62024CJ0488_RES
Asia C‑488/24
D. V.
vastaan
MB ”Kigas”
(Lietuvos Aukščiausiasis Teismasin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)
Unionin tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 13.5.2026
Ennakkoratkaisupyyntö – Kuluttajansuoja – Direktiivi 2011/83/EU – 5 artiklan 1 kohdan a ja c alakohta – Tietojen antamista koskeva vaatimus muiden kuin etäsopimusten ja muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyjen sopimusten yhteydessä – Elinkeinonharjoittajalle kuuluva velvollisuus antaa kuluttajalle tiedot palvelun pääominaisuuksista – Tullit – Elinkeinonharjoittajalle kuuluva velvollisuus antaa kuluttajalle tiedot palvelun kokonaishinnasta – Lisäkulut – Kuluttajalle annettavien tietojen sisältö – Tavaran kansainvälisessä tiekuljetuksessa käytettävästä rahtisopimuksesta tehty yleissopimus (CMR) – 6 ja 11 artikla
Kuluttajansuoja – Kuluttajasopimukset – Direktiivi 2011/83 – Tietojen antamista koskeva vaatimus muiden kuin etäsopimusten ja muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyjen sopimusten yhteydessä – Sopimus tavaroiden kansainvälisestä tiekuljetuksesta – Elinkeinonharjoittajalle kuuluva velvollisuus antaa kuluttajalle tiedot tavaran tai palvelun pääominaisuuksista ja tavaran tai palvelun kokonaishinnasta – Ulottuvuus – Velvollisuus ilmoittaa kuluttajan asemassa olevalle tavaroiden lähettäjälle, että mahdollisesti vaaditaan tullimuodollisuuksien suorittamista ja tullien maksamista – Kuuluu elinkeinonharjoittajalle – Velvollisuus antaa yksityiskohtaisia tietoja tullille esitettävistä asiakirjoista ja ilmoittaa sovellettavat tullikannat ja tullimaksujen määrät – Ei kuulu elinkeinonharjoittajalle
(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/83 5 artiklan 1 kohdan a ja c alakohta)
(ks. 43–50, 52 ja 54–58 kohta sekä tuomiolauselma)
Tiivistelmä
Unionin tuomioistuin, jolle Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (ylin yleinen tuomioistuin, Liettua) oli esittänyt ennakkoratkaisupyynnön, lausui ensimmäistä kertaa elinkeinonharjoittajille kuluttajia kohtaan kuuluvien direktiivin 2011/83 (
1
) 5 artiklassa tarkoitettujen tiedonantovelvollisuuksien laajuudesta tavaroiden kansainvälisestä tiekuljetuksesta tehdyn sopimuksen yhteydessä.
Kuluttaja D.V. teki yhtiö Kigasin kanssa puhelimitse sopimuksen hänelle kuuluvien tavaroiden kuljetuksesta Norjasta Liettuaan. D.V. totesi vastauksena kyseisen yhtiön tiedusteluihin, että kuljetettavat tavarat oli tarkoitettu hänen henkilökohtaiseen käyttöönsä, joten niistä ei hänen mukaansa tarvinnut tehdä tulli-ilmoitusta. Tulliviranomaiset katsoivat kuitenkin rajalla unionin alueelle tulon yhteydessä tehdyssä tarkastuksessa, että kyseisistä tavaroista oli tehtävä tulli-ilmoitus, ja vahvistivat tullimaksujen määrän, jonka Kigas maksoi.
Kigas esitti sitten D.V:lle laskun, johon sisältyivät sekä tavaroiden kuljetuspalvelusta sovittu rahamäärä että tullimaksut. Kigas toimitti lisäksi kaikki muut sille luovutetut tavarat lukuun ottamatta yhtä tavaraa, jonka se aikoi pitää hallussaan laskun maksamiseen saakka.
D.V. nosti tämän johdosta kanteen tuomioistuimissa, ja Kigas nosti puolestaan vastakanteen. Sekä alioikeus että muutoksenhakutuomioistuin sovelsivat tavaran kansainvälisessä tiekuljetuksessa käytettävästä rahtisopimuksesta tehtyä yleissopimusta (
2
) ja velvoittivat yhtäältä D.V:n maksamaan vaaditut rahamäärät Kigasille ja toisaalta Kigasin palauttamaan hallussaan pitämänsä tavaran.
Kassaatiovalitusta käsitellyt ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedusteli unionin tuomioistuimelta lähinnä, onko elinkeinonharjoittajan kansainvälistä tiekuljetusta koskevan sopimuksen tekemisen yhteydessä annettava kuluttajalle tietoa tullimuodollisuuksista ja tulleista, joita saatetaan joutua maksamaan, direktiivin 2011/83 5 artiklan 1 kohdan a ja c alakohdan mukaisesti.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin tuomioistuin totesi ensinnäkin, että tavaroiden kansainvälistä kuljetusta koskevan sopimuksen yhteydessä niiden tietojen laajuutta, jotka elinkeinonharjoittajan on annettava etukäteen, on arvioitava muun muassa palvelun luonteen kannalta. Kyseinen tuomioistuin totesi tältä osin, että kun otetaan huomioon kyseisen sopimuksen rajat ylittävä luonne ja se seikka, että tavaroiden tuonnista kolmansista maista kannetaan tyypillisesti tulleja, tullimuodollisuudet ovat yksi tämäntyyppisten sopimusten pääominaisuuksista, joista kuluttajalle on ilmoitettava ennen sopimuksen tekemistä.
Elinkeinonharjoittajan asemassa oleva rahdinkuljettaja on näin ollen velvollinen ilmoittamaan kuluttajalle siitä, että kuljetettavien tavaroiden tuonti saattaa edellyttää tullimuodollisuuksien suorittamista. Jos kuitenkin elinkeinonharjoittaja huolehtii pelkästään tavaroiden kuljetuksesta eikä tarjoa lisäksi tullivälityspalvelua, elinkeinonharjoittaja ei ole velvollinen antamaan yksityiskohtaisia tietoja tullille esitettävistä asiakirjoista, mitä tukee tavaran kansainvälisessä tiekuljetuksessa käytettävästä rahtisopimuksesta tehdyn yleissopimuksen 11 artiklan 2 kappale.
Unionin tuomioistuin totesi toiseksi elinkeinonharjoittajalle kuuluvasta velvollisuudesta antaa kuluttajalle tiedot palvelun kokonaishinnasta, että riippumatta siitä, mainitaanko kokonaishinta vai hinnan laskutapa, on otettava huomioon palvelun kokonaishintaan mahdollisesti lisättävät lisäkulut, joiden osalta silloin, kun kyseisiä lisäkuluja ei voida laskea etukäteen, kuluttajalle on annettava tieto siitä, että tällaisia lisäkuluja voi joutua maksamaan.
Unionin tuomioistuin katsoi siten, että tavaroiden kansainvälisestä kuljetuksesta tehtyjen sopimusten yhteydessä tullimaksut ovat lisäkuluja, jotka lisätään palvelun kokonaishintaan, koska tullimaksuja on maksettava kuljetettavien tavaroiden tuonnista unionin tullialueelle eikä kuljetuspalvelun suorittamisesta. Tämäntyyppisten sopimusten kohdalla elinkeinonharjoittajalle ei kuitenkaan aina ole mahdollista laskea palvelun kokonaishintaa ”veroineen” ennen sopimuksen tekemistä, kun otetaan huomioon, että tullimaksujen täsmällinen määrä voi riippua tietyistä seikoista, jotka eivät välttämättä ole tiedossa etukäteen.
Elinkeinonharjoittaja on siten velvollinen ilmoittamaan kuluttajalle ainoastaan siitä, että saatetaan joutua maksamaan tulleja, jotka ovat lisäkustannuksia, joista kuluttaja vastaa ja joita ei voida kohtuudella laskea etukäteen ja sisällyttää kuljetuspalvelun hintaan.
Edellä esitetyn perusteella unionin tuomioistuin totesi, että tavaroiden kansainvälistä tiekuljetusta kolmannesta maasta unionin jäsenvaltioon koskevan sopimuksen yhteydessä direktiivin 2011/83 5 artiklan 1 kohdan a ja c alakohdan nojalla elinkeinonharjoittajalle kuuluva tiedonantovelvollisuus merkitsee sitä, että elinkeinonharjoittajan on ilmoitettava kuluttajan asemassa olevalle tavaroiden lähettäjälle, että tavaroiden tuonti unionin alueelle saattaa edellyttää tullimuodollisuuksien suorittamista ja että kuluttaja saattaa joutua maksamaan tulleja. Elinkeinonharjoittajalla ei sitä vastoin ole velvollisuutta antaa yksityiskohtaisia tietoja tullille esitettävistä asiakirjoista eikä ilmoittaa sovellettavia tullikantoja ja tullimaksujen määriä.
(
1
)	Kuluttajan oikeuksista, neuvoston direktiivin 93/13/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/44/EY muuttamisesta sekä neuvoston direktiivin 85/577/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/7/EY kumoamisesta 25.10.2011 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2011/83/EU (EUVL 2011, L 304, s. 64).
(
2
)	Genevessä 19.5.1956 allekirjoitettu yleissopimus tavaran kansainvälisessä tiekuljetuksessa käytettävästä rahtisopimuksesta, sellaisena kuin se on muutettuna 5.7.1978 Genevessä allekirjoitetulla pöytäkirjalla.