62024TJ0113_EXT
A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (nyolcadik tanács)
2025. július 23. (
*1
)
„Közbeszerzési szerződések – Az Unió pénzügyi érdekeinek védelme – Megsemmisítés iránti kereset – A közvetlen érintettség hiánya – Részleges elfogadhatatlanság – A közbeszerzési eljárásokban való részvételből való kizárás szempontjai – »A személy vagy szervezet bűnösségét megállapító jogerős ítélet« fogalma – Az (EU, Euratom) 2018/1046 rendelet 136. cikke (1) bekezdése d) pontjának ii. alpontja – Kizárást indokoló helyzetben lévő személy vagy szervezet tekintetében képviseleti, döntéshozatali vagy ellenőrzési jogkörrel rendelkező személyek – A 2018/1046 rendelet 136. cikke (4) bekezdésének a) pontja – Indokolási kötelezettség – Arányosság”
A T‑113/24. sz. ügyben,
a Lattanzio KIBS SpA (székhelye: Milánó [Olaszország]),
CY,
CV,
CW
(képviselik őket: M. Hommé és B. O’Connor ügyvédek)
felperesek
az Európai Bizottság (képviselik: F. Moro és P. Rossi, meghatalmazotti minőségben)
alperes ellen,
A TÖRVÉNYSZÉK (nyolcadik tanács),
tagjai: A. Kornezov elnök (előadó), Kecsmár K. és S. Kingston bírák,
hivatalvezető: P. Cullen tanácsos,
tekintettel a 2024. május 8‑i Lattanzio KIBS és társai kontra Bizottság végzésre (T‑113/24 R, nem tették közzé, EU:T:2024:306),
tekintettel az eljárás írásbeli szakaszára,
tekintettel a 2025. január 15‑i tárgyalásra,
meghozta a következő
Ítéletet (
1
)
1
A felperesek – a Lattanzio KIBS SpA (a továbbiakban: LKIBS), valamint CY, CV és CW – az EUMSZ 263. cikken alapuló keresetükkel az LKIBS‑nek az (EU, Euratom) 2018/1046 rendelet és az (EU) 2018/1877 rendelet által szabályozott közbeszerzési és támogatási eljárásokban való részvételből történő kizárására irányuló eljárásról szóló, 2023. december 13‑i Ares (2023) 8545235 bizottsági határozat (a továbbiakban: megtámadott határozat) megsemmisítését kérik.
[omissis]
A felek kérelmei
10
A felperesek azt kérik, hogy a Törvényszék:
–
semmisítse meg a megtámadott határozatot;
–
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
11
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a keresetet elfogadhatatlanság miatt annyiban, amennyiben azt CW nyújtotta be, és mindenesetre megalapozatlanság miatt teljes egészében;
–
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A jogkérdésről
[omissis]
Az ügy érdeméről
21
A felperesek a keresetük alátámasztása érdekében nyolc jogalapra hivatkoznak, amelyek közül lényegében az első azáltal elkövetett nyilvánvaló értékelési hibán alapul, hogy a Bizottság azt állapította meg, hogy a milánói bíróság ítélete CY és CV korrupcióban való bűnösségét megállapító jogerős ítélet, a második a 2018/1046 rendelet 136. cikke (1) bekezdése d) pontja ii. alpontjának megsértésén, a harmadik azon, hogy a Bizottságnak e rendelkezés alkalmazása során figyelembe kellett volna vennie a nemzeti jogot, a negyedik a 2018/1046 rendelet 136. cikke (4) bekezdésének megsértésén, az ötödik indokolás hiányán, a hatodik az arányosságnak a 2018/1046 rendelet 136. cikkének (3) bekezdésében és az EUSZ 5. cikk (4) bekezdésében előírt elvének megsértésén, a hetedik a 2018/1046 rendelet 136. cikke (6) bekezdése a) pontjának megsértésén, a nyolcadik pedig a meghallgatáshoz való, a Charta 41. cikkében biztosított jog megsértésén.
Az első, a második és a harmadik, lényegében a 2018/1046 rendelet 136. cikke (1) bekezdése d) pontja ii. alpontjának megsértésére alapított jogalapról
22
A felperesek az első három jogalapjukkal, amelyeket együttesen kell vizsgálni, lényegében arra hivatkoznak, hogy a Bizottság megsértette a 2018/1046 rendelet 136. cikke (1) bekezdése d) pontjának ii. alpontját, mivel azt állapította meg, hogy a milánói bíróság ítélete CY és CV korrupcióban való bűnösségét megállapító jogerős ítélet.
23
A felperesek az első jogalap keretében azt állítják, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy a codice di procedura penale (büntetőeljárásról szóló törvénykönyv) 444. cikkében előírt, a milánói bíróság ítéletének meghozatalához vezető „patteggiamento” eljárás „a bűnösség előzetes elismerésének” (angolul „plea bargain”) minősül, és hogy CY és CV ezen eljárás keretében beismerte bűnösségét. Márpedig ez a következtetés téves, mivel a nemzeti bíróság az e rendelkezés alapján történő ítélethozatal során nem értékeli a tényállást és a vádlottak bűnösségét.
24
Ezenkívül a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 445. cikkének (1a) bekezdéséből az következik, hogy az e törvénykönyv 444. cikke alapján hozott ítélet nem minősül büntetőjogi felelősséget megállapító ítéletnek. Az előbbi rendelkezés ugyanis azt írja elő, hogy az ilyen ítélet csupán „egyenértékűnek” tekintendő a büntetőjogi felelősséget megállapító ítélettel, ami implicit módon arra utal, hogy a „patteggiamento” ítélet nem minősülhet büntetőjogi felelősséget megállapító ítéletnek.
25
A második jogalap keretében a felperesek arra hivatkoznak, hogy a Bizottság megsértette a 2018/1046 rendelet 136. cikke (1) bekezdése d) pontjának ii. alpontját annak megállapításával, hogy a milánói bíróság ítélete érvényes alapot képez a LKIBS‑nek a többek között a 2018/1046 rendeletben szabályozott odaítélési eljárásokból való kizárására. Bár nem vitatják, hogy a milánói bíróság ítélete jogerős ítélet, azzal érvelnek, hogy az említett ítélet nem bizonyítja, hogy CY és CV bűnös korrupcióban.
26
A harmadik jogalap keretében a felperesek arra hivatkoznak, hogy a Bizottság a milánói bíróság ítéletének értelmezése során köteles volt figyelembe venni a nemzeti jogot. Konkrétabban, ezt az ítéletet a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 445. cikke (1a) bekezdésének fényében kellett volna értékelnie, amelyből kitűnik, hogy az e törvénykönyv 444. cikke alapján hozott ítéletet nem lehet olyan közigazgatási eljárásban alkalmazni, mint amely a megtámadott határozat elfogadásához vezetett.
27
A Bizottság az első három jogalap elutasítását kéri.
28
A 2018/1046 rendelet 136. cikke (1) bekezdése d) pontjának ii. alpontja értelmében „[a]z illetékes engedélyezésre jogosult tisztviselő köteles kizárni a 135. cikk (2) bekezdésének a) pontjában [helyesen: a 135. cikk (2) bekezdésében] említett személyt vagy szervezetet az e rendelet hatálya alá tartozó odaítélési eljárásokban való részvétel vagy az uniós források felhasználása céljára való kiválasztás lehetőségéből, ha ez a személy vagy szervezet az alábbiak közül egy vagy több kizárást indokoló helyzetben érintett: […] jogerős ítélet megállapította, hogy a személy vagy szervezet […] az (EU) 2017/1371 irányelv 4. cikkének (2) bekezdés[e értelmében vett korrupciót], […] vagy az egyéb alkalmazandó jogszabályokban meghatározott korrupció[t követett el].”
29
A megtámadott határozatban a Bizottság lényegében megállapította, hogy a milánói bíróság ítélete jogerős ítélet, és CY és CV azzal, hogy csökkentett büntetés alkalmazását kérte, és ahhoz hozzájárult, beismerte a 2018/1046 rendelet 136. cikke (1) bekezdése d) pontjának ii. alpontja értelmében vett korrupcióban való bűnösségét.
30
E tekintetben először is meg kell állapítani, hogy ezen ítéletből kitűnik, hogy az ügyben eljáró ügyészség CY‑t és CV‑t a „Lattanzio‑csoportban” – ideértve a Lattanzio Advisoryt, amely jelenleg a LAIC, és a csoport többi társaságát – fennálló [bizalmas] (
2
) minőségükben többek között az olasz büntető törvénykönyv értelmében vett korrupcióval vádolta. E személyek pénzösszegeket ajánlottak fel az Észak‑macedón Köztársaság tisztviselőinek, és pénzösszegek és egyéb szolgáltatások, illetve előnyök kifizetéséről állapodtak meg velük abból a célból, hogy az Unió által ezen államban finanszírozott szerződésekre vonatkozó közbeszerzések keretében a Lattanzio Advisory és a „Lattanzio‑csoport” érdekében elérjék e tisztviselők tartós függő helyzetét.
31
Másodszor, az említett ítéletből kitűnik, hogy a vádlottak a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 444. cikkében előírt különleges eljárás alkalmazása iránti kérelmet terjesztettek elő, és az ügyészség hozzájárult e javaslathoz.
32
Harmadszor, a Tribunale di Milano (milánói bíróság) lényegében megállapította, hogy a rendelkezésére álló bizonyítékok először is megfelelően bizonyítják a felrótt cselekmények megvalósulását, valamint azt, hogy e cselekmények bűncselekménynek – többek között az olasz büntető törvénykönyv értelmében vett korrupció bűncselekményének – minősülnek, végül pedig azt, hogy e cselekmények a vádlottaknak tudhatók be. A Tribunale di Milano (milánói bíróság) azt is megállapította, hogy nem állnak fenn a bűncselekmény elévülését megalapozó okok, vagy az eljárási feltételekkel kapcsolatos olyan hibák, amelyek a nyomozási cselekményekből, és különösen a benyújtott bizonyítékokból levezethetők, hogy a felek érvényesen a hozzájárulásukat adták, hogy a vádlottaknak felrótt cselekményeket jogilag helyesen minősítették, és hogy a vádalku tárgyát képező büntetés megfelelő a szóban forgó bűncselekmény tekintetében.
33
E megállapítások alapján a Tribunale di Milano (milánói bíróság) CY‑t és CV‑t két év felfüggesztett szabadságvesztés‑büntetésre ítélte, a Lattanzio Advisoryra – jelenleg LAIC – pedig 80000 euró pénzbüntetést szabott ki.
34
A milánói bíróság ítéletéből lényegében az tűnik ki – amit a felperesek a tárgyaláson megerősítettek –, hogy elegendő bizonyíték állt rendelkezésre a felrótt cselekmények megvalósulására vonatkozóan, e cselekményeket jogilag az olasz büntető törvénykönyv értelmében vett korrupciónak minősítették, e cselekmények többek között CY‑nek és CV‑nek voltak betudhatók, és az említett cselekmények miatt velük szemben felfüggesztett szabadságvesztés‑büntetést szabtak ki. Ezenkívül a Lattanzio Advisoryval – jelenleg LAIC – szemben ugyanezen tényállás miatt pénzbüntetést szabtak ki.
35
Ami azt a kérdést illeti, hogy a milánói bíróság ítélete a 2018/1046 rendelet 136. cikke (1) bekezdése d) pontjának ii. alpontja értelmében vett, az érintett személyek és szervezetek korrupcióban való bűnösségét megállapító jogerős ítéletnek minősül‑e, a felek között nem vitatott, hogy jogerős ítéletről van szó.
36
Azon feltételt illetően, amely szerint ilyen jogerős ítéletben kell megállapítani, hogy a szóban forgó személy vagy szervezet korrupciót követett el, meg kell állapítani, hogy a 2018/1046 rendelet 136. cikke (1) bekezdése d) pontja ii. alpontjának szövege nem fejti ki, hogy e feltételnek megfelel‑e az olyan különleges büntetőeljárás keretében hozott jogerős ítélet, mint a büntetőeljárásról szóló törvénykönyvben előírt „patteggiamento” eljárás, amelyben a vádlottak korrupcióban való formális bűnössé nyilvánítása nélkül megállapítják, hogy e cselekmények nekik tudhatók be, és e cselekmények miatt büntetést és pénzügyi szankciót szabnak ki velük szemben.
37
E körülmények között el kell végezni a 2018/1046 rendelet 136. cikke (1) bekezdése d) pontja ii. alpontjának rendszertani és teleologikus értelmezését (lásd analógia útján: 2020. március 4‑iBank BGŻ BNP Paribas ítélet, C‑183/18, EU:C:2020:153, 42. és 43. pont).
38
Azon kontextust illetően, amelybe e rendelkezés illeszkedik, meg kell állapítani, hogy a 2018/1046 rendelet rendelkezései, ideértve az V. cím 2. fejezetének a korai felismerési és kizárási rendszerre vonatkozó 2. szakaszába tartozó rendelkezéseket is, amelyek közé az említett rendelet 136. cikke (1) bekezdése d) pontjának ii. alpontja is tartozik, közigazgatási, nem pedig büntetőjogi jellegűek. Konkrétabban a 2018/1046 rendelet 91. cikke értelmében e rendelet IV. címének „A pénzügyi szereplők felelőssége” című 5. fejezete nem érinti a pénzügyi szereplőknek az alkalmazandó nemzeti jog, és az Unió pénzügyi érdekeinek védelmére, valamint az Unió vagy a tagállamok tisztviselőit érintő korrupció elleni küzdelemre vonatkozó hatályos rendelkezésekben előírtak szerinti esetleges büntetőjogi felelősségét.
39
Így a 2018/1046 rendelet 136. cikke (1) bekezdésének d) pontja, mint közigazgatási jellegű rendelkezés, nem valamely természetes vagy jogi személy büntetőjogi felelősségének a nemzeti jog szerinti megállapítására irányul, hanem csupán azon eseteket határozza meg, amelyekben e személyt ki kell zárni az e rendelet által szabályozott odaítélési eljárásokból, többek között az említett rendelet 136. cikke (1) bekezdése d) pontjának ii. alpontjában említett korrupció esetén.
40
Ami a 2018/1046 rendelet 136. cikke (1) bekezdése d) pontja ii. alpontjának teleologikus értelmezését illeti, meg kell állapítani, hogy mind e rendelet (64) preambulumbekezdéséből, mind pedig az említett rendelet 135. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik, hogy a kizárási rendszer célja az Unió pénzügyi érdekei védelmének biztosítása. Így egyrészt a 2018/1046 rendelet 136. cikke (1) bekezdése d) pontjának e ii. alpontja azon személyeknek és szervezeteknek az e rendelet által szabályozott odaítélési eljárásokból való kizárására irányul, akik, illetve amelyek magatartásuk miatt kockázatot jelenthetnek az Unió pénzügyi érdekeire. Másrészt e rendelkezés lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy eleget tegyen az EUMSZ 317. cikkben számára előírt, az Unió pénzügyi forrásaival való hatékony és eredményes gazdálkodásra vonatkozó kötelezettségnek (lásd ebben az értelemben: 2023. szeptember 27‑iImdea Materiales kontra Bizottság ítélet, T‑765/21, nem tették közzé, EU:T:2023:588, 81. pont).
41
Egyébiránt a 2018/1046 rendelet éppen az Unió pénzügyi érdekei sérelme kockázatának elkerülése érdekében ír elő a 136. cikkének (2) és (5) bekezdésében foglaltakhoz hasonló olyan eseteket, amelyek lehetővé teszik az ajánlattevőknek az e rendeletben szabályozott odaítélési eljárásokból való ideiglenes kizárását, még az érintett személyek vagy szervezetek bűnösségét megállapító jogerős ítélet hiányában is.
42
Ezenkívül az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti szabályok alkalmazása nem sértheti valamely uniós jogi aktus hatékony érvényesülését (2024. május 16‑iToplofikatsia Sofia [Az alperes lakóhelye] ítélet, C‑222/23, EU:C:2024:405, 55. pont). Így ha valamely uniós jogi rendelkezés többféleképpen értelmezhető, azt kell előnyben részesíteni, amely alkalmas e rendelkezés hatékony érvényesülésének biztosítására (lásd: 2023. november 23‑iEVN Business Service és társai ítélet, C‑480/22, EU:C:2023:918, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
43
Márpedig a 2018/1046 rendelet 136. cikke (1) bekezdése d) pontja ii. alpontjának a felperesek által javasolt szigorú értelmezése azzal a kockázattal járna, hogy sérülne e rendelkezés hatékony érvényesülése, mivel ezen értelmezésnek az lenne a következménye, hogy lehetővé tenné azon személyek és szervezetek számára, akikkel vagy amelyekkel szemben korrupció miatt jogerős ítéletben büntetést és pénzügyi szankciót szabtak ki, hogy mégis részt vegyenek az uniós költségvetésből finanszírozott közbeszerzési eljárásokban, ami ily módon kockázatot jelent az Unió pénzügyi érdekeire, valamint az utóbbi pénzügyi forrásaival való hatékony és eredményes gazdálkodásra.
44
Következésképpen meg kell állapítani, hogy az olyan jogerős ítélet, mint a milánói bíróságé, amely anélkül, hogy formálisan kimondaná a vádlott személyek és szervezetek bűnösségét, lényegében mégis megállapítja, hogy korrupciós cselekmények tudhatók be nekik, és e cselekmények miatt büntetést és pénzügyi szankciót szab ki velük szemben, a 2018/1046 rendelet 136. cikke (1) bekezdése d) pontja ii. alpontjának hatálya alá tartozik.
45
Ezt a következtetést a felperesek érvei nem vonják kétségbe.
46
Először is a felperesek arra hivatkoznak, hogy a megtámadott határozat több fordítási hibát tartalmaz. Még ha azonban e hibák be is bizonyosodnának, azok nem befolyásolják az említett határozat jogszerűségét, mivel nem érintik sem a 2018/1046 rendelet 136. cikke (1) bekezdése d) pontja ii. alpontjának a jelen ítéletben elfogadott értelmezését, sem pedig a milánói bíróság ítéletének a fenti 30–34. pontban összefoglalt és a felek által a tárgyaláson megerősített lényeges elemeit.
47
Másodszor a felperesek azt állítják, hogy a nemzeti bíróság a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 444. cikke alapján nem hozhat az e törvénykönyv 530. cikke értelmében vett „felmentő ítéletet”, még akkor sem, ha az iratok tartalmazzák a vádlott ártatlanságának bizonyítékait.
48
Az említett nemzeti jogi rendelkezéseknek a felperesek általi ezen értelmezése azonban – feltéve, hogy helytálló – nem változtat azon, hogy a milánói bíróságnak a fenti 30–34. pontban összefoglalt ítéletéből kitűnik többek között, hogy elegendő bizonyíték áll rendelkezésre arra vonatkozóan, hogy CY‑nek és CV‑nek, akik kérelmezték a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 444. cikkében előírt eljárás igénybe vételét, korrupciós cselekmények tudhatók be, e személyek ártatlanságát érintően viszont nem állnak rendelkezésre egyértelmű bizonyítékok.
49
Harmadszor a felperesek arra hivatkoznak, hogy a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 445. cikkének (1a) bekezdése – ellentétben azzal, amit a Bizottság a megtámadott határozatban megállapított – nem azt írja elő, hogy az e törvénykönyv 444. cikke alapján hozott „sentenza di patteggiamento” büntetőjogi felelősséget megállapító ítéletnek minősül, hanem csak azt, hogy az ilyen ítélet bizonyos feltételek mellett az utóbbi ítélettel egyenértékűnek tekinthető. Ezenkívül hangsúlyozzák az említett törvénykönyv 444. cikke alapján hozott ítélet és a törvénykönyv 533. cikke alapján hozott, büntetőjogi felelősséget megállapító ítélet közötti különbségeket.
50
E tekintetben egyrészt elegendő megállapítani, hogy ezek az érvek a milánói bíróság ítéletének az olasz jog szerinti minősítésére, valamint azokra a különbségekre vonatkoznak, amelyek az ilyen ítélet joghatásai és a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 533. cikke értelmében vett, büntetőjogi felelősséget megállapító ítélet joghatásai között fennállhatnak. Márpedig az ilyen különbségek nem érinthetik a 2018/1046 rendelet 136. cikke (1) bekezdése d) pontja ii. alpontjának a fenti 44. pontban szereplő értelmezését.
51
Másrészt és mindenesetre a Bizottsággal egyetértve meg kell állapítani, hogy a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 445. cikke (1a) bekezdésének utolsó mondata értelmében és az e rendelkezés első két mondatában e tekintetben előírt kivételekre is figyelemmel az említett törvénykönyv 444. cikke alapján hozott ítélet a büntetőjogi felelősséget megállapító ítélettel „egyenértékű”.
52
Egyébiránt a Bíróságnak már volt alkalma megállapítani, hogy a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 444. cikkében előírt „patteggiamento” eljárás keretében hozott, jogerőssé vált ítélet a Charta 50. cikkében rögzített ne bis in idem elve alkalmazási feltételeinek vizsgálata szempontjából jogerőssé vált, büntetőjogi felelősséget megállapító ítéletnek minősül (2018. március 20‑iGarlsson Real Estate és társai ítélet, C‑537/16, EU:C:2018:193, 14., 30., 59. és 63. pont).
53
Negyedszer, igaz, hogy – amint arra a felperesek rámutatnak – a Bizottság a megtámadott határozat (40) preambulumbekezdésében tévesen állította, hogy a felperesek azáltal, hogy a Tribunale di Milanótól (milánói bíróság) a velük szemben végül kiszabott csökkentett büntetés alkalmazását kérték, és ahhoz hozzá is járultak, elismerték bűnösségüket. A bűnösség ilyen kifejezett elismerése ugyanis nem tűnik ki az említett ítéletből. Mindazonáltal annak megállapítása érdekében, hogy ezen ítélet a 2018/1046 rendelet 136. cikke (1) bekezdése d) pontja ii. alpontjának hatálya alá tartozik, a Bizottság nem kizárólag ezt az állítást vette alapul, hanem a megtámadott határozat (36)–(38) preambulumbekezdésében figyelembe vette a fenti 32. és 34. pontban felidézett azon tényt is, hogy az említett ítélet értelmében elegendő bizonyíték áll rendelkezésre arra vonatkozóan, hogy többek között a vád tárgyát képező cselekmények betudhatók a vádlottaknak, hogy a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 445. cikkének (1a) bekezdése az e törvénykönyv 444. cikke alapján hozott ítéleteket a büntetőjogi felelősséget megállapító ítéletekkel egyenértékűnek minősíti, és hogy a 2018/1046 rendelet 136. cikke (1) bekezdése d) pontjának ii. alpontja nem tesz különbséget a jogerős ítéletek között attól függően, hogy azokat az érintett személyek és az ügyészség közötti megállapodást követően hozták‑e meg.
54
Ötödször a felperesek a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 445. cikke (1a) bekezdésének első mondatára hivatkoznak, amelynek értelmében az e törvénykönyv 444. cikke alapján hozott ítélet nem vált ki joghatást, és nem használható fel bizonyítékként többek között a közigazgatási eljárásokban. Álláspontjuk szerint, mivel a megtámadott határozat elfogadásához vezető eljárás közigazgatási jellegű, a Bizottság e határozat elfogadásához nem hivatkozhat a milánói bíróság ítéletére.
55
Ezt az érvet el kell utasítani, mivel azon az állításon alapul, hogy egy nemzeti jogi rendelkezés megakadályozhatja egy uniós jogi rendelkezés alkalmazását. Az említett érv tehát sérti az uniós jog elsőbbségének elvét, amely szerint az uniós jog elsőbbséget élvez a tagállamok jogával szemben. Az említett elv arra kötelezi a tagállamok valamennyi szervét, hogy biztosítsák a különböző uniós jogi normák teljes érvényesülését, mivel a tagállamok joga nem befolyásolhatja e különböző normáknak az említett államok területére nézve elismert hatását (lásd: 2024. január 11‑iGlobal Ink Trade ítélet, C‑537/22, EU:C:2024:6, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Az uniós jog elsőbbségének elve értelmében nem engedhető meg, hogy a nemzeti jog – akár alkotmányos jellegű – rendelkezései sértsék az uniós jog egységességét és hatékonyságát (2021. december 21‑iRandstad Italia ítélet, C‑497/20, EU:C:2021:1037, 52. pont).
56
Hatodszor, el kell utasítani a felperesek által a tárgyaláson felhozott, a 2024. december 18‑iTP kontra Bizottság ítéletre (T‑776/22, fellebbezés alatt, EU:T:2024:908) alapított érvet. Ezen ítélet 44. és 45. pontjában ugyanis a Törvényszék azt állapította meg, hogy úgy tűnik, hogy a 2018/1046 rendelet 136. cikke (1) bekezdésének b)–d) és f)–h) pontja alapján kizáró intézkedés elfogadására hatáskörrel rendelkező, engedélyezésre jogosult tisztviselőt köti a szóban forgó magatartásnak a jogerős ítéletben vagy jogerős közigazgatási határozatban elfogadott jogi minősítése, anélkül hogy a legcsekélyebb mérlegelési mozgástérrel rendelkezne e tekintetben. Márpedig a jelen ügyben nem a szóban forgó magatartásoknak a milánói bíróság ítéletében elfogadottól eltérő jogi minősítéséről van szó, hanem egy uniós jogi rendelkezés értelmezéséről annak megállapítása érdekében, hogy az ilyen ítélet – az abban szereplő jogi minősítésekre tekintettel – e rendelkezés hatálya alá tartozik‑e.
57
A fenti megfontolások összességére tekintettel az első három jogalapot megalapozatlanság miatt el kell utasítani.
[omissis]
A nyolcadik, a meghallgatáshoz való, a Charta 41. cikke (2) bekezdésének a) pontjában biztosított jog megsértésére alapított jogalapról
[omissis]
124
Mivel a Törvényszék a felperesek által felhozott jogalapok egyikének sem adott helyt, a keresetet teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
125
Az eljárási szabályzat 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
126
Mivel a felperesek pervesztesek lettek, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell őket a költségek viselésére, ideértve az ideiglenes intézkedés iránti eljárás költségeit is.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (nyolcadik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.
2)
A Törvényszék a Lattanzio KIBS SpA‑t, CY‑t, CV‑t és CW‑t kötelezi a költségek viselésére, ideértve az ideiglenes intézkedés iránti eljárás költségeit is.
Kornezov
Kecsmár
Kingston
Kihirdetve Luxembourgban, a 2025. július 23‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.
(
1
)	A jelen ítéletnek csak azok a pontjai kerülnek ismertetésre, amelyek közzétételét a Törvényszék hasznosnak tartja.
(
2
)	Kitakart bizalmas adatok.