61994CJ0320_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I de förenade målen C-320/94, C-328/94, C-329/94, C-337/94, C-338/94 och C-339/94,
angående en begäran enligt artikel 177 i EG-fördraget, från Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Italien), att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande i de vid den nationella domstolen anhängiga målen mellan
Reti Televisive Italiane SpA (RTI),
i närvaro av
Publitalia '80,
och
Ministero delle Poste e Telecomunicazioni (C-320/94),
i närvaro av
Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG),
Coordinamento delle associazioni per la difesa dell'ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (Codacons) och Associazioni Utenti Radiotelevisivi,
och mellan
Radio Torre,
och
Ministero delle Poste e Telecomunicazioni (C-328/94),
i närvaro av
Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG),
och mellan
Rete A Srl,
och
Ministero delle Poste e Telecomunicazioni (C-329/94),
i närvaro av
Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG),
Coordinamento delle associazioni per la difesa dell'ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (Codacons) och Associazioni Utenti Radiotelevisivi,
och mellan
Vallau Italiana Promomarket Srl,
och
Ministero delle Poste e Telecomunicazioni (C-337/94),
i närvaro av
Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG),
Coordinamento delle associazioni per la difesa dell'ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (Codacons) och Associazioni Utenti Radiotelevisivi,
och mellan
Radio Italia Solo Musica Srl m.fl.,
och
Ministero delle Poste e Telecomunicazioni (C-338/94),
i närvaro av
Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG),
samt mellan
GETE Srl,
och
Ministero delle Poste e Telecomunicazioni (C-339/94),
i närvaro av
Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG),
angående en begäran om förhandsavgörande beträffande tolkningen av rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television (EGT nr L 298, s. 23) och särskilt av artikel 17.1 om sponsring samt artiklarna 1 b och 18,
meddelar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden G.F. Mancini samt domarna J.L. Murray (referent), C.N. Kakouris, P.J.G. Kapteyn och H. Ragnemalm,
generaladvokat: F.G. Jacobs,
justitiesekreterare: byrådirektören D. Louterman-Hubeau,
med beaktande av de skriftliga yttranden som har inkommit från:
- Reti Televisive Italiane SpA, genom advokaten Aldo Bonomo, Milano, samt advokaterna Carlo Mezzanotte och Stefano Previti, Rom,
- Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG), genom advokaten Filippo Lubrano, Rom,
- Coordinamento delle associazioni per la difesa dell'ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (Codacons) och l'Associazione Utenti Radiotelevisivi, genom advokaterna Carlo Rienzi, Giuseppe Lo Mastro, Roberto Canestrelli, Michele Lioi, Luciana Selmi, Stefano Viti och Rosaria Garozzo, Rom,
- Italiens regering, genom professor Umberto Leanza, chef för utrikesministeriets avdelning för diplomatiska tvister, i egenskap av ombud, biträdd av Ivo M. Braguglia, avvocato dello Stato,
- Greklands regering, genom statens juridiske rådgivare Panaiotis Camarineas, och Joanna P. Kiki, särskilda rättstjänsten för gemenskapsrättsliga angelägenheter, i egenskap av ombud,
- Österrikes regering, genom Wolf Okresek, Ministerialrat, i egenskap av ombud,
- Portugals regering, genom Luis Fernandes, chef för rättssekretariatet vid utrikesministeriets avdelning för EG-frågor, José Santos Cardoso, rättssekretariatet vid avdelningen för EG-frågor vid samma ministerium, och Luis Paulo Rebelo Barreto Xavier, chefsrådgivare vid premiärministerns rättstjänst, samtliga i egenskap av ombud,
- Europeiska gemenskapernas kommission, genom juridiske chefsrådgivaren Antonino Abate och Berend Jan Drijber, rättstjänsten, båda i egenskap av ombud,
med hänsyn till förhandlingsrapporten,
efter att muntliga yttranden har avgivits vid sammanträdet den 23 maj 1996 av: Reti Televisive Italiane SpA, företrätt av advokaten Aldo Frignani, Turin, Vallau Italiana Promomarket Srl, företrätt av advokaten Giovanni Giovannelli, Rom, Federazione Italiana Editori Giornali (FIEG), företrädd av Filippo Lubrano, den italienska regeringen, företrädd av Ivo M. Braguglia, den grekiska regeringen, företrädd av biträdande juridiske rådgivaren Vassileios Kontolaimos, statens rättsliga råd, i egenskap av ombud, den portugisiska regeringen, företrädd av Luis Paulo Rebelo Barreto Xavier, samt kommissionen, företrädd av Antonio Abate och Berend Jan Drijber,
och efter att den 11 juli 1996 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1 Tribunale Amministrativo Regionale del Lazio har genom sex beslut av den 19 oktober 1994, som inkom till domstolen den 8 (C-320/94), den 12 (C-328/94 och C-329/94) samt den 28 december (C-337/94, C-338/94 och C-339/94) samma år, begärt att domstolen enligt artikel 177 i EG-fördraget skall meddela ett förhandsavgörande avseende flera frågor om tolkningen av rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television (EGT nr L 298, s. 23, nedan kallat direktivet) och särskilt av artikel 17.1 om sponsring samt artiklarna 1 b och 18.
2 I artikel 1 b i direktivet definieras "TV-reklam" som "varje form av sänt meddelande mot betalning eller liknande ersättning som utförs av ett offentligt eller privat företag i samband med handel, affärsverksamhet, hantverk eller yrke i avsikt att mot betalning främja tillhandahållandet av produkter eller tjänster, inklusive fast egendom, eller rättigheter och förpliktelser". I denna bestämmelse föreskrivs vidare att "[m]ed undantag för de ändamål som anges i artikel 18 innefattar detta inte direkta erbjudanden till allmänheten som gäller försäljning, köp eller uthyrning av produkter eller tillhandahållande av tjänster mot betalning".
3 I artikel 1 d i direktivet definieras "sponsring" som "varje bidrag, som ges för finansiering av TV-program av ett offentligt eller privat företag som inte är engagerat i TV-verksamhet eller i produktion av audiovisuella verk, i syfte att främja företagets namn, varumärke, anseende, verksamhet eller produkter".
4 Artikel 17.1 i direktivet har följande lydelse:
"Sponsrade TV-program skall uppfylla följande krav:
a) Innehåll och programläggning av sponsrade program får under inga förhållanden påverkas av sponsorn på ett sätt som inverkar på programföretagets ansvar och redaktionella oberoende avseende program.
b) De måste klart identifieras som sponsrade genom att sponsorns namn och/eller logotyp visas i början och/eller slutet av programmen.
c) De skall inte uppmuntra till köp eller förhyrning av sponsorns eller en tredje parts produkter eller tjänster, särskilt inte genom att göra speciella säljfrämjande referenser till dessa produkter eller tjänster."
5 I artikel 18 föreskrivs följande:
"1. Reklamtiden skall inte överstiga 15 % av den dagliga sändningstiden. Denna andel får emellertid ökas till 20 % för att innefatta reklam som innehåller direkta erbjudanden till allmänheten om försäljning, köp eller hyra av produkter eller tillhandahållande av tjänster, under förutsättning att andelen reklaminslag inte överskrider 15 %.
2. Reklaminslagens längd inom en given entimmesperiod skall inte överskrida 20 %.
3. Utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna i punkt 1 skall reklam som innehåller direkta erbjudanden till allmänheten om försäljning, köp eller hyra av produkter eller tillhandahållande av tjänster inte överstiga en timme om dagen."
6 Genom artikel 3.2 i lag-dekret nr 408/92 av den 19 oktober 1992 (GURI nr 246 av den 19 oktober 1992), vars bestämmelser sedermera med ändringar införts i lag-dekret nr 483 av den 17 december 1992 (GURI nr 297 av den 18 december 1992), gavs den italienska ministern för postväsen och telekommunikation befogenhet att i fråga om sponsring och direkta erbjudanden till allmänheten göra ändringar i ministerdekret nr 439/91 av den 4 juli 1991 (GURI nr 19 av den 24 januari 1992) för att bringa detta i överensstämmelse med gemenskapsrätten.
7 Med stöd av denna bestämmelse antog ministern för postväsen och telekommunikation, på förslag från Garante per la radiodiffusione e l'editoria och efter att ha samrått med behöriga parlamentariska kommittéer samt Consiglio di Stato, dekret nr 581/93 av den 9 december 1993 som innehöll bestämmelser om sponsring av radio- och TV-program och erbjudanden till allmänheten (GURI nr 8 av den 12 januari 1994, nedan kallat dekret nr 581/93).
8 I artikel 4 i detta dekret föreskrivs följande:
"1. Att ett TV-program är sponsrat får anges uteslutande vid påannonsering och annonseringen av program som omedelbart föregår själva programmet, samt i avannonsering eller andra meddelanden av denna sort vid programmets slut (det som definieras som 'billboards'), varvid endast namn och/eller logotyp för en eller flera företag, vilka är åtskilda från återförsäljarens företag, får förekomma och varje reklamslogan och presentation av dessa företags produkter eller tjänster är förbjuden.
2. Även sådana föregående annonser eller påannonseringar som inte överstiger 8 sekunder är tillåtna för program som återförsäljaren beräknar sända längre fram (det som definieras som 'promotions'), varvid endast sponsorns namn och/eller logotyp får förekomma, och varje reklamslogan och presentation av dennes produkter eller tjänster är förbjuden. Det får inte förekomma fler än tre annonser eller påannonseringar för varje program som återförsäljare sänder nationellt.
3. Då den sponsrade sändningen varar längre än 40 minuter, är det tillåtet att visa sponsorns namn eller logotyp under sändningens gång, men endast vid ett tillfälle och inte i mer än fem sekunder. Programmets längd beräknas så, att det omfattar vinjetter och för- och eftertexter, men inte eventuella uppehåll, reklamavbrott och varje annan form av avbrott, inklusive sådana som har tekniska orsaker.
4. Då sponsringen har till syfte att finansiera ett spel- eller tävlingsprogram kan sponsorns produkter eller tjänster utdelas till enskilda i form av priser, även om det i förekommande fall anges att sponsorn har bidragit med priset, på villkor att de inte utgör en illustration eller slogan och att de visas under korta stunder, på ett diskret sätt och enbart då de utdelas. Under inga omständigheter får vare sig deltagandet i spelet eller tävlingen eller prisutdelningen vara förenat med tvång att köpa sponsorns eller tredje parts produkter eller tjänster.
5. Utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna i artikel 6 skall varje form av säljfrämjande meddelande som har ett annorlunda eller extra innehåll eller som i vart fall skiljer sig från det som angivits i de föregående punkterna anses vara ett reklammeddelande, särskilt vad beträffar fastställandet av den sändningstid som kan ägnas därtill."
9 Artikel 12 i dekret nr 581/93 innehåller regler beträffande reklam under rubriken "Reklaminslag, TV-sänd reklam, angivande av namn m.m.; direkta erbjudanden till allmänheten; begränsning av sändningstiden". I artikel 12 b jämställs "uppvisande av produkter, muntlig eller visuell presentation av varor, tjänster, namn, en varuproducents varumärke som programföretaget gör (vad som definieras som 'TV-sänd reklam')" med sedvanlig TV-reklam, särskilt vad avser fastställandet av den sändningstid som kan ägnas därtill.
10 Reti Televisive Italiane SpA Publitalia '80, Radio Torre, Rete A Srl, Vallau Italiana Promomarket Srl, Radio Italia Solo Musica Srl m.fl. och GETE Srl (nedan kallade sökandena i målet vid den nationella domstolen) väckte vid Tribunale amministrativo regionale del Lazio talan om ogiltigförklaring av dekret nr 581/93.
11 En av flera grunder som åberopats av sökandena är att de italienska bestämmelserna om "TV-sänd reklam" och sponsring inte skulle stå i överensstämmelse med direktivet.
12 Då det är fråga om "TV-sänd reklam" har sökandena vid den nationella domstolen bestritt att denna "TV-sända reklam" genom dekret nr 581/93 skulle jämställas med reklammeddelanden i form av reklaminslag (spots). De anser att "TV-sänd reklam" utgör reklamformer "som är mer tidskrävande" jämfört med direkta erbjudanden till allmänheten som, enligt artikel 18.1 i direktivet inom de tidsgränser som anges i artikel 18.3, kan tillåtas omfattas av reglerna i samma bestämmelse om ett tillägg om 20 procent av den dagliga sändningstiden.
13 Vad beträffar sponsring har sökandena vid den nationella domstolen gjort gällande att dekret nr 581/93 är mer restriktivt än artikel 17 i direktivet, enligt vilken det inte är förbjudet att visa sponsorns namn eller dennes produkter under programmets gång, under förutsättning att dessa återkommande angivelser inte stimulerar till köp på ett särskilt sätt genom speciella säljfrämjande referenser.
14 Sökandena har också gjort gällande att ministern har överskridit de befogenheter han givits av lagstiftaren att i den reglering som tidigare var i kraft införa de ändringar som var nödvändiga för att denna skulle stå i överensstämmelse med gemenskapsrätten.
15 Då den nationella domstolen har bedömt att avgörandet av de tvister som är anhängiga inför denna är beroende av tolkningen av artiklarna 1 b, 17.1 och 18 i direktivet, har den beslutat förklara målet vilande och i en begäran om förhandsavgörande ställa följande frågor till domstolen:
"1) Skall direktiv 89/552/EEG och särskilt dess artiklar 1 b och 18 tolkas så, att de innebär att uttrycket 'reklam som innehåller direkta erbjudanden till allmänheten' i artikel 18 i gemenskapsrätten används för att öka andelen reklaminslag till 20 procent av den dagliga sändningstiden
a) enbart i exemplifierande syfte och kan omfatta även andra reklamformer, förutom reklaminslag (spots), inklusive den i detta mål aktualiserade 'TV-sända reklamen' vilken trots att den inte innehåller 'erbjudanden till allmänheten' ändå skulle kunna behandlas på samma sätt som sådana erbjudanden på grund av sina inneboende egenskaper (TV-reklam kan i sig särskiljas genom att den, där det är lämpligt, tydligt avgränsas från programsammanhanget genom avbrott, även om den i allmänhet präglas av ett 'mer tidskrävande' element av kontinuitet för att omfatta underhållning och/eller spel än reklaminslag), eller
b) i syfte att utgöra en förklaring eller definition (i överensstämmelse med artikel 12 i den omtvistade rättsakten) i den meningen att möjligheten att öka andelen reklaminslag till 20 procent av den dagliga sändningstiden endast avser 'erbjudanden till det allmänna' i snäv bemärkelse och inte också sådan reklam som 'TV-reklam', just till följd av att dessa saknar de egenskaper som gör att de skall anses vara ett 'erbjudande'? (C-320/94 och C-337/94)
2) Skall direktiv 89/552/EEG och särskilt dess artikel 17.1 b tolkas så, att det helt och hållet utesluter varje form av sponsring där sponsorns namn och/eller logotyp kan komma att visas under programmets gång vid andra tidpunkter än i början och/eller slutet av programmet (såsom med vissa undantag föreskrivs i artikel 4 i det omtvistade dekretet), eller skall det tolkas så, att upprepade former av sponsring därigenom är tillåtna även under själva programmet?" (C-320/94, C-328/94, C-329/94, C-337/94, C-338/94 och C-339/94).
16 Genom beslut av domstolens ordförande den 9 februari 1995 har målen förenats med avseende på det skriftliga och muntliga förfarandet samt domen.
Den första frågan
Upptagande till sakprövning
17 Coordinamento delle associazioni per la difesa dell'ambiente e dei diritti degli utenti e consumatori (nedan kallade Codacons), Associazione Utenti Radiotelevisivi (nedan kallad AUR) och Federazione Italiana Editori Giornali (nedan kallad FIEG), som intervenerat i målen vid den nationella domstolen, har gjort gällande att den nationella domstolens första fråga inte kan prövas i sak.
18 AUR, Codacons och FIEG anser inledningsvis att tolkningen av artikel 18.1 i direktivet inte är nödvändig för att avgöra tvisten, eftersom medlemsstaterna inte har möjlighet att för TV-företag inom sin jurisdiktion föreskriva striktare eller mer detaljerade regler, åtminstone inte inom det område som avses i denna bestämmelse.
19 FIEG har vidare fastslagit att de argument som utvecklats inom ramen för talan vid den nationella domstolen huvudsakligen är att hänföra till nationella bestämmelser, vilka anges i artikel 9 c i den italienska lagen nr 483 om ratificering av lag-dekret nr 408/92, och att nationella domstolar för övrigt endast får ställa frågor om gemenskapsrätten till domstolen.
20 Det skall först erinras om att då en fråga om tolkning av fördraget eller sekundärrättsakter som antagits av gemenskapens institutioner uppkommer vid en nationell domstol i en medlemsstat får denna, om den bedömer att ett förhandsavgörande är nödvändigt för att den skall kunna döma i saken, enligt artikel 177 i EG-fördraget begära att domstolen meddelar ett sådant.
21 Inom ramen för begäran om förhandsavgörande, där endast den nationella domstolen har direkt kunskap om de faktiska omständigheterna i målet, är det denna som har bäst möjligheter att med hänsyn till dessa omständigheters särart bedöma huruvida ett förhandsavgörande är nödvändigt för att den skall kunna döma i saken (se dom av den 29 november 1978, Redmond, 83/78, Rec. s. 2347, och dom av den 28 november 1991, Durighello, C-186/90, Rec. s. I-5773).
22 Följaktligen är domstolen i princip tvungen att meddela ett förhandsavgörande då de frågor som den nationella domstolen ställt avser tolkningen av en gemenskapsrättslig bestämmelse (se dom av den 8 november 1990, Gmurzynska-Bscher, C-231/89, Rec. s. I-4003, punkt 20).
23 Domstolen har bedömt att den i vissa fall inte kan meddela förhandsavgörande beträffande en fråga som uppkommit vid en nationell domstol, särskilt då den tolkning av gemenskapsrätten eller granskning av en gemenskapsrättslig regels giltighet som den nationella domstolen begär inte har något samband med verkliga förhållanden eller målet vid den nationella domstolen (se dom av den 16 juni 1981, Salonia, 126/80, Rec. s. 1563, punkt 6, domen i ovannämnda mål Durighello, punkt 9, och dom av den 16 juli 1992, Lourenço Dias, C-343/90, Rec. s. I-4673, punkt 18).
24 I förevarande fall skall det fastslås att frågan i den nationella domstolens begäran om förhandsavgörande faktiskt avser tolkningen av en av institutionernas rättsakter och att den inte uppenbart saknar betydelse för avgörandet av målet vid den nationella domstolen.
25 Den första frågan skall följaktligen prövas i sak.
Bakgrund
26 Inledningsvis skall det påpekas att även om begreppet TV-reklam definieras i direktivet, saknas det såväl en definition av begreppet "erbjudanden till allmänheten om försäljning, köp eller hyra av produkter eller tillhandahållande av tjänster" som en definition av begreppet "reklaminslag" (så kallade spots). Vidare nämns inte begreppet "TV-sänd reklam" någonstans i direktivet.
27 Därefter skall det avgöras under vilka omständigheter en medlemsstat kan öka andelen reklaminslag från 15 till 20 procent av den dagliga sändningstiden.
28 Härvid bör den exakta räckvidden av uttrycket "reklam som innehåller erbjudanden till allmänheten om försäljning, köp eller hyra av produkter eller tillhandahållande av tjänster" i artikel 18.1 andra stycket i direktivet bestämmas.
29 Det är obestridligen så, att det av användningen av lokutionen "reklam som innehåller" framgår att gemenskapslagstiftaren avsett att ange "direkta erbjudanden till allmänheten" enbart i exemplifierande syfte för att ge en antydan om vilken typ av reklam som kan föranleda en ökning av den dagliga sändningstiden. Om lagstiftaren hade avsett att införa en begränsning av den möjlighet som erbjuds medlemsstaterna att öka den dagliga reklamtiden enbart avseende fall då reklamtiden utgörs av "direkta erbjudanden till allmänheten" borde detta uttryckligen ha angivits.
30 Det är följaktligen lämpligt att studera vad som utmärker dessa erbjudanden.
31 I detta hänseende är direkta erbjudanden till allmänheten sändningar där det sker en presentation av produkter som kan beställas direkt per telefon, brevledes eller via text-TV och som är avsedda att levereras hem till TV-tittarna. För övrigt är de program som innehåller direkta erbjudanden till allmänheten märkbart längre än reklaminslag. Reklaminslag är en reklamform med vanligtvis mycket korta inslag, vilka har en mycket betydande suggererande effekt, och som i allmänhet förekommer i grupp. Reklaminslagen produceras av dem som tillverkar produkterna eller tillhandahåller tjänsterna eller av deras ombud snarare än av programföretagen själva.
32 Bland de ovannämnda omständigheterna förefaller enbart längden på de "direkta erbjudandena till allmänheten", som är avhängig av formerna för presentation i denna reklamform, att vara sådan att den motiverar en möjlighet att öka sändningstiden för att inte diskriminera dessa i förhållande till reklaminslagen. Den omständigheten att produkterna i anslutning till inslaget kan beställas per telefon, brevledes eller via text-TV skall inte anses påverka ökningen av sändningstiden, eftersom beställningen av produkterna utgör en åtgärd som är fullständigt skild från den TV-sända presentation som avses i den ifrågavarande bestämmelsen.
33 Denna bedömning vinner för övrigt stöd av den förklarande rapport som bifogas Europakonventionen av den 5 maj 1989 om television över gränserna, vilken upprättades samtidigt som direktivet och som omnämns i direktivets ingress. Av artikel 168 i rapporten följer att möjligheten att öka andelen reklaminslag till 20 procent av den dagliga sändningstiden, såsom anges i artikel 12 i konventionen, som är en bestämmelse som är formulerad på exakt samma sätt som artikel 18.1 i direktivet, motiveras av nödvändigheten att beakta utvecklingen av nya reklamformer, såsom TV-shopping, vilka i allmänhet är mer tidskrävande än sedvanliga reklaminslag.
34 Följaktligen skall det anses att den möjlighet som anges i artikel 18.1 andra meningen att öka andelen reklaminslag till 20 procent av den dagliga sändningstiden även kan användas för sådana reklamformer som, även om de inte utgör "direkta erbjudanden till allmänheten", i likhet med dessa och med anledning av det sätt på vilket de presenteras är mer tidskrävande än reklaminslag.
35 Det följer av den första frågans lydelse och av de yttranden som ingivits till domstolen att "TV-sänd reklam" är reklamformer som med anledning av de sätt på vilka de presenteras pågår längre än reklaminslag och i princip kan vara föremål för den möjlighet som anges i artikel 18.1 i direktivet att öka andelen reklaminslag av den dagliga sändningstiden.
36 Det skall emellertid framhållas att medlemsstaterna enligt artikel 18.1 andra meningen i direktivet inte alls är tvungna att öka andelen reklaminslag av den dagliga sändningstiden. Det står dem även fritt att, för det fall de skulle välja att göra bruk av den möjlighet de ges genom denna bestämmelse, endast göra detta till förmån för vissa reklamformer som är "mer tidskrävande". Det faktum att det i artikel 19 i direktivet föreskrivs att medlemsstaterna inom sin jurisdiktion får "fastställa striktare regler för sändningstid och föreskrifter för programföretagens TV-sändningar, än de i artikel 18 ..." bör tolkas så, att medlemsstaterna därigenom ges tillåtelse att fastställa striktare regler beträffande vilka reklamformer som kan omfattas av det extra tillägg som anges i artikel 18.1 andra meningen, under förutsättning att dessa regler är förenliga med bestämmelserna i fördraget.
37 Av vad som anförts följer att direktivet och särskilt dess artiklar 1 b och 18 skall tolkas så, att uttrycket "reklam som innehåller direkta erbjudanden till allmänheten" i artikel 18 i de gemenskapsrättsliga bestämmelser som rör möjligheten att öka den största tillåtna andelen reklaminslag till 20 procent av den dagliga sändningstiden skall anses ha en exemplifierande karaktär och därmed kunna omfatta andra reklamformer, såsom "TV-sänd reklam" vilken, i likhet med "direkta erbjudanden till allmänheten", är mer tidskrävande än reklaminslag på grund av det sätt på vilket den presenteras.
Den andra frågan
Upptagande till sakprövning
38 AUR och Codacons anser att en tolkning av artikel 17.1 b i direktivet inte är nödvändig för att avgöra tvisten, eftersom medlemsstaterna skulle ha möjlighet att beträffande TV-företag inom sin jurisdiktion föreskriva striktare eller mer detaljerade regler, särskilt inom det område som denna bestämmelse rör.
39 De har därtill uppgivit att det system som införts genom den italienska lagstiftningen är mer restriktivt än det system som åsyftas med direktivet, eftersom det enligt direktivet även är tillåtet att under sändningar på dagtid som är fyrtio minuter eller längre ange sponsorns namn eller logotyp även vid på- och avannonsering samt under mer än fem sekunder. Följaktligen har sökandena, enligt AUR och Codacons, inte något som helst intresse av att angripa den ifrågavarande lagstiftningen, vilken för övrigt är föremål för en talan som förs av de sammanslutningar som intervenerat i målen vid den nationella domstolen, vilka anser att en alltför stor del av sändningstiden ägnas åt reklam.
40 Vad beträffar frågan om huruvida det är nödvändigt att tolka artikel 17.1 b i direktivet kan talan, på de argument som AUR och Codacon anfört av samma skäl som angivits i punkt 20-24 i denna dom, inte godtas.
41 Vad beträffar den omständigheten att sökandena inte skulle ha något intresse av att föra talan om dekret nr 581/93 är detta en fråga som faller inom den nationella domstolens behörighet även i fall då frågans lösning fordrar en föregående tolkning av direktivet.
42 Den andra frågan skall följaktligen prövas i sak.
Bakgrund
43 Då det rör sig om den tolkning som bör göras av artikel 17.1 b i direktivet skall det noteras att ingenting i denna bestämmelses lydelse ger vid handen att gemenskapslagstiftaren skulle ha avsett att begränsa angivandet av sponsringen till enbart början och slutet av programmen.
44 Slutsatsen att det i denna bestämmelse enbart uppställs ett minimikrav beträffande angivandet av sponsorns namn och/eller logotyp bekräftas av det faktum att kommissionens första förslag (EGT nr C 179, 1986, s. 4), i vilket angivandet av sponsorn uttryckligen begränsades till början och slutet av programmet, inte genomfördes, trots att Europaparlamentet inte bara gav sitt samtycke den 20 januari 1988 (EGT nr C 49, s. 53) utan dessutom vid den andra behandlingen försökte få en ändring införd som syftade till att återinföra den ursprungliga bestämmelsen (EGT nr C 158, 1989, s. 138).
45 Om artikel 17.1 b skall tolkas så, att den inte hindrar att sponsorns namn och/eller logotyp anges under ett program, skall det emellertid erinras om att det i denna bestämmelse föreskrivs att sponsrade TV-program inte under några omständigheter får uppmuntra till köp eller förhyrning av sponsorns eller en tredje parts produkter eller tillhandahållande av tjänster, särskilt inte genom att göra särskilda säljfrämjande referenser till dessa produkter eller tjänster.
46 Det skall vidare framhållas att medlemsstaterna inom sin jurisdiktion enligt artikel 3.1 i direktivet har möjlighet att inom de områden som omfattas av direktivet föreskriva striktare eller mer detaljerade regler för TV-programföretagen, vilket antyder att även om artikel 17.1 b inte skulle hindra att sponsorns namn och/eller logotyp angavs under programmet, skulle medlemsstaterna kunna föreskriva striktare regler på området för de TV-programföretag som omfattas av deras jurisdiktion, under förutsättning att de inte inskränker de friheter som föreskrivs i EG-fördraget och då särskilt friheten att tillhandahålla tjänster och den fria rörligheten för varor.
47 Av vad som anförts följer att direktivet och särskilt dess artikel 17.1 b skall tolkas så, att de inte hindrar att sponsorns namn och/eller logotyp anges vid andra tillfällen än i början och/eller slutet av ett program.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
48 De kostnader som har förorsakats den italienska, den grekiska, den österrikiska och den portugisiska regeringen samt Europeiska gemenskapernas kommission, som har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
- angående de frågor som genom beslut av den 19 oktober 1994, den 9, den 12 och den 28 december 1994 förts vidare av Tribunale amministrativo regionale del Lazio - följande dom:
49 Rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television och särskilt dess artiklar 1 b och 18 skall tolkas så, att uttrycket "reklam som innehåller direkta erbjudanden till allmänheten" i artikel 18 i de gemenskapsrättsliga bestämmelser som rör möjligheten att öka den största tillåtna andelen reklaminslag till 20 procent av den dagliga sändningstiden skall anses ha en exemplifierande karaktär och därmed kunna omfatta andra reklamformer, såsom "TV-sänd reklam" vilken, i likhet med "direkta erbjudanden till allmänheten", är mer tidskrävande än reklaminslag på grund av det sätt på vilket den presenteras.
50 Direktiv 89/552 och särskilt dess artikel 17.1 b skall tolkas så, att de inte hindrar att sponsorns namn och/eller logotyp anges vid andra tillfällen än i början och/eller slutet av ett program.