62021TJ0268
A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (tizedik tanács)
2023. május 24. (
*1
)
„Állami támogatások – Az olasz légi közlekedési piac – Az olasz hatóságok által kibocsátott engedéllyel rendelkező légitársaságok kártalanítási rendszere – Kifogást nem emelő határozat – Rendkívüli események által okozott károk helyreállítására nyújtott támogatás – Indokolási kötelezettség”
A T‑268/21. sz. ügyben,
a Ryanair DAC (székhelye: Swords [Írország], képviselik: E. Vahida, F.‑C. Laprévote, V. Blanc, S. Rating, I.‑G. Metaxas‑Maranghidis és D. Pérez de Lamo ügyvédek)
felperes
az Európai Bizottság (képviselik: L. Flynn, C. Georgieva és F. Tomat, meghatalmazotti minőségben)
alperes ellen,
támogatják:
a Neos SpA (székhelye: Somma Lombardo [Olaszország]),
a Blue panorama airlines SpA (székhelye: Somma Lombardo),
az Air Dolomiti SpA – Linee aeree regionali Europee (székhelye: Villafranca de Verona [Olaszország])
(képviselik őket: M. Merola és A. Cogoni ügyvédek)
beavatkozó felek,
A TÖRVÉNYSZÉK (tizedik tanács),
a tanácskozások során tagjai: A. Kornezov elnök, E. Buttigieg és G. Hesse (előadó) bírák,
hivatalvezető: S. Spyropoulos tanácsos,
tekintettel az eljárás írásbeli szakaszára,
tekintettel a 2022. november 24‑i tárgyalásra,
meghozta a következő
Ítéletet (
1
)
1
A felperes, a Ryanair DAC az EUMSZ 263. cikk alapján benyújtott keresetében az SA.59029 (2020/N) – Olaszország – Covid19: Az olasz hatóságok által kibocsátott engedéllyel rendelkező légitársaságok kártalanítási rendszeréről szóló, 2020. december 22‑i C(2020) 9625 final bizottsági határozat (a továbbiakban: megtámadott határozat) megsemmisítését kéri.
A jogvita előzményei
2
A 2020. július 17‑i legge n. 77 (77. sz. törvény) (a GURI 2020. július 18‑i 180. számának rendes melléklete) által módosított és törvénnyé alakított, 2020. május 19‑i decreto‑legge n. 34 – Misure urgenti in materia di salute, sostegno al lavoro e all’economia, nonche’ di politiche sociali connesse all’emergenza epidemiologica da COVID‑19 (a Covid19 okozta járványügyi válsághelyzettel összefüggő sürgős egészségügyi, munkaerőpiaci, gazdasági és szociálpolitikai intézkedésekről szóló 34. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet) (a GURI 2020. május 19‑i 128. számának rendes melléklete) alapján az olasz hatóságok létrehozták többek között a légi közlekedési ágazatot a Covid19‑világjárvánnyal összefüggésben ért károk megtérítésére szolgáló, 130 millió euró összegű kártalanítási alapot.
3
2020. augusztus 14‑én az olasz hatóságok elfogadták a decreto‑legge n. 104 – Misure urgenti per il sostegno e il rilancio dell’economia (a gazdaság támogatására és élénkítésére irányuló sürgős intézkedésekről szóló 104. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet) (a 2020. augusztus 14‑i 203. sz. GURI rendes kiegészítése, 1. o.) jogszabályt. E rendkívüli törvényerejű rendelet az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdésében előírt eljárás befejezéséig felhatalmazta az Olasz Köztársaság infrastruktúráért és közlekedésért felelős miniszterét arra, hogy a 34. sz. rendkívüli törvényerejű rendelettel létrehozott alapból finanszírozott, 50 millió eurót meg nem haladó összegű támogatásokat előlegként nyújtson azon légitársaságok számára, amelyek teljesítik a 34. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 198. cikkében előírt támogathatósági feltételeket.
4
2020. október 15‑én az Olasz Köztársaság az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdésének megfelelően olyan támogatási intézkedést jelentett be az Európai Bizottságnak, amely a 34. sz. rendkívüli törvényerejű rendelettel létrehozott alapból nyújtott támogatásokból állt (a továbbiakban: szóban forgó intézkedés). Ennek az intézkedésnek, amelynek jogalapja a 34. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 198. cikke, az a célja, hogy orvosolja a támogatásra jogosult légitársaságok által a Covid19‑világjárvány terjedésének korlátozása érdekében hozott utazási korlátozások és egyéb korlátozó intézkedések miatt elszenvedett károkat.
5
A 34. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 198. cikkéből következő támogathatósági feltételek a következők. Először is, a légitársaság nem lehet olyan másik rendkívüli törvényerejű rendelet által létrehozott alap kedvezményezettje, amely a Covid19‑világjárvány által okozott károk megtérítését írta elő az olasz hatóságok által kibocsátott engedéllyel rendelkező és az említett rendkívüli törvényerejű rendelet hatálybalépésének időpontjában közszolgáltatási kötelezettségek teljesítésével megbízott légitársaságok számára. Másodszor, a légitársaságnak érvényes üzembentartási igazolással és olasz engedéllyel kell rendelkeznie. Harmadszor, a légitársaság légi járművei kapacitásának meg kell haladnia a 19 ülőhelyet. Negyedszer, a légitársaságnak az olaszországi bázishellyel rendelkező munkavállalóira, valamint a tevékenységében részt vevő harmadik fél vállalkozások munkavállalóira olyan díjazást kell alkalmaznia, amely nem lehet alacsonyabb a nemzeti szinten legreprezentatívabbnak tekintett munkáltatói szervezetek és szakszervezetek által kötött, a légi közlekedési ágazatra alkalmazandó nemzeti kollektív szerződésben rögzített minimálbérnél (a továbbiakban: minimális díjazás követelménye).
6
2020. december 22‑én a Bizottság a megtámadott határozatban úgy döntött, hogy nem emel kifogást a szóban forgó intézkedéssel szemben, mivel ez az intézkedés, beleértve a támogathatósági feltételeket is, összeegyeztethető a belső piaccal.
A felek kérelmei
7
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
semmisítse meg a megtámadott határozatot;
–
a Bizottságot, valamint a beavatkozó feleket, a Neos SpA‑t, a Blue panorama airlines SpA‑t és az Air Dolomiti SpA – Linee aeree regionali Europee‑t kötelezze a költségek viselésére.
8
A Bizottság azt kéri, hogy Törvényszék:
–
a keresetet mint megalapozatlant utasítsa el;
–
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
9
A beavatkozó felek azt kérik, hogy a Törvényszék:
–
a keresetet mint elfogadhatatlant, de mindenesetre mint megalapozatlant utasítsa el;
–
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A jogkérdésről
[omissis]
A negyedik, az indokolási kötelezettség megsértésére alapított jogalapról
18
Negyedik jogalapjával a felperes lényegében azt állítja, hogy a megtámadott határozat több szempontból hiányos vagy elégtelen indokolást tartalmaz. A felperes különösen arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozat nem teszi lehetővé számára azon indokok megértését, amelyek miatt a Bizottság a támogatás jogosultsága negyedik feltételének, vagyis a minimális díjazás követelményének az uniós joggal való összeegyeztethetőségét kizárólag a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 2008. június 17‑i 593/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet („Róma I”) (HL 2008. L 177., 6. o.; helyesbítés: HL 2009. L 309., 87. o.; a továbbiakban: „Róma I” rendelet), nem pedig a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvére és a szolgáltatásnyújtás szabadságára tekintettel vizsgálta.
19
A beavatkozó felek által támogatott Bizottság vitatja ezt az érvelést.
20
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 296. cikk által előírt indokolásnak igazodnia kell a szóban forgó jogi aktus természetéhez, és világosan és egyértelműen ki kell fejtenie a jogi aktust megalkotó intézmény érvelését úgy, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, és a hatáskörrel rendelkező bíróság felülvizsgálatot gyakorolhasson. Az indokolási kötelezettséget az eset összes körülményeire, így különösen a jogi aktus tartalmára, a felhozott indokok jellegére és a címzettek vagy a jogi aktus által közvetlenül és személyükben érintett egyéb személyek magyarázathoz fűződő érdekére tekintettel kell vizsgálni. Nem szükséges, hogy az indokolás valamennyi jelentőséggel bíró tény‑ és jogkérdésre külön kitérjen, mivel azt, hogy valamely aktus indokolása megfelel‑e az EUMSZ 296. cikk követelményeinek, nem pusztán a szövegére figyelemmel kell megítélni, hanem az összefüggéseire, valamint az érintett tárgyra vonatkozó jogszabályok összességére való tekintettel is (lásd: 2011. szeptember 8‑iBizottság kontra Hollandia ítélet, C‑279/08 P, EU:C:2011:551, 125. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
21
Ebben az összefüggésben az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdése alapján a hivatalos vizsgálati eljárás megindításának mellőzéséről szóló határozatnak csak azokat az indokokat kell tartalmaznia, amelyek alapján a Bizottság úgy ítéli meg, hogy nem állnak fenn komoly nehézségek az érintett támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségének értékelésével összefüggésben, és hogy az EUMSZ 296. cikkben előírt indokolási kötelezettség szempontjából e határozat akár tömör indokolását is kielégítőnek kell tekinteni, amennyiben világosan és egyértelműen megfogalmazza azokat az indokokat, amelyek alapján a Bizottság úgy ítélte meg, hogy nem állnak fenn ilyen nehézségek, mivel ezen indokolás megalapozottságának kérdése független e kötelezettségtől (2011. október 27‑iAusztria kontra Scheucher‑Fleisch és társai ítélet, C‑47/10 P, EU:C:2011:698, 111. pont; 2016. május 12‑iHamr – Sport kontra Bizottság ítélet, T‑693/14, nem tették közzé, EU:T:2016:292, 54. pont; lásd még ebben az értelemben: 2008. december 22‑iRégie Networks ítélet, C‑333/07, EU:C:2008:764, 65., 70. és 71. pont).
22
A jelen esetben, ami a szóban forgó intézkedés belső piaccal való összeegyeztethetőségét illeti, a megtámadott határozatból mindenekelőtt kitűnik, hogy a Bizottság az 1977. március 22‑iIannelli & Volpi ítéletre (74/76, EU:C:1977:51, 14. pont) és az 1993. június 15‑iMatra kontra Bizottság ítéletre (C‑225/91, EU:C:1993:239, 41. pont) hivatkozott, amelyek szerint valamely támogatás azon feltételei, amelyek ellentétesek az EUM‑Szerződésnek az EUMSZ 107. és EUMSZ 108. cikktől eltérő különös rendelkezéseivel, olyannyira elválaszthatatlanul kapcsolódhatnak a támogatás céljához, hogy nem lenne lehetséges azokat elkülönítetten vizsgálni, így a támogatás egészének összeegyeztethetőségére vagy összeegyeztethetetlenségére gyakorolt hatásukat szükségképpen az EUMSZ 108. cikk szerinti eljárás keretében kell értékelni (a megtámadott határozat (92) preambulumbekezdése). E tekintetben a megtámadott határozat pontosítja, hogy az Olasz Köztársaság négy támogathatósági feltételt határozott meg a szóban forgó intézkedés potenciális kedvezményezettjeinek kiválasztásához, és hogy a Bizottság úgy ítélte meg, hogy e négy feltétel elválaszthatatlanul kapcsolódik a szóban forgó intézkedéshez (a megtámadott határozat (93) preambulumbekezdése).
23
Ezt követően a megtámadott határozat (95) preambulumbekezdésében a Bizottság jelezte, hogy különös indok áll fenn azon negyedik jogosultsági feltétel vizsgálatára, amely arra kötelezi a kedvezményezetteket, hogy minimális díjazást fizessenek azon alkalmazottaik számára, akiknek a bázishelye Olaszországban volt. A Bizottság úgy ítélte meg, hogy ez a követelmény nem tartozik szervesen a szóban forgó intézkedés célkitűzéséhez, mivel annak célja annak biztosítása, hogy a kedvezményezettek az olasz jognak megfelelően biztosítsák a minimális díjazás védelmét azon alkalmazottaik számára, akiknek a bázishelye Olaszországban volt. Következésképpen álláspontja szerint e követelmény összeegyeztethetőségét „az uniós jog egyéb vonatkozó rendelkezéseire” tekintettel kell értékelni.
24
E szakaszban meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozatból nem tűnik ki világosan és egyértelműen az az érvelés, amely alapján a Bizottság az említett határozat (93) preambulumbekezdésében egyszerre állította, hogy a minimális díjazás követelménye elválaszthatatlanul kapcsolódott a szóban forgó intézkedéshez, és hogy e követelmény e határozat (95) preambulumbekezdésében nem képezte szerves részét az említett intézkedés céljának.
25
Ezenkívül a megtámadott határozat (96)–(98) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy a minimális díjazás követelménye csak azokra a munkavállalókra vonatkozik, akiknek a bázishelye Olaszországban volt. A Bizottság ezt követően e követelményt a „Róma I” rendelet 8. cikkére tekintettel értékelte, amely az egyéni munkaszerződésekre vonatkozó különös kollíziós szabályokat fogalmazza meg. Megállapította, hogy e rendelkezésnek megfelelően az olasz területen bázishellyel rendelkező munkavállalókat foglalkoztató valamennyi fuvarozó köteles tiszteletben tartani az olasz jog által biztosított minimális védelmet, függetlenül a fuvarozó nemzeti hovatartozásától vagy az egyéni munkaszerződésre alkalmazandó jogtól. Ennek alapján a megtámadott határozat (99) preambulumbekezdésében arra a következtetésre jutott, hogy a minimális díjazás követelménye prima facie tiszteletben tartja a „Róma I” rendelet által a munkavállalóknak biztosított védelmet, és nem minősül „az uniós jog egyéb rendelkezései” megsértésének.
26
Ily módon érvelve a Bizottság nem fejtette ki azokat az okokat, amelyek lehetővé tették számára annak megállapítását, hogy az EUMSZ 107. és EUMSZ 108. cikken kívül az egyetlen olyan vonatkozó rendelkezés, amelyre tekintettel meg kell vizsgálnia a minimális díjazás követelményének az uniós joggal való összeegyeztethetőségét, a „Róma I” rendelet 8. cikke.
27
E tekintetben meg kell állapítani, hogy nincs megindokolva a Bizottság által a megtámadott határozat (99) preambulumbekezdésében levont azon következtetés, amely szerint a minimális díjazás követelménye nem ellentétes „az uniós jog egyéb rendelkezéseivel”. A „Róma I” rendelet 8. cikkén kívül ugyanis a Bizottság az uniós jog egyetlen más olyan rendelkezését sem említette, amelyre tekintettel megvizsgálta volna ezt a követelményt. Következésképpen a Bizottság nem fejtette ki világosan és átláthatóan azokat az indokokat, amelyek miatt úgy ítélte meg, hogy az említett követelmény nem minősül „az uniós jog egyéb rendelkezései” megsértésének.
28
Az indokolás e hiányát ezenkívül a megtámadott határozat (94) és (95) preambulumbekezdésében kifejtett azon tény is mutatja, hogy a minimális díjazás követelményének vizsgálata során a Bizottság figyelembe vette a „körülményeket”, vagyis a diszkont légitársaságok olasz szövetségének (Aicalf) panaszát, amely a 34. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 203. cikkére vonatkozott, amelynek szövege hasonló volt az említett rendkívüli törvényerejű rendelet 198. cikkéhez, vagyis a szóban forgó intézkedés jogalapjához. E panasz tartalmát a keresetlevél mellékleteként nyújtották be.
29
E panasz szerint a szóban forgó olasz szabályozás jogellenes, amennyiben azt írta elő, hogy a légi fuvarozóknak az olaszországi bázishellyel rendelkező munkavállalóik részére olyan díjazást kell biztosítaniuk, amely nem lehet alacsonyabb a nemzeti szinten legreprezentatívabb szakszervezetek és munkáltatók között a légi közlekedési ágazatra vonatkozó nemzeti kollektív szerződésben előírt minimálbérnél. Az Aicalf azt állította, hogy az e szabályozás által érintett nemzeti kollektív szerződést olyan szakmai szövetség tárgyalta meg, amely nem volt reprezentatív, mivel annak tagjai a teljes olasz légi forgalomnak csak a 11,3%‑át képviselték. Az Aicalf szerint e szabályozás a szolgáltatásnyújtás szabadságának az EUMSZ 56. cikk értelmében vett, közvetetten hátrányosan megkülönböztető korlátozását képezi.
30
A panasz többek között a Bíróság ítélkezési gyakorlatán, különösen a 2007. december 11‑iInternational Transport Workers’ Federation és Finnish Seamen’s Union ítéleten (C‑438/05, EU:C:2007:772), a 2007. december 18‑iLaval un Partneri ítéleten (C‑341/05, EU:C:2007:809), a 2008. április 3‑iRüffert ítéleten (C‑346/06, EU:C:2008:189) és a 2014. szeptember 18‑iBundesdruckerei ítéleten (C‑549/13, EU:C:2014:2235) alapult. E tekintetben az Aicalf azt állította, hogy a Bíróság már vizsgálta azokat a nemzeti intézkedéseket, amelyek arra kötelezik a külföldi gazdasági szereplőket, hogy tartsák tiszteletben a nemzeti kollektív szerződésekben meghatározott bérfeltételeket, és azokat az uniós joggal összeegyeztethetetlennek nyilvánította.
31
A megtámadott határozat elfogadása előtt tehát felhívták a Bizottság figyelmét a 34. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 203. cikkére, amelynek szövege hasonló volt a szóban forgó intézkedés által előírt minimális díjazás követelményéhez, valamint a szóban forgó intézkedésnek – többek között az EUMSZ 56. cikkre tekintettel – a belső piaccal való összeegyeztethetőségére. Ezenkívül a Bizottság e tekintetben releváns információkkal is rendelkezett.
32
Ezen összefüggés alapján a Bizottság a fortiori olyan helyzetben volt, amelyben az EUMSZ 56. cikk mint „az uniós jog egyéb rendelkezése” relevanciájáról kellett határoznia, amelyre tekintettel adott esetben meg kellett volna vizsgálnia a szóban forgó intézkedés belső piaccal való összeegyeztethetőségét.
33
Így a felperes megalapozottan hivatkozik arra, hogy a megtámadott határozat nem teszi lehetővé számára azon indokok megértését, amelyek miatt a Bizottság a minimális díjazás követelményének az uniós joggal való összeegyeztethetőségét kizárólag a „Róma I” rendelet 8. cikke alapján vizsgálta, nem pedig többek között a szolgáltatásnyújtás szabadságának az EUMSZ 56. cikkben rögzített elve alapján.
34
A fentiek összességéből az következik, hogy a Bizottság nem fejtette ki, hogy álláspontja szerint az EUMSZ 107. és EUMSZ 108. cikken kívüli egyetlen olyan releváns rendelkezés, amelyre tekintettel a minimális díjazás követelményének az uniós joggal való összeegyeztethetőségét meg kellett vizsgálnia, miért a „Róma I” rendelet 8. cikke volt, kizárva „az uniós jog egyéb rendelkezéseit”, különösen a szolgáltatásnyújtás szabadságát szabályozó EUMSZ 56. cikket. E körülmények között a Törvényszék nem tudja ellenőrizni, hogy a minimális díjazás követelménye összeegyeztethető‑e „az uniós jog egyéb rendelkezéseivel”, és így a szóban forgó intézkedés egészében összeegyeztethető volt‑e a belső piaccal.
35
E következtetést nem kérdőjelezi meg a megtámadott határozat 94. pontjában említett azon tény, hogy a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában a panasz tárgyát képező szabályozás miatt nem indítottak az Olasz Köztársasággal szemben az EUMSZ 258. cikk szerinti kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást. Az EUMSZ 258. cikk rendszeréből ugyanis az következik, hogy a Bizottság nem köteles ilyen eljárást indítani. E tekintetben diszkrecionális jogkörrel rendelkezik (2010. október 14‑iDeutsche Telekom kontra Bizottság ítélet, C‑280/08 P, EU:C:2010:603, 47. pont). Következésképpen az a tény, hogy a Bizottság nem indított kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást, nem jelenti azt, hogy a szóban forgó olasz szabályozás összeegyeztethető az uniós joggal. Ennélfogva ez a pontosítás nem befolyásolja a megtámadott határozat indokolásának elégtelen jellegét.
36
A megtámadott határozat (99) bekezdésében szereplő azon állítást illetően, amely szerint „[a] hatáskörrel rendelkező olasz hatóságok és adott esetben az olasz bíróságok feladata annak biztosítása, hogy a [minimális díjazás követelményét] az uniós joggal összeegyeztethető módon hajtsák végre és érvényesítsék”, emlékeztetni kell arra, hogy valamely támogatás belső piaccal való összeegyeztethetőségének értékelése az uniós bíróság felülvizsgálata mellett eljáró Bizottság kizárólagos hatáskörébe tartozik (lásd ebben az értelemben: 2012. december 19‑iMitteldeutsche Flughafen és Flughafen Leipzig‑Halle kontra Bizottság ítélet, C‑288/11 P, EU:C:2012:821, 79. pont). Következésképpen az a tény, hogy az olasz hatóságok vagy bíróságok ügyelhetnek arra, hogy e követelményt az uniós jognak megfelelően hajtsák végre és érvényesítsék, nem mentesíti a Bizottságot azon kötelezettsége alól, hogy valamely támogatás belső piaccal való összeegyeztethetőségét értékelje, ideértve adott esetben az uniós jog EUMSZ 107. és EUMSZ 108. cikken kívüli egyéb rendelkezései alapján is. Ennélfogva a megtámadott határozat (99) preambulumbekezdésében szereplő állítás szintén nem befolyásolja a megtámadott határozat indokolásának elégtelen jellegét.
37
Végül, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az indokolást, rendkívüli körülményektől eltekintve, nem elegendő első alkalommal utólagosan a bíróság előtt kifejteni (lásd: 2011. szeptember 20‑iEvropaïki Dynamiki kontra EBB ítélet, T‑461/08, EU:T:2011:494, 109. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Következésképpen a Bizottság által az ellenkérelemben és a tárgyaláson előadott magyarázatok, amelyek szerint a szóban forgó intézkedés nem sérti a szolgáltatásnyújtás szabadságának elvét, és nem volt szükség „az uniós jog egyéb rendelkezéseinek” vizsgálatára, nem egészíthetik ki a megtámadott határozat indokolását az eljárás során.
38
Ennélfogva a megtámadott határozatot meg kell semmisíteni annyiban, amennyiben a Bizottság megsértette az EUMSZ 296. cikk alapján fennálló indokolási kötelezettségét.
[omissis]
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (tizedik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék az SA.59029 (2020/N) – Olaszország – Covid19: Az olasz hatóságok által kibocsátott engedéllyel rendelkező légitársaságok kártalanítási rendszeréről szóló, 2020. december 22‑i C(2020) 9625 final bizottsági határozatot megsemmisíti.
2)
A Törvényszék a Bizottságot kötelezi a saját költségeinek, valamint a Ryanair DAC részéről felmerült költségeknek a viselésére.
3)
A Neos SpA, a Blue panorama airlines SpA és az Air Dolomiti SpA – Linee aeree regionali Europee maga viseli saját költségeit.
Kornezov
Buttigieg
Hesse
Kihirdetve Luxembourgban, a 2023. május 24‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.
(
1
)	A jelen ítéletnek csak azok a pontjai kerülnek ismertetésre, amelyek közzétételét a Törvényszék hasznosnak tartja.