62001CC0486_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A Front national nevű francia politikai párt fellebbezést nyújtott be az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának a T-327/99 sz. ügyben 2001. október 2-án hozott ítélete ellen, amely megalapozatlannak minősítette a „Független Képviselők Technikai Frakciója (TDI) – Vegyes Képviselőcsoport” visszaható hatályú feloszlatásáról szóló, 1999. szeptember 14-i európai parlamenti határozat megsemmisítése iránti keresetét.
2. A közösségi intézmény válaszlevele csatlakozó fellebbezést tartalmaz, amelyben kéri a Bíróságot, hogy semmisítse meg a megtámadott ítéletet abban a részében, amelyben a keresetet elfogadhatónak minősíti. Az Európai Parlament szerint a Front national keresetét megalapozatlannak kellene tekinteni.
I – A megsemmisítés iránti kereset
A – Jogi háttér
3. Az Európai Parlament Eljárási Szabályzatának „A képviselőcsoportok megalakítása” című 29. cikkének az 1999. május 1-je óta hatályban lévő változata a következőket írja elő(2) :
„1. A képviselők politikai hovatartozásuknak megfelelően csoportokat alakíthatnak.
2. A képviselőcsoportnak több tagállam képviselőiből kell állnia. A képviselőcsoport megalakításához, amennyiben az két tagállam képviselőiből áll, legalább huszonhárom képviselő, amennyiben három tagállam képviselőiből áll, tizennyolc képviselő, amennyiben pedig négy vagy több tagállam képviselőiből áll, tizennégy képviselő szükséges. [Helyes fordítás: A képviselőcsoportnak egynél több tagállam képviselőiből kell állnia. A képviselőcsoport megalakításához, amennyiben az két tagállam képviselőiből áll, legalább huszonhárom képviselő, amennyiben három tagállam képviselőiből áll, legalább tizennyolc képviselő, amennyiben pedig négy vagy több tagállam képviselőiből áll, legalább tizennégy képviselő szükséges.]
3. Egy képviselő csak egy képviselőcsoporthoz tartozhat.
4. Az Elnököt nyilatkozatban kell értesíteni képviselőcsoport létrehozásáról. A nyilatkozatban meg kell határozni a csoport nevét, tagjait és elnökségének összetételét.
5. A nyilatkozatot az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában
közzéteszik . ”
4. Az Eljárási Szabályzat 30., a képviselőcsoporthoz nem tartozó képviselőkről szóló cikke szerint:
„1. A képviselőcsoporthoz nem tartozó képviselők számára titkárságot bocsátanak rendelkezésre. Az erre vonatkozó részletes szabályokat az Elnökség a főtitkár javaslata alapján állapítja meg.
2. Az Elnökség meghatározza az ilyen képviselők jogállását és parlamenti jogait.”
5. Ugyanezen jogszabály 23. cikkének értelmében az elnökök értekezlete a Parlament elnökéből és a képviselőcsoportok vezetőiből áll, akik szavazati joggal rendelkeznek, valamint a képviselőcsoporthoz nem tartozó képviselők által delegált, szavazati joggal nem rendelkező két képviselőből. A képviselőcsoportok állásfoglalási indítványt nyújthatnak be a Bizottság megválasztásával kapcsolatos vita lezárása céljából (33. cikk), valamint részt vehetnek az egyeztető bizottságba delegált parlamenti küldöttségben (82. cikk). Másrészt, a Szabályzat 137. cikke elismeri a képviselőcsoportok azon jogát, hogy legfeljebb két perces indoklást fűzzenek a szavazáshoz.
6. Az Eljárási Szabályzat azt is előírja, hogy képviselőcsoport vagy legalább harminckét képviselő kezdeményezésére van szükség az alábbiakat érintően:
– Az elnök, az alelnökök és a quaestorok jelölése (13. cikk).
– Szóbeli választ igénylő kérdések intézése a Tanácshoz vagy a Bizottsághoz, valamint az a kérés, hogy ezt a „Parlament napirendjére” tűzzék (42. cikk).
– A Tanácsnak címzett ajánlási javaslat benyújtása az EU-Szerződés V. és VI. címének hatálya alá tartozó ügyekben, illetve akkor, ha a 97. vagy 98. cikk hatálya alá tartozó nemzetközi megállapodásról nem konzultáltak a Parlamenttel (49. cikk).
– A Tanács közös álláspontjának módosítására irányuló javaslat benyújtása (80. cikk).
– Sürgős tárgyalásra irányuló kérelem benyújtása (112. cikk).
7. Az Eljárási Szabályzat 180. cikke értelmében:
„1. Amennyiben ezen Eljárási Szabályzat alkalmazása és értelmezése során kétség merül fel, az Elnök, az e területen hozott korábbi határozatok sérelme nélkül, az ügyet vizsgálat céljából az illetékes bizottsághoz utalhatja.
[...]
4. Amennyiben egy képviselőcsoport vagy legalább harminckét képviselő a bizottság értelmezését vitatja, a kérdést a Parlamentben szavazásra bocsátják. A szöveget egyszerű többséggel fogadják el, azzal a feltétellel, hogy a parlamenti képviselők legalább egyharmada jelen van. Elutasítás esetén az ügyet visszautalják a bizottsághoz.
5. A nem vitatott vagy a Parlament által elfogadott értelmezéseket az Eljárási Szabályzat alkalmazásáról szóló határozatokkal együtt dőlt betűvel szedve a megfelelő cikkhez vagy cikkekhez magyarázatként mellékelik.
6. Ezen értelmezések az érintett cikkek későbbi alkalmazása és értelmezése szempontjából irányadónak számítanak.
[...]”
B – A jogvita ténybeli előzményei
8. 1999. július 19-i keltezéssel különböző politikai csoportosulásokhoz tartozó parlamenti képviselők – az Eljárási Szabályzat 29. cikke 4. bekezdésének megfelelően – nyilatkozattal értesítették az elnököt a „Független Képviselők Technikai Frakciója (TDI) – Vegyes Képviselőcsoport” megalakításáról, amelynek bejelentett célja az volt, hogy minden képviselő számára biztosítsa a teljes parlamenti mandátuma gyakorlását.
9. A TDI-csoport „alapszabályai” között az alábbi kijelentések szerepeltek:
„Az egyes aláíró tagok megerősítik kölcsönös és teljes politikai függetlenségüket. Következésképpen:
─ A tagok szabadon szavaznak a bizottságokban és a plenáris üléseken is.
─ A tagok tartózkodnak attól, hogy a csoport valamennyi képviselője nevében beszéljenek.
─ A csoport értekezleteinek kizárólagos célja a beszédidő egyeztetése és a csoportot érintő adminisztratív és pénzügyi kérdések megoldása.
─ A csoport elnökségét a csoportosulások képviselői alkotják.”
10. Az 1999. július 20-i plenáris parlamenti ülés jegyzőkönyve(3) megállapítja, hogy a Parlament elnöke bejelentette, hogy „29 képviselőtől egy új, »Független Képviselők Technikai Frakciója« (TDI) nevű képviselőcsoport megalakulásról szóló nyilatkozatot kapott”. A többi képviselőcsoport vezetői – úgy vélvén, hogy ez esetben nem teljesült az Eljárási Szabályzat 29. cikkének (1) bekezdése szerinti politikai összetartozás követelménye – azt kérelmezték, hogy a Parlament alkotmányügyi bizottsága értelmezze a vonatkozó rendelkezést, és ennek megtörténtéig az érdekelt képviselőket tekintsék képviselőcsoporthoz nem tartozóknak.
11. 1999. július 28-i levelében az alkotmányügyi bizottság elnöke az alábbiakról tájékoztatta a Parlament elnökét:
„Az alkotmányügyi bizottság 1999. július 27-i és 28-i ülésén megvizsgálta az elnökök konferenciája 1999. július 21-i ülésén előterjesztett, az Eljárási Szabályzat 29. cikke (1) [bekezdésének] értelmezése iránti kérelmet.
Beható eszmecserét követően az alkotmányügyi bizottság 15 szavazattal 2 ellenében és 1 tartózkodás mellett a következőképpen értelmezte az Eljárási Szabályzat 29. cikkének (1) [bekezdését]:
A [TDI-csoport] megalakításáról szóló nyilatkozat nem felel meg az [Eljárási Szabályzat] 29. cikke (1) [bekezdésének].
Ugyanis a képviselőcsoport megalakításáról szóló nyilatkozat, kiváltképpen az Európai Parlament elnökének címzett értesítés 2. melléklete, kizár minden politikai összetartozást. A nyilatkozat minden aláírójának teljes politikai függetlenséget biztosít a képviselőcsoporton belül.
Az Eljárási Szabályzat 29. cikkének (1) [bekezdéséhez] magyarázatként a következő szöveg mellékelését javaslom:
»E cikk nem teszi lehetővé olyan képviselőcsoport alakítását, mely bármiféle politikai jelleget és a tagjai közötti bármiféle politikai összetartozást nyíltan tagad.«
[…]”
12. Az Eljárási Szabályzat 180. cikkének (4) bekezdése alapján a TDI-csoport vitatta az alkotmányügyi bizottság által javasolt értelmezést, amelyet parlamenti szavazásra bocsátottak, és amelyet az 1999. szeptember 14-i plenáris ülésen a képviselők többsége elfogadott.(4)
C – A felek kérelmei és a megsemmisítés iránti kereset jogalapjai
13. 1999. november 19-én a Front national keresetet nyújtott be az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságához, amelyben az Európai Parlamentnek a TDI-csoport feloszlását elrendelő határozata megsemmisítését kérte, valamint azt, hogy a Bíróság kötelezze az alperes intézményt a költségek viselésére (T-327/99. sz. ügy).
A felperes a következőkkel érvelt: 1) az Eljárási Szabályzat 29. cikke (1) bekezdésének hibás értelmezése; 2) az egyenlő bánásmód elvének és az Eljárási Szabályzat rendelkezéseinek megsértése, valamint jogi megalapozottság hiánya, amennyiben a Parlament a TDI-csoportnak az Eljárási Szabályzat 29. cikke (1) bekezdésével való összeegyeztethetőségét vizsgálva tévedésben volt, és úgy ítélte meg, hogy a nevezett csoport tagjainak nincs közös politikai összetartozása; 3) az egyenlő bánásmód elvének a TDI-csoport tagjaival szemben történt megsértése; 4) a tagállamok közös parlamentáris hagyományainak téves értelmezése; 5) lényeges formai előírások megsértése; 6) az eljárással való visszaélés vélelme.
14. 1999. október 5-én Martinez és de Gaulle képviselők már megtámadták az 1999. szeptember 14-i európai parlamenti határozatot, amellyel a TDI-csoport megalakulása bejelentésének az Eljárási Szabályzat 29. cikkével való összeegyeztethetőségéről szóló (T-222/99. sz. ügy) alkotmányügyi bizottsági állásfoglalás elfogadásra került; november 22-én Bonino, Pannella, Cappato, Dell’Alba, Della Vedova, Dupuis, Turco képviselők és a Lista Emma Bonino is megtámadták az említett határozatot (T-329/99. sz. ügy). Az Elsőfokú Bíróság – eljárási szabályzata 50. cikkének megfelelően – ítélethozatal céljából elrendelte a három ügy egyesítését.
II – Az elsőfokú ítélet
15. A T-327/99. sz. ügyben a Parlament formálisan nem nyújtott be az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 114. cikkének megfelelő elfogadhatatlansági kifogást. Ugyanakkor fenntartotta a megsemmisítés iránti kereset elfogadhatatlanságát, mert az 1999. szeptember 14-i jogi aktus nem érintette közvetlenül a felperest az EK 230. cikk negyedik bekezdése értelmében, mivel az csak egy általános jellegű rendelkezés deklaratív értelmezése volt.
16. Az ítélet 66. és 67. pontja vizsgálja ezt az érvet:
„66 A T-327/99. sz. ügyet illetően hangsúlyozni kell, hogy a Front national francia politikai párt jogi személy, melynek alapszabályában rögzített célkitűzése az, hogy tagságán keresztül politikai eszméket és terveket mozdítson elő a nemzeti és európai intézményekben. A Front national listát állított a Parlament képviselőinek 1999. júniusi választására. Az e listáról parlamenti képviselővé választott tagjai mind szerepelnek a TDI-csoport megalakítását bejelentő képviselők között. Az 1999. szeptember 14-i jogi aktus következtében mindannyian a fenti 59. pontban leírt helyzetben vannak, ami közvetlenül érinti az Európai Parlamentben általuk képviselt párt eszméi és tervei előmozdításának és így e politikai párt alapszabályában rögzített célkitűzések európai szintű megvalósításának a feltételeit.
67. Az 1999. szeptember 14-i jogi aktust ezért úgy kell tekinteni, mint amely közvetlenül érinti a Front nationalt.”
Az idézett 59. pont szerint:
„59 Ebben a tekintetben ki kell emelni, hogy az 1999. szeptember 14-i jogi aktus a TDI-csoport megalakulását bejelentő képviselőket – azáltal, hogy az Eljárási Szabályzat 30. cikke értelmében képviselőcsoporthoz nem tartozóknak tekinti őket – megfosztja attól a lehetőségtől, hogy e csoport formájában az Eljárási Szabályzat 29. cikk (1) bekezdése szerinti képviselőcsoportot alakítsanak. [...] Ebből az következik, hogy az említett képviselők más – a képviselőcsoporthoz tartozókhoz képest eltérő – körülmények között gyakorolják megbízatásukat, ahhoz a helyzethez viszonyítva, ha az 1999. szeptember 14-i jogi aktust nem fogadták volna el.”
17. A 75. pontban az Elsőfokú Bíróság elfogadhatónak minősítette a három megsemmisítés iránti keresetet, majd a megalapozottságot megvizsgálva, megalapozatlannak találta őket.
III – Az Elsőfokú Bíróság ítélete elleni fellebbezés
18. Az ítélet ellen Martinez képviselő (C-488/01. P. sz. ügy) és a Front national (C-486/01. P. sz. ügy) nyújtott be fellebbezést. Ezen kívül mindketten kérték az ítélet végrehajtásának felfüggesztését. A két ügyet a Bíróság elnökének 2002. február 21-én hozott végzésével egyesítették, elutasítván az ideiglenes intézkedés iránti kérelmet, és elhalasztva a költségekről szóló döntést.
19. Martinez képviselő fellebbezését a Bíróság teljes ülésben eljárva 2003. november 11-én hozott végzésével eljárási szabályzatának 119. cikke alapján – részben mint nyilvánvalóan elfogadhatatlant, részben pedig mint nyilvánvalóan megalapozatlant – elutasította.
20. 2001. december 17-i fellebbezésében a Front national azt kérte, hogy a Bíróság(5) :
– a fellebbezést nyilvánítsa elfogadhatónak;
– ismerje el a közösségi jog Elsőfokú Bíróság általi megsértését;
– helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
– a megtámadott határozat hatályon kívül helyezésével hozzon jogerős határozatot, vagy ennek hiányában utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bírósághoz határozathozatalra; és
– kötelezze az Európai Parlamentet a költségek viselésére.
21. Az Európai Parlament nem nyújtott be fellebbezést a Bíróság alapokmánya 56. cikkének első bekezdése szerinti két hónapos határidőn belül.(6) Ugyanakkor 2002. február 14-én beérkezett válaszbeadvánnyal élt, amelyben csatlakozó fellebbezést nyújtott be a Front national által megtámadott határozattal szemben, azt kérvén, hogy a Bíróság:
– utasítsa el a fellebbezést;
– helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, amennyiben az elfogadhatónak nyilvánítja a Front national keresetét;
– mondja ki, hogy a Front national keresete a T-327/99 sz. ügyben elfogadhatatlan, illetve – adott esetben – megalapozatlan; és
– kötelezze a Front nationalt a költségek viselésére.
22. A Bíróság elnöke nem engedélyezte válasz és viszonválasz előterjesztését a fellebbezési eljárásban. Engedélyezte azonban, hogy a Front national egy válaszban előterjessze a Parlament válaszbeadványának 15–29. pontjában felhozott, a csatlakozó fellebbezés indoklását alátámasztó érvekkel kapcsolatos álláspontját; a választ a Front national 2002. április 15-én nyújtotta be.
Tekintve, hogy a Parlament nem nyújtott be kiegészítő beadványt, a Front national által benyújtott beadványt a Bíróság Hivatala 2002. május 27-én megküldte neki.
23. A C-486/01. P. sz. ügyben 2003. december 9-én tartották a tárgyalást, amelynek során meghallgatásra került a felek szóbeli előadása.
IV – A fellebbezés vizsgálata
24. Tekintetbe véve az Európai Parlamentnek azt a hivatkozását, hogy a Front national megsemmisítés iránti keresete a jogalap hiánya miatt elfogadhatatlan volt, felmerül annak a kérdése, hogy a jelen ügy megoldás érdekében milyen sorrendet kell követni az eljárás folyamán: először a fellebbezést kell-e vizsgálni, és utána a csatlakozó fellebbezést, vagy pedig fordítva. (7) Annak tudatában, hogy milyen eltérő hatások eredhetnek az egyik vagy a másik megoldás alkalmazásából, úgy vélem, az lenne a helyes, ha a Bíróság a második megoldás mellett döntene, és legelőször a csatlakozó fellebbezést vizsgálná meg.
25. Több ok is alátámasztja ezt a választást. Egyfelől: ha a Bíróság először a fellebbezést vizsgálná, és elfogadhatatlannak találná, talán ez után is határoznia kellene a csatlakozó fellebbezés kérdésében.(8) Ugyan ez történne, ha a fellebbezést megalapozatlannak találná.(9) Ezen kívül, ha a Bíróság úgy döntene, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen alkalmazta az EK 230. cikk negyedik bekezdését, az eljárás rendje nem lenne lényeges. Ellenben ha a Bíróság jogban való tévedésnek értékelné azt a tényt, hogy az elsőfokú eljárásban az Elsőfokú Bíróság elismerte a kereset megalapozottságát, az eredeti fellebbezés nem lenne elfogadható – tehát nem is kellett volna azt érdemben megvizsgálni –, következésképpen sérülne a pergazdaságosság elve.
Másfelől: ahogyan azt már a Tanács kontra Boehringer üggyel kapcsolatos indítványomban is jeleztem(10), a felperes jogalapja a kereset benyújtására a kereshetőségi jog, amelynek hiányában a bíróságnak nincs hatásköre az ügy érdemi megismerésére.(11)
A – Az Európai Parlament csatlakozó fellebbezése
1. A felek érvei
26. Az Európai Parlament számára a Front national megsemmisítés iránti keresete (T-327/99. sz. ügy) a jogalap hiánya miatt elfogadhatatlan volt, mivel a megtámadott jogi aktus nem érintette közvetlenül a felperest. Az Elsőfokú Bírósága által kimondott elfogadhatóságból tehát az EK 230. cikk negyedik bekezdésének téves értelmezése, valamint a közösségi jog Bíróság alapokmányának 58. cikke szerinti megsértése következik.
27. Először is: a Parlament arra hivatkozik, hogy ellentmondás van a megtámadott ítélet 67. pontja és a többi rész között, amelyek arra engednek következtetni, hogy az Elsőfokú Bíróság értékelése ellentétes azzal, amelyet előzőleg elfogadott, és ezt egyáltalán nem indokolta meg. A Parlament arra hivatkozik, hogy az ítélet alapján a TDI-csoportba tartozó képviselőket a megtámadott határozat közvetlenül is érintheti, mert ez megfosztotta őket attól a lehetőségtől, hogy az Eljárási Szabályzat 29. cikke (1) bekezdésének értelmében képviselőcsoportot alakítsanak. A Parlament szerint érthetetlen, hogy nemzeti politikai pártokat, melyeknek az Eljárási Szabályzat értelmében nincsen különleges jogállásuk, ugyanúgy érintenék a Parlament jogi aktusai, mint a képviselőket, akik ezen Eljárási Szabályzat értelmében különleges jogállást élveznek. Hozzáteszi, hogy ha egy kereset elfogadhatósága a jogi személyek alapító okirataiban szereplő rendelkezésektől függne, akkor e személyek perbeli jogképessége végső soron saját akaratuktól függne, és ebben az esetben az ilyen személyek keresetei elfogadhatóak lennének, míg mások keresetei nem.
28. Másodszor: a Parlament azt állítja, hogy – bár néhány képviselő helyzete oly módon megváltozott a megtámadott határozat következtében, hogy valószínűleg nehezebbé vált pártjaik eszméinek és terveinek előmozdítása – csak a Front national képviselőinek van lehetősége a közvetlen érintettség bizonyítására, mivel az említett francia politikai párt csak közvetetten érintett.
29. Harmadszor: a Parlament szerint a belső szervezetében elfogadott, a képviselők jogállását szabályozó jogi aktus más alanyok tekintetében nem válthat ki joghatásokat. Jóllehet a Front national részt vett az 1999. júniusi választásokon, a választási kampányban résztvevő pártok és az ennek következtében megalakuló közgyűlés közötti jogviszonyok megszűnnek a választások után, ugyanis mind a Közgyűlés képviselőinek közvetlen és általános választójog alapján történő választásáról szóló okmány 4. cikkének (1) bekezdése, mind az Eljárási Szabályzat 2. cikke(12) szerint ugyanis a Parlamentbe megválasztott képviselők megbízatásukat szabadon gyakorolják, semmiféle utasítás nem köti őket, és kötött mandátumot sem fogadhatnak el. Következésképpen, annak elismerése, hogy a megtámadott határozat érinti a Front nationalt, egyet jelentene azzal, hogy a képviselők szerepe pusztán a Parlament és a saját pártok közötti közvetítők szerepére redukálódik, saját autonómia és felelősség nélkül, valódi jogállásukat figyelmen kívül hagyva. A Parlament még hozzáfűzi, hogy az EK 191. cikk, amely kiemeli, hogy a politikai pártok az Unión belüli integráció fontos tényezői, és hozzájárulnak az európaiságtudat kialakításához és az uniós polgárok politikai akaratának kinyilvánításához(13), e tekintetben nem releváns, mert az európai politikai pártoknak egyfelől még nincsen alkotmányosan szabályozott jogállása, amely közösségi jelleggel meghatározná jogaikat és kötelezettségeiket(14), másfelől pedig jellegükből kifolyólag különböző tagállamokból származó tagsággal kellene rendelkezniük, ami a Front national esetében nem valósul meg, mivel az csak Franciaországban rendelkezik társadalmi gyökerekkel.
30. Negyedszer: a Parlament azokra a káros következményekre utal, melyekkel a Front national keresetének elfogadása járna. Ha az Elsőfokú Bíróság ítélete hatályban maradna, az azzal a kockázattal járna, hogy megnövekszik a Parlament belső szervezeti intézkedései által csak közvetetten érintett személyek kereseteinek száma. Példaképpen lehet említeni a politikai pártok alapítványait – abban az esetben, ha a képviselőcsoportnak fizetett pénzeszközökből nem kaphatnának juttatást – vagy egyéb pártokat, amelyek melyek saját alapszabályuk folytán különösen érintettnek tekintenék magukat az Eljárási Szabályzat bizonyos rendelkezései, különösen a bizottságok összetételéről szóló 152. cikk, illetve a parlamentközi küldöttségek felállításáról és feladatköréről szóló 168. cikk azon része által, amely a tagállamok és a politikai nézetek lehető legméltányosabb képviseletének biztosításáról rendelkezik.
31. A Front national úgy véli, hogy a közösségi bíróságoknak meg kellene adni azt a lehetőséget – tekintettel az Európai Parlament megnövekedett hatáskörére, döntési jogkörére és jogi eszköztárára – tényleges ellenőrzést gyakorolhassanak az Európai Parlament által kibocsátott jogi aktusok felett.
A Front national úgy véli, hogy a megtámadott határoztat közvetlenül érintette őt, mert a TDI-csoport feloszlatása nem csak az abban résztvevő képviselőkre volt hatással, akiket így megfosztottak számos, csak a képviselőcsoporthoz tartozó képviselők számára biztosított jog gyakorlásának lehetőségétől, hanem azokra a pártokra is, amelyekhez az említett képviselők tartoztak. A párt kiemeli, hogy nyilvánvaló érdeke volt, hogy mindent megtegyen annak érdekében, hogy a listáiról az általa megszervezett és jelentős költséggel lebonyolított választási kampány eredményeképpen megválasztott képviselők ugyanolyan lehetőségekkel rendelkezzenek, mint más képviselők, és hozzáfűzi, hogy minden, a feloszlatott csoportba tartozó francia nemzetiségű képviselő az ő pártjának soraiban küzdött. Az anyagi veszteségeket illetően a Front national megemlíti a költségvetésben a 3707. tételben szereplő, konkrétan az adminisztratív és titkársági jellegű kiadásokra (3707/1), valamint a képviselőcsoportok politikai tevékenységének költségeire vonatkozó (3707/2) előirányzatokat: miközben egy képviselőcsoporthoz tartozó képviselő éves támogatása 36 698,28 euró, egy képviselőcsoporthoz nem tartozóé csak 9 909,19 euró.
32. Végül a Front national hozzáteszi, hogy ha a Bíróság elfogadhatónak nyilvánított egy, az Európai Parlament határozata ellen irányuló keresetet, amely megsértette a pártok választási kampánybeli egyenlőségéréről szóló elvet(15), nem tekinthet megalapozatlannak egy olyan keresetet, amely a az egyenlő bánásmód választásokat követő tiszteletben tartására irányul. A Front national választóinak joga van ahhoz, hogy a többi csoport képviselőivel azonos feltételekkel legyenek képviselve.
2. A Front national megtámadott határozat általi érintettsége
33. Az EK 230. cikk 4. bekezdés értelmében bármely természetes vagy jogi személy „indíthat eljárást a neki címzett határozat vagy az olyan határozat ellen, amelyet ugyan rendeletként vagy egy másik személyhez címzett határozatként hoztak, de őt közvetlenül és személyében érinti”.(16)
Az Elsőfokú Bíróság ítéletének 28–34. pontjában található elemzés szerint, amellyel én is egyetértek, az Európai Parlament megtámadott határozatának lényege az, hogy visszaható hatállyal kimondja, hogy a TDI-csoport nem létezik, mert nem felel meg az Eljárási Szabályzat 29. cikke 1. bekezdésének. Az ítélet nem vitatja azt a tényt, hogy a határozat közvetlenül és személyében érinti azokat a képviselőket, akik egészen addig azt hitték, hogy egy képviselőcsoport tagjai. Ahogyan az az ítélet 65. pontjából kitűnik, a megtámadott határozat – anélkül, hogy további intézkedést tartana szükségesnek – az említett képviselőket megakadályozza abban, hogy az Eljárási Szabályzat 29. cikke szerinti képviselőcsoportot hozzanak létre, ami korlátozta mandátumgyakorlásukat; ezért a határozatot úgy kellett volna értelmezni, mintha közvetlenül érintette volna őket.
34. Meg kell vizsgálni, hogy a Front national, amelyhez a TDI-csoport több tagja is tartozott(17), érdemben hivatkozhat-e arra, hogy őt is közvetlenül érintette a megtámadott határozat.
35. A Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy a kifogásolt közösségi intézkedésnek közvetlen hatást kell gyakorolnia a jogalany jogi helyzetére, és az intézkedés nem hagyhat mérlegelési lehetőséget az intézkedés végrehajtásával megbízott címzettek számára, mert az ilyen végrehajtás tisztán automatikus jellegű, és köztes szabályok alkalmazása nélkül, egyedül a közösségi szabályozás alapján történik.(18)
36. Ezt az ítélkezési gyakorlatot követve első látásra nem tűnik úgy, hogy a Front national teljesíti az EK 230. cikk negyedik bekezdésében előírt feltételeket.
37. Az az érvelés, amelynek alapján az Elsőfokú Bíróság az ítélet 67. pontjában úgy értékeli, hogy a megtámadott határozat közvetlenül érintette a Front nationalt, meglehetősen szűkszavú, és a csoport feloszlatásának az egyes képviselőket – és nem a pártot – érintő következményeihez kötődik.
Az ítélet 59. pontja szerint e francia párt megválasztott jelöltjeit megfosztották attól a lehetőségtől, hogy a TDI-csoport formájában képviselőcsoportot alakítsanak, és így képviselőcsoporthoz nem tartozókká minősítették őket, következésképpen mandátumukat kevésbé előnyös feltételek között gyakorolhatták. Ebből a megállapításból az Elsőfokú Bíróság a 66. pontban arra a következtetésre jut, hogy a kialakult helyzet közvetlenül érinti azon párt eszméinek és terveinek előmozdítását, amelyet a képviselők az Európai Parlamentben képviselnek, tehát közvetlenül érinti a párt alapszabályban rögzített céljának az Unió szintjén történő elérését.
38. A jelen ügyben osztom a Parlament álláspontját abban a tekintetben, hogy a megtámadott határozat esetleges hatásai csak közvetetten érinthették a Front nationalt, közvetlenül tehát a képviselők voltak érintettek, akik – látván, hogy megfosztották őket attól a lehetőségtől, hogy a párt eszméit és terveit képviselőcsoportba szerveződve védjék meg – arra kényszerültek, hogy ettől a pillanattól kezdve egyénileg cselekedjenek.
39. Ebben az eljárásban a Front national által felhozott érvek – elemzésük után – sem győztek meg.
40. Először is: jóllehet egy, az európai választásokon részt vevő politikai párt azt szeretné, hogy megválasztott képviselői megbízatásukat a többi képviselővel egyenlő feltételek között gyakorolhassák(19), ez az érdek nem keletkeztet számára jogot ahhoz, hogy képviselői saját csoportot alakítsanak, sem pedig ahhoz, hogy belépjenek az alakuló csoportok egyikébe. Ezt maga az Eljárási Szabályzat is megerősíti: egyfelől a 29. cikk (2) bekezdés szerint minden képviselőcsoportnak több tagállam képviselőiből kell állnia (a Front national kizárólag francia párt); másfelől pedig ugyanezen cikk (1) bekezdése a képviselők csoportokba szerveződését politikai összetartozásuk szerint teszi lehetővé (a választási kampány idején még nem ismert az új parlament összetétele, és éppen ezért nem lehet tudni, hogy lesz-e elegendő más tagországbeli olyan képviselő, aki egy nemzeti párt ideológiáját vallja magáénak).
41. Másodszor: az 1999. szeptember 14-i határozat nem sérti a képviselők mandátuma egyenlő módon történő gyakorlásának elvét. Az Elsőfokú Bíróság kialakult ítélkezési gyakorlata szerint „[...] hátrányos megkülönböztetés csak akkor áll fenn, ha hasonló helyzetekben eltérő jogszabályokat alkalmaznak, illetve ugyanazt a jogszabályt eltérő helyzetekre alkalmazzák”.(20) Az Emberi Jogok Európai Bírósága több európai demokratikus állam joggyakorlatának főbb irányvonalai alapján úgy véli, hogy az egyenlőség akkor sérül, ha az Emberi Jogi Konvenció által elismert jog gyakorlását érintő eltérő bánásmód nélkülöz minden objektív és ésszerű jogalapot.  (21)
42. Működésének szabályozásakor Eljárási Szabályzatában az Európai Parlament úgy döntött, hogy támogatja a képviselők képviselőcsoportokba történő szerveződését, azzal a feltétellel, hogy a képviselők különböző tagállamokhoz tartoznak. A képviselőcsoportok alakítása akkor válik könnyebbé, ha minél több azon államok száma, ahonnan a képviselők származnak; ha például négy vagy több tagállamból jönnek, akkor elegendő, ha tizennégyen vannak. Az egyetlen feltétel az, hogy politikai összetartozásuk szerint alakítsanak képviselőcsoportot.
Magától értetődő, hogy azoknak a tagállami állampolgárságú képviselőknek a helyzete, akik nem tudnak politikai közösséget vállalni a Parlament többi tagjával, különbözik azokétól, akik politikai összetartozásuk okán valamelyik parlamenti csoporthoz tartoznak; ez azonban nem alapos ok arra, hogy a képviselők közötti egyenlő bánásmód követelményével lépjenek fel.
43. Harmadszor: a Front national által ismertetett anyagi veszteségek valójában csak a képviselőket érintik, mert az említett tételben szereplő előirányzatok címzettjei nem azok a pártok, amelyekhez tartoznak.
44. Végül:, az Európai Parlament Eljárási Szabályzata a nemzeti politikai pártok részvételének semmilyen formáját nem ismeri el, sem szervezetében, sem működésében. A megválasztott képviselők megbízatásukat szabadon gyakorolják, semmiféle utasítás nem köti őket, és kötött mandátumot sem fogadhatnak el. Szavazatuk egyéni és személyes. Csatlakozhatnak képviselőcsoporthoz, csatlakozhatnak másik csoporthoz, vagy lehetnek csoporthoz nem tartozóak. Egyetértek a Parlamenttel abban, hogy az adott körülmények között a megtámadott határozat csak közvetett módon érintette a Front nationalt, mégpedig a megválasztott képviselőit ért vitathatatlan hatások által.
45. A fenti megállapításokból az következik, hogy a Front National nem tett eleget az EK 230. cikk negyedik bekezdésében szereplő feltételeknek, mivel a megtámadott határozat nem érintette közvetlen módon a pártot.
Ebből az okból kifolyólag, az Elsőfokú Bíróság jogban tévedett, amikor a 2001. október 2-án hozott ítélete 67. pontjában úgy értékelte, hogy a megtámadott határozat közvetlenül érintette a felperest.
46. Ezért megalapozottnak kell tekinteni az Európai Parlament csatlakozó fellebbezését, és hatályon kívül kell helyezni az első fokon hozott ítéletet, amennyiben az elfogadhatónak nyilvánította a Front national által az 1999. szeptember 14-i határozat megsemmisítése iránt benyújtott keresetet.
47. A Bíróság alapokmánya 61. cikkének második mondata értelmében az Elsőfokú Bíróság határozatának hatályon kívül helyezése esetén, ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti, illetve határozathozatalra visszautalhatja az Elsőfokú Bírósághoz. Az egyik olyan eset, amikor alkalmazni lehet a rendelkezésben szereplő két lehetőség egyikét, az error in iudicando
esete, feltéve, hogy a tények előadása teljes és elegendő az érdemi határozat meghozatalához, és nincs szükség bizonyítási eljárásra. Úgy tűnik, a Bíróság gyakorlata is ez, bár a Bíróság általában nem szokott azokra az okokra hivatkozni, amelyek alapján úgy értékeli, hogy az ügy állása lehetővé teszi számára a döntést.(22)
Célszerűnek tűnik, hogy a Bíróság – amikor az iratok alapján úgy értékeli, hogy a jogvita már döntésre érett(23) – nyilatkozzon az ügy érdeméről, annak a szervezetnek megfelelően, amellyel a közösségi jogalkotó – mint modern semmítőszéket – ruházta fel, amelynek teljes szabadságában áll egy megsemmisítést kimondó ítéletet hozni, amikor azt helyesnek tartja(24) .
48. A jelen esetben kétségtelen, hogy a Bírósághoz benyújtott fellebbezésben szereplő kérdés tisztán jogi jellegű. Éppen ezért e megállapítást alkalmazva ki kell mondani a Front national fellebbezésének jogalap hiánya miatti elfogadhatatlanságát.
B – A fellebbezés
49. Tekintettel arra, hogy a Front nationalnak nem volt kereshetőségi joga a kereset első fokon történő benyújtásához, arra sincs joga, hogy fellebbezzen az ítélet ellen. Következésképpen meg kell állapítani, hogy a benyújtott fellebbezés elfogadhatatlan.
V – Költségek
50. A Bíróság eljárási szabályzata 122. cikke értelmében ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről.
51. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a szerint, amelyet a 118. cikk értelmében az Elsőfokú Bíróság határozata ellen benyújtott fellebbezésekre is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
Miután a Front national keresete elfogadhatatlan, és a Parlament kérte a költségekben történő marasztalást, a per költségeit a Front national viseli. A Bíróság elnökének 2002. február 4-i végzésével elrendelt ideiglenes intézkedésekkel kapcsolatos eljárás tekintetében, amelynek költségeiről az alapügyet eldöntő határozat meghozataláig nem történt döntés, a Front nationalnak magának kell viselnie saját költségeit, valamint az Európai Parlamentnek okozott költségek felét.
VI – Végkövetkeztetések
52. A fentiek értelmében azt indítványozom, hogy a Bíróság az alábbiak szerint határozzon:
1. A Parlament által benyújtott csatlakozó fellebbezés alapján semmisítse meg az Elsőfokú Bíróság T-222/99., T-327/99. és T-329/99. sz., Martinez és társai kontra Európai Parlament egyesített ügyben 2001. október 2-án hozott ítéletét, amennyiben az elfogadhatónak nyilvánította a Front nationalnak az 1999. szeptember 14-i határozat megsemmisítése iránti keresetét, amely határozat visszaható hatállyal elrendelte a Független Képviselők Technikai Frakciójának (TDI) feloszlatását.
2. Állapítsa meg a Front national megsemmisítés iránti keresetének elfogadhatatlanságát.
3. Állapítsa meg a Front national által benyújtott fellebbezés elfogadhatatlanságát.
4. Kötelezze a Front nationalt a költségek viselésére, amelyekbe be kell számítani az Európai Parlament részéről az ideiglenes intézkedésekkel kapcsolatban felmerült költségek felét is.
(1) .
(2) –	HL 1999. L 202., 1. o.
(3) –	HL C 301., 1. o.
(4) –	Reméljük, hogy ehhez hasonló helyzet – tekintettel a Parlament Eljárási Szabályzata 29. cikke (1) bekezdésének új, a tizenötödik, 2003. februári kiadásában (HL L 61., 1. o.) már szereplő értelmezésére – nem fog többé előfordulni.
(5) –	A Front national által a fellebbezésének alátámasztására felhozott érvek többsége megegyezett Martinez képviselő érveivel. A politikai párt ügyvédje a tárgyaláson közölte, hogy tudomása van a végzés tartalmáról, és nem nyújtott be az említett érvekkel kapcsolatos újabb hivatkozásokat.
(6) –	A tárgyalás jegyzőkönyvében az erre vonatkozó kérdésemre a Parlament meghatalmazottja azt válaszolta, hogy az ő jogi szolgálata nem volt biztos abban, hogy a kereset elfogadhatatlansága miatt megtámadható-e az Elsőfokú Bíróságnak a keresetet elutasító ítélete, ezért a Front national fellebbezését használta fel a fellebbezéshez való csatlakozáshoz. Mindenesetre léteznek olyan ügyek, amelyekben a Bíróságtól valamely határozat részleges megsemmisítését kérték, mert az kifejezetten vagy hallgatólagosan elfogadta az elsőfokú eljárásban résztvevő fél jogalapját, akkor is, ha a felperes nem vett részt a jogvitában, vagy az ítélet rendelkező része neki adott igazat. Példaként idézhetném a C-73/97. P. sz., Franciaország kontra Comafrica és társai ügyben 1999. január 21-én (EBHT 1999., I-185. o.) és a C-23/00. P. sz., Tanács kontra Boehringer és társai ügyben 2002. február 26-án (EBHT 2002., I-1873. o.) hozott ítéleteket.
(7) –	A helyzet nagyon eltérő a tagállamokban, mivel nem mindegyik ismeri el a jogvitában a felek részére az eljárási szabályzat 117. cikkének 2. §-a szerinti lehetőséget. Ausztriában például, ha valaki határidőn belül nem támadott meg egy ítéletet, nem nyújthat be csatlakozó fellebbezést a másik fél által benyújtott fellebbezéshez; Görögországban pedig, ahol csak a csatlakozó fellebbezést ismerik el, a csatlakozó fellebbezés nem irányulhat másra, mint az eredeti fellebbezés. Belgiumban, Spanyolországban, Finnországban és Svédországban csak a csatlakozó fellebbezés megengedett. A büntetőeljárások tekintetében Németországban semmilyen fellebbezés esetében nem megengedett a csatlakozó fellebbezés, Franciaországban pedig nem lehet csatlakozni a fellebbezéshez.
(8) –	Az eredeti fellebbezéshez történő csatlakozás lehetősége igen eltérő a tagállamok jogrendjében. Írországban, az Egyesült Királyságban és Dániában a csatlakozó fellebbezést minden esetben a bíróság vizsgálja, az alapügy kimenetelétől függetlenül. Ugyanez a helyzet Spanyolországban is a csatlakozó fellebbezésekkel kapcsolatban, a polgári és a közigazgatási jogban. Belgiumban és Hollandiában csak az alapügyben benyújtott fellebbezés semmissége vagy határidőn túl történt benyújtása miatti elfogadhatatlansága okán lesz elfogadhatatlan a csatlakozó fellebbezés. Olaszországban és Franciaországban megkülönböztetik a fellebbezési határidőn belül benyújtott csatlakozó fellebbezést, amely alapkeresetté válhat, ha az eredeti fellebbezés elfogadhatatlannak minősül, valamint a határidőn túl benyújtott csatlakozó fellebbezést, amely osztja az eredeti fellebbezés sorsát. Németországban, Finnországban, Portugáliában és Svédországban a csatlakozó fellebbezés teljes egészében az eredeti fellebbezéshez kötődik, és ha ez utóbbit elfogadhatatlannak minősíti, a bíróság nem hozhat határozatot a csatlakozó fellebbezésben megfogalmazottak tekintetében.
(9) –	Gyakorlatilag minden tagállam jogrendszerében – a megalapozatlannak minősített fellebbezések esetében is – a bíróság vizsgálja a csatlakozó fellebbezést. Egyes jogrendekben azonban megkülönböztetik azokat az eseteket, amikor nyilvánvaló a megalapozatlanság. Így például Németországban, amikor egy polgári jogi fellebbezést a bíróság annak nyilvánvaló megalapozatlansága miatt végzéssel elutasít, a csatlakozó fellebbezés elveszíti jogalapját, kivéve, ha az ügy kivételesen jelentős, vagy a jog fejlődése vagy az egységes jogalkalmazás érdemi határozat meghozatalát igényli. Finnországban, ha a bíróság nem vizsgálja meg érdemben a fellebbezést, ugyanez történik a csatlakozó fellebbezéssel is. Hasonló a helyzet Portugáliában is a polgári peres eljárásban: ha a bíróság egy előzetes vizsgálat eredményeként nyilvánvalóan megalapozatlannak minősíti a fellebbezést, nem vizsgálja meg a csatlakozó fellebbezést.
(10) – A fent hivatkozott ítélet 31. pontja.
(11) – Ezt a megállapítást igazolja az a tény, hogy az EK-Szerződés (EK 226. – EK 228. cikk a mulasztás iránti kereset; EK 230.cikk a megsemmisítésre irányuló kereset; EK 232. cikk a jogsértés miatti kereset vagy EK 236. cikk az alkalmazottak által benyújtott keresetek tekintetében), valamint a Bíróság alapokmánya (40. cikk a beavatkozás, 56. és 57. cikk a fellebbezés tekintetében) szabályozza azok jogosultságát, akik a közösségi bíróságokhoz fordulhatnak, de nem az eljárási szabályzat.
(12) –	Tizenötödik, jelenleg hatályos kiadás, fentebb idézve.
(13) –	Lásd az Európai Alkotmány létrehozásáról szóló szerződés tervezete 45. cikkének (4) bekezdését, amelyben nem szerepel az európai szintű politikai pártok fontossága mint  az Unión belüli integráció tényezőinek tényezője, és amely szerint az európai szintű politikai pártok hozzájárulnak az európai politikai tudatosság kialakításához és az uniós polgárok akaratának kinyilvánításához.
(14) –	Ez a megállapítás már nem helytálló az európai szintű politikai pártokra irányadó előírásokról és finanszírozásuk szabályairól szóló, 2003. november 4-i 2004/2003/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 297., 1.o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 4. kötet, 500. o.) kibocsátása óta.
(15) –	A 294/83. sz., Les Verts kontra Parlament ügyben 1986. április 23-án hozott ítélet (EBHT 1986., 1339.o.).
(16) –	Ki kell emelnem Jabobs főtanácsnok dicséretes szándékát a tekintetben, hogy a Bíróság újra határozza meg a felek személyes érintettségének fogalmát, amely szándéknak a C-50/00. P. sz., az Unión de pequeños agricultores kontra Tanács ügyben 2002. március 21-én, ismertetett indítványában adott hangot (az ítéletet 2002. július 25-én hozta a Bíróság; EBHT 2002., I-6677. o.). Igen meggyőző módon állította, hogy az EK 230. cikk negyedik bekezdését úgy kell értelmezni, hogy megfeleljen a hatékony jogi védelem elvének. Véleménye szerint nincsenek olyan okok, amelyek miatt a személyében érintettség fogalmát úgy kellene érteni, hogy egy általános jellegű határozatot megtámadni szándékozó jogalanyt megkülönböztessenek bármely más, az említett határozat által a címzetthez hasonló módon érintett személytől, és annak elfogadását javasolta, hogy ha valaki ilyen helyzetben van, akkor – saját konkrét körülményeinek okán – a határozat képes lényeges módon sérteni az érdekeit. A Bíróság válasza nem sokáig váratott magára. Alig négy hónappal később hozott ítéletében – elismervén azt, hogy ezt a követelményt a hatékony jogi védelem elvének fényében kell alkalmazni és figyelemmel azokra a körülményekre, amelyek lehetővé teszik a kérelmező azonosítását – a Bíróság megállapította, hogy a közösségi bíróság hatáskörének megkerülése nélkül ez az értelmezés nem vezethet a Szerződés követelményeinek mellőzéséhez, miután az EU-Szerződés 48. cikke értelmében a hatályos rendszer megváltoztatásának joga a tagállamokat illeti. Az Elsőfokú Bíróság a T-177/01. sz., Jégo-Quéré kontra Bizottság ügyben 2002. május 3-án hozott ítéletében (EBHT 2002., II-2365. o.) csatlakozott e törekvéshez. Ebben a határozatában az Elsőfokú Bíróság, bár megállapította, hogy a felperes az ítélkezési gyakorlat feltételei szerint nem volt személyesen érintett, elfogadta a Bizottság egyik általános hatályú rendelete ellen benyújtott keresetet, hogy ne fossza meg a felperest a hatékony jogi védelemtől, ily módon fejezve ki egyetértését a főtanácsnok javaslatával. Az ítélet ellen a Bizottság fellebbezett, az ügyben még nem született döntés.
(17) –	A tíz, képviselőcsoporthoz jelenleg nem tartozó francia képviselő közül öt a Front nationalhoz tartozik. Lásd http://www.europarl.eu.int
(18) –	Lásd a 41/70.–44/70. sz., International Fruit Company és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1971. május 13-án hozott ítélet (EBHT 1971., 411. o.) 23–29. pontját; a 92/78. sz., Simmenthal kontra Bizottság ügyben 1979 március 6-án hozott ítélet (EBHT 1979., 777. o.) 25. és 26. pontját; a 113/77. sz., NTN Toyo Bearing kontra Tanács ügyben 1979. március 29-én hozott ítélet (EBHT 1979., 1185. o.) 11. és 12. pontját, a 118/77. sz., ISO kontra Tanács ügyben 1979. március 29-én hozott ítélet (EBHT 1979., 1277. o.) 26. pontját; a 119/77. sz., Nippon Seiko kontra Tanács és Bizottság ügyben 1979. március 29-én hozott ítélet (EBHT 1979., 1303. o.) 14. pontját; a 120/77. sz., Koyo Seiko kontra Tanács és Bizottság ügyben 1979. március 29-én hozott ítélet (EBHT 1979., 1337. o.) 25. pontját, valamint a 121/77. sz., Nachi Fujikoshi és társai kontra Tanács ügyben 1979. március 29-én hozott ítélet (EBHT 1979., 1363. o.) 11. pontját; a 87/77., 130/77., 22/83., 9/84. és 10/84. sz., Salerno és társai kontra Bizottság és Tanács egyesített ügyekben 1985. július 11-én hozott ítélet (EBHT 1985., 2523. o.) 31. pontját; a 333/85. sz., Mannesmann-Röhrenwerke kontra Tanács ügyben 1987. március 17-én hozott ítélet (EBHT 1987., 1381. o.) 14. pontját; az 55/86. sz., Arposol kontra Tanács ügyben 1988. január 14-én hozott ítélet (EBHT 1988., 13. o.) 11–13. pontját; a 207/86. sz., Apesco kontra Bizottság ügyben 1988. április 26-án hozott ítélet (EBHT 1988., 2151. o.) 12. pontját; a C-152/88. sz., Sofrimport kontra Bizottság ügyben 1990. június 26-án hozott ítélet (EBHT 1990., I-2477. o.) 9. pontját; valamint a C-404/96. sz., Glencore Grain kontra Bizottság ügyben 1998. május 5-én hozott ítélet (EBHT 1998., I-2435. o.) 41. pontját.
(19) –	A Parlament levont bizonyos következtetéseket a megtámadott ítélet 157. pontjából, amelyben az Elsőfokú Bíróság azt javasolta a Parlamentnek, hogy vizsgálja meg, vajon az eltérő bánásmód minden eltérése szükséges-e a képviselőcsoporthoz tartozó, illetve nem tartozó képviselők között, és ezek objektíven igazolhatók-e, továbbá azt javasolta, hogy a Parlament szüntesse meg azokat a különbségeket, amelyek nem felelnek meg e követelményeknek. Például, az Elnökség 2003. július 2-i határozata módosította a 3701. tételben szereplő, a képviselőcsoportok adminisztratív és működési költségeinek, a képviselőcsoporthoz nem tartozó képviselők titkársági költségeinek, valamint a képviselőcsoportok és az ezekhez nem tartozó képviselők politikai és információs tevékenységéhez kapcsolódó kiadások fedezésére hivatott előirányzatok felhasználására vonatkozó belső szabályozást. Ezt a határozatot a T-357/03. sz., Gollnisch kontra Parlament ügyben megtámadták.
(20) –	A C-279/93. sz. Schumacker-ügyben 1995. február 14-én hozott ítélet (EBHT 1995., I-225. o.) 30. pontja; a C-107/94. sz. Asscher-ügyben 1996. június 27-én hozott ítélet (EBHT 1996., I-3089. o.) 40. pontja; a C-9/97. és C-118/97. sz. Jokela és Pitkäranta egyesített ügyekben 1998. október 22-én hozott ítélet (EBHT 1998., I-6267. o.) 45. pontja; valamint a C-391/97. sz. Gschwind-ügyben 1999. szeptember 14-én hozott ítélet (EBHT 1999., I-5451. o.) 21. pontja.
(21) –	A belga nyelvi kérdés ügyében 1968. július 23-án hozott ítélet, A sorozat 6. sz., I. rész, B cím, 10. pont.
(22) –	Általában csak azt állapítják meg, eléggé tömören megfogalmazva, hogy a konkrét esetben ez történik. Lásd a C-432/98. P. és C-433/98. P. sz., Tanács kontra Chvatal és társai egyesített ügyekben 2000. október 5-én hozott ítélet (EBHT 2000., I-8535. o.) 37 pontját és a C-76/00. P. sz., Petrotub és Republica kontra Tanács ügyben 2003. január 9-én hozott ítélet (EBHT 2003., I-79. o.) 93. pontját.
(23) – Lásd Héron, J.: Droit judiciaire privé, Ed. Montchrétien, Paris, 1991., 517. o.; Vincent, J. és Guinchard, S.: Procédure civile, Ed. Dalloz, Paris, 1994., 922. o.
(24) – Nieva Fenoll, J.: El recurso de casación ante el Tribunal de Justicia de las Comunidades Europeas, Ed. Bosch, Barcelona, 1998., 430. o.