61996CC0004_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
I Esitetyt ennakkoratkaisukysymykset ja niitä koskevat oikeussäännöt sekä tosiseikat
1 High Court of Justice in Northern Ireland, Queen's Bench Division (jäljempänä High Court) on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle viisi ennakkoratkaisukysymystä käsiteltävänään olevassa asiassa, jossa kantajina ovat kaksi pohjoisirlantilaista tuottajajärjestöä, Northern Ireland Fish Producers' Organisation (ja järjestön jäseninä olevat kalastajat) ja Northern Ireland Fishermens' Federation ja vastaajana Department of Agriculture for Northern Ireland.
High Courtin ennakkoratkaisukysymyksissä pyydetään yhteisöjen tuomioistuimen ratkaisua EY:n perustamissopimuksen (jäljempänä perustamissopimus) 5 artiklan tulkinnasta ja kalavarojen hyödyntämistä koskevien kahden neuvoston säädöksen pätevyydestä.
Kansallisen tuomioistuimen kysymykset koskevat jäljempänä kuvatulla tavalla i) 3.11.1976 annetun neuvoston päätöslauselman (jäljempänä Haagin päätöslauselma) liitteen VII pätevyyttä, ii) tiettyjen kalakantojen ja kalakantaryhmien suurimpien sallittujen pyyntimäärien (TAC) vahvistamisesta ja tietyistä pyynnin edellytyksistä 20 päivänä joulukuuta 1994 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3362/94(1) (jäljempänä asetus N:o 3362/94) pätevyyttä ja iii) jäsenvaltioiden korvausvelvollisuutta yksityisille yhteisön oikeutta rikkomalla aiheuttamistaan vahingoista koskevan periaatteen tulkintaa:
"1) Riippuuko neuvoston asetuksen N:o 3362/94
3 artiklan mukaan Yhdistyneelle kuningaskunnalle kalastusvyöhykkeellä VII a myönnetyn turska- ja valkoturskakiintiön pätevyys siitä, onko 3.11.1976 annetun neuvoston päätöslauselman liite VII hyväksytty lainmukaisesti?
2) Jos vastaus ensimmäiseen kysymykseen on myöntävä, oliko liite VII hyväksytty lainmukaisesti?
3) Vaikuttaako ensimmäiseen tai toiseen kysymykseen annettavaan vastaukseen se, että liite VII on salainen asiakirja, jota ei ole julkaistu eikä muulla tavalla annettu osapuolten tietoon?
4) Kun otetaan huomioon kaikki muut tosiseikat, onko neuvoston toteuttama kiintiöjako
i) yhteisen kalastuspolitiikan ja erityisesti neuvoston asetuksen N:o 3760/92 mukainen?
ii) suhteellisuusperiaatteen mukainen?
5) Jos asetuksella N:o 3362/94 toteutettu kiintiöjako on pätemätön, voivatko kantajat vaatia vastaajalta vahingonkorvausta, ja jos voivat, mitkä ovat korvausvelvollisuuden syntymisen edellytykset?"
2 High Courtin kysymysten käsittely edellyttää, että palautamme mieliin yhteisön kalavarojen hyödyntämistä koskevan yhteisön lainsäädännön ja ne tosiseikat, joihin pääasia perustuu.
3 Perustamissopimuksella luodussa järjestelmässä kalastus kuuluu yhteisen maatalouspolitiikan alaan.(2) Kuten tiedämme, alan tuotteiden yhteisen markkinajärjestelyn luominen ja käyttöön ottaminen on ollut tietyllä tavalla "odotustilassa" aina siirtymävaiheen päättymiseen asti. Tämä selittyy tietyillä kalastustoiminnan tärkeillä käytännön erityispiirteillä, joihin liittyen jäsenvaltioilla oli melkoisen voimakkaita ja hyvin erilaisia perinteitä ja intressejä - ajatellaan vaikkapa historiallisia kalastusoikeuksia aluevesillä ja muita rannikkovaltioiden oikeuksia, joita kansainvälisessä merioikeudessa säännellään - ja niistä saattaa aiheutua monimutkaisia ongelmia niin yhteisössä kuin kansainvälisestikin.
4 Nimenomaan merikalastuksen osalta yhteinen markkinajärjestely otettiin ensimmäisen kerran käyttöön tilanteessa, jossa alan talous oli vakavassa kriisissä: sen lisäksi, että Euroopan kalatalouden tekninen kilpailukyky oli heikentynyt koventuneessa kansainvälisessä kilpailussa, myös saaliit olivat pienentyneet kalavarojen intensiivisen hyväksikäytön vuoksi, joka oli ollut mahdollista vuosina 1958-1968 suotuisammassa taloudellisessa tilanteessa tehtyjen massiivisten investointien vuoksi.
Tässä tilanteessa oli määriteltävä uudelleen järkiperäisen kalavarojen hoidon edellytykset ja turvattava kansallisten markkinajärjestelyjen muuntaminen yhteisiksi markkinajärjestelyiksi sosiaalisesti hyväksyttävällä tavalla. Tämä tavoite on saavutettu - kuten aikaisemmin muiden varsinaisten "maataloustuotteiden" (eli maanviljelys- ja karjataloustuotteiden) osalta - kahdellakin eri sääntelymuodolla.
5 On siis otettu käyttöön markkinointijärjestelmä, jonka avulla pystytään sovittamaan yhteen rannikolla asuvan, kalastuselinkeinosta riippuvaisen rannikkoalueen väestön kannalta välttämätön hintojen vakaus ja alan nykyaikaisten teollisten ja kaupallisten rakenteiden edellyttämä vaihdannan vapauttaminen (kalastustuotealan yhteinen markkinajärjestely).(3) Samaan aikaan otettiin käyttöön kalastuselinkeinoa ja kalavarojen käyttöoikeutta koskeva sääntely, johon sisältyivät kalavarojen säilyttämistä ja hoitoa koskevat edellytykset kalavarojen kestävän hyväksikäytön varmistamiseksi (nk. kalatalousalan yhteinen rakennepolitiikka).(4)
6 Samaan aikaan kun yhteisössä oltiin määrittämässä kalastusalan sisäistä järjestelyä, alaa koskeva kansainvälinen säännöstö kyseenalaistettiin täydellisesti, kun Islanti (vuonna 1975) ja tietyt muut yhteisöjen ulkopuoliset maat, joilla on merkittäviä kalastusalueita Pohjanmerellä ja Pohjois-Atlantilla (kuten Norja ja Kanada vuonna 1977) laajensivat niille yksin kuuluvia talousvyöhykkeitään 200 merimailiin rannikolta.
Laajennuksella kyseenalaistettiin yhtäkkiä yhteisön kalastajien oikeudet päästä kalastusalueille ja hyödyntää luonnonvaroja, joihin oli perinteisesti sovellettu aavaa merta koskevia vapauksia, ja jäsenvaltioiden hallitukset olivat tästä vakavasti huolissaan.(5)
7 Neuvosto päätti edellä mainitulla Haagin päätöslauselmalla marraskuussa 1976 tietyistä periaatteellisista suuntaviivoista yhteisen kalastuspolitiikan kehittämiseksi tulevaisuudessa. Haagin päätöslauselmaa ei ole julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. Neuvosto on perustellut tätä sillä, että silloin kun Haagin päätöslauselma annettiin, sen tiettyjen liitteiden julkaiseminen ei ollut vaikuttanut tarkoituksenmukaiselta, koska niissä oli luottamuksellisia tietoja määräyksistä, joita neuvosto oli antanut komissiolle yhteisön ja sen ulkopuolisten valtioiden ja kansainvälisten järjestöjen kanssa käytäviä neuvotteluja varten.(6)
8 Vastauksena siihen, että tietyt yhteisöjen ulkopuoliset maat olivat laajentaneet kalastusvyöhykkeitään 200 meripeninkulmaan rannikolta, Haagin päätöslauselmassa vahvistettiin, että 1.1.1977 alkaen myös yhteisöjen jäsenvaltiot - yhteisellä toimenpiteellä ja yksimielisesti - laajentaisivat kalastusalueensa (jotka olivat tuolloin 12 meripeninkulmaa rannikolta) 200 meripeninkulmaan Pohjanmerellä ja Pohjois-Atlantilla.(7)
9 Haagin päätöslauselmaa täydennettiin kahdeksalla liitteellä. Niistä vain ensimmäinen on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä ja sekin vasta yli neljän vuoden kuluttua liitteen hyväksymisestä (joskin se julkaistiin International Legal Materials -nimisessä vuosikirjassa jo vuonna 1976).(8)
Ratkaisuehdotuksen kannalta liite VII - joka on otettu kokonaisuudessaan ennakkoratkaisupyyntöä koskevaan päätökseen ja joka on perustellusti High Courtin esittämien kolmen ensimmäisen kysymyksen kohteena -, jonka otsikkona on "Ehdotus neuvoston päätöslauselmaksi tietyistä yhteisön sisäisistä periaatteista kalatalouden alalla", ja erityisesti sen 3 ja 4 kohta ovat erityisen tärkeitä.
Ottaen huomioon kalastuselinkeinon merkitys Irlannin koko talouden kannalta Haagin päätöslauselman liitteessä VII (jäljempänä liite VII) vahvistettiin muun muassa neuvoston aikomus soveltaa yhteisen kalastuspolitiikan määräyksiä - joita oli mukautettu sen vuoksi, että jäsenvaltiot olivat laajentaneet aluevesiään 200 meripeninkulmaan rannikolta -, jotta Irlannin kalatalouden kestävä ja kasvujohteinen kehitys voitaisiin turvata rannikkokalastuksen kehittämiseen tähtäävän Irlannin hallituksen Kalatalouden kehittämisohjelman 1976-1979 (Fisheries Development Programme for Coastal Fisheries 1976-1979) pohjalta.
Lisäksi neuvosto myöntää liitteessä VII, että yhteistä kalastuspolitiikkaa sovellettaessa on otettava huomioon myös niiden heikossa taloudellisessa tilanteessa olevien rannikkoalueiden elintärkeät tarpeet, joiden paikallisväestö on erityisen riippuvainen kalastuksesta ja siihen liittyvistä elinkeinoista, eli juuri Yhdistyneen kuningaskunnan pohjoisalueet(9) ja Grönlanti (johon perustamissopimusta ei enää sovelleta 1.2.1985 jälkeen). Näille alueille edellä esitetyistä syistä myönnettyä erityiskohtelua kutsutaan jäljempänä lyhyesti Haagin etuoikeuksiksi.(10)
10 Liite VII mainitaan ohimennen yhteistä kalastuspolitiikkaa koskevassa julistuksessa 30.5.1980,(11) jossa neuvosto teki selkoa kalastuspolitiikan suuntaviivoista - esillä olevan asian kannalta merkityksellistä on erityisesti sallittujen pyyntimäärien yhdenvertainen jakaminen -, joihin 1.1.1981 tehtävät päätökset oli tarkoitus perustaa "yhteisten yleispoliittisten ratkaisujen toteuttamiseksi kalatalouden alalla".(12)
11 Komission 12.6.1980 päivätyssä tiedonannossa neuvostolle (jäljempänä vuoden 1980 tiedonanto)(13) oli neuvoston julistuksessa nimenomaisesti toivottu ehdotus vuoden 1980 kiintiöiksi, ja komissio ehdotti ensimmäistä kertaa (liitteessä III) määrällisten perusteiden vahvistamista Haagin etuoikeuksien laskemiseksi.
Laskuperusteiden vahvistamista varten tiedonannossa tulkittiin liitettä VII siten, että heikossa taloudellisessa tilanteessa olevien Yhdistyneen kuningaskunnan pohjoisosassa sijaitsevien rannikkoalueiden elintärkeiden tarpeiden huomioon ottamiseksi oli turvattava - kunkin kalakannan osalta - vuonna 1975 alle 24-metrisillä aluksilla maihin tuotuja saaliita vastaava pyyntimäärä. Komission mukaan Skotlannissa, Pohjois-Irlannissa ja Man-saarella alle 24-metrisillä aluksilla maihin tuotujen saaliiden määrä "vastasi määrää, jonka voitiin katsoa riittävän elintärkeiden tarpeiden tyydyttämiseen".(14)
Komission mukaan tästä poiketen Haagin etuoikeuksien myöntäminen Irlannille merkitsi vuonna 1975 maihin tuotujen saaliiden määrän kaksinkertaistamista.(15) Tältä osin on todettu, että yhteisön Yhdistyneelle kuningaskunnalle myöntämä etuoikeus perustui siihen, että määrät vahvistettiin taattavina vähimmäismäärinä, kun taas Irlantia koskevat määrät olivat ehdottomia etuoikeuksia.(16)
12 Pääasiassa kyseessä olevien kahden kalakannan ja kalastusvyöhykkeen osalta mainitulla laskutavalla saatiin tulokseksi seuraavat vuosittaiset pyyntimäärät: Irlannin osalta 6 954 tonnia turskaa ja 7 196 tonnia valkoturskaa ja Yhdistyneen kuningaskunnan osalta 1 223 tonnia turskaa ja 2 334 tonnia valkoturskaa.
13 Liite VII mainittiin seuraavan kerran nimenomaisesti yhteisön järjestelmän perustamisesta kalavarojen säilyttämiseksi ja hoitamiseksi annetun asetuksen N:o 170/83 kuudennessa perustelukappaleessa (jäljempänä asetus N:o 170/83).(17) Asetuksella saatettiin päätökseen yhteisön ponnistelut kokonaisvaltaisen kalastuspolitiikan luomiseksi, vaikka määräaika 1.1.1981 olikin jo ylitetty (ks. edellä 10 kohta).(18)
Perustetulla uudella järjestelmällä, jonka tarkoituksena oli "turvata kalavesien suojelu, elollisten meriluonnonvarojen säilyttäminen ja niiden tasapainoinen hyväksikäyttö kestävällä pohjalla sekä tarkoituksenmukaisin taloudellisin ja yhteiskunnallisin edellytyksin" (asetuksen N:o 170/83
1 artikla), poikettiin merkittävästi kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellosta,(19) joka koskee kalavarojen hyödyntämistä jäsenvaltioiden aluevesillä sekä (siltä osin kuin kahdenvälisissä sopimuksissa sallitaan) yhteisöjen ulkopuolisten maiden lainkäyttövaltaan kuuluvilla kalastusalueilla.(20) Edellä kuvattu kalavarojen liikakalastaminen johtuikin todennäköisesti juuri tämän periaatteen soveltamisesta.
Edellä mainittujen tavoitteiden saavuttamiseksi asetuksessa N:o 170/83 säädettiin mahdollisuudesta ryhtyä - tilanteen mukaan - riittäviin säilyttäviin toimenpiteisiin yksittäisten kalakantojen tai kalakantaryhmien osalta. Näiden toimenpiteiden oli perustuttava saatavilla oleviin tieteellisiin lausuntoihin ja erityisesti komissioon perustetun tieteellis-teknisen kalastuskomitean kertomuksiin (ks. asetuksen N:o 170/83
2 artiklan 1 kohta ja 12 artikla).(21)
Säilyttämistoimenpiteisiin kuuluivat kalastuksen rajoittamista koskevat toimenpiteet, jotka toteutettiin tarvittaessa pyyntimääriä rajoittamalla (ks. asetuksen N:o 170/83
2 artiklan 2 kohdan d alakohta).
14. Asetuksen 3 artiklan nojalla rajoitettiin tarvittaessa pyyntimääriä sellaisen järjestelmän avulla, jonka perusteella vahvistettiin käytettävissä olevien tieteellisten todisteiden perusteella vuosittain i) suurimmat sallitut pyyntimäärät (jäljempänä TAC) kutakin kalakantaa tai kalakantaryhmää kohden, sekä ii) yhteisön käytettäväksi varattavat osuudet yhteisön ulkopuolisten maiden kanssa tehtyjen sitoumusten mukaisesti.
Yhteisölle varattujen saaliiden määrä jaettiin puolestaan jäsenvaltioiden kesken "siten, että kullekin jäsenvaltiolle taataan kutakin kalakantaa kohden se, että kalakannasta riippuvat elinkeinot säilyvät suhteellisen vakaina" (asetuksen N:o 170/83
4 artikla, kursivointi tässä).
15. Neuvosto on nimenomaan ilmoittanut pyrkivänsä helpottamaan käsitteen "suhteellinen vakaus" tulkintaa todetessaan asetuksen N:o 170/83 johdanto-osassa seuraavaa:
"Kalavarojen säilyttämisellä ja hoidolla olisi myötävaikutettava kalastustoiminnan vakauden parantamiseen, ja niiden arvioinnin tulisi perustua neuvoston antamiin suuntaviivoihin perustuvaan viitejakoon,
toisaalta kyseisen vakauden osalta on kantojen väliaikaisen biologisen tilanteen vuoksi otettava huomioon niiden alueiden erityistarpeet, joiden väestö on erityisen riippuvainen kalastuksesta ja siihen liittyvistä elinkeinoista, kuten neuvosto päätti 3 päivänä marraskuuta 1976 antamassaan päätöslauselmassa ja erityisesti sen liitteessä VII;
tavoitteena oleva suhteellisen vakauden käsite olisi ymmärrettävä juuri tällä tavoin" (viides, kuudes ja seitsemäs perustelukappale).
16. Asetuksen N:o 170/83
5 artiklassa annettiin jäsenvaltioille mahdollisuus vaihtaa osittain tai kokonaan niille annettuja tiettyä kalakantaa tai kalakantaryhmää koskevia kiintiöitä ilmoittamalla siitä ennakolta komissiolle.
Asetuksen edellä mainitussa 5 artiklassa säädettiin jäsenvaltioiden oikeudesta käyttää niille annettuja kiintiöitä ja kiintiöiden jakamisesta edelleen kansallisen kalastuslaivaston eri aluksille ainoastaan, että se oli tehtävä "sovellettavien yhteisön säännösten ja määräysten mukaisesti".
17. Samana päivänä annetussa neuvoston asetuksessa N:o 172/83 (jäljempänä asetus N:o 172/83)(22) vahvistettiin jäsenvaltioiden kalastusalueilla olevia kalakantoja tai kalakantaryhmiä koskevat TAC:t, mukaan lukien turskan ja valkoturskan pyynti ja näitä koskeva yhteisön osuus vuodelle 1982.
Neuvosto jakoi asetuksella N:o 172/83 myös ensimmäistä kertaa yhteisön osuuden jäsenvaltioiden kesken ottamalla käyttöön kutakin kalakantaa ja maantieteellistä aluetta koskevat "jakoperusteet".
18. Jakoperusteissa oli tarkemmin sanoen kyse tonneina ilmaistujen absoluuttisten määrien jakamisesta jäsenvaltioille niiden prosentuaalisten osuuksien mukaisesti, joka niillä oli yhteisön TAC:stä.
Jakoperusteissa otettiin tuolloin huomioon tekijät, jotka neuvosto oli jo aiemmin todennut edellä mainitussa, 30.5.1980 annetussa julistuksessaan ja joita komissio oli käsitellyt huomattavasti yksityiskohtaisemmin vuoden 1980 tiedonannossaan (ks. edellä 10 ja 11 kohta), eli:(23)
i) perinteiset kalastuselinkeinot (joiden suuruus oli arvioitu kunkin jäsenvaltion vuosina 1973-1978 saamien saaliiden keskiarvon perusteella),(24)
ii) sellaisten alueiden erityistarpeet, joiden paikallisväestö on erityisen riippuvainen kalastuksesta ja siihen liittyvistä elinkeinoista (määriteltyinä Haagin etuoikeuksien mukaisesti sen suuruisiksi kuin komissio oli arvioinut ne vuoden 1980 tiedonannossaan),(25) ja
iii) pyyntimahdollisuuksien menettäminen kolmansien maiden kalastusalueilla (mikä oli arvioitu viitekauden 1973-1976 perusteella).(26)
Kansainvälisen merentutkimusneuvoston (ICES) määrittämän kalastusvyöhykkeen VII a(27) ja niiden kahden jäsenvaltion, joita tämä ratkaisuehdotus koskee, osalta jakoperusteet - jotka vahvistettiin asetuksen N:o 172/83 liitteessä II vuoden 1982 kiintiöiden ja yhteisön osuuden TAC:stä välisen suhteen perusteella - olivat Irlannille 46,67 prosenttia turskan osalta ja 39,625 prosenttia valkoturskan osalta ja Yhdistyneelle kuningaskunnalle 42,67 prosenttia turskan osalta ja 52,83 prosenttia valkoturskan osalta.(28)
19. Asetuksella N:o 172/83 käyttöön otetut jakoperusteita - joiden pätevyyttä ja soveltamisen sääntöjenmukaisuutta ei ole kiistetty pääasiassa - ei ole myöhempinä vuosina koskaan muutettu.
Selitys tähän löytyy todennäköisesti lausumasta, jonka komissio antoi vuonna 1984. Yhtäältä "koska sopimus yhteisestä kalastuspolitiikasta saatiin aikaan 25.1.1983 vasta pitkällisten ja hankalien neuvottelujen jälkeen, komissio ei pidä tarpeellisena ehdottaa neuvostolle uusia jakoperusteita". Toisaalta neuvosto "päätti [asetuksen N:o 170/83
4 artiklaa, joka koskee kalastuselinkeinon suhteellisen vakauden säilyttämistä, perusteena jaettaessa yhteisön pyyntimääriä jäsenvaltioiden kesken [ks. edellä 14 kohta] tulkiten], että kiintiöjako, jonka se oli suorittanut [asetuksessa N:o 172/83], olisi jakoperuste vuonna 1983 ja sitä seuraavina vuosina".(29)
20. Edellä mainittu kalavarojen säilyttämiseen ja hoitoon tähtäävä yhteisön järjestelmä, joka otettiin käyttöön asetuksella N:o 170/83, on otettu lähes sellaisenaan - (tämän ratkaisuehdotuksen kannalta merkityksettömin) muutoksin, joilla pyritään parantamaan ja laajentamaan aikaisemmin voimassa olleita säilyttämistoimenpiteitä, koska tietyt kalakannat ovat jatkuvasti pienentyneet niin yhteisön kuin yhteisön ulkopuolisilla vesillä - tällä hetkellä voimassa olevaan yhteisön kalastus- ja vesiviljelyjärjestelmän perustamisesta annettuun asetukseen N:o 3760/92.(30)
Ei ole sattuma, että kyseisen asetuksen 12., 13. ja 14. perustelukappaleessa pääosin toistetaan asetuksen N:o 170/83 viidennen, kuudennen ja seitsemännen perustelukappaleen sanamuoto (ks. edellä 15 kohta).
21. Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että turskan ja valkoturskan TAC:t oli vahvistettu vuoteen 1989 asti jatkuvalle kaudelle riittävän korkeiksi, jotta Irlannille ja Yhdistyneelle kuningaskunnalle (jakoperusteita soveltaen lasketut) kiintiöt eivät alittaisi Haagin etuoikeuksia vastaavia kiintiöitä.
High Court vahvistaa niin ikään, että suurimmat sallitut pyyntimäärät, jotka neuvosto oli vahvistanut kyseisten kahden kalakannan osalta kalastusvyöhykkeellä VII a ajanjaksolle 1983-1989, ylittivät selvästi ICES:n rekisteröimien kansainvälisten "perinteisten" saaliiden määrän. Kyseisen järjestön mukaan kyseisten kahden kalakannan suurimman siedettävissä olevan pyyntimäärän perusteella laskettu TAC oli näet selvästi alempi kuin oli tarpeen, jottei Haagin etuoikeuksiin tarvitsisi turvautua.
22. Tämä tilanne muuttui turskan osalta vuodesta 1990 ja valkoturskan osalta vuodesta 1991 lähtien. Tämän vuoksi molemmat asianomaisista jäsenvaltioista ovat sittemmin joka vuosi vedonneet Haagin etuoikeusjärjestelmään, jota on sovellettu muutetussa muodossa "vuoden 1988 poliittisen kompromissin" tuloksena.(31)
Näin ollen Irlannille ja Yhdistyneelle kuningaskunnalle annetut vuosittaiset kiintiöt laskettiin seuraavien kiintiöiden keskiarvon perusteella:
i) pelkkien jakoperusteiden soveltamiseen perustuvat teoreettiset kiintiöt
ja
ii) Haagin etuoikeuksien soveltamiseen perustuvia teoreettisia kiintiöitä vastaavat kuvitteelliset kiintiöt (tai jos kuvitteellisten kiintiöiden summa ylitti yhteisön sallittujen pyyntimäärien kokonaismäärän, kiintiöt, joiden määrä saatiin jakamalla kyseinen kokonaismäärä kaikkien jäsenvaltioiden kesken suhteessa Haagin etuoikeuksissa ilmaistuihin prosenttiosuuksiin yhteisön kokonaismäärästä).
23. Ennakkoratkaisupyynnöstä käy myös ilmi, että kun Ison-Britannian kalastuslaivasto oli käyttänyt vuodesta 1990 lähtien turska- ja valkoturskakiintiönsä kalastusvyöhykkeellä VII a lähes kokonaan, Irlannin kalastuslaivasto oli kalastanut siitä vain noin 30 prosenttia ja käyttänyt muut määrät kiintiövaihtoihin muiden jäsenvaltioiden kanssa (ks. edellä 16 ja 20 kohta).
24. High Court korostaa edelleen, että sillä, että Yhdistynyt kuningaskunta oli turvautunut Haagin etuoikeusjärjestelmään, oli ollut erittäin positiivinen kokonaisvaikutus kyseisen valtion kalastuslaivastoon - kun otetaan huomioon myös muut kalakannat kuin nyt käsiteltävän asian kohteina olevat kaksi kalakantaa.
Järjestelmä merkitsi ajanjaksolla 1989-1995 näet 13 700 tonnin kokonaislisäystä (verrattuna teoreettisiin kiintiöihin, joihin Yhdistyneen kuningaskunnan kalastuslaivastolla olisi ollut oikeus yksinomaan jakoperusteiden perusteella), vaikka tilanne olikin päinvastainen riidanalaisten kahden kalakannan osalta, sillä Yhdistyneelle kuningaskunnalle oli aiheutunut noin 23 prosentin (4 225 tonnia) kokonaisvähennys turskan ja noin 22 prosentin (7 130 tonnia) vähennys valkoturskan osalta.(32)
25. Neuvosto, joka harjoitti asetuksen N:o 3760/92
8 artiklan 4 kohdassa sille annettua toimivaltaa,(33) jakoi joulukuussa 1994 jäsenvaltioiden kesken yhteisön osuuden TAC:stä vuodelle 1995 edellä mainitulla (ks. 1 kohta) asetuksella N:o 3362/94, jonka pätevyydestä yhteisöjen tuomioistuimelta on pyydetty ratkaisua.
Erityisesti nyt käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön kannalta on merkittävää, että yhteisön osuus (joka on 100 prosenttia) TAC:stä kalastusvyöhykkeellä VII a - joka vahvistettiin asetuksen N:o 3362/94 mukaisesti turskan osalta 5 800 tonniksi ja valkoturskan osalta 8 000 tonniksi - ei ollut kuitenkaan riittävän suuri, jotta Irlannille ja Yhdistyneelle kuningaskunnalle olisi voitu taata kiintiöt, jotka eivät olisi jääneet Haagin etuoikeuksien mukaisia kiintiöitä pienemmiksi.(34)
Edellä (ks. 22 kohta) kuvattuun "vuoden 1988 poliittiseen kompromissiin" perustuvaa laskumenetelmää soveltaen asetuksella N:o 3362/94 Irlannille osoitettiin siis 3 820 tonnin suuruinen turskan ja 4 605 tonnin suuruinen valkoturskan lopullinen pyyntikiintiö sekä Yhdistyneelle kuningaskunnalle 1 670 tonnin suuruinen turskan ja 3 095 tonnin suuruinen valkoturskan lopullinen pyyntikiintiö.(35)
Asetuksen N:o 3362/94 antamisen jälkeen Yhdistyneen kuningaskunnan kiintiöitä on kuitenkin mukautettu ylöspäin(36) Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksen Irlannin ja Alankomaan kanssa asetuksen N:o 3760/92
9 artiklan mukaisesti tekemien vaihtojen vuoksi.
26. Department of Agriculture for Northern Ireland ilmoitti 5.5.1995 Northern Ireland Fish Producers' Organisationille (jäljempänä NIFPO) päätöksestä, jolla myönnettiin vuoden 1995 kalastuskiintiöt kalastusvyöhykkeelle VII a, ja kyseinen päätös on pääasian kanteen kohteena.
II Pääasian asianosaisten sekä yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksia esittäneiden jäsenvaltioiden hallitusten ja toimielinten väitteet ja niiden perustelut
27. NIFPO ei pyri kanteellaan riitauttamaan sen menettelytavan laillisuutta, jota Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset ovat noudattaneet jakaessaan turskan ja valkoturskan kansallisia kiintiöitä edelleen, vaan sen säädöksen eli asetuksen N:o 3362/94 laillisuuden, joka on kiintiöiden jakamisen perusteena.
28. NIFPO:n mukaan asianomaisten jäsenvaltioiden kesken riidanalaisella asetuksella Haagin etuoikeuksia soveltaen toteutetun kiintiöjaon pätevyys edellyttää liitteen VII hyväksymisen sääntöjenmukaisuutta, koska kyseisessä liitteessä määritellään etuoikeusjärjestelmän käyttöönottoa koskevat periaatteet ja se on järjestelmän yksinomainen oikeudellinen perusta.
Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, neuvosto oli kesäkuussa 1995 hylännyt liitteeseen VII tutustumista koskevan pyynnön, jonka NIFPO oli esittänyt neuvoston päätöksen 93/731/EY mukaisesti.(37) Neuvosto ilmoitti hylkäävässä päätöksessään, että päätöslauselma ja kaikki sen liitteet oli päätöslauselmaa annettaessa virallisesti luokiteltu salaisiksi, ja lisäsi, että liite VII oli virallisesti hyväksytty osana Haagin päätöslauselmaa sääntöjenmukaisen kirjallisen menettelyn perusteella.(38)
Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 45 artiklan mukaisia asian selvittämistoimia koskeneen vaatimuksen, jonka NIFPO esitti tämän oikeudenkäynnin yhteydessä ja jolla se pyrki siihen, että neuvosto ja/tai komissio esittäisivät "liitteenä VII tunnetun asiakirjan ja kaikki liitteeseen ja liitteen hyväksymiseen liittyvät muut asiakirjat".
29. NIFPO kuitenkin korostaa, että liite VII - toisin kuin Haagin päätöslauselman liite VI(39) - oli otsikoitu "Luonnos - - neuvoston päätöslauselmaksi",(40) eikä sen ensimmäisellä sivulla mainittu mitään siitä, että neuvosto olisi hyväksynyt sen. Koska NIFPO:lla ei ollut ollut mahdollisuutta tutustua kyseiseen asiakirjaan, sillä ei myöskään ollut ollut mahdollisuutta tarkastaa, oliko se neuvoston työjärjestyksen 11 artiklan muotomääräysten mukainen (puheenjohtajan ja pääsihteerin allekirjoittama). NIFPO:n mukaan myöskään sitovat edellytykset, joiden täyttymisen Saksan ja Irlannin hallitukset olivat asettaneet liitteen VII hyväksymisen edellytykseksi siihen liitetyissä yksipuolisissa julkilausumissaan, eivät olleet koskaan täyttyneet, mikä rasittaa kyseisten jäsenvaltioiden neuvostossa antamaa hyväksyntää.
NIFPO päättelee edellä mainitun perusteella, ettei neuvosto ole koskaan virallisesti hyväksynyt liitettä VII.
Näin ollen neuvosto ei ollut voinut lainmukaisesti soveltaa sitä - poiketen lisäksi yhteisen kalastuspolitiikan perustavanlaatuisista periaatteista(41) - antamalla asetuksen N:o 3362/94. Lisäksi perusasetuksen (asetus N:o 3760/92) johdanto-osassa viitataan nimenomaisesti kyseiseen asiakirjaan, millä rikotaan oikeusvarmuuden yleistä periaatetta, jonka mukaan julkaisemattomilla säädöksillä ei voi olla oikeusvaikutuksia sellaisia yksityisiä vastaan, joiden oikeusasemalle julkaisemattomista säädöksistä aiheutuisi vahinkoa.
30. NIFPO väittää lisäksi, että vaikka liite VII olisi hyväksytty sääntöjenmukaisesti, se on kuitenkin sisällöltään lainvastainen, mistä seuraa, että asetus N:o 3362/94 on lainvastainen.
Haagin etuoikeuksista aiheutuu ennen kaikkea merkittävää vahinkoa kalastusta harjoittavalle Pohjois-Irlannin väestölle, mikä on päätöslauselmassa ilmaistujen tavoitteiden vastaista: vahinko on sitäkin suurempi, koska Pohjois-Irlannin kalastuslaivasto on taloudellisesti riippuvainen turskan ja valkoturskan saaliista.(42)
Järjestelmän käyttöönotto itse asiassa köyhdytti paikallisia kalastajia, koska se oli vaikuttanut kielteisesti heidän kalastuselinkeinonsa suhteelliseen vakauteen asetuksen N:o 3760/92 ja erityisesti sen 8 artiklan 4 kohdan ii luetelmakohdan vastaisesti, jonka mukaan neuvoston on jaettava yhteisön pyyntimahdollisuudet siten, että "voidaan turvata kunkin jäsenvaltion kalastustoiminnan suhteellinen vakaus kunkin kyseessä olevan kannan osalta" (kursivointi tässä).
31. NIFPO väittää lisäksi, että Haagin etuoikeusjärjestelmä on ristiriidassa yhteisen kalastuspolitiikan ja asetuksen N:o 3760/92 perustavanlaatuisten tavoitteiden kanssa. Etuoikeuksien pidentämisestä määräämättömäksi ajaksi aiheutuu pitkällä aikavälillä seurauksia, jotka ovat ristiriidassa sen kalastuspolitiikasta ja asetuksen tavoitteista tehdyn poikkeuksen nimenomaisen väliaikaisuuden kanssa, jonka toteuttamiseen liitteessä VII on annettu lupa.
NIFPO:n mukaan se, että Irlannille ja Yhdistyneen kuningaskunnan pohjoisalueille annetaan taatut vähimmäiskiintiöt kalakannoista ottamatta huomioon kyseisten kalakantojen tilaa koskevia tieteellisiä tietoja, on ristiriidassa sen tavoitteen kanssa, jolla pyritään varmistamaan käytettävissä ja saatavilla olevien merellisten luonnonvarojen säilyttäminen ja niiden järkiperäinen ja vastuullinen hyväksikäyttö kestävältä pohjalta.(43)
32. NIFPO arvioi erityisesti, että etuoikeuksien määrää ja perusteita koskeva Pohjois-Irlannin kalastajien syrjintä Irlannin kalastajien eduksi - toisin sanoen samaan luokkaan kuuluvien tuottajien välillä - on täysin perusteetonta.
On myös epäjohdonmukaista, että vaikka Irlannin hallituksen kalatalouden kehittämisohjelma - johon Haagin etuoikeusjärjestelmä Irlannin osalta perustuu - päättyi vuoteen 1979 (vuoteen, jolloin kokonaispyynnit kalastusvyöhykkeellä VII a eivät ylittäneet vuoden 1975 pyyntejä), irlantilaisilla kalastusaluksilla oli vielä 20 vuotta myöhemmin kaksinkertaiset kiintiöt vuoteen 1975 nähden.
Kalastuskapasiteetin (kalastuslaivaston koon) kasvattaminen, johon Irlannilla oli Haagin etuoikeuksien perusteella mahdollisuus,(44) on myös yhteisen kalastuspolitiikan yleisten tavoitteiden vastaista. Edellä mainitussa kehittämisohjelmassa tarkoitettu kalastuslaivaston koon kasvattaminen oli perinteisesti suhteutettava yhteisön kalastusvyöhykkeen käyttöönottoon: NIFPO:n mukaan tähän perusteluun ei kuitenkaan voitu vedota Irlanninmeren osalta, koska Irlannin aluevesien laajentaminen 200 meripeninkulmaan rannikolta oli fyysisesti mahdotonta.
33. NIFPO väittää lopuksi, että kalastuksesta riippuvaisten alueiden erityistarpeet (Haagin etuoikeuksien yhteydessä ja komission vuoden 1980 tiedonannossa antamien perusteiden pohjalta määriteltyjen arvojen perusteella) on jo otettu huomioon määriteltäessä jakoperusteita asetuksessa N:o 172/83 (ks. edellä 17 ja 18 kohta).(45)
Niinpä Haagin etuoikeuksien käyttöön ottamisesta tilanteissa, joissa TAC pieneni - mikä osoittaa NIFPO:n mukaan sen, että kyseisiä jäsenvaltioita on syrjitty enemmän kuin jo pelkästään jakoperusteiden perusteella on normaalitilanteissa sallittua - on seurannut se, että on saatu luku, joka vastaa etuoikeuksien kaksinkertaista määrää.
34. NIFPO:n mukaan liitteen VII perusteella käyttöön otettu Haagin etuoikeusjärjestelmä on ristiriidassa myös suhteellisuusperiaatteen kanssa.
Kyseistä järjestelmää soveltamalla on ennen kaikkea edelleen pienennetty Pohjois-Irlannin kalastajien kiintiöitä, mikä johtuu kyseisten kalakantojen yleisestä pienentymisestä. Ei ole sattuma, että koko Yhdistyneelle kuningaskunnalle Irlanninmereltä annetut kiintiöt (kun muiden jäsenvaltioiden kanssa tehtyjä vaihtoja ei huomioida) ovat vähentyneet vuoden 1989 jälkeen enemmän kuin yhteenlaskettu TAC (tai tarkemmin sanottuna yhteisön osuus TAC:stä) kyseisten kalakantojen osalta.(46)
35. Lisäksi Irlanti - joka viime vuosina on käyttänyt ainoastaan 30 prosenttia kiintiöistään, joita on korotettu Haagin etuoikeuksien nojalla (eli saanut pienempiä saaliita kuin jakoperusteiden perusteella jaetut kiintiöt olisivat olleet) - on antanut etuoikeuksista saadun hyödyn muiden jäsenvaltioiden kanssa tehtyjen kiintiövaihtojen vuoksi muille kuin etuoikeusjärjestelmässä tarkoitetuille kalastajaryhmille, mistä on aiheutunut vahinkoa suhteelliselle vakaudelle ja järjestelmän kohteena suoraan ja alun perin olleiden alueiden perinteiselle kalastukselle.
NIFPO:n mukaan sillä, että Yhdistynyt kuningaskunta on vaihtanut kiintiöitä - mikä on vapaaehtoista, eikä vaihtoja näin ollen voida pitää taattuina - on ainoastaan osittain rajoitettu kalastusvyöhykkeellä VII a asuvalle väestölle aiheutuneita vahinkoja. Lisäksi tällaisten vaihtojen mahdollisuudet ovat tulevaisuudessa erittäin vähäiset - erityisesti jos suurimmat sallitut pyyntimäärät jatkossakin pienenevät - koska Yhdistynyt kuningaskunta käyttää jo lähes 100 prosenttia Haagin etuoikeuksien perusteella korotetuista kiintiöistään.
36. Siitä, että asetuksella N:o 3362/94 toteutettu pyyntimahdollisuuksien jako jäsenvaltioiden kesken on lainvastainen (koska sen on osoitettu olevan ristiriidassa syrjintäkiellon ja suhteellisuusperiaatteen sekä yhteisen kalastuspolitiikan periaatteiden kanssa), on NIFPO:n mukaan seurauksena oikeus saada Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisilta vahingonkorvausta asiassa Francovich ym. annetun yhteisöjen tuomioistuimen tuomion mukaisesti.(47)
Sillä, että Pohjois-Irlannin kalastajille normaalisti kuuluvia kiintiöitä on lainvastaisesti pienennetty (Haagin etuoikeuksien vuoksi), on paitsi aiheutettu merkittäviä pyyntimahdollisuuksien menetyksiä vuosina 1991-1995, myös rajoitettu heidän mahdollisuuksiaan muuttaa kalastuslaivastonsa kokoa ja muuntaa aikaisemmin turskan ja valkoturskan kalastukseen käytettyjä laivoja sopivammiksi sellaiseen muiden kalakantojen kalastukseen, jota etuoikeusjärjestelmä ei koske.
37. Kun asetuksessa N:o 3362/94 vahvistetaan Yhdistyneen kuningaskunnan kiintiö riidanalaisten kalakantojen osalta, siinä ei kantajina olevien järjestöjen mukaan ole jätetty Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukselle minkäänlaista harkintavaltaa sen osalta, miten kiintiö on jaettava edelleen kansallisten toimijoiden kesken, joten riidanalainen sisäinen säädös on rinnastettava direktiivin täytäntöönpanosäädökseen.
Kantajien mukaan yhteisöjen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa Francovich ym. antamassaan tuomiossa soveltama peruste täyttyy, koska rikotuista yhteisön oikeussäännöistä johtuu kantajina oleviin järjestöihin kuuluville tuottajille oikeuksia, joiden sisältö on selvästi yksilöitävissä; lisäksi tuottajille aiheutuneen vahingon ja Department of Agriculture for Northern Irelandin tekemän rikkomisen välillä on syy-yhteys.
38. Pääasian vastaajana olevat Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset (joita Tanskan hallitus, neuvosto ja komissio tukevat) sitä vastoin katsovat, että päätöslauselmat - jotka eivät kuulu perustamissopimuksen 189 artiklassa tarkoitettuihin säädöksiin, joilla on oikeusvaikutuksia - ovat pelkkiä neuvoston poliittisen linjan ilmauksia. Ne eivät siis ole velvoittavia toimia, joilla olisi sellaisia oikeusvaikutuksia, jotka saattaisivat sellaisenaan rajoittaa toimielimen lainsäädäntövaltaa.
Edellä esitetty ei kuitenkaan estä neuvostoa ottamasta huomioon päätöslauselmassa vahvistettuja periaatteita, kun se päättää sellaisesta velvoittavasta toimesta kuin asetuksesta.
39. Tanskan hallitus ja komissio viittaavat erityisesti Haagin päätöslauselmaan ja korostavat, että koska tällä (ja etuoikeusjärjestelmällä, joka sillä on otettu käyttöön) ei ole itsenäistä oikeudellista asemaa, neuvostolla ei ole oikeudellista velvoitetta noudattaa Haagin erioikeuksia koskevaa pyyntöä, kun se vahvistaa kansallisia kiintiöitä.
Irlannille ja Yhdistyneelle kuningaskunnalle annettavien Haagin etuoikeuksien tasoa ei myöskään vahvistettu liitteessä VII vaan edellä useaan kertaan mainitussa (ks. edellä 11 kohta) vuoden 1980 tiedonannossa.
40. Irlannin hallituksen näkemys on erilainen: sen mukaan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että Haagin päätöslauselma on pakottava, koska sillä toteutetaan EY:n perustamissopimuksen 5 artiklasta jäsenvaltioille johtuvia yhteistyövelvoitteita (ks. edellä alaviite 39).
Koska neuvosto on katsonut olevansa sidottu Haagin päätöslauselmaan ja aina toiminut sen mukaisesti, luottamuksensuojan periaate ja yhteisön oikeussääntöjen pitäminen yhtenäisinä edellyttävät, ettei neuvosto voi tilanteen mukaan poiketa Haagin päätöslauselmasta ilman Irlannin suostumusta. Koska riidanalainen päätöslauselma oli itse asiassa yhteistä kalastuspolitiikkaa koskeva neuvoston hyväksymä neuvottelumandaatti, se (ja sen liitteen VII määräykset) on implisiittisesti rinnastettava perustamissopimuksen periaatteeseen, jota on noudatettava suunniteltaessa kalastuspolitiikkaan liittyviä keinoja.
41. Myös Irlannin hallitus myöntää joka tapauksessa, että liitteessä VII mainitut perusteet sisältyvät suhteellisen vakauden periaatteeseen, joka on otettu useisiin myöhempiin velvoittaviin oikeudellisiin säädöksiin (kuten asetukseen N:o 170/83 ja asetukseen N:o 3760/92: ks. edellä 13-15 kohta ja 20 kohta).
42. Lisäksi yhtäältä liite VII oli hyväksytty pätevästi, kuten neuvoston oikeudellinen yksikkö virallisesti ilmoittaa, vaikka se oli arkistoitu sellaisena painoksena ja siinä muodossa, jossa se oli hyväksymishetkellä eli muun muassa otsikolla "Neuvoston päätöslauselman luonnos".
43. Koska toisaalta kyseessä oli asiakirja, joka ei ollut velvoittava, eikä sitä sellaisena tarvinnut julkaista, on vaikeaa ymmärtää, miksi sillä seikalla, ettei sitä ole julkaistu, olisi sellainen merkitys kuin NIFPO väittää.
Irlannin hallitus toteaa lisäksi, ettei julkaisematta jättämisestä ole aiheutunut kantajina oleville järjestöille sellaista oikeudellista epävarmuutta kuin nämä väittävät, koska liitteen VII kohteena on Yhdistynyt kuningaskunta eivätkä Pohjois-Irlannin kalastajat ja tuottajajärjestöt.
44. Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus väittää myös - jälleen Tanskan ja Irlannin hallituksen sekä neuvoston ja komission tukemana - että kun otetaan huomioon kaikki asian kannalta merkitykselliset seikat, asetuksella N:o 3362/94 toteutettu kansallisten kiintiöiden jako on yhteensopiva asetuksen N:o 3760/92 yhteistä kalastuspolitiikkaa koskevien yleisperiaatteiden ja suhteellisuusperiaatteen kanssa.
Neuvoston laaja harkintavalta sen toteuttaessa perustamissopimuksen 40 artiklaan perustuvia toimenpiteitä ei koske ainoastaan toteutettavien toimenpiteiden luonnetta ja ulottuvuutta vaan myös - tietyssä määrin ja lukuun ottamatta tapauksia, joissa on kyse ilmeisestä virheestä ja harkintavallan väärinkäytöstä tai ylittämisestä - niiden perustana olevia tietoja.
45. Tanskan ja Irlannin hallitukset ja neuvosto viittaavat erityisesti asetuksen N:o 3760/92
8 artiklan 4 kohdan ii luetelmakohtaan perustuvaan laajaan harkintavaltaan, joka neuvostolla on käytettävissään, kun se tekee aika ajoin vähäisiä muutoksia kansallisiin kiintiöihin kokonaistasapainon saavuttamiseksi, vaikkakin sitä koskevat rajoitukset johtuvat suhteellisen vakauden periaatteesta (joka kuuluu olennaisena osana liitteessä VII mainittujen alueiden erityistarpeisiin).
Neuvostolla ei ole oikeudellista velvoitetta soveltaa Haagin etuoikeuksia, vaan sen on vain yhdistettävä arvioinnissaan kyseiset perusteet löytääkseen tasapainoisen ratkaisun, jossa otetaan huomioon kaikkien jäsenvaltioiden intressit.
46. Toisaalta NIFPO ei kykene ilmoittamaan selkeästi, mitä ilmeisiä virheitä neuvosto olisi tehnyt hyväksyessään kyseisen asetuksen tai millä tavoin se olisi ylittänyt harkintavaltansa taikka käyttänyt sitä väärin.
47. Kuten Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus huomauttaa, erityisesti väite, jonka mukaan asetuksessa N:o 3362/94 on sovellettu Haagin etuoikeuksia ottamatta huomioon tieteellisten tutkimusten tuloksia, on ristiriidassa sen tosiseikan kanssa, ettei turvautuminen etuoikeuksiin ole lisännyt kyseisten kalakantojen TAC:tä.
48. Sen mukaan - näkemys, johon Tanskan hallitus ei yhdy(48) - myös kantajina olevien järjestöjen väite, jonka mukaan kalastuksesta riippuvaisten alueiden erityistarpeet, jotka ovat Haagin etuoikeuksien perustana, olisi jo otettu huomioon määriteltäessä jakoperusteita, on myös merkityksetön. Etuoikeusjärjestelmän tavoitteena on itse asiassa täydentää suojaa mahdollista kyseisten kalakantojen TAC:n pienentämistä vastaan, eikä turvautuminen kyseiseen järjestelmään siis missään tapauksessa voi johtaa kiintiön kaksinkertaistamiseen.
49. Haagin etuoikeudet ovat olennainen tekijä erilaisten keskenään ristiriidassa olevien intressien yleisessä tasapainottamisessa, jonka neuvosto on pyrkinyt varmistamaan. Tämän vuoksi niiden vaikutusta olisi arvioitava kokonaisvaltaisesti eikä tietyn taloudellisten toimijoiden erityisryhmän tai kalakannan osalta: esimerkiksi nyt käsiteltävän pääasian osalta etuoikeuksien vaikutuksia olisi arvioitava Yhdistyneen kuningaskunnan pohjoisten rannikkoalueiden kaikkien kalastajien kannalta (eikä yksinomaan Pohjois-Irlannin kalastajien kannalta) ja kaikkien kalakantojen osalta (eikä yksinomaan turskan ja valkoturskan osalta).
Erityisesti riidanalaisten kahden kalakannan osalta Yhdistyneessä kuningaskunnassa annettiin joka tapauksessa vuonna 1995 - Haagin etuoikeusjärjestelmän perusteella, sellaisena kuin se on muutettuna "vuoden 1988 poliittisen kompromissin" (ks. edellä 22 kohta) tuloksena - kiintiöitä (kun kiintiöiden vaihtoa muiden jäsenvaltioiden kanssa ei oteta huomioon), jotka ylittivät vuonna 1975 saadut saaliit (eli juuri sen tason, joka etuoikeuksissa otettiin Yhdistyneen kuningaskunnan osalta perusteeksi: ks. edellä 11 kohta). Tämä järjestelmä toimi siis niiden paikallisyhteisöjen, jotka ovat erityisen riippuvaisia kalastuksesta, ja Yhdistyneen kuningaskunnan pohjoisten rannikkoalueiden kalastukseen liittyvien elinkeinojen eduksi. Irlannissa tilanne oli kuitenkin päinvastainen (turskan ja valkoturskan kiintiöt vuodelle 1995 olivat alle puolet vuonna 1975 saadusta saaliista).
Tämän vuoksi neuvoston Yhdistyneelle kuningaskunnalle antamia kiintiöitä - siitäkään huolimatta, että ne ovat alemmat kuin Irlannille myönnetyt - ei voida pitää ilmeisen suhteettomina verrattuna kalastuselinkeinoon liittyvään kaikkia yhteisön taloudellisia toimijoita koskevaan suhteellisen vakauden tavoitteeseen.
50. Lisäksi, kuten Irlannin hallitus on todennut, neuvosto on määritellessään riidanalaisten kalakantojen TAC:t ottanut huomioon kalakantojen väliaikaisen biologisen tilanteen, toisin kuin NIFPO väittää. Tämän vuoksi Haagin etuoikeuksilla ei ole vaikutusta, koska ne koskevat ainoastaan TAC:n jakamista jäsenvaltioiden kesken.
51. Edellä esitetyn perusteella Yhdistynyt kuningaskunta päättelee, etteivät kantajina olevat järjestöt voi perustellusti vaatia vahingonkorvausta, koska asetuksella N:o 3362/94 toteutettu kiintiöjako oli täysin lainmukainen ja koska NIFPO ei ole väittänyt, että vastaajana oleva viranomainen olisi rikkonut yhteisön oikeutta.
52. Toisaalta tämä päätelmä on pätevä (sillä varauksella, että NIFPO:lla on mahdollisuus nostaa neuvostoa vastaan perustamissopimuksen 178 ja 215 artiklan mukainen kanne), vaikka riidanalainen asetus todettaisiinkin lainvastaiseksi. Tämä on seurausta siitä, että i) Yhdistyneellä kuningaskunnalla oli velvollisuus soveltaa asetusta sitä koskevan pätevyysolettaman vuoksi; ii) se, että Yhdistyneelle kuningaskunnalle annettiin riidanalaiset kiintiöt, ei johtunut vastaajasta ja iii) NIFPO ei ole näyttänyt toteen syy-yhteyttä sille aiheutuneiden vahinkojen ja Haagin etuoikeuksien soveltamisen välillä erityisesti sen vuoksi, että Pohjois-Irlannin kalastuslaivaston ongelmia ei voida täysin pitää etuoikeusjärjestelmän syynä.
III Ratkaisu ensimmäiseen, toiseen ja kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen
53. Ensimmäiset kolme High Courtin esittämää kysymystä - jotka koskevat liittyvätkö yhtäältä liitteen VII (väitteiden mukaan) sääntöjenvastainen hyväksyminen ja julkaisematta jättäminen ja toisaalta asetuksen N:o 3362/94 3 artiklan mukaisesti Yhdistyneelle kuningaskunnalle annetun kahden riidanalaisen kiintiön pätevyys toisiinsa - voidaan tutkia ja ratkaista yhdessä.
54. On helppo ymmärtää turhautumista, jonka kantajina olevien järjestöjen tai niiden jäseninä olevien yrittäjien tilanteen kaltaisessa oikeusasemassa oleva taloudellinen toimija kokee - tulkitessaan oikeustoimia, joilla on heihin vaikkapa vain välillisiäkin vaikutuksia - kun asiaa koskevassa lainsäädännössä viitataan useaan kertaan toiseen säädökseen, johon hän ei voi tutustua, koska se on salainen.
En käsittele kysymystä siitä, täyttääkö neuvoston kesäkuussa 1995 tekemä päätös (ks. edellä 28 kohta) kieltää oikeus tutustua liitteeseen VII edellä mainitussa päätöksessä 93/731/ETY määrätyt edellytykset. Oli miten hyvänsä, en voi olla hämmästelemättä sitä, että neuvosto salli toukokuussa 1981 Haagin päätöslauselman liitteen I julkaisemisen: jos kyseinen liite ei ollut salainen, mikä esti silloin päätöslauselman ja sen muiden liitteiden julkaisemisen ja miksi liite I julkaistiin vasta neljä vuotta hyväksymisen jälkeen? Jos toisaalta liitteen I julkaiseminen oli tuolloin tullut mahdolliseksi juuri siksi, ettei perusteita, joiden nojalla komissiolle tuolloin asianomaisten yhteisön ulkopuolisten maiden kanssa käytäviä tulevia neuvotteluja varten annetut ohjeet oli katsottu luottamuksellisiksi, ollut enää olemassa, miksei myös päätöslauselmaa ja sen muita liitteitä ollut julkaistu vuonna 1981?
55. Tästä hämmennyksestä huolimatta en ole kyllin vakuuttunut väitteistä, jotka NIFPO on esittänyt riitauttaakseen Haagin päätöslauselman (ja sen liitteen VII) hyväksymisen lainmukaisuuden, jonka neuvosto puolestaan katsoo olevan kiistaton.
Asian selvittämistoimet, joita pääasian kantajina olevat järjestöt tältä osin vaativat ja joita yhteisöjen tuomioistuin ei hyväksynyt (ks. edellä 28 kohta), tuovat mieleen ilmiön, jota common law -lainkäyttöjärjestelmissä kutsutaan - sallittakoon tämä sanaleikki - nimellä "fishing expedition".
56. Toisaalta on mielestäni poissuljettava se mahdollisuus, että Haagin päätöslauselman julkaisematta jättäminen olisi voinut vaikuttaa päätöslauselman pätevyyteen. Kuten Yhdistyneen kuningaskunnan ja Tanskan hallitukset sekä neuvosto ja komissio ovat huomauttaneet, päätöslauselmat eivät kuulu oikeudellisesti velvoittaviin toimiin,(49) joiden tehokkaan vaikutuksen edellytykseksi asetetaan perustamissopimuksen 191 artiklassa niiden julkaiseminen Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä.(50)
Päätöslauselma on sitä vastoin yksi harvinaisista toimenpiteistä (mikä ei tarkoita vähemmän tärkeää), joihin neuvosto ja komissio joskus turvautuvat - tavoitteenaan kuitenkin jäsenvaltioiden oikeusjärjestysten yhdenmukaistaminen - ilmaistakseen poliittisen tahtonsa täsmentämällä toimielimessä tehtyjen periaatelinjausten sisältöä, jotta näiden linjausten toteutumista ei vaarannettaisi.
Päätöslauselmat (etenkin neuvoston päätöslauselmat) ovat toisin sanoen lähtökohtaisesti vain poliittisia sitoumuksia, joissa kuitenkin samalla ilmaistaan, miten sitoumukset on tarkoitus jatkossa muuttaa perustamissopimuksen 189 artiklassa tarkoitetuiksi tehokkaiksi oikeudellisiksi keinoiksi.(51) Yhteisön eri politiikat perustuvat näet juuri päätöslauselmiin.(52)
57. Juuri mainitsemani seikat eivät estä sitä, että päätöslauselmatkin saattaisivat sisältönsä ja muiden asian kannalta merkityksellisten seikkojen vuoksi(53) olla oikeudellisesti sitovia. Silloin on kuitenkin oltava kyse toimista, joiden kohteena ovat kysymykset, jotka neuvoston on ratkaistava toimivaltansa mukaisesti lopullisesti pikemminkin kannanottona kuin perustamissopimuksen 189 artiklassa määriteltyjen toimien muodossa ja välityksellä.
Kuten NIFPO muistuttaa, tämä ilmenee asiassa Ranska vastaan Yhdistynyt kuningaskunta annetusta yhteisöjen tuomioistuimen tuomiosta,(54) jonka kohteena oli juuri Haagin päätöslauselma. Yhteisöjen tuomioistuin vahvisti kyseisessä tuomiossa, että päätöslauselman liite VI on meren luonnonvarojen säilyttämisen osalta erityinen ja konkreettinen ilmaus perustamissopimuksen 5 artiklassa yleisesti määrätystä yhteistyövelvoitteesta. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan päätöslauselmatkin kuuluvat toisin sanoen käsitteellisesti "yhteisön toimielinten säädöksiin", joiden perusteella jäsenvaltioille voi syntyä velvoitteita edellä mainitun 5 artiklan nojalla.
58. Edellä mainittu periaate ei kuitenkaan koske liitettä VII. Tältä osin näkemykseni poikkeaa Irlannin hallituksen ja kantajina olevien järjestöjen näkemyksestä.
Haagin päätöslauselman liite VI nimittäin koskee menettelyä, jonka mukaan komissio voi varmistaa, ettei mahdollisten kansallisten säilyttävien toimenpiteiden sisältö aiheuta oikeudellisia hankaluuksia. Koska liitteessä VI edellytettiin komission hyväksymistä ja rajoitettiin kyseisen toimielimen valtuuksia siten, että se saattoi sallia ainoastaan sellaiset kansalliset toimenpiteet, jotka olivat säilyttäviä eivätkä olleet syrjiviä, siinä ratkaistiin lopullisesti kysymys jäsenvaltioiden valtuuksien ja toimivallan käytöstä kalastuksen sisäisen järjestelmän osalta, ja näin ollen sillä oli kiistatta sitovia oikeusvaikutuksia.
Liite VII on sisällöltään täysin erilainen: siinä ainoastaan valmistellaan myöhempiä päätöksiä ja ilmaistaan neuvoston aikomukset (soveltaa tulevan yhteisen politiikan mukaisia määräyksiä siten, että varmistetaan Irlannin kalatalouden jatkuva kehitys ja otetaan huomioon Grönlannin ja Yhdistyneen kuningaskunnan pohjoisalueiden kalastuksesta riippuvaisten väestöryhmien elintärkeät tarpeet). En suoraan sanoen ymmärrä, miten tällainen pelkkä aikomuksen ilmaus voisi konkretisoida ja yksilöidä jäsenvaltioiden yleisen velvoitteen toimia yhteistyössä ja olla estämättä perustamissopimuksen päämäärien saavuttamista.
59. Myöhemmät tapahtumat ovat sen sijaan merkittäviä: poliittiset sitoumukset, jotka neuvosto antoi liitteessä VII - ja jotka se toisti 30.5.1980 antamassaan julistuksessa, jossa nimenomaisesti viitattiin myyntimäärien yhdenvertaista jakamista koskeviin neuvoston normatiivisiin suuntaviivoihin (ks. edellä 10 kohta) - muutettiin tosiasiallisesti oikeudellisesti velvoittavaan muotoon asetuksilla N:o 170/83, N:o 172/83 ja N:o 3760/92.
Kyseisissä asetuksissa vahvistettiin muun muassa elinkeinojen suhteellisen vakauden säilyttämistä koskeva periaate - johon sisältyvät niiden alueiden erityistarpeet, joiden asukkaat ovat erityisen riippuvaisia kalastuksesta ja siihen liittyvistä elinkeinoista - perusteeksi jaettaessa yhteisön käytettävissä olevia pyyntimääriä jäsenvaltioiden kesken.
Ei kuitenkaan ollut välttämätöntä määritellä kyseistä periaatetta valmistelevissa päätöslauselmissa ennen sen vahvistamista velvoittavissa säädöksissä. Asetuksissa N:o 170/83, N:o 172/83 ja N:o 3760/92 olisi voitu pätevästi ilmaista elinkeinojen suhteellisen vakauden säilyttämistä koskeva peruste - ja muuntaa siinä yhteydessä Irlannille ja Yhdistyneelle kuningaskunnalle annetut etuoikeudet samoiksi määriksi, joita komissio oli ehdottanut vuoden 1980 tiedonannossaan (ks. edellä 11 kohta) - siinäkin tapauksessa, ettei Haagin päätöslauselmaa olisi annettu lainkaan (tai vastaavasti, jos se olisi annettu sääntöjenvastaisesti).
60. On totta, että asetuksen N:o 3760/92
8 artiklan 4 kohtaa, johon kyseinen asetus perustuu, koskevaan johdanto-osaan sisältyy - kuten aikaisemmin asetuksen N:o 170/83 johdanto-osaan - nimenomainen viittaus liitteeseen VII, kun siinä määritellään kalastustoiminnan suhteellisen vakauden säilyttämistä koskevalla tavoitteella suojattavat tarpeet (ks. edellä 15 ja 20 kohta). Viittaus on kuitenkin tavanomainen ja täysin muodollinen, ja se olisi voitu jättää pois ilman että sillä olisi ollut käytännön merkitystä asetuksen N:o 3362/94 sisällön tai tulevien vuosittaisten täytäntöönpanoasetusten kannalta.
Vaikka Yhdistyneen kuningaskunnan kiintiöt vuodelle 1995 vahvistettiinkin riidanalaisten kalakantojen osalta monimutkaisen laskelman perusteella, joka pohjautui ainakin osittain Haagin etuoikeuksiin,(55) neuvosto ei näin ollen vahvistanut kiintiötä täytäntöönpannakseen liitteestä VII johtuvia velvoitteita (joita todellisuudessa ei ollut olemassa), vaan asetuksen N:o 3760/92
8 artiklan 4 kohdan ii alakohdassa ilmaisemansa kalastustoiminnan suhteellisen vakauden säilyttämistä koskevan periaatteen mukaisesti.
61. Tästä syystä en voi ymmärtää, miten NIFPO voi väittää, että asetuksella N:o 3362/94 toteutetun toimenpiteen, jolla Yhdistyneelle kuningaskunnalle myönnettiin turska- ja valkoturskakiintiöt kalastusvyöhykkeellä VII a vuodelle 1995, pätevyys riippuisi liitteen VII hyväksymisen sääntöjenmukaisuudesta.
62. Ehdotan siis, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa kieltävästi ensimmäiseen ja kolmanteen kansallisen tuomioistuimen esittämistä kysymyksistä ja toteaa, että ensimmäiseen kysymykseen annetun vastauksen perusteella toisella kysymyksellä ei enää ole kohdetta.
IV Ratkaisu neljänteen ennakkoratkaisukysymykseen
63. High Courtin esittämän neljännen ennakkoratkaisukysymyksen ydin on pääasian kantajina olevien järjestöjen esiinnostama, yhteisön toimielimille annetun harkintavallan rajoja koskeva ongelma.
64. Neuvosto joutuu lainsäätäjän tehtävässään tekemään monitahoisia poliittisia ja taloudellisia valintoja, joissa on mukautettava yhteisön yleinen etu (ja usein ristiriitaisia yleisen edun käsitteitä myös jäsenvaltioiden erilaisista tilanteista johtuen) ja taloudellisten toimijoiden henkilökohtaiset etuudet.
Neuvostolla on laaja harkintavalta näitä valintoja tehdessään. Harkintavallan käyttöön liittyvät eri toimintatavat tarkemmin sanoen vaihtelevat neuvostolle annetun eri aloihin liittyvän toimivallan mukaisesti.(56)
65. Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin valvoo valtuuksien käyttöä, ja siinä yhteydessä pyritään varmistamaan, ettei neuvosto ole käyttänyt niitä mielivaltaisesti tai perustamissopimuksen määräysten taikka yleisten oikeusperiaatteiden, kuten yhdenvertaisuus- tai suhteellisuusperiaatteen vastaisesti.(57) Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä on jo kauan sitten määritelty nimenomaisesti perusteet valvonnalle, joka koskee yhteisön toimielinten niiden toimenpiteiden laillisuutta, joita toimielimet voivat antaa yhteisen maatalouspolitiikan alalla.
Kun yhteisöjen tuomioistuin tutkii, onko esimerkiksi syrjintäkieltoa koskevaa periaatetta tai suhteellisuusperiaatetta loukattu, sen on otettava huomioon, että "yhteisön lainsäätäjän yhteistä maatalouspolitiikkaa koskeva harkintavalta vastaa sitä poliittista vastuuta, joka sille asetetaan perustamissopimuksen 40-43 artiklassa. Tästä syystä ainoastaan se, että tätä alaa koskeva toimenpide on ilmeisessä epäsuhteessa päämäärään, jota toimivaltainen toimielin tavoittelee, saattaa vaikuttaa kyseisen toimenpiteen laillisuuteen".(58)
Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että "silloin kun neuvosto joutuu yhteisön maatalouspolitiikkaa toteuttaessaan arvioimaan monitahoista taloudellista tilannetta, sen harkintavalta ei koske ainoastaan annettavien säännösten luonnetta ja soveltamisalaa, vaan tietyssä laajuudessa myös itse tilanteen arviointia, joten on suotavaa, että neuvosto voi tarvittaessa perustaa ratkaisunsa kokonaisvaltaiseen arviointiin. Tämänkaltaisen toimivallan käytön valvonnassa yhteisöjen tuomioistuimen on tutkittava ainoastaan sitä, onko toimielin toimivaltaansa käyttäessään tehnyt ilmeisen virheen tai käyttänyt väärin harkintavaltaansa taikka onko se selvästi ylittänyt harkintavaltansa rajat".(59)
Yhteisöjen tuomioistuin on vielä täsmentänyt, että "yhteisön säädöksen pätevyys ei voi riippua sen tuloksia koskevista jälkikäteen tehdyistä arvioista - - Silloin kun yhteisön lainsäätäjän on arvioitava toteutettavan sääntelyn tulevia vaikutuksia eikä kyseisiä vaikutuksia voida tarkasti ennustaa, sen arviot voidaan riitauttaa ainoastaan siinä tapauksessa, että ne ovat ilmeisen virheellisiä niiden tietojen perusteella, jotka toimielimellä oli käytettävissään kyseisen sääntelyn hyväksymishetkellä".(60)
66. NIFPO ei kiistä sitä, että neuvoston riidanalaista asetusta hyväksyessään tavoittelemat päämäärät, jotka olen edellä yksityiskohtaisesti kuvannut, ovat laillisia.
NIFPO sitä vastoin väittää, että kyseisten päämäärien saavuttamiseksi käytetyt keinot ovat lainvastaisia, epäjohdonmukaisia ja riittämättömiä: sen mukaan asetus N:o 3362/94 on pätemätön, koska se on ristiriidassa yhteisen kalastuspolitiikan periaatteiden (mukaan lukien yhteisön tuottajien ja kuluttajien keskinäisen syrjinnän kielto) ja suhteellisuusperiaatteen (ks. edellä 30-35 kohta) kanssa.
NIFPO ei niinkään riitauta - minkä myös Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus on istunnossa todennut - alueellisia etuoikeuksia koskevaa periaatetta sellaisenaan vaan ehdot, joilla etuoikeus on annettu Irlannille verrattuna Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, ja se väittää, että sen seurauksena samanlaisia tilanteita käsitellään eri tavoin.
Näin ollen neuvoston olisi kantajien mukaan pitänyt vuonna 1994 luopua soveltamasta Haagin etuoikeuksia ja laskea kansalliset kiintiöt yksinomaan jakoperusteiden (joihin etuoikeudet jo oli sisällytetty) perusteella tai ainakin laskea uudelleen 14 vuotta aikaisemmin vahvistetut Haagin etuoikeudet, jotka eivät siis enää vastanneet suojeltujen kalastusyhteisöjen erityisiä tarpeita.
67. Pääasian kantajina olevien järjestöjen perustelut ovat mielestäni melko vakuuttavia. Ajatellaanpa sitä konkreettista vaikutusta, joka riidanalaisella, monitahoisella sääntelyllä on ollut Pohjois-Irlannin "maatalousväestön elintasoon". Kuten edellä totesin, kyseinen sääntely laadittiin pitkien ja työläiden poliittisten neuvottelujen tuloksena, ja se oli todennäköisesti vanhentunut jo siinä vaiheessa, kun se hyväksyttiin.(61) Se oli lisäksi voimassa vuoden 1992 jälkeenkin eli sen määräajan päätyttyä, jonka neuvosto oli alun perin vahvistanut mahdollisten muutosehdotusten tutkimiseksi.(62) Tämän vallitsevan tilanteen säilyttämisen syynä oli todennäköisesti tieto siitä, että neuvotteluiden aloittaminen uuden sopimuksen tekemiseksi merkitsisi jälleen erilaisten ja ristiriitaisten kansallisten vaatimusten käsittelemistä, mistä olisi seurannut lähes ylitsepääsemättömiä vaikeuksia.
68. Toisaalta yhteisöjen tuomioistuimen harjoittama valvonta kohdistuu niiden toimenpiteiden laillisuuteen eikä tarkoituksenmukaisuuteen, joiden pätevyys on riitautettu:(63) yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä tehty viittaus siihen, että neuvoston harkintavallan ja sille perustamissopimuksessa maatalouden osalta annetun poliittisen vastuun on vastattava toisiaan, on mielestäni ymmärrettävä juuri tällä tavoin.
Neuvoston poliittinen päätös pitää vuonna 1983 käyttöön otettu yhteisön käytettävissä olevien pyyntimäärien jakoa koskeva järjestelmä voimassa ennallaan - huolimatta kuluneiden vuosien määrästä, kalavarojen koostumuksessa tapahtuneista muutoksista ja eri jäsenvaltioiden sosio-ekonomisen tilanteen väistämättömästä kehityksestä - ei siis missään tapauksessa kuulu yhteisöjen tuomioistuimen valvontaan.
69. Mitä on sitä vastoin sanottava asetuksen N:o 3362/94 laillisuudesta ja sen asianmukaisuudesta niihin päämääriin nähden, joita neuvosto pyrki tavoittelemaan? Muistutan oikeuskäytännöstä, johon olen edellä viitannut. Jotta asetuksen pätevyys voitaisiin riitauttaa, ei riitä, että yhteisön tuottajia olisi konkreettisesti kohdeltu tietyssä määrin eri tavoin tai että asianomaisille taloudellisille toimijoille olisi asetettu velvollisuuksia, jotka ovat raskaita tavoiteltuihin päämääriin verrattuina.(64)
Oikeuskäytännössä vahvistettu edellytys on monitahoisempi: neuvostolla on nyt käsiteltävässä tapauksessa poliittinen vastuu, ja se ylittää harkintavaltansa ainoastaan siinä tapauksessa, että konkreettisesti hyväksyttyjen syrjivien tai suhteellisuusperiaatteen vastaisten säännösten voidaan katsoa johtuvan ilmeisestä virheestä, jonka kyseinen toimielin on tehnyt arvioidessaan asetuksen vaikutuksia sillä hetkellä, kun se antoi asetuksen. Säädös on siis lainvastainen, jos se on jo abstraktisti tarkasteltuna epäasianmukainen keino tavoitella niitä päämääriä, joiden pitäisi olla säädöksen antamisen perusteena.
Tässä tapauksessa on kuitenkin mielestäni luovuttava selvittämästä sitä, rasittaako asetusta N:o 3362/94 lainvastaisuus, joka olisi seurausta siitä, että säädös olisi abstraktisti epäsuhteessa yhteisön lainsäätäjän tavoittelemiin päämääriin. Tässä tapauksessa kyseessä on näet asetus, jolla ei missään tapauksessa edes konkreettisesti loukata syrjintäkiellon periaatetta eikä suhteellisuusperiaatetta, kuten jäljempänä selitän.
70. Katson ensinnäkin, ettei riidanalaisella asetuksella kohdella Pohjois-Irlannin (NIFPO:n käyttämän ilmaisun mukaisesti; po. Yhdistyneen kuningaskunnan pohjoisalueiden) ja Irlannin kalastajia mielivaltaisesti eri tavoin.
NIFPO arvostelee tältä osin Haagin etuoikeuksia - jotka on ainakin implisiittisesti sisällytetty asetuksiin N:o 3760/92 ja N:o 3362/94 - ja väittää, etteivät niissä määritellyt kaksi määrältään erilaista perustetta, joita komission ja neuvoston mukaan on noudatettava, jotta asianomaisten kalastusyhteisöjen elintärkeät tarpeet täytettäisiin, ole hyväksyttäviä.
NIFPO:n mukaan kahden jäsenvaltion kalastusyhteisöjen välinen erilainen kohtelu on erityisen räikeätä sen vuoksi, että koska asetuksella N:o 172/83 vahvistetuissa jakoperusteissa otetaan sen mielestä jo huomioon kalastuksesta riippuvaisten alueiden erityistarpeet, Haagin etuoikeuksien käyttöön ottaminen tilanteissa, joissa TAC pienenee, merkitsee etuoikeuksien kaksinkertaista huomioon ottamista.
71. Tämä väite perustuu mielestäni lähinnä olettamukseen, jota ei ole millään tavoin näytetty toteen: siinä näet oletetaan, että voitaisiin verrata Irlannin ja Yhdistyneen kuningaskunnan pohjoisalueiden kalastuksesta riippuvaisten alueiden tilanteita keskenään. Tutkitaan kuitenkin liitteen VII sisältöä: neuvosto ilmaisi kyseisessä asiakirjassa aikomuksensa soveltaa käyttöönotettavan yhteisen kalastuspolitiikan määräyksiä ennen kaikkea varmistaakseen Irlannin kalatalouden kehittymisen ja, ainoastaan tämän lisäksi, ottaakseen huomioon muiden heikossa taloudellisessa asemassa olevien rannikkoalueiden erityiset elintärkeät tarpeet. Yhteisön lainsäätäjän mielestä taloudellinen riippuvuus kalastuksesta ei siis ollut samanlaista kyseisissä kahdessa jäsenvaltiossa. Tämän näkemyksen perusteella on voitu laillisesti määrätä erilaisista etuoikeuksista.
Tähän päätelmään - jonka perusteella on tarpeetonta tutkia sitä, onko kalastuksesta riippuvaisten alueiden erityiset tarpeet (Haagin etuoikeudet) sisällytetty jakoperusteisiin,(65) kuten on väitetty - yhtyvät Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus ja arvovaltainen oikeuskirjallisuus.(66) Pääasian kantajina olevien järjestöjen väitteet, jotka perustuvat vuoden 1995 suurimpien sallittujen pyyntimäärien syrjivyyteen, on mielestäni hylättävä.
72. Suhteellisuusperiaatteen loukkaamisen osalta on ensin selvitettävä, ovatko riidanalaisen asetuksen säännökset asianmukaisia ja välttämättömiä kalavarojen järkiperäistä ja vastuullista hyväksikäyttöä koskevan päämäärän saavuttamiseksi.
Mielestäni NIFPO:n väitteelle, jonka mukaan neuvosto - hyväksyessään sen, että Irlanti (ja Yhdistynyt kuningaskunta "puolustautuakseen") vetosi Haagin etuoikeuksiin nyt käsiteltävien kahden kalakannan osalta - olisi käytännössä antanut kyseisille kahdelle valtiolle taatut kalavarojen vähimmäiskiintiöt kyseisten kalakantojen tilaa koskevat tieteelliset tiedot täysin sivuuttaen, ei voida antaa minkäänlaista merkitystä.
Kuten asianomaiset hallitukset ovat huomauttaneet, tilanne on todellisuudessa se, ettei Haagin etuoikeuksien soveltaminen asetuksella N:o 3362/94 ole nostanut mielivaltaisesti kyseisten kahden kalakannan TAC:tä. Etuoikeusjärjestelmässä edellytetään pikemminkin, että yhteisön osuus TAC:stä alittaa "suojatason"; tämän lisäksi se koskee joka tapauksessa ainoastaan vaihetta, jossa etukäteen vahvistetut TAC:t jaetaan jäsenvaltioiden kesken.
Yhteisön toimielimillä ei ole myöskään enää syytä turvautua Haagin etuoikeuksien suojelemiseksi TAC:n korotuksiin - korotuksiin, jotka ovat pelkkiä verukkeita - siihen tasoon nähden, jota tieteelliset tutkimustulokset suosittavat (vaikka ne ovatkin aikaisemmin toimineet näin). Tällainen menettely ei ole enää tarpeen edellä useaan kertaan mainitun vuoden 1988 poliittisen kompromissin ansiosta,(67) sillä sen perusteella etuoikeuksia voidaan soveltaa, olipa kyseisen kalakannan vuosittainen TAC mikä hyvänsä (eli siinäkin tapauksessa, että yhteisön käytettävissä oleva kokonaismäärä alittaa etuoikeuksien yhteenlasketun määrän absoluuttisen arvon).
73. On siis vielä tutkittava sitä, onko asetus N:o 3362/94 oikeassa suhteessa kalastustoiminnan suhteellisen vakauden päämäärään, kuten sen pitäisi olla. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut (asetuksen N:o 170/83 osalta), "suhteellisen vakauden vaatimuksen on ymmärrettävä tarkoittavan sitä, että jakoa suoritettaessa kullakin jäsenvaltiolla on kiinteät prosenttiosuudet",(68) "jotka määritetään pääasiallisesti niiden pyyntimäärien mukaan, jotka perinteisillä kalastuselinkeinoilla ja paikallisväestöllä, joka on erityisen riippuvaista kalastuksesta ja siihen liittyvistä elinkeinoista, on tässä jäsenvaltiossa ollut ennen kiintiöjärjestelmän perustamista".(69)
Toisaalta edellä useaan kertaan mainitussa asetuksen N:o 3760/92
8 artiklan 4 kohdassa säädetään, että pyyntimahdollisuudet on jaettava jäsenvaltioiden kesken siten, että voidaan turvata kunkin jäsenvaltion kalastustoiminnan suhteellinen vakaus kunkin kyseessä olevan kannan osalta.
74. Tästä syystä Haagin etuoikeuksien vaikutusta siihen, miten neuvosto on määritellyt riidanalaiset kalakannat, on nyt käsiteltävässä asiassa arvioitava suhteessa Yhdistyneen kuningaskunnan kaikkien pohjoisalueiden kalastajiin eikä - kuten NIFPO väittää - ainoastaan suhteessa Pohjois-Irlannin kalastajiin huolimatta siitä, että viimeksi mainitut ovat erittäin riippuvaisia turskan ja valkoturskan saaliista.
75. Jotta voitaisiin todeta, ettei asetus N:o 3362/94 täytä suhteellisen vakauden vaatimusta, olisi lisäksi osoitettava, ettei sillä ole taattu asianomaisen jäsenvaltion osalta sitä, että neuvoston kummankin kalakannan osalta vahvistama prosenttiosuus pysyy voimassa (riippumatta kalastuspaikasta).
Sitä vastoin mikään asetuksen N:o 3760/92 sanamuodossa tai yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä ei anna aihetta todeta, että suhteellisen vakauden päämäärän pitäisi toteutua myös jokaisen maantieteellisen ICES-alueen osalta, kuten pääasian kantajina olevat järjestöt väittävät.
Tästä syystä on mielestäni merkityksetöntä, että Yhdistyneelle kuningaskunnalle annetut Irlanninmeren kalakantoja koskevat kiintiöt (ja erityisesti turskan ja valkoturskan kiintiöt) ovat kokonaisuutena pienentyneet vuoden 1989 jälkeen enemmän kuin yhteisön kokonaisosuus näiden kalakantojen TAC:stä, kuten NIFPO huomauttaa. Jotta voitaisiin katsoa NIFPO:n näyttäneen toteen suhteellista vakautta koskevan rikkomisen, sen olisi pitänyt pikemminkin näyttää toteen, että Yhdistyneelle kuningaskunnalle annetut turskan ja valkoturskan kokonaiskiintiöt olivat pienentyneet enemmän kuin yhteisön osuus TAC:stä koko sillä maantieteellisellä alueella, jossa sen kalastuslaivasto toimii.
76. NIFPO on esittänyt myös toissijaisen väitteen: sen mukaan riidanalainen asetus ei ole suhteellisuusperiaatteen mukainen myöskään siksi, ettei Irlanti ole viime vuosina saanut niitä saaliita, joille se oli pyytänyt ja saanut Haagin etuoikeudet, vaan se on käyttänyt kiintiöt muiden jäsenvaltioiden kanssa tehtyihin vaihtoihin, kuten asetuksen N:o 3760/92
9 artiklassa sallitaan. Tällä tavoin edut, joihin Irlannin hallitus on vedonnut, on NIFPO:n mukaan perusteettomasti ulotettu koskemaan muita kuin alun perin suojeltuja kalastajia.
Tämä perustelu ei kuitenkaan pidä paikkaansa. Kyseiset vaihdot tehdään, kun muiden kalakantojen pyyntimäärät täyttyvät. Toisaalta Haagin etuoikeudet eivät liity yksittäisiin kalakantoihin, vaikka niillä hankitaan konkreettinen etu suhteessa yhteisön osuuteen eri kalakantojen vuosittaisesta TAC:stä. Oletetaan siis, ettei Irlannin kalastuslaivasto käytä suoraan kalastusvyöhykettä VII a koskevaa vuosittaista valkoturskakiintiötään, jolle se on tämän oletuksen mukaan hakenut ja saanut etuoikeuden, ja käyttää sen välillisesti vaihdon välineenä saadakseen lisäystä neuvoston sille antamaan silakkakiintiöön kalastusvyöhykkeellä VII k. En ymmärrä, miten tässä tapauksessa voitaisiin katsoa, etteivät vaihdosta huolimatta ja jopa sen ansiosta etuoikeudesta edelleenkin hyötyisi Irlannin kalastajat kokonaisuutena katsoen. Muut vaihtoon osallistuvat jäsenvaltiot joutuvat näet luopumaan kokonaan tai osittain muista kiintiöistään.
Totuus on mielestäni täysin vastakkainen kuin pääasian kantajina olevat järjestöt väittävät. Asetuksen N:o 3760/92 9 artiklan nojalla tehdyt vaihdot saattavat jopa edistää kalastustoiminnan suhteellista vakautta, koska ne jättävät jäsenvaltioille toimintavapautta niiden jakaessa lopullisesti parhaalla mahdollisella tavalla kansallisen kalastuslaivaston pyyntiponnistuksia kyseisenä vuonna alan konkreettisten vaatimusten perusteella. Vaihdot ovat siis eräänlainen järjestelmän varaventtiili, joka antaa järjestelmälle joustavuutta.(70)
Samaa voidaan sanoa lisäksi neuvoston valtuuksista sen määritellessä vuosittaisia kiintiöitä "vahvistaa edellytykset, jotka sallivat kalastusoikeuksien tarkistamisen vuosittain", sekä ottaa niiden jäsenvaltioiden pyynnöstä, joita asia suoranaisesti koskee, huomioon, "jollei osuuksien kokonaistasapainon noudattaminen muuta edellytä, - - pienoiskiintiöt ja säännölliset kiintiöiden vaihdot, jotka ovat olleet käytössä vuodesta 1983" (ks. asetuksen N:o 3760/92
8 artiklan 4 kohdan ii ja iv alakohta).
Asetus N:o 3362/94 on siis mielestäni laillinen ja vastaa täysin neuvoston tavoittelemia päämääriä.
77. Tämän vuoksi ehdotan, että neljänteen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan siten, että asetuksen N:o 3362/94
3 artiklan mukainen jako, jolla Yhdistyneelle kuningaskunnalle on vahvistettu turskan ja valkoturskan kiintiö kalastusvyöhykkeellä VII a, on yhteisen kalastuspolitiikan mukainen sekä asetuksella N:o 3760/92 käyttöön otetun sääntelyn ja suhteellisuusperiaatteen mukainen.
V Ratkaisu viidenteen ennakkoratkaisukysymykseen
78. Koska neljänteen kysymykseen on vastattu myöntävästi, High Courtin esittämällä viidennellä ennakkoratkaisukysymyksellä ei ole enää kohdetta.
VI Ratkaisuehdotus
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa High Courtin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1) Tiettyjen kalakantojen ja kalakantaryhmien suurimmista sallituista pyyntimääristä vuodeksi 1995 ja tietyistä pyynnin edellytyksistä 20 päivänä joulukuuta 1994 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 3362/94
3 artiklan mukaan Yhdistyneelle kuningaskunnalle kalastusvyöhykkeellä VII a myönnetyn turska- ja valkoturskakiintiön pätevyys ei riipu siitä, onko 3.11.1976 annetun neuvoston päätöslauselman liite VII hyväksytty lainmukaisesti.
2) Koska ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, toisella kysymyksellä, joka koskee edellä mainitun liitteen VII hyväksymisen lainmukaisuutta, ei ole enää kohdetta.
3) Ensimmäiseen kysymykseen annettavaan vastaukseen ei vaikuta se, että liite VII on salainen asiakirja, jota ei ole julkaistu tai muulla tavalla annettu osapuolten tietoon.
4) Kun otetaan huomioon kaikki muut tosiseikat, neuvosto on kiintiöitä jakaessaan toiminut yhteisen kalastuspolitiikan, erityisesti yhteisön kalastus- ja vesiviljelyjärjestelmän perustamisesta 20 päivänä joulukuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3760/92 sekä suhteellisuusperiaatteen mukaisesti.
5) Koska neljänteen kysymykseen vastataan myöntävästi, viidennellä kysymyksellä, joka koskee sitä, onko kantajilla oikeus saada vastaajana olevalta kansalliselta viranomaiselta korvausta niille aiheutuneesta vahingosta ja mitkä ovat korvausvelvollisuuden syntymisen edellytykset, jos asetuksella N:o 3362/94 toteutettu kiintiöjako on pätemätön, ei ole enää kohdetta.
(1) - EYVL L 363, s. 1.
(2) - Ks. perustamissopimuksen 38 artiklan 1 kohta (jonka mukaan kalastustuotteet kuuluvat maataloustuotteisiin) ja liite II (jossa kalastus liitetään osaksi yhteistä maatalouspolitiikkaa).
(3) - Järjestely perustuu yhteiseen hintajärjestelmään, yhteisiin markkinointisääntöihin (joiden tarkoituksena on parantaa tuotteiden laatua), tuottajajärjestöjen perustamisen tukemiseen, oikeuteen päästä samoin edellytyksin mihin tahansa yhteisön satamaan saaliiden purkamista varten sekä yhteisöjen ulkopuolisten maiden kanssa käytävän kaupan sääntelyyn (ks. kalastustuotealan yhteisestä markkinajärjestelystä 20 päivänä lokakuuta 1970 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 2142/70 [EYVL L 236], s. 5, joka on kumottu 1.2.1976 alkaen yhteisön laajentumisen johdosta 19 päivänä tammikuuta 1976 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 100/76 [EYVL L 20, s. 1]). Yhteistä kalastus- ja vesiviljelytuotealan markkinajärjestelyä säännellään tällä hetkellä 17.12.1992 annetulla neuvoston asetuksella N:o 3759/92 (EYVL L 388, s. 1), sellaisena kuin se on myöhemmin tehtyine muutoksineen.
(4) - Ks. yhteisestä kalatalousalan rakennepolitiikasta 20 päivänä lokakuuta 1970 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 2141/70 (EYVL L 236, s. 1), joka kumottiin yhteisöjen laajentumisen johdosta 1.2.1976 alkaen 19.1.1976 annetulla neuvoston asetuksella N:o 101/76 (EYVL L 20, s. 19). Yhteisessä rakennepolitiikassa lähdetään siitä periaatteesta, että tietyn jäsenvaltion kalastusaluksilla on yhtäläinen oikeus päästä toisten yhteisön jäsenvaltioiden merialueille, ja neuvosto on tällä tavoin pyrkinyt edistämään kansallisten kalastuspoliittisten ratkaisujen yhteensovittamista ja taloudellisen tuen myöntämistä jäsenvaltioiden kalastuslaivastojen järkiperäistämiselle.
(5) - Tässä yhteydessä voidaan lisäksi todeta, sikäli kuin sillä on merkitystä tämän ratkaisuehdotuksen kannalta, ettei Irlannille, jonka kalastuslaivasto ei ollut riittävän kehittynyt voidakseen kalastaa yhteisöjen ulkopuolisten valtioiden vesillä, ollut kuitenkaan aiheutunut välitöntä vahinkoa siitä, että se oli menettänyt pyyntimahdollisuutensa näillä vesillä siitä syystä, että yhteisöjen ulkopuoliset valtiot olivat yksipuolisesti laajentaneet kalastusvyöhykkeitään 200 meripeninkulmaan rannikolta.
(6) - Ks. jäljempänä alaviite 7 ja siihen liittyvä korpusteksti.
(7) - Ks. yhteisön järjestelmän perustamisesta kalavarojen säilyttämiseksi ja hoitamiseksi 25 päivänä tammikuuta 1983 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 170/83 (EYVL L 24, s. 1), joka kumottiin 1.1.1993 alkaen yhteisön kalastus- ja vesiviljelyjärjestelmän perustamisesta annetulla neuvoston asetuksella N:o 3760/92 (EYVL L 389, s. 1), ensimmäinen perustelukappale. Haagin päätöslauselmassa vahvistettiin, että tämän 200 meripeninkulman levyisen vyöhykkeen sisällä kaikki tarpeelliseksi osoittautuvat säilyttävät toimenpiteet kuuluivat yhteisön päätösvaltaan. Koska yhteisön kalastusjärjestelmää, johon kyseiset toimenpiteet oli määrä sisällyttää, koskevat neuvottelut olivat vielä kesken, jäsenvaltioille jätettiin kuitenkin valta yksipuolisesti päättää tarkoituksenmukaisista siirtymäkauden toimenpiteistä - syrjintäkiellon periaatetta noudattaen ja edellyttäen, että komissio hyväksyy toimenpiteet - rannikkokalastusalueiden kalavarojen suojelemiseksi (ks. jäljempänä alaviite 39). Lisäksi kalastusta yhteisön ulkopuolisista maista peräisin olevista aluksista (ks. jäljempänä alaviite 19) näillä jäsenvaltioiden toimivaltaan kuuluvilla alueilla oli päätetty säännellä yhteisön (joka toimisi yhtenä toimivaltaisena yksikkönä) ja yhteisön ulkopuolisten maiden välisillä sopimuksilla. Siksi Haagin päätöslauselmassa annettiin komissiolle valta neuvotella yhteisön puolesta tiettyjen yhteisön ulkopuolisten maiden kanssa sopimuksia jäsenvaltioiden kalastusalusten pääsystä näiden aluevesille.
(8) - Ks. International Legal Materials, XV osa, 1976, s. 1425 ja EYVL C 105, 7.5.1981, jossa on seuraavasti otsikoitu teksti: "200 meripeninkulman laajuisen kalastusalueen käyttöön ottamista yhteisössä 1.1.1977 alkaen koskevista tietyistä yhteisöjen ulkopuolisista tekijöistä 3 päivänä marraskuuta 1976 annettu neuvoston päätöslauselma". Kuten nyt käsiteltävässä asiassa esitetyistä neuvoston huomautuksista käy ilmi, kyseinen asiakirja oli Haagin päätöslauselman liite I.
(9) - Esillä olevan asian oikeudenkäyntiaineistosta käy ilmi, että Yhdistyneen kuningaskunnan pohjoisalueisiin kuuluu Haagin etuoikeuksien soveltamisalan kannalta Skotlanti, Pohjois-Irlanti, Man-saari ja Bridlingtonin ja Berwickin välinen osa Englantia.
(10) - Komission mukaan kalastuksesta erityisen riippuvaisen paikallisväestön erityistarpeita kuvaavat tälle väestölle erityisen tärkeistä kalakannoista pyydettyjen, maihin tuotujen saaliiden määrät, ja Haagin etuoikeuksilla tarkoitetaan juuri näitä määriä (ks. komission valmisteluasiakirjat, Hague Preferences, SEC (95) 1666, 9.10.1995, s. 1).
(11) - EYVL C 158, s. 2.
(12) - Julistuksen 2 kohdassa todetaan, että
"yhteinen kalastuspolitiikka on perustamissopimuksia noudattaen ja Haagin päätöslauselman mukaisesti perustettava seuraaville suuntaviivoille:
- - b) saaliiden yhdenvertaiseen jakamiseen ottaen huomioon perinteiset kalastusmuodot ja sellaisten alueiden erityistarpeet, joiden paikallisväestö on erityisen riippuvaista kalastuksesta ja siihen liittyvistä elinkeinoista [alkuperäisessä tekstissä seuraava viittaus: ks. liitteessä VII olevat 3 ja 4 kohta] sekä kolmansien maiden kalastusalueilla [aluevesien laajentamisesta 200 meripeninkulmaan rannikolta aiheutuneet] menetetyt pyyntimahdollisuudet".
(13) - Ks. neuvostolle 12.6.1980 annettu komission tiedonanto, joka koskee yhteisön käytettävissä vuonna 1980 olevien suurimpien sallittujen pyyntimäärien jakamista jäsenvaltioiden kesken ja kalatalousalan rakennepolitiikkaa ohjaavia periaatteita (Communication from the Commission to the Council concerning the method of distribution among the Member States of the total catch possibilities available to the Community in 1980 and the guidelines for a structural policy in the fisheries sector) KOM(80) 338 lopull.
(14) - Kuten edellä, liite III.
(15) - Irlannin osalta edullisemmaksi vahvistettu pyyntimäärä on selvästi suhteutettava kotimaisten saaliiden kaksinkertaistumiseen (vuonna 1975 pyydettiin 75 000 tonnia ja vuonna 1979
150 000 tonnia) - sekä mahdollisesti kalastuslaivaston suurenemiseen (noin 300 uutta alusta) -, joka perustui edellä mainittuun kalatalouden kehittämistä koskevaan Irlannin hallituksen ohjelmaan siinä yhteydessä, kun jäsenvaltiot olivat päättäneet laajentaa aluevesiään 200 meripeninkulmaan rannikolta, ja tämän kehitysohjelman perusteella neuvosto oli liitteessä VII todennut haluavansa tukea Irlannin kalastuselinkeinon jatkuvaa kehitystä. Ks. Wallace, R., "Special Economic Dependency and Preferential Rights in Respect of Fisheries: Characterisation and Articulation within the European Communities", Common Market Law Review, s. 525, erityisesti s. 532. On huomattava, että komissio käytti tätä edullisempaa pyyntimäärää myös tehdessään ehdotukset vuosittaisiksi kiintiöiksi vuoden 1979 jälkeen (ks. jäljempänä alaviite 61 ja sitä vastaava korpusteksti).
(16) - Ks. Wallace, mainittu edellä alaviitteessä 15, s. 532.
(17) - Mainittu edellä alaviitteessä 7. Kuudennen perustelukappaleen teksti on jäljempänä kohdassa 15.
(18) - "Vuoteen 1983 asti yhteisön kalastuksen sääntely 200 meripeninkulman levyisellä vyöhykkeellä perustui lukuisiin yhteisön toteuttamiin väliaikaisiin säilyttäviin toimenpiteisiin [esim. tiettyjen yhteisön kalastusalueella olevien kalakantojen suurimpien sallittujen pyyntimäärien vahvistamisesta vuodelle 1980 sekä yhteisöjen osuudesta ja pyyntimenetelmistä 26 päivänä maaliskuuta 1980 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 754/80, EYVL L 84, s. 36] ja neuvoston jäsenvaltioille antamiin määräyksiin harjoittaa kalastuselinkeinoaan siten, että ne ottaisivat huomioon komission ehdotukset suurimmiksi sallituiksi pyyntimääriksi, sekä tiettyihin jäsenvaltioiden toteuttamiin säilyttäviin toimenpiteisiin" (ks. Churchill, R.R., EEC Fisheries Law, Dordrecht, 1987, s. 19, alaviite 23).
(19) - Kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kielto, joka perustuu suoraan perustamissopimuksen 6 (aiemmin 7) artiklaan ja 40 artiklan 3 kohtaan, vahvistetaan nyt käsiteltävän alan osalta edelleen asetuksen N:o 101/76 (mainittu edellä alaviitteessä 4) 2 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa. Kyseisen periaatteen mukaan "jäsenvaltioiden on erityisesti varmistettava kaikille jäsenvaltion lipun alla purjehtiville ja yhteisön alueella rekisteröidyille kalastusaluksille yhtäläiset edellytykset päästä [niiden suvereniteetin tai lainkäyttövallan alaisilla merialueilla oleville] vesialueille ja hyödyntää näitä vesialueita".
(20) - Huolimatta erityisestä poikkeusjärjestelmästä, joka otettiin käyttöön Tanskan kuningaskunnan, Irlannin ja Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymisehdoista tehdyn asiakirjan 100-102 artiklalla (EYVL L 73, 27.3.1972) ja jonka nojalla jäsenvaltiot voivat 31.12.1982 asti rajoittaa kalastustoimintaa suvereniteettiinsa tai lainkäyttövaltaansa kuuluvilla vesillä 6 meripeninkulman laajuisella vyöhykkeellä kunkin rannikolta (tai näiden kolmen uuden jäsenvaltion ja Ranskan tiettyjen rannikkoalueiden osalta 12 meripeninkulman laajuisella vyöhykkeellä) siten, että kalastaa saivat vain perinteisesti näillä vesillä kalastaneet alukset niistä satamista käsin, jotka sijaitsivat vesialueen lähirannikolla. Myöhemmin poikkeusta laajennettiin niin ajallisesti (31.12.1992 asti ja 31.12.2002 asti) kuin alueellisestikin (yleiseksi muodostuneeseen 12 meripeninkulmaan) ensin asetuksen N:o 170/83
6 artiklan 1 kohdalla ja sitten asetuksen N:o 3760/92
6 artiklan 1 kohdalla (mainittu edellä alaviitteessä 7).
(21) - Ks. 8.6.1979 tehty komission päätös 79/572/ETY (EYVL L 156, s. 29) ja viimeksi tieteellis-teknis-taloudellisen kalastuskomitean perustamisesta 19 päivänä marraskuuta 1993 tehty komission päätös 93/619/EY (EYVL L 297, s. 25).
(22) - Tiettyjen yhteisön kalastusvyöhykkeellä liikkuvien kalakantojen tai kalakantaryhmien suurimpien sallittujen pyyntimäärien vahvistamisesta vuodelle 1982, yhteisön osuudesta saaliiden määrästä ja tämän osuuden jakamisesta jäsenvaltioiden kesken ja edellytyksistä, joiden vallitessa suurimmat sallitut saaliit voidaan pyytää, 25.1.1983 annettu asetus (EYVL L 24, s. 30). Toisin kuin myöhemmin vuosittain annetuissa asetuksissa, asetuksen N:o 172/83 tarkoituksena oli siis vahvistaa kiintiöt edelliselle eikä seuraavalle vuodelle.
(23) - Ks. asetuksen N:o 172/83 neljäs perustelukappale.
(24) - Vuosi 1978 oli viimeinen vuosi, josta komissiolla oli käytettävissään täydelliset tiedot vuoden 1980 tiedonantoa laadittaessa.
(25) - Ks. edellä 11 kohta.
(26) - Viittaus vuoteen 1976 (eikä vuoteen 1978) selittyy sillä, että kyseisenä vuonna yhteisön ulkopuoliset maat laajensivat yleisesti yksinkalastusvyöhykkeitään 200 meripeninkulmaan rannikolta.
(27) - Kalastusvyöhyke VII a sijaitsee Irlanninmerellä Ison-Britannian ja Irlannin välissä.
(28) - Se, että kyseisille kahdelle jäsenvaltiolle jaettujen määrien summa on kalastusvyöhyke VII a:n ja kummankin kyseessä olevan kalakannan osalta alle 100 prosenttia, selittyy sillä, että myös Belgialle, Ranskalle ja Alankomaille annettiin kiintiöitä kyseisellä alueella ja samojen kalakantojen osalta.
(29) - Ks. vastaus, jonka Contogeorgis antoi komission nimissä (9.1.1984) Sylvie Le Roux'n kirjalliseen kysymykseen nro 1077/83 (84/C 38/07) (EYVL C 38, s. 4). Ks. viittauksesta "neuvoston aikomukseen pitää voimassa kymmenen vuoden ajan vuonna 1983 työläiden neuvottelujen jälkeen vahvistettu jakoperuste" myös julkisasiamies Lenzin esittämä ratkaisuehdotus asiassa 46/86, Romkes, tuomio 16.6.1987 (Kok. 1987, s. 2671, erityisesti s. 2679).
(30) - Mainittu edellä alaviitteessä 7.
(31) - Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus vetosi kalastusasioita käsittelevässä ministerineuvostossa joulukuussa 1988 Haagin etuoikeuksiin Pohjanmeren turskan osalta - etuoikeuksiin, jotka Yhdistyneen kuningaskunnan mukaan olisivat antaneet sille oikeuden 60 000 tonnin kiintiöön vuodelle 1989 -, koska vastaavaa jakoperustetta soveltamalla sen kiintiö kyseisestä kalakannasta olisi ollut ainoastaan 48 760 tonnia (verrattuna 157 560 tonnin kiintiöön, joka Yhdistyneellä kuningaskunnalla oli ollut edellisenä vuonna). Muut jäsenvaltiot kuitenkin vastustivat Yhdistyneen kuningaskunnan vaatimusta, koska niiden mukaan Haagin etuoikeuksien pohjana olleet näkemykset oli toteutettu lopullisesti asetuksella N:o 172/83 käyttöön otetuilla jakoperusteilla. Etuoikeuksien soveltaminen Yhdistyneeseen kuningaskuntaan Pohjanmeren turskan osalta olisi siis merkinnyt kaksinkertaista rasitusta muille jäsenvaltioille. Neuvosto hyväksyi lopulta komission esityksestä poliittisen ratkaisun, jolla Yhdistyneelle kuningaskunnalle annettiin 54 380 tonnin kiintiö, joka oli ilmeisesti Haagin etuoikeuksien ja jakoperustetta vastaavien arvojen keskiarvo. Tässä kuvattua kompromissiratkaisua on myöhemmin noudatettu useissa muissakin tapauksissa: ks. edellä alaviitteessä 10 mainitut komission valmisteluasiakirjat, s. 2 ja 3 sekä Munir, A., Fisheries After Factortame, Lontoo, 1991, s. 65.
(32) - Ennakkoratkaisupyynnön mukaan tekstissä tarkoitetut vähennykset oli korvattu suurelta osin Yhdistyneen kuningaskunnan tekemillä kiintiövaihdoilla, jolloin lopulliset vähennykset olivat 1 370 tonnia turskan osalta ja 3 450 tonnia valkoturskan osalta.
(33) - Asetuksen N:o 3760/92
8 artiklan 4 kohta on sanamuodoltaan seuraava:
"Neuvosto määräenemmistöllä komission ehdotuksesta,
i) määrittelee tapauskohtaisesti suurimman sallitun saaliin ja/tai suurimman sallitun pyyntiponnistuksen kullekin kalastukselle tai kalakantaryhmälle tarvittaessa useaksi vuodeksi kerrallaan. Nämä määritellään hoitotavoitteiden ja -suunnitelmien perusteella (jotka neuvosto on mahdollisesti vahvistanut perustamissopimuksen 43 artiklassa määrätyn menettelyn mukaisesti);
ii) jakaa pyyntimahdollisuudet jäsenvaltioiden kesken siten, että voidaan turvata kunkin jäsenvaltion kalastustoiminnan suhteellinen vakaus kunkin kyseessä olevan kannan osalta; jollei osuuksien kokonaistasapainon noudattaminen muuta edellytä, voidaan niiden jäsenvaltioiden pyynnöstä, joita asia suoranaisesti koskee, kuitenkin ottaa huomioon pienoiskiintiöt ja säännölliset kiintiöiden vaihdot, jotka ovat olleet käytössä vuodesta 1983;
- -
iv) voi lisäksi vahvistaa tapauskohtaisesti edellytykset, jotka sallivat kalastusoikeuksien tarkistamisen vuosittain;
v) voi tieteellisten lausuntojen perusteella toteuttaa tarpeelliset hoitotavoitteiden ja -suunnitelmien välitarkastukset."
(34) - Eli turskan osalta 6 954 tonnia vuodessa Irlannille ja 1 223 tonnia vuodessa Yhdistyneelle kuningaskunnalle ja valkoturskan osalta 7 196 tonnia vuodessa Irlannille ja 2 334 tonnia vuodessa Yhdistyneelle kuningaskunnalle: ks. edellä 12 kohta.
(35) - Tekstissä ilmoitetut määrät on saatu seuraavan laskelman perusteella:
1) jakoperusteiden soveltamiseen perustuvat teoreettiset kiintiöt:
Irlanti
5 800 t x 46,67 % = 2 705 t turskaa
8 000 t x 39,63 % = 3 170 t valkoturskaa
Yhdistynyt kuningaskunta
5 800 t x 42,67 % = 2 475 t turskaa
8 000 t x 52,83 % = 4 225 t valkoturskaa
2) Haagin etuoikeuksien soveltamiseen perustuvat kuvitteelliset kiintiöt, joita on muunnettu sen seikan huomioon ottamiseksi, että etuoikeuksien summa absoluuttisena lukuna (joka vastaa 8 177:ää tonnia turskaa ja 9 530:tä tonnia valkoturskaa) olisi ylittänyt yhteisön käytettävissä kyseisten kahden kalakannan osalta olevan kokonaismäärän:
Irlanti
5 800 t x 85 %
= 4 930 t turskaa
8 000 t x 75,5 %
= 6 040 t valkoturskaa
Yhdistynyt kuningaskunta 5 800 t x 15 %
=
870 t turskaa
8 000 t x 24,5 %
= 1 960 t valkoturskaa
3) Kohtien 1 ja 2 keskiarvot (pyöristettyinä):
Irlanti
3 817,5 t turskaa, 4 605 t valkoturskaa
Yhdistynyt kuningaskunta 1 672,5 t turskaa, 3 092,5 t valkoturskaa
(36) - Turskan osalta saavutettiin 2 440 tonnia ja valkoturskan osalta 3 350 tonnia 5.5.1995, jolloin Yhdistynyt kuningaskunta jakoi kansalliset kiintiöt väliaikaisesti tuottajajärjestöjen ja Ison-Britannian riippumattomien kalastusalusten kesken. Myöhempien, 1.9. tehtyjen muiden muutosten johdosta Yhdistyneen kuningaskunnan kiintiöt kalastusvyöhykkeellä VII a korotettiin 2 575 ja 3 950 tonniin.
(37) - Yleisön oikeudesta tutustua neuvoston asiakirjoihin 20 päivänä joulukuuta 1993 tehty päätös (EYVL L 340, s. 43), sellaisena kuin se on muutettuna 6.12.1996 tehdyllä neuvoston päätöksellä 96/705/Euratom, EHTY, EY (EYVL L 325, s. 19).
(38) - Ks. myös 15.9.1995 päivätty kirje, jonka neuvoston oikeudellinen yksikkö osoitti Yhdistyneen kuningaskunnan pysyvälle edustustolle Euroopan unionissa ja jonka vastaajana olevat viranomaiset ovat liittäneet yhteisöjen tuomioistuimelle esittämiinsä huomautuksiin.
(39) - Haagin päätöslauselman liitteessä VI todettiin, että ennen asianmukaisten yhteisön toimenpiteiden soveltamista jäsenvaltiot saattoivat ryhtyä väliaikaisiin yksipuolisiin toimenpiteisiin kalavarojen säilyttämiseksi sillä edellytyksellä, että ne neuvottelivat asiasta etukäteen komission kanssa ja pyysivät sen hyväksymistä. Yhteisöjen tuomioistuin tutki kyseisen liitteen asiassa 141/78, Ranska v. Yhdistynyt kuningaskunta, 4.10.1979 antamassaan tuomiossa (Kok. 1979, s. 2923), jossa se totesi, että Haagin päätöslauselmassa "toteutetaan sille erityisesti kuuluvalla soveltamisalalla EY:n perustamissopimuksen 5 artiklan yhteistyövelvoitteita, joihin jäsenvaltiot ovat sitoutuneet liittyessään yhteisöön", ja että - koska meren luonnonvarojen säilyttämisen osalta ei ole sovittu yhteisestä politiikasta - jäsenvaltion mahdollisesti toteuttamia säilyttäviä toimenpiteitä "koskevat liitteessä VI täsmennetyt edellytykset" (ks. 8 ja 9 kohta). Ks. myös asia 32/79, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio 10.7.1980 (Kok. 1980, s. 2403, 11, 28 ja 56-58 kohta); asia 804/79, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio 5.5.1981 (Kok. 1981, s. 1045, 26-38 kohta); asia 287/81, Noble Kerr, tuomio 30.11.1982 (Kok. 1982, s. 4053, 16-29 kohta) ja asia 24/83, Gewiese ja Mehlich, tuomio 14.2.1984 (Kok. 1984, s. 817, 7-13 kohta).
(40) - Kursivointi tässä. NIFPO huomauttaa niin ikään, että Haagin päätöslauselman liite I julkaistiin sittemmin otsikolla " - - 3 päivänä marraskuuta 1976 annettu neuvoston päätöslauselma", vaikka sitä oli alkuperäisissä asiakirjoissa kutsuttu nimellä "Luonnos"; ks. edellä alaviite 8.
(41) - NIFPO:n mukaan Haagin erioikeuksilla oli itse asiassa poikettu kiintiöiden tavanomaista jakamista koskevista säännöistä kalakantojen väliaikaisen biologisen tilanteen vuoksi (ks. asetuksen N:o 3760/92
13. perustelukappale).
(42) - Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että turska ja valkoturska ovat Pohjois-Irlannin kalastuslaivastolle toiseksi ja kolmanneksi tärkeimmät kalakannat scampien jälkeen. Ei ole sattuma, että juuri tämä laivasto vastaa 60 prosentista Ison-Britannian koko kalastuslaivaston pyytämästä kokonaisturskasaaliista; valkoturskan osalta sen osuus on 75 prosenttia.
(43) - Huomautettakoon, että komissio näyttää tukevan NIFPO:n väitettä, jonka mukaan Haagin etuoikeuksien käyttöönottoon liittyvät ongelmat oli vuoteen 1988 saakka kierretty siten, että kyseisten kalakantojen TAC:t oli teknisesti vahvistettu korkeammiksi kuin tieteellisissä arvioissa oli pidetty asianmukaisena: ks. edellä alaviitteessä 10 mainittu komission valmisteluasiakirja, s. 2.
Myös Chuchillin mukaan (mainittu edellä alaviitteessä 18, s. 113-115) silloinkaan, kun kalakantoja on liikahyödynnetty, komissio ei ole aina ollut valmis alentamaan TAC:tä tieteellisten tutkimusten edellyttämällä tahdilla ja määrällä, koska se pyrkii mukauttamaan yhteen toisistaan poikkeavia tavoitteita eli pitkän aikavälin biologisten hyötyjen saamisen nopeasti ja sosio-ekonomisten kustannusten rajoittamisen lyhyellä aikavälillä. Neuvoston ansioksi on kuitenkin luettava, että se on vain poikkeustapauksissa korottanut jälkikäteen komission esittämiä suurimpia sallittuja kokonaispyyntimääriä yksittäisten jäsenvaltioiden vaatimusten tyydyttämiseksi. Ks. myös edellä alaviitteessä 29 mainittu asia Romkes, tuomion 19 kohta (analysoitu jäljempänä alaviitteessä 70 ja siihen liittyvässä korpustekstissä).
(44) - Ks. neuvoston asetuksen N:o 4028/86 mukaisesta ajanjaksolle 1993-1996 laaditusta Irlannin kalastuslaivaston monivuotisesta toimintaohjelmasta 21 päivänä joulukuuta 1992 tehty komission päätös 92/594/ETY (EYVL L 401, s. 39).
(45) - Tietyt jäsenvaltiot, Yhdistynyttä kuningaskuntaa ja Irlantia (vaikka kyseiset kaksi jäsenvaltiota ovat eri tilanteissa pidättyneet vetoamasta etuoikeuksia koskevan menettelyn tulkintaansa) lukuun ottamatta, näyttävät olevan NIFPO:n kanssa yhtä mieltä korpustekstissä esitetystä väitteestä: ks. jäljempänä alaviite 48 ja siihen liittyvä korpusteksti. Komission kanta on tältä osin sitä vastoin täysin agnostinen ("Komissiolla ei ole tietoa sellaisista hyväksytyistä ja/tai lopullisista lausunnoista, joilla hyväksyttäisiin tai kiellettäisiin se, että Haagin etuoikeuksiin liittyvät näkökohdat olisi otettu lopullisesti huomioon vuonna 1983": ks. edellä alaviitteessä 10 mainitut komission valmisteluasiakirjat, s. 1-3. Wallacen mukaan (mainittu edellä alaviitteessä 15, s. 533) "tonneissa ilmaistut Haagin etuoikeudet ovat ristiriidassa jakoperusteiden kanssa; tästä on todisteena se, ettei niitä mainita enää erikseen vuosittaisissa asetuksissa, joilla jaetaan kiintiöitä jäsenvaltioiden kesken".
(46) - NIFPO:n mukaan kyseisten seitsemän vuoden aikana turskan TAC oli kalastusvyöhykkeellä VII a pienentynyt 61,3 prosenttia, mikä on vähemmän kuin Yhdistyneen kuningaskunnan vastaavan kiintiön pienentyminen (73,9 prosenttia); lisäksi valkoturskan TAC oli pienentynyt 56 prosenttia, kun Yhdistyneen kuningaskunnan kiintiö oli pienentynyt 67,8 prosenttia. Päättelen ennakkoratkaisupyynnössä esitetyistä tiedoista, että Yhdistyneen kuningaskunnan turskakiintiö oli vuonna 1991 33,55 prosenttia TAC:stä ja vuonna 1995 28,8 prosenttia ja valkoturskakiintiö 49,2 prosenttia vuonna 1990 ja 38,7 prosenttia vuonna 1995.
(47) - Ks. yhdistetyt asiat C-6/90 ja C-9/90, Francovich ym., tuomio 19.11.1991 (Kok. 1991, s. I-5357).
(48) - Tanskan hallituksen mukaan asetuksen N:o 3760/92 11., 12. ja 13. perustelukappaleesta käy ilmi, että asetuksella N:o 172/83 on lopullisesti sisällytetty Haagin etuoikeudet yhteiseen kalastuspolitiikkaan ja tarkemmin sanoen suhteellisen vakauden periaatteeseen. Tämän vuoksi vuoden 1983 jälkeen ei voida millään perusteella enää väittää, että Haagin päätöslauselmaa ja siihen sisältyvää etuoikeusjärjestelmää sovellettaisiin edelleen itsenäisesti. Ks. myös edellä alaviite 45 ja siihen liittyvä korpusteksti.
(49) - Kuten suositukset ja lausunnot, jotka perustamissopimuksen 189 artiklan mukaan "eivät ole sitovia".
(50) - Tästä syystä myös NIFPO:n viittaus, joka koskee oikeusvarmuuden ja oikeussubjektien luottamuksensuojan periaatteita niissä tapauksissa, joissa kyse on mahdollisuudesta vedota viranomaisten toimiin oikeussubjekteja vastaan, vaikuttaa merkityksettömältä.
(51) - Tästä syystä se, ettei neuvosto noudata sitä määräaikaa, jonka se on päätöslauselmassa vahvistanut myöhemmän päätöksen tekemiselle, ei merkitse perustamissopimuksen rikkomista, koska neuvoston valitseman toimenpiteen nimike ja muoto osoittavat sen aikomuksen vahvistaa määräaika, joka on erilainen kuin perustamissopimuksessa tarkoitetut määräajat; ks. yhdistetyt asiat 90/63 ja 91/63, komissio v. Luxemburg ja Belgia, tuomio 13.11.1964 (Kok. 1964, s. 1217, erityisesti s. 1232 ja 1233).
(52) - Mainittakoon esimerkiksi useat päätöslauselmat, joita neuvosto on antanut vuodesta 1974 lähtien tietotekniikan, televiestinnän ja tietojenkäsittelyn alalla. Ks. myös yhteisön uusista energiapoliittisista tavoitteista vuodelle 1995 ja jäsenvaltioiden politiikan yhdenmukaistamisesta 16 päivänä syyskuuta 1986 annettu neuvoston päätöslauselma (EYVL C 241, s. 1); Euroopan yhteisöjen ympäristöä koskevasta toimintaohjelmasta 22 päivänä marraskuuta 1973 annettu Euroopan yhteisöjen neuvoston ja neuvostossa kokoontuneiden jäsenvaltioiden hallitusten edustajien julkilausuma (EYVL C 112, s. 1) sekä yhteisön talous- ja rahaunionin vaiheittaisesta toteuttamisesta 22 päivänä maaliskuuta 1971 annettu neuvoston ja jäsenvaltioiden hallitusten edustajien päätöslauselma (EYVL C 28, s. 1).
(53) - Ks. asia 9/73, Schlüter, tuomio 24.10.1973 (Kok. 1973, s. 1135, 40 kohta).
(54) - Ks. edellä alaviite 39 ja siihen liittyvä korpusteksti.
(55) - Ks. edellä alaviite 35 ja siihen liittyvä korpusteksti.
(56) - Ks. Dewost, J. L., "Les pouvoirs discrétionnaires du Conseil des ministres", Discretionary Powers of the Member States in the Field of Economic Policies and their Limits under the EEC Treaty (toim. Schwarze, J.), Baden-Baden, 1988, s. 165, erityisesti s. 166.
(57) - Ks. julkisasiamies Lagrangen ratkaisuehdotus yhdistetyissä asioissa 15/59 ja 29/59, Société métallurgique de Knutange v. EHTY:n korkea viranomainen, tuomio 12.2.1960 (Kok. 1960, s. 9, erityisesti s. 34).
(58) - Yhdistetyt asiat C-133/93, C-300/93 ja C-362/93, Crispoltoni ym., tuomio 5.10.1994 (Kok. 1994, s. I-4863, 42 kohta, kursivointi tässä). Ks. myös asia 40/72, Schröder, tuomio 7.2.1973 (Kok. 1973, s. 125, 14 kohta); asia 138/78, Stölting, tuomio 21.2.1979 (Kok. 1979, s. 713, 7 kohta); asia 179/84, Bozzetti, tuomio 9.7.1985 (Kok. 1985, s. 2301, 30 kohta); asia 265/87, Schräder, 11.7.1989 (Kok. 1989, s. 2237, 22 kohta); asia C-350/88, Delacre ym. v. komissio, tuomio 14.2.1990 (Kok. 1990, s. I-395, 32 kohta) ja asia C-331/88, Fedesa ym., tuomio 13.11.1990 (Kok. 1990, s. I-4023, 14 kohta).
(59) - Asia 138/79, Roquette Frères v. neuvosto, tuomio 29.10.1980 (Kok. 1980, s. 3333, 25 kohta, kursivointi tässä). Ks. myös asia 166/78, Italia v. neuvosto, tuomio 12.7.1979 (Kok. 1979, s. 2575) ja asia C-122/94, komissio v. neuvosto, tuomio 26.2.1996 (Kok. 1996, s. I-881, 18 kohta).
(60) - Edellä alaviitteessä 58 mainittu asia Crispoltoni ym., tuomion 43 kohta. Ks. myös yhdistetyt asiat C-267/88-C-285/88, Wuidart ym., tuomio 21.2.1990 (Kok. 1990, s. I-435, 1 kohta).
(61) - Tältä osin on otettava huomioon, että Irlannin hallituksen hyväksymä kalastuksen kehittämisohjelma, johon perustuen Haagin etuoikeusjärjestelmällä oli tarkoitus varmistaa Irlannin kalatalouden kestävä ja kasvujohteinen kehitys, päättyi vuoteen 1979. Kuitenkin tämän jälkeenkin sekä komissio (vuoden 1980 tiedonannossa ja seuraavien vuosien kiintiöitä koskevissa ehdotuksissa) että neuvosto (antaessaan asetukset N:o 170/83 ja N:o 3760/92 sekä vuosittain annetut asetukset asetuksesta N:o 172/83 lähtien riidanalaiseen asetukseen saakka) edelleen vetosivat lähinnä vuonna 1975 kalastettujen määrien kaksinkertaistamista (joka oli vahvistettu tavoitteeksi em. ohjelmassa) koskevaan perusteeseen.
(62) - Ks. edellä alaviite 29 ja siihen liittyvä korpusteksti.
(63) - Ks. Waelbroeck, M., ja Waelbroeck, D., "Article 173", teoksessa Louis, J.-V., Vandersanden, G., Waelbroeck, D., ja Waelbroeck, M., La Cour de justice. Les actes des institutions, Bruxelles, 1993, 2. painos, osa 10, s. 97, erityisesti s. 166.
(64) - Ks. edellä alaviitteessä 58 mainittu asia Crispoltoni ym., tuomion 44-46 kohta.
(65) - Se on näet selvää, kun on todettu, etteivät Haagin etuoikeudet ole yhteisön tuottajien välistä syrjintää koskevan kiellon vastaisia ja etteivät ne ole syrjiviä sen vuoksi, että niihin vedotaan ja niitä sovelletaan jakoperusteiden, joiden pätevyyttä ja sääntöjenmukaista soveltamista NIFPO ei kiistä (ks. edellä 19 kohta), lisäksi.
(66) - Komission virkamiesten John Farnellin ja James Ellesin mukaan (In search of a common fisheries policy, Aldershot, 1984, s. 109 ja 110) "syyt, joiden perusteella asianomaisia alueita kohdellaan eri tavoin - lähes avoin shekki Grönlannille, kasvutavoite Irlannin osalta ja vähimmäistakeet Yhdistyneen kuningaskunnan pohjoisalueille - johtuvat yhtäältä niiden kalatalouden erilaisesta kehitysvaiheesta ja toisaalta vaikutuksesta, joka etuoikeuksien antamisella oli kussakin tapauksessa yhteisön muille kalastajille. Skotlannin kalatalous oli kehittynyttä ja edistyksellistä, ja joidenkin mielestä sillä oli jo vakava ylikapasiteetti; Irlannin kalatalous oli paljon nuorempaa, ja se oli vielä merkittävässä laajentumisvaiheessa; vaikka Grönlannin kalatalous oli merkittävä paikallinen tulonlähde, se oli vielä alkuvaiheessa. Eniten painoarvoa oli kuitenkin kustakin etuoikeudesta aiheutuvilla haitoilla. Suoraan sanoen Grönlannille annetut takeet aiheuttivat vakavaa vahinkoa vain Saksan kalastuslaivastolle ja Irlannille annetut takeet Ranskan, Alankomaiden ja Ison-Britannian kalastuslaivastoille. Sitä vastoin samanlaisen kohtelun soveltaminen Yhdistyneen kuningaskunnan pohjoisalueisiin, joiden itärannikko on erityisen pitkä, olisi merkittävästi muuttanut kalastusnäkymiä suurimmassa osassa jäsenvaltioita ja erityisesti Ranskassa ja Tanskassa, jotka ovat Yhdistyneen kuningaskunnan tärkeimpiä kilpailijoita saalismäärien osalta. Yhteisön sisällä ei vakavasti ajatellen voitu pyrkiä sopimukseen näin vallankumouksellisista saaliskiintiöistä". Ks. myös edellä alaviitteessä 15 mainittu teos Wallace, s. 532 ja 533.
(67) - Ks. edellä alaviite 31 ja siihen liittyvä korpusteksti.
(68) - Ks. edellä alaviitteessä 43 mainittu asia Romkes, tuomion 17 kohta.
(69) - Asia C-3/87, Agegate, tuomio 14.12.1989 (Kok. 1989, s. I-4459, 24 kohta) ja asia C-216/87, Jaderow, tuomio 14.12.1989 (Kok. 1989, I-4509, 23 kohta).
(70) - Ks. edellä alaviitteessä 43 mainittu asia Romkes, tuomion 18 kohta. Yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi pääasian kantajana olleen hollantilaisen kalastajan, Romkesin, väitteet, joiden mukaan neuvosto oli rikkonut suhteellisen vakauden vaatimusta antaessaan muille jäsenvaltioille liian suuria riidanalaisia kalakantoja koskevia kiintiöitä, jotka oli sittemmin käytetty vain osittain, ja yhtyi komission huomautuksiin, joiden mukaan Romkesin riitauttama TAC oli vahvistettu huomattavasti korkeammaksi kuin mikä oli biologisesti perusteltua juuri siksi, että hollantilaisten kalastajien pyyntimahdollisuuksia olisi voitu parantaa, koska oli selvästi nähtävissä, etteivät tietyt valtiot käyttäisi kiintiöitään kokonaan vaan vaihtaisivat niitä.