62000CC0087_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Genom denna begäran om förhandsavgörande har den hänskjutande domstolen ställt en fråga till domstolen rörande den gemensamma organisationen av marknaden för socker. Denna organisation omfattar fastställandet av olika priser på socker och sockerbetor som är högre för underskottsområden än för överskottsområden. Kärnfrågan i detta mål rör det konsumtionsbegrepp som används i den beräkning som behöriga institutioner gör för att bestämma om ett område skall betraktas som överskotts- eller underskottsområde. Domstolen ombeds att svara på frågan om den omständigheten att socker, som ingår i produkter vilka bearbetats i en medlemsstat och vilka är avsedda för export, inte skall anses ha konsumerats i samma medlemsstat medför att en förordning, som för regleringsåret 1998/1999 inte innefattat Italien bland gemenskapens underskottsområden, skall anses vara ogiltig.
I – Tillämpliga bestämmelser, bakgrund, förfarande och tolkningsfrågor
2. Enligt tredje skälet i rådets förordning (EEG) nr 1785/81 av den 30 juni 1981 om den gemensamma organisationen av marknaden för socker (nedan kallad grundförordningen)(2), som är tillämplig i förevarande fall, har denna organisation som mål att få den gemensamma marknaden för jordbruksprodukter att fungera och utvecklas. Men den har även som målsättning att ”de som odlar sockerbetor och sockerrör inom gemenskapen skall kunna garanteras vissa miniminivåer när det gäller sysselsättning och levnadsstandard” med hjälp av ”åtgärder … som syftar till att stabilisera sockermarknaden”. Bland dessa åtgärder finns regler om bland annat priser och kvoter.
3. När det gäller priset på vitsocker skall enligt artikel 3.1 i grundförordningen årligen bestämmas ett interventionspris för alla icke-underskottsområden och ett härlett interventionspris för varje underskottsområde. Enligt artiklarna 4 och 5 i grundförordningen skall minimipriser årligen fastställas för sockerbetor, det vill säga den råvara som socker utvinns ur. Dessa priser höjs för underskottsområdena med ett belopp som motsvarar skillnaden mellan det härledda interventionspriset för området i fråga och interventionspriset. Detta belopp omräknas sedan med koefficienten 1,30.
4. I artiklarna 24 och 25 i grundförordningen föreskrivs att varje medlemsstat tilldelas en A-kvot och en B-kvot för produktionen av socker och isoglukos. Medlemsstaterna själva fördelar dessa kvoter mellan olika företag enligt de kriterier som fastställts i de gemenskapsrättsliga bestämmelserna. I artikel 9 i den nämnda förordningen föreskrivs att de interventionsorgan som utsetts av medlemsstaterna är skyldiga att köpa socker som producerats inom gränserna för dessa kvoter till interventionspriset eller det härledda interventionspriset, vilket ger både en avsättnings- och en prisgaranti. Slutligen, enligt artikel 26 i samma förordning, åtnjuter socker som har producerats utöver kvoten (C-socker) ingen garanti alls. Detta socker skall i princip exporteras utan rätt till återbetalning eller släppas ut på den gemensamma marknaden och därvid åläggas samma tullavgifter som är tillämpliga på importerat socker.
5. I tredje skälet i förordning (EG) nr 1361/98 (nedan kallad den omtvistade förordningen)(3) om fastställande av interventionspriser för regleringsåret 1998/1999 och som antagits med stöd av grundförordningen, preciseras ”att ett försörjningsunderskott kan förutses i produktionsområdena i Irland, Förenade Kungariket, Spanien, Portugal och Finland”. I artikel 1 i den omtvistade förordningen fastställdes i enlighet härmed inte något härlett interventionspris för Italien.
6. I förevarande fall sålde Roberto Nicoli sin sockerbetsproduktion hänförlig till regleringsåret 1998/1999 till Eridania SpA (nedan kallat Eridania). För denna försäljning betalade Eridania Roberto Nicoli en summa som inte motsvarar det förhöjda pris som skulle ha varit tillämpligt om Italien hade varit klassificerat som underskottsområde. Roberto Nicoli stämde Eridania för att företaget skulle ådömas att betala det högre priset till honom.
7. Den 28 februari 2000 begärde den hänskjutande domstolen ett förhandsavgörande från domstolen i tre hänseenden. Denna begäran kom domstolen till handa den 7 mars 2000. I sin begäran framförde den nationella domstolen bland annat följande argument. En medlemsstat som måste importera socker för att kunna sörja för sina behov borde betraktas som ett underskottsområde för vilket det härledda interventionspriset skall fastställas. Om det socker som tillsätts i Italien i livsmedel som exporteras till andra medlemsstater skall anses konsumerat i dessa medlemsländer, framstår den omtvistade förordningens giltighet som tvivelaktig med tanke på den underliggande logik som finns i begreppet underskottssituation. Italien skulle nämligen kunna ha behov av att importera socker samtidigt som det härledda interventionspriset inte skulle vara tillämpligt. Detta skulle medföra att den omtvistade förordningen är ogiltig.
8. Genom beslut av domstolens ordförande av den 13 april 2000 vilandeförklarades målet i avvaktan på det slutliga avgörandet i mål C-340/98, Italien mot rådet, som gäller den omtvistade förordningens giltighet beträffande frågan om Italien skall klassificeras som överskottsområde. Dom meddelades i detta mål den 14 mars 2002(4) och sändes till den nationella domstolen av domstolens kansli. I samband härmed ombads den nationella domstolen också att uppge huruvida den hade för avsikt att, i ljuset av det nämnda avgörandet, vidhålla sin begäran om förhandsavgörande. Efter att ha hört partsombuden i den pågående tvisten, slog den hänskjutande domstolen genom beslut av den 30 juli 2002 fast att den vidhöll den andra och den tredje frågan men att den drog tillbaka den första. Den nationella domstolen ansåg att domstolen i detta avgörande inte uttalade sig om hur begreppet ”konsumtion inom ett bestämt område” skall tolkas och således inte heller angående frågan om den omstridda förordningens giltighet ”inte bara med avseende på förordningens motivering men även och särskilt mot bakgrund av att det i förordningen inte fastställs ett härlett interventionspris för alla områden i Italien”.
9. Följaktligen har följande tolkningsfrågor hänskjutits till domstolen:
”1) Skall grundförordningen tolkas på det sättet att man vid bedömningen av huruvida ett område skall klassificeras som underskottsområde skall använda en beräkningsmetod enligt vilken socker som i ett visst område tillförts bearbetade produkter skall anses konsumerat där, oavsett om själva förtäringen har skett i ett annat land, eller en beräkningsmetod enligt vilken sådant socker inte skall anses konsumerat i området i fråga, om själva förtäringen har skett i ett annat land?
2) Är den omtvistade förordningen giltig i den del det däri inte fastställs ett härlett interventionspris för alla områden i Italien i enlighet med
artiklarna 3.1, 5.3 och 6.2 i grundförordningen, och det inte ges någon motivering i detta hänseende?”
II – Parternas synpunkter
10. Kommissionen, rådet och Eridania har gjort gällande att tolkningsfrågorna redan har besvarats genom domen i det ovannämnda målet Italien mot rådet. Rådet och Eridania har därför föreslagit att domstolen skall meddela ett beslut med stöd av artikel 104.3 i rättegångsreglerna, eftersom de frågor som är uppe till bedömning i förevarande mål är identiska med de frågor som domstolen redan har besvarat. Rådet har även pekat på möjligheten att avvisa den nationella domstolens begäran om förhandsavgörande. Den italienska regeringen och Roberto Nicoli anser emellertid att den nämnda domen inte löser de aktuella tolkningsfrågorna.
11. I sak stödjer Roberto Nicoli och den italienska regeringen den hänskjutande domstolens argument, som redogjorts för under punkt 7 ovan. Enligt Roberto Nicoli skulle Italien ha betraktats som ett underskottsområde, om det konsumtionsbegrepp som använts i beräkningen hade inkluderat socker som tillförts produkter som bearbetats i en medlemsstat och som är avsedda för en annan medlemsstat. Enligt uppgifter härrörande från kommissionen, vilka det italienska ministeriet för skogs- och jordbruksresurser har lämnat in, är det en skillnad på 135 360 ton mellan den mängd socker som tillförts bearbetade produkter i Italien och därefter exporterats (326 210 ton) och den mängd socker som tillförts produkter som bearbetats i andra länder och därefter importerats till Italien (190 860 ton). Om denna skillnad (135 360 ton) hade lagts till konsumtionssiffrorna, skulle Italien ha betraktats som ett underskottsområde beträffande regleringsåret 1998/1999, eftersom konsumtionen skulle ha överstigit produktionen. Därmed hade det varit nödvändigt att föreskriva ett härlett interventionspris för Italien. Konsekvenserna av det konsumtionsbegrepp som används är viktiga för ett land som Italien, som är en stor producent och exportör av bearbetade produkter.
12. Enligt Roberto Nicoli utgör tillförseln av socker i bearbetade produkter en konsumtionsform som inte kan underskattas vid bedömningen av en medlemsstats kapacitet att sörja för sina egna behov av socker, inklusive bearbetningsindustrins behov. Den italienska regeringen delar denna åsikt och anser att den enda viktiga grunden för att klassificera ett land som underskottsområde är möjligheten att landet i fråga – om dess sammanlagda behov, inklusive efterfrågan från exportindustrin, kräver det – skulle tvingas att köpa vitsocker från överskottsländer. Det konsumtionsbegrepp som används av behöriga institutioner strider mot grundförordningens syften. Att tillämpa ett sådant konsumtionsbegrepp utgör en uppenbart oriktig bedömning som medför att den omtvistade förordningen är ogiltig.
13. Enligt Eridania finns svaret på tolkningsfrågan i kommissionens förordning nr 779/96 av den 29 april 1996 om tillämpningsföreskrifter till förordning nr 1785/81 i fråga om informationslämnande inom sockersektorn.(5) Enligt bilaga II till denna förordning ingår inte socker som tillförts produkter som bearbetats i ett visst land men som exporterats till utlandet i kategorin socker som konsumerats i ifrågavarande land.
14. Kommissionen och rådet har i sak anfört liknande synpunkter. Kommissionen har förklarat att syftet med fastställandet av ett högre härlett interventionspris för underskottsområdena är att möjliggöra för dessa områden att anskaffa socker från icke-underskottsområden. Det härledda interventionspriset innebär en delkompensation för transportkostnader. Fastställandet av ett härlett pris syftar även till att undvika en minskning av sockerbetsproduktionen, vilket i sin tur skulle föra med sig ett ännu större underskott under de efterföljande regleringsåren.
15. Kommissionen har framhållit det stora utrymme för skönsmässig bedömning som gemenskapsinstitutionerna förfogar över inom detta område. Det finns åtskilliga metoder för att uppskatta det förväntade sockerunderskottet inom ett visst geografiskt område. Var och en av dessa har sina fördelar och nackdelar. Den omständigheten att konsumtionsbegreppet varken har ändrats eller definierats tydligare i förordning (EG) nr 1260/2001(6)
som har trätt i stället för grundförordningen bekräftar, enligt kommissionen, tolkningen av detta begrepp i institutionernas praxis. Detta begrepp motsvarar det som används för andra mekanismer inom den gemensamma organisationen av marknaden för socker, i synnerhet såvitt avser lämnande av uppgifter enligt den ovannämnda förordningen nr 779/96, vilka används för beräkningen av produktionsavgifter och förvaltningen av exportbidrag. Slutligen anser rådet och kommissionen att den beräkningsmetod som förespråkas av Roberto Nicoli skulle överskrida institutionernas utrymme för skönsmässig bedömning och utgöra maktmissbruk. En sådan förändring som genomförs utan motsvarande ändring i grundförordningen skulle leda till att befogenheten att fastställa ett härlett interventionspris utövades i strid med lagstiftarens avsikter med den enda målsättningen att öka de italienska sockerbetsodlarnas inkomster.
16. Före förhandlingen ställde domstolen en fråga till rådet och kommissionen med begäran om ett skriftligt svar. Dessa institutioner ombads att meddela domstolen huruvida Italien, enligt deras prognoser, skulle ha betraktats som underskottsområde för regleringsåret 1998/1999, om landets konsumtion hade beräknats
på det sättet att den även skulle omfatta socker som tillförts bearbetade produkter i ett visst område och som därefter exporterats.
17. Dessa två institutioner har medgett att Italien med en sådan tolkning av konsumtionsbegreppet skulle ha betraktats som underskottsområde för regleringsåret 1998/1999. Om man hade använt det konsumtionsbegrepp som Roberto Nicoli föreslagit och därvid – vilket verkar mest logiskt – hade inkluderat socker som tillförts produkter avsedda för export i konsumtionen, men uteslutit socker som tillförts produkter som bearbetats i andra områden och som sedan importerats till Italien, skulle, enligt uppgifter från kommissionen, det förväntade underskottet för Italien uppgå till 47 800 ton socker.
18. De skriftliga yttranden som avgetts av Roberto Nicoli, Eridania, italienska regeringen, rådet och kommissionen, har kompletterats genom de synpunkter dessa lämnade under förhandlingen den 25 mars 2004. De sistnämnda tas också under övervägande vid bedömningen av målet.
III – Bedömning
19. Inledningsvis är det nödvändigt att formulera om de frågor som ställts av den nationella domstolen. Dessa verkar bestå av två distinkta frågor, varav den första är av tolkningskaraktär och den andra en fråga om giltighet. Likväl har den första frågan ingen självständig betydelse, eftersom den nationella domstolen inte ber domstolen att tolka en gemenskapsrättslig bestämmelse som den nationella domstolen själv måste tillämpa i den föreliggande tvisten. I själva verket är den första frågan endast en av de båda grunder som skulle kunna medföra att den omtvistade förordningen är ogiltig. Följaktligen bör de två frågorna förstås som en enda fråga innebärande en begäran om att domstolen fattar beslut om den omtvistade förordningens giltighet i den del det däri inte fastställs ett härlett interventionspris för Italien, och detta med hänsyn både till förordningens motivering och det konsumtionsbegrepp som tillämpats vid dess antagande.
20. Efter att sålunda ha formulerat om frågorna skall det fastställas vilken betydelse domen i det ovannämnda målet Italien mot rådet har för giltighetsfrågan. I det avseendet tycks mig kommissionens, rådets och Eridanias argument, enligt vilket frågorna hade besvarats genom denna dom, vara befogat enbart såvitt avser den omtvistade förordningens motivering. Av punkterna 56 till 63 i domen i det ovannämnda målet Italien mot rådet framgår nämligen att domstolen ansåg att förordningen uppfyller de krav på motivering som ställs i artikel 253 EG. Följaktligen kan förordningens giltighet inte ifrågasättas på den grunden att motiveringsskyldigheten åsidosatts såvitt avser beslutet att inte fastställa något härlett interventionspris för Italien. Denna aspekt av saken kan således regleras genom en enkel hänvisning till nämnda dom.
21. Annorlunda förhåller det sig med ogiltighetsgrunden i den del denna rör konsumtionsbegreppet, vilken inte bedömdes i domen i det ovannämnda målet Italien mot rådet. Såsom den nationella domstolen också påpekat besvarades genom denna dom inte frågan huruvida socker som tillförts bearbetade produkter avsedda för export skall anses konsumerat och om den omtvistade förordningen skall upphävas på grund av det konsumtionsbegrepp som använts.
22. En enkel läsning av punkterna 71 till 78 i det nämnda avgörandet räcker för att visa detta. Enligt den italienska regeringen borde bedömningen av situationen grundas på den mängd socker som importerats i obearbetat skick med avdrag för export (den så kallade italienska metoden) och inte på den metod som jämför produktion och konsumtion i varje område (den så kallade gemenskapsmetoden). De behöriga institutionerna har, enligt den italienska regeringen, tillämpat gemenskapsmetoden med början regleringsåret 1998/1999, vilket innebar ett omotiverat byte av metod.
I detta hänseende har domstolen ansett att ”[d]en italienska regeringen … inte i erforderlig utsträckning [har] visat att det har skett en … metodändring” (punkt 72). Domstolen konstaterade därefter att kommissionen och rådet, för de två regleringsår som föregått regleringsåret 1998/1999, hade använt samma metod som för det regleringsår som var aktuellt i målet i fråga, ”genom att de jämförde förhållandet mellan beräknad produktion och konsumtion för det kommande regleringsåret” (punkt 76). I konsekvens härmed slog domstolen fast att ”talan inte [kunde] vinna bifall på den grunden att den påstådda ändringen av metoden för bedömning inte hade motiverats”  (punkt 78). Det verkar således klart att denna dom inte berör tolkningen av konsumtionsbegreppet. Den nationella domstolen har följaktligen på goda grunder vidhållit sin fråga i detta hänseende, vilken det nu återstår att analysera.
23. Först och främst bör det erinras om att begreppet konsumtion inte definieras i grundförordningen. I själva verket anges inte ens vad som menas med ”underskotts-” och ”överskottsområden”. Lagstiftaren har således överlämnat regleringen av dessa detaljer åt de tillämpande myndigheterna. Endast bilaga II till förordningen om informationslämnande inom sockersektorn(7), som var tillämplig vid tidpunkten för de händelser som tvisten vid den nationella domstolen gäller, verkar indikera att socker som tillförts bearbetade produkter som exporteras till andra medlemsstater eller till tredje land inte utgör en del av konsumtionen för ett visst område. Men bilaga II till denna förordning syftar inte till att definiera det konsumtionsbegrepp som skall användas för att klassificera ett område som underskotts- eller överskottsområde, utan till att skapa en gemensam modell för lämnande av data som används för åtskilliga mekanismer inom den gemensamma organisationen av marknaden för socker. Bilagan saknar följaktligen betydelse för den ställda frågan.
24. Såsom rådet föreslagit under förhandlingen, skulle man kunna dra slutsatsen att avsaknaden av bestämmelser innebär att domstolsgranskningen av en sådan förvaltningspraxis är mycket begränsad eller rentav omöjlig. I en sådan situation anser jag emellertid att man måste respektera syftet med den aktuella förordningen. Följaktligen skulle i detta fall de behöriga institutionerna respektera grundförordningens syften vid valet av det konsumtionsbegrepp som tillämpades under de beräkningar som utfördes vid antagandet av den omtvistade förordningen. Det åligger domstolen att kontrollera att det förhåller sig på det sättet.
25. I detta avseende måste det förtydligas hur ingripande domstolsgranskningen bör vara för att vara ändamålsenlig. Det framgår av fast rättspraxis att när gemenskapsinstitutionerna vid genomförandet av den gemensamma jordbrukspolitiken i nom sockersektorn tvingas göra en utvärdering av en komplicerad ekonomisk situation, omfattar deras skön inte uteslutande innehållet i och räckvidden av de bestämmelser som skall antas utan även i viss utsträckning fastställandet av de grundläggande sakförhållandena. Domstolsprövningen skall därvid begränsas till en kontroll av att det vid utövandet av denna behörighet inte har gjorts en uppenbart oriktig bedömning eller av om det har förekommit maktmissbruk.(8)
26. Denna rättspraxis är relevant i det nu aktuella fallet, eftersom det konsumtionsbegrepp som använts för att bedöma huruvida olika områden inom gemenskapen skall betraktas som underskotts- eller överskottsområden utgör ett led i en komplicerad ekonomisk bedömning. Domstolen skall således respektera de val som de behöriga institutionerna gör i detta avseende och får inte ersätta deras bedömning med sin egen samt i övrigt enbart ingripa i fall som nämnts under föregående punkt.
27. Om det i förevarande fall förhåller sig så, som kommissionen också har bekräftat i sina yttranden, nämligen att det finns två syften med fastställandet av ett härlett interventionspris som är högre för underskottsområden – dels att möjliggöra för dessa områden att anskaffa socker från icke-underskottsområden och därvid särskilt ta med i beaktande kostnader för transport, dels att undvika en minskning av sockerbetsproduktionen, vilket i sin tur skulle föra med sig ett ännu större underskott under de efterföljande regleringsåren – måste det medges att det konsumtionsbegrepp som använts av de behöriga institutionerna vid en första anblick synes stå i strid med det nämnda syftet.
28. Det konsumtionsbegrepp som använts får nämligen den följden att ett område kan betraktas som överskottsområde även om det har ett reellt behov av att förse sig med socker från andra områden inom gemenskapen. Vid ett sådant antagande fastställs inte ett högre härlett interventionspris för det aktuella området, vilket strider mot det eftersträvade syftet med att fastställa ett sådant pris. En sådan uppenbar avvikelse mellan ändamålen med denna del av den gemensamma organisationen av marknaden för socker och
de medel som valts för dess genomförande, innebär en uppenbar felbedömning, om inte de behöriga institutionerna lyckas förklara de närmare skälen för sitt val.
29. I sina yttranden har kommissionen uppgett att det konsumtionsbegrepp som används vid bedömningen av huruvida ett område skall betraktas som ett överskotts- eller underskottsområde är detsamma som det som används för beräkningen av produktionsavgifter och förvaltningen av exportbidrag. Kommissionen har därvid inte uppgett andra skäl för det gjorda valet eller förklarat varför man borde använda samma konsumtionsbegrepp i förevarande fall. Under förhandlingen tillade kommissionen att användningen av det konsumtionsbegrepp som Roberto Nicoli föreslagit för att fastställa om ett område utgör underskotts- eller överskottsområde skulle kunna ha negativa effekter på den mekanism som styr exportbidrag, vilken finansieras genom avgifter som tas ut hos sockertillverkare. Om Italien skulle åtnjuta status som underskottsområde skulle landet, enligt kommissionen, bidra mindre till finansieringen av de nämnda bidragen samtidigt som det skulle dra fördel av ytterligare exportbidrag.
30. Sådana argument är emellertid inte tillräckliga för att rättfärdiga en så stor skillnad mellan grundförordningens syften och verkställandet av densamma. Den omständigheten att ett visst konsumtionsbegrepp används för andra delar av den gemensamma organisationen av marknaden för socker bör inte automatiskt medföra att ett begrepp som strider mot syftet med ett härlett interventionspris används då ett sådant pris fastställs. Det konsumtionsbegrepp som är lämpligt här behöver inte heller nödvändigtvis vara det som bör användas vid tillämpningen av andra bestämmelser i grundförordningen. Följaktligen är motsägelsen mellan olika mekanismer inom den gemensamma organisationen av marknaden för socker, som enligt kommissionen skulle bero på det konsumtionsbegrepp som förespråkas av Roberto Nicoli, inte annat än skenbar.
31. Ett sådant begrepp, som är bättre anpassat för att uppnå syftet med fastställandet av ett härlett interventionspris för underskottsområden, verkar inte heller ha de negativa konsekvenser för de mekanismer som styr produktionsavgifter och förvaltningen av exportbidrag som kommissionen pekat på. Kommissionens mycket tekniska och ganska oklara argument i det hänseendet övertygar inte mig. Kommissionen har nämligen inte bevisat att det finns ett direkt samband mellan ändamålet med fastställandet av ett härlett interventionspris för underskottsområden och ändamålet med de övriga mekanismerna. Dessutom har kommissionen inte på ett tillfredsställande sätt förklarat varför användningen av ett konsumtionsbegrepp som är mer adekvat vid fastställande av om ett område skall betraktas som underskotts- eller överskottsområde skulle vara oförenligt med de övriga mekanismer som styr den gemensamma organisationen av marknaden för socker. Slutligen har rådet och kommissionen medgett att det skulle vara helt och hållet tillåtet att anta det begrepp som föreslagits av Roberto Nicoli och samtidigt göra gällande det stora utrymme för skönsmässig bedömning som institutionerna förfogar över inom detta område.
32. Om syftet med fastställandet av ett härlett interventionspris för underskottsområden är det som nämnts ovan och om ett områdes karaktär av överskotts- respektive underskottsområde bör bestämmas ”genom att … jämför[a] förhållandet mellan beräknad produktion och konsumtion för det kommande regleringsåret”,(9) är det inte logiskt att inte betrakta socker som tillförts produkter avsedda för export
i ett visst område såsom konsumerat i samma område. Systemets logik, särskilt i den del det avser fastställandet av ett härlett interventionspris som syftar till en stabilisering av sockermarknaden,(10) utgör hinder för ett sådant val av konsumtionsbegrepp. Efter att ha hört parternas ståndpunkter anser jag att Roberto Nicolis tes bör vinna företräde. Vid bedömningen av huruvida ett område skall betraktas som underskotts- eller överskottsområde, bör således konsumtionsbegreppet innefatta socker som tillförts bearbetade produkter avsedda för export i området i fråga. Undantag bör emellertid göras för socker som tillförts produkter som bearbetats i andra medlemsstater och som importerats till och konsumerats i det förstnämnda området.
33. Det tillvägagångssätt som använts av kommissionen i dess svar på den ovan i punkterna 16 och 17 nämnda frågan visar att en sådan beräkning kan utföras med hjälp av de data som medlemsstaterna lämnat med stöd av den ovannämnda förordningen nr 779/96 rörande informationslämnande inom sockersektorn. De uppgifter som kommissionen har tillhandahållit för att kunna svara på domstolens fråga visar att den omtvistade förordningen borde upphävas om domstolen beslutar att följa den linje som föreslås i föreliggande förslag till avgörande. Slutligen ifrågasatte Eridania under förhandlingen de uppgifter som kommissionen lämnat i dess svar på domstolens fråga. Kommissionen har emellertid förklarat att uppgifterna i fråga är de som skulle ha använts för antagandet av den omtvistade förordningen om man hade hållit fast vid det konsumtionsbegrepp som Roberto Nicoli föreslagit.
34. Under förhandlingen framhöll rådet och kommissionen den omständigheten att det konsumtionsbegrepp som ifrågasatts av Roberto Nicoli tidigare har använts utan att Republiken Italien har haft några invändningar häremot. Jag anser att denna invändning saknar grund. Även om så var fallet, borde detta inte hindra Roberto Nicoli från att angripa en åtgärd som påverkar honom och som han anser står i strid med grundförordningen. Domstolen har inte ombetts att avgöra en tvist mellan en medlemsstat och en institution. I vilket fall som helst kan enskildas rättigheter inte påverkas av att en medlemsstat gett sitt eventuella samtycke till en bestämd politisk lösning. Jag vill också påminna om domstolens uttalanden i domen i målet Van Gend & Loos. Domstolen förklarade där att ”[e]nskilda intressenters vaksamhet för att tillvarata sina rättigheter innebär en effektiv kontroll som läggs till den kontroll som artiklarna 169 och 170 [i EG-fördraget, nu artiklarna 226 EG och 227 EG] överlämnar åt kommissionens och medlemsstaternas omsorg”.(11)
35. Jag skulle vilja precisera att domstolen inte skulle ersätta de behöriga institutionernas bedömning med sin egen om den upphävde den omtvistade förordningen av de skäl som redogjorts för. Även om dessa institutioner åtnjuter ett stort utrymme för skönsmässig bedömning inom detta område, är den bedömning som har gjorts i förevarande fall behäftad med ett uppenbart fel. Domstolen skulle hålla sig inom gränserna för sin funktion, eftersom det konsumtionsbegrepp som använts skulle kunna bibehållas om grundförordningen ändrades för att eliminera de konstaterade motsägelserna. Även om det är sant att regelverket på detta område varken är särskilt lättillgängligt eller tydligt, bör domstolen likväl granska gemenskapsrättsakter med de medel som står den till buds. I detta fall uppfyller inte det konsumtionsbegrepp som fastställts vid antagandet av den omtvistade förordningen syftet med fastställandet av ett härlett interventionspris. Det finns inget rationellt samband mellan mål och medel och motsägelsen har inte heller rättfärdigats av andra övertygande skäl. Den föreslagna lösningen begränsar sig således till att konstatera att det använda konsumtionsbegreppet är oförenligt med syftet med fastställandet av härledda interventionspriser såsom detta framgår av grundförordningen.
36. Kravet på ett rationellt samband mellan grundförordningens syfte och de medel som valts för att uppnå detta är ett absolut nödvändigt villkor för dess giltighet. Ett sådant krav möjliggör nämligen för domstolen att granska om det finns ett tillräckligt samband mellan de angivna målen och de medel som valts för att uppnå desamma. Om det inte var nödvändigt att upprätta ett sådant samband, skulle enskilda personer berövas allt skydd inför val av denna typ, eftersom de skulle vara ur stånd att kontrollera förhållandet mellan de antagna åtgärderna och de eftersträvade målen. Domstolens roll härvidlag är också att tillförsäkra att institutionernas politiska val är tydliga och att de möjliggör insyn samt att de kan ifrågasättas av enskilda personer och granskas på deras begäran. Under dessa omständigheter har lagstiftaren för övrigt möjlighet att anta nya regler__ vilka skulle kunna vara tydligare beträffande vilka val och medel som skulle anbefallas för att verkställa dessa mål. Genom sitt ingripande främjar domstolen indirekt en större öppenhet i lagstiftningen i fråga om den gemensamma jordbrukspolitiken, en öppenhet som är nödvändig för industrin och jordbrukarna, men även för konsumenterna och medborgarna. Inom detta och andra områden är ett sådant ingripande väsentligt för att garantera att mekanismerna för utkrävande av politiskt ansvar fungerar väl och på det sätt som kan krävas i en demokrati.
IV – Förslag till avgörande
37. Mot bakgrund av det sagda föreslås att domstolen besvarar Giudice di Pace di Genovas fråga enligt följande:
Rådets förordning (EG) nr 1361/98 av den 26 juni 1998, om fastställande för regleringsåret 1998/1999 av härledda interventionspriser för vitsocker, interventionspriset för råsocker, minimipriser för A- och B-betor, samt kompensationsbelopp för lagringskostnader, är ogiltig i den del det däri inte fastställs ett härlett interventionspris för alla områden i Italien.
(1) .
(2)
–	EGT L 177, s. 4 ; svensk specialutgåva, område 3, volym 13, s. 110.
(3)
–	Rådets förordning (EG) nr 1361/98 av den 26 juni 1998 om fastställande för regleringsåret 1998/99 av härledda interventionspriser för vitsocker, interventionspriset för råsocker, minimipriser för A- och B-betor, samt kompensationsbelopp för lagringskostnader (EGT L 185, s. 3).
(4)
–	Dom av den 14 mars 2002 i mål C-340/98, Italien mot rådet, REG 2002, s. I-2663.
(5)
–	EGT L 106, s. 9.
(6)
–	Rådets förordning (EG) nr 1260/2001 av den 19 juin 2001 om den gemensamma organisationen av marknaden för socker (EGT L 178, s. 1).
(7)
–	Förordning nr 779/96.
(8)
–	Se, bland annat, dom av den 6 juli 2000 i mål C-289/97, Eridania (REG 2000, s. I-5409, punkt 48), och av den 29 oktober 1980 i mål 138/79, Roquette Frères mot rådet (REG 1980, s. 3333; svensk specialutgåva, volym 5 s. 405), punkt 25.
(9)
–	Domen av den 14 mars 2002 i det ovannämnda målet Italien mot rådet, punkt 76.
(10)
–	Se tredje skälet i grundförordningen, återgivet i punkt 2 i förevarande förslag till avgörande.
(11)
–	Dom av den 5 februari 1963 i mål 26/62, Van Gend & Loos (REG 1963, s. 1; svensk specialutgåva, volym 1, s. 161), punkt 25.