62006CC0003_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A Groupe Danone (a továbbiakban: fellebbező) által előterjesztett jelen fellebbezés az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának a Groupe Danone kontra Bizottság ügyben 2005. október 25‑én hozott ítélete(2) (a továbbiakban: megtámadott ítélet) ellen irányul. Ezen ügy tárgya a 2001. december 5‑i 2003/569/EK bizottsági határozat(3) megsemmisítése, amely a fellebbezőre bírságot szabott ki a belga sörpiacon való részvétele miatt. Az Elsőfokú Bíróság lényegében megerősítette a megtámadott határozatot, de a kiszabott bírság összegét mérsékelte. A jelen eljárásban, amely csak a bírság összegének meghatározására vonatkozik, a fellebbező fenntartja, hogy az Elsőfokú Bíróság jogi hibát vétett, amikor a visszaesés fogalmának téves értelmezésére támaszkodott, és a Bizottság bírságszámítási módszerének megváltoztatásával túllépte a hatáskörét.
I – A fellebbezés alapja
A – Jogi háttér
2. A tényállás idején az EK 81. és EK 82. cikk végrehajtását, beleértve a Bizottság által jogsértés esetén kiszabható bírságokat, a 17. tanácsi rendelet(4) szabályozta.
3. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A Bizottság határozattal 1000–től 1 000 000 [euróig] terjedő, vagy annál nagyobb összegű bírságot szabhat ki a vállalkozásokra vagy a vállalkozások társulásaira, de a bírság mértéke nem haladhatja meg a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozások megelőző éves üzleti forgalmának 10%‑át, ha a vállalkozások szándékosan vagy gondatlanságból:
a) megsértik a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdését vagy 86. cikkét; vagy
b) megszegik a [rendelet] 8. cikk (1) bekezdése szerint fennálló valamely kötelezettséget.
B – A bírság összegének megállapításakor a jogsértés súlyát és időtartamát is figyelembe kell venni.”
4. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o., a továbbiakban: bírságkiszabási iránymutatás) az említett bírságok összegének kiszámítására alkalmazandó módszert hoz létre, amely „egy, a súlyosító, illetve az enyhítő körülmények figyelembevételével megfelelően növelt, illetve csökkentett alapösszeg meghatározásán alapul” (a bírságkiszabási iránymutatás bevezetőjének második albekezdése).
5. A bírságkiszabási iránymutatás kimondja, hogy „az alapösszeget a jogsértés súlyosságával és időtartamával összhangban határozzák meg, amelyek a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében említett kizárólagos feltételek” (a bírságkiszabási iránymutatás 1. pontja). Az alapösszeg olyan súlyosító körülmények esetén emelhető, mint például az ugyanazon vállalkozás(ok) által elkövetett azonos típusú, ismétlődő jogsértések (a bírságkiszabási iránymutatás 2. pontja). Az alapösszeg enyhítő körülmények hatására csökkenthető (a bírságkiszabási iránymutatás 3. pontja).
6. Az EK 229. cikk kimondja, hogy „[Az] Európai Parlament és a Tanács által közösen, illetve a Tanács által […] elfogadott rendeletek a bennük előírt szankciók tekintetében teljes körű mérlegelési jogkört ruházhatnak a Bíróságra”.
7. E rendelkezés fényében a 17. rendelet 17. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A Bíróság korlátlan hatáskörrel bír a Szerződés [229]. cikkének értelmében a Bizottság bírságot vagy a kényszerítő bírságot megállapító határozatainak felülvizsgálatára; a Bíróság a kirótt bírságot, vagy kényszerítő bírságot törölheti, csökkentheti vagy emelheti.”
C – Ténybeli háttér
8. A megtámadott határozat(5) címzettje a fellebbező, valamint az Interbrew, Alken-Maes, Haecht és Martens vállalkozások. E határozat két különálló versenyjogi jogsértést állapított meg: egyrészt a Belgiumban értékesített sörökkel kapcsolatos megállapodások, illetve összehangolt magatartások komplex együttesében (a továbbiakban: Interbrew/Alken Maes-kartell), másrészt a saját márkaként értékesített sörökkel kapcsolatos összehangolt magatartásokban való részvételt.
9. A tényállás idején a fellebbező az Alken-Maes anyavállalata volt. A Bizottság – a fellebbezőnek az Interbrew/Alken Maes-kartellben játszott aktív szerepére tekintettel – úgy vélte, hogy a fellebbező felelősségét mind a saját, mind az Alken Maes hivatkozott kartellban való részvétele miatt meg kell állapítani.(6) Ezzel szemben a Bizottság álláspontja szerint nem volt semmilyen oka a fellebbező felelőssége megállapításának amiatt, hogy leányvállalata részt vett a saját márkaként értékesített sörökkel kapcsolatos összehangolt magatartásokban, mivel a fellebbező maga nem volt érintett ebben a kartellben.(7)
10. Figyelemmel az 1993. január 28. és 1998. január 28. közötti időszakban a fellebbezőnek az Interbrew/Alken Maes-kartellben való részvételére, a megtámadott határozat 44,043 millió euró bírságot szabott ki rá.(8)
11. A bírság összegét a következőképpen számították ki:
>lt>1
12. A megtámadott határozat a következő súlyosító körülményekre hivatkozik: elsőként az EK 81. cikk megsértése ismétlődő jogsértésnek minősül, mivel a fellebbezőt kétszer büntették meg ugyanazon típusú jogsértésért,(9) másodsorban a fellebbező az együttműködés kiterjesztésére kényszerítette az Interbrew‑t oly módon, hogy együttműködés hiányában az utóbbi elleni intézkedéseket helyezett kilátásba.(10)
D – A megtámadott ítélet
13. Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. február 22‑én nyilvántartásba vett keresetével a fellebbező a megtámadott határozat megsemmisítését kérte. Másodlagosan a kiszabott bírság összegének mérséklését kérte.
14. Az Elsőfokú Bíróság elutasította a fellebbező által előterjesztett összes jogalapot az ötödik jogalap kivételével, amely a fellebbező által az Interbrew‑ra gyakorolt kényszer címén elfogadott súlyosító körülmény megalapozatlanságára hivatkozott.(11) Az Elsőfokú Bíróság úgy találta, hogy noha az Interbrew‑t megfenyegették, nem került megállapításra, hogy e társaság e fenyegetések miatt vett részt a kartell kiterjesztésében.(12) Ezen indokok alapján az Elsőfokú Bíróság a bírság súlyosító körülmények címén elfogadott alapösszegének teljes növelését 50% helyett 40%‑ban rögzítette.(13) Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott határozatban alkalmazottól eltérő számítási módszert alkalmazva 42,4125 millió euróra mérsékelte a bírság összegét, és a keresetet ezt meghaladó részében elutasította.
15. A fellebbező 2006. január 4‑én benyújtotta a megtámadott ítélet elleni fellebbezését.
II – A fellebbezés elemzése
16. A fellebbező öt jogalapot ad elő fellebbezésének alátámasztására. E jogalapok először a visszaesés fogalmának az Elsőfokú Bíróság általi értelmezésére, másodszor a bírság összegének kiszámítására vonatkozó módszer módosítására irányulnak.
A – A visszaesésre mint súlyosító körülményre vonatkozó jogalapok
Első jogalap: a „nulla poena sine lege” elvének megsértése
17. A fellebbező fenntartja, miszerint azáltal, hogy az Elsőfokú Bíróság megerősítette a rá kiszabott bírság alapösszegének a visszaesés ténye, mint súlyosító körülmény címén történő növelését, nem vette figyelembe azon elvet, hogy a bűncselekményeket és a büntetéseket törvénynek kell meghatároznia, és az ebből következő, a súlyosabb büntetés visszaható hatálya tilalmának elvét. Fenntartja, hogy a visszaesés alkalmazásának nincs kellő mértékben előre látható jogalapja a közösségi jogban ahhoz, hogy súlyosító körülményként lehessen figyelembe venni. Azt állítja, hogy mindenesetre a tényállás idején a visszaesésnek mint súlyosító körülménynek a közösségi jogban nem volt jogalapja.
18. A megtámadott ítélet 351. pontjában az Elsőfokú Bíróság úgy határozott, hogy a Bizottság nem sértette meg a „ nulla poena sine lege ” elvét akkor, amikor megállapította a felperes általi visszaesést, mivel „nem vitatott az, hogy az iránymutatás 2. pontjának első francia bekezdése tartalmazza ezt a lehetőséget, és hogy ez utóbbit nem lehet úgy tekinteni, hogy túlmegy a szankcióknak a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése által meghatározott jogi keretén”.
19. E megfogalmazás alapján azt lehetne gondolni, hogy az Elsőfokú Bíróság elfogadta a bírságkiszabási iránymutatás 2. pontját a Bizottság a fellebbező visszaeső minőségére vonatkozó megállapításainak jogalapjaként. Helytelen lenne így minősíteni a bírságkiszabási iránymutatást. Az iránymutatás garantálja a vállalkozások jogbiztonságát, mivel meghatározza azt a számítási módszert, amelyet a Bizottság magára nézve kötelezőnek ismert el, de nem képezi a bírság összege meghatározásának jogi alapját.(14) Mindazonáltal úgy vélem, hogy a Bíróságnak el kellene utasítania a fellebbező által előadott első jogalapot.(15)
20. Először is, a fellebbező azon állítása, amely szerint az Elsőfokú Bíróság megsértette a „ nulla poena sine lege ” elvét a jogalap elégtelensége miatt a korábbi jogsértések tényállásának idején, téves feltételezésen alapul. Az utolsó jogsértés elkövetésekor – vagyis a visszaesést mint súlyosító körülményt figyelembe vevő határozathoz vezető jogsértés idején – kell fennállnia kellő jogalapnak a bírság összegének visszaesés miatti növeléséhez. E tekintetben az Emberi Jogok Európai Bíróságának az Achour kontra Franciaország ítéletéből vonható analógia, amelyben az EJEB úgy ítélte, hogy „a felperes korábbi büntetőjogi helyzetének a bíróság általi figyelembevételét […] meg kell különböztetni a szoros értelemben vett visszaható hatályú jogalkalmazás fogalmától”(16) . Az tehát a lényeges, hogy az utolsó jogsértés elkövetése idején a fellebbező előre láthatta cselekményének jogkövetkezményeit, és magatartását ehhez igazíthatta.(17)
21. Az utolsó jogsértés idején létezett kellő jogalap a visszaesés súlyosító körülményként történő figyelembevételéhez? A megfelelő jogalap a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése, amely világosan és egyértelműen kimondja,(18) hogy a Bizottság bírságot szabhat ki az EK 81. vagy EK 82. cikket megsértő vállalkozásokra. Előírja továbbá, hogy a bírság mértéke nem haladhatja meg a megelőző éves üzleti forgalom 10%‑át, és „a bírság összegének megállapításakor a jogsértés súlyát és időtartamát is figyelembe kell venni”(19) . Kétségtelen, hogy noha a 15. cikk (2) bekezdése világos felső határt rögzít, a bírság pontos összege kiszámításának elemeit illetően általánosan fogalmazták meg. Versenyjogi összefüggésben mégis úgy gondolom, hogy ésszerű és előre látható volt, hogy a Bizottság mérlegelési jogkörének gyakorlása során a visszaesés tényét, mint a jogsértés súlyához kapcsolódó tényezőt vizsgálja. A Bíróság ítélkezési gyakorlata is ezen irányba mutat.
22. Következésképpen, a jogsértés súlyának a bírság összegének meghatározása érdekében történő mérlegelésénél a Bizottságnak nemcsak az adott ügy sajátos körülményeit kell figyelembe vennie, hanem azt a hátteret is, amelybe a jogsértés beágyazódik, és biztosítania kell fellépésének elrettentő jellegét, különösen az olyan típusú jogsértések esetében, amelyek különösképpen veszélyeztetik a Közösség célkitűzéseinek elérését.(20) A fent hivatkozott SGL Carbon kontra Bizottság ügyben a Bíróság megerősítette ítélkezési gyakorlatát annak kimondásával, hogy […] „amíg a Bizottság a bírság alapösszegét a jogsértésre tekintettel állapítja meg, ennek súlyát számos más tényező alapján határozza meg, amelyek vonatkozásában széles körű mérlegelési mozgástérrel rendelkezik. A bírság meghatározása keretében a súlyosító körülmények figyelembevétele összhangban van a Bizottság a versenyjog tiszteletben tartásának biztosításából álló feladatával”(21) . Az Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítéletében a Bíróság megerősítette, hogy a jogsértés súlyára vonatkozó elemzésnek figyelembe kell vennie a visszaesést.(22) E kérdésben a Bíróság ítélkezési gyakorlata megfelel az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatának. Az Elsőfokú Bíróság az Enichem Anic kontra Bizottság ügyben 1991. december 17‑én hozott ítéletében kimondta, hogy „[…] az a tény, hogy a Bizottság a múltban megállapította, hogy egy vállalkozás megsértette a versenyszabályokat és ezért adott azzal szemben szankciót szabott ki, súlyosító körülményként vehető figyelembe e vállalkozással szemben”(23) .
23. A fellebbező által előadott jogalap tehát ellentétes ezen ítéletekkel, amelyekben a Bíróság kimondta, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése kellő jogalapot képez a visszaesésnek súlyosító körülményként történő figyelembevételéhez.
24. A fellebbező érve, amely szerint hiányzik a kellő jogalap, mivel az utolsó jogsértés elkövetése idején a Bizottság még nem fogadta el a bírságkiszabási iránymutatást, szintén nem meggyőző. Az iránymutatás nem képezi a bírság összege megállapításának jogi alapját. Az iránymutatás csak pontosítja a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének alkalmazását.(24) A fellebbező azonban, még az iránymutatás hiányában is, előre láthatta cselekményének jogkövetkezményeit.
25. Annál is inkább, mivel még a bírságkiszabási iránymutatás elfogadása és közzététele előtt, a Bizottság egyes határozataiban figyelembe vette a visszaesést,(25) különösen abban, amelyet a fellebbezővel szemben legutóbbi, az EK 81. cikkét megsértő cselekménye miatt fogadott el.(26)
26. Ezért különösen a fenti 22. pontban idézett ítélkezési gyakorlat fényében, a fellebbező nem állíthatja komolyan, miszerint nem láthatta előre a kérdéses jogsértés elkövetése idején, hogy a visszaesés súlyosító körülményként vehető figyelembe.(27)
Második jogalap: a jogbiztonság elvének megsértése
27. A fellebbező a második jogalappal azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogbiztonság elvét, amikor elutasította azon időtartam korlátozását, amely során a visszaesés figyelembe vehető. Kiemeli, hogy a Bizottság a jogsértést megállapító két első határozatát 1974‑ben és 1984‑ben hozta, és hogy az első nagyon sajátos körülmények között született. Álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság valójában lehetővé tette az „örökös visszaesés” rendszerét, amely ellentétes a tagállamok közös alapelveivel.
28. Véleményem szerint e jogalap a megtámadott ítélet téves olvasatán alapul. Az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy mivel
sem a 17. rendelet, sem az iránymutatás nem ír elő végső határidőt a visszaesés megállapításával kapcsolatban, nem sérült a jogbiztonság elve.(28) Más szavakkal, az Elsőfokú Bíróság azt mondja, hogy elévülési határidő hiányában előre látható, hogy a Bizottság által a múltban szabályosan megállapított, ugyanazon vállalkozás által elkövetett ugyanolyan jellegű jogsértés a visszaesés megállapításához vezethet.(29)
29. Ez helytálló. A jogbiztonság elve nem követel meg elévülési határidőt a visszaeséshez. Következésképpen a Bizottság bizonyos mérlegelési jogkörrel bír azon időszakok meghatározásában, amelyek során figyelembe veszi az általa megállapított jogsértéseket. Mégis, különösen a vállalkozások élettartamára figyelemmel, amely különösen hosszú lehet, a Bizottságnak mérlegelési jogkörét úgy kell gyakorolnia, hogy tiszteletben tartja arra a kérdésre vonatkozó jogos elvárásokat, hogy mely jogsértések bírnak még relevanciával, és melyek azok, amelyek már minden szempontból évültnek tekintendők.
30. A visszaesés figyelembevételének célja, hogy a versenyszabályok megsértésére hajlamos vállalkozásokat magatartásuk megváltoztatására ösztönözze. Így, figyelemmel az elévülési határidő hiányára, a Bizottság és a közösségi bíróságok minden egyes esetben figyelembe vehetik e hajlamot alátámasztó elemeket, beleértve például a jogsértések között eltelt időt.
31. Az Elsőfokú Bíróság pontosan ezt a megközelítést fogadta el a megtámadott ítéletben a jogbiztonság kérdéséről. Ezen ítélet 354. és 355. pontjában gondosan vizsgálta a fellebbezővel szemben a múltban megállapított versenyjogi jogsértéseket, és megjegyezte, hogy minden esetben viszonylag rövid idő választja el a jogsértéseket egymástól. Következésképpen az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy „a jogsértő magatartás felperes általi megismétlése ez utóbbi arra vonatkozó hajlamát mutatja, hogy nem vonja le a megfelelő következtetéseket a közösségi versenyszabályok megsértésének vele szembeni megállapításából”.
32. A fellebbező, érvelésének alátámasztása céljából, amely szerint az Elsőfokú Bíróságnak elévülési időt kellett volna alkalmaznia, a Geigy kontra Bizottság ügyben 1972. július 14‑én hozott ítéletre támaszkodik.(30) A valóságban ugyanakkor ezen ítélkezési gyakorlat a maiore ad minus
érvet biztosít azon álláspont alátámasztására, amely szerint nem a közösségi bíróság feladata az elévülési időt előírni a visszaesés figyelembevételéhez. Ebben az ítéletben a Bíróságnak arról kellett határoznia, hogy a Bizottság túllépett‑e minden ésszerű határidőt, amikor több évet várt, mielőtt az EK 81. cikk megsértése miatt eljárást indított. Ilyen esetben a jogbiztonság szükségessége még kényszerítőbb. Elévülési idő hiányában ugyanis a büntetés állandó fenyegetése áll fenn egy múltbeli magatartás miatt. Sőt mi több, addig a pillanatig nem került hivatalosan megállapításra, hogy e magatartás valóban jogsértésnek minősül. A Bíróság úgy ítélte meg, hogy „a jogbiztonság alapvető követelményének mondana ellent, ha a Bizottság bármeddig késlekedhetne jogkörének gyakorlásával.(31) A Bíróság mégsem állapított meg elévülési határidőt. Ellenkezőleg, a Bizottság cselekményét az eset sajátos körülményei között értékelte,(32) amely pontosan az, amit az Elsőfokú Bíróság tett a jelen ügyben.
33. A fellebbező azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem vette kellőképpen figyelembe azt a körülményt, hogy az 1974‑es határozat nem szabott ki rá bírságot, hanem csupán a megállapított jogsértés azonnali abbahagyását rendelte el.(33)
34. Ezen állítás megalapozatlan. Amint azt az Elsőfokú Bíróság helyesen megállapította, „a visszaesés fogalma […] nem feltétlenül foglalja magában a korábbi pénzügyi szankció megállapítását, hanem csak a korábbi jogsértését.(34) Azon tény, hogy a Bizottság nem szab ki bírságot, amikor megállapítja a jogsértést, nem teremt jogos elvárást arra nézve, hogy a jogsértés a továbbiakban nem kerül figyelembevételre.
35. Ezen indokok alapján azt javaslom, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbező második jogalapját.
Harmadik jogalap: az indokolási kötelezettség megsértése
36. A harmadik jogalappal a fellebbező azt állítja, hogy a megtámadott ítélet indokolása ellentmondásos a visszaesés és a kellően elrettentő bírságok biztosításának szükségessége közötti kapcsolat értékelésében. A fellebbező álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság az ítéletének egyik pontjában kimondja, hogy a jogsértés súlyának értékeléséhez az elrettentést és a visszaesést meg kell különböztetni, majd egy későbbi pontban, hogy az elrettentés szempontjából a visszaesés olyan körülmény, amely a bírság alapösszegének növelését indokolja.
37. Nem látok ilyen ellentmondást a megtámadott ítéletben. Az Elsőfokú Bíróság ténylegesen kimondta, hogy a Bizottság – teljesen jogszerűen – figyelembe vette a különböző elemeket, különösen a visszaesést, mint olyan körülményt, amely tükrözi a jogsértés súlyát a bírság összegének kellően elrettentő szinten történő meghatározása érdekében. Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbező által előadott harmadik jogalapot.
B – A bírságszámítás módszerére vonatkozó jogalapok
38. A negyedik és ötödik jogalap arra a tényre vonatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott határozatban alkalmazott számítási módszernél kedvezőtlenebbet alkalmazott. A Bizottság 44,043 millió euró bírságot szabott ki. Az Elsőfokú Bíróság, miután megállapította, hogy a Bizottság hibásan vette súlyosító körülményként figyelembe az Interbrew‑val szemben gyakorolt fenyegetést, az alapösszeg növelését – a súlyosító körülmények címén – 50% helyett 40%‑ban állapította meg. Az Elsőfokú Bíróság ezt követően a Bizottság által alkalmazottól eltérő módszerrel 42,4125 millió euróban rögzítette a bírság teljes összegét.
39. A megtámadott ítélet tehát a bírság teljes összegét 1,6305 millió euróval csökkenti. Mindazonáltal e mérséklés összege 2,9355 millió euró lett volna, ha az Elsőfokú Bíróság ugyanazon számítási módszert fogadta volna el, mint a Bizottság.
40. A negyedik jogalappal a fellebbező fenntartja, hogy az Elsőfokú Bíróság túllépte bírói hatáskörét – megsértve ezzel az EK 229. cikket és a 17. rendelet 17. cikkét –, amikor megváltoztatta a bírság összegének számítási módját. Másodlagosan előadja a védelemhez való jog megsértésére és a visszaható hatály tilalmára vonatkozó ötödik jogalapot. E két jogalap szorosan kapcsolódik egymáshoz, azonban külön fogom őket vizsgálni.
Negyedik jogalap: az Elsőfokú Bíróság túllépte hatáskörének korlátait
41. A fellebbező azzal érvel, hogy sem az EK 230. cikk, sem az EK 229. cikk, a 17. rendelet 17. cikkével együtt nem teszi lehetővé az Elsőfokú Bíróság számára, hogy módosítsa a Bizottság számítási módszerét. Lényegében azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság vagy ultra vires
járt el az EK 230. cikk megsértésével, vagy túllépte a kereseti kérelem korlátait az EK 229. cikk megsértésével.
42. A Bizottság ezen jogalap elfogadhatatlanságára hivatkozik. Szerinte a fellebbező azt kéri a Bíróságtól, hogy az Elsőfokú Bíróság általi értékelést és bírságkiszabást a sajátjával helyettesítse. Kiemeli, hogy „a Bíróságnak – amikor a fellebbezés keretén belül jogi kérdésekről határoz – nem feladata, hogy méltányossági okokból a sajátjával helyettesítse az Elsőfokú Bíróság értékelését”, mivel az utóbbi a kiszabott bírságok összegéről az EK 229. cikk értelmében korlátlan felülvizsgálati jogkörében dönt.(35)
43. Nem értek egyet e jogalapnak a Bizottság általi minősítésével. Véleményem szerint a fellebbező az Elsőfokú Bíróság bírságokkal kapcsolatos hatáskörének korlátaira vonatkozó jogkérdést vet fel. A jogalap ezért elfogadható.
44. A fellebbező azon állításának azonban, amely szerint az Elsőfokú Bíróság a bírság kiszámítása módszerének megváltoztatásával figyelmen kívül hagyta az EK 230. cikk szerinti hatáskörének korlátait, nincs jelentősége. A bírság új összegének megállapításakor az Elsőfokú Bíróság nem az EK 230. cikk keretében járt el, hanem az EK 229. cikk és a 17. rendelet 17. cikke szerinti hatásköröket gyakorolta. Következésképpen vizsgálni fogom a fellebbező azon állítását, amely szerint az Elsőfokú Bíróság túllépte a kereseti kérelem korlátait, amikor a Bizottság számítási módszerét a sajátjával helyettesítette.
45. A 17. rendelet 17. cikke kimondja, hogy „a közösségi bíróság korlátlan hatáskörrel bír a Szerződés [229]. cikkének értelmében a Bizottság bírságot vagy a kényszerítő bírságot megállapító határozatainak felülvizsgálatára; a kirótt bírságot, vagy kényszerítő bírságot törölheti, csökkentheti vagy emelheti”. A közösségi bíróság e rendelkezés szerinti hatáskörének jellegzetessége az, hogy nem csupán a szankció jogszerűségének egyszerű felülvizsgálatát teszi lehetővé, hanem azt meg is változtathatja, akár a Bizottság lényeges ténybeli vagy jogban való tévedésének hiányában is.(36)
46. A kereseti kérelmen való túlterjeszkedés tilalmának szabálya azzal jár, hogy a bíróságok csak a felek által előterjesztett kérdésekről határozhatnak. A jelen esetben az a kérdés merül fel, hogy mi e szabály hatálya a „korlátlan hatáskör” fogalmának fényében az EK 229. cikk értelmében.
47. A magánjogban, ahonnan a kereseti kérelmen való túlterjeszkedés tilalma ered, e szabály a bíró jogkörét korlátozza oly módon, hogy a jogvitában részes felek szuverenitását és jogbiztonságát garantálja.(37) Ez érvényes lényegében a közigazgatási jogra is. A kereseti kérelmen való túlterjeszkedés tilalmának ez utóbbi keretben azonban közvetlen hatása van a bíró és a közigazgatás kapcsolatára, mivel ez utóbbi értelemszerűen a jogvitában részes fél.
48. A „korlátlan bírói hatáskör” fogalma pontosan ezt a szempontot érinti, nevezetesen a bíróság és a közigazgatás hatáskörének körülhatárolását. Az EK 229. cikk és a 17. rendelet 17. cikke a közösségi bíróságot feljogosítja, hogy a közigazgatási hatóság értékelését a sajátjával helyettesítse, és így a Bizottság helyett határozzon. Itt jelentős kivétel van – még ha korlátozott területen is – a közösségi bíróság átlagos helyzetéhez képest.(38)
49. Ennek következtében e területen a kereseti kérelmen való túlterjeszkedés tilalma, amely a bírói jogkör gyakorlásának korlátjaként értendő, csak korlátozott szerepet játszik. Véleményem szerint csupán úgy kell érteni, miszerint azt jelenti, hogy a közösségi bíróság nem gyakorolhatja korlátlan hatáskörét, ha a bírsággal kapcsolatos kérdésben nem kérték a döntését. Ha a bírság összegének kérdését újból értékelni kell, az EK 229. cikk szerinti hatáskör ténylegesen „korlátlan hatáskör”, abban az értelemben, hogy egyaránt gyakorolható a bírság összegének növelése, illetve mérséklése érdekében.(39) Következésképpen az Elsőfokú Bíróság a bírság összegének értékelése során más számítási módot is alkalmazhat, még akkor is, ha az kedvezőtlenebb az érintett vállalkozás számára.
50. Ebből következik, hogy a fellebbező által előadott negyedik jogalapot el kell utasítani.
51. Ennek ellenére hangsúlyozni kívánom, hogy nem gondolom, hogy az Elsőfokú Bíróság korlátlan hatáskörrel rendelkezik az EK 229. cikk és a 17. rendelet 17. cikke alapján. Ez a fellebbező által előadott ötödik jogalaphoz vezet.
Ötödik jogalap: a védelemhez való jog és a visszaható hatály tilalmának megsértése
52. Az ötödik jogalap első része a védelemhez való jog megsértésére vonatkozik. A fellebbező fenntartja, hogy az Elsőfokú Bíróságnak az e módosításra vonatkozó szándékát kontradiktórius vita tárgyává kellett volna tennie. Mivel nem tette lehetővé a felperes számára, hogy a tervezett módosítással kapcsolatban kifejtse álláspontját, az Elsőfokú Bíróság megsértette a közösségi jog egy általános elvét.
53. Véleményem szerint a közösségi bíróságot a korlátlan hatásköre gyakorlásának keretében bírság kiszabásakor ugyanazok a jogi kötelezettségek terhelik, mint a Bizottságot. Ezek magukba foglalják az indokolási kötelezettséget, az egyenlő bánásmód elvét(40), a jogbiztonság elvét(41) és a meghallgatáshoz való jogot(42) .
54. E tekintetben nem szabad elfelejteni, hogy mivel a Bizottságnak bírságot kiszabó határozatok elfogadására vonatkozó jogköreiről van szó, az Elsőfokú Bíróság helyesen mondta ki, hogy a meghallgatáshoz való jog „a közösségi jog alapvető elve és minden körülmény között figyelembe kell venni, különösen az olyan eljárásokban, amelyek szankciókhoz vezethetnek, még ha közigazgatási eljárásról van is szó”(43) .
55. Ugyanígy a közösségi bíróságnak tiszteletben kell tartania e jogot korlátlan hatáskörének gyakorlása során. E nézetet támogatja VerLoren van Themaat főtanácsnok a Stichting Sigarettenindustrie és társai kontra Bizottság ügyben ismertetett indítványában(44) . Ebben az ügyben a főtanácsnok úgy vélte, hogy a Bizottság a határozatában nem szentelt elegendő figyelmet a felpereseknek való felróhatóság foka meghatározásának. Következésképpen véleménye szerint a bírság mértéke túl alacsony volt. Ezt követően a következőket jegyzi meg:
„A 17/62 rendelet 17. cikke alapján ez önmagában indok lehet a Bíróságnak, hogy a bizonyos vállalkozásokra kiszabott bírságot hivatalból emelje. Azonban jelen esetben nem javaslom, hogy e hatáskörével éljen a Bíróság. […] e hatáskör esetleges alkalmazása esetén véleményem szerint kívánatos lehet a szóbeli eljárás előtt időben, írásban felhívni a felek figyelmét erre a hatáskörre, és ha szükséges, ugyanekkor felhívni a Bizottságot a hiányzó információk megadására a jogkör gyakorlása és annak lehetővé tétele érdekében, hogy a felek írásban állást foglalhassanak a szóbeli eljárás előtt”(45) .
56. A főtanácsnok által javasolt megközelítés abból a jogos aggodalomból ered, hogy a korlátlan hatáskör gyakorlása nem vezethet olyan tények vagy szempontok vizsgálatához, amelyeket a feleknek nem volt ténylegesen lehetőségük vitatni. Véleményem szerint ezen aggály indokolt adott számítási mód megváltoztatása keretében is, ha az, mint a jelen esetben is, az érintett vállalkozás hátrányára történik. Figyelemmel a közösségi bíróságnak a 17. rendelet 17. cikke alapján fennálló széles jogkörére és egy ilyen változtatással járó jelentős pénzügyi következményekre, nagyon jelentős, hogy a közösségi bíróság a korlátlan hatáskörét a felperesnek a meghallgatáshoz való joga legnagyobb tiszteletben tartásával gyakorolja.
57. E tekintetben példaértékű az Elsőfokú Bíróság Cheil Jedand kontra Bizottság ügyben 2003. július 9‑én hozott ítélete.(46) A Bizottság – a jelen esethez eléggé hasonló módon – a bírságkiszabási iránymutatásban előírt számítási módtól eltérő számítási módot alkalmazott. Az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a bírságkiszabási iránymutatásban előírt számítási mód megfelelőbb volt.(47) Így korlátlan hatáskörét gyakorolva ezt a módszert alkalmazta.(48) Az Elsőfokú Bíróság – amint arról az ítélet is tanúskodik – azonban csak azt követően járt el így, miután lehetővé tette a felperes számára, hogy kifejtse álláspontját erről a kérdésről:
„225. Az Elsőfokú Bíróság a 2002. február 7‑én küldött írásbeli kérdéssel felhívta a Bizottságot, hogy többek között pontosítsa és indokolja a bírság összegének számítási módszerét.
226. A Bizottság 2002. február 27‑i válaszában jelezte, hogy a súlyosító és enyhítő körülmények figyelembevételét célzó emelések és csökkentések kiszámításának helyes módja abban áll, hogy a bírság alapösszegére százalékot alkalmaznak. Elismerte, hogy nem követte következetesen ezt a számítási módot a határozatában […].
227. A tárgyalás során a felperes jelezte, hogy nincs kifogása a Bizottság által a 2002. február 27‑i levélben leírt bírságszámítási mód ellen.”
58. A megtámadott ítélet ezzel szemben nem említ bírságszámításra vonatkozó írásbeli kérdéseket. Ugyanígy nem tesz említést a fellebbezővel e kérdésről történő eszmecseréről sem. Ennélfogva a Bíróság a fellebbezés során eljárva nem ismerheti el, hogy a fellebbező meghallgatáshoz való jogát betartották az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban.
59. Ezen indokok alapján azt javaslom, hogy a Bíróság állapítsa meg, hogy az ötödik jogalap első része megalapozott, és következésképpen helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet a bírság összegét 42,4125 millió euróban megállapító részében.
C – A megtámadott ítélet bírság összegét megállapító része hatályon kívül helyezésének következményei
60. A Bíróság alapokmánya 61. cikke kimondja, hogy „[…] ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti”. Miután a fellebbezőnek a bírság összegére vonatkozó érvei meghallgatásra kerültek, azt javaslom, hogy a Bíróság éljen ezzel a lehetőséggel, és gyakorolja az EK 229. cikk és a 17. rendelet 17. cikke alapján fennálló saját hatáskörét.
61. A fellebbező azt kéri, hogy a bírság összegét mérsékeljék 41,11 millió euróra, arra az összegre, amelyet az Elsőfokú Bíróság megállapított volna, ha ugyanazt a számítási módot alkalmazta volna, mint a Bizottság.
62. E kérelemmel kapcsolatban megjegyzem, hogy a megtámadott ítélet a bírságkiszabási iránymutatásban előírt módszert alkalmazza. A fellebbező sehol nem kérdőjelezi meg e számítási módszer megalapozottságát. Mégis azt állítja, hogy annak alkalmazása a jelen esetben a visszaható hatály tilalma elvének megsértéséhez vezet.
63. Nem értek egyet a fellebbezővel. A Bíróság körültekintően megvizsgálta a bírságkiszabási iránymutatás visszaható hatályú alkalmazásának problémáját a Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben(49) és az Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben(50) hozott ítéletekben. A Bíróság kimondta, hogy „az iránymutatás és különösen az abban meghatározott új bírságszámítási módszer – feltéve, hogy súlyosító hatással van a kiszabott bírságok mértékére – az adott jogsértés elkövetésekor ésszerűen előre látható volt az olyan vállalkozások számára, mint amilyenek a fellebbezők”(51) . Következésképpen a Bizottság az iránymutatásnak a Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1990‑re visszanyúló jogsértésekre való alkalmazásával nem sértette meg a visszaható hatály tilalmának elvét.(52)
64. Következésképpen azt javaslom a Bíróságnak, hogy alkalmazza a bírságkiszabási iránymutatásban előírt számítási módszert, és – figyelemmel a jelen ügy körülményeire – a bírság összegét 42,4125 millió euróban állapítsa meg.
III – A költségekről
65. Az eljárási szabályzat 69. cikke 3. §‑ának értelmében, amely a 118. § szerint alkalmazandó a Bíróság előtti olyan eljárásban, amelynek tárgya az Elsőfokú Bíróság határozata elleni fellebbezés, részleges pernyertesség esetén a Bíróság elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását. Mivel a Bizottság egyik jogalapja és a fellebbezőnek egy kivételével az összes jogalapja elutasításra került, azt javaslom a Bíróságnak, hogy ez utóbbit kötelezze saját költségeinek és a Bizottság költségei háromnegyed részének viselésére.
IV – Végkövetkeztetések
66. A fenti indokok alapján indítványozom, hogy a Bíróság:
1) helyezze hatályon kívül az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának a T‑38/02. sz., Groupe Danone kontra Bizottság ügyben 2005. október 25‑én hozott ítélete rendelkező részének első pontját;
2) a fellebbezőre kiszabott bírság összegét 42,4125 millió euró összegben állapítsa meg;
3) a fellebbezést ezt meghaladó részében utasítsa el;
4) kötelezze a fellebbezőt saját költségeinek és a Bizottság költségei háromnegyed részének viselésére.
(1) .
(2)  –	T‑38/02. sz. ügy (EBHT 2005., II‑4407. o.).
(3)  –	Az EK‑Szerződés 81. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban hozott határozat (IV/37.614/F3 PO/Interbrew és Alken-Maes ügy) (HL 2003. L 200., 1. o.).
(4)  –	A Szerződés [81]. és [82]. cikkének végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet (HL 1962. L 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.). A megtámadott határozat meghozatalának időpontja korábbi, mint a Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003 tanácsi rendelet (HL L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) hatálybalépése és az 1/2003/EK rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján kiszabott bírságok megállapításáról szóló bizottsági iránymutatás (HL 2006. C 210., 2. o.) elfogadása.
(5)  –	Hivatkozás a 3. lábjegyzetben.
(6)  –	A megtámadott határozat indokolásának 295. pontja.
(7)  –	A megtámadott határozat indokolásának 331. pontja.
(8)  –	A megtámadott határozat 1. és 2. cikke.
(9)  –	A megtámadott határozat indokolásának 314. pontja.
(10)  –	A megtámadott határozat indokolásának 315. pontja.
(11)  –	A fent hivatkozott ítélet.
(12)  –	A megtámadott ítélet 309. és 310. pontja.
(13)  –	A megtámadott ítélet 311–313. pontja.
(14)  –	A C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P–C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑5425. o.) 209. pontja, valamint a C‑167/04. P. sz., JCB Service kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 21‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑8935. o.) 207. pontja.
(15)  –	Lásd a C‑30/91. sz., Lestelle kontra Bizottság ügyben 1992. június 9‑én hozott ítélet (EBHT 1992., I‑3755. o.) 28. pontját; a C‑93/02. sz., Biret International kontra Tanács ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑10497. o.) 60. pontját és a C‑226/03. sz., José Martí Peix kontra Bizottság ügyben 2004. december 2‑án hozott ítélet (EBHT 2004., I‑11421. o.) 29. pontját.
(16)  –	EJEB, 2006. március 29‑i 67335/01. sz. ítélet, 59. §.
(17)  –	Ebben az értelemben lásd ugyanott, 53. §.
(18)  –	A 117/83. sz. Könecke‑ügyben 1984. szeptember 25‑én hozott ítélet (EBHT 1984., 3291. o.) 11. pontja.
(19)  –	Lásd Geelhoed főtanácsnoknak a C‑308/04. sz., SGL Carbon kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványának (2006. június 29‑én hozott ítélet, EBHT 2006., I‑5977. o.) 78. pontját.
(20)  –	A 100/80–103/80. sz., Musique diffusion française kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítélet (EBHT 1983., 1825. o.) 106. pontja. Újabb ítélethez lásd a fent hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 240‑242. pontját.
(21)  –	Az ítélet 71. pontja.
(22)  –	A C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz. egyesített ügyek (EBHT 2004., I‑123. o.) 91. pontja.
(23)  –	A T‑6/89. sz. ügy (EBHT 1991., II‑1623. o.) 295. pontja. Lásd a T‑203/01. sz., Michelin kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítélet (EBHT 2003., II‑4071. o.) 293. pontját is.
(24)  –	Lásd e tekintetben a fent hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 211., 213. és 214. pontját.
(25)  –	A Szerződés [81]. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/31.149 – „Polipropilén”‑ügy) 1986. április 23‑én hozott 86/398/EGK bizottsági határozat (HL L 230., 1. o.), az indokolás 107. pontja, valamint a Szerződés [81]. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/33.133‑A: nátrium-karbonát – Solvay, ICI ügy) 1990. december 19‑én hozott 91/297/EGK bizottsági határozat (HL L 152., 1. o.), az indokolás 65. pontja.
(26)  –	A szerződés [81]. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/30.988 – megállapodások és összehangolt magatartások a Benelux országok síküveg ágazatában ügy) 1984. július 23‑án hozott 84/388/EGK bizottsági határozat (HL L 212., 13. o.), az indokolás 53. pontja.
(27)  –	Ugyanebben az értelemben: a fent hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 231. pontja. Lásd a C‑397/03. sz., Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben 2006. május 18‑án hozott ítélet (EBHT 2006., I‑4429. o.) 25. pontját is.
(28)  –	A megtámadott ítélet 352. és 353. pontja. Az Elsőfokú Bíróság e tekintetben a 41/69. sz., ACF Chemiefarma kontra Bizottság ügyben 1970. július 15‑én hozott ítélet (EBHT 1970., 661. o.) 19. pontját idézi.
(29)  –	A visszaesés fogalmához lásd a T‑141/94. sz., Thyssen Stahl kontra Bizottság ügyben 1999. március 11‑én hozott ítélet (EBHT 1999., II‑347. o.) 617. pontját és a fent hivatkozott Michelin kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 284. pontját.
(30)  –	52/69. sz. ügy (EBHT 1972., 787. o.).
(31)  –	Az ítélet 21. pontja.
(32)  –	Az ítélet 21. pontja. Az EK‑Szerződés alapján nyújtott támogatások felülvizsgálatára vonatkozóan lásd a C‑372/97. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑3679. o.) 116–119. pontját és a C‑298/00. P. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 2004., I‑4087. o.) 89–92. pontját; Az ESZAK‑Szerződés alapján nyújtott támogatások felülvizsgálatára vonatkozóan lásd a C‑74/00. P. és C‑75/00. P. sz., Falck és Acciaierie di Bolzano kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. szeptember 24‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑7869. o.) 140. pontját. Az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatából néhány példa: az EK‑Szerződés alapján nyújtott támogatások felülvizsgálatára vonatkozóan a T‑109/01. sz., Fleuren Compost kontra Bizottság ügyben 2004. január 14‑én hozott ítélet (EBHT 2004., II‑127. o.) 145. pontja; a tisztviselők személyzeti szabályzata alapján fegyelmi eljárás indítására vonatkozóan a T‑307/01. sz., François kontra Bizottság ügyben 2004. június 10‑én hozott ítélet (EBHT 2004., II‑1669. o.) 46. pontja; a versenyszabályok megsértése esetén a Bizottság bírságkiszabási jogköréről a T‑22/02. és T‑23/02. sz., Sumitomo Chemical kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. október 6‑án hozott ítélet (EBHT 2005., II‑4065. o.) 87. pontja.
(33)  –	A szerződés [81]. cikke szerinti eljárásra vonatkozó, 1974. május 15‑i 74/292/EGK bizottsági határozat (IV/400 – üvegtartályok gyártói közötti megállapodások) (HL L 160., 1. o.), 3. cikk.
(34)  –	A megtámadott ítélet 363. pontja.
(35)  –	A fent hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 245. és 246. pontja. Lásd például a C‑320/92. sz., Finsider kontra Bizottság ügyben 1994. december 15‑én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑5697. o.) 46. pontját is.
(36)  –	Lásd ebben az értelemben a C‑238/99. P., C‑244/99. P., C‑245/99. P., C‑247/99. P., C‑250/99. P–C‑252/99. P. és C‑254/99. P. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij egyesített ügyekben 2002. október 25‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑8375. o.) 692. pontját. Lásd a Commentaire Mégret
1993., 10. kötet, 94. oldalt is, és ezzel ellentétben egy megszorítóbb véleményért, Warner főtanácsnoknak a 32/78., 36/78. és 82/78. sz., BMW Belgium és társai kontra Bizottság egyesített ügyekre vonatkozó indítványát (1979. július 12‑én hozott ítélet, EBHT 1979., 2435. o.).
(37)  –	Amint azt a Bíróság a C‑430/93. és C‑431/93. sz., Van Schijndel és Van Veen egyesített ügyekben 1995. december 14‑én hozott ítéletének (EBHT 1995., I‑4705. o.) 21. pontjában kimondta: „[ezt] a korlátozást igazolja azon elv, amely szerint egy polgári peres eljárásban a kezdeményezés joga a feleket illeti meg, és a bíró csak kivételes esetekben, olyankor járhat el hivatalból, amikor beavatkozását a közérdek követeli meg. Ez az elv a tagállamok nagy része által osztott, az állam és a magánszemély közötti viszonyra vonatkozó felfogást fejezi ki, védi a védekezéshez való jogot, és biztosítja az eljárás megfelelő lefolytatását, különösen azzal, hogy elhárítja az új jogi érvek értékelésével járó késedelmet”. Amint ezen ítélet mutatja, a kereseti kérelmen való túlterjeszkedés tilalmának az a hatása, hogy a bíróság elvben nem adhat elő hivatalból jogalapot, és hogy az eljárás egy bizonyos szakaszától kezdve a fél nem adhat elő jogalapot, és nem terjeszthet elő tényeket azokon kívül, amelyeken a keresete alapul. Lásd Jacobs főtanácsnoknak a C‑210/98. sz., Salzgitter kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványának (2000. július 13‑án hozott ítélet, EBHT 2000., I‑5843. o.) 129–143. pontját azon elvvel kapcsolatban, amely szerint a Bíróság a felek által a fellebbezésben elő nem terjesztett érveket nem fogadhat el, valamint a közrendi kérdéseket érintő jogalapokra vonatkozó kivételekkel kapcsolatban.
(38)  –	Lásd a 17. rendelet 17. cikkén kívül a [szerződés 75. cikke (3) bekezdésének] végrehajtása keretében a fuvardíjakban és fuvarozási feltételek terén alkalmazott hátrányos megkülönböztetés megszüntetéséről szóló 11. tanácsi rendelet (HL 1960., 52., 1121. o.) 11. cikkét; a vasúti, közúti és belvízi szállítási ágazatokra vonatkozó versenyszabályok alkalmazásáról szóló, 1968. július 19‑i 1017/68/EGK tanácsi rendelet (HL L 175., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 6. o.) 24. cikkét; a szerződés 85. és 86. cikkének a tengeri szállításra történő alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1986. december 22‑i 4056/86/EGK tanácsi rendelet (HL L 378., 4. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 241. o.) 21. cikkét; a légiközlekedési ágazat vállalkozásaira vonatkozó versenyszabályok alkalmazásával kapcsolatos eljárás megállapításáról szóló, 1987. december 14‑i 3975/87/EGK tanácsi rendelet (HL 374., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 262. o.) 14. cikkét; a számítógépes helyfoglalási rendszerek ügyviteli szabályzatáról szóló, 1989. július 24‑i 2299/89/EGK tanácsi rendelet (HL L 220., 1.o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 277. o.) 17. cikkét és a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló, 1989. december 21‑i 4064/89/EGK tanácsi rendelet (HL L 395., 1.o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 31. o.)16. cikkét.
(39)  –	Ilyen értelmű véleményért lásd VerLoren van Themaat főtanácsnoknak a 240/82–242/82., 261/82., 262/82., 268/82. és 269/82. sz., Stichting Sigarettenindustrie kontra Bizottság egyesített ügyekre vonatkozó indítványát (1985. december 10‑én hozott ítélet, EBHT 1985., 3831. o.). Megjegyezhető azonban, hogy a Bíróság a 8/56. sz., ALMA kontra Főhatóság ügyben 1957. december 10‑én hozott ítéletben úgy ítélte meg, hogy „még formális kérelem hiányában is, a Bíróság jogosult a túlzott összegű bírságot mérsékelni, mivel egy ilyen eredmény nem lépné túl a kereseti kérelmen való túlterjeszkedés korlátait, hanem ellenkezőleg a kérelem részleges elfogadásához vezet”. Egy a contrario
értelmezés ahhoz a következtetéshez vezethetne, hogy az Elsőfokú Bíróság nem növelheti
a bírságot formális, a bírság újból értékelését (vagyis mérséklést vagy növelést) kérő kérelem hiányában. Az a contrario
érveket azonban a legnagyobb körültekintéssel kell kezelni, amint azt a Bíróság kimondta a 8/55. sz., Fédération Charbonnière de Belgique kontra Főhatóság ügyben 1956. november 26‑án hozott ítéletének (EBHT 1956., 291. o.) 305. pontjában.
(40)  –	A fent hivatkozott Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 617. pontja.
(41)  –	Lásd például a 326/85. sz., Hollandia kontra Bizottság ügyben 1987. december 15‑én hozott ítélet (EBHT 1987., 5091. o.) 24. pontját.
(42)  –	Lásd a 85/76. sz., Hoffmann La Roche kontra Bizottság ügyben 1979. február 13‑án hozott ítélet (EBHT 1979., 461. o.) 11. pontját és a fent hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítélet 10. pontját. Lásd a 17. rendelet 19. cikkét és az 1/2003/EK rendelet 27. cikkét.
(43)  –	A T‑5/00. és T‑6/00. sz., Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied és Technische Unie kontra Bizottság egyesített ügyekben 2003. december 16‑án hozott ítélet (EBHT 2003., II‑5761. o.) 32. pontja. Lásd például a T‑31/99. sz., ABB Asea Brown Boveri kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítélet (EBHT 2002., II‑1881. o.) 53. pontja, a T‑11/89. sz., Shell kontra Bizottság ügyben 1992. március 10‑én hozott ítélet (EBHT 1992., II‑757. o.) 39. pontja és a T‑450/93. sz., Lisrestal és társai kontra Bizottság ügyben 1994. december 6‑án hozott ítélet (EBHT 1994., II‑1177. o.) 42. pontja is. Lásd ezenkívül a Bíróságnak a 42. lábjegyzetben hivatkozott ítélkezési gyakorlatát.
(44)  –	A 39. lábjegyzetben hivatkozott ítélet.
(45)  – Ugyanott, 3851. o.
(46)  –	T‑220/00. sz. ügy (EBHT 2003., II‑2473. o.).
(47)  –	Ugyanott, 229. pont.
(48)  –	Ugyanott, 230. pont.
(49)  –	Lásd különösen a 173. és a 219–232. pontot.
(50)  –	Lásd a 20–26. pontot.
(51)  –	Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 231. pontja. Lásd az Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 25. pontját.
(52)  –	Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 232. pont és az Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ítélet 25. pontja.