62020TJ0510
UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (laajennettu ensimmäinen jaosto)
25 päivänä kesäkuuta 2025 (
*1
)
Valtiontuet – Julkisten pelikasinojen verokohtelu Saksassa – Voitoista tehtävä pidätys – Kyseisen pidätyksen perusteella maksettujen määrien osittainen vähennyskelpoisuus yhteisöveron ja elinkeinoveron perusteista – Päätös olla esittämättä huomautuksia – Vakavien vaikeuksien puuttuminen – Valtiontuen käsite – Valikoivuus
Asiassa T‑510/20 RENV,
Fachverband Spielhallen eV, kotipaikka Berliini (Saksa), ja
LM,
edustajinaan A. Bartosch ja R. Schmidt, asianajajat,
kantajina,
vastaan
Euroopan komissio, asiamiehinään B. Stromsky ja C. Kovács,
vastaajana,
jota tukee
Saksan liittotasavalta, asiamiehinään J. Möller ja R. Kanitz,
väliintulijana,
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu ensimmäinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja S. Papasavvas sekä tuomarit R. Mastroianni, M. Brkan, I. Gâlea (esittelevä tuomari) ja S. L. Kalėda,
kirjaaja: hallintovirkamies S. Jund,
ottaen huomioon 21.9.2023 annetun tuomion Fachverband Spielhallen ja LM v. komissio (C‑831/21 P, EU:C:2023:686),
ottaen huomioon asian käsittelyn kirjallisessa vaiheessa esitetyn,
ottaen huomioon 12.11.2024 pidetyssä istunnossa esitetyn,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Kantajat Fachverband Spielhallen eV ja LM vaativat SEUT 263 artiklaan perustuvalla kanteellaan, että valtiontuesta SA.44944 (2019/C, ex 2019/FC) – Julkisten pelikasinojen verokohtelu Saksassa ja SA.53552 (2019/C), ex 2019/FC) – Väitetty takaus julkisille pelikasinoille Saksassa (kannattavuustakaus) 9.12.2019 annettu komission päätös C(2019) 8819 final (jäljempänä riidanalainen päätös) kumotaan siltä osin kuin sillä hylättiin kantajien kantelu, joka koski sitä, että julkisten pelikasinojen pitäjien Nordrhein-Westfalenin osavaltiolle (Saksa) voitoista tehtävänä pidätyksenä maksamat määrät voitiin vähentää elinkeinoveron ja tuloveron tai yhteisöveron perusteista.
Asian tausta
2
Kantajat Fachverband Spielhallen eV, joka on 88:n onnenpelilaitteiden pitäjän etujärjestö, ja onnenpelilaitteiden pitäjä LM toimittivat 22.3.2016 Euroopan komissiolle kolme kantelua julkisten pelikasinojen pitäjien verokohtelusta Saksassa.
3
Nordrhein-Westfalenissa pelikasinoissa harjoitettua onnenpelitoimintaa säänneltiin Nordrhein-Westfalenin osavaltion pelikasinoista 13.1.2012 annetulla lailla (Spielbankgesetz NRW, jäljempänä pelikasinolaki), kunnes se korvattiin Nordrhein-Westfalenin osavaltion pelikasinoista 29.5.2020 annetulla lailla (Spielbankgesetz NRW). Westdeutsche Spielbanken GmbH & Co. KG (jäljempänä WestSpiel) oli tämän osavaltion julkisten pelikasinojen ainoa konsessionhaltija.
4
Pelikasinolain mukaan pelikasinoista saatuihin tuloihin sovellettiin kahta eri verojärjestelmää. Yhtäältä onnenpeleistä saatuihin tuloihin sovellettiin pelikasinoverosta muodostuvaa erityistä verojärjestelmää. Toisaalta tuloihin, joita ei saatu onnenpeleistä, kuten ravintolatoiminnasta saatuihin tuloihin, sovellettiin normaalia verojärjestelmää, joka muodostui elinkeinoverosta ja tulo- tai yhteisöverosta.
5
Pelikasinolain 14 §:ssä säädettiin, että 75 prosenttia julkisten pelikasinojen pitäjien ilmoittamasta vuotuisesta voitosta, perustuipa se onnenpeleihin tai ei, oli maksettava Nordrhein-Westfalenin osavaltiolle. Mikäli kyseisen voiton jäljelle jäävä neljännes oli enemmän kuin 7 prosenttia yhtiöpääoman, varausten ja rahastoitujen varojen summasta, kyseinen voitto oli kuitenkin luovutettava kokonaisuudessaan kyseiselle osavaltiolle (jäljempänä voitoista tehtävä pidätys).
6
Se osa voitoista tehtävästä pidätyksestä, joka perustui muusta kuin onnenpeleistä saatuihin tuloihin, oli kuitenkin vähennettävissä elinkeinoveron ja tulo- tai yhteisöveron perusteista yrityksen liiketoiminnasta aiheutuneina menoina.
7
Kantelussaan, joka koski voitoista tehtävän pidätyksen vähennyskelpoisuutta Nordrhein-Westfalenissa, kantajat väittivät erityisesti, että kyseinen oikeus vähentää voitoista tehtävä pidätys edellä mainittujen verojen perusteista (jäljempänä riidanalainen toimenpide) oli SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu valtiontuki.
8
Käytyään kantajien kanssa kirjeenvaihtoa komissio totesi riidanalaisessa päätöksessä, että riidanalaiseen toimenpiteeseen ei liittynyt minkäänlaista valikoivaa etua eikä se siten kuulunut SEUT 107 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Se päätti siksi, ettei se aloita SEUT 108 artiklan 2 kohdan mukaista muodollista tutkintamenettelyä riidanalaisen toimenpiteen osalta.
9
Unionin yleinen tuomioistuin totesi 22.10.2021 antamassaan määräyksessä Fachverband Spielhallen ja LM v. komissio (T‑510/20, EU:T:2021:745, ei julkaistu), että kantajien riidanalaisesta päätöksestä nostama kanne oli kokonaisuudessaan selvästi täysin oikeudellisesti perusteeton.
10
Unionin tuomioistuin kumosi 21.9.2023 antamallaan tuomiolla Fachverband Spielhallen ja LM v. komissio (C‑831/21 P, EU:C:2023:686) 22.10.2021 annetun määräyksen Fachverband Spielhallen ja LM v. komissio (T‑510/20, EU:T:2021:745, ei julkaistu). Union tuomioistuin totesi, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se ei tutkinut kantajien väitteitä, joilla riitautettiin se, miten komissio yksilöi riidanalaisessa päätöksessä viitejärjestelmän tai normaalin verojärjestelmän.
11
Unionin tuomioistuin palautti asian unionin yleiseen tuomioistuimeen aineellisesti tutkittavaksi ja määräsi, että oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
Asianosaisten vaatimukset
12
Kantajat vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin se koskee riidanalaista toimenpidettä
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
13
Komissio, jota Saksan liittotasavalta tukee, vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen
–
velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
14
Kantajat vetoavat kanteensa tueksi yhteen ainoaan kanneperusteeseen, jonka mukaan niiden menettelyllisiä oikeuksia loukattiin, kun komissio kieltäytyi aloittamasta SEUT 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua muodollista tutkintamenettelyä, vaikka se ei ollut kyennyt alustavan tutkintavaiheen päättyessä ratkaisemaan kaikkia riidanalaisen toimenpiteen arviointia koskevia vakavia vaikeuksia.
15
Kantajat esittävät kanneperusteensa lähinnä viisiosaisena. Ensimmäisessä osassa kantajat väittävät komission virheellisesti olettaneen niiden pitävän voitoista tehtävää pidätystä verona, vaikka ne ovat aina todenneet, että kyse on osingosta tai voittojen siirrosta, jota ei voida vähentää normaalissa verojärjestelmässä. Toisessa osassa ne väittävät, että komissio on luonnehtinut voitoista tehtävää pidätystä erityisveroksi katsoen virheellisesti, ettei tapa, jolla toimenpidettä luonnehditaan kansallisessa oikeudessa, ole ratkaiseva. Kolmannessa osassa kantajat riitauttavat komission käyttämät arviointiperusteet, joiden perusteella se piti voitoista tehtävää pidätystä verona. Neljännessä osassa ne esittävät useita eri perusteluja sen tueksi, että vaikka oletettaisiin, että voitoista tehtävä pidätys olisi vero, sitä ei voitaisi vähentää elinkeinoveron ja tulo- tai yhteisöveron perusteista. Viidennessä osassa ne esittävät perusteluja kyseenalaistaakseen riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 77 esitetyn toteamuksen, jonka mukaan voitoista tehtävä pidätys on verrattavissa yrityksille esimerkiksi kilpailusääntöjen vastaisista menettelytavoista määrättäviin erityisiin maksuihin, jotka voidaan vähentää elinkeinoveron ja tulo- tai yhteisöveron perusteista.
Alustavat huomautukset
16
Aluksi on palautettava mieleen, että valtiontukien valvontamenettelyssä on erotettava toisistaan yhtäältä SEUT 108 artiklan 3 kohdan mukainen tukien alustava tutkinta, jonka tavoitteena on ainoastaan mahdollistaa, että komissio voi tehdä ensimmäiset päätelmänsä tarkasteltavasta toimenpiteestä, ja toisaalta SEUT 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu muodollinen tutkintamenettely.
17
Riidanalaisen päätöksen kaltaisen, SEUT 108 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 13.7.2015 annetun asetuksen (EU) 2015/1589 (EUVL 2015, L 245, s. 9) 4 artiklan 2 kohtaan perustuvan vastustamatta jättämistä koskevan päätöksen lainmukaisuus riippuu siitä, olisiko ilmoitettua toimenpidettä koskevassa alustavassa tutkinnassa komission käytettävissä olleiden tietojen ja selvitysten arvioinnin pitänyt objektiivisesti herättää epäilyjä siitä, onko kyseistä toimenpidettä pidettävä SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna tukena, sillä tällaisten epäilyjen vuoksi on aloitettava muodollinen tutkintamenettely, johon saman asetuksen 1 artiklan h alakohdassa tarkoitetut asianomaiset osapuolet voivat osallistua (ks. analogisesti tuomio 2.9.2021, komissio v. Tempus Energy ja Tempus Energy Technology, C‑57/19 P, EU:C:2021:663, 38 kohta).
18
Kun komissio tekee alustavan tutkinnan pääteeksi päätöksen, jossa se toteaa, ettei valtion toimenpide ole valtiontukea, se myös implisiittisesti kieltäytyy aloittamasta SEUT 108 artiklan 2 kohdan ja asetuksen 2015/1589 6 artiklan 1 kohdan mukaista muodollista tutkintamenettelyä (ks. vastaavasti tuomio 18.11.2010NDSHT v. komissio, C‑322/09 P, EU:C:2010:701, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
19
Lisäksi on niin, että kun kantaja vaatii vastustamatta jättämistä koskevan päätöksen kumoamista, se riitauttaa etenkin sen, että komissio on tehnyt päätöksen kyseisestä toimenpiteestä aloittamatta muodollista tutkintamenettelyä ja siten loukannut kantajan menettelyllisiä oikeuksia. Kantaja voi kumoamisvaatimuksensa tueksi vedota kaikenlaisiin perusteisiin, joilla voidaan osoittaa, että niiden tietojen ja selvitysten, jotka komissiolla oli käytettävissään ilmoitettua toimenpidettä koskevassa alustavassa tutkintavaiheessa, arvioinnin olisi pitänyt herättää epäilyjä siitä, onko kyseistä toimenpidettä pidettävä SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna tukena (ks. vastaavasti tuomio 2.9.2021, komissio v. Tempus Energy ja Tempus Energy Technology, C‑57/19 P, EU:C:2021:663, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
20
Näin ollen unionin tuomioistuinten on, kun ne käsittelevät kyseessä olevan kaltaisen päätöksen kumoamista koskevaa vaatimusta, ratkaistava, olisiko komissiolla tarkasteltavaa kansallista toimenpidettä koskevassa alustavassa tutkintavaiheessa käytettävissä olleiden tietojen ja selvitysten arvioinnin pitänyt objektiivisesti herättää epäilyjä siitä, onko kyseistä toimenpidettä pidettävä tukena, sillä tällaisten epäilyjen vuoksi on aloitettava muodollinen tutkintamenettely (ks. vastaavasti tuomio 6.10.2021, Scandlines Danmark ja Scandlines Deutschland v. komissio, C‑174/19 P ja C‑175/19 P, EU:C:2021:801, 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
21
Tältä osin on muistutettava, että sellaisia epäilyksiä, joiden perusteella SEUT 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu muodollinen tutkintamenettely on aloitettava, on olemassa silloin, kun komissiolla on objektiivisesti arvioiden ollut vakavia vaikeuksia tutkiessaan sitä, onko tarkasteltava toimenpide tukea tai soveltuuko se sisämarkkinoille. Vakavien vaikeuksien käsite on objektiivinen. Tästä seuraa, että unionin yleisen tuomioistuimen riidanalaisen toimen lainmukaisuutta koskevassa arvioinnissa ei voida rajoittua tarkastelemaan ainoastaan sitä, onko asiassa tehty ilmeinen arviointivirhe (ks. vastaavasti tuomio 19.9.2018HH Ferries ym. v. komissio, T‑68/15, EU:T:2018:563, 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
22
Vastustamatta jättämistä koskevan päätöksen kumoamista vaativan on lisäksi esitettävä useilla yhtäpitävillä viitteillä näyttö sellaisten epäilysten olemassaolosta, joiden perusteella SEUT 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu muodollinen tutkintamenettely on aloitettava, ja näiden epäilysten olemassaoloa on arvioitava ottamalla huomioon sekä olosuhteet, joiden vallitessa kyseinen päätös tehtiin, että sen sisältö (tuomio 2.9.2021, komissio v. Tempus Energy ja Tempus Energy Technology, C‑57/19 P, EU:C:2021:663, 40 kohta ja tuomio 19.9.2018, HH Ferries ym. v. komissio, T‑68/15, EU:T:2018:563, 63 kohta).
23
Kantajien esittämän ainoan kanneperusteen viittä osaa on arvioitava edellä mainitun oikeuskäytännön valossa.
24
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että kanneperusteen toinen, kolmas, neljäs ja viides osa on tarpeen tutkia ensin ja yhdessä, sillä näissä osissa kantajat lähinnä väittävät, että komissiolla oli vakavia vaikeuksia arvioidessaan riidanalaisen toimenpiteen valikoivuutta alustavan tutkinnan aikana. Sen jälkeen tutkitaan ainoan kanneperusteen ensimmäinen osa.
Ainoan kanneperusteen toinen, kolmas, neljäs ja viides osa
25
Kantajat väittävät lähinnä, että on virheellistä luonnehtia voitoista tehtävää pidätystä Saksan lain mukaiseksi erityisveroksi. Näin ollen komissio on kantajien mukaan yhtäältä tehnyt virheen määrittäessään sovellettavaa viitejärjestelmää ja toisaalta jättänyt tarkistamatta, poikkeaako riidanalainen toimenpide kyseisestä viitejärjestelmästä.
26
Komissio, jota Saksan liittotasavalta tukee, kiistää kantajien väitteet.
27
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisen toimenpiteen luonnehtiminen SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi edellyttää, että kaikki seuraavat edellytykset täyttyvät. Kyseessä on ensinnäkin oltava valtion toimenpide tai valtion varoista toteutettu toimenpide. Toiseksi kyseisen toimenpiteen on oltava omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Kolmanneksi toimenpiteellä on annettava valikoivaa etua sille, joka on toimenpiteen edunsaajana. Neljänneksi toimenpiteen on vääristettävä tai uhattava vääristää kilpailua (ks. tuomio 16.7.2015, BVVG, C‑39/14, EU:C:2015:470, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 8.11.2022, Fiat Chrysler Finance Europe v. komissio, C‑885/19 P ja C‑898/19 P, EU:C:2022:859, 66 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
28
SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtiontuen käsitteen kannalta olennaisen, edun valikoivuutta koskevan edellytyksen osalta unionin tuomioistuimen aivan yhtä vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että tämän edellytyksen arviointi edellyttää sen määrittämistä, onko tietyssä oikeudellisessa järjestelmässä kyseessä oleva kansallinen toimenpide omiaan suosimaan jotakin yritystä tai tuotannonalaa verrattuna muihin, jotka ovat kyseisellä järjestelmällä tavoitellun päämäärän kannalta siihen rinnastettavassa tosiasiallisessa ja oikeudellisessa tilanteessa ja joita siis kohdellaan eri tavalla, joka voidaan katsoa syrjiväksi (ks. tuomio 8.11.2022, Fiat Chrysler Finance Europe v. komissio, C‑885/19 P ja C‑898/19 P, EU:C:2022:859, 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; ks. myös vastaavasti tuomio 15.11.2011, komissio ja Espanja v. Government of Gibraltar ja Yhdistynyt kuningaskunta, C‑106/09 P ja C‑107/09 P, EU:C:2011:732, 75 ja 101 kohta ja tuomio 14.1.2015, Eventech, C‑518/13, EU:C:2015:9, 53–55 kohta).
29
Tältä osin on todettava, että voidakseen luonnehtia kansallista verotoimenpidettä valikoivaksi komission on suoritettava kolmivaiheinen tutkinta. Komission on näet ensimmäisessä vaiheessa yksilöitävä viitejärjestelmä eli asianomaisessa jäsenvaltiossa sovellettava normaali verojärjestelmä ja toisessa vaiheessa osoitettava, että kyseessä oleva verotoimenpide poikkeaa kyseisestä viitejärjestelmästä, koska sillä otetaan käyttöön erilainen kohtelu sellaisten toimijoiden välillä, jotka ovat kyseisellä viitejärjestelmällä tavoitellun päämäärän kannalta toisiinsa rinnastettavassa tosiasiallisessa ja oikeudellisessa tilanteessa. Valtiontuen käsite ei kuitenkaan kata toimenpiteitä, joilla aikaansaadaan erilaista kohtelua sellaisten yritysten välillä, jotka ovat kyseessä olevalla oikeudellisella järjestelmällä tavoitellun päämäärän kannalta toisiinsa rinnastettavassa tosiasiallisessa ja oikeudellisessa tilanteessa, ja jotka ovat täten ensi näkemältä valikoivia, jos kyseinen jäsenvaltio pystyy kolmannessa vaiheessa osoittamaan, että mainittu erottelu on oikeutettua, koska se johtuu sen järjestelmän luonteesta tai rakenteesta, jonka osa toimenpiteet ovat (ks. tuomio 8.11.2022, Fiat Chrysler Finance Europe v. komissio, C‑885/19 P ja C‑898/19 P, EU:C:2022:859, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
30
Verotoimenpiteen valikoivuuden arvioimiseksi on siis tärkeää, että asianomaisessa jäsenvaltiossa sovellettava yleinen verojärjestelmä tai viitejärjestelmä yksilöidään asianmukaisesti komission päätöksessä ja että tuomioistuin, jossa tämä yksilöinti riitautetaan, tutkii sen asianmukaisesti. Koska viitejärjestelmän määrittäminen on sen vertailevan tarkastelun lähtökohta, joka on tehtävä valikoivuutta arvioitaessa, viitejärjestelmää määritettäessä tehty virhe aiheuttaa välttämättä sen, että valikoivuusedellytystä koskeva arviointi on kokonaisuudessaan virheellinen (ks. tuomio 8.11.2022, Fiat Chrysler Finance Europe v. komissio, C‑885/19 P ja C‑898/19 P, EU:C:2022:859, 71 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
31
Ensinnäkin on täsmennettävä, että viitekehyksen määrittämisen, joka on tehtävä asianomaisen jäsenvaltion kanssa käydyn kontradiktorisen näkemystenvaihdon päätteeksi, on perustuttava kyseisen jäsenvaltion kansallisen oikeuden nojalla sovellettavien sääntöjen sisällön, niiden keskinäisen vuorovaikutuksen ja niiden konkreettisten vaikutusten objektiiviseen tarkasteluun (ks. tuomio 8.11.2022, Fiat Chrysler Finance Europe v. komissio, C‑885/19 P ja C‑898/19 P, EU:C:2022:859, 72 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
32
Tältä osin on todettava, ettei verotoimenpiteen valikoivuutta voida arvioida sellaisen viitekehyksen perusteella, joka koostuu muutamasta asianomaisen jäsenvaltion kansallisen oikeuden säännöksestä, jotka on irrotettu keinotekoisesti laajemmasta lainsäädännöllisestä kehyksestä (tuomio 28.6.2018, Andres (Heitkamp BauHoldingin konkurssipesä) v. komissio, C‑203/16 P, EU:C:2018:505, 103 kohta).
33
Lisäksi on niin, että jos kyseessä olevaa verotoimenpidettä ei voida erottaa asianomaisen jäsenvaltion yleisestä verojärjestelmästä, viitejärjestelmänä on käytettävä tätä järjestelmää. Jos sitä vastoin ilmenee, että tällainen toimenpide on selvästi erotettavissa kyseisestä yleisestä verojärjestelmästä, ei voida sulkea pois sitä, että huomioon otettava viitekehys on rajoitetumpi kuin tämä yleinen järjestelmä tai että viitekehys muodostuu itse toimenpiteestä, jos toimenpide osoittautuu säännöksi, jolla on oma itsenäinen oikeudellinen logiikkansa ja jonka ulkopuolella ei ole mahdollista yksilöidä johdonmukaista sääntökokonaisuutta (tuomio 6.10.2021, World Duty Free Group ja Espanja v. komissio, C‑51/19 P ja C‑64/19 P, EU:C:2021:793, 63 kohta).
34
Toiseksi niiden alojen ulkopuolella, joilla unionin vero-oikeus on yhdenmukaistettu, kyseessä oleva jäsenvaltio määrittää käyttämällä välitöntä verotusta koskevaa toimivaltaansa ja verotuksellisen autonomiansa mukaisesti verojen olennaiset ominaispiirteet, jotka määrittävät lähtökohtaisesti viitejärjestelmän tai normaalin verojärjestelmän, jonka perusteella valikoivuutta koskevaa edellytystä on tarkasteltava. Tämä koskee erityisesti veron perusteen, verotettavan tapahtuman ja mahdollisten verovapauksien määrittämistä (ks. tuomio 14.12.2023, komissio v. Amazon.com ym., C‑457/21 P, EU:C:2023:985, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
35
Kolmanneksi on oikeuskäytännön mukaan niin, että määritettäessä viitekehystä SEUT 107 artiklan 1 kohdan soveltamiseksi verotoimenpiteisiin komission on lähtökohtaisesti hyväksyttävä tulkinta, jonka asianomainen jäsenvaltio on kansallisen oikeuden merkityksellisistä säännöksistä esittänyt kontradiktorisen näkemystenvaihdon yhteydessä, edellyttäen, että kyseinen tulkinta on yhteensopiva mainittujen säännösten sanamuodon kanssa (tuomio 5.12.2023, Luxembourg ym. v. komissio, C‑451/21 P ja C‑454/21 P, EU:C:2023:948, 120 kohta ja tuomio 19.9.2024, Yhdistynyt kuningaskunta ym. v. komissio (Ulkomaisten väliyhtiöiden tulojen verotus), C‑555/22 P, C‑556/22 P ja C‑564/22 P, EU:C:2024:763, 97 kohta).
36
Komissio voi poiketa mainitusta tulkinnasta vain, jos se voi kontradiktorisessa näkemystenvaihdossa esitettyjen luotettavien ja yhtäpitävien seikkojen perusteella osoittaa, että jokin muu tulkinta on kyseisen jäsenvaltion oikeus- tai hallintokäytännössä vallitseva (tuomio 5.12.2023, Luxemburg ym. v. komissio, C‑451/21 P ja C‑454/21 P, EU:C:2023:948, 121 kohta ja tuomio 19.9.2024, Yhdistynyt kuningaskunta ym. v. komissio (Ulkomaisten väliyhtiöiden tulojen verotus), C‑555/22 P, C‑556/22 P ja C‑564/22 P, EU:C:2024:763, 98 kohta).
37
SEU 4 artiklan 3 kohdan mukaan asianomaista jäsenvaltiota sitoo vilpittömän yhteistyön velvoite koko sen menettelyn aikana, jossa toimenpidettä tutkitaan valtiontukia koskevien unionin oikeussääntöjen nojalla. Tämä velvoite merkitsee muun muassa sitä, että mainitun jäsenvaltion on vilpittömässä mielessä toimitettava komissiolle kaikki tämän pyytämät merkitykselliset tiedot, jotka koskevat viitekehyksen määrittämisessä merkityksellisten kansallisen oikeuden säännösten tulkintaa, joka ilmenee kansallisesta oikeus- tai hallintokäytännöstä (tuomio 5.12.2023, Luxemburg ym. v. komissio, C‑451/21 P ja C‑454/21 P, EU:C:2023:948, 122 kohta ja tuomio 19.9.2024, Yhdistynyt kuningaskunta ym. v. komissio (Ulkomaisten väliyhtiöiden tulojen verotus), C‑555/22 P, C‑556/22 P ja C‑564/22 P, EU:C:2024:763, 99 kohta).
38
Sitä, ovatko kantajat osoittaneet komission rikkoneen niiden menettelyllisiä oikeuksia kieltäytyessään aloittamasta SEUT 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua muodollista tutkintamenettelyä, vaikka sillä oli vakavia vaikeuksia tutkiessaan kyseessä olevan toimenpiteen valikoivuutta, on arvioitava edellä kerrattujen periaatteiden valossa.
Viitejärjestelmä
39
On tutkittava, oliko komissiolla vakavia vaikeuksia määrittäessään sovellettavaa viitejärjestelmää, kuten kantajat lähinnä väittävät.
40
On todettava, että viitejärjestelmä on yksilöity riidanalaisen päätöksen 78 ja 80 perustelukappaleessa. Viitejärjestelmä koostuu kaikkiin yrityksiin sovellettavista relevanteista veroista eli elinkeinoverosta sekä tulo- ja yhteisöverosta. Komissio on unionin yleisen tuomioistuimen prosessinjohtotoimen yhteydessä esittämään kysymykseen antamassaan vastauksessa vahvistanut, että kyseiset verot muodostavat merkityksellisen viitejärjestelmän sen arvioimiseksi, poikkesiko riidanalainen toimenpide mainitusta järjestelmästä.
41
Komission ja Saksan liittotasavallan mukaan riidanalaisen päätöksen 78 perustelukappaleesta ilmenee, että kyseisten verojen perusteet määritetään nettotuloperiaate huomioon ottaen siten, että tulojen verotusta koskevien yleisten sääntöjen mukaan yrityksen toiminnasta aiheutuneet menot voidaan vähentää kyseisten verojen perusteista.
42
Riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 77 mainitusta Bundesverfassungsgerichtin (perustuslakituomioistuin, Saksa) oikeuskäytännöstä ilmenee nettotuloperiaatteen osalta, että Saksan liittotasavallan perustuslain (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland) 3 §:n 1 momentissa turvatun yleisen yhdenvertaisuusperiaatteen mukaisesti veroasioissa tulovero on määritettävä ottaen huomioon verovelvollisen taloudelliset voimavarat. Tästä seuraa, että tuloverotusta koskevassa lainsäädännössä verotetaan vain yrityksen varallisuuden kasvua, mikä lähtökohtaisesti tarkoittaa, että kaikki yrityksen toiminnasta aiheutuneet menot voidaan vähentää liiketoiminnan menoina.
43
Saksan liittotasavalta on tältä osin vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen prosessinjohtotoimen yhteydessä esittämään kysymykseen vahvistanut, että kyseisen jäsenvaltion normaalia verojärjestelmää koskee perustuslaillinen veronmaksukyvyn periaate, joka ilmentää yleistä yhdenvertaisuusperiaatetta ja jonka mukaan jokaisen on osallistuttava julkisten palvelujen rahoitukseen omien taloudellisten voimavarojensa mukaisesti. Saksan liittotasavallan mukaan kyseinen veronmaksukyvyn periaate on perustana objektiiviselle nettotuloperiaatteelle, jonka mukaan verovelvollisten harjoittaman toiminnan kannalta välttämättömät liiketoiminnan menot on voitava vähentää verojen perusteista.
44
On todettava, kuten Saksan liittotasavalta on tehnyt toiseen unionin yleisen tuomioistuimen prosessinjohtotoimen yhteydessä esittämään kysymykseen antamassaan vastauksessa, että edellä mainittu nettotuloperiaate on toistettu riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 41 mainituissa säännöksissä, eli tuloverolain (Einkommensteuergesetz, jäljempänä EStG) 4 §:n 1, 3 ja 4 momentissa, yhteisöverolain (Körperschaftsteuergesetz, jäljempänä KStG) 8 §:n 1 momentissa ja elinkeinoverolain (Gewerbesteuergesetz, jäljempänä GewStG) 7 §:n 1 momentissa.
45
Saksan liittotasavalta on lisäksi täsmentänyt, että Saksan vero-oikeutta ohjaava nettotuloperiaate ilmentää myös toista periaatetta eli verotuksen lainalaisuuden periaatetta, joka velvoittaa verohallintoa ja jonka mukaan verohallinnon on laskettava ja kannettava verot lain mukaisesti ja tasapuolisesti.
46
Nyt käsiteltävän asian osalta on todettava, että komissio on edellä 31 kohdassa mainittuun oikeuskäytäntöön perustuvien vaatimusten mukaisesti määrittänyt viitekehyksen tarkasteltuaan objektiivisesti asiassa sovellettavien sääntöjen sisältöä, niiden keskinäistä vuorovaikutusta ja niiden konkreettisia vaikutuksia Saksan liittotasavallan kontradiktorisessa näkemystenvaihdossa esittämän merkityksellisten vero-oikeudellisten säännösten tulkinnan perusteella.
47
Asianosaisten kesken on riidatonta, että koska osinkojen maksu on voitonjaon muoto, sitä ei voi voida pitää sellaisena yrityksen toiminnasta aiheutuneena menona, joka voisi pienentää yhteisön verotettavaa tuloa yhteisöveron perustetta (KStG 8 §:n 3 momentti) ja elinkeinoveron perustetta (GewStG 7 §) määritettäessä.
48
Saksan vero-oikeudellisten säännösten mukaan yrityksen toiminnasta aiheutuneiden menojen vähennyskelpoisuutta koskevasta säännöstä on lisäksi olemassa poikkeuksia. Kyse on veroista, joiden vähennyskelvottomuudesta nimenomaisesti säädetään EStG:n 4 §:n 5 b momentissa ja 12 §:n 3 momentissa sekä KStG:n 10 §:n 2 momentissa.
49
Komissio on riidanalaisen päätöksen 156 perustelukappaleessa lisäksi täsmentänyt, että EStG:n 4 §:n 5 b momentissa vähennysoikeus suljetaan pois vain elinkeinoveron osalta eikä kaikkien voitoista kannettavien verojen osalta. Komission mukaan pääsääntö on, että yrityksen toiminnasta aiheutuneet menot ovat vähennyskelpoisia, ja yrityksen meno on vähennyskelvoton veron perusteen määrittämisen kannalta vain silloin, kun nettotuloperiaatteesta on olemassa nimenomainen poikkeus. Komissio on siten katsonut, ettei mikään säännös ole esteenä voitoista kannettavan erityisveron vähennyskelpoisuudelle.
50
Tältä osin on todettava, etteivät kantajat ole osoittaneet, että komission olisi tullut määrittää viitejärjestelmä siten, että se muodostuu voitoista tehtävän pidätyksen vähennyskelvottomuudesta poikkeuksena nettotuloperiaatteesta. Yhtäältä komissio ei ole sivuuttanut sitä, että yrityksen toiminnasta aiheutuneiden menojen vähennyskelpoisuutta koskevasta säännöstä on poikkeuksia ja rajoituksia, kuten riidanalainen päätöksen 153–158 perustelukappaleesta ilmenee. Toisaalta edellä 32 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, ettei verotoimenpiteen valikoivuutta voida arvioida sellaisen viitekehyksen perusteella, joka koostuu muutamista asianomaisen jäsenvaltion kansallisen oikeuden säännöksistä, jotka on irrotettu keinotekoisesti laajemmasta lainsäädännöllisestä kehyksestä. Jos kyseessä olevaa verotoimenpidettä ei voida erottaa asianomaisen jäsenvaltion yleisestä verojärjestelmästä, viitejärjestelmänä on siten käytettävä tätä järjestelmää (Yhdistynyt kuningaskunta ym. v. komissio (Ulkomaisten väliyhtiöiden tulojen verotus), C‑555/22 P, C‑556/22 P ja C‑564/22 P, EU:C:2024:763, 95 kohta). Näin on nyt käsiteltävässä asiassa, sillä komissio on määrittänyt viitejärjestelmän siten, että se muodostuu erityisesti nettotuloperiaatteesta eikä yksinomaan sitä koskevista poikkeuksista.
51
Komissio on myös menetellyt edellä 35–37 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti, kun se ei viitejärjestelmää määrittäessään ole poikennut Saksan liittotasavallan kontradiktorisessa näkemystenvaihdossa esittämästä merkityksellisten vero-oikeudellisten säännösten tulkinnasta. Lisäksi on todettava, etteivät kantajat ole osoittaneet komission toimineen virheellisesti omaksuessaan kyseisen jäsenvaltion esittämän tulkinnan. Kantajat eivät tältä osin ole esittäneet mitään muuta sellaista perustelua tai seikkaa, joka saattaisi kyseenalaiseksi komission suorittaman viitejärjestelmän määrittämisen oikeellisuuden. Vaikka kantajat vetoavat kirjelmissään tiettyihin saksalaisten tuomioistuinten ja erityisesti Bundesverfassungsgerichtin, Bundesverwaltungsgerichtin (ylin hallintotuomioistuin, Saksa) ja Bundesfinanzhofin (ylin verotuomioistuin, Saksa) tuomioihin, on näet todettava, että kansalliseen oikeuskäytäntöön perustuvat argumentit eivät koske niiden merkityksellisten säännösten tulkintaa, jotka muodostavat viitejärjestelmän nyt käsiteltävässä asiassa.
52
On myös todettava, etteivät kantajat kirjelmissään kiistä sitä, että nettotuloperiaatteella pannaan täytäntöön veronmaksukyvyn periaate, josta Bundesfinanzhofin oikeuskäytännön mukaan seuraa, että verovelvollisen veronmaksukykyä määritettäessä verotettavasta tulosta on vähennettävä ne menot, joita verovelvollinen on maksanut hankkiakseen kyseiset tulot.
53
Siltä osin kuin on kyse sen viitejärjestelmän määrittämisestä, jonka perusteella on tutkittava, onko riidanalainen toimenpide poikkeus, kantajat väittävät, että viitejärjestelmään olisi tullut sisällyttää arvonlisävero. On kuitenkin todettava, että tämä arvonlisäveron sivuuttamista viiteverojärjestelmän määrittämisessä koskeva argumentaatio on vailla merkitystä, sillä riidanalaisessa päätöksessä arvonlisäverotukseen liittyviä väitteitä käsitellään vain muun toimenpiteen kuin riidanalaisen toimenpiteen osalta.
54
Edellä sanotusta seuraa, että komissio on voinut hyväksyä Saksan liittotasavallan esittämän viitejärjestelmän yksilöintiin liittyvän tulkinnan ja yksilöidä riidanalaiseksi toimenpiteeksi sen, että julkisten pelikasinojen pitäjät voivat vähentää tulo- tai yhteisöveron ja elinkeinoveron perusteista ne Nordrhein-Westfalenin osavaltiolle pelikasinolain 14 §:n säädettynä voitoista tehtävänä pidätyksenä maksamansa määrät, jotka koskevat muita tuloja kuin onnenpeleihin perustuvia tuloja.
55
Näin ollen on todettava, etteivät kantajat ole osoittaneet komission kohdanneen vakavia vaikeuksia määrittäessään sitä viitejärjestelmää, johon nähden on tutkittava, onko riidanalainen toimenpide poikkeus.
Kysymys siitä, onko viitejärjestelmästä poikettu
56
Kantajat väittävät lähinnä, että koska WestSpiel voi vähentää voitoista tehtävän pidätyksen tulo- tai yhteisöveron ja elinkeinoveron perusteista, sitä suositaan suhteessa yrityksiin, jotka maksavat osinkoa, tai vaihtoehtoisesti suhteessa yrityksiin, joiden on maksettava veroja, jotka eivät ole vähennyskelpoisia merkityksellisten Saksan oikeuden säännösten mukaan.
57
Yhtäältä kantajat väittävät komission tehneen virheen erityisesti siksi, että se luonnehti voitoista tehtävää pidätystä erityisveroksi, minkä perusteella se saattoi todeta, että kyseisen pidätyksen perusteella maksetut määrät voidaan vähentää tulo- tai yhteisöveron ja elinkeinoveron perusteesta Saksan sovellettavassa vero-oikeudessa säädettyjen normaalin verojärjestelmän yleisten verosääntöjen mukaisesti, joissa sallitaan yrityksen toiminnasta aiheutuneiden menojen vähentäminen.
58
Toisaalta kantajat väittävät, että voitoista tehtävää pidätystä on pidettävä voittojen siirtämisenä tai voitonjakona taikka vaihtoehtoisesti tuloverona (laajassa merkityksessä) eikä erityisverona, joten tätä voitoista tehtävää pidätystä ei Saksan sovellettavan vero-oikeuden mukaan olisi tullut vähentää elinkeinoveron ja tulo- tai yhteisöveron perusteesta.
59
On todettava, että kantajien perustelujen tarkoituksena on riitauttaa se, että voitoista tehtävää pidätystä luonnehditaan vähennyskelpoiseksi erityisveroksi, ja niiden tueksi väitetään ensisijaisesti, että kyseinen pidätys on verrattavissa osinkoihin, sekä toissijaisesti, että vaikka katsottaisiin, että kyseistä pidätystä olisi pidettävä verona, se olisi verrattavissa veroihin, joiden vähennyskelvottomuudesta nimenomaisesti säädetään EStG:n 4 §:n 5 b momentissa ja 12 §:n 3 momentissa sekä KStG:n 10 §:n 2 momentissa.
60
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin yleinen tuomioistuin pitää sopivana ensiksi esikysymyksenä tutkia, oliko komissiolla vakavia vaikeuksia määrittää, onko voitoista tehtävää pidätystä pidettävä vähennyskelpoisena erityisverona.
61
Riidanalaisen päätöksen 151 perustelukappaleesta ilmenee, että riidanalainen toimenpide perustuu Saksan vero-oikeuden tulkintaan, jonka mukaan voitoista tehtävä pidätys vähennetään tulo- tai yhteisöveron ja elinkeinoveron perusteista yrityksen toiminnasta aiheutuneena menona nettotuloperiaatteen mukaisesti.
62
Lisäksi komissio on todennut riidanalaisen päätöksen 153–156 perustelukappaleessa, että voitoista tehtävää pidätystä voidaan pitää vähennyskelpoisena voittoihin kohdistuvana erityisverona taloudellisten vaikutustensa ja pakottavuutensa sekä vastikkeen puuttumisen takia. Kuten edellä 49 kohdassa todetaan, komission on täsmentänyt, että EStG:n 4 §:n 5 b momentissa vähennysoikeus suljetaan pois vain elinkeinoveron osalta eikä kaikkien voitoista kannettavien verojen osalta ja ettei mikään säännös ole esteenä voitoista kannettavan erityisveron vähennyskelpoisuudelle.
63
Komissio on lisäksi todennut riidanalaisen päätöksen 158 perustelukappaleessa ja alaviitteessä 86, ettei voitoista tehtävä pidätys ole osinko eikä liioin osinkoon rinnastettava, koska ensinnäkin voitoista tehtävä pidätys maksetaan Nordrhein-Westfalenin osavaltiolle, joka ei ole julkisten pelikasinojan osakkeenomistaja, toiseksi viranomainen on vahvistanut pidätyksen yksipuolisesti laissa, kolmanneksi voitoista tehtävä pidätys kannetaan automaattisesti ja se on pakollinen, neljänneksi sen perusteella saatu rahamäärä tulee käyttää hyväntekeväisyystarkoituksiin ja viidenneksi voitoista tehtävä pidätys – toisin kuin osinko, joka ei välttämättä liity tietyn tilikauden aikana tehtyyn voittoon – liittyy välittömästi kuluvaan tilikauteen. Komissio on lopuksi huomauttanut riidanalaisen päätöksen 158 perustelukappaleessa myös, ettei julkisten pelikasinojen pitäjien oikeudellinen muoto mahdollistaisi osinkojen maksua.
64
On todettava, että kysymys siitä, onko voitoista tehtävä pidätys erityisvero, kuten komissio väittää, ja onko se siten vähennyskelpoinen yrityksen toiminnasta aiheutuneena menona vai onko se, kuten kantajat väittävät, voiton siirtämistä tai voitonjakoa, kuuluu viitekehyksen muodostavien merkityksellisten säännösten tulkinnan piiriin. Sama koskee myös kantajien esittämää toissijaista perustelua, jonka mukaan on niin, että vaikka voitoista tehtävä pidätys olisi vero, kyse on tuloverosta laajassa merkityksessä ja se on verrattavissa veroihin, joiden vähennyskelvottomuudesta nimenomaisesti säädetään EStG:n 4 §:n 5 b momentissa ja 12 §:n 3 momentissa sekä KStG:n 10 §:n 2 momentissa.
65
Kuten edellä 35 ja 36 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, kun määritetään viitekehystä SEUT 107 artiklan 1 kohdan soveltamiseksi verotoimenpiteisiin, komission on lähtökohtaisesti hyväksyttävä tulkinta, jonka asianomainen jäsenvaltio on kansallisen oikeuden merkityksellisistä säännöksistä esittänyt kontradiktorisen näkemystenvaihdon yhteydessä, edellyttäen, että kyseinen tulkinta on yhteensopiva mainittujen säännösten sanamuodon kanssa. Komissio voi poiketa mainitusta tulkinnasta vain, jos se voi kontradiktorisessa näkemystenvaihdossa esitettyjen luotettavien ja yhtäpitävien seikkojen perusteella osoittaa, että jokin muu tulkinta on kyseisen jäsenvaltion oikeus- tai hallintokäytännössä vallitseva. Näin on myös silloin, kun kantaja ei onnistu osoittamaan virheelliseksi niiden kansallisten sääntöjen tulkintaa, jotka ovat merkityksellisiä tutkittaessa, poiketaanko viitejärjestelmästä riidanalaisen verotoimenpiteen yhteydessä.
66
Nyt käsiteltävässä asiassa on korostettava asiakirjoista ilmenevän, että komissio on hyväksynyt Saksan liittotasavallan kontradiktorisessa näkemystenvaihdossa esittämän merkityksellisten kansallisten säännösten tulkinnan.
67
Tältä osin on todettava, että päätyessään pitämään voitoista tehtävää pidätystä nettotuloperiaatteen mukaan vähennyskelpoisena erityisverona komissio tukeutui riidanalaisen päätöksen 154 perustelukappaleessa ja alaviitteessä 86 arviointiperusteisiin, jotka ovat pääosin yhteneväisiä niiden arviointiperusteiden kanssa, jotka koskevat Saksan oikeuden mukaista veron käsitettä, sellaisena kuin se ilmenee yleisistä verosäännöksistä annetun lain (Abgabenordnung) 3 §:n 1 momentista, sekä mainitun päätöksen 47 perustelukappaleessa mainittujen arviointiperusteiden kanssa. Komissio arvioi myös niitä kantajien esittämiä väitteitä, jotka koskevat sitä, miten riidanalaista toimenpidettä luonnehditaan Saksan oikeudessa.
68
Kantajat eivät ole tältä osin osoittaneet, että komission omaksuma tulkinta olisi ristiriidassa merkityksellisten Saksan oikeuden säännösten sanamuodon kanssa. Kantajat eivät liioin esitä yhtään väitettä, jonka mukaan Saksan viranomaisten hallintokäytäntö poikkeaisi kyseisestä tulkinnasta.
69
Lisäksi on niin, kuten 51 kohdasta edellä ilmenee, että vaikka kantajat vetoavat kirjelmissään tiettyihin saksalaisten tuomioistuinten ja erityisesti Bundesverfassungsgerichtin, Bundesverwaltungsgerichtin ja Bundesfinanzhofin tuomioihin, on todettava, että kansalliseen oikeuskäytäntöön perustuvat väitteet eivät koske niiden merkityksellisten säännösten, jotka muodostavat viitejärjestelmän nyt käsiteltävässä asiassa, tulkintaa tai soveltamista.
70
On myös hylättävä kantajien väitteet, joiden mukaan riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 77 tehty vertailu voitoista tehtävän pidätyksen ja niiden poikkeuksellisten maksujen, jotka yritysten on suoritettava kilpailusääntöjen vastaisten menettelytapojen perusteella, välillä olisi virheellinen ja aiheuttaisi ristiriidan riidanalaisessa päätöksessä. Kuten komissio on kirjelmissään todennut, se on näet suorittanut tämän vertailun esimerkinomaisesti esittääkseen voitoista tehtävän pidätyksen vähennyskelpoisena liiketoiminnan menona, jonka ulottuvuus on laajempi kuin veroilla. Komissio on kuitenkin riidanalaisessa päätöksessä selvästi todennut, että se pitää voitoista tehtävää pidätystä erityisverona.
71
Komissio on näin ollen edellä 35–37 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti nyt kyseessä olevassa asiassa hyväksynyt Saksan liittotasavallan kontradiktorisessa näkemystenvaihdossa esittämän merkityksellisten kansallisten säännösten tulkinnan soveltaakseen kyseisiä säännöksiä riidanalaiseen verotoimenpiteeseen. Edellä esitetyt näkökohdat huomioon ottaen kyseistä tulkintaa ei siten ole syytä kyseenalaistaa.
72
Edellä sanotusta seuraa, etteivät kantajat ole osoittaneet, että komissiolla olisi ollut vakavia vaikeuksia luonnehtiessaan voitoista tehtävää pidätystä erityisveroksi.
73
Näin ollen on tarkistettava, merkitseekö riidanalainen toimenpide poikkeusta viitejärjestelmästä sikäli kuin sillä väitetysti otetaan käyttöön erottelu sellaisten toimijoiden kesken, jotka Saksan verojärjestelmän tarkoitus huomioon ottaen ovat toisiinsa rinnastettavassa tosiasiallisessa ja oikeudellisessa tilanteessa, eli erityisesti niiden toimijoiden välillä, joihin sovelletaan voitoista tehtävää pidätystä, ja niiden toimijoiden välillä, joihin sovelletaan veroja, joiden vähennyskelvottomuudesta nimenomaisesti säädetään EStG:n 4 §:n 5 b momentissa ja 12 §:n 3 momentissa sekä KStG:n 10 §:n 2 momentissa.
74
On muistutettava, että kun verotoimenpiteen valikoitavuutta arvioitaessa on ensiksi yksilöity ja tutkittu asianomaisessa jäsenvaltiossa sovellettava yleinen tai normaali verojärjestelmä eli viitejärjestelmä, on oikeuskäytännön mukaan toiseksi arvioitava ja ratkaistava, onko kyseessä olevalla verotoimenpiteellä myönnetty etu mahdollisesti valikoiva, osoittamalla, että kyseisellä edulla poiketaan yleisestä järjestelmästä siltä osin kuin sillä otetaan käyttöön erilainen kohtelu sellaisten toimijoiden välillä, jotka ovat kyseisen jäsenvaltion verojärjestelmälle asetetun päämäärän kannalta toisiinsa verrattavissa olevassa tilanteessa tosiseikkojen kannalta ja oikeudellisesti (ks. tuomio 8.9.2011, Paint Graphos ym., C‑78/08–C‑80/08, EU:C:2011:550, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
75
Aluksi on todettava, että nyt käsiteltävä asia rajoittuu sellaisiin pelikasinojen tuloihin, jotka eivät ole peräisin onnenpeleistä. Tältä osin riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 76 todetaan, että vaikka voitoista tehtävä pidätys tehdään kaikista julkisten pelikasinojen tulonlähteistä onnenpeleihin perustuvat tulot mukaan lukien, ainoastaan se osa maksua, joka ei ole peräisin onnenpeleistä, voidaan vähentää elinkeinoveron ja tulo- tai yhteisöveron perusteista.
76
Tässä asiassa on todettava elinkeinoveron sekä tulo- tai yhteisöveron tavoitteesta, että komissio on unionin yleisen tuomioistuimen prosessinjohtotoimen yhteydessä esittämään kysymykseen antamassaan vastauksessa vahvistanut, että kyseisten verojen tarkoituksena on hankkia tuloja kantamalla yrityksiltä veroa niiden voittojen perusteella, kuten riidanalaisen päätöksen 105 perustelukappaleesta ilmenee. Tältä osin Saksan liittotasavalta on täsmentänyt unionin yleisen tuomioistuimen prosessinjohtotoimen yhteydessä esittämään kysymykseen antamassaan vastauksessa, että normaalissa verojärjestelmässä on otettava huomioon veronmaksukyvyn periaate.
77
Siltä osin kuin on kyse niistä julkisten pelikasinojen tuloista, jotka eivät ole peräisin onnenpeleistä, komissio on vastauksessaan unionin yleisen tuomioistuimen suullisessa käsittelyssä esittämään kysymykseen täsmentänyt, että, kuten riidanalaisen päätöksen 78 perustelukappaleesta lähinnä ilmenee, julkiset pelikasinot ovat oikeudellisessa ja tosiasiallisessa tilanteessa, joka rinnastuu muiden sellaisten yritysten tilanteeseen, joiden on maksettava elinkeinoveroa ja tulo- tai yhteisöveroa, kun täsmennyksenä otetaan huomioon, että kaikki yritykset voivat vähentää veron perusteista toiminnastaan aiheutuneet kulut EStG:n 4 §:n 4 momentin, KStG:n 8 §:n 1 momentin ja GewStG:n 7 §:n 1 momentin säännöksissä ilmaistun nettotuloperiaatteen mukaisesti (ks. 44 kohta edellä).
78
Komissio on siten katsonut riidanalaisen päätöksen 152 perustelukappaleessa, että julkisten pelikasinojen Nordrhein-Westfalenin osavaltiolle voitoista tehtävänä pidätyksenä maksamat määrät olivat niiden toiminnasta aiheutuneita menoja ja siten vähennyskelpoisia määritettäessä elinkeinoveron ja tulo- tai yhteisöveron perusteita. Tämän toteamuksen tueksi komissio on riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 77 katsonut, että voitoista tehtävä pidätys voidaan rinnastaa niihin poikkeuksellisiin maksuihin, jotka yritysten on suoritettava kilpailusääntöjen vastaisten menettelytapojen perusteella, koska tällaiset maksut lasketaan ottaen huomioon kilpailunvastaisen menettelyn ansiosta saatu voitto kokonaisuudessaan. Komissio lisää, että Bundesverfassungsgericht on pitänyt tällaisia maksuja vähennyskelpoisina menoina kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi.
79
Komissio on näin ollen riidanalaisen päätöksen 152 perustelukappaleessa katsonut, että hyväksyessään voitoista tehtävän pidätyksen vähennyskelpoisuuden Saksan liittotasavalta sovelsi viitejärjestelmänä olevan normaalin verojärjestelmän yleisiä verosääntöjä. Kuten edellä 42 kohdassa todetaan, riidanalaisen päätöksen alaviitteestä 77 ilmenee, että tulojen verotusta määritettäessä on otettava huomioon verovelvollisen taloudelliset voimavarat.
80
On todettava, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä toissijaisesti ja vastauksena kantajien alustavan tutkinnan aikana esittämiin väitteisiin katsonut yhtäältä, ettei voitoista tehtävä pidätys ole verrattavissa KStG:n 10 §:n 2 momentissa säädettyihin vähennyskelvottomiin veroihin, ja toisaalta, ettei pidätys ole osinko eikä liioin voittojen siirto.
81
Komissio on tältä osin prosessinjohtotoimeen antamassaan vastauksessa täsmentänyt, että vaikka yrityksen toiminnasta aiheutuneiden menojen vähennyskelpoisuutta koskevasta säännöstä on poikkeuksia ja rajoituksia, niitä ei sovelleta riidanalaiseen toimenpiteeseen, koska voitoista tehtävä pidätys ei ole osinkoa eikä se myöskään lukeudu EStG:n 4 §:n 5 b momentissa ja 12 §:n 3 momentissa sekä KStG:n 10 §:n 2 momentissa nimenomaisesti säädettyihin tapauksiin, joissa vähennystä ei voida tehdä tulo- tai yhteisöveron perusteesta.
82
Ensinnäkin on todettava kantajien perusteluista, joiden mukaan voitoista tehtävä pidätys on verrattavissa KStG:n 10 §:n 2 momentissa säädettyihin vähennyskelvottomiin veroihin, että komissio on riidanalaisen päätöksen 154 perustelukappaleessa pitänyt voitoista tehtävää pidätystä julkisten pelikasinojen tuloihin kohdistuvana erityisverona, jonka ei riidanalaisen päätöksen 156 perustelukappaleessa esitetyistä syistä voida katsoa rinnastuvan yleiseen veroon, joka kohdistuu tuloon tai voittoon ja joka kyseisen säännöksen mukaan on vähennyskelvoton.
83
Komissio on joka tapauksessa unionin yleisen tuomioistuimen prosessinjohtotoimen yhteydessä esittämään kysymykseen antamassaan vastauksessa täsmentänyt, että voitoista tehtävä pidätys perustuu vuotuiseen ylijäämään, kun taas yhteisövero lasketaan verotettavasta tulosta (zu versteuernde Einkommen), joka määritetään EStG:ssä tarkoitetun tulon (Einkommen) perusteella EStG:n 7 §n 1 ja 2 momentin ja KStG:n 8 §:n 1 momentin mukaisesti. Tältä osin kantajien väite, jonka mukaan vuotuinen ylijäämä on identtinen EStG:n 2 §:n 4 momentissa tarkoitetun tulon kanssa, ei voi menestyä. Kantajien mukaan elinkeinotoiminnasta saatu tulo (Einkünfte aus Gewerbebetrieb) nimittäin rinnastetaan EStG:n 2 §:n 2 momentin 1 kohdassa ja 4 §:ssä voittoon, ja EStG:n 5 §:n 1 momentin mukaan, johon EStG:n 2 §:n 2 momentin 1 kohdassa viitataan, voitto lasketaan lähtökohtaisesti kauppalain (Handelsgesetzbuch) sääntöjen perusteella, joten se voidaan vuorostaan rinnastaa vuotuiseen ylijäämään. Kuten komissio on perustellusti todennut, kantajien esittämä selitys on kuitenkin puutteellinen, sillä EStG:n 2 §:n 2 momentin 1 kohdassa viitataan myös muihin kyseisen lain säännöksiin, joista seuraa erinäisiä muutoksia voiton määrittämiseen suhteessa vuotuisen ylijäämän määrittämiseen. Komissio on erityisesti tuonut esiin, että tietyt EStG:n 4 §:n 5 momentissa tarkoitetut liiketoimintamenot ovat menoja, jotka vähentävät kauppaoikeudellisten sääntöjen mukaista vuotuista ylijäämää mutta jotka eivät ole vähennyskelpoisia voittoa määritettäessä.
84
Lisäksi Saksan liittotasavalta on unionin yleisen tuomioistuimen prosessinjohtotoimen yhteydessä esittämään kysymykseen antamassaan vastauksessa ja suullisessa käsittelyssä täsmentänyt, että voitoista tehtävä pidätys on Saksan liittotasavallan perustuslain 106 §:n 2 momentin 5 kohdan mukainen pelikasinoihin kohdistuva erityisvero, joten se ei voi olla saman lain 106 §:n 3 momentissa tarkoitettu yleinen tuloihin tai voittoon kohdistuva vero. On todettava, etteivät kantajat ole osoittaneet voitoista tehtävän pidätyksen olevan tuloihin tai voittoon kohdistuva yleinen vero, joka on rinnastettavissa KStG:n 10 §:n 2 momentissa tarkoitettuihin vähennyskelvottomiin veroihin. Komissio on siten ollut oikeassa katsoessaan, ettei kyseinen säännös ole rinnastettavissa voitoista tehtävään pidätykseen.
85
Toiseksi on hylättävä myös ne kantajien väitteet, jotka kohdistuvat toteamukseen, jonka mukaan voitoista tehtävä pidätys ei ole osinko eikä liioin osinkoihin rinnastettavissa.
86
On nimittäin todettava, että kuten 63 ja 67 kohdasta edellä mainitaan, riidanalaisen päätöksen 158 perustelukappaleesta ja alaviitteestä 86 ilmenee, että voitoista tehtävä pidätys merkitsee rahamääräistä maksua Nordrhein-Westfalenin osavaltiolle, että viranomainen on ottanut käyttöön voitoista tehtävän pidätyksen yksipuolisesti säätämällä siitä laissa ja että kyseinen pidätys kannetaan automaattisesti ja se on pakollinen. Voitoista tehtävän pidätyksen väitettyjä hyväntekeväisyyteen liittyviä tavoitteita koskevasta terminologisesta epäselvyydestä huolimatta komissio on riidanalaisen päätöksen 47 perustelukohdassa lisäksi todennut, että kyseinen pidätys ohjataan kyseisen osavaltion yleiseen talousarvioon yleishyödyllisiä tarkoituksia varten. Lisäksi on niin, ettei pidätys ole vastike tietystä suorituksesta, kuten komissio on todennut suullisessa käsittelyssä. Tästä seuraa, että kyseinen pidätys on, toisin kuin kantajat väittävät, yleisistä verosäännöksistä annetun lain 3 §:n 1 momentissa tarkoitettu vero, jonka ei voida katsoa rinnastuvan osinkoon.
87
Kantajien väitteet, jotka perustuvat siihen, että pidätetyt määrät mahdollisesti sijoitetaan uudelleen, eivät voi horjuttaa tätä päätelmää. Vaikka oletettaisiin, että voitoista tehtävänä pidätyksenä saadut varat olisi sijoitettu uudelleen WestSpieliin, tämän on todettava olevan sellainen seikka, joka ei voi saattaa kyseenalaiseksi kyseisen pidätyksen luonnehtimista veroksi, koska kyse on Nordrhein-Westfalenin osavaltion talousarvioon osoitetuista varoista.
88
Lisäksi se seikka, että Nordrhein-Westfalenin osavaltio kantajien mukaan omistaa yksin WestSpielin osakkeet välillisesti NRW.Bankin kautta ja siten hyötyy voitoista tehtävästä pidätyksestä muutoin kuin hallinnollisesti, ei ole omiaan horjuttamaan sitä päätelmää, jonka mukaan kyseinen pidätys ei ole osinko eikä liioin voittojen siirto. Kuten Saksan liittotasavalta on huomauttanut, voitoista tehtävää pidätystä ei nimittäin voida rinnastaa osakeyhtiölain (Aktiengesetz) 291 §:n 1 momentissa tarkoitettuun voittojen siirtoon, koska se ei perustu sopimussuhteeseen, johon julkiset pelikasinot olisivat vapaasta tahdostaan sitoutuneet, vaan erityisveroon, jonka Nordrhein-Westfalenin osavaltio on yksipuolisesti ottanut käyttöön julkista valtaa käyttäessään. Tähän liittyy se komission mainitsema seikka, että systemaattiselta kannalta pelikasinolain 14 §:n 1 momentti, jossa voitoista tehtävästä pidätyksestä säädetään, on sijoitettu saman lain 12, 13 ja 15 §:n, jotka myös koskevat veroja, väliin.
89
Tästä seuraa, että komissio on voinut riidanalaisen päätöksen 152 perustelukappaleessa pätevästi katsoa, että hyväksyessään voitoista tehtävän pidätyksen vähennyskelpoisuuden Saksan liittotasavalta sovelsi viitejärjestelmänä olevan normaalin verojärjestelmän yleisiä verosääntöjä.
90
Edellä sanotusta seuraa, että komissio on voinut perustellusti katsoa erityisesti riidanalaisen päätöksen 152 perustelukappaleessa, että voitoista tehtävän pidätyksen vähennyskelpoisuudella ei poiketa viitejärjestelmänä olevan normaalin verojärjestelmän yleisistä säännöistä, joten riidanalaisella toimenpiteellä ei myönnetä valikoivaa etua SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä.
91
Näin ollen kantajien väite, jonka mukaan komissiolla oli vakavia vaikeuksia riidanalaisen toimenpiteen valikoivuutta tutkiessaan, on perusteeton.
92
Kantajien muut väitteet eivät horjuta tätä päätelmää.
93
Ensiksi on näet todettava riidanalaisen toimenpiteen luonnehdinnasta Saksan oikeudessa, että komissio on 67 kohdasta edellä todetuin tavoin riidanalaisen päätöksen 154 perustelukappaleessa ja alaviitteessä 86 todennut, että voitoista tehtävää pidätystä voidaan pitää erityisverona tiettyjen sellaisten arviointiperusteiden mukaan, jotka ovat osittain mutta ratkaisevalla tavalla yhteneväisiä niiden arviointiperusteiden kanssa, joista säädetään yleisistä verosäännöksistä annetun lain 3 §:n 1 momentissa Saksan oikeuden mukaisen veron käsitteen osalta, ja osavaltioiden soveltamille veroille ominaisten seikkojen kanssa, jotka mainitaan riidanalaisen päätöksen 47 perustelukappaleessa. Kantajat ovat siten väärässä väittäessään komission laiminlyöneen Saksan oikeuden huomioon ottamisen.
94
Toiseksi kantajien muista väitteistä, jotka perustuvat siihen, että riidanalaista toimenpidettä käyttöön otettaessa olisi rikottu toimivaltaa veroasioissa koskevia perustuslaillisia sääntöjä, on todettava, että valtiontuen käsite on objektiivinen käsite, jota on tarkasteltava asianomaisen tukitoimenpiteen vaikutusten perusteella eikä muiden seikkojen, kuten tuen myöntämistä koskevan toimenpiteen lainmukaisuuden, perusteella (ks. vastaavasti tuomio 22.12.2008, British Aggregates v. komissio, C‑487/06 P, EU:C:2008:757, 85 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 7.10.2010, DHL Aviation ja DHL Hub Leipzig v. komissio, T‑452/08, EU:T:2010:427, ei julkaistu, 40 kohta).
95
Samaten on todettava, ettei väitetyllä perustuslain rikkomisella ole mitään vaikutusta viitekehyksen määrittämiseen tai siihen, katsotaanko kyseessä olevan poikkeus, kun arvioidaan riidanalaisen toimenpiteen valikoivuutta SEUT 107 artiklassa tarkoitetussa merkityksessä. Nämä väitteet on siten hylättävä tehottomina.
96
Niistä todisteista, jotka kantajat ovat esittäneet riitauttaakseen sen, että voitoista tehtävää pidätystä luonnehditaan yleisistä verosäännöksistä annetun lain 3 §:n 1 momentissa tarkoitetuksi veroksi, on kolmanneksi muistutettava, että todisteet on unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 85 artiklan 1 kohdan mukaan esitettävä ensimmäisessä kirjelmien vaihdossa. Koska kyseessä olevat todisteet on esitetty menettelyn myöhemmässä vaiheessa ja koska kyseisten todisteiden esittämiselle myöhässä ei ole esitetty saman artiklan 2 kohdan mukaista pätevää syytä, ne on jätettävä tutkimatta. Kuten komissio on huomauttanut, riidanalainen päätös on joka tapauksessa tehty ennen kuin WestSpielin tilikauden 2019 kirjanpitotiedot julkaistiin. Valtiontukia koskevan päätöksen lainmukaisuutta on arvioitava ainoastaan niiden tietojen perusteella, joita komissiolla on voinut olla käytettävissään päätöstä tehdessään (ks. tuomio 14.5.2019, Marinvest ja Porting v. komissio, T‑728/17, EU:T:2019:325, ei julkaistu, 92 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
97
Siltä osin kuin on kyse valittajien väitteistä, joiden mukaan riidanalaisessa päätöksessä on ristiriita, joka koskee voitoista tehtävän pidätyksen monia luonnehdintoja kansallisessa oikeudessa, on neljänneksi todettava, että vaikka perustelujen ristiriitaisuus voi viitata siihen, että SEUT 108 artiklan 3 kohdan mukaisessa toimenpiteen alustavassa tutkinnassa on ollut vakavia vaikeuksia (ks. vastaavasti tuomio 14.4.2021, Verband Deutscher Alten- und Behindertenhilfe ja CarePool Hannover v. komissio, T‑69/18, EU:T:2021:189, 107 kohta), niin ei kuitenkaan ole tässä tapauksessa, sillä komissio on täsmentänyt, että kyseinen pidätys on vähennyskelpoinen liiketoiminnan meno ja vero, jota ei koske poikkeukset tai rajoitukset nettotuloperiaatteesta.
98
Edellä sanottu kokonaisuutena huomioon ottaen on todettava, ettei yksikään kantajien esittämistä väitteistä osoita, että komissiolla olisi ollut edellä 19 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettuja vakavia vaikeuksia alustavan tutkinnan aikana.
99
Näin ollen ainoan kanneperusteen toinen, kolmas, neljäs ja viides osa on hylättävä.
Ainoan kanneperusteen ensimmäinen osa, joka perustuu kantajien perustelujen vääristelyyn
100
Kantajat väittävät kanneperusteensa ensimmäisessä osassa, että komissio oli virheellisesti olettanut niiden pitävän voitoista tehtävää pidätystä verona, vaikka ne olivat aina todenneet, että kyse oli voittojen siirrosta, jota ei voida vähentää normaalissa verojärjestelmässä. Kantajat väittävät siten, että voitoista tehtävän pidätyksen vähentäminen tulo- tai yhteisöveron ja elinkeinoveron perusteista on toimenpide, jolla poiketaan normaalista verojärjestelmästä, joka ei salli tällaista vähennystä, ja jolla WestSpielille myönnetään valikoiva etu.
101
Komissio, jota Saksan liittotasavalta tukee, kiistää nämä väitteet.
102
Nyt käsiteltävässä asiassa on huomautettava komission todenneen riidanalaisen päätöksen 154 perustelukappaleessa, että kantajat ovat implisiittisesti pitäneet voitoista tehtävää pidätystä verona, joka on verrattavissa tuloveroihin, henkilökohtaisiin veroihin ja elinkeinoveroon. Komissio on kuitenkin riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 79 myös todennut kantajien katsoneen, ettei voitoista tehtävä pidätys ole vero, joten kantajien perustelu, joka perustuu kieltoon vähentää verot tulo- tai yhteisöveron perusteista, oli perusteeton.
103
Komissio ei siis ole vääristellyt kantajien perusteluja, sillä riidanalaisesta päätöksestä ilmenee ja myös suullisessa käsittelyssä vahvistettiin, että komissio on tutkinut yhtäältä hypoteesin, jonka mukaan voitoista tehtävä pidätys on tuloveroihin, henkilökohtaisiin veroihin ja elinkeinoveroon verrattavissa oleva vero, ja toisaalta hypoteesin – olkoonkin, että se on tutkinut sen vain toissijaisesti –, jonka mukaan kyseinen pidätys ei ole vero. Tältä osin on korostettava, että komissio on edellä 86 kohdasta ilmenevin tavoin riidanalaisen päätöksen 158 perustelukohdassa ja alaviitteessä 86 ottanut huomioon kantajien väitteet, joiden mukaan voitoista tehtävä pidätys on osinko tai osinkoon rinnastettavissa oleva suoritus.
104
Näin ollen on hylättävä ainoan kanneperusteen ensimmäinen osa ja siten kanne kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
105
Työjärjestyksen 133 artiklan mukaan ratkaisu oikeudenkäyntikuluista annetaan tuomiossa, jolla asian käsittely päätetään. Kun unionin yleinen tuomioistuin ratkaisee asian unionin tuomioistuimen kumottua sen aiemmin antaman ratkaisun ja palautettua asian sille uudelleen ratkaistavaksi, unionin yleinen tuomioistuin päättää työjärjestyksen 195 artiklan mukaan oikeudenkäyntikuluista, jotka ovat aiheutuneet yhtäältä asian käsittelystä unionin yleisessä tuomioistuimessa ja toisaalta muutoksenhakuasian käsittelystä unionin tuomioistuimessa. Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Lopuksi on todettava, että työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltiot, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
106
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuin on muutoksenhaun johdosta antamassaan tuomiossa kumonnut 22.10.2021 annetun määräyksen Fachverband Spielhallen ja LM v. komissio (T‑510/20, EU:T:2021:745, ei julkaistu) ja määrännyt, että oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin. Näin ollen tässä tuomiossa on päätettävä oikeudenkäyntikuluista, jotka liittyvät asian ensimmäiseen käsittelyyn unionin yleisessä tuomioistuimessa, muutoksenhakumenettelyyn unionin tuomioistuimessa ja nyt kyseessä olevaan asian palauttamista seuranneeseen käsittelyyn.
107
Koska komissio on hävinnyt unionin tuomioistuimessa käsitellyn muutoksenhakuasian, sen on vastattava omista kyseiseen menettelyyn liittyvistä oikeudenkäyntikuluistaan ja se on velvoitettava korvaamaan kantajille kyseisestä menettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
108
Koska kantajat ovat hävinneet unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi palautetun asian sisällöllisesti niiden perustelujen perusteella, jotka ne esittivät unionin yleisessä tuomioistuimessa asian palauttamista edeltäneessä käsittelyssä, ne on velvoitettava korvaamaan näistä kahdesta menettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
109
Saksan liittotasavallan on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu ensimmäinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Fachverband Spielhallen eV:lle ja LM:lle muutoksenhakumenettelystä unionin tuomioistuimessa asiassa C‑831/21 P aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
3)
Fachverband Spielhallen eV ja LM vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja ne velvoitetaan korvaamaan komissiolle palautetun asian T‑510/20 RENV käsittelystä unionin yleisessä tuomioistuimessa ja asian T‑510/20 käsittelystä alkuperäisessä menettelyssä unionin yleisessä tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
4)
Saksan liittotasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Papasavvas
Mastroianni
Brkan
Gâlea
Kalėda
Julistettiin Luxemburgissa 25 päivänä kesäkuuta 2025
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.