62001CC0121_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I - Inledning
1. Genom sitt överklagande har Eoghan O'Hannrachain (nedan kallad klaganden) yrkat att förstainstansrättens dom av den 16 januari 2001 i de förenade målen T-97/99 och T-99/99, Chamier och O'Hannrachain mot Europaparlamentet (nedan kallad den överklagade domen) skall upphävas. Genom den överklagade domen avslogs bland annat ett yrkande om ogiltigförklaring av tillsättningsmyndighetens beslut att tillsätta Enrique Lopez Veiga till tjänsten som generaldirektör för generaldirektoratet för finansförvaltning och ekonomistyrning.
II - Bakgrund och förfarande
2. För en mer detaljerad beskrivning av bakgrunden och förfarandet vid förstainstansrätten hänvisar jag till den överklagade domen.
3. Sammanfattningsvis inrättades en ny tjänst som generaldirektör för generaldirektoratet för finansförvaltning och ekonomistyrning, på grund av en intern omorganisation där generaldirektoratet för personal, budget och finansförvaltning uppdelades i syfte att skapa ett generaldirektorat för finansförvaltning och ekonomistyrning och ett generaldirektorat för personal. Inledningsvis beslutades att man skulle begära in ansökningar enligt artikel 29.1 a i tjänsteföreskrifterna. I meddelandet om lediga tjänster angavs bland annat att sökandena skulle ha särskild sakkunskap avseende finansiella frågor. Såväl klaganden som Enrique Lopez Veiga sökte tjänsten, liksom fyra andra sökanden. Enrique Lopez Veiga, som vid den tidpunkten var tjänsteman vid kommissionen samt chef för Europaparlamentets ordförandes kansli, kunde liksom en annan av sökandena inte anses kvalificerad för ovan nämnda tjänst enligt artikel 29.1 a i tjänsteföreskrifterna. Icke desto mindre ansökte han om tjänsten, med tanke på möjligheten att tillsättningsmyndigheten kunde komma att utvidga anställningsförfarandet med stöd av artikel 29.2 i tjänsteföreskrifterna. Så blev också fallet. Strax därpå tillsattes Enrique Lopez Veiga till den aktuella tjänsten. Eoghan O'Hannrachain anförde utan framgång klagomål mot tillsättningsbeslutet och väckte därefter talan mot det i förstainstansrätten, likaledes utan framgång.
4. Klaganden har den 19 mars 2001 väckt talan i domstolen och yrkat att den överklagade domen skall upphävas, att hans yrkanden i första instans skall bifallas och slutligen att svaranden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
III - Överklagandet
5. Klaganden har åberopat sex grunder till stöd för sitt överklagande. Den första avser ett åsidosättande av artikel 29 i tjänsteföreskrifterna. För det andra har förstainstansrätten åsidosatt legalitetsprincipen, motiveringsskyldigheten samt rätten till försvar. För det tredje har den felbedömt verkningarna av ett meddelande om lediga tjänster. För det fjärde har begreppet maktmissbruk feltolkats. För det femte har artiklarna 7 och 27 i tjänsteföreskrifterna samt principen om förbud mot diskriminering åsidosatts. Slutligen har principen om en sund och god förvaltning samt motiveringsskyldigheten åsidosatts.
A - Den första grunden: Åsidosättande av artikel 29 i tjänsteföreskrifterna
6. Den första grunden riktar sig mot förstainstansrättens uttalande i punkterna 33-37 och punkterna 39 och 40 i den överklagade domen.
7. Klaganden anser att förstainstansrätten har underlåtit att beakta artikel 29 i tjänsteföreskrifterna genom att finna att tillsättningsmyndigheten kan använda sig av förfarandet enligt artikel 29.2 i tjänsteföreskrifterna efter det att ett anställningsförfarande enligt artikel 29.1 i tjänsteföreskrifterna har inletts, utan att först jämföra meriterna hos de sökande som kunde godtas enligt artikel 29.1 i syfte att klargöra huruvida de uppfyllde kraven enligt meddelandet om lediga tjänster. Genom detta förfarande har tillsättningsmyndigheten, inom ramen för förfarandet för befordran och förflyttning, underlåtit att i enlighet med artikel 29 i tjänsteföreskrifterna undersöka om förfarandet hade kunnat leda till att den person som hade högsta kompetens, prestationsförmåga och oberoende ställning tillsattes till tjänsten.
8. I punkt 37 i sin dom har förstainstansrätten, utan att lämna någon ytterligare förklaring eller motivering, vidare fastställt att det var viktigt "a priori" att få in ansökningar. Enligt klagandena utgör detta konstaterande ett erkännande av att det fanns en medveten och förutbestämd önskan hos parlamentet att tillsätta Enrique Lopez Veiga till tjänsten, i strid med de regler som gäller för ett sådant förfarande.
9. Klaganden anser att den korta tidsperiod det tog att tillsätta Enrique Lopez Veiga till tjänsten i sig är tveksam, i vart fall med hänsyn till omständigheterna kring tillsättningen. I detta sammanhang har klaganden hänvisat till det faktum att Enrique Lopez Veiga i efterhand fick tillträde till anställningsförfarandet som en följd av att artikel 29.2 i tjänsteföreskrifterna felaktigt tillämpades, till frånvaron av en jämförande undersökning av meriterna hos de av sökandena vars ansökningar kunde godtas enligt artikel 29.1 i tjänsteföreskrifterna, till det mycket snabba beslutet av presidiet att anta ett förslag från generalsekreteraren som knappast var motiverat, till frånvaron av prövning av de sökande som slutligen godtogs och till frånvaron av en motivering som gör det möjligt att utläsa varför valet föll på Enrique Lopez Veiga.
10. Parlamentet anser att den första grunden inte kan prövas i sak, eftersom den avser bedömningen av de faktiska omständigheterna, och att grunden i vart fall saknar fog eftersom förstainstansrätten baserat sitt avgörande på fast rättspraxis avseende förfarandet enligt artikel 29.2 i tjänsteföreskrifterna. Dessutom har klaganden feltolkat termen "a priori" i punkt 37 i den överklagade domen.
Bedömning av den första grunden
11. Jag delar parlamentets uppfattning att förstainstansrätten inte verkar ha gjort någon felaktig rättslig bedömning genom att fastslå att det var tillåtet att utöka anställningsförfarandet enligt artikel 29.2 i tjänsteföreskrifterna under det att anställningsförfarandet enligt artikel 29.1 pågick, även om fyra godtagbara sökanden redan fanns. Förstainstansrätten kunde därvid stödja sig på fast rättspraxis. Av denna rättspraxis framgår nämligen att användningen av termen "kan" i artikel 29 i tjänsteföreskrifterna visar att tillsättningsmyndigheten inte är skyldig att följa dessa föreskrifter, utan i varje enskilt fall kan överväga om de kan tänkas resultera i att den person som har högsta kompetens, prestationsförmåga och oberoende ställning tillsätts. Förstainstansrätten kunde därav sluta sig till att tillsättningsmyndigheten inte är skyldig att följa de olika stegen i förfarandet enligt artikel 29.1 i tjänsteföreskrifterna i den ordning som anges. Enligt rättspraxis är det också så att tillsättningsmyndigheten inte har någon skyldighet att slutföra ett anställningsförfarande som har inletts, utan har en skönsmässig befogenhet att, i tjänstens intresse, utöka sina valmöjligheter med användning av sina befogenheter enligt artikel 29.2 i tjänsteföreskrifterna. Det följer också av fast rättspraxis att ett beslut att använda sig av den möjlighet som anges i artikel 29.2 i tjänsteföreskrifterna inte nödvändigtvis måste ha fattats vid tidpunkten för offentliggörandet av meddelandet om lediga tjänster och att tillämpningen av artikel 29.2 i tjänsteföreskrifterna inte är villkorat av att något särskilt krav på offentliggörande är uppfyllt. Det enda som i detta hänseende kan ha betydelse är om anställningen avser en tjänst i lönegrad A1 eller A2 eller en tjänst för vilken särskilda kvalifikationer krävs.
12. Med hänsyn till fast rättspraxis, till vilken det hänvisades i den överklagade domen, hade förstainstansrätten fog för sin slutsats att tillsättningsmyndigheten hade befogenhet att bestämma att anställningsförfarandet skulle fortsätta enligt artikel 29.2 i tjänsteföreskrifterna och också, inom ramen för den därmed utökade valmöjligheten, att de två sökande som inte kunde beaktas enligt det inledande anställningsförfarandet enligt artikel 29.1 i tjänsteföreskrifterna skulle inkluderas i prövningen.
13. Vad avser klagandens åsikt avseende begreppet "a priori" i punkt 37 i den överklagade domen, vill jag poängtera att förstainstansrätten i detta sammanhang uppenbarligen menat att de två ansökningar som inlämnats efter det att förfarandet enligt artikel 29.2 i tjänsteföreskrifterna inletts vid första anblicken ("a priori") hade särskild betydelse för att säkerställa att tjänsten blev korrekt tillsatt.
14. Av det föregående följer att talan inte kan vinna bifall på denna grund.
B - Den andra grunden: Åsidosättande av legalitetsprincipen, motiveringsskyldigheten samt rätten till försvar, genom att handlingar som upprättats efter tidpunkten för det ifrågasatta beslutet har godtagits
15. Klaganden anser att förstainstansrätten har åsidosatt legalitetsprincipen och motiveringsskyldigheten rätten till försvar i punkterna 58, 61 och 66 i den överklagade domen, genom att den i förfarandet i första instans godtagit handlingar från parlamentet som upprättats efter beslutet att tillsätta Enrique Lopez Veiga till tjänsten.
16. I huvudsak anser klaganden att lagligheten av ett beslut måste bedömas vid tidpunkten för beslutet, utan hänsyn till information som blivit tillgänglig vid en senare tidpunkt, eftersom denna information inte var känd för den ifrågavarande myndigheten då beslutet fattades. Motiveringen måste därför också bygga på kontrollerbara fakta som måste kunna utläsas av de handlingar som legat till grund för beslutsprocessen. Härutöver har klaganden hävdat att rätten till försvar åsidosätts när hänsyn tas - såsom förstainstansrätten gjorde i den överklagade domen - till handlingar som efter antagandet av det överklagade beslutet har upprättats i syfte att motivera det.
17. Enligt parlamentet grundar sig klagandens argument rörande legalitetsprincipen på en feltolkning av rättspraxis. I det föreliggande fallet var det endast fråga om faktiska omständigheter som bekräftade vad som redan var känt vid tiden för beslutet att tillsätta Enrique Lopez Veiga till tjänsten. Talan kan därför enligt parlamentet inte bifallas på denna grund.
Bedömning av den andra grunden
18. Det följer av fast rättspraxis, vad gäller en talan om ogiltigförklaring enligt artikel 230 EG, att lagligheten av en överklagad rättsakt skall bedömas mot bakgrund av de faktiska och rättsliga omständigheter som förelåg vid den tidpunkt då rättsakten antogs. Detta är dock inte relevant i det aktuella sammanhanget.
19. Det föreligger nämligen en skillnad mellan, å ena sidan, handlingar som ligger till grund för ett beslut och, å andra sidan, handlingar som ingetts inom ramen för ett svaromål och som syftar till att motivera ett beslut.
20. I detta sammanhang skall det noteras att förstainstansrätten, i punkterna 56 och 57 i den överklagade domen, har anfört att utövandet av den skönsmässiga befogenhet som tillsättningsmyndigheten enligt fast rättspraxis har i frågor om tjänstetillsättning förutsätter att ansökningshandlingarna granskas mycket noga och att de krav som angetts i meddelandet om lediga tjänster iakttas noggrant. Detta innebär att tillsättningsmyndigheten skall avvisa alla sökanden som inte uppfyller dessa krav. Meddelandet om lediga tjänster innefattar regler som tillsättningsmyndigheten har fastställt för sig själv och som den måste iaktta noggrant. Förstainstansrätten har vidare anfört att den, för att kunna fastställa om tillsättningsmyndigheten har åsidosatt dessa regler och om den har handlat i tjänstens intresse, först måste klargöra vilka krav som uppställts för att sedan kunna pröva huruvida den valda sökanden uppfyller dessa krav. Slutligen har förstainstansrätten påpekat att en sådan prövning emellertid inte får innebära att förstainstansrätten kan ersätta tillsättningsmyndighetens bedömning av sökandenas kvalifikationer med en egen bedömning.
21. Förstainstansrätten prövade härefter frågan huruvida Enrique Lopez Veiga uppfyllde kraven enligt meddelandet om lediga tjänster. Eftersom sökandena i första instans påstod att Enrique Lopez Veiga inte hade någon universitetsexamen i ekonomi eller finansförvaltning, och inte heller hade någon motsvarande yrkeserfarenhet, och dessutom saknade detaljerade kunskaper om de särskilda rättsreglerna för gemenskapsinstitutionerna, och särskilt i fråga om de finansiella reglerna, prövade förstainstansrätten dessa frågor särskilt utförligt. I detta avseende utgick förstainstansrätten från Enrique Lopez Veigas meritförteckning. Efter att ha begärt en officiell kopia av relevanta examensbevis och en förteckning över de kurser som ingått i dessa examina från parlamentet, drog förstainstansrätten slutsatsen att Enrique Lopez Veiga hade en universitetsexamen i ekonomi. Vidare konstaterade rätten, mot bakgrund av meritförteckningen och de övriga handlingar som parlamentet ingett i samband med sitt svaromål, att Enrique Lopez Veiga även hade de nödvändiga kunskaperna om de regler och föreskrifter som gäller för institutionerna.
22. Dessa av parlamentet framlagda handlingar har kritiserats av klaganden. Enligt hans mening borde inte förstainstansrätten ha godtagit dem som bevismedel. Jag vill påpeka att handlingarna i detta fall innehåller ytterligare bekräftelser av den information som lämnats i Enrique Lopez Veigas meritförteckning och att dessa handlingar framlades inom ramen för svaromålet i första instans. Förstainstansrätten fastslog att även om dessa handlingar ingetts efter det att Enrique Lopez Veiga hade ansökt om tjänsten, och om syftet med dem var att styrka att den information som tillsättningsmyndigheten förfogat över vid tidpunkten för beslutet var korrekt och fullständig, kunde dessa handlingar inte jämställas med händelser som inträffat efter tidpunkten för beslutet. Förstainstansrätten har i detta hänseende inte gjort någon felaktig rättslig tolkning. Talan kan därför inte bifallas på denna grund.
C - Övriga grunder
23. Den tredje, den fjärde, den femte och den sjätte grunden har i stort sett det gemensamt att de huvudsakligen avser att den person som tillsatts till tjänsten som generaldirektör för finansförvaltning och ekonomistyrning är olämplig samt att felaktigheter förekommit i anställningsförfarandet. Jag skall här nedan först återge parternas ståndpunkter, varefter jag gör min bedömning av dessa grunder.
1. Tredje grunden: Åsidosättande av motiveringsskyldigheten och underlåtenhet att beakta verkningarna av meddelandet om lediga tjänster
24. Denna grund riktar sig mot punkterna 62-66 i den överklagade domen. I denna del av den överklagade domen har förstainstansrätten konstaterat att tillsättningsmyndigheten inte gjort någon uppenbart felaktig bedömning när den fann att Enrique Lopez Veiga hade de kunskaper och erfarenheter som krävdes enligt meddelandet om lediga tjänster. Enligt klaganden har förstainstansrätten därmed givit uttryck för en felaktig rättslig bedömning, och den har därmed underlåtit att beakta verkningarna av meddelandet om lediga tjänster.
25. Klaganden har hänvisat till bakgrunden till att tjänsten utlystes. Särskilt har han gjort gällande att anledningen till att det tidigare generaldirektoratet delades upp i två nya generaldirektorat var att gemenskapsinstitutionernas regelverk för finansförvaltning och ekonomistyrning blivit alltmer komplicerat, vilket återspeglades i att en särskild sakkunskap och en bred erfarenhet krävdes för den som skulle tillsättas till den aktuella tjänsten. Förstainstansrätten borde ha tagit hänsyn till denna aspekt vid bedömningen av huruvida tillsättningsmyndigheten rimligen borde ha fattat det omtvistade beslutet. Enrique Lopez Veiga uppfyllde inte två av villkoren i meddelandet om lediga tjänster, nämligen kraven avseende innehav av en universitetsexamen i ekonomi eller finansförvaltning eller likvärdig yrkeserfarenhet, samt avseende ingående kunskaper om de regler och föreskrifter som gäller för gemenskapens institutioner, särskilt inom finansområdet.
26. Enligt klaganden innehöll beslutet att tillsätta Enrique Lopez Veiga till tjänsten som generaldirektör inte heller någon motivering ur vilken kan utläsas att han uppfyller de uppställda kraven. I detta hänseende har förstainstansrätten felaktigt godtagit parlamentets uppgifter. Dessutom har förstainstansrätten ersatt tillsättningsmyndigheten, genom att själv göra ett urval av de uppställda kraven och konstatera att Enrique Lopez Veiga uppfyller dessa, och underlåta att beakta de övriga krav som han med säkerhet inte kunde uppfylla.
27. Parlamentet anser att denna grund inte kan tas upp till prövning och att talan i vart fall inte kan bifallas på grundval av den. För det första har förstainstansrätten i tillräcklig grad angett varför tillsättningsmyndigheten kommit fram till slutsatsen att Enrique Lopez Veiga uppfyllde de krav som uppställts för tjänsten. Parlamentet har vidare anfört att klaganden vidhållit åsikten att det överklagade tillsättningsbeslutet i sig är otillräckligt motiverat avseende de krav som uppställts i meddelandet om lediga tjänster. Förstainstansrätten skulle enligt detta argument ha varit skyldig att pröva inte bara huruvida tillsättningsmyndigheten hade rätt att fatta det aktuella beslutet, utan också huruvida tillsättningsmyndighetens tillsättningsbeslut i sig var tillräckligt motiverat. Klaganden åberopade dock aldrig denna grund i första instans. Dessutom har parlamentet påpekat att tillsättningsmyndigheten inte är skyldig att motivera sina beslut i detta avseende. Avseende den påstådda underlåtenheten att beakta verkningarna av meddelandet om lediga tjänster, anser parlamentet att det inte ankommer på domstolen att inom ramen för målet om överklagande på nytt pröva de faktiska omständigheter som fastställts av förstainstansrätten.
2. Fjärde grunden: Underlåtenhet att beakta begreppet maktmissbruk
28. Denna grund riktar sig mot förstainstansrättens konstateranden i punkterna 109, 111, 112 och punkterna 116-120 i den överklagade domen. Förstainstansrätten har enligt klaganden underlåtit att beakta begreppet maktmissbruk genom att inte ta hänsyn till de omfattande objektiva, relevanta och samstämmiga faktiska omständigheter som klaganden har åberopat till stöd för påståendet om maktmissbruk. Härutöver har förstainstansrätten endast granskat varje omständighet för sig, och därvid underlåtit att göra en helhetsbedömning av samtliga dessa omständigheter.
29. Som exempel härpå har klaganden nämnt uttalanden från vice ordföranden, en kvestor vid parlamentet och från politiska partier rörande den omständigheten att ett antal sökande dragit tillbaka sina ansökningar, den omständigheten att Enrique Lopez Veiga ansökte om tjänsten för det fall att tillsättningsmyndigheten skulle besluta att tillämpa artikel 29.2 i tjänsteföreskrifterna, samt den omständigheten att Enrique Lopez Veiga inte uppfyllde vissa väsentliga krav som uppställts för den aktuella tjänsten. Enligt klagandens åsikt var förstainstansrättens konstaterande att parlamentets ordförande meddelat sin avsikt att tillsätta Enrique Lopez Veiga till en högt uppsatt tjänst liksom konstaterandet av det förhållandet att Enrique Lopez Veiga var involverad i förberedelserna till anställningsförfarandet, vilka anges i punkt 120 i den överklagade domen, var och en för sig tillräckliga för att slutsatsen att ett maktmissbruk förelåg skulle kunna dras. I vart fall framgår det att så är fallet om de nämnda omständigheterna beaktas gemensamt.
30. Förstainstansrätten har nämligen avfärdat ett antal av dessa indikationer utan att lämna någon förklaring, genom att lämna en otillräcklig förklaring eller genom att ange att indikationerna saknar relevans.
31. Parlamentet har anfört att förstainstansrätten på korrekta grunder har fastställt att det inte förelåg något maktmissbruk och att talan inte heller kan bifallas på denna grund.
3. Femte grunden: Åsidosättande av artiklarna 7 och 27 i tjänsteföreskrifterna samt av principen om förbud mot diskriminering
32. I punkterna 84-88 i den överklagade domen har förstainstansrätten åsidosatt artiklarna 7 och 27 i tjänsteföreskrifterna samt principen om förbud mot diskriminering, genom att godkänna tillsättningen av en sökande som inte uppfyllde alla krav enligt meddelandet om lediga tjänster, trots att klaganden uppfyllde samtliga dessa krav.
33. Klaganden har hävdat att, även om tillsättningsmyndigheten förfogar över ett stort utrymme att företa skönsmässiga bedömningar, det aktuella fallet rör en icke-kvalificerad sökande, vilket innebär att denna sökande inte kan jämföras med de andra sökandena och således inte borde ha kommit i fråga över huvud taget.
34. Genom att finna att tillsättningsmyndigheten inte har gjort någon uppenbart felaktig bedömning vad gäller frågan om Enrique Lopez Veigas ansökan uppfyllde lämplighetskraven, vilket den enligt sökanden inte gjorde eftersom han inte hade de nödvändiga kvalifikationerna och särskilt inte hade tillräckliga kunskaper inom områdena budget och finansförvaltning, har förstainstansrätten gjort en felaktig bedömning i punkterna 84-86 i den överklagade domen.
35. I punkt 87 i den överklagade domen har förstainstansrätten feltolkat termen "i tjänstens intresse", eftersom allmänt och politiskt ansvar inte kan ersätta den särskilda sakkunskap som krävs för den ifrågavarande tjänsten.
36. Enligt parlamentets åsikt kan talan inte bifallas på denna grund. Förstainstansrätten höll sig helt inom de gränser som uppställts i rättspraxis när den fann att styrelsen inte gjort någon uppenbart felaktig bedömning. Parlamentet har härutöver hänvisat till det stora utrymme att företa skönsmässiga bedömningar som tillsättningsmyndigheten enligt rättspraxis har avseende tjänster i lönegrad A1. Förstainstansrätten har heller inte gjort någon felaktig bedömning avseende termen "i tjänstens intresse".
4. Sjätte grunden: Åsidosättande av principen om en god och sund förvaltning samt av motiveringsskyldigheten
37. Denna grund riktar sig mot punkterna 128 och 129 i den överklagade domen. Enligt klaganden var det i sak fråga om en politisk tillsättning av en person som inte uppfyllde kraven på särskilda kunskaper, en tjänstetillsättning som följde av ett felaktigt förfarande som genomfördes i detta syfte. Förstainstansrätten har således gjort en felaktig bedömning avseende såväl de faktiska som de rättsliga omständigheterna.
38. Parlamentet har anfört att klaganden endast har erinrat om det sammanhang i vilket Enrique Lopez Veiga tillsattes till tjänsten och om sitt missnöje med förstainstansrättens tolkning av de faktiska omständigheterna. Sådan kritik utgör inte en grund som kan prövas i ett mål om överklagande. Talan kan därför inte bifallas på grunden avseende åsidosättande av principen om en god och sund förvaltning samt av motiveringsskyldigheten.
5. Bedömning av övriga grunder
39. Den tredje, den fjärde och den femte grunden har det gemensamt att det faktiska sammanhang inom vilket tillsättningsförfarandet genomfördes därmed kritiseras ur en annan synvinkel.
40. Såsom har angetts redan vid prövningen av den första grunden hade förstainstansrätten, på grundval av gällande rättspraxis, fog för att dra slutsatsen att det var tillåtet att utvidga anställningsförfarandet i enlighet med artikel 29.2 i tjänsteföreskrifterna.
41. Redan av övervägandena avseende den andra grunden framgår implicit att det ur Enrique Lopez Veigas meritförteckning var möjligt att utläsa att han uppfyller de krav som angetts i meddelandet om lediga tjänster. Detta har än en gång bekräftats genom de handlingar som ingetts i samband med svaromålet.
42. Vad gäller frågan om tillsättningsmyndigheten gått utöver utrymmet för sina skönsmässiga befogenheter och om den beaktat de krav som angetts i meddelandet om lediga tjänster, har förstainstansrätten prövat denna fråga och konstaterat att Enrique Lopez Veiga uppfyller samtliga krav enligt meddelandet om lediga tjänster, och därefter dragit slutsatsen att tillsättningsmyndigheten rimligen kunde fatta sitt beslut utan att gå utöver sina befogenheter.
43. Den tredje grunden riktar sig mot motiveringen och mot att verkningarna av meddelandet om lediga tjänster inte har beaktats. I den mån som grunden också riktar sig mot motiveringen till själva tillsättningsbeslutet, kan den inte tas upp till sakprövning. I detta avseende skall det också konstateras att ett tillsättningsbeslut, genom vilket fastställs att en sökande uppfyller kraven enligt meddelandet om lediga tjänster och har relevanta personliga egenskaper och erfarenheter, innefattar en tillräcklig motivering. Förstainstansrättens uppgift är att pröva huruvida tillsättningsmyndigheten har iakttagit kraven i meddelandet om lediga tjänster och huruvida den tillsatta sökanden faktiskt uppfyller kraven. Jag har redan i föregående punkt anfört att förstainstansrätten har undersökt om den aktuella sökanden uppfyllde alla krav avseende tjänsten. Vad gäller den ekonomiska sakkunskapen och den relevanta arbetslivserfarenheten har förstainstansrätten lämnat en tillräcklig motivering i punkterna 62-66 i den överklagade domen. Talan kan således inte bifallas på denna grund.
44. Avseende argumentet att förstainstansrätten borde tagit hänsyn till bakgrunden mot vilken den lediga tjänsten utlystes (att ett nytt generaldirektorat skulle inrättas och de särskilda sakkunskaper och erfarenheter som krävdes för att leda det), skall dessutom påpekas att det kan antas att hänsyn togs till dessa omständigheter när kraven för tjänsten uppställdes. Därmed är det tillräckligt att pröva huruvida dessa krav avseende tjänsten har uppfyllts.
45. Avseende den fjärde grunden skall det påpekas att påståendet om maktmissbruk i målet om överklagande baserar sig på en hänvisning till de faktiska omständigheter mot bakgrund av vilka tjänstetillsättningen beslutades. Förstainstansrätten prövade dessa faktiska omständigheter i punkterna 109, 111 och 116-120. På grundval av denna prövning drog förstainstansrätten slutsatsen att det inte var fråga om något maktmissbruk i det aktuella fallet. För fullständighetens skull vill jag poängtera att de argument som klaganden har anfört till stöd för detta påstående avser faktiska omständigheter och således uppenbarligen inte kan tas upp till sakprövning. Parlamentet har med fog hänvisat till domen i målet Hilti. I denna dom angavs att "förstainstansrättens bedömning av den bevisning som åberopats inför den inte utgör en sådan rättsfråga som kan prövas av domstolen, såvida denna bevisning inte är förfalskad". Parlamentet har likaledes med fog påpekat att en grund som riktar sig mot i den överklagade domen fastställda faktiska omständigheter, som innebär att det befunnits att maktmissbruk inte föreligger, inte kan tas upp till sakprövning.
46. Den femte grunden baserar sig i allt väsentligt på påståendet att tillsättningsmyndigheten var skyldig att jämföra Enrique Lopez Veigas meriter med klagandens meriter (eller snarare inte borde ha jämfört dem), och därav dra slutsatsen att klaganden var bättre lämpad för tjänsten än Enrique Lopez Veiga. I detta avseende har sökanden upprepat sina åsikter avseende de faktiska omständigheterna, nämligen att Enrique Lopez Veiga inte uppfyllde kraven enligt meddelandet om tjänsten. Detta leder mig till slutsatsen att fråga är om ett argument som jag redan har ansett vara ogrundat inom ramen för prövningen av den första, den andra och den tredje grunden. Vid prövningen av den första grunden konstaterade jag att det är tillåtet att utvidga ett anställningsförfarande, även om det redan pågår. Detta innebär att det också var tillåtet att beakta Enrique Lopez Veigas ansökan. Av bedömningen av den andra och den tredje grunden följer att förstainstansrätten hade fog för slutsatsen att tillsättningsmyndigheten hade rätt, på grundval av de fakta som var tillgängliga för den, att anse att Enrique Lopez Veiga uppfyllde de krav som uppställts för den aktuella tjänsten.
47. På grund härav kan talan inte heller vinna framgång på den sjätte grunden, avseende det av förstainstansrätten avfärdade faktiska påståendet om att Enrique Lopez Veiga inte uppfyllde de uppställda kraven, eftersom det inte kan tas upp till sakprövning.
D - Skadestånd
48. Eftersom det följer av det föregående att talan inte kan bifallas på någon av de åberopade grunderna, är det inte nödvändigt att pröva skadeståndsyrkandet.
IV - Förslag till avgörande
49. Med hänsyn till det ovan anförda föreslår jag att domstolen skall
1) avslå överklagandet, och
2) förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.