62007CC0396
DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2008. szeptember 4. (
1
)
C-396/07. sz. ügy
Mirja Juuri
kontra
Fazer Amica Oy
„Szociálpolitika — 2001/23/EK irányelv — A munkavállalók jogainak védelme — Vállalkozásátruházás — A 4. cikk (2) bekezdése — A munkafeltételek lényeges megváltozása az átruházás során — Kollektív szerződés — A munkaszerződés munkavállaló általi felmondása — A munkáltató felelősségét megalapozó megszüntetés — Következmények — A munkáltatót terhelő pénzbeli kártérítés”
I – Bevezetés
1.
Mirja Juuri kilenc éven át egy finn fémipari vállalkozás üzemi étkezdéjében dolgozott. Amikor a munkáltatója az étkezde üzemeltetését egy másik vállalkozásra bízta, M. Juuri munkafeltételei megromlottak. A közösségi jog szabályozza e munkavállaló helyzetét, a kérdést előterjesztő bíróságnak azonban kétségekei vannak a közösségi szabályok értelmezését illetően. Konkrétan a munkavállalók jogainak különösen a vállalkozások átruházása esetén történő védelmére vonatkozó 2001/23/EK tanácsi irányelv (
2
) az M. Juuri esetéhez hasonló esetben az új munkáltató felelősségét állapítja meg. A Bíróságnak ezen felelősség terjedelmét és az ebből eredő gazdasági hatásokat kell megállapítania.
2.
A 2001/23 irányelv az úgynevezett „közösségi szociális jog” részét képezi. A közösségi jog ezen része a munkavállalók számára minimális védelmet biztosít, de a tagállamok a védelem magasabb szintjét is meghatározhatják. A nemzeti munkaerőpiacok szabályozásában rejlő összetettség hozzájárult ezen jogszabályok széleskörű kompromisszumon alapuló elfogadásához, ily módon a nyitott és kétértelmű rendelkezései gyakran igénylik a Bíróság előzetes döntéshozatal végett történő beavatkozását.
3.
Ugyanakkor a közösségi szociális jogot a töredékes szerkezet jellemzi. Olyan szabályokból áll, amelyek bizonyos sajátos, a munkajogi jogviszony során felmerülő kérdések megoldására szolgálnak. Hasonlattal élve olyan szigetvilágot (
3
) képez, amelynek egyes szigeteit nem minden esetben köti össze egymással híd. A jelen ügyben a Bíróságot az ezen szigetek egyikén (
4
) felmerülő kérdés megvizsgálására kérik fel. Fennáll tehát annak a veszélye, hogy az értelmezett irányelv alapján kielégítő válasz a többi, kapcsolódó irányelv alapján nem áll helyt. Éppen ezért szigorúan kell eljárni, és nem lehet elhanyagolni az olyan szerteágazó területen fennálló kölcsönhatásokat, mint a szociális jog, amely azonban nagyobb koherenciát mutat, mint ahogy az első pillanatban tűnik.
II – Az alapjogvita tényállása
4.
Mirja Juuri 1994. április 5-én került a Rautaruukki Oyj (a továbbiakban: átadó) alkalmazásába Hämeenlinnában (Finnország), ahol az üzemi étkezdében tevékenykedett. 1999. december 10-én M. Juuri munkaszerződését határozatlan időre szóló munkaszerződéssé alakították.
5.
Jóllehet a tevékenysége az üzemi étkezdére korlátozódott, M. Juuri munkaviszonya a fémipari ágazatra érvényes kollektív szerződés hatálya alá tartozott, amely 2003. január 31-én lejárt, de amely automatikusan egy évre meghosszabbodott, ha a felek valamelyike a lejártát megelőző két hónappal azt fel nem mondta. A felmondás nem vált szükségessé, mivel 2002. december 12-én2003. február 1-jével hatályba lépő új kollektív szerződést kötöttek az ágazatra nézve.
6.
Ugyanezen a napon, a korábbi kollektív szerződés lejártával az átadó az étkezde üzemeltetését az Amica Ravintolat Oy társaságnak (a továbbiakban: kedvezményezett) adta át. Ezen átruházást követően az átadó alkalmazottai a kedvezményezettnek kezdtek el dolgozni, azonban egy új kollektív szerződés, mégpedig a szálloda- és vendéglátóipari ágazatra érvényes kollektív szerződés hatálya alatt.
7.
M. Juuri nem értett egyet azzal, hogy a munkaszerződésére nézve a szálloda- és vendéglátóipari ágazatra érvényes kollektív szerződést alkalmazzák, és arra hivatkozott, hogy rá nézve továbbra is a fémipari ágazatra érvényes kollektív szerződés alkalmazandó. A munkavállaló véleménye szerint a kollektív szerződés megváltozása számára havi 300 euró jövedelemcsökkenést, valamint másik munkahelyre való átirányítást eredményezett. A kedvezményezett a maga részéről elismerte, hogy az új kollektív szerződés M. Juuri számára egy sor változást eredményezett, többek között más munkahelyeken való munkavégzést, jóllehet ideiglenes jelleggel, illetve a havi bérének 100 euróval való csökkenését a napi munkaidő csökkenése miatt.
8.
A munkaviszonyára alkalmazandó szerződési rendszer ezen változásait követően M. Juuri 2003. február 19-én megszüntette munkaviszonyát. A finn munkajogi jogszabályokra hivatkozva a felmondási időre időarányosan járó szabadság pénzben kifejezett értékének, valamint – a munkaviszony jogellenes megszüntetésére tekintettel – tizennégy havi munkabérének megfelelő összegű kártérítés megfizetését követelte a kedvezményezettől. 2005. február 11-én a Helsingin käräjäoikeus (helsinki elsőfokú bíróság) M. Juuri keresetét első fokon elutasította. Egy évvel később, 2006. február 28-án a Helsingin hovioikeus (helsinki fellebbviteli bíróság) helybenhagyta ezt az ítéletet, M. Juuri azonban a Korkein oikeushoz fordult, amely a 2001/23 irányelv értelmezésével kapcsolatban megkereste a Bíróságot.
III – A jogszabályi háttér
A – A közösségi szabályozás
9.
A 2001/23 irányelv a munkavállalók jogainak a vállalkozások, üzletek vagy ezek részeinek átruházása esetén történő védelmére minimális szabályozást ír elő. Az M. Juuri és a kedvezményezett közötti jogvitára a szóban forgó irányelv 3. cikkének (3) bekezdése és 4. cikkének (2) bekezdése vonatkozik.
„3. cikk
[…]
(3)   Az átruházást követően a kedvezményezett köteles tiszteletben tartani a kollektív szerződésekben lefektetett feltételeket, mégpedig ugyanolyan mértékben, ahogyan azt az adott megállapodás az átadó számára előírta, a kollektív szerződés megszűnésének vagy lejártának időpontjáig vagy egy újabb kollektív szerződés hatálybalépésének vagy alkalmazásának a napjáig.
A tagállamok korlátozhatják az ilyen feltételek kötelező figyelembevételének időtartamát azzal, hogy ez nem lehet kevesebb egy évnél.
[…]
4. cikk
[…]
(2)   Amennyiben a munkaszerződés vagy a munkaviszony azért szűnik meg, mert az átruházás lényegesen megváltoztatja a munkafeltételeket a munkavállaló hátrányára, a munkáltatót terheli a felelősség a munkaszerződés vagy a munkaviszony megszűnéséért.”
B – A nemzeti szabályozás
10.
A Korkein oikeus előzetes döntéshozatalra utaló végzése értelmében a Työsopimuslaki (a munkaszerződésekről szóló törvény) 6. fejezetének 2. cikke kimondja, hogy „a határozatlan időre kötött vagy más okból határozatlan időre szóló munkaszerződés az egyik félnek a másik szerződő féllel közölt felmondásával szűnik meg”.
11.
A 2001/23 irányelv 4. cikkének (2) bekezdését a finn jogrendbe átültető 7. fejezet 6. cikke előírja, hogy „ha a munkaviszony megszüntetésére azért kerül sor, mert a munkavállaló munkafeltételei a vállalkozásátruházás következtében lényegesen romlottak, a munkaviszony megszüntetéséért a munkáltató tekintendő felelősnek”.
12.
A munkaszerződésekről szóló törvény 8. fejezete 1. cikkének (2) bekezdése lehetővé teszi a munkavállaló számára a munkaszerződés felmondását, ha a munkáltató súlyosan megsérti a munkaviszonyra jelentősen kiható kötelezettségeit, akár a felmondási idő időtartama alatt is.
13.
A Työehtosopimuslaki (a kollektív szerződésekről szóló törvény) 5. cikke értelmében, amennyiben a munkáltató valamely kollektív szerződést aláíró fél, vagy ahhoz valamely más módon kötődik, akkor a jogutódjára száll az ezen kollektív szerződésből eredően e munkáltatót megillető valamennyi jog és kötelezettség. A vállalkozásátruházás keretében tehát a kedvezményezett köteles tiszteletben tartani az átadóra nézve kötelező kollektív szerződés feltételeit annak lejártáig, ezt követően pedig köteles tiszteletben tartani azt a kollektív szerződést, amely a kollektív szerződésekről szóló törvény 4. cikke értelmében rá nézve kötelező.
14.
A munkaszerződésekről szóló törvény 12. fejezetének 2. cikke kimondja, hogy a munkavállaló jogosult kártérítést követelni a munkáltatójától a munkaviszony jogellenes megszüntetésének esetén, a munkáltató tehát köteles kártérítést fizetni, ha a munkaviszonyt az e törvényben meghatározott indokok figyelmen kívül hagyásával szüntette meg, illetve ha a munkavállaló maga szüntette meg a munkaviszonyt.
15.
A munkaszerződésekről szóló törvény ugyanezen 12. fejezetének 2. cikke maga állapítja meg a munkavállalót megillető kártérítés határait, amely kártérítés három és huszonnégy havi munkabér között mozog.
16.
A munkavállaló nem támaszthat e cikken alapuló kártérítési igényt, ha a munkáltató a munkaviszonyt valós és lényeges okból szüntette meg, mindazonáltal ilyen esetben is jogosult a felmondási időre járó munkabérre és egyéb járandóságokra. Amennyiben bebizonyosodik, hogy a munkáltatónak különösen nyomós oka volt a munkaviszony azonnali hatállyal történő megszüntetésére, akkor a munkavállaló nem jogosult az ezen munkaviszonyból eredő munkabérre, sem pedig az egyéb járandóságokra.
17.
Továbbra is a munkaszerződésekről szóló törvény 12. fejezetében az 1. cikk arra kötelezi a munkáltatót, hogy a munkaszerződésből vagy az ezen törvényből eredő kötelezettségeinek szándékos vagy gondatlan megsértése esetén térítse meg a munkavállalónak okozott károkat.
IV – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
18.
2007. augusztus 24-i végzésében a Korkein oikeus az M. Juuri által a kedvezményezettel szemben benyújtott fellebbezés ügyében úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal végett a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell-e értelmezni a[z] […] 2001/23/EK irányelv 4. cikkének (2) bekezdését, hogy a tagállam olyan esetben, amikor a munkavállaló a vállalkozásátruházás következtében lényegesen megromlott munkafeltételekre tekintettel maga szünteti meg a munkaviszonyát – figyelemmel arra, hogy a munkáltató [ezen] irányelv 3. cikkének (3) bekezdése alapján az átadóra kötelező és a munkavállaló számára kedvezőbb munkafeltételeket biztosító kollektív szerződést csak e szerződés hatályának lejártáig tartja be, és ezáltal a munkafeltételek romlását okozza –, köteles jogrendjében a munkavállaló számára jogot biztosítani arra, hogy a felmerült anyagi károkat részére a munkáltató a munkaviszony jogellenes megszüntetése esetében előírtakkal azonos módon térítse meg?
2)
Ha a munkáltató [2001/23] irányelv szerinti felelőssége nem olyan terjedelmű, ahogyan az 1) pontban szerepel, a munkáltató felelősségét mégis oly módon kell-e érvényesíteni, hogy például a munkabért és az egyéb járandóságokat a munkáltatóra nézve kötelező felmondási időre meg kell fizetni?”
19.
A finn és a magyar kormány, illetve az Európai Közösségek Bizottsága észrevételeket nyújtott be a Bíróság alapokmányának 23. cikkében meghatározott határidőn belül.
20.
A Bíróság a 2008. április 29-i általános értekezlete alkalmával úgy határozott, hogy két kérdést intéz a finn kormányhoz, amelyekre a válasz a Bíróság Hivatalához ugyanezen év május 23-án érkezett be.
V – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések átfogalmazása
21.
A kérdést előterjesztő bíróság két kérdése ugyanazon jelenségre vonatkozik: a munkajogi jogviszonynak a fémipari ágazatra érvényes kollektív szerződés lejártát követő megváltozására. Ez a kiindulópont nem olyannyira vitán felül álló, mint ahogyan tűnhet, hiszen mind az észrevételeket beterjesztő két kormány, mind a Bizottság foglalkozott ezzel a kérdéssel a beadványában. A 2001/23 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése akkor alkalmazandó, ha a munkaszerződésre kiható jogszabályi változások jogszerűsége bizonyítást nyer. Amennyiben a változás jogellenesnek bizonyul a szóban forgó irányelv 3. cikke (3) bekezdésének sérelme miatt, akkor ez más következményeket von maga után. Éppen ezért tisztázni kell az alapeljárás tényállását annak megállapítása érdekében, hogy történt-e jogsértés, hiszen az M. Juuri tekintetében kezdetben alkalmazandó kollektív szerződés lejárta egybeesett az átadó üzemi étkezdéjének üzemeltetése átruházásának időpontjával. Ez az egybeesés a Bíróság előtt kétségeket vetett fel – amelyek a Bíróságot arra ösztönözték, hogy több kérdést intézzen a finn kormányhoz (
5
) –, engem pedig a Korkein oikeus által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések átfogalmazására késztet. (
6
)
22.
A jelen ügyben célszerűnek tűnik a kérdést előterjesztő bíróság két kérdésének összekapcsolása annak érdekében, hogy az egymást követő kollektív szerződéseket illető valamennyi kérdés megvizsgálását követően meg lehessen állapítani a 2001/23 irányelv 4. cikke (2) bekezdéséből eredő kártérítési jogkövetkezményeket.
23.
Következésképpen azt javasolom a Bíróságnak, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztette két kérdést a következőképpen fogalmazza át:
—
A kollektív szerződés által megállapított munkafeltételeknek e kollektív szerződés lejártáig való fenntartása összeegyeztethető-e a 2001/23 irányelv 3. cikkének (3) bekezdésével, ha a vállalkozásátruházás időpontja egybeesik a kollektív szerződés lejártának időpontjával?
—
A 2001/23 irányelv 4. cikkének (2) bekezdését úgy kell-e értelmezni, hogy a tagállam a jogrendjében köteles a munkavállaló számára biztosítani a munkáltató által fizetendő kártérítéshez való jogot, vagy pedig úgy, hogy ez kizárólag egy felelősséget megállapító rendelkezés?
VI – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés
24.
A 2001/23 irányelv 3. cikkének (3) bekezdése a munkavállalók számára olyan védelmi eszközt hozott létre, amely jogbiztonságot teremt a munkavállalók számára abban az esetben, ha a munkáltató a vállalkozását átruházza. Amennyiben ezen átruházást megelőzően létezett kollektív szerződés, akkor a munkavállalók hivatkozhatnak erre a lejártának időpontjáig, vagy „egy újabb kollektív szerződés hatálybalépésének […] napjáig”. A tagállamok korlátozhatják az ilyen feltételek kötelező figyelembevételének időtartamát azzal, hogy ez nem lehet kevesebb egy évnél. (
7
)
25.
A 2001/23 irányelv a munkaviszony állandósága és a munkáltató eljárási rugalmassága közötti egyensúlyt keresi. A munkavállalók jogai fennmaradnak az átruházást követően egy bizonyos ideig. Amikor a szóban forgó jogok már nem érvényesülnek, a munkavállaló ebben a vonatkozásban döntést hozhat, lehetővé téve ezen irányelv 4. cikke (2) bekezdésének alkalmazását. Ez a rendelkezés a munkaviszony megszüntetésének felelősségét a munkáltatóra hárítja, amennyiben az átruházás „lényegesen megváltoztatja a munkafeltételeket a munkavállaló hátrányára”. (
8
) Ugyanakkor az ítélkezési gyakorlat a 2001/23 irányelv rendelkezéseinek kötelező jellege ellenére az ilyen módosításokat elfogadja, ha a nemzeti jog a munkaviszony szokásos menete során – a vállalkozásátruházás esetén kívül – ezt megengedi. (
9
)
26.
A 2001/23 irányelv 3. cikkének (3) bekezdése és 4. cikkének (2) bekezdése nem alkalmazhatók egymástól függetlenül. (
10
) Az, hogy a közösségi jogalkotó a munkavállaló számára biztosítja a munkaviszony megszüntetésének lehetőségét, a munkáltatójához fűződő viszonyának romlásából következik, amelyet pedig jogszabályváltozás idéz elő. Nyilvánvalónak tűnik, hogy miközben az irányelv 3. cikke a munkavállalót eredetileg megillető jogokat védi, adott esetben lehetővé teszi a jogviszony megváltoztatását. Pontosan azért, mert egy ilyen változtatás lehetséges, a 2001/23 irányelv értelmében a munkaszerződés megszegésének van felelőse: a munkáltató. (
11
) Ily módon egyenlítődik ki az, hogy a munkafeltételek megváltoztatását tiltó rendelkezés alól vannak kivételek. Mivel a felelősség a kedvezményezettet terheli, a munkavállaló legalábbis pénzügyi szinten megőrzi jogait. (
12
)
27.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés keretében a megszüntetés következményeit a 2001/23 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése szempontjából kell megvizsgálni, az érvelés egy részét azonban a következő gondolatmenet alátámasztása érdekében ehelyütt előrevetítem.
28.
A munkavállalók jogainak a 2001/23 irányelv 3. cikkének (3) bekezdése által előírt fenntartása a tagállamokra nézve pozitív kötelezettséget ír elő, amely konkrétan kihat a munkáltatókra. Amennyiben az e rendelkezés által támasztott feltételek teljesülnek, a munkavállaló az átruházást követően határozatlan időre vagy – bizonyos korlátok között – meghatározott időszakra megőrzi a rá vonatkozó munkafeltételeket. (
13
) A szóban forgó rendelkezés megsértése pedig a munkavállaló számára azt a jogot biztosítja, hogy az átruházás előtt irányadó munkajogi jogállás helyreállítását vagy azzal egyenértékű pénzbeli kártérítést követelhet, akár bíróság előtt is. (
14
) Ez utóbbi esetre a nemzeti munkajog anyagi jogi és eljárásjogi szabályai irányadók, azonban nem hagyható figyelmen kívül a 2001/23 irányelvnek a nemzeti jogszabályok által elérendő célra vonatkozó része.
29.
Ebben az összefüggésben nyilvánvaló, hogy a szóban forgó rendelkezés közvetve és minimális feltételek megállapításával a kártérítés kettős rendszerét vezeti be a munkaviszony megszüntetésének esetére. Az első esetben a munkavállaló mondja fel a munkaszerződését, mégpedig a 2001/23 irányelv 3. cikke (3) bekezdésében meghatározott feltételek teljesülését követően. A második esetben a munkaszerződésnek a munkavállaló általi felmondására az említett cikk megsértését követően kerül sor. A két eset súlya eltér egymástól, mivel a második esetben a munkavállaló kevésbé védett helyzetbe van, ily módon a nemzeti munkajognak a munkáltatót szigorúbban kell kezelnie. Ez a megoldás lenne alkalmazandó akkor is, ha a 2001/23 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének formális betartása mellett a jogszabályt kijátszanák. Egy ilyen helyzet a jelen ügyben is megtörténhetne, tekintettel arra azonban, hogy előzetes döntéshozatali eljárásról van szó, ennek megállapítása a nemzeti bíróság feladata.
30.
A törvény kijátszásának mérlegeléséhez olyan tényállási elemekre van szükség, amelyek a Bíróság előtt nem minden esetben ismertek. (
15
) Az ítélkezési gyakorlat (
16
) mindenesetre különös figyelmet szentel az olyan jogvitáknak, amelyekben a felek egyike visszaélésszerű magatartást tanúsít. (
17
) Ez az érzékenység a közösségi szociális joggal kapcsolatos ügyekben is megnyilvánult, konkrétan a 2001/23 irányelv alkalmazását illetően. Így az 1988. június 15-én hozott ítélet (
18
) alapjául szolgáló Bork International és társai ügyben a Bíróságnak egy vállalkozás teljes személyzetének közvetlenül annak átruházását követő elbocsátásával és a személyzet nagy részének kedvezőtlenebb feltételek mellett történő újrafelvételével kapcsolatban kellett állást foglalnia. A szokásos eljárást követve a Bíróság rámutatott, hogy a nemzeti bíróság feladata a tényállás minősítése és a közösségi jogszabályok alkalmazása, majd megadta azon szempontokat, amelyeknek határozatának meghozatalakor vezérelniük kell a kérdést előterjesztő bíróságot, amely köteles értékelni „azon objektív körülményeket, amelyek között az elbocsátásra sor került, és a jelen ügyben szereplőhöz hasonló esetben különösen azt, hogy az elbocsátás időpontja közel van az átruházás időpontjához, illetve hogy az érintett munkavállalókat a kedvezményezett újra alkalmazta”. (
19
) Ezen indokok alapján a Bíróság ítéletében megerősítette a 2001/23 irányelvnek a jelen ügyhöz hasonló helyzetre való alkalmazhatóságát. (
20
)
31.
A fent hivatkozott Bork International és társai ügyben hozott ítéletből következik, hogy a Bíróság a nemzeti bíróság számára széles mozgásteret biztosít, amelyet azután megvon tőle. Sajátos szempontok megadása és az ügy megoldásához irányadó közösségi jogszabályok helytállóságának megerősítése mellett a tényállás vizsgálata korlátozott, és a nemzeti bíróság szerepe hálátlan. Nem helyeslem a Bíróság ezen eljárását. Már csak azért sem, mert olyan mesterséges technikáról van szó, amely a jogvitában résztvevő feleket nehéz helyzetbe hozza, miközben az önmaga előtérbe állítása iránti csillapíthatatlan vágyról és a nemzeti bíróságot megillető intézményi függetlenséggel szembeni tisztelet hiányáról tanúskodik. (
21
) A jelen ügyben az ilyen megnyilvánulás elkerülhető anélkül, hogy a Bíróság tekintélye vagy a Korkein oikeus előjogai sérülnének.
32.
Elismerve azt, hogy a nemzeti bíróság feladata annak megállapítása, hogy a törvény kijátszását valósítja-e meg a válallkozásátruházás időpontjának és a kollektív szerződés lejárta időpontjának egybeesése, a finn kormány érdekes kiegészítő információkat szolgáltatott a Bíróság számára. Megállapítható, hogy az M. Juurira és a munkáltatójára eredetileg vonatkozó kollektív szerződés az átruházás napján lejárt. Nem volt szó hallgatólagos meghosszabbításról, mivel néhány hónappal ezt megelőzően új kollektív szerződést fogadtak el a szálloda- és vendéglátóipari ágazatra nézve, amely az előbbi kollektív szerződést tartalmilag teljes egészében felváltotta. Az új kollektív szerződés aláírása és hatályba lépése közötti idő igen rövid volt, alig másfél hónap. Az átadó magatartása az átruházást megelőző időszakban, különösen a munkavállalókkal és azok képviselőivel szemben tanúsított magatartás, ugyancsak jelzi az ügylet végrehajtásának módját. A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak megállapítása, hogy az egymást követő kollektív szerződések, illetve az eltelt idő és a munkavállalóknak nyújtott információ enged-e következtetni arra, hogy az átadó és az engedményezett kijátszották a törvényt, és hogy ebből eredően megsértették a vállalkozásátruházás során a munkafeltételek módosítását tiltó szabályokat.
33.
A tényállás megvizsgálását követően a kérdést előterjesztő bíróságnak a helyes jogi megoldás megtalálása érdekében figyelembe kell vennie a Bíróság által kidolgozott világos szabályokat. A közösségi bíróság nem fukarkodhat az együttműködésével; ezzel kapcsolatban megismétlem a jelen főtanácsnoki indítvány 29–32. pontjában kifejtett érveket: ha a Korkein oikeus a rendelkezésére álló tényállás és jogi szempontok alapján megállapítja, hogy a törvényt kijátszották, akkor megvalósul a 2001/23 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének sérelme. E rendelkezés megsértése ugyanezen irányelv 4. cikke (2) bekezdésének szigorúbb értelmezését eredményezi. Ilyen esetben a munkáltató a jogsértést tudatosan követte el, ami súlyosabb felelősségére utal.
34.
Következésképpen, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre adandó választ illetően az az álláspontom, hogy a 2001/23 irányelv 3. cikkének (3) bekezdésébe ütközik, hogy a kollektív szerződésben megállapított munkafeltételek ennek lejártával egyidejűleg megszűnnek, ha a vállalkozásátruházás időpontja egybeesik e kollektív szerződés lejártának időpontjával, és ha az átadó és a kedvezményezett kijátszották a törvényt. A nemzeti bíróság feladata annak megállapítása, hogy az említett átruházás időpontjának a szóban forgó kollektív szerződés lejártának időpontjával való összehangolása tisztességtelen magatartást valósít-e meg.
35.
Ezt követően meg kell vizsgálni e felelősség terjedelmét és korlátait, ami a 2001/23 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének értelmezését teszi szükségessé.
VII – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés
36.
A finn és a magyar kormány, valamint a Bizottság egyetért abban, hogy a 2001/23 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése a munkaviszony jelentős módosításáért való felelősség meghatározására korlátozódik. A 2001/23 irányelv tehát nem vizsgálja a konkrét előnyöket az átruházással érintett munkavállaló jogi helyzetének meghatározásakor. Ez az álláspont azon az elképzelésen alapul, hogy ez az irányelv olyan minimális harmonizációs eszköz, amelynek értelmezéséhez a nemzeti jogalkotónak széles mozgástérre van szüksége. (
22
) Bár lényegében osztom ezt az álláspontot, úgy vélem, hogy e rendelkezés mélyrehatóbb értelmezésére van szükség. Az, hogy az Európai Közösség minimális harmonizációba fogott bele, nem jelenti azt, hogy a munkavállalók gazdasági védelmének minden formáját eleve el kell vetni. Csakis a szöveg részletes vizsgálatán keresztül érhető el annak biztos megértése, éppen ezért egyenként meg kell vizsgálni a szóban forgó rendelkezés egyes alkotóelemeit.
A – A munkafeltételek lényeges megváltoztatása a munkavállaló hátrányára
37.
A munkavállalót arra jogosító előfeltétel, hogy a szerződését felmondja és a munkaviszony megszüntetéséért a munkáltatót tegye felelőssé, a 2001/23 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének első részében található, és amely úgy szól, hogy az átruházás „lényegesen megváltoztatja a munkafeltételeket a munkavállaló hátrányára”.
38.
A kérdést előterjesztő bíróság a legalkalmasabb annak megállapítására, hogy a jelen ügyben M. Juuri hátrányára lényeges változtatások következtek-e be. Noha a finn jog kétségkívül ír elő intézkedéseket annak érdekében, hogy a Korkein oikeus egy bizonyos értelemben foglaljon állást, a Bíróság ítélkezési gyakorlata támpontokat szolgáltat a kedvezőtlen változtatás megállapításához. (
23
) A Merckx és Neuhuys ítélet (
24
) alapjául szolgáló ügyben két munkavállaló a 2001/23 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének értelmében felmondta a munkaszerződését, amikor a munkáltatójuk megtagadta, hogy a korábbi, az üzleti forgalom alapján számított bérüket garantálja. A Bíróság úgy határozott, hogy a tényállást közvetlenül minősíti, és megállapította, hogy „a munkavállaló díjazásának bármilyen nemű változása a munkafeltételek lényeges megváltoztatását jelenti ezen rendelkezés értelmében, még akkor is, ha a díjazás különösen az üzleti forgalomtól függ”. (
25
)
39.
Évekkel később a Delahaye-ügyben hozott ítélet (
26
) lehetővé tette a Bíróság számára, hogy ismételten állást foglaljon a munkaszerződés „lényeges megváltoztatásával” kapcsolatban, azonban a fent hivatkozott Merckx és Neuhuys ügyben hozott ítéletben alkalmazotthoz képest eltérő szempontból. A munkavállaló és az új munkáltatója közötti, a munkabér 37%-os csökkenése miatti jogvitában a Bíróság nem adott konkrét választ a nemzeti bíróság kérdésére, hanem megelégedett annak megállapításával, hogy „a közalkalmazottak jogállására vonatkozó nemzeti szabályozás alkalmazása az átadással érintett munkavállalók díjazásának csökkentésével jár. Az ilyen csökkentést, amennyiben jelentős mértékű, az irányelv 4. cikkének (2) bekezdése értelmében a munkafeltételek lényeges, a kérdéses munkavállaló számára hátrányos módosításának kell tekinteni”. (
27
)
40.
A Bíróság a fent hivatkozott Delahaye-ügyben hozott ítéletben a fent hivatkozott Merckx et Neuhuys ítélet alapjául szolgáló ügyben kifejtettekhez képest nyomatékosította annak szükségességét, hogy a változtatás jellege „lényeges” legyen, és megtagadta az alapügy tényállásának minősítését. A két előzetes döntéshozatalra való előterjesztésre mégis hasonló, a munkavállalót a munkaviszonyának egyoldalú megszüntetésére késztető bércsökkenéssel jellemezhető körülmények között került sor. Annak meghatározása érdekében, hogy a 2001/23 irányelv mit ért „lényeges megváltoztatás” alatt, e kifejezésnek a munkavállaló szempontjából vett szubjektív értelmét annak jogi és gazdasági dimenziójában kell alapul venni. Ezen kifejezés objektív értelmét választva, és a munkavállaló egyéni helyzetéhez nem tartozó tényezőket figyelembe véve, fennállna annak veszélye, hogy a 2001/23 irányelv céljával összeegyeztethetetlen következtetésekre jutnánk. Az előbbiekben megvizsgált két ügyben a Bíróság a nemzeti bíróságnak olyan más, ugyancsak releváns szempontokat mutatott, amelyek alapján a mérleg nyelve a munkaszerződés egyoldalú megszüntetése felé billent. A fent hivatkozott Delahaye ítélet alapjául szolgáló ügyben a felperes szolgálati idejére (az ítéletben) a munkavállaló helyzetének átfogó figyelembe vétele érdekében hivatkoztak. (
28
) Bár a fent hivatkozott Merckx és Neuhuys ügyben hozott ítélet 38. pontjában nem hivatkozott más releváns tényezőkre, nyilvánvalóvá tette, hogy a vállalkozásátruházás nem csupán a bérezés szintjén érintette a felperes helyzetét, hanem a munkahely áthelyezéséhez is vezetett. (
29
)
41.
Úgy tűnik tehát, hogy a Bíróság, ennek kifejezett kinyilvánítása nélkül, a szerződését a 2001/23 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése értelmében megszüntető munkavállaló ténybeli és jogi körülményeinek mérlegelése révén a „lényeges megváltoztatás” kifejezés szubjektív fogalma mellett döntött. A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy a fent hivatkozott Merckx és Neuhuys, illetve Delahaye ügyekben hozott ítéletekben kidolgozott szempontok segítségével minősítse e körülményeket. Ezeket M. Juuri esetére alkalmazva megállapítható, hogy M. Juuri jövedelme a munkaidejével arányban csökkent. Emellett a kollektív szerződés megváltozása más jogi változásokhoz is vezethetett, amelyek előterjesztése az alapeljárásban célszerű lehet, hiszen a bekövetkezett változtatások tényleges terjedelmének értékelése során kiegészítő tényezőként szolgálhatnak. Ehhez járul még M. Juuri munkahelyének alkalmi és elszórtan előforduló áthelyezése. A kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell vizsgálnia, hogy M. Juuri jogi és gazdasági helyzetében mindezen tényezők a munkaszerződése lényeges megváltoztatásának minősülnek-e.
B – A felelősség munkáltatóra való hárítása: kiindulópont vagy végállomás?
42.
A 2001/23 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése értelmében, amint a munkaviszony lényeges megváltoztatása megállapítást nyer, „a munkáltatót terheli a felelősség a munkaszerződés vagy a munkaviszony megszűnéséért”. Az alapügy felperese úgy értékeli, hogy ezek a szavak nem csupán a felelősség megállapításának szabályát tartalmazzák, hanem a kártérítés összegére vonatkozó utalást is. A jelen előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés alapjául szolgáló eljárásban a Korkein oikeust az M. Juurit megillető kártérítés terjedelme érdekli arra az esetre nézve, ha a 2001/23 irányelv a felelősség egyszerű megállapításán túlmutat, jóllehet a kételye a finn jog értelmében a jogellenes felmondás esetén fizetendő kártérítés és a munkáltató által tiszteletben tartandó felmondási időre fizetendő kártérítés között ingadozik.
43.
A finn és a magyar kormánnyal, illetve a Bizottsággal egyetértésben az a véleményem, hogy a 2001/23 irányelv csak és kizárólag a felelősség megállapítását szabályozza. Ha a közösségi jogalkotó a munkaszerződés megszüntetésének pénzügyi következményeit akarta volna szabályozni, akkor ezt egyértelműen kifejezte volna. A 2001/23 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének célja a megszüntetésért való felelősség megállapításában, és nem a jogkövetkezmények meghatározásában áll. Ez az elmélet a 2001/23 irányelv, valamint a közösségi szociális jog harmonizációját megvalósító más jogszabályok nyelvtani és teleológiai értelmezésén alapul. (
30
)
1. „Taking words seriously”
44.
A részletes nyelvtani értelmezés nem a jogászt szolgáló legjobb eszköz, azonban a megteendő úton a legelső lépést jelenti. A közösségi jog a számos hivatalos nyelv széles skáláján megfogalmazott jogrend, amely rendelkezéseinek szövegtartalmában erős érveket talál. (
31
) Ez az előny időnként hátránnyá alakul, mivel valamely konkrét jogvitában bizonyos zűrzavart okoz az alkalmazandó szabályok meghatározása során. (
32
) A jelen ügy az utóbbi csoportba tartozik, amelyben a nyelvi sokszínűség inkább zűrzavart, mintsem átláthatóságot eredményez. A 2001/23 irányelv 4. cikkének (2) bekezdésében alkalmazott fogalmak vizsgálatából ez következik.
45.
E rendelkezés utolsó része pontosan azt mondja ki, hogy a munkaszerződés megszűnése esetén „a munkáltatót terheli a felelősség”. A spanyol változat, a francia, a cseh és a német változathoz hasonlóan a felelősség telepítésére vonatkozik. (
33
) Ugyanezen rendelkezés más fordításai a munkáltató felelősségét állapítják meg, a telepítésre való hivatkozás nélkül. Így van ez az olasz, a portugál, a lengyel, a bolgár és az angol változatban, amelyekben például a megszüntetés „è considerata come dovuta alla responsabilità del datore di lavoro”. (
34
) Következésképpen, néhány változat a telepítést hangsúlyozza, míg mások a felelősséget. (
35
) A „felelősség” felé orientáló nyelvi változatok széles értelemben véve a közösségi jogalkotó olyan szándékát tükrözik, amely túlmutat az egyszerű felelősségtelepítésen, és a szövegnek önálló, a közösségi jog által, és nem pedig a nemzeti jog által szolgáltatott gazdasági tartalommal bíró értelme mellett szól.
46.
Megismétlem az e rész bevezetéseképpen mondottakat, megállapítva, hogy a nyelvtani értelmezés bizonyos esetekben inkább zűrzavarhoz vezet, mintsem egyértelmű megállapodáshoz. Az írott szabályok szövegtartalma kiemelkedő jelentőséggel bír, ha annak elemzése könnyen felfogható eredményhez vezet, de olyan esetekben nem, mint a jelen ügy, amelyben a szavak és azok fordítása olyannyira eltérő, hogy szinte ellentétes megoldásokhoz vezet. Nem gondolom, hogy bizonyos szövegváltozatok árnyalatnyi különbségei olyan jelentős jogi következményeket vonnának maguk után, hogy ezáltal bizonytalan területre jutnánk.
47.
A „telepítés” és a „felelősség” fogalmak látszólag önkényes alkalmazása bizonyos hivatalos nyelvi változatokban arra enged következtetni, hogy a megoldás kulcsa nem a szövegben, hanem a rendelkezés céljában rejlik.
2. „Taking goals seriously”
48.
A 2001/23 irányelv más közösségi szociális jogi jogszabályokhoz hasonlóan a munkavállalóknak az európai belső piacon való védelmére irányul. A munkaviszony gyengébbik felére vonatkozó védelmi célt annak összefüggéseiben kell megvizsgálni, azaz egy harmonizált védelmi szintnek a Közösségen belül való megteremtésére tekintettel, ahol a jogi eltérések nem akadályozhatják a termelési tényezők szabad áramlását. (
36
) A szociális rendelkezések tehát összetett szabályoknak minősülnek a céljaikra, de a jellegükre és a hatásaikra tekintettel is. Nem véletlen, hogy ezen a téren a 2001/23 irányelvre, vagy akár a minimális szabályokat megállapító azon irányelvekre hivatkoztak, amelynek rendelkezései nemzeti szinten teret engednek a messzemenőbb védelem számára. (
37
)
49.
A védelmi cél a 2001/23 irányelv preambulumbekezdéseiben jut kifejezésre, amely irányelvet „a munkavállalók védelmére a munkáltató személyének megváltozása esetén, különös tekintettel jogaik védelmének biztosítására” (
38
) fogadták el. A közösségi jogalkotó pontosan ebből a célból határozott úgy, hogy a tagállamok közötti különbségeket„a munkavállalók védelmének mértékét illetően” (
39
) felszámolja. A Bíróság és főtanácsnokai a 2001/23 irányelv értelmezése során ennek szociális aspektusait hangsúlyozták ki. Cosmas főtanácsnok az 1995. december 7-i, a Spano és társai ügyben hozott ítélet (
40
) alapjául szolgáló ügyben előterjesztett főtanácsnoki indítványa 15. pontjában elismeri, hogy „tisztán szociális célú jogszabályról van szó”, amely megállapítás a Bíróság ítélkezési gyakorlatában visszhangra talált. (
41
)
50.
Ezen szociális célt azonban más kezdeményezések is kísérik. A 2001/23 irányelv, ugyanúgy, mint az azt megelőző 77/187 irányelv, nyilvánvalóan a munkavállalók védelme és a vállalkozások szervezeti rugalmassága közötti egyensúlyt kereste. (
42
) Ennek érdekében a közösségi rendelkezések egyes olyan nemzeti jogszabályok merevségének enyhítésére irányultak, amelyek alkalmazása nem csupán bizonyos ágazatok átszervezését tette bonyolulttá, hanem a szabad mozgás és a tisztességes belső piaci verseny elé is akadályokat állított. Az érdekek összeegyeztetése nyilvánvalóan kitűnik abból ha összehasonlítjuk a Bizottság eredeti tervezetének szövegét (
43
) az Európai Unió Tanácsa által elfogadott megfogalmazással. A végleges megszövegezés erőteljes törekvést mutat a munkavállalók védelmének és a vállalkozás átszervezésére irányuló intézkedések előmozdításának összeegyeztetésére, ami a jelen ügyben szóban forgó rendelkezésekből egyértelműen kiderül. A jelen főtanácsnoki indítvány 25–29. pontjában kifejtettem, hogy a munkavállaló jogai az átruházást követően határozott vagy határozatlan ideig fennmaradhatnak. A 2001/23 irányelv a kedvezményezett számára a személyi állomány munkafeltételeinek módosítása tekintetében széles mozgásteret biztosít, e rugalmasságot azonban kiegyenlíti egy sor, a munkavállaló javát szolgáló intézkedéssel, különösen az egyoldalú megszüntetés lehetőségével. Ez az eredmény a két fél érdekeinek kiegyenlítéséhez vezet, hiszen a 2001/23 irányelv hozzáfűzi, hogy a munkáltatónak betudható megszüntetésre akkor kerül sor, ha az átruházás a munkafeltételek romlását eredményezi. A Bizottság irányelvjavaslatában maga is megerősítette már 1974-ben, hogy e kiegyenlítés miatt a 4. cikk a felelősség megállapítására korlátozódik, a nemzeti jogra hagyja annak körülhatárolását. (
44
)
51.
A munkavállalók védelme és a vállalkozás rugalmassága közötti egyensúly megvalósul azzal, hogy a kártérítés szabályozása a nemzeti jogra feladata. A minimális szabályokat megállapító 2001/23 irányelv, amely lehetővé teszi rendelkezéseinek a nemzeti szinten való megerősítését, ésszerű megoldást kínál. Egyrészről bizonyosságot szolgáltat a munkavállalónak afelől, hogy munkafeltételeinek romlásáért a kedvezményezett kárpótolni fogja. Másrészről a nemzeti jogra hagyja a kártérítés gazdasági tartalmának részletes meghatározását. A 2001/23 irányelv céljára tekintettel a meggyőződésem az, hogy a 4. cikkének (2) bekezdése a felelősség telepítését szabályozza, nem pedig a munkáltató felelősségét.
3. „Taking directives seriously”
52.
Ugyanakkor léteznek más, a 2001/23 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének megszorító értelmezése mellett szóló, rendszertani jellegű érvek is. A közösségi szociális jog a maga egészében kifejezésre juttatja, hogy mi volt az intézmények szándéka a 2001/23 irányelv elfogadásával, hiszen amikor az intézmények azon kártérítés feltételeit akarták megállapítani, amelyre az alapügy felperese jogosult, ezt egyértelműen megtették. A contrario ebből arra lehet következtetni, hogy a szóban forgó 4. cikk (2) bekezdése a felelősség munkáltatóra való hárítására korlátozódik, de a felelősséget nem határozza meg.
53.
A férfiak és nők közötti esélyegyenlőség és egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatás és munkavégzés területén történő megvalósításáról szóló, 2006. július 5-i 2006/54/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv, (
45
) amelynek rendelkezései új alapokra helyezik a hátrányos megkülönböztetést tiltó közösségi szabályok egészét, a 18. cikkében arra kötelezi a tagállamokat, hogy írjanak elő kártérítési mechanizmusokat azon személyek számára, akiket hátrányos megkülönböztetés ér. Főszabály szerint az olyan intézkedések bevezetését támogatja, amelyekkel „valódi és eredményes kártérítés, illetve jóvátétel biztosítható […] [az] elszenvedő személy részére […]; ezen intézkedések visszatartó erejűek és arányosak az elszenvedett kárral”. Ez a rendelkezés nyilvánvalóan közösségi jelentőségű tényezőt vezet be a nemzeti jogrendekbe, különösen azok munkajogi és kárjóvátételi jogi területére. (
46
) Ugyanígy a 2006/54 irányelv a felelősséget nem csupán a munkáltatóra hárítja, hanem a hátrányos megkülönböztetést elszenvedett személyek jogainak védelme érdekében ráadásul megtiltja felső határ megszabását. (
47
) Ez egyértelműen eltér a 2001/23 irányelv 4. cikkének (2) bekezdésében előírtaktól.
54.
A nők és férfiak közötti egyenlő bánásmód elvének az árukhoz és szolgáltatásokhoz való hozzáférés, valamint azok értékesítése, illetve nyújtása tekintetében történő végrehajtásáról szóló, 2004. december 13-i 2004/113/EK tanácsi irányelv (
48
) hasonló megoldást kínál, hiszen a 2006/54 irányelv által használtakhoz hasonló megfogalmazásban, a 8. cikkében azt mondja ki, hogy a tagállamok „meghozzák azokat az intézkedéseket, amelyekkel valódi és hatékony kártérítés, illetve jóvátétel biztosítható […] a jelen irányelv szerinti megkülönböztetést elszenvedő személy részére az őt ért veszteségért vagy kárért; mindez visszatartó erejű, és arányos az elszenvedett kárral”. Ez a rendelkezés a nemzeti jogot nemcsak pozitív, hanem negatív módon is köti, hiszen ezt követően kimondja, hogy „az ilyen kártérítést vagy jóvátételt nem lehet felső határ megszabásával korlátozni”.
55.
A szociális jog harmonizálására irányuló más rendelkezések hallgatnak a munkáltató hibájából eredő kártérítési kötelezettségről. A 2001/23 irányelv egyértelmű, de nem olyan világos, mint a 2004/113 vagy a 2006/54 irányelv, ami arra enged gondolni, hogy a 2001/23 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése egy igazságos egyensúlyt valósít meg, amennyiben a felelősség telepítésének feltételét meghatározza, az e felelősségre alkalmazandó önálló szabályozást azonban nem. A jelen főtanácsnoki indítvány 25–29. pontjában kifejtettek kiegészítéseként csupán annyit kell megjegyezni, hogy amint azt ott mondtam, a 2001/23 irányelv 3. és 4. cikke egymást kölcsönösen kiegészíti, ami véleményem szerint indokolja, hogy alkalmazásuk során sor kerüljön értelmezésük pontosítására.
4. A felelősség telepítésének általános elve alóli kivétel: egy fokozatossági tényező
56.
Azt az álláspontot képviseltem, hogy a munkaszerződésnek a 2001/23 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének tiszteletben tartásán alapuló megszüntetése nem ugyanazt a bánásmódot érdemli, mint az e rendelkezés megsértéséből következő megszüntetés. A munkáltató magatartása itt olyan eltérést mutat, amely a körülményekre tekintettel a 2001/23 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének árnyalt értelmezését követeli meg. Ez a következmény a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatából adódik, amely a nemzeti bíróságoktól a tényleges érvényesülés és az egyenértékűség elvével összhangban bizonyos fokú eljárási és anyagi jogi védelmet követel meg, a minimális harmonizáció tárgyát képező területeken is. (
49
) Ily módon, amennyiben a 2001/23 irányelv 3. cikkét a kedvezményezett az átruházás végrehajtása során tiszteletben tartja, a munkaszerződés azonban ezen irányelv 4. cikkének (2) bekezdése értelmében megszűnik, a felelősség a nemzeti munkajog általános szabályai szerint alakul. Ellenkező esetben a 4. cikk (2) bekezdése véleményem szerint, jóllehet különös kártérítési szabályozást nem állapít meg, a tagállamokat – ismét a belső jog alapján – egyéniesített bánásmódra kötelezi.
57.
A Bíróságnak nem kellene megjelölnie a Korkein oikeus számára az M. Juuri kereseti kérelmei szempontjából legmegfelelőbb kártérítési szabályozást. Iránymutatást kellene azonban adnia a számára, illetve meg kellene mutatnia, hogy a 2001/23 irányelv a felelősség két szintjét határozza meg. A közösségi jogot nem érdekli a konkrét gazdasági eredmény, az azonban érdekli, ha egyértelműen eltérő helyzetek azonos jogkövetkezményeket eredményeznek. (
50
) A nemzeti bíróság feladata, hogy kidolgozza a felelősség szempontjából legmegfelelőbb megoldást azáltal, hogy a 2001/23 irányelv 3. cikke alapján, ugyanezen irányelv 4. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben fokozatossági kritériumot alkalmaz.
58.
Összegezve, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésre akként kell válaszolni, hogy a 2001/23 irányelv 4. cikkének (2) bekezdését a felelősséget megállapító rendelkezésként kell értelmezni. A közösségi jog azonban megköveteli e felelősségnek a 2001/23 irányelv 3. cikkének betartásától függő fokozatosságát. Ennek érdekében a nemzeti bíróság a nemzeti joga által meghatározott, a felelősséget enyhítő vagy súlyosító kritériumokat alkalmaz.
VIII – Végkövetkeztetések
59.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javasolom, hogy a Bíróság a Korkein oikeus által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következőképpen válaszoljon:
1)
A munkavállalók jogainak a vállalkozások, üzletek vagy ezek részeinek átruházása esetén történő védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2001. március 12-i 2001/23/EK tanácsi irányelv 3. cikkének (3) bekezdését sérti az, hogy a kollektív szerződésben megállapított munkafeltételek ennek lejártával egyidejűleg megszűnnek, ha a vállalkozásátruházás időpontja egybeesik ezen kollektív szerződés lejártának időpontjával, és ha az átadó és a kedvezményezett kijátszották a törvényt. A nemzeti bíróság feladata annak megállapítása, hogy az említett átruházás időpontjának a szóban forgó kollektív szerződés lejártának időpontjával való összehangolása tisztességtelen magatartást valósít-e meg.
2)
A 2001/23 irányelv 4. cikkének (2) bekezdését kizárólag a felelősséget megállapító rendelkezésként kell értelmezni. A közösségi jogrend azonban megköveteli ezen felelősségnek a 2001/23 irányelv 3. cikkének betartásától függő fokozatosságát. Ennek érdekében a nemzeti bíróság a nemzeti joga által meghatározott, a felelősséget enyhítő vagy súlyosító kritériumokat alkalmaz.
(
1
)	Eredeti nyelv: spanyol.
(
2
)	A munkavállalók jogainak a vállalkozások, üzletek vagy ezek részeinek átruházása esetén történő védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2001. március 12-i 2001/23/EK tanácsi irányelv (HL L 82., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 98. o.). Ez az irányelv az 1998. június 29-i 98/50/EK tanácsi irányelvvel (HL L 201., 88. o.) módosított, a munkavállalók jogainak a vállalkozások, üzletek és üzletrészek átruházása esetén történő védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1977. február 14-i 77/187/EGK tanácsi irányelvet (HL L 61., 26. o.) foglalja egységes szerkezetbe (a továbbiakban: 77/187 irányelv).
(
3
)	Rodríguez-Piñero Royo, M.C., kifejezéseit veszem át, aki a „Transmisión de empresas y derecho europeo”, in La transmisión de empresas en Europa, Cacucci Editore, Bari, 1999, 1. o., cikkében azt az álláspontot képviseli, hogy jelentősége ellenére a közösségi szociális jog csupán korlátozott beavatkozást tesz lehetővé, mivel ezen szabályozásnak csupán bizonyos kérdéseivel foglalkozik, míg a többi részt nem harmonizálja. Ebből következik az, ami a közösségi munkajog „sziget-” vagy „szigetvilág-szerkezete” alatt értendő, amely munkajog a nemzeti szabályozásnak csak egyes pontjait veszi figyelembe, ellentétben a nemzeti munkajoggal, amely „kontinentálisabb” és a munkajogi jogviszony valamennyi kérdését felöleli.
(
4
)	Don Quijotéra gondolok, aki tanácsokkal látja el Sancho Panzát röviddel azelőtt, hogy az átvenné a Barataria-sziget kormányzását. Tudván, hogy a tanítása csakis az érveinek erejével bír, Don Quijote ezen szavakkal fejezi be: „A szegények könnyei hassanak meg, de ha igazságot teszel, ne befolyásoljon jobban, mint a gazdagok bizonyítékai. Arra törekedj, hogy derítsd ki az igazságot, és ne törődj a gazdagok ajándékaival, és ígéreteivel, se a szegények zokogásával és alkalmatlankodásával. Ha méltányos lehetsz, ne sújtsd a bűnöst a törvény teljes szigorával, mert a szigorú bíráknak sincs jobb híre, mint a részvevőknek” (Cervantès, M. de: Az elmés nemes Don Quijote de la Mancha, Győry Vilmos fordítását átdolgozta Benyhe János, Magyar Helikon Kiadó, 1970, Budapest, 42. fejezet, 756. o.).
(
5
)	A finn kormányhoz intézett írásbeli kérdések kizárólag a fémipari ágazatra vonatkozó kollektív szerződés hatálybalépésének és lejártának rendszerére vonatkoztak.
(
6
)	Az átfogalmazás a Bíróság ítélkezési gyakorlatában a 16/65. sz. Schwarze-ügyben 1965. december 1-jén hozott ítélet (EBHT 1965., 1081. o.) alapjául szolgáló ügy óta erős gyökereket eresztett gyakorlat. Lásd legutóbb a C-334/95. sz. Krüger-ügyben 1997. július 17-én hozott ítélet (EBHT 1997., I-4517. o.) 22. pontját; a C-66/95. sz. Sutton-ügyben 1997. április 22-én hozott ítélet (EBHT 1997., I-2163. o.) 35. pontját; a C-284/96. sz. Tabouillot-ügyben 1997. december 18-án hozott ítélet (EBHT 1997., I-7471. o.) 20. és 21. pontját; C-171/94. és C-172/94. sz., Merckx és Neuhuys ügyben 1996. március 7-én hozott ítélet (EBHT 1996., I-1253. o.) 28. pontját; a C-88/99. sz. Roquette Frères ügyben 2000. november 28-án hozott ítélet (EBHT 2000., I-10465. o.) 18. pontját; a C-469/00. sz. Ravil-ügyben 2003. május 20-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-5053. o.) 27. pontját; a C-286/05. sz. Haug-ügyben 2006. május 4-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-4121. o.) 17. pontját és a C-429/05. sz., Rampion és Godard ügyben 2007. október 4-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-8017. o.) 27. pontját. Egy 1998-ban közzétett cikkben, „La cooperación entre el Tribunal de Justicia y los jueces nacionales. Límites del procedimiento prejudicial”, in Scritti in onore di G. F. Mancini, Milánó, 1998, 481. és 482. o., üdvözöltem a Bíróság ezen eljárását. Lásd még e tárgyban Adinolfi, A., L’accertamento in via pregiudiziale della validità di atti comunitari, Milánó, 1997, 129–137. o., valamint Jimeno Bulnes, M., La cuestión prejudicial del artículo 177 CEE, Barcelona, 1996, 365. és 366. o.. Rasmussen, H. híres művében, On Law and Policy in the European Court of Justice, Dordrecht, 1986, 481. és 482. o., ezen átfogalmazási technika kemény kritikáját találhatjuk.
(
7
)	A 2001/23 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének második francia bekezdése.
(
8
)	A 2001/23 irányelv keletkezése és módosításai azt mutatják, hogy az elért politikai egyetértés ezen rendelkezések rugalmas jellegét igazolja. Lásd ebben a vonatkozásban Hardy, S. és Painter, R., „Revising the Acquired Rights Directive”, Industrial Law Journal, 25. kötet, 2. szám, 1996.
(
9
)	A 324/86. sz. Foreninger af Arbejdsledere i Danmark ügyben 1988. február 10-én hozott ítéletben [EBHT 1988., 739. o.] megalapozott ítélkezési gyakorlatot átvéve a Bíróság megerősítette, hogy „[…] egy ilyen módosítás nem zárható ki csupán amiatt, hogy a vállalkozást időközben átruházták, és hogy ebből következően a vállalkozás új vezetőjével kötöttek megállapodást. Mivel ugyanis a kedvezményezett a 77/187 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében a munkaviszonyból eredő jogokat és kötelezettségeket illetően az átadó helyébe lép, ez a kedvezményezett esetében éppúgy módosítható, mint az az átadó esetében módosítható lett volna, figyelembe véve, hogy a vállalkozás átruházása semmi esetre sem képezi önmagában e módosítás alapját” (a C-209/91. sz., Watson Rask és Christensen ügyben 1992. november 12-én hozott ítélet [EBHT 1992., I-5755. o.] 28. pontja).
(
10
)	Így érti ezt Barnard, C., EC Employment Law, 3. kiadás, Oxford University Press, Oxford, 2006, 663. és 664. o.
(
11
)	A munkafeltételek rugalmasságát illetően lásd Arrigo, G., Il diritto del lavoro dell'Unione europea, II. kötet, Guiffrè, Milánó, 2001, 97–103. o.
(
12
)	Ez a rugalmasság számos értelmezési kérdést vet fel, amint azt hangsúlyozza Barnard, C., i. m., 657. és 658. o.
(
13
)	A 2001/23 irányelv által elismert jogok kötelező jellegét a Bíróság több alkalommal megerősítette. Első alkalommal a fent hivatkozott Foreningen af Arbejdsledere i Danmark ügyben hozott ítéletben határozta meg, hogy „a munkavállalóknak nincs joguk lemondani a számukra a 77/187 irányelv által biztosított jogokról, és hogy e jogok csökkentése nem elfogadható még az ő beleegyezésükkel sem. Erre az értelmezésre nincs befolyással az a körülmény, hogy – mint ebben az esetben is – a munkavállaló a munkaviszonyának módosulásából következő hátrányok ellentételezéseként olyan új előnyöket kap, hogy összességében nem kerül kevésbé kedvező helyzetbe, mint korábban”. Ezt az ítélkezési gyakorlatot a Bíróság megerősítette a C-362/89. sz., d’Urso és társai ügyben 1991. július 25-én hozott ítélet (EBHT 1991., I-4105. o.) 9. pontjában; a C-209/91. sz. Watson Rask és Christensen ügyben 1992. november 12-én hozott ítélet (EBHT 1992., I-5755. o.) 28. pontjában; a C-4/01. sz., Martin és társai ügyben 2003. november 6-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-12859. o.) 42. és 43. pontjában; a C-305/94. sz. Rotsart de Hertaing ügyben 1996. november 14-én hozott ítélet (EBHT 1996., I-5927. o.) 18. pontjában, valamint a C-499/04. sz. Werhof-ügyben 2006. március 9-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-2397. o.) 26. pontjában.
(
14
)	A nemteljesítés joghatásainak meghatározása a nemzeti jog alapján történik, amint azt a Bíróság a 144/87. és 145/87. sz., Berg és Busschers egyesített ügyekben 1988. május 5-én hozott ítéletében (EBHT 1988., 2559. o.); a 105/84. sz. Foreningen af Arbejdsledere i Danmark ügyben 1985. július 11-én hozott ítéletének (EBHT 1985., 2639. o.) 26–28. pontjában; a C-132/91., C-138/91. és C-139/91. sz., Katsikas és társai egyesített ügyekben 1992. december 16-án hozott ítéletének (EBHT 1992., I-6577. o.) 21. pontjában és a C-399/96. sz. Europièces-ügyben 1998. november 12-én hozott ítéletének (EBHT 1998., I-6965. o.) 37. pontjában kifejtette.
(
15
)	A „törvény kijátszására” akkor kerül sor, ha „egy jogszabály értelmében elfogadott intézkedés a jogrendszer által tiltott eredmény elérésére irányul […], anélkül, hogy ez megakadályozná a megkerülni szándékozott jogszabály tiltott alkalmazását”. A spanyol polgári törvénykönyv ezt a 6. cikkének (4) bekezdésében az olasz polgári törvénykönyvhöz hasonlóan fogalmazza meg, amely azonban azt a 1344. cikkében a szerződéses viszonyokra korlátozza: „si reputa altresì illecita la causa quando il contratto costituisce il mezzo per eludere l'applicazione di una norma imperativa” („a jogalap akkor is jogellenes, ha a szerződés egy kötelező szabály alkalmazása megkerülésének eszközét képezi”). Anélkül, hogy a törvény kijátszását megnevezné, a cseh polgári törvénykönyv a 39. cikkében hasonló megfogalmazást alkalmaz: „Neplatný je právní úkon, který svým obsahem nebo účelem odporuje zákonu nebo jej obchází anebo se příčí dobrým mravům.” („semmis mindazon jogi aktus, amelynek tartalma vagy célja összeegyeztethetetlen a törvénnyel, azt kijátssza vagy a jó erkölcsbe ütközik”). A francia jogban a törvény kijátszását elsősorban az ítélkezési gyakorlat, mintsem a jogalkotó dolgozta ki, a polgári törvénykönyv 336. cikke azonban kifejezetten hivatkozik erre a fogalomra. A nemzeti jogrendekben bizonyos fogalmi zavar áll fenn a „törvény kijátszása” és a „jogsértés” között, ugyanúgy mint más jogfogalmak között, mint például a „jóhiszem”. Amint Miquel González, J.M. cikkében elismeri, Comentario al artículo 7,
„Comentario del Código Civil”, Ministerio de Justicia, Madrid, 1993, 45. o., „a két fogalom közötti különbség nem egyértelmű. A jogtudománynak nem sikerült azokat úgy elhatárolnia, mint ahogyan szerette volna. Az ítélkezési gyakorlatnak sem sikerült kielégítő megoldást találnia […]”. Nem tartom elengedhetetlennek, hogy mindezen fogalmak közötti különbségekkel mélyebben foglalkozzam, hiszen azt a Bíróság maga sem tette meg.
(
16
)	A Bíróság a nemzeti bíróságokra bízta a tényállási elemek vizsgálatát minden olyan esetben, amelyben a törvény kijátszására hivatkoztak (lásd pontosabban a 33/74. sz. Van Binsbergen-ügyben 1974. december 3-án hozott ítélet [EBHT 1974., 1299. o.] 13. pontját; a 115/78. sz. Knoors-ügyben 1979. február 7-én hozott ítéletet [EBHT 1979., 399. o.]; a 205/84. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1986. december 4-én hozott ítélet [EBHT 1986., 3755. o.] 22. pontját; a C-370/90. sz. Singh-ügyben 1992. július 7-én hozott ítélet [EBHT 1992., I-4265. o.] 24. pontját; a C-148/91. sz. Veronica Omroep Organisatie ügyben 1993. február 3-án hozott ítélet [EBHT 1993., I-487. o.] 12. pontját és a C-23/93. sz. TV10-ügyben 1994. október 5-én hozott ítélet [EBHT 1994., I-4795. o.] 21. pontját). Tesauro főtanácsnok a C-367/96. sz., Kefalas és társai ügyben (EBHT 1998., I-2843. o.) előterjesztett főtanácsnoki indítványának 24. és 25. pontjában kifejti az ítélkezési gyakorlat jelenlegi állását: „Minden olyan jogrendnek, amely minimális teljességre törekszik, tartalmaznia kell […] önvédelmi intézkedéseket annak elkerülése érdekében, hogy az általa biztosított jogokat visszaélésszerűen, túlkapó módon vagy helytelenül gyakorolják. Ez a követelmény a közösségi jog előtt nem ismeretlen, […] a Bíróság [számára sem]”, amely szerint „»a Szerződés által teremtett lehetőségek nem eredményezhetik azt, hogy a kedvezményezettek a nemzeti jogszabályok hatálya alól visszaélésszerűen kivonják magukat, és hogy a tagállamok számára megtiltsák az ilyen visszaélések megelőzéséhez szükséges intézkedések elfogadását«”. Ezt a gondolatot viszi tovább Poiares Maduro főtanácsnok a C-255/02. sz., Halifax és társai ügyben előterjesztett főtanácsnoki indítványának (2006. február 21-én hozott ítélet [EBHT 2006., I-1609. o.]) 80. és 81. pontjában.
(
17
)	Nem tartom célszerűnek ehelyütt azon vitázni, hogy a törvény kijátszása (vagy a jogsértés) a közösségi jog általános elve-e. A C-296/95. sz., EMU Tabac és társai ügyben előterjesztett főtanácsnoki indítványom 89. pontjában arra hívtam fel a Bíróságot, hogy „a törvény mindenfajta kijátszását tiltó általános jogelvet alkalmazza”, ez a kérdés azonban a mai napig is egy részletesebb tanulmányt igényel. Jóllehet a fent hivatkozott Halifax és társai ügyben hozott ítélet megerősíteni látszik ezt az irányvonalat, a vita továbbra is lezáratlan. Lásd ebben a vonatkozásban De la Feria, R., „Prohibition of abuse of (Community) Law: the creation of a new general principle of EC Law through tax”, CMLRev, 2008, 45.
(
18
)	A 101/87. sz. ügyben 1988. június 15-én hozott ítélet (EBHT 1988., 3057. o.).
(
19
)	Uo.
(
20
)	A Bíróság kimondta, hogy a 2001/23 irányelv 1. cikkének (1) bekezdését „akként kell értelmezni, hogy ez az irányelv alkalmazandó egy olyan helyzetre, amelyben a bérleti szerződés felmondását vagy felbontását követően a vállalkozás tulajdonosa azt újra birtokba veszi annak érdekében, hogy azt később egy harmadik személynek eladja, aki a bérleti szerződés megszűnése óta leállt üzem működtetését nem sokkal ezután az előző bérlő által alkalmazott személyzet kicsit több mint felével folytatja, feltéve, hogy a szóban forgó vállalkozás megőrzi azonosságát”.
(
21
)	Az előzetes döntéshozatali eljárásban adott válasz korlátaival és a kérdést előterjesztő bíróság intézményi függetlenségével kapcsolatban a C-30/02. sz. Recheio – Cash & Carry ügyben (EBHT 2004., I-6051. o.) előterjesztett főtanácsnoki indítványom 35. pontjában foglaltam állást.
(
22
)	A fent hivatkozott Foreningen af Arbejdsledere i Danmark ügyben hozott ítélet 16. pontja, a fent hivatkozott Watson Rask és Christensen ügyben hozott ítélet 27. pontja és a fent hivatkozott Martin és társai ügyben hozott ítélet 41. pontja. A tagállamok mérlegelési szabadságát és korlátait a minimális harmonizációt megvalósító területeken lásd Curtin, D., „Emerging Institutional Parameters and Organised Difference in the European Union” in De Witte, B., Hanf, D. és Vos, E. (szerk.), The Many Faces of Differentiation in EU Law, Intersentia, Antwerpen, 2001, 348–354. o., és Marciali, S., La flexibilité du droit de l’Union européenne, Bruylant, Brüsszel, 2007, 61–65. o.
(
23
)	Ezt az ítélkezési gyakorlatot általános jelleggel tanulmányozza Barnard, C., i. m., 656–664. o.
(
24
)	A C-171/94. és C-172/94. sz. egyesített ügyekben 1996. március 7-én hozott ítélet (EBHT 1996., I-1253. o.).
(
25
)	Uo., 38. pont.
(
26
)	A C-425/02. sz. ügyben 2004. november 11-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-10823. o.).
(
27
)	Uo., 33. pont.
(
28
)	Uo., 34. pont.
(
29
)	A fent hivatkozott Merckx és Neuhuys ügyben hozott ítélet 9. pontja.
(
30
)	Amely módszer Dworkin, R. álláspontjával szemben, Taking Rights Seriously, Harvard University Press, Cambridge, 1977, nem vezet az egyetlen helyes válaszhoz, hanem sokkal inkább a legmegfelelőbb megoldáshoz.
(
31
)	A Bíróság ezt a C-310/98. és C-406/98. sz., Met-Trans és Sagpol ügyben 2000. március 23-án hozott ítéletének (EBHT 2000., I-1797. o.) 32. pontjában elismerte: „A hivatkozott indokoktól függetlenül […] a Bíróság nem veheti át a közösségi jogalkotás feladatát, és nem értelmezhet egy rendelkezést annak egyértelmű szövegével ellentétesen”. Bizonyos esetekben egy egyszerű vessző döntő jelentőségű lehet, amint az a C-83/96. sz. Dega-ügyben 1997. szeptember 17-én hozott ítélet (EBHT 1997., I-5001. o.) 13. és 14. pontjában előfordult.
(
32
)	Az Egyesült Királyság Court of appealjének Bulmer kontra Bollinger ügyben, ismertebb nevén a „francia pezsgő”-ügyben 1974. május 22-én hozott ítéletében Lord Denning kiemelte, hogy a nyelvtani elem a közösségi jogban relatív jelentőséggel bír: „Seeing these differences, what are the English courts to do when they are faced with a problem of interpretation? They must follow the European pattern. No longer must they examine the words in meticulous detail. No longer must they argue about the precise grammatical sense. They must look to the purpose or intent. […]
They must not confine themselves to the English text. They must consider, if need be, all the authentic texts […]. They must divine the spirit of the treaty and gain inspiration from it. If they find a gap, they must fill it as best they can. They must do what the framers of the instrument would have done if they had thought about it. So we must do the same. Those are the principles, as I understand it, on which the European Court acts.”
(
33
)	A spanyol változatban: „la rescisión del contrato de trabajo o de la relación laboral se considerará imputable al empresario”; a cseh változatban: „je zaměstnavatel považován za osobu, z jejíž strany byly pracovní smlouva nebo pracovní poměr ukončeny”, és a német változatban: „dass die Beendigung des Arbeitsvertrags oder Arbeitsverhältnisses durch den Arbeitgeber erfolgt ist”.
(
34
)	A portugál változatban: „a rescisão do contrato ou da relação de trabalho considera-se como sendo da responsabilidade da entidade patronal”; a lengyel változatban: „pracodawcę uważa się za odpowiedzialnego za rozwiązanie umowy o pracę lub stosunku pracy”; a bolgár változatban: „работодателят се счита за отговорен за прекратяването на трудовия договор или трудовото правоотношение”, és az angol változatban: „the employer shall be regarded as having been responsible for termination of the contract of employment or of the employment relationship”.
(
35
)	A szlovák változat egy közbenső megoldást képvisel, amennyiben mind a felelősség telepítését, mind a felelősséget magába foglalja: „zodpovednosť za skončenie pracovnej zmluvy alebo pracovnoprávneho vzťahu sa bude pripisovať zamestnávateľovi”.
(
36
)	A munkavállaló védelme és a gazdasági tevékenység előmozdítása közötti egyensúly megteremtésével kapcsolatban lásd Ball, C. A., „The Making of a transnational capitalist society: The European Court of Justice, social policy and individual rights under the European Community’s legal order”, Harvard International Law Journal, 37. szám, 1996, 307. és azt követő oldalak. A Bíróság a közösségi szociális jog rendelkezéseinek értelemzése során ezen érdekelegyhez igen érzékenyen viszonyult, amint azt O’Leary, S. kiemeli, Employment Law and the European Court of Justice. Judicial Structures, Policies and Processes, Hart Publishing, Oxford-Portland-Oregon, 2002, 119–128. o.
(
37
)	Az irányelv alkalmazása felerősödött ebben az ágazatban, azonban az ezen a téren való bármiféle beavatkozás kényes jellege ahhoz vezetett, hogy gyakran a „soft law” eszközeihez nyúltak, amint hivatkozik arra Kenner, J., „EC Labour Law: The Softly, Softly Approach”, IJCLLIR, 14. szám, 1995; Goetschy, J., „The European Employment Strategy: Genesis and Development”, EJIR, 5. szám, 1999; Santana, M., „La Internalización de la Estrategia Europea de Empleo en España”, REDE, 21. szám, 2007, valamint Zeitlin, J. és Trubek, D. (szerk.), Governing Work and Welfare in a New Economy, Oxford University Press, Oxford, 2003. A „soft law” elterjedtebb jelenléte jogi, ugyanakkor intézményi következményekkel jár, amint hivatkozik arra Senden, L., Soft law in European Community Law, Hart Publishers, Oxford, 2004; Alonso García, R., „El soft law comunitario”, Revista de Administración Pública, 154. szám, 2001; Sarmiento, D., El soft law administrativo, Thomson-Civitas, Pamplona, 2008; Cini, M., „The Soft law Approach: Commission Rule-Making in the EU’s State Aid Regime”, Journal of European Public Policy, 8. szám, 2001; Hillgenberg, H., „A Fresh Look at Soft law”, European Journal of International Law, 10. szám, 1999 és Klabbers, J. „The Undesirability of Soft Law”, Nordic Journal of International Law, 36. szám, 1998.
(
38
)	A (3) preambulumbekezdés.
(
39
)	A (4) preambulumbekezdés.
(
40
)	Cosmas főtanácsnok C-472/93. sz. Luigi Spano és társai ügyben (EBHT 1995., I-4321. o.)1995. október 17-én ismertett indítványának 15. pontja.
(
41
)	A 287/86. sz. Ny Mølle Kro ügyben 1987. december 17-én hozott ítélet (EBHT 1987., 5465. o.) 12. pontja, a fent hivatkozott Foreningen af Arbejdsledere i Danmark ügyben hozott ítélet 9. pontja és a 144/87. és 145/87. sz., Berg és Busschers ügyben 1988. május 5-én hozott ítélet (EBHT 1988., 2559. o.) 13. pontja.
(
42
)	O’Leary, S. szerint, i. m., 242. és 243. o., „[t]he purpose of the Directive was to ensure that the rights of employees, in the event of a change of employer, were safeguarded. However, the Preamble also made clear that one of the principal reasons for the introduction of a minimum level of employment protection at EC level was the fear that disparities in employment protection legislation between Member States might have a deleterious effect on the transfers and mergers which it was the common market’s aim to bring about as a result of greater economic integration. Thus, the Directive reflected the dual economic and social aims that characterised much of the Community’s Social Action Programme. Like Article 141 EC […], Directive 77/187 [jelenleg a 2001/23 irányelv] reflected both the Community’s attempts to ameliorate »the unacceptable by-products of growth« and its intention to eliminate distortions of competition”.
(
43
)	COM(74) 351 végleges, 1974. május 29.
(
44
)	A Bizottság a javaslatának indokolásában kifejtette, hogy: „if the worker does not wish to continue the employment relationship with the transferee because a merger or takeover has led to some essential change in his terms of employment, it seems only fair, as provided for in article 3, that the worker should be treated as if his dismissal was due to the action of his employer. The legal consequences involved, such as severance payment, compensation, etc., should again be prescribed by the laws, regulations and administrative provisions of the Member States”.
(
45
)	A 2006. július 5-i 2006/54/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 204., 23. o.).
(
46
)	Ez a rendelkezés foglalja rendszerbe a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és a munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló 76/207/EGK tanácsi irányelvet módosító 2002. szeptember 23-i, 2002/73/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 269., 15. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 255. o.) korábbi 1. cikkének (5) bekezdését. Kiemelendő, hogy ez a rendelkezés a végleges megszövegezésében a hátrányos megkülönböztetést elszenvedő személyt még inkább védi. A Bizottság javaslata nem hivatkozott a kártérítés hatékony, visszatartó és arányos jellegére, hanem megelégedett a kártérítés összegének megállapításával, illetve késedelmi kamat biztosításával. A javaslat indokolásában a Bizottságnak a felelősség tartalmának meghatározására irányuló szándéka azonban egyértelmű: „a hátrányos megkülönböztetést elszenvedő személynek a kár megtérítéséhez való joga, amely számára tényleges és hatékony bírói védelmet biztosíthat, és amely a munkáltatóra nézve tényleges visszatartó erővel bír, illetve amelynek mindenesetre a bekövetkezett kárhoz képest elegendőnek kell lennie” (COM(2000) 334 végleges, 12.o.; nem hivatalos fordítás).
(
47
)	A rendelkezés jogszabályi formába önti a Bíróság ítélkezési gyakorlatát, pontosabban a 14/83. sz., von Colson és Kamann ügyben 1984. április 10-én hozott ítélet (EBHT 1984., 1891. o.) 23. pontját; a 79/83. sz. Harz-ügyben 1984. április 10-én hozott ítélet (EBHT 1984., 1921. o.) 26. pontját; a C-271/91. sz. Marshall-ügyben 1993. augusztus 2-án hozott ítélet (EBHT 1993., I-4367. o.) 34. pontját és a C-180/95. sz. Draehmpaehl-ügyben 1997. április 22-én hozott ítélet (EBHT 1997., I-2195. o.) 40. pontját. Az egyenlőség terén való ezen kártérítési technikával kapcsolatban lásd McCrudden, C., „The Effectiveness of European Equality Law: National Mechanisms for Enforcing Gender Equality Law in the Light of European Requirements”, in Hepple, B., és Szyszczak, E., Discrimination: Limits of Law, Mansell, London, 1992.
(
48
)	A 2004. december 13-i tanácsi irányelv (HL L 373., 37. o.).
(
49
)	A 222/84. sz. Johnston-ügyben 1986. május 15-én hozott ítélet (EBHT 1986., 1651. o.) 18–21. pontja óta a közösségi jog a hatékony bírósági védelemhez való alapvető jog következményeként magába foglal egy nemzeti szinten való eljárási védelmi kötelezettséget.
(
50
)	A C-279/93. sz. Schumacker-ügyben 1995. február 14-én hozott ítélet (EBHT 1995., I-225. o.) 30. pontja, a C-354/95. sz., National Farmers’ Union és társai ügyben 1997. július 17-én hozott ítélet (EBHT 1997., I-4559. o.) 61. pontja és a C-148/02. sz. Garcia Avello-ügyben 2003. október 2-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-11613. o.) 31. pontja.