62022CJ0512
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (neljäs jaosto)
19 päivänä syyskuuta 2024 (
*1
)
Muutoksenhaku – Talous- ja rahapolitiikka – Luottolaitosten vakavaraisuusvalvonta – Direktiivi 2013/36/EU – Asetus (EU) N:o 1024/2013 – Euroopan keskuspankin (EKP) tehtäväksi annetut erityiset valvontatehtävät – Määräosuuksien hankintaa koskeva arviointi – Määräosuuden hankkimisen vastustaminen
Yhdistetyissä asioissa C‑512/22 P ja C‑513/22 P,
joissa on kyse kahdesta Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklan mukaisesta valituksesta, jotka on tehty 26.7.2022 ja 27.7.2022,
Finanziaria d’investimento Fininvest SpA (Fininvest), kotipaikka Rooma (Italia), edustajinaan A. Baldaccini, M. Carpinelli, A. Saccucci ja R. Vaccarella, avvocati,
valittajana asiassa C‑512/22 P,
jossa muina osapuolina ovat
Silvio Berlusconi,
kantajana ensimmäisessä oikeusasteessa,
Euroopan keskuspankki (EKP), asiamiehinään G. Buono ja C. Hernández Saseta, avustajanaan M. Lamandini, avvocato,
vastaajana ensimmäisessä oikeusasteessa,
ja
Euroopan komissio, asiamiehinään aluksi V. Di Bucci, A. Nijenhuis, A. Steiblytė ja D. Triantafyllou, sittemmin P. A. Messina, A. Nijenhuis, A. Steiblytė ja D. Triantafyllou ja lopuksi P. A. Messina, A. Steiblytė ja D. Triantafyllou,
väliintulijana ensimmäisessä oikeusasteessa,
ja
Marina Elvira Berlusconi,
Pier Silvio Berlusconi,
Barbara Berlusconi,
Eleonora Berlusconi ja
Luigi Berlusconi,
Silvio Berlusconin oikeudenomistajina, edustajinaan aluksi A. Di Porto, N. Ghedini, B. Nascimbene ja G. Perroni, avvocati, ja sittemmin A. Di Porto, B. Nascimbene ja G. Perroni, avvocati,
valittajina asiassa C‑513/22 P,
jossa muina osapuolina ovat
Finanziaria d’investimento Fininvest SpA (Fininvest), kotipaikka Rooma,
kantajana ensimmäisessä oikeusasteessa,
Euroopan keskuspankki (EKP), asiamiehinään G. Buono ja C. Hernández Saseta, avustajanaan Lamandini, avvocato,
vastaajana ensimmäisessä oikeusasteessa,
ja
Euroopan komissio, asiamiehinään aluksi V. Di Bucci, A. Nijenhuis, A. Steiblytė ja D. Triantafyllou, sittemmin P. A. Messina, A. Nijenhuis, A. Steiblytė ja D. Triantafyllou ja lopuksi P. A. Messina, A. Steiblytė ja D. Triantafyllou,
väliintulijana ensimmäisessä oikeusasteessa,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja C. Lycourgos sekä tuomarit O. Spineanu-Matei, J.-C. Bonichot (esittelevä tuomari), S. Rodin ja L. S. Rossi,
julkisasiamies: M. Campos Sánchez-Bordona,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
kuultuaan julkisasiamiehen 16.5.2024 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Yhtäältä Finanziaria d’investimento Fininvest SpA (Fininvest) ja toisaalta Marina Elvira Berlusconi, Pier Silvio Berlusconi, Barbara Berlusconi, Eleonora Berlusconi ja Luigi Berlusconi Silvio Berlusconin oikeudenomistajina vaativat unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 11.5.2022 antaman tuomion Fininvest ja Berlusconi v. EKP (T‑913/16, EU:T:2022:279) (jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin on hylännyt Fininvestin ja S. Berlusconin kanteen, jossa unionin yleistä tuomioistuinta vaadittiin kumoamaan Euroopan keskuspankin (EKP) 25.10.2016 tekemä päätös ECB/SSM/2016 – 7LVZJ6XRIE7VNZ4UBX81/4, jolla EKP päätti vastustaa sitä, että Fininvest ja S. Berlusconi hankkivat määräosuuden Banca Mediolanum SpA:sta (jäljempänä riidanalainen päätös).
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
A CRD IV ‑direktiivi
2
Oikeudesta harjoittaa luottolaitostoimintaa ja luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvalvonnasta, direktiivin 2002/87/EY muuttamisesta sekä direktiivien 2006/48/EY ja 2006/49/EY kumoamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/36/EU (EUVL 2013, L 176, s. 338; jäljempänä CRD IV ‑direktiivi) 3 artiklan otsikko on ”Määritelmät”, ja kyseisessä artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tämän direktiivin soveltamiseksi tarkoitetaan:
– –
33)
’huomattavalla omistusosuudella’ [luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista ja asetuksen (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 575/2013 (EUVL 2013, L 176, s. 1)] 4 artiklan 1 kohdan 36 alakohdassa määriteltyä huomattavaa omistusosuutta.”
3
Kyseisen direktiivin 22 artiklan otsikko on ”Ehdotettujen hankintojen ilmoittaminen ja arviointi”, ja kyseisessä artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on edellytettävä, että luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön tai tällaisten yhdessä toimivien henkilöiden, jäljempänä ’hankkijaehdokas’, jotka ovat päättäneet hankkia suoraan tai välillisesti määräosuuden luottolaitoksesta tai lisätä suoraan tai välillisesti määräosuuttaan siten, että hankkijaehdokkaan osuus äänioikeuksista tai pääomasta olisi vähintään 20, 30 tai 50 prosenttia, taikka siten, että luottolaitoksesta tulee hankkijaehdokkaan tytäryritys, jäljempänä ’ehdotettu hankinta’, on ilmoitettava hankinnasta etukäteen kirjallisesti sen luottolaitoksen suhteen toimivaltaisille viranomaisille, josta ne pyrkivät hankkimaan määräosuuden tai lisäämään sitä, mainiten samalla aiotun osuuden suuruuden ja antaen 23 artiklan 4 kohdassa tarkoitetut asiaa koskevat tiedot. – –
– –
6.   Jos toimivaltaiset viranomaiset eivät arviointijakson kuluessa vastusta kirjallisesti ehdotettua hankintaa, se katsotaan hyväksytyksi.
– –
8.   Jäsenvaltiot eivät saa asettaa vaatimuksia, jotka ovat tiukempia kuin tässä direktiivissä säädetyt, sen osalta, miten toimivaltaisille viranomaisille on ilmoitettava äänioikeuksien tai pääoman suorista tai välillisistä hankinnoista tai miten toimivaltaiset viranomaiset hyväksyvät ne.
– –”
4
CRD IV ‑direktiivin 23 artiklassa, jonka otsikko on ”Arviointiperusteet”, säädetään seuraavaa:
”1.   Arvioidessaan 22 artiklan 1 kohdassa edellytettyä ilmoitusta ja 22 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuja tietoja toimivaltaisten viranomaisten on hankinnan kohteena olevan luottolaitoksen järkevän ja vakaan hoidon varmistamiseksi ja ottaen huomioon hankkijaehdokkaan todennäköinen vaikutus luottolaitokseen arvioitava hankkijaehdokkaan sopivuus ja ehdotetun hankinnan taloudellinen järkevyys seuraavien perusteiden mukaisesti:
a)
hankkijaehdokkaan maine;
b)
ylimpään hallintoelimeen tai toimivaan johtoon kuuluvien henkilöiden, jotka tulevat johtamaan luottolaitoksen liiketoimintaa aiotun hankinnan seurauksena, maine, tietämys, taidot ja kokemus 91 artiklan 1 kohdan mukaisesti;
c)
hankkijaehdokkaan taloudellinen vakaus erityisesti suhteessa siihen, millaista liiketoimintaa ehdotetun hankinnan kohteena olevassa luottolaitoksessa harjoitetaan ja aiotaan harjoittaa;
– –
2.   Toimivaltaiset viranomaiset voivat vastustaa ehdotettua hankintaa vain, jos se on perusteltua 1 kohdassa säädettyjen perusteiden nojalla tai jos hankkijaehdokkaan toimittamat tiedot ovat puutteellisia.
– –”
B Asetus N:o 575/2013
5
Asetuksen N:o 575/2013 johdanto-osan viidennessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Tämän asetuksen ja direktiivin 2013/36/EU olisi muodostettava yhdessä oikeudellinen kehys, jolla säännellään oikeutta harjoittaa luottolaitos- ja sijoituspalveluyritystoimintaa sekä luottolaitoksia ja sijoituspalveluyrityksiä – – koskeva valvontakehys ja niitä koskevat vakavaraisuussäännöt. Tätä asetusta olisi sen vuoksi luettava yhdessä mainitun direktiivin kanssa.”
6
Kyseisen asetuksen 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”1.   Tässä asetuksessa tarkoitetaan:
– –
36)
’huomattavalla omistusosuudella’ suoraa tai välillistä omistusosuutta yrityksessä, kun tämä osuus on vähintään 10 prosenttia pääomasta tai äänioikeuksista tai kun sen nojalla on mahdollista vaikuttaa huomattavasti kyseisen yrityksen johtamiseen;
– –”
C YVM-asetus
7
Luottolaitosten vakavaraisuusvalvontaan liittyvää politiikkaa koskevien erityistehtävien antamisesta Euroopan keskuspankille 15.10.2013 annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 1024/2013 (EUVL 2013, L 287, s. 63; nk. yhteistä valvontamekanismia eli YVM:ää koskeva asetus; jäljempänä YVM-asetus) johdanto-osan 11 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
” – – olisi perustettava Euroopan [unionin] pankkiunioni, jonka tukena olisi koko sisämarkkinoita koskeva rahoituspalvelujen kattava ja yksityiskohtainen yhteinen sääntökirja ja joka koostuisi yhteisestä valvontamekanismista sekä uusista talletussuojaa ja kriisinratkaisua koskevista järjestelmistä. – –”
8
Kyseisen asetuksen 22 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Mahdollisen uuden omistajan soveltuvuus on välttämätöntä arvioida ennen kuin luottolaitoksesta ostetaan huomattava osuus, jotta varmistetaan, että luottolaitoksen omistajat ovat edelleen soveltuvia ja taloudellisesti vakaita. EKP:llä unionin toimielimenä on hyvät edellytykset tehdä tällainen arviointi niin, ettei sisämarkkinoille aseteta aiheettomia rajoituksia. EKP:n tehtävänä olisi oltava luottolaitoksista olevien merkittävien omistusosuuksien hankinnan ja luovutuksen arvioiminen, paitsi pankkien kriisinratkaisun yhteydessä.”
9
Kyseisen asetuksen 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Kohde ja soveltamisala”, säädetään seuraavaa:
”Tällä asetuksella [Euroopan keskuspankille (EKP)] annetaan luottolaitosten vakavaraisuusvalvontaan liittyvää politiikkaa koskevia erityistehtäviä, ja sen tavoitteena on edistää luottolaitosten toiminnan turvallisuutta ja vakautta sekä rahoitusjärjestelmän vakautta unionissa ja kussakin jäsenvaltiossa ottaen täysin huomioon sisämarkkinoiden yhtenäisyyden ja eheyden ja sen, että luottolaitoksia on kohdeltava yhtäläisesti sääntelyn katvealueiden hyväksikäytön estämiseksi.
– –”
10
Saman asetuksen 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tämän asetuksen 6 artiklan puitteissa EKP:llä on tämän artiklan 3 kohdan mukaisesti yksinomainen toimivalta hoitaa vakavaraisuusvalvontatarkoituksissa seuraavat tehtävät kaikkien osallistuviin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden luottolaitosten osalta:
– –
c)
luottolaitoksista olevien määräosuuksien hankintaa ja luovutusta koskevien ilmoitusten arvioiminen, paitsi pankkien kriisinratkaisun yhteydessä, 15 artiklaa noudattaen;
– –
3.   Tällä asetuksella sille annettujen tehtävien hoitamiseksi ja korkealaatuisen valvonnan varmistamiseksi EKP:n on sovellettava kaikkea asiaa koskevaa unionin lainsäädäntöä, ja jos kyseinen lainsäädäntö koostuu direktiiveistä, sellaista kansallista lainsäädäntöä, joilla nämä direktiivit saatetaan kansallisen lainsäädännön osaksi. Kun asiaankuuluva unionin lainsäädäntö koostuu asetuksista, joissa tällä hetkellä annetaan selkeästi vaihtoehtoja jäsenvaltioille, EKP:n olisi sovellettava myös kansallista lainsäädäntöä, joka koskee näitä vaihtoehtoja.
– –”
11
YVM-asetuksen 15 artiklan otsikko on ”Määräosuuksien hankintaa koskeva arviointi”, ja kyseisessä artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Määräosuuden hankintaa osallistuvaan jäsenvaltioon sijoittautuneesta luottolaitoksesta koskeva ilmoitus tai asiaan liittyvät tiedot on esitettävä sen jäsenvaltion kansallisille toimivaltaisille viranomaisille, johon luottolaitos on sijoittautunut, 4 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuihin säädöksiin perustuvan asiaa koskevan kansallisen lainsäädännön vaatimusten mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 4 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädettyjä poikkeuksia.
2.   Kansallinen toimivaltainen viranomainen arvioi ehdotetun hankinnan ja toimittaa EKP:lle ilmoituksen ja ehdotuksen päätökseksi hankinnan vastustamisesta tai hyväksymisestä 4 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetuissa säädöksissä asetettujen perusteiden pohjalta – – ja avustaa EKP:tä 6 artiklan mukaisesti.
3.   EKP päättää, vastustaako se hankintaa asiaa koskevassa unionin lainsäädännössä asetettujen perusteiden pohjalta ja siinä säädetyn menettelyn mukaisesti ja arviointiaikoja noudattaen.”
II Asian tausta ja riidanalainen päätös
12
Fininvest on Italian oikeuden mukaan perustettu holdingyhtiö, josta S. Berlusconi omisti 61,21 prosenttia. Fininvest omisti 30,1 prosenttia Mediolanumista, joka on pörssissä noteerattu rahoitusalan sekaholdingyhtiö ja josta Fin. Prog. Italia omisti 26,5 prosenttia. Mediolanum omisti 30.12.2015 saakka kaikki luottolaitos Banca Mediolanumin osakkeet.
13
Sen jälkeen, kun Corte suprema di cassazione (ylin tuomioistuin, Italia) oli antanut tuomion nro 35729/13, joka sai lainvoiman 1.8.2013 ja jossa S. Berlusconin todettiin syyllistyneen veropetokseen, Banca d’Italia (Italian keskuspankki) katsoi 7.10.2014 tekemässään päätöksessä (jäljempänä Italian keskuspankin 7.10.2014 tekemä päätös), ettei hyvämaineisuutta koskeva edellytys, josta säädettiin lainsäädännössä, jolla CRD IV ‑direktiivin 23 artiklan 1 kohta pantiin täytäntöön, enää täyttynyt Berlusconin osalta. Italian keskuspankki määräsi kyseisellä päätöksellä näin ollen Fininvestin Mediolanumista omistamien osuuksien luovuttamisesta 9,99 prosentin osuuden ylittävältä osalta 30 kuukauden kuluessa myynnistä huolehtivan trustin perustamisesta ja pidätti Fininvestin äänioikeudet niitä osuuksia vastaavilta osin, jotka oli luovutettava, siksi ajaksi, joka oli tarpeen kyseisen luovutuksen toteuttamiseksi.
14
S. Berlusconi ja Fininvest saattoivat asian Consiglio di Staton (ylin hallintotuomioistuin, Italia) käsiteltäväksi, joka 4.12.2015 lykkäsi mainitun päätöksen täytäntöönpanoa ja kumosi sen 3.3.2016 antamallaan tuomiolla (jäljempänä Consiglio di Staton 3.3.2016 antama tuomio).
15
Tällä välin Mediolanum sulautui 30.12.2015 tytäryhtiöönsä Banca Mediolanumiin.
16
Italian keskuspankki ja EKP katsoivat, että Fininvest ja S. Berlusconi olivat kyseisen sulautumisen ja Consiglio di Staton 3.3.2016 antaman tuomion seurauksena hankkineet määräosuuden Banca Mediolanumin pääomasta, ja kehottivat niitä ilmoittamaan tästä hankinnasta sen kansallisen lainsäädännön mukaisesti, jolla CRD IV ‑direktiivin 22 artikla ja sitä seuraavat artiklat oli saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä.
17
Koska tätä kehotusta ei noudatettu, Italian keskuspankki päätti 3.8.2016 aloittaa viran puolesta mainittua hankintaa koskevan arviointimenettelyn.
18
Italian keskuspankki toimitti 15.10.2016 EKP:lle YVM-asetuksen 15 artiklan 2 kohdan mukaisesti päätösehdotuksen, joka sisälsi kielteisen lausunnon kyseisen määräosuuden hankkijoiden maineen osalta ja jossa EKP:tä kehotettiin vastustamaan hankintaa.
19
EKP vastusti riidanalaisella päätöksellä sitä, että Fininvest ja S. Berlusconi hankkivat kyseisen määräosuuden Banca Mediolanumin pääomasta.
III Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostettu kanne ja valituksenalainen tuomio
20
Fininvest ja S. Berlusconi nostivat unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 23.12.2016 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, jossa vaadittiin riidanalaisen päätöksen kumoamista.
21
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kyseisen kanteen valituksenalaisella tuomiolla.
IV Asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa ja valitusasian asianosaisten vaatimukset
22
Valituksissaan, joiden sisältö on lähes samanlainen, Fininvest (asia C‑512/22 P) ja S. Berlusconi (asia C‑513/22 P) vaativat, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
tämän seurauksena kumoaa riidanalaisen päätöksen
–
toissijaisesti kumoaa valituksenalaisen tuomion ja palauttaa asian unionin yleisen tuomioistuimen muun jaoston käsiteltäväksi
–
velvoittaa EKP:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut, mukaan lukien ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneet kulut
–
asian selvittämistä varten ja siltä osin kuin unionin tuomioistuin pitää sitä tarpeellisena, määrää, että unionin yleisessä tuomioistuimessa 16.9.2021 pidetyn istunnon pöytäkirja ja äänitallennus liitetään asiakirja-aineistoon unionin tuomioistuimen tarkoituksenmukaiseksi katsomalla tavalla.
23
Asiat C‑512/22 P ja C‑513/22 P yhdistettiin 29.8.2022 tehdyllä päätöksellä suullista käsittelyä ja tuomion antamista varten.
24
S. Berlusconin kuoleman jälkeen M. E. Berlusconi, P. S. Berlusconi, B. Berlusconi, E. Berlusconi ja L. Berlusconi ilmoittivat 6.11.2023 päivätyllä kirjeellä jatkavansa oikeudenkäyntiä asiassa C‑513/22 P vainajan oikeudenomistajina.
V Asian käsittelyn suullisen vaiheen uudelleen aloittamista koskevat pyynnöt
25
EKP pyysi unionin tuomioistuimen kirjaamoon 13.6.2024 toimittamallaan kirjeellä asian käsittelyn suullisen vaiheen aloittamista uudelleen unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 83 artiklan mukaisesti.
26
Tältä osin on palautettava mieleen, että unionin tuomioistuin voi työjärjestyksensä 83 artiklan mukaisesti julkisasiamiestä kuultuaan milloin tahansa määrätä asian käsittelyn suullisen vaiheen aloitettavaksi uudelleen erityisesti, jos se katsoo, ettei sillä ole riittävästi tietoja asiasta, tai jos asia on ratkaistava sellaisen argumentin perusteella, josta asianosaisilla ei ole ollut tilaisuutta lausua (tuomio 6.3.2018, Achmea, C‑284/16, EU:C:2018:158, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
27
Vaatimuksensa tueksi EKP väittää, että julkisasiamies on ratkaisuehdotuksessaan tukeutunut uuteen seikkaan, josta asianosaiset eivät ole lausuneet, eli siihen, että unionin oikeudessa on olemassa itsenäinen välillisen määräosuuden käsite.
28
Nyt käsiteltävää asiaa ei ole ratkaistava sellaisen argumentin perusteella, josta asianosaisilla ei ole ollut tilaisuutta lausua. Sekä ensimmäisessä oikeusasteessa unionin yleisessä tuomioistuimessa että ensimmäisissä valitusperusteissa asianosaiset ovat nimittäin voineet lausua unionin oikeudessa tarkoitetusta määräosuuden käsitteestä ja siitä, onko Fininvestin ja S. Berlusconin Banca Mediolanumista omistama osuus suora vai välillinen.
29
Unionin tuomioistuin hylkää näin ollen julkisasiamiestä kuultuaan asian käsittelyn suullisen vaiheen uudelleen aloittamista koskevan pyynnön.
30
Myös S. Berlusconin oikeudenomistajat ja Fininvest pyysivät unionin tuomioistuimen kirjaamoon 15.7.2024 toimitetulla kirjeellä asian käsittelyn suullisen vaiheen aloittamista uudelleen voidakseen ottaa kantaa EKP:n esittämään asian käsittelyn suullisen vaiheen uudelleen aloittamista koskevaan pyyntöön ja sellaisiin uusiin argumentteihin, joita mainittu toimielin oli kyseisessä pyynnössä esittänyt.
31
Koska EKP:n esittämä suullisen käsittelyn uudelleen aloittamista koskeva pyyntö on kuitenkin hylätty, unionin tuomioistuin hylkää julkisasiamiestä kuultuaan myös S. Berlusconin oikeudenomistajien ja Fininvestin esittämän vastaavan pyynnön.
VI Valitukset
A Valitusten tutkittavaksi ottaminen
1.
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
32
EKP väittää ensinnäkin, että S. Berlusconin maineenpalautus, joka tapahtui 2018, tarjosi hänelle mahdollisuuden pyytää hänen maineensa uudelleenarviointia sellaisen uuden pyynnön yhteydessä, joka koskee luvan saamista määräosuuden hallintaan Banca Mediolanumin pääomasta. Kyseinen maineenpalautus poistaa EKP:n mukaan näin ollen valittajilta niiden intressin saada riidanalaisen päätös ja valituksenalainen tuomio kumotuiksi, ja merkitsee sitä, ettei valittajien valituksia voida ottaa tutkittaviksi.
33
Toiseksi EKP katsoo, että valitukset, joissa valittajat tyytyvät ainoastaan toistamaan väitteitä, jotka unionin yleinen tuomioistuin on jo hylännyt, on tästä syystä myös jätettävä tutkimatta.
34
Valittajat vaativat, että kyseiset oikeudenkäyntiväitteet hylätään.
2.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
35
Ensinnäkin on palautettava mieleen, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kantajan oikeussuojan tarpeen on kanteen kohteen kannalta oltava olemassa kannetta nostettaessa, tai muuten kanne jätetään tutkimatta. Tämän oikeudenkäynnin kohteen on oikeussuojan tarpeen tavoin oltava olemassa tuomioistuimen ratkaisun julistamiseen saakka, sillä uhalla, että lausunnon antaminen asiassa raukeaa, mikä edellyttää sitä, että kanne tai valitus voi mahdollisesti tuottaa kantajalle tai valittajalle jotakin hyötyä (tuomio 7.9.2023, Versobank v. EKP, C‑803/21, EU:C:2023:630, 159 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
36
EKP väittää tältä osin, että vuonna 2018 tapahtunut S. Berlusconin maineenpalautus on mahdollistanut sen, että valittajat saattoivat vaatia Berlusconin maineen uudelleenarviointia sellaisen uuden pyynnön yhteydessä, joka koski lupaa hankkia määräosuus Banca Mediolanumin pääomasta, ja näin ollen heiltä vietiin intressi saada riidanalainen päätös kumotuksi. Koska kyseinen maineenpalautus tapahtui ennen valitusten tekemistä, valitukset on näin ollen edellisessä kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti jätettävä tutkimatta.
37
Toisin kuin EKP väittää, S. Berlusconin maineenpalautus ei kuitenkaan tuota valittajille samaa etua kuin riidanalaisen päätöksen kumoaminen.
38
Yhtäältä on nimittäin niin, että vaikka oletettaisiin, että S. Berlusconin maineenpalautus poistaisi perusteen, jolla EKP on riidanalaisella päätöksellä vastustanut sitä, että valittajat hankkivat määräosuuden Banca Mediolanumista, se ei kuitenkaan poista kyseistä päätöstä, toisin kuin se, että unionin tuomioistuin kumoaisi mainitun päätöksen.
39
Jos toisaalta riidanalainen päätös kumottaisiin, katsottaisiin, ettei se ole koskaan ollut olemassa, kun taas S. Berlusconin maineenpalautuksen vaikutukset alkavat vasta siitä ajankohdasta, jona se tapahtui, eli vuodesta 2018 alkaen.
40
Edellä esitetystä seuraa, että oikeudenkäyntiväite, joka perustuu siihen, että S. Berlusconin maineenpalautus olisi poistanut valittajilta oikeussuojan tarpeen riidanalaisen päätöksen osalta, on hylättävä.
41
Toiseksi on palautettava mieleen, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valitus, jolla tosiasiassa pyritään ainoastaan siihen, että unionin yleisessä tuomioistuimessa esitetty kanne tutkitaan uudelleen, ei unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklan mukaan kuulu unionin tuomioistuimen toimivaltaan (ks. vastaavasti tuomio 11.6.2024, komissio v. Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
42
Jos valittaja kuitenkin riitauttaa sen, miten unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut tai soveltanut unionin oikeutta, ensimmäisessä oikeusasteessa tutkittuja oikeuskysymyksiä voidaan käsitellä uudelleen valituksen yhteydessä. Muutoksenhakumenettelyn tarkoitus jäisi nimittäin osaksi toteutumatta, jos valittaja ei voisi tällä tavoin perustaa valitustaan perusteisiin ja argumentteihin, jotka on esitetty jo unionin yleisessä tuomioistuimessa. Valittajalla on lisäksi oikeus tehdä valitus ja vedota perusteisiin, jotka perustuvat valituksenalaiseen tuomioon ja joilla pyritään arvostelemaan oikeudellisesti kyseisen tuomion oikeellisuutta (tuomio 11.6.2024, komissio v. Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 28 ja 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
43
Toisin kuin EKP väittää – väitettään myöskään selittämättä – valittajat ilmoittavat nyt käsiteltävässä asiassa täsmällisesti, miltä osin valituksenalaista tuomiota arvostellaan, sekä syyt, joiden vuoksi kyseisessä tuomiossa on valittajien mukaan oikeudellisia virheitä, eivätkä valittajat siis pelkästään toista unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämiään argumentteja.
44
Myös toinen EKP:n esittämistä oikeudenkäyntiväitteistä on näin ollen hylättävä.
B Asiakysymys
45
Valittajat esittävät lähes identtisin sanamuodoin laadittujen valitustensa tueksi 11 valitusperustetta, jotka koskevat kuuden ensimmäisen valitusperusteen osalta oikeudellisia virheitä, joita unionin yleisen tuomioistuimen väitetään tehneen arvioidessaan riidanalaista päätöstä, seitsemännen ja kahdeksannen valitusperusteen osalta oikeudellisia virheitä, jotka liittyvät unionin yleisen tuomioistuimen arviointiin kyseisen päätöksen tekomenettelyn lainmukaisuudesta, ja yhdeksännen, kymmenennen ja yhdennentoista valitusperusteen osalta oikeudellisia virheitä, jotka unionin yleisen tuomioistuimen väitetään tehneen, kun se on jättänyt tutkimatta tietyt esitetyt perusteet ja osan sille esitetyistä asiakirjoista.
1.
Ensimmäiset valitusperusteet
a)
Tutkittavaksi ottaminen
46
EKP väittää, että ensimmäisiä valitusperusteita, jotka koskevat sitä, että unionin yleinen tuomioistuin on katsonut virheellisesti, että valittajat olivat hankkineet määräosuuden Banca Mediolanumin pääomasta vuonna 2016, ei voida ottaa tutkittaviksi, koska kyseisillä perusteilla pyritään kyseenalaistamaan unionin yleisen tuomioistuimen tekemä tosiseikkaa koskeva arviointi sekä tätä seikkaa koskeva luonnehdinta sovellettavaan kansalliseen oikeuteen nähden.
47
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä toki ilmenee, että lukuun ottamatta tilannetta, jossa tosiseikasto ja näyttö on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, niiden arviointi ei ole sellainen oikeuskysymys, että se sellaisenaan kuuluisi unionin tuomioistuimen muutoksenhaun yhteydessä harjoittaman valvonnan piiriin (tuomio 28.9.2023, Changmao Biochemical Engineering v. komissio, C‑123/21 P, EU:C:2023:708, 121 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Oikeuskäytännössä on myös vakiintuneesti todettu, että – tällä samalla varauksella – tosiseikkojen sellainen luonnehdinta kansalliseen oikeuteen nähden, joka merkitsee kansallisen oikeuden tulkintaa, ei myöskään kuulu unionin tuomioistuimen toimivaltaan (tuomio 18.1.2024, Jenkinson v. neuvosto ym., C‑46/22 P, EU:C:2024:50, 107 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
48
Kuten unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti todennut valituksenalaisen tuomion 49 kohdassa, määräosuuden hankkimisen käsite luottolaitoksesta on kuitenkin unionin oikeuden itsenäinen käsite. Tämä ilmenee siitä, ettei asetuksen N:o 575/2013 4 artiklan 1 kohdan 36 alakohtaan sisältyvä määräosuuden määritelmä, YVM-asetuksen 15 artikla tai CRD IV ‑direktiivin 22 artikla, jossa vahvistetaan tällaisen omistusosuuden hankinnan valvontaa koskevat yksityiskohtaiset säännöt, sisällä viittausta kansalliseen oikeuteen. Tämä ilmenee myös unionin lainsäätäjän tavoitteesta – joka käy ilmi muun muassa YVM-asetuksen johdanto-osan 11 perustelukappaleesta ja 1 artiklasta – varmistaa rahoitusjärjestelmän yhdenmukainen vakavaraisuusvalvonta ja erityisesti – kuten kyseisen asetuksen johdanto-osan 22 perustelukappaleessa todetaan – luottolaitoksista omistettujen niin kutsuttujen huomattavien omistusosuuksien, eli määräosuuksien, hankintaa koskeva valvonta.
49
Näin ollen unionin yleisen tuomioistuimen toteamus, jonka mukaan valittajat ovat hankkineet määräosuuden Banca Mediolanumista vuonna 2016, ei merkitse tämän tosiseikan luonnehdintaa sovellettavaan kansalliseen oikeuteen nähden eikä tosiseikkojen arviointia vaan kyseisen tosiseikan luonnehdintaa suhteessa unionin oikeuden käsitteeseen, sellaisena kuin unionin yleinen tuomioistuin on sitä tulkinnut.
50
Unionin tuomioistuimella on muutoksenhaun yhteydessä toimivalta paitsi valvoa unionin yleisen tuomioistuimen CRD IV ‑direktiivissä tarkoitetun määräosuuden käsitteen kaltaisesta unionin oikeuden käsitteestä tekemää tulkintaa sekä sitä, miten unionin yleinen tuomioistuin on luonnehtinut tietyn liiketoimen tähän käsitteeseen nähden, myös tämän tuomion 47 kohdassa mainitun oikeuskäytännön perusteella tarkistaa, onko unionin yleinen tuomioistuin ottanut tämän luonnehdinnan taustalla olevat tosiseikat tai näytön huomioon vääristyneellä tavalla, kuten valittajat sitä paitsi väittävät useaan otteeseen ensimmäisissä valitusperusteissaan.
51
EKP:n esittämä oikeudenkäyntiväite on näin ollen hylättävä.
b)
Asiakysymys
1) Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
52
Valittajat väittävät ensimmäisten valitusperusteidensa ensimmäisessä osassa, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt katsoa, ettei lupamenettelyä voitu aloittaa, koska se oli todennut valituksenalaisen tuomion 81 kohdassa, että Fininvestillä ja S. Berlusconilla kyseisen yhtiön välityksellä oli yhteinen määräysvalta Banca Mediolanumissa Fin. Prog. Italian kanssa tehdyn yhtiösopimuksen perusteella.
53
Ensimmäisten valitusperusteidensa toisen osan osalta valittajat väittävät, että kun unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että Fininvestin 30,16 prosentin omistusosuus Banca Mediolanumista oli vähennetty 9,99 prosenttiin Italian keskuspankin 7.10.2014 tekemällä päätöksellä ja siitä oli tullut uudelleen määräosuus Consiglio di Staton 3.3.2016 antaman tuomion johdosta, se on valituksenalaisessa tuomiossa ottanut tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla ja tehnyt useita oikeudellisia virheitä.
54
Valittajat toteavat ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 72 kohdassa katsonut virheellisesti, että Fininvestin Banca Mediolanumista omistama 30,16 prosentin määräosuus oli Italian keskuspankin 7.10.2014 tekemällä päätöksellä vähennetty 9,99 prosenttiin. Vaikka kyseiseen 30,16 prosentin suuruiseen määräosuuteen kohdistui tilapäisesti luovutusta koskeva määräys ja samanaikaisesti kielto käyttää äänioikeuksia, se oli kuitenkin edelleen määräosuus.
55
Luovutusta koskevan määräyksen osalta on valittajien mukaan selvää, että niin kauan kuin luovutusta ei ollut tapahtunut, kyseisellä määräyksellä ei muutettu Fininvestin omistaman määräosuuden suuruutta. Kyseistä luovutusta ei kuitenkaan koskaan tapahtunut.
56
Äänioikeuksien käytön rajoittaminen ei valittajien mukaan myöskään vaikuttanut siihen, että valittajat omistivat määräosuuden Banca Mediolanumista.
57
Valittajat väittävät toiseksi, että edellä mainittu ensimmäinen virhe on johtanut siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt toisen virheen valituksenalaisen tuomion 73 kohdassa. Valittajat nimittäin toteavat, että vaikka Fininvestillä oli Italian keskuspankin 7.10.2014 tekemän päätöksen jälkeen ja siihen saakka, kun Mediolanum sulautui Banca Mediolanumiin, 30,16 prosentin suuruinen omistusosuus Mediolanumista, Fininvest ei valittajien mukaan voinut tulla Banca Mediolanumin osakkeiden osalta ainoastaan 9,99 prosentin suoraksi omistajaksi kyseisen sulautumisen jälkeen. Fininvestin hallussa oli valittajien mukaan päinvastoin sama 30,16 prosentin suuruinen määräosuus, joka sillä oli aiemmin ja jota se ei ollut koskaan luovuttanut.
58
Valittajat toteavat kolmanneksi, että koska Italian keskuspankin 7.10.2014 tekemällä päätöksellä ei muutettu Fininvestin 30,16 prosentin määräosuutta 9,99 prosentin suuruiseksi omistusosuudeksi ja koska mainittu sulautuminen ei muuttanut kyseistä omistusosuutta, unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt virheen myös valituksenalaisen tuomion 76 kohdassa, kun se on katsonut, että Fininvest oli Consiglio di Staton 3.3.2016 antaman tuomion vaikutuksesta saanut 30,16 prosentin määräosuuden Banca Mediolanumista. Viimeksi mainitulla tuomiolla ei valittajien mukaan ollut vaikutusta omistusosuuden suuruuteen. Joka tapauksessa tuomio, jolla lainvastainen päätös kumotaan, ei voi sisältää pakkolunastustoimea. Consiglio di Staton 3.3.2016 antamalla tuomiolla ei valittajien mukaan näin ollen luotu mitään oikeuksia vaan ainoastaan kumottiin luovutusta koskeva määräys.
59
Ensimmäisten valitusperusteidensa kolmannessa osassa valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin on lainvastaisesti korvannut riidanalaisen päätöksen tekijän perustelut omilla perusteluillaan, kuten jäljempänä esitetyistä argumenteista ilmenee.
60
Valittajat esittävät ensimmäisten valitusperusteidensa neljännessä osassa, että kun unionin yleinen tuomioistuin on sulkenut pois ”nimenomaisen viittauksen” kansalliseen oikeuteen ja siten Italian oikeuden soveltamisen määräoikeuden hankinnan käsitteen tulkinnassa, se on rikkonut YVM-asetuksen 4 artiklan 3 kohtaa ja pankki- ja luottotoimintaa koskevien lakien koonnoksesta1.9.1993 annetun asetuksen nro 385 (decreto legislativo n. 385 – Testo unico delle leggi in materia bancaria e creditizi; GURI, Supplemento ordinario nro 230, 30.9.1993; jäljempänä TUB), sellaisena kuin se on muutettuna 12.5.2015 annetulla asetuksella nro 72 (decreto legislativo n. 72), 19 §:ää sekä loukannut SEU 4 artiklan 3 kohdassa vahvistettua vilpittömän yhteistyön yleistä periaatetta.
61
Valittajat toteavat, että kyseinen oikeudellinen virhe tekee valituksenalaisesta tuomiosta virheellisen, koska jos unionin yleinen tuomioistuin olisi soveltanut Italian oikeutta, se ei olisi voinut pitää omistusosuuden ”oikeudellisen rakenteen muuttumista” pakkolunastustoimena.
62
Valittajat toteavat lisäksi, että koska EKP oli riidanalaisessa päätöksessä nimenomaisesti todennut, että Italian oikeus muodosti oikeusperustan määräosuuden hankinnan käsitteen määrittelemiselle, unionin yleinen tuomioistuin on korvannut riidanalaisen päätöksen tekijän perustelut omilla perusteluillaan ja loukannut tältä osin kontradiktorista periaatetta.
63
Ensimmäisten valitusperusteidensa viidennen osan osalta valittajat toteavat, että määräosuuden hankinnan käsitteen tulkitseminen siten, että se sisältää ”omistusosuuden oikeudellisen rakenteen muuttumisen”, ei saa tukea CRD IV ‑direktiivistä, YVM-asetuksesta, yleiskielestä tai kyseisen lainsäädännön tavoitteista. CRD IV ‑direktiivissä ja YVM-asetuksessa on nimittäin otettu käyttöön ennakkoarviointi kaikkien sellaisten henkilöiden sopivuudesta, jotka aikovat hankkia osuuden luottolaitoksesta. Jo omistetun omistusosuuden mahdolliset ”oikeudellisen rakenteen muutokset” eivät kuitenkaan, kuten nyt käsiteltävässä asiassa, merkitse kyseisen omistusosuuden omistajan muutosta.
64
Lisäksi unionin yleisen tuomioistuimen kehittämä uusi käsite omistusosuuden ”oikeudellisen rakenteen muuttuminen” on valittajien mukaan oikeusvarmuuden periaatteen vastainen, koska kyseisellä käsitteellä ei ole mitään unionin oikeudessa määriteltyä merkitystä eikä sitä voida unionin yleisen tuomioistuimen mukaan tulkita turvautumalla jäsenvaltioiden oikeuteen.
65
Valittajat toteavat tältä osin lopuksi, että koska unionin yleisen tuomioistuimen käyttämä määräosuuden hankinnan käsite ei ole sama kuin riidanalaisessa päätöksessä käytetty käsite, asianosaisilla ei ole ollut mahdollisuutta lausua siitä.
66
Ensimmäisten valitusperusteidensa kuudennessa osassa valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut CRD IV-direktiivin 22 artiklaa ja TUB:n 22 §:ää, kun se on katsonut, että Fininvest oli hankkinut määräosuuden, joka edellytti lupaa, koska sen välillinen määräosuus Banca Mediolanumista oli muuttunut suoraksi määräosuudeksi.
67
Valittajat toteavat, että pankkien vakavaraisuusvalvontaa koskevassa säännöstössä – sekä unionin oikeudessa CRD IV ‑direktiivin 22 artiklan 1 kohdan mukaisesti että kansallisessa oikeudessa TUB:n 22 §:n mukaisesti – ei nimittäin anneta mitään merkitystä valituksenalaisessa tuomiossa tehdylle erolle suoran määräosuuden ja välillisen määräosuuden välillä, koska kyseisen säännöstön tarkoituksena on jäljittää määräosuuden lopullinen haltija välikäsien läsnäolosta riippumatta.
68
Valittajat toteavat myös, että erolla, jonka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt suoran ja välillisen omistusosuuden välillä, ei ole mitään merkitystä S. Berlusconin osalta. Hänellä oli nimittäin sekä ennen sulautumista että Consiglio di Staton 3.3.2016 antaman tuomion jälkeen välillinen omistusosuus Banca Mediolanumista.
69
EKP katsoo, että ensimmäisten valitusperusteiden ensimmäinen osa on perusteeton. Unionin yleinen tuomioistuin on sen mukaan valituksenalaisen tuomion 81 kohdassa pelkästään palauttanut mieleen asiayhteyteen liittyvän seikan.
70
Vastauksena ensimmäisten kanneperusteiden toiseen osaan EKP väittää, että valittajilla ei missään tapauksessa ollut määräosuutta Italian keskuspankin 7.10.2014 tekemän päätöksen jälkeen ja että he ovat hankkineet kyseisen määräosuuden kyseisen sulautumisen ja Consiglio di Staton 3.3.2016 antaman tuomion perusteella. EKP toteaa lisäksi, että sovellettavan kansallisen oikeuden perusteella valittajien omistusosuus Mediolanumista ei myöskään merkinnyt välillistä määräosuutta Banca Mediolanumista, koska Mediolanum ei ollut valittajien yksinomaisessa määräysvallassa.
71
Ensimmäisen valitusperusteen kolmannen osan osalta EKP toteaa, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole korvannut riidanalaisen päätöksen tekijän perusteluja omillaan. EKP:n ja unionin yleisen tuomioistuimen näkemysten ainoa ero on asiayhteyden kuvaus, eikä sillä ole vaikutusta oikeusohjeeseen (ratio decidendi) nähden.
72
Myös ensimmäisten valitusperusteiden neljäs osa on EKP:n mukaan perusteeton. Sekä sanamuodon että asiayhteyden mukaisen tulkinnan perusteella hankinnan käsitteellä on nimittäin välttämättä itsenäinen merkitys unionin oikeudessa samalla tavoin kuin yhdistelmäkäsitteellä ”määräosuuksien hankinta”. EKP:n mukaan joka tapauksessa myös siinä tapauksessa, että unionin yleinen tuomioistuin olisi soveltanut Italian lainsäädäntöä, se olisi myös todennut, että valittajat olivat hankkineet määräosuuden.
73
Vastauksena ensimmäisten valitusperusteiden viidenteen osaan EKP väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on selittänyt, että Mediolanum ei sulautumisen jälkeen enää toiminut valittajien ja Banca Mediolanumin välissä ja että ”kyseisen omistusosuuden välillisen hallinnan aste” oli siis muuttunut. Kun unionin yleinen tuomioistuin on maininnut omistusosuuden ”oikeudellisen rakenteen” muuttumisen, sen tarkoituksena on näin ollen ollut erottaa toisistaan yhtäältä suhde, joka valittajien ja Banca Mediolanumin välillä oli Mediolanumin välityksellä, ja toisaalta niiden suhde sen jälkeen, kun Mediolanum sulautui Banca Mediolanumiin.
74
EKP:n mukaan myös ensimmäisten valitusperusteiden kuudes osa on hylättävä, koska se perustuu virheelliseen olettamaan siitä, että S. Berlusconi olisi edelleen omistanut välillisen määräosuuden Banca Mediolanumista.
75
Euroopan komissio katsoo, että ensimmäisten valitusperusteiden ensimmäinen osa, jossa valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti katsonut, että S. Berlusconilla ja Fininvestillä oli jo ennen sulautumista yhteinen määräysvalta Banca Mediolanumissa yhtiösopimuksen ansiosta, on hylättävä, koska kyse ei ole valituksenalaiseen tuomioon kohdistuvasta arvostelusta. Komissio esittää, ettei kyseisellä seikalla joka tapauksessa ole merkitystä ratkaistaessa kysymystä siitä, onko sulautuminen johtanut uuteen omistusosuuteen, joka oli ilmoitettava. Merkitystä on sillä, että Fininvestin ja S. Berlusconin omistusosuutta Banca Mediolanumista ei ollut koskaan aikaisemmin saatettu valvontaviranomaisen arvioitavaksi, kuten riidanalaisen päätöksen liitteestä 5 ilmenee.
76
Komissio toteaa, että ensimmäisten valitusperusteiden toisessa osassa esitetyt väitteet ovat tehottomia, koska ne koskevat perusteluja, joihin valituksenalaisen tuomion tuomiolauselma ei sen mukaan perustu. Ne eivät myöskään ole relevantteja. Komissio esittää toissijaisesti, että jos unionin tuomioistuin toteaisi, että tosiseikat on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, se voisi päättää kumota valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että Italian keskuspankin 7.10.2014 tekemän päätöksen jälkeen valittajien välillinen omistusosuus Banca Mediolanumista ei ollut enää määräosuus, ja ratkaistessaan ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen hylätä kyseisen kanteen ensimmäisen kanneperusteen toteamalla, että sulautumisen ja Consiglio di Staton 3.3.2016 antaman tuomion jälkeen Fininvestillä ja S. Berlusconilla oli ensimmäisen kerran suora omistusosuus Banca Mediolanumista.
77
Ensimmäisten valitusperusteiden kolmas osa, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on korvannut riidanalaisen päätöksen perustelut omilla perusteluillaan käsitteen ”määräosuuden hankkiminen” tulkinnan osalta, ei komission mukaan perustu tosiseikkoihin.
78
Ensimmäisten valitusperusteiden neljännessä osassa sekoitetaan komission mukaan toisiinsa kaksi erillistä kysymystä: ensimmäinen niistä koskee oikeutta, jota EKP:n oli sovellettava, eli YVM-asetuksen 4 artiklan 3 kohdan nojalla ”kaikkea asiaa koskevaa unionin lainsäädäntöä, ja jos kyseinen lainsäädäntö koostuu direktiiveistä, sellaista kansallista lainsäädäntöä, jolla nämä direktiivit saatetaan kansallisen lainsäädännön osaksi”; toinen kysymys koskee YVM-asetuksen 15 artiklassa tarkoitetun määräosuuden hankinnan käsitteen tulkintaa.
79
Komissio toteaa, että valituksenalaisen tuomion 44 kohdassa mainitun vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden sellaisen säännöksen sanamuotoa, joka ei sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen, on tulkittava koko unionissa itsenäisesti ja yhtenäisesti. Pelkästään edellä mainittujen YVM-asetuksen ja CRD IV ‑direktiivin säännösten tarkastelu vahvistaa komission mukaan sen, mitä valituksenalaisen tuomion 45 kohdassa on asianmukaisesti todettu, eli sen, ettei kyseisissä säännöksissä viitata lainkaan jäsenvaltioiden oikeuteen. Tästä seuraa, että määräosuuden hankkimisen käsite on unionin oikeuden itsenäinen käsite, jota on tulkittava yhdenmukaisesti kaikissa jäsenvaltioissa.
80
Siltä osin kuin on kyse käsitteeseen ”määräosuuden hankkiminen” liittyvästä tulkintavirheestä, jonka unionin yleisen tuomioistuimen väitetään tehneen, valittajien väitteet keskittyvät komission mukaan harhaanjohtavasti siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on käyttänyt ilmaisua ”oikeudellisen rakenteen muuttuminen”. Komission mukaan unionin yleisen tuomioistuimen perustelut ovat kuitenkin jäsennellympiä ja täsmällisempiä ja koskevat erityisesti välillisen määräosuuden muuttumista suoraksi määräosuudeksi, kuten valituksenalaisen tuomion 78–81 kohdan objektiivisesta tarkastelusta ilmenee. Väite, jonka mukaan unionin yleisen tuomioistuimen omaksuma tulkinta on oikeusvarmuuden periaatteen vastainen, ei näin ollen ole perusteltu.
81
Komission mukaan voitaisiin enintään hyväksyä, että olemassa olevan osakkeenomistajan konserninsisäiset liiketoimet, jotka eivät aiheuta todellista tai olennaista muutosta rahoituslaitoksen suorassa tai lopullisessa omistusrakenteessa, vapautetaan suhteellisuusperiaatteen mukaisesti ilmoitusvelvollisuudesta ja valvontaviranomaisen suorittamasta valvonnasta, mutta ainoastaan sillä edellytyksellä, että vähintään yksi arviointi on aikaisemmin jo tehty. Euroopan valvontaviranomaisten yhteiset suuntaviivat vuodelta 2008 (CEBS/2008/214; CEIOPS 3L 3 19/08; CESR/08 543b) on laadittu näin. Nyt käsiteltävässä asiassa Fininvestin ja S. Berlusconin omistusosuutta Banca Mediolanumista ei komission mukaan ole koskaan arvioitu.
82
Komission mukaan valittajat moittivat ensimmäisten valitusperusteiden kuudennessa osassa suoran ja välillisen omistusosuuden välistä erottelua ja väittävät, ettei sillä ole vaikutusta määräosuuden olemassaoloon.
83
Komissio toteaa, että unionin lainsäädännössä ja Italian lainsäädännössä toki säädetään sekä suorien että välillisten määräosuuksien hankintojen valvonnasta. Komission mukaan tämä ei kuitenkaan merkitse sitä, että omistusosuuden luonteella ja tavoilla ei olisi merkitystä. CRD IV ‑direktiivin 23 artiklan 1 kohdan mukaan arvioinnissa on nimittäin otettava huomioon muun muassa hankkijaehdokkaan todennäköinen vaikutus ja ehdotetun hankinnan järkevyys, ja näihin perusteisiin voivat vaikuttaa omistusosuuden luonne ja oikeudellinen rakenne.
84
Komission mukaan merkitystä ei ole myöskään sillä, että S. Berlusconin omistusosuus säilyi välillisenä. Myös kyseisen omistusosuuden luonne ja oikeudellinen rakenne muuttuivat siinä yhteydessä, kun Finvestin omistusosuus muuttui suoraksi omistusosuudeksi.
2) Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
85
Aluksi on palautettava mieleen, että CRD IV ‑direktiivissä, jolla säännellään luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvalvontaa, säädetään muun muassa luottolaitosten määräosuuksien hankinnan valvonnasta.
86
Asetuksen (EU) N:o 575/2013 4 artiklan 1 kohdan 36 kohdassa, johon CRD IV ‑direktiivin 3 artiklan 1 kohdan 33 kohdassa viitataan, määräosuus määritellään siten, että sillä tarkoitetaan ”suoraa tai välillistä omistusosuutta yrityksessä, kun tämä osuus on vähintään 10 prosenttia pääomasta tai äänioikeuksista tai kun sen nojalla on mahdollista vaikuttaa huomattavasti kyseisen yrityksen johtamiseen”.
87
CRD IV ‑direktiivin 22 artiklan 1 kohdassa jäsenvaltiot velvoitetaan edellyttämään, että ”luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön – – [joka on päättänyt] hankkia suoraan tai välillisesti määräosuuden luottolaitoksesta tai lisätä suoraan tai välillisesti määräosuuttaan – – on ilmoitettava [kyseisestä päätöksestä] etukäteen kirjallisesti – – toimivaltaisille viranomaisille – –”.
88
YVM-asetuksen 15 artiklan 2 kohdassa säädetään, että kansallinen toimivaltainen viranomainen arvioi määräosuuden hankintaa koskevan pyynnön ja toimittaa EKP:lle ehdotuksen päätökseksi. Kyseisen asetuksen 15 artiklan 3 kohdan mukaan EKP:llä on oikeus vastustaa tai olla vastustamatta määräosuuden hankkimista.
89
CRD IV ‑direktiivin 23 artiklan 1 kohdan mukaan arvioinnissa, joka koskee hankkijaehdokkaan sopivuutta ja ehdotetun hankinnan taloudellista järkevyyttä, on asianomaisen luottolaitoksen järkevän ja vakaan hoidon varmistamiseksi otettava huomioon useita perusteita, joihin kuuluu ”hankkijaehdokkaan maine”.
90
EKP, jonka käsiteltäväksi Italian keskuspankki oli saattanut asian, on riidanalaisella päätöksellä vastustanut sitä, että Fininvest ja S. Berlusconi hankkivat määräosuuden Banca Mediolanumista, sillä perusteella, että S. Berlusconi ei täyttänyt kyseistä hyvämaineisuutta koskevaa edellytystä.
91
Ensimmäisessä oikeusasteessa esittämässään ensimmäisessä kanneperusteessa valittajat ovat kiistäneet hankkineensa määräosuuden Banca Mediolanumista vuonna 2016. Unionin yleinen tuomioistuin on hylännyt tämän kanneperusteen perusteilla, jotka valittajat riitauttavat ensimmäisissä valitusperusteissaan.
92
Valittajat väittävät valitustensa ensimmäisissä perusteissa, että unionin yleinen tuomioistuin on erehtynyt katsoessaan, että valittajat olivat hankkineet määräosuuden Banca Mediolanumista vuonna 2016.
93
Valittajat väittävät näiden ensimmäisten valitusperusteiden toisessa osassa, joka on syytä tutkia ensin, että unionin yleinen tuomioistuin on ottanut tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla ja tehnyt oikeudellisia virheitä, kun se on valituksenalaisen tuomion 72, 73 ja 76 kohdassa todennut, että valittajien omistusosuus Banca Mediolanumista oli kasvanut vuonna 2016.
94
Kuten tämän tuomion 47 kohdassa on todettu, ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen määrittämään asian tosiseikaston ja arvioimaan sitä. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että tuomioistuimelle esitetyt seikat on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tämä arviointi ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen muutoksenhaun yhteydessä harjoittaman valvonnan piiriin. Sen on ilmettävä asiakirja-aineistosta selvästi ilman, että tosiseikastoa on tarpeen ryhtyä arvioimaan uudelleen (ks. vastaavasti tuomio 25.6.2020, CSUE v. KF, C‑14/19 P, EU:C:2020:492, 104 ja 105 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
95
Unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 72 kohdassa katsonut, että Italian keskuspankin 7.10.2014 tekemän päätöksen, jolla valittajat määrättiin luovuttamaan Mediolanumista osuutensa, jotka ylittivät 9,99 prosenttia, ja pidätettiin heidän näihin osuuksiin liittyvät äänioikeutensa, jälkeen valittajien välillinen omistusosuus Banca Mediolanumista oli vähentynyt 9,99 prosenttiin ja että valittajat olivat vastaavasti menettäneet määräosuuden, joka heillä oli aiemmin kyseisessä luottolaitoksessa. Unionin yleinen tuomioistuin on näin ollen todennut valituksenalaisen tuomion 73 kohdassa, että sen jälkeen, kun Mediolanum sulautui Banca Mediolanumiin 30.12.2015, Fininvestistä oli tullut Banca Mediolanumin osakkeista ainoastaan 9,99 prosentin suora omistaja. Unionin yleinen tuomioistuin on päätellyt tästä valituksenalaisen tuomion 76 kohdassa, että sen seurauksena, että Italian keskuspankin 7.10.2014 tekemä päätös kumottiin Consiglio di Staton 3.3.2016 antamalla tuomiolla, Fininvestistä oli tullut Banco Mediolanumin osakkeista 30,16 prosentin suora omistaja ja että se oli näin ollen hankkinut määräosuuden.
96
On kuitenkin huomattava, että Italian keskuspankin 7.10.2014 tehty päätös, jolla Italian keskuspankki määräsi valittajien Mediolanumista omistaman yli 9,99 prosenttia ylittävän omistusosuuden luovuttamisesta, ei sellaisenaan ole johtanut tämän omistusosuuden pienenemiseen. Kyseisessä päätöksessä nimittäin määrättiin, että luovutus oli toteutettava 30 kuukauden kuluessa myynnistä vastaavan trustin välityksellä. Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 43 kohdassa, ajankohtana, jona Italian keskuspankin 7.10.2014 tekemä päätös kumottiin Consiglio di Staton 3.3.2016 antamalla tuomiolla, osakkeet, jotka edustivat Fininvestin 30,16 prosentin suuruista osuutta Banca Mediolanumista, olivat edelleen ensiksi mainitun yhtiön hallussa, eikä niitä ollut vielä siirretty yhdellekään ostajalle. Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 44 kohdassa, Italian keskuspankin 7.10.2014 tekemän päätöksen ainoa vaikutus sen kumoamiseen asti oli luovutusvelvollisuuden alaisiin osakkeisiin liittyvien äänioikeuksien pidättäminen.
97
Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin on ottanut Italian keskuspankin 7.10.2014 antaman päätöksen ulottuvuuden huomioon vääristyneellä tavalla.
98
Unionin yleinen tuomioistuin on nimittäin selvästi sivuuttanut Italian keskuspankin 7.10.2014 antaman päätöksen ulottuvuuden, kun se on sekoittanut keskenään yhtäältä valittajille kyseisessä päätöksessä osoitetun määräyksen luovuttaa niiden 9,99 prosentin ylittävät osuudet Mediolanumista ja toisaalta kyseisten osuuksien varsinaisen luovutuksen, joka yksin saattoi johtaa heidän omistusosuutensa pienenemiseen, vaikka ajankohtana, jona Consiglio du Stato kumosi kyseisen päätöksen, kyseistä määräystä ei ollut tosiasiassa noudatettu.
99
Tästä seuraa, että – kuten valittajat väittävät – unionin yleinen tuomioistuin on vääristänyt valituksenalaisen tuomion 72 kohtaan sisältyvää tosiseikkojen arviointia, jonka mukaan Italian keskuspankin 7.10.2014 tekemällä päätöksellä valittajien osuus Mediolanumista oli alennettu 9,99 prosenttiin.
100
Myös päätelmät, jotka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt tästä arvioinnista valituksenalaisen tuomion 73, 76 ja 77 kohdassa, eli yhtäältä se, että Fininvestistä oli tullut Banca Mediolanumin osakkeista ainoastaan 9,99 prosentin suora omistaja sen jälkeen, kun Mediolanum sulautui Banca Mediolanumiin, ja toisaalta se, että se seikka, että Italian keskuspankin 7.10.2014 tekemä päätös kumottiin Consiglio di Staton 3.3.2016 antamalla tuomiolla, oli saanut sen hankkimaan uudelleen 30,16 prosentin suuruisen määräosuuden Banca Mediolanumista, ovat tämän vuoksi vääristyneet.
101
Unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 76 kohdassa tekemä arviointi Consiglio di Staton 3.3.2016 antaman tuomion ulottuvuudesta on lisäksi oikeudellisesti virheellinen. Italian keskuspankin 7.10.2014 tekemän päätöksen ulottuvuudesta riippumatta siitä, että kyseinen päätös kumottiin Consiglio di Staton 3.3.2016 antamalla tuomiolla, nimittäin seurasi, kuten valittajat väittävät, että valittajat joutuivat tilanteeseen, jossa he olivat ennen mainittua päätöstä, eli – kuten unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 71 kohdassa itse myöntänyt – jossa valittajilla oli määräosuus Banca Mediolanumista, eikä saanut heidät hankkimaan tällaista omistusosuutta.
102
Edellä esitetystä seuraa, että valittajat voivat perustellusti väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on ottanut tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla ja tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että valittajien omistusosuus Banca Mediolanumista oli kasvanut Consiglio di Staton 3.3.2016 antaman tuomion jälkeen.
103
Ensimmäisten valitusperusteiden toinen osa on näin ollen hyväksyttävä.
104
Valittajat väittävät ensimmäisten valitusperusteiden viidennessä ja kuudennessa osassa, joita on seuraavaksi tarkasteltava yhdessä, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 75–81 kohdassa tulkinnut virheellisesti määräosuuden hankinnan käsitettä katsoessaan, että tällainen hankinta saattoi johtua pelkästään määräosuuden oikeudellisen rakenteen muuttumisesta ja erityisesti välillisen määräosuuden muuttumisesta suoraksi määräosuudeksi.
105
Aluksi on todettava, kuten julkisasiamies on huomauttanut ratkaisuehdotuksensa 61 kohdassa, ettei CRD IV ‑direktiivin tai YVM-asetuksen teksti tue millään tavoin edellisessä kohdassa mainittua unionin yleisen tuomioistuimen tulkintaa.
106
Siltä osin kuin on kyse erityisesti hankinnan kohteena olevan määräosuuden suorasta tai välillisestä luonteesta, CRD IV ‑direktiivin 22 artiklan 1 kohdassa todetaan nimenomaisesti päinvastoin, että merkitystä ei ole sillä, onko kyseinen omistusosuus hankittu ”suoraan vai välillisesti”.
107
Se, ettei määräosuuden oikeudellisella rakenteella ole merkitystä, ilmenee yleisemmin asetuksen N:o 575/2013 4 artiklan 1 kohdan 36 alakohdasta, jonka mukaan määräosuudella tarkoitetaan ”suoraa tai välillistä omistusosuutta yrityksessä, kun tämä osuus on vähintään 10 prosenttia pääomasta tai äänioikeuksista tai kun sen nojalla on mahdollista vaikuttaa huomattavasti kyseisen yrityksen johtamiseen”.
108
Määräosuuden olemassaolon kannalta ei siten ole ratkaisevaa omistusosuuden oikeudellinen rakenne – esimerkiksi se, onko omistusosuus suora vai välillinen – vaan, kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 73 kohdassa todennut, se, että kyseinen omistusosuus mahdollistaa luottolaitokseen kohdistuvan tietynasteisen määräysvallan tai vaikutusvallan saavuttamisen.
109
Tätä tulkintaa tukee tavoite, johon unionin lainsäätäjä on pyrkinyt, kun se on ottanut käyttöön luottolaitosten määräosuuksien hankintaa koskevan valvonnan, jolla CRD IV ‑direktiivin 23 artiklan 1 kohdan mukaan pyritään ”varmistamaan ehdotetun hankinnan kohteena olevan luottolaitoksen järkevä ja vakaa hoito – – ottaen huomioon hankkijaehdokkaan todennäköinen vaikutus luottolaitokseen”.
110
Unionin yleinen tuomioistuin on näin ollen tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on valituksenalaisen tuomion 80 kohdassa todennut, että määräosuuden oikeudellisen rakenteen muuttumista voitiin pitää tällaisen osuuden hankkimisena, vaikka kyseisen omistusosuuden määrää ei ollut muutettu.
111
Unionin yleinen tuomioistuin on näin ollen tehnyt virheen myös katsoessaan valituksenalaisen tuomion 75–81 kohdassa, että yhtäältä sen perusteella, että Mediolanum sulautui Banca Mediolanumiin, Fininvestin omistusosuus Banca Mediolanumista, joka oli aiemmin välillinen, oli muuttunut suoraksi, ja toisaalta sen perusteella, että se välillinen omistusosuus, joka S. Berlusconilla oli Banca Mediolanumista aiemmin Fininvestin ja Mediolanumin välityksellä, oli muuttunut välilliseksi yksinomaan Fininvestin kautta, mahdollistivat sen, että valittajien voitiin katsoa hankkineen määräosuuden Banca Mediolanumista.
112
Ensimmäisten valitusperusteiden viides ja kuudes osa on näin ollen hyväksyttävä.
113
Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäiset valitusperusteet on hyväksyttävä ilman, että on tarpeen lausua ensimmäisten valitusperusteiden muista osista.
2.
Toiset valitusperusteet
a)
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
114
Valittajat esittävät, että vaikka unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 95–99 kohdassa hyväksynyt sen, ettei CRD IV ‑direktiiviä sovelleta taannehtivasti, se on kyseisen tuomion 100 kohdassa kuitenkin soveltanut kyseistä direktiiviä taannehtivasti, koska se on soveltanut kyseistä direktiiviä määräosuuteen, jonka Fininvest ja S. Berlusconi omistivat vuodesta 1996 lähtien.
115
EKP ja komissio katsovat, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole soveltanut CRD IV ‑direktiiviä taannehtivasti, koska se on todennut, ettei S. Berlusconi ollut Italian keskuspankin 7.10.2014 tekemän päätöksen nojalla enää välillisen määräosuuden haltija ajankohtana, jona yhteinen valvontamekanismi otettiin käyttöön YVM-asetuksen nojalla, ja että hänestä tuli tällaisen omistusosuuden haltija vasta sen jälkeen, kun Mediolanum sulautui Banca Mediolanumiin vuonna 2015 ja Consiglio di Staton 3.3.2016 annettu tuomio julistettiin.
b)
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
116
On palautettava mieleen, että CRD IV ‑direktiivin 22 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on vaadittava, että henkilö, joka on päättänyt hankkia suoraan tai välillisesti määräosuuden luottolaitoksesta, ilmoittaa tästä kirjallisesti toimivaltaisille viranomaisille ennen hankintaa ja että kyseisen direktiivin 23 artiklan mukaan tällainen hankinta on sallittua vain, jos kyseinen henkilö täyttää kyseisessä säännöksessä mainitut edellytykset.
117
Edellä esitetystä seuraa, että – kuten unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 98 kohdassa – CRD IV ‑direktiivin 22 ja 23 artiklaa sovelletaan ainoastaan määräosuuksien hankintaan, joka tapahtuu niiden säännösten voimaantulon jälkeen, jotka jäsenvaltioiden on kyseisten artiklojen mukaan annettava. Kyseiseksi ajankohdaksi on mainitun direktiivin 162 artiklassa vahvistettu 31.12.2013.
118
Nyt käsiteltävässä asiassa valittajat väittävät – ilman, että tätä olisi kiistetty – hankkineensa vuonna 1996 Banca Mediolanumista 30,16 suuruisen omistusosuuden, eli CRD IV ‑direktiivissä tarkoitetun määräosuuden. Kuten valituksenalaisen tuomion 71 ja 72 kohdasta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin on lisäksi myöntänyt, että valittajilla oli yhä tällainen omistusosuus ajankohtana, jona Italian keskuspankki teki 7.10.2014 tehdyn päätöksen.
119
Tältä osin on todettava, että yhtäältä tämän tuomion 102 kohdasta ilmenee, että toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, viimeksi mainitulla päätöksellä ei muutettu valittajien Banca Mediolanumista omistaman osuuden suuruutta.
120
Toisaalta tämän tuomion 108 ja 110 kohdasta ilmenee, että tämän omistusosuuden oikeudellisen rakenteen muuttuminen sen jälkeen, kun Mediolanum sulautui Banca Mediolanumiin, ei ole mitenkään vaikuttanut siihen, että valittajat omistivat määräosuuden Banca Mediolanumista.
121
Tästä seuraa, etteivät valittajat ole hankkineet määräosuutta Banca Mediolanumista CRD IV ‑direktiivin täytäntöön panemiseksi annettujen säännösten voimaantulon ajankohdan jälkeen, vaan valittajat ovat ainoastaan säilyttäneet tällaisen aikaisemmin hankkimansa omistusosuuden.
122
Tämän tuomion 117 kohdasta ilmenee, että kyseisen direktiivin 22 ja 23 artiklaa, joilla ei ole taannehtivaa vaikutusta, ei sovelleta ennen kyseistä ajankohtaa hankittuihin määräosuuksiin. Valittajat voivat näin ollen perustellusti väittää, että EKP on lainvastaisesti soveltanut kyseisiä artikloja taannehtivasti, kun se on vastustanut sitä, että valittajat omistavat määräosuuden Banca Mediolanumista.
123
Unionin yleinen tuomioistuin on näin ollen tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, ettei EKP ollut soveltanut mainittuja artikloja taannehtivasti, kun se oli riidanalaisessa päätöksessä vastustanut sitä, että valittajilla oli määräosuus Banca Mediolanumista.
124
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisten valitusperusteiden lisäksi myös toiset valitusperusteet on hyväksyttävä.
125
Valituksenalainen tuomio on näin ollen kumottava ilman, että muita valitusperusteita on tarpeen tutkia.
VII Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostettu kanne
126
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan unionin tuomioistuin voi, jos unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisu kumotaan, joko palauttaa asian unionin yleisen tuomioistuimen ratkaistavaksi tai itse ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen.
127
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimen on ratkaistava asia lopullisesti, koska se on ratkaisukelpoinen.
128
Ensimmäisessä oikeusasteessa nostamansa kanteen ensimmäisessä kanneperusteessa valittajat kiistävät hankkineensa määräosuuden Banca Mediolanumista vuonna 2016.
129
Tämän tuomion 121 kohdasta ilmenee, että valittajat eivät ole hankkineet tällaista omistusosuutta Banca Mediolanumista vuonna 2016.
130
EKP ei näin ollen ole voinut lainmukaisesti vastustaa riidanalaisella päätöksellä sitä, että valittajat väitetysti hankkivat määräosuuden Banca Mediolanumista vuonna 2016.
131
Näin ollen kyseinen ensimmäisessä oikeusasteessa esitetty kanneperuste on hyväksyttävä, ja riidanalainen päätös on kumottava ilman, että on tarpeen tutkia ensimmäisessä oikeusasteessa esitettyjä muita kanneperusteita.
VIII Oikeudenkäyntikulut
132
Työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdassa määrätään, että jos valitus hyväksytään ja unionin tuomioistuin itse ratkaisee riidan lopullisesti, se tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
133
Kyseisen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan, jota sovelletaan työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
134
Koska valittajat ovat vaatineet EKP:n velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja EKP on hävinnyt asian, EKP:n on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se on velvoitettava korvaamaan valittajien oikeudenkäyntikulut sekä ensimmäisessä oikeusasteessa että muutoksenhakuasteessa.
135
Saman työjärjestyksen 184 artiklan 4 kohdassa määrätään, että jos ensimmäisessä oikeusasteessa väliintulijana esiintynyt ei ole valittanut ratkaisusta, se voidaan velvoittaa vastaamaan oikeudenkäyntikuluista muutoksenhakuasteessa vain, jos se on osallistunut asian käsittelyn kirjalliseen tai suulliseen vaiheeseen unionin tuomioistuimessa. Jos tällainen osapuoli osallistuu oikeudenkäyntiin, unionin tuomioistuin voi määrätä, että se vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
136
Koska komissio, joka oli väliintulijana ensimmäisessä oikeusasteessa, on nyt käsiteltävässä asiassa osallistunut unionin tuomioistuimessa käytyyn oikeudenkäyntiin tukeakseen EKP:n vaatimuksia, se on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
unionin yleisen tuomioistuimen 11.5.2022 antama tuomio Fininvest ja Berlusconi vastaan EKP (T‑913/16, EU:T:2022:279) kumotaan.
2)
Euroopan keskuspankin (EKP) 25.10.2016 tekemä päätös ECB/SSM/2016 – 7LVZJ6XRIE7VNZ4UBX81/4 kumotaan.
3)
Euroopan keskuspankki (EKP) vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Finanziaria d’investimento Fininvest SpA:n (Fininvest) ja Silvio Berlusconin sekä Silvio Berlusconin oikeudenomistajien Marina Elvira Berlusconin, Pier Silvio Berlusconin, Barbara Berlusconin, Eleonora Berlusconin ja Luigi Berlusconin ensimmäisessä oikeusasteessa ja muutoksenhakuasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
4)
Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.