62024CC0168
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
NICHOLAS EMILIOU
27 päivänä maaliskuuta 2025 (
1
)
Asia C‑168/24
PMJC SAS
vastaan
[W] [X],
[M] [X] ja
[X] Créative SAS
(Ennakkoratkaisupyyntö – Cour de cassation (ylin tuomioistuin, Ranska))
Ennakkoratkaisupyyntö – Tavaramerkit – Direktiivit 2008/95/EY ja (EU) 2015/2436 – Tavaramerkin menettämisperusteet – Harhaanjohtava käyttö – Suunnittelijan sukunimeä vastaava tavaramerkki – Tavaramerkin luovutus – Uuden haltijan toimet, joilla pyritään saamaan kuluttaja uskomaan, että suunnittelija osallistui edelleen tavaramerkillä varustettujen tavaroiden suunnitteluun
I Johdanto
1.
Unionin oikeuden nojalla tavaramerkki voidaan julistaa menetetyksi, jos se on muun muassa käytön seurauksena, kun tavaramerkin haltija on käyttänyt tavaramerkkiä, tullut harhaanjohtavaksi, erityisesti niiden tavaroiden tai palvelujen lajin, laadun tai maantieteellisen alkuperän osalta, joita varten se on rekisteröity. (
2
)
2.
Tämän säännön merkityksestä on jo keskusteltu asiayhteydessä, jossa tavarat on varustettu tavaramerkeillä, jotka vastaavat näiden tavaroiden alkuperäisen suunnittelijan ja valmistajan nimeä, vaikka kyseinen suunnittelija ei ole enää mukana yrityksessä, joka on tällaisen nimestä muodostuvan tavaramerkin haltija. Tältä osin unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä ja etenkin tuomiossa Emanuel (
3
) on täsmennetty, että yhtäältä tavaramerkin suunnittelijan ja toisaalta sen haltijan välisen yhteyden pelkkä katkaiseminen ei itsessään tee tällaisesta tavaramerkistä harhaanjohtavaa ja siten sellaista, että se voidaan julistaa menetetyksi.
3.
Käsiteltävässä asiassa tätä päätelmää kuitenkin testataan hieman monimutkaisemmassa tilanteessa.
4.
Se koskee tarkemmin ottaen ranskalaista yritystä [W] [X], jonka [W] [X] perusti muotivaatteiden ja ‑asusteiden myyntiä varten. Kyseisen yrityksen tultua maksukyvyttömäksi oikeudet kahteen ranskalaiseen tavaramerkkiin – jotka molemmat vastaavat [W] [X:n] sukunimeä (jäljempänä riidanalaiset tavaramerkit) – luovutettiin PMJC:lle, joka on société par actions simplifiée ‑muotoinen yhtiö (yksinkertaistettu osakeyhtiö; jäljempänä PMJC).
5.
[W] [X] jatkoi aluksi työskentelyä kyseisen yhtiön palveluksessa, mutta myöhemmin hänen ja yhtiön tiet erosivat ja niiden välistä kiistaa käsiteltiin riita-asiassa, joka on johtanut muun muassa nyt tarkasteltavan ennakkoratkaisupyynnön esittämiseen. Pääasian oikeudenkäynnissä PMJC on nostanut kanteen [W] [X:ää] vastaan vilpillisestä kilpailusta ja väittää, että [W] [X] on loukannut sen oikeuksia riidanalaisiin tavaramerkkeihin. [W] [X] vaatii nostamassaan vastakanteessa, että PMJC:n oikeudet näihin tavaramerkkeihin julistetaan menetetyksi sillä perusteella, että PMJC saa kuluttajat uskomaan, että hän osallistuu edelleen tavaramerkillä varustettujen tavaroiden suunnitteluun.
6.
Tätä taustaa vasten Cour de cassation (ylin yleinen tuomioistuin, Ranska), jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, pohtii, onko unionin oikeuden nojalla mahdollista julistaa menetetyksi tavaramerkki, joka vastaa alkuperäisen suunnittelijan sukunimeä, sillä perusteella, että tavaramerkkiä käytetään sen kolmannelle osapuolelle luovuttamisen jälkeen tavalla, joka saa yleisön todellisuudessa uskomaan, että alkuperäinen suunnittelija osallistuu edelleen tavaramerkillä varustettujen tavaroiden suunnitteluun, vaikka näin ei enää ole.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Euroopan unionin oikeus
7.
Direktiivin 2008/95 12 artiklan 2 kohdassa säädettiin, että ”tavaramerkki on julistettava menetetyksi myös, jos sen rekisteröintipäivän jälkeen:
– –
b)
se on käytön seurauksena, kun tavaramerkin haltija tai hänen suostumuksellaan joku muu on käyttänyt tavaramerkkiä, tullut harhaanjohtavaksi, erityisesti tavaroiden tai palvelujen lajin, laadun tai maantieteellisen alkuperän osalta, niissä tavaroissa tai palveluissa, joita varten se on rekisteröity”.
8.
Tämä säännös vastasi asiasisällöltään direktiivin 2008/95 oikeudellisen edeltäjän eli direktiivin 89/104 (
4
) 12 artiklan 2 kohdan b alakohtaa.
9.
Direktiivi 2008/95 korvattiin direktiivillä 2015/2436. Viimeksi mainitun direktiivin 20 artiklan b alakohdan vastaavan osan sanamuoto on täysin sama kuin direktiivin 2008/95 12 artiklan 2 kohdan b alakohdan (
5
) (ja direktiivin 89/104 12 artiklan 2 kohdan b alakohdan).
10.
Direktiivin 2015/2436 20 artiklassa säädetään, että tavaramerkki ”voidaan julistaa menetetyksi myös, jos sen rekisteröintipäivän jälkeen:
– –
b)
se on käytön seurauksena, kun tavaramerkin haltija tai haltijan suostumuksella joku muu on käyttänyt tavaramerkkiä, tullut harhaanjohtavaksi, erityisesti tavaroiden tai palvelujen lajin, laadun tai maantieteellisen alkuperän osalta, koskien niitä tavaroita tai palveluita, joita varten se on rekisteröity”.
B
Kansallinen oikeus
11.
Immateriaalioikeuskoodeksin (code de la propriété intellectuelle), sellaisena kuin sitä sovelletaan käsiteltävän asian tosiseikkoihin, L. 714-6 §:n b kohdan mukaan tavaramerkin, josta on tullut sen käytön seurauksena harhaanjohtava erityisesti tavaran tai palvelun lajin, laadun tai maantieteellisen alkuperän osalta, haltija voi menettää tavaramerkkiin liittyvät oikeutensa.
III Tosiseikat, kansallinen menettely ja ennakkoratkaisukysymys
12.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että [W] [X] ‑yhtiö, jonka [W] [X] perusti vuonna 1978 myydäkseen muotivaatteita ja ‑asusteita, asetettiin maksukyvyttömyysmenettelyyn. Tämän menettelyn seurauksena yhtiön aineellinen ja aineeton omaisuus ja erityisesti oikeudet riidanalaisiin tavaramerkkeihin ”[W] [X]” nro 1640795 (
6
) ja ”[W] [X]” nro 3201616 (
7
) luovutettiin PMJC:lle vuonna 2012.
13.
[W] [X] jatkoi työskentelyä PMJC:n palveluksessa sopimuksessa sovitun ajanjakson päättymiseen eli 31.12.2015 saakka.
14.
PMJC nosti 21.6.2018 kanteen [W] [X:ää] vastaan. Se väitti, että jatkamalla taiteellista toimintaansa ja ammattitoimintaansa [X] Creative ‑yhtiön, joka on société par actions simplifiée ‑muotoinen yhtiö (yksinkertaistettu osakeyhtiö), välityksellä [W] [X] syyllistyi vilpilliseen ja vapaamatkustukseen perustuvaan kilpailuun ja loukkasi PMJC:n oikeuksia riidanalaisiin tavaramerkkeihin. [W] [X] vaati vastakanteessaan tuomioistuinta julistamaan kyseisiä tavaramerkkejä koskevat PMJC:n oikeudet menetetyiksi sillä perusteella, että PMJC oli käyttänyt niitä vuoden 2017 lopusta vuoden 2019 alkuun harhaanjohtavasti, tarkemmin ottaen tavalla, joka antaa yleisölle vaikutelman, että [W] [X] on suunnitellut tavarat, joihin kyseiset tavaramerkit on kiinnitetty.
15.
Vastakanne hylättiin ensimmäisessä oikeusasteessa, kun taas Cour d’appel de Paris (ylioikeus, Pariisi, Ranska) hyväksyi sen ja julisti 12.10.2022 antamallaan tuomiolla PMJC:n oikeudet riidanalaisiin tavaramerkkeihin menetetyksi.
16.
Kyseisen tuomion mukaan unionin oikeus ei ole esteenä sille, että suunnittelijan sukunimeen perustuva tavaramerkki julistetaan menetetyksi tilanteessa, jossa tavaramerkin luovutuksensaaja antaa menettelyllään yleisölle tosiasiallisesti vaikutelman, että suunnittelija osallistuu edelleenkin tavaroiden suunnitteluun, tai aiheuttaa riittävän vakavan vaaran tällaisesta harhaanjohtamisesta.
17.
Cour d’appel de Paris katsoi, että näin on käsiteltävässä asiassa, ja huomautti muun muassa, että PMJC:n oli todettu kahdesti syyllistyneen [W] [X]:n sellaisten tekijänoikeuksien loukkaamiseen, jotka koskevat hänen viimeaikaisia teoksiaan, joita ei ollut luovutettu PMJC:lle vuonna 2012. Sen tuomiossa päätellään tästä, että riidanalaisista tavaramerkeistä on tullut harhaanjohtavia, koska niitä käytetään kiinnittämällä ne tavaroihin, joissa on koristeita, joiden käyttämisellä loukataan [X] [Y:n] tekijänoikeuksia.
18.
PMJC teki mainitusta tuomiosta kassaatiovalituksen Cour de cassationiin, joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
19.
Kyseisessä tuomioistuimessa PMJC arvostelee Cour d’appel de Paris’n tuomiota viittaamalla etenkin unionin tuomioistuimen tuomioon Emanuel. PMJC:n mukaan tuomiota Emanuel on tulkittava siten, että sen menettelytavat, vaikka niiden tarkoituksena olisikin saada kuluttaja uskomaan, että [W] [X] on edelleenkin riidanalaisilla tavaramerkeillä varustettujen tavaroiden suunnittelija tai että hän osallistuu niiden suunnitteluun, eivät voi vaikuttaa itse tavaramerkkeihin.
20.
Ottaen huomioon eriävät näkemykset siitä, miten edellä mainittua tuomiota olisi tulkittava, Cour de cassation päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko direktiivin [2008/95] 12 artiklan 2 kohdan b alakohtaa ja [direktiivin 2015/2436] 20 artiklan b alakohtaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että suunnittelijan sukunimestä muodostuva tavaramerkki julistetaan menetetyksi sillä perusteella, että sitä on käytetty tavaramerkin luovutuksen jälkeen tavalla, joka on omiaan antamaan yleisölle tosiasiallisesti vaikutelman, että kyseinen suunnittelija osallistuu edelleenkin kyseisellä tavaramerkillä merkittyjen tavaroiden suunnitteluun, vaikka näin ei enää ole?”
21.
Kirjallisia huomautuksia esittivät PJMC, Ranskan hallitus ja Euroopan komissio. Istuntoa ei pidetty.
IV Asian tarkastelu
22.
Käsiteltävä asia koskee unionin oikeuden sääntöä, jonka mukaan tavaramerkki voidaan julistaa menetetyksi, jos ”se on käytön seurauksena, kun tavaramerkin haltija – – on käyttänyt tavaramerkkiä, tullut harhaanjohtavaksi, erityisesti tavaroiden tai palvelujen lajin, laadun tai maantieteellisen alkuperän osalta, koskien niitä tavaroita tai palveluita, joita varten se on rekisteröity”. (
8
)
23.
Niistä erityisolosuhteista, joiden muodostamaa taustaa vasten tätä sääntöä olisi tarkasteltava, huomautan, että ennakkoratkaisupyynnössä mainitaan, että PMJC:n on todettu kahdesti syyllistyneen [X] [Y:n] tekijänoikeuden loukkaamiseen. Ennakkoratkaisukysymyksen sanamuodosta kuitenkin ilmenee, että tarkasteltava kysymys on laajempi ja koskee sitä, kuuluuko edellä mainitun säännön piiriin tilanne, jossa tavaramerkin haltija käyttää henkilönnimestä muodostuvaa tavaramerkkiä tavalla, joka saa yleisön uskomaan, että tietty suunnittelija osallistuu edelleen tavaramerkillä varustettujen tavaroiden suunnitteluun, vaikka näin ei ole. Tässä ratkaisuehdotuksessa tehtävässä tarkastelussa tukeudutaan näin ollen tähän (laajempaan) hypoteesiin, sellaisena kuin se on määritelty ennakkoratkaisukysymyksessä.
24.
Aloitan tarkasteluni tuomiosta Emanuel, joka muodostaa asiaa koskevan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön tärkeimmän osatekijän (jäljempänä A jakso). Sen jälkeen selitän, miksi unionin oikeuden sovellettava sääntö ei lähtökohtaisesti ole esteenä suunnittelijan nimeä vastaavan tavaramerkin julistamiselle menetetyksi, kun sitä käytetään edellä kuvatulla tavalla, edellyttäen kuitenkin, että tämä käyttö tosiasiallisesti estää kyseisen tavaramerkin olennaisen tehtävän täyttämisen (jäljempänä B jakso). Lopuksi tarkastelen Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 17 artiklan 2 kohtaan perustuvaa PMJC:n argumenttia (jäljempänä C jakso).
A
Tuomio Emanuel
25.
Tässä alajaksossa yksilöin edellä mainitusta tuomiosta ilmenevän oikeusohjeen (ratio decidendi) (jäljempänä 1 alajakso) ja selitän, miksi PMJC:n väitteistä poiketen kyseinen tuomio ei tarjoa vastausta ennakkoratkaisukysymykseen (jäljempänä 2 alajakso).
1. Ratio decidendi
26.
Kyseiseen tuomioon johtanut asia koski tavaramerkkejä, jotka oli rekisteröity muotituotteille ja joissa oli prinsessa Dianan hääpuvun suunnittelun myötä huomattavaan asemaan nousseen hääpukusuunnittelija Elisabeth Emanuelin nimi. (
9
) Käsiteltävän asian kannalta on merkityksellistä, että Emanuel luovutti liiketoimintansa kolmannelle osapuolelle, mihin lyhyesti sanottuna liittyi hänen nimeään kantavan rekisteröidyn tavaramerkin luovuttaminen ja myöhemmin Emanuelin ja tavaramerkin haltijan välisten yhteyksien katkaiseminen. Uusi haltija haki myöhemmin kyseisen tavaramerkin muutetun version, jossa oli edelleen Emanuelin nimi, rekisteröintiä. Tässä vaiheessa Emanuel katsoi, että koska kaikki hänen ja uuden haltijan yrityksen väliset yhteydet olivat katkenneet, tavaramerkistä oli tullut harhaanjohtava. Näin ollen hän sekä vastusti muutetun tavaramerkin rekisteröintiä että vaati alkuperäisen tavaramerkin menetetyksi julistamista.
27.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt kysymykset koskivat sitä, tarkoittiko lähinnä se seikka, ettei Emanuelilla ollut enää yhteyttä niiden tavaroiden suunnitteluun, jotka oli varustettu hänen nimeään vastaavilla tavaramerkeillä, että nämä tavaramerkit olivat harhaanjohtavia (ja niitä ei voitu näin ollen rekisteröidä ja ne voitiin siten julistaa menetetyiksi). (
10
)
28.
Yhteisöjen tuomioistuin vastasi tähän kieltävästi molempien osalta.
29.
Se käsitteli aluksi kysymystä rekisteröinnin epäämisestä tavaramerkin harhaanjohtavan luonteen vuoksi.
30.
Tähän nimenomaiseen asiaan sovellettiin ja sovelletaan edelleen sääntöä, jonka mukaan ”tavaramerkkejä, jotka ovat omiaan johtamaan yleisöä harhaan
esimerkiksi tavaroiden tai palvelujen luonteen, laadun tai maantieteellisen alkuperän suhteen”, ”ei saa rekisteröidä tai, jos ne on rekisteröity, ne on julistettava mitättömiksi”. (
11
)
31.
Yhteisöjen tuomioistuin totesi tältä osin lähinnä, että suunnittelijan ja hänen nimeään vastaavan tavaramerkin haltijana olevan yrityksen välisen yhteyden katkeaminen ei itsessään tee tavaramerkistä harhaanjohtavaa eikä sellaisenaan vaikuta sen rekisteröintikelpoisuuteen. Vaikka yhteisöjen tuomioistuin myönsi, että kuluttajan päätökseen ostaa suunnittelijan nimeä vastaavalla tavaramerkillä varustettu vaate voi vaikuttaa se, että hän kuvittelee (virheellisesti) tietyn yksilön, kuten kyseisessä asiassa Emanuelin, osallistuneen tämän vaatteen suunnitteluun, tämä ei sellaisenaan tee kyseisestä tavaramerkistä harhaanjohtavaa, koska tavaramerkillä varustettujen tavaroiden ominaispiirteistä ja ominaisuuksista vastaa edelleen uutena tavaramerkin haltijana oleva yritys. (
12
)
32.
Tämä päätelmä kuvastaa yleistä lähtökohtaa, jonka mukaan tavaramerkin keskeisenä tehtävänä on lyhyesti sanottuna osoittaa alkuperä ja taata, että yksi ja sama taho on vastuussa tavaramerkillä varustettujen tavaroiden (tai palvelujen) laadusta. (
13
) Tämä lähtökohta ilmentää ajatusta siitä, että tavaramerkki takaa sen, että tavarat valmistetaan (tai suunnitellaan) tietyn yrityksen – tavaramerkin haltijan – valvonnassa. (
14
)
33.
Tuomiossa Emanuel yhteisöjen tuomioistuin tukeutui tähän perusteluun selittääkseen ensinnäkin, miksi henkilönnimestä muodostuva tavaramerkki voi vaihtaa omistajaa (jolloin se ei ole tosiasiallisesti enää alkuperäisen suunnittelijan määräysvallassa) ilman, että tämä seikka yksin tekee siitä harhaanjohtavan (ja estää sen muutetun version rekisteröinnin).
34.
Toiseksi se sovelsi kyseisen tuomion 53 kohdassa tätä päätelmää Emanuelin menetetyksi julistamista koskevaan vaatimukseen viittaamalla yhtäältä asianomaisen menettämisperusteen edellytysten ja toisaalta asianomaisen rekisteröinnin epäämisperusteen edellytysten samuuteen.
35.
Palaan tähän päättelyn viimeiseen osaan myöhemmin, mutta totean nyt, että tuomiosta Emanuel on pääteltävä, ettei voida menestyksellisesti väittää, että muotisuunnittelijan nimeä vastaavasta tavaramerkistä tulee harhaanjohtava pelkästään siksi, että suunnittelijan ja tällaisella tavaramerkillä varustettuja tavaroita toimittavan yrityksen välinen yhteys on katkennut. Tällainen katkeaminen sellaisenaan ei vaikuta tavaramerkin rekisteröintikelpoisuuteen eikä ole peruste sen menetetyksi julistamiselle.
36.
Päinvastainen ratkaisu itse asiassa heikentäisi juuri luonnollisen henkilön nimeä vastaavan tavaramerkin laatua kaupallisten toimien itsenäisenä kohteena. (
15
) Tämä päätelmä ei kuitenkaan ole epäselvä, eikä sitä ole kiistetty pääasian oikeudenkäynnissä.
37.
Kyse on yhteisöjen tuomioistuimen tuomion Emanuel 50 kohdassa esittämän toissijaisen päätelmän vaikutuksista. Yhteisöjen tuomioistuin huomautti siinä lähinnä, että jos uuden haltijan todetaan pyrkineen uskottelemaan kuluttajille, että Emanuel on edelleen mainitulla tavaramerkillä varustettujen tavaroiden suunnittelija, kyse olisi menettelystä, jota voitaisiin pitää vilpillisenä mutta jota ei voitaisi tarkastella harhaanjohtamisena ja joka ei tämän vuoksi ”vaikuttaisi itse tavaramerkkiin eikä näin ollen mahdollisuuteen rekisteröidä se”. (
16
)
38.
PMJC vetoaa tähän toteamukseen väittääkseen, että vaikka sen todettaisiin pyrkineen uskottelemaan kuluttajille, että [X] [W] osallistui edelleen tavaramerkillä varustettujen tavaroiden suunnitteluun, tämä ei voisi olla peruste riidanalaisten tavaramerkkien menettämiselle. PMJC:n väitteistä ilmenee lähinnä, että vaikka tuomion Emanuel 50 kohtaan sisältyvä toteamus koskee tavaramerkin rekisteröintiä, sitä sovelletaan mutatis mutandis tavaramerkin menettämiseen, kun otetaan huomioon yhteisöjen tuomioistuimen saman tuomion 53 kohdassa esittämä huomautus, jonka mukaan asian ”menettämistä koskevaa näkökohtaa” oli arvioitava samalla tavalla kuin sen ”rekisteröintiä koskevaa näkökohtaa”, koska niihin sovellettavat edellytykset ovat samoja.
39.
Selitän jäljempänä, miksi tämä näkemys on virheellinen.
2. Tuomion Emanuel täsmällinen ulottuvuus
40.
Tuomion Emanuel täsmällisen ulottuvuuden ymmärtämiseksi on tarpeen tarkastella lähemmin sen vaikutuksia yhtäältä käsiteltävän asian rekisteröintiä koskevaan näkökohtaan (a) ja toisaalta sen menettämistä koskevaan näkökohtaan (b).
a) Rekisteröinti
41.
Aluksi on huomautettava, että tavaramerkin harhaanjohtavaan luonteeseen perustuvaa rekisteröinnin epäämisperustetta (jonka sisältö esitetään edellä tämän ratkaisuehdotuksen 30 kohdassa) tutkitaan ainoastaan ottaen huomioon rekisteröitäväksi esitetty merkki ja sen ominaispiirteiden (
17
) (joita tutkitaan suhteessa tavaroihin tai palveluihin, joiden osalta rekisteröintiä haetaan, ja kohdeyleisön (
18
) käsityksen) perusteella.
42.
Tässä yhteydessä unionin tuomioistuin on todennut, että ”jotta voidaan todeta, että tavaramerkki on rekisteröity harhaanjohtamisen vaaraa koskevan hylkäämisperusteen vastaisesti, on osoitettava, että tavaramerkiksi haettu merkki
aiheutti itsessään tällaisen vaaran”. (
19
)
43.
Asetuksen N:o 2017/1001 7 artiklan 1 kohdan g alakohtaa (joka on kyseisen säännöksen vastine EU-tavaramerkin yhteydessä) koskevasta unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että harhaanjohtavuutta koskevan rekisteröinnin epäämisperusteen sovellettavuus edellyttää implisiittisesti, että tutkittavana olevan tavaramerkin tarkoittamien tavaroiden ja palvelujen potentiaaliset ominaisuudet ilmoitetaan riittävän tarkasti, ja tavaramerkkiä pidetään harhaanjohtavana, jos kyseinen kuluttaja saadaan uskomaan, että tavaroilla, joihin tavaramerkki on liitetty, on tiettyjä ominaisuuksia, joita niillä ei todellisuudessa ole. (
20
)
44.
Sitä vastoin tavaramerkin käyttö sen haltijan toimesta on merkityksetöntä sen tutkimisen kannalta, voidaanko tavaramerkki rekisteröidä, eikä se voi taannehtivasti johtaa rekisteröinnin mitättömäksi julistamiseen. Unionin tuomioistuin on nimittäin vahvistanut lähinnä, että tavaramerkkiä ei voida julistaa mitättömäksi sen perusteella, miten haltija hallinnoi tavaramerkkiä. (
21
) Unionin yleinen tuomioistuin puolestaan on selittänyt, että ”mitättömyyden osalta kysymys on toisin sanoen siitä, olisiko tavaramerkki pitänyt alun perin jättää rekisteröimättä sellaisten perusteiden vuoksi, joka olivat jo olemassa tavaramerkin hakemispäivänä, sillä sen jälkeiseltä ajalta olevien seikkojen huomioon ottaminen voi ainoastaan auttaa selventämään olosuhteita, sellaisina kuin ne olivat tuona päivänä”. (
22
)
45.
Tässä valossa yhteisöjen tuomioistuimen tuomion Emanuel 50 kohdassa (vilpillisen menettelyn merkityksettömyydestä rekisteröinnin kannalta) esittämä toteamus on täysin yhteensopiva sen logiikan kanssa, joka koskee sen tutkimista, voidaan merkki rekisteröidä tavaramerkiksi. Koska tässä tutkinnassa otetaan huomioon ainoastaan merkki ja se, miten yleisö mieltää sen suhteessa tavaramerkillä varustettuihin tavaroihin tai palveluihin, on täysin loogista, että haltijan vilpillisellä menettelyllä, jonka tarkoituksena on saada yleisö erehtymään siitä, kuka on tavaramerkillä varustettujen tavaroiden todellinen suunnittelija, ei ole merkitystä. Tämän vuoksi yhteisöjen tuomioistuin myös katsoi kyseisessä kohdassa, että tällainen menettely ei voisi vaikuttaa ”mahdollisuuteen rekisteröidä [tavaramerkki]”.
46.
Kuten seuraavaksi selitän, kyseisestä tuomiosta ei sitä vastoin voida päätellä, että sama menettely on sellaisenaan merkityksetön käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan menettämisperusteen kannalta.
b) Menetettäminen
47.
Hämmennystä sen suhteen, mitä seurauksia tuomiosta Emanuel on nyt käsiteltävässä asiassa, aiheuttaa eniten sen 50 ja 53 kohdan lukeminen yhdessä. Muistutan, että mainitussa tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että mahdollinen vilpillinen menettely ei vaikuta mahdollisuuteen rekisteröidä merkki tavaramerkiksi. Tuomion 53 kohtaan puolestaan sisältyvät tavaramerkin menettämistä lyhyet perustelut, joissa yhteisöjen tuomioistuin soveltaa asian rekisteröintiä koskevasta näkökohdasta aiemmin tekemäänsä päätelmää (yhteyden katkeamisen merkityksettömyys) viittaamalla molemmissa yhteyksissä sovellettavien edellytysten samuuteen.
48.
Myönnän, että ensi näkemältä nämä kaksi tuomion kohtaa voivat johtaa samaan päätelmään kuin se, jonka PMJC on tehnyt. Voitaisiin nimittäin väittää, että koska yhteisöjen tuomioistuin ei pitänyt vilpillistä menettelyä merkityksellisenä rekisteröinnin kannalta (50 kohta), saman on pädettävä menettämiseen, koska yhteisöjen tuomioistuin tekee päätelmänsä menettämistä koskevasta näkökohdasta sen selityksen perusteella, että molemmissa yhteyksissä sovellettavat edellytykset ovat samat (53 kohta).
49.
Lähempi tarkastelu johtaa kuitenkin toisenlaiseen lopputulokseen.
50.
Ensinnäkin kyseisen tuomion keskeinen toteamus asian rekisteröintiä koskevasta näkökohdasta ei sisälly sen 50 kohtaan vaan pikemminkin 49 kohtaan, jossa yhdessä 48 kohdan kanssa vahvistetaan lähinnä, että suunnittelijan ja tavaramerkin uuden haltijan välisen yhteyden katkeaminen ei sellaisenaan vaikuta kyseisen suunnittelijan nimeä vastaavan tavaramerkin rekisteröintiin. Tämä päätelmä kiteytetään sitten tuomion 51 kohdassa. Sitä vastoin sen 50 kohtaan sisältyvä toteamus täydentää kyseistä pääasiallista päätelmää ottamalla kantaa siihen (hypoteettiseen) tapaukseen, jossa haltija menettelee vilpillisesti (ja sen merkityksettömyyteen rekisteröinnin kannalta). Koska tuomion 53 kohdassa lähinnä toistetaan 51 kohdassa esitetty pääasiallinen päätelmä (jonka mukaan yhteyden katkeamisella ei myöskään ole merkitystä menettämisen yhteydessä), on jokseenkin luonnollista katsoa, että tämä menettämistä koskeva toteamus viittaa pääasialliseen päätelmään (yhteyden katkeamisen merkityksettömyys) eikä 50 kohtaan sisältyvään lisätoteamukseen (vilpillisen menettelyn merkityksettömyys).
51.
Toiseksi, kun tarkastellaan 53 kohtaan sisältyvää viittausta siihen, että sovellettavat edellytykset ovat samat, rekisteröinnin hylkäämiseen sovellettavien säännösten ja menettämiseen sovellettavien säännösten pintapuolinenkin vertailu paljastaa niiden keskeisen eron. Vaikka tavaramerkin harhaanjohtavuuden tutkimiseen sovellettavien perusteiden luettelot ovat molemmissa tapauksissa samat (”laji, laatu tai maantieteellinen alkuperä”) ja nämä luettelot ovat molemmat samoin esimerkinomaisia (”esimerkiksi/erityisesti”), näiden perusteiden tutkimisessa käytettävät tiedot ovat perustavan erilaisia, kuten Ranskan hallitus ja komissio huomauttaa. Tältä osin direktiivin 2015/2436 20 artiklan b alakohdassa (ja sen oikeudellisissa edeltäjissä) täsmennetään, että käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan menettämisperusteen tutkimisessa on otettava huomioon tavaramerkin käyttö (sen rekisteröinnin jälkeen). Tämä osatekijä ei sitä vastoin ole merkityksellinen rekisteröintivaiheessa edellisessä alajaksossa esittämistäni syistä.
52.
Vaikka minulle on epäselvää, mitä yhteisöjen tuomioistuin tarkasti ottaen tarkoitti huomauttaessaan, että asiaa koskevien säännösten mukaiset tavaramerkin menettämistä koskevat edellytykset ja rekisteröinnin epäämisen edellytykset ovat samat, katson siten, että jos yhteisöjen tuomioistuimen tarkoituksena olisi ollut sulkea tuomion Emanuel 50 kohdassa kuvatun vilpillisen menettelyn merkityksellisyys pois myös menettämisen yhteydessä, se olisi esittänyt tälle nimenomaisen selityksen. Tämä johtuu siitä, että toisin kuin rekisteröintivaiheessa, joka perustuu yksinomaan merkin sinänsä ominaisuuksiin, rekisteröinnin jälkeisen menettelyn huomiotta jättämiselle menettämistä koskevassa arvioinnissa ei ole selkeää perustetta.
53.
Kolmanneksi mainitun asian tosiseikkoihin ei liittynyt uuden haltijan mitään tiettyjä – mahdollisesti vilpillisiä – toimia, ja kyseisen asian molempia näkökohtia oli tutkittava ainoastaan suunnittelijan ja tavaramerkin uuden haltijan välisen yhteyden (pelkän) katkeamisen valossa. Tämäkin tukee päätelmää, jonka mukaan tuomion Emanuel 53 kohdan ulottuvuus koskee tämän yhteyden katkeamisen merkityksettömyyttä menettämisen yhteydessä (analogisesti sen kanssa, mitä yhteisöjen tuomioistuin oli todennut pääasiallisessa päätelmässä rekisteröinnistä).
54.
Näiden näkökohtien perusteella – ja Ranskan hallituksen ja komission näkemysten mukaisesti – en ole samaa mieltä PMJC:n kanssa siitä, että tuomio Emanuel määrää sen, miten käsiteltävässä asiassa esitettyyn ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava. Ennakkoratkaisukysymyksessä esille tuleva kysymys on siten tutkittava uudelleen.
B
Kyseessä olevan menettämisperusteen tutkiminen
55.
Ennen kuin tarkastelen kyseessä olevan menettämisperusteen ulottuvuutta ennakkoratkaisukysymykseen ehdotettavaa vastausta silmällä pitäen (2), aloitan tämän alajakson esittämällä alustavia huomautuksia siitä, mitä täsmällistä sääntöä käsiteltävässä asiassa sovelletaan ratione temporis (1).
1. Alustavat huomautukset
56.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää kysymyksellään sekä direktiivin 2008/95 12 artiklan 2 kohdan b alakohdan että direktiivin 2015/2436 20 artiklan b alakohdan tulkintaa.
57.
Huomautan, että viimeksi mainittu direktiivi tuli voimaan 15.1.2019. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että merkityksellinen ajankohta sen määrittämiseksi, kumpaa direktiiviä sovelletaan, on ajankohta, jona menettämisvaatimus on esitetty. (
23
)
58.
Vaikka ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että PMJC nosti pääkanteen vuonna 2018, menettämisvaatimus on ymmärtääkseni seurausta [X] [Y:n] nostamasta vastakanteesta. Tämän vastakanteen nostamisajankohtaa ei kuitenkaan mainita siinä. Ennakkoratkaisupyyntöön sisältyvä maininta siitä, että [X] [Y] väittää kyseisessä vastakanteessa, että riidanalaisia tavaramerkkejä on käytetty harhaanjohtavasti ”vuoden 2017 lopusta vuoden 2019 alkuun”, viittaa siihen, että kyseinen vastakanne nostettiin joka tapauksessa ”vuoden 2019 alun” jälkeen. Tämä puolestaan vaikuttaa viittaavan siihen, että sovellettava direktiivi voisi olla direktiivi 2015/2436, vaikka tämä on tietysti asia, joka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on varmistettava.
59.
Kysymys siitä, kumpaa direktiiveistä sovelletaan, vaikuttaa kuitenkin nyt tarkasteltavassa asiayhteydessä turhalta, koska kumpaankin sisältyy olennaisin osin sama sääntö.
60.
Tältä osin en ole vakuuttunut komission väitteestä, jonka mukaan direktiivin 2015/2436 20 artiklan b alakohdan ranskankieliseen versioon tehty muutos, jossa aiempi ilmaisu ”est propre – – à induire le public en erreur (
24
)” (joka kuvastaa englanninkielistä ilmaisua ”being liable to mislead” eli ”voi johtaa harhaan”) korvattiin ilmaisulla ”risque – – d’induire le public en erreur” (”risks misleading the public” eli ”saattaa johtaa yleisöä harhaan”), kuvastaa lainsäätäjän tarkoitusta laajentaa säännöksen soveltamisala koskemaan tilanteita, jotka eivät ole välttämättä kuuluneet siihen aiemmin, kuten tilanne, jossa on pelkästään mahdollista, että yleisöä johdetaan harhaan.
61.
Tästä näkemyksestä poiketen katson yhtäältä, että aiemmin käytetystä ranskankielisestä ilmaisusta ”est propre à” kävi jo ilmi riski siitä, että yleisöä saatetaan johtaa harhaan (muttei ajatus siitä, että yleisöä johdetaan tosiasiallisesti harhaan).
62.
Toisaalta yhteisöjen tuomioistuin teki jo hyvin varhaisessa vaiheessa selväksi, kyseessä oleva menettämistä koskeva tapaus edellyttää itse asiassa, että ”merkki on tosiasiallisesti harhaanjohtava tai että on olemassa riittävän vakava kuluttajan harhaanjohtamista koskeva vaara”. (
25
)
63.
Tämä tarkoittaa, että vaikka tosiasiallinen harhaanjohtavuus ei ole ainoa tapaus, jossa kyseessä olevaa menettämisperustetta sovelletaan, arviointi on jokseenkin tiukka ja että tässä yhteydessä ei riitä pelkkä mahdollisuus siitä, että yleisöä johdetaan harhaan tuotteen tietyn ominaisuuden osalta. Yhteisöjen tuomioistuimen käyttämästä vakavan vaaran käsitteestä pikemminkin päinvastoin välittyy mielestäni, että tosiasiallisen harhaanjohtamisen todennäköisyyden olisi oltava melko suuri.
64.
Muihin kieliversioihin ei lisäksi ole ilmeisestikään tehty samankaltaista muutosta kuin ranskankieliseen versioon. (
26
) Tämä huomioon ottaen kummankin direktiivin perusteella tehtävän arvioinnin on katsottavan olevan sama, ja se on ymmärrettävä unionin tuomioistuimen aiemmin antamassa merkityksessä. Tätä muutosta (jolle en kyennyt löytämään mitään selitystä) ei nimittäin voida pitää osoituksena unionin lainsäätäjän aikomuksesta lieventää sääntöä, kun kaikki muut kieliversiot säilyivät merkityksellisin osin ennallaan. (
27
)
65.
Jäljempänä tekemässäni tarkastelussa viittaan näin ollen yksinkertaisuuden vuoksi ainoastaan direktiivin 2015/2436 20 artiklan b alakohtaan (ja huomautan, että päätelmäni on aivan yhtä pätevä, jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että sovellettava säädös on direktiivi 2008/95).
2. Sovellettavan säännön soveltamisala
66.
Määrittääkseni, voiko käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva menettämisperuste käsittää ennakkoratkaisukysymyksessä kuvatun kaltaisen tilanteen, tarkastelen direktiivin 2015/2436 20 artiklan b alakohdan sanamuotoa (a alajakso) ja sitten asiayhteyttä, jossa kyseinen säännös esiintyy, ja tavoitteita, joihin kyseisellä direktiivillä pyritään (b alajakso).
a) Sanamuoto
67.
Ensinnäkin sovellettavan säännöksen tekstistä totean, että direktiivin 2015/2436 20 artiklan b alakohdassa (ja sen oikeudellisissa edeltäjissä) säädetty arviointi määräytyy sen perusteella, että tavaramerkki on sen haltijan tai haltijan suostumuksella jonkun muun käytön seurauksena tullut harhaanjohtavaksi tavaroiden tai palvelujen lajin (jne.) osalta. Direktiivin ranskankielinen versio on myös eksplisiittinen, kun siinä todetaan, että tavaramerkkiä on pidettävä harhaanjohtavana, kun sen käyttö saattaa erehdyttää yleisöä.
68.
Huomautan, että kyseisen säännöksen sanamuoto on hyvin avoin.
69.
Ensinnäkin siinä viitataan tavaramerkin käyttöön sen haltijan toimesta ilman mitään erityisiä rajoituksia lukuun ottamatta sitä, että käytön on koskettava tavaramerkkiä ja johdettava siihen, että tavaramerkki voi johtaa yleisöä harhaan. Tällaista käyttöä ei siis määritellä.
70.
Toiseksi tästä seuraa myös, ettei harhaanjohtavan käytön tarvitse välttämättä koskea niiden tavaroiden tai palvelujen, joita varten tavaramerkki on rekisteröity, lajia, laatua tai maantieteellistä alkuperää, kuten lueteltujen perusteiden avoin luonne osoittaa. Kyseisen luettelon avoin luonne tekee myös nähdäkseni tarpeettomaksi tarkastella sitä, voidaanko ”erehtyminen in persona”, sellaisena kuin sitä tarkastellaan käsiteltävässä asiassa, yhdistää yhteen näistä luetelluista perusteista ja mihin nimenomaiseen perusteeseen se liittyy.
71.
Ranskan hallituksen kantaa vastaavasti en siten näe, miksi erehtymisen, joka voi johtaa käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan menettämisperusteen soveltamiseen, kohteen olisi rajoituttava, kuten PMJC väittää, tavaramerkillä varustettujen tavaroiden joihinkin tiettyihin näkökohtiin, kuten niihin, jotka liittyvät niiden koostumukseen tai erityiseen valmistustapaan (PMJC mainitsee esimerkkinä kultaan viittaavan tavaramerkin, jota käytettäisiin tavaroista, jotka eivät sisällä lainkaan kultaa, tai tavaramerkin, joka viittaa luonnonmukaiseen tuotantoon ja jota käytetään tavaroista, jotka on itse asiassa valmistettu teollisesti).
72.
On totta, että asetuksen 2017/1001 58 artiklan 1 kohdan c alakohdan, joka on olennaisin osin samansisältöinen kuin direktiivin 2015/2436 20 artiklan b alakohta, yhteydessä EUIPO:n käytännöstä ilmenee, että tavaramerkkiä käytetään harhaanjohtavasti, kun tavaroiden ominaisuudet eivät vastaa merkillä välitettyä selkeää sanomaa. Tämä pätisi esimerkiksi tavaramerkkiin, joka sisältää sanalliset elementit ”vuohen” ja ”juusto” ja selvästi vuohta esittävän kuvallisen elementin ja jota käytetään juustosta, jota ei ole valmistettu vuohenmaidosta, tai tavaramerkkiin ”puhdasta uutta villaa”, joka rekisteröidään tavaroita ”vaatteet” varten ja jota käytetään keinokuiduista valmistetuista vaatteista. (
28
) Lisäksi, kun kyse on maantieteellisestä merkinnästä muodostuvista tai sellaisen sisältävistä tavaramerkeistä, harhaanjohtava käyttö osoitetaan, jos lyhyesti sanottuna tuotteita ei valmisteta tavaramerkkiä vastaavassa paikassa. (
29
)
73.
PMJC vaikuttaa myös väittävän, että se seikka, että se on mahdollistanut antanut väärän kuvan siitä, että tavaramerkillä varustettujen tavaroiden takana on tietty suunnittelija, ei voi johtaa riidanalaisten tavaramerkkien menetetyksi julistamiseen, koska tällainen väärän kuvan antaminen ei vaikuta tavaramerkillä välitettyyn sanomaan ja on tavaramerkkiin ja tuotteeseen nähden ulkoinen osatekijä.
74.
Muistutan ensinnäkin, että merkkiin nähden ulkoisten osatekijöiden huomioon ottaminen on juuri se, mikä erottaa kyseessä olevan menettämisperusteen ”vastaavasta” perusteesta, jonka perusteella tavaramerkkiä ei rekisteröidä sen harhaanjohtavuuden vuoksi, kuten olen jo selittänyt.
75.
Toiseksi ainoa mahdollinen sanoma, joka muotisuunnittelijan nimeä vastaavalla tavaramerkillä voitaisiin otaksuttavasti välittää, on se, että tavaramerkillä varustetut tavarat on suunnitellut kyseinen suunnittelija tai että niillä on jokin yhteys häneen (jonakin ajankohtana), kuten yhteisöjen tuomioistuin vaikuttaa myöntäneen tuomiossa Emanuel. (
30
) Kyseisessä tuomiossa on kuitenkin – hyvistä syistä – suljettu pois juuri tällaisen mielleyhtymän merkityksellisyys menettämisen (tai rekisteröinnin) kannalta. Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on myös vahvistanut, että ”henkilönnimestä muodostuvien tavaramerkkien käyttö on kaikilla kaupallisilla aloilla esiintyvä toimintatapa ja kohdeyleisö on hyvin tietoinen siitä, että kaikkien henkilönnimestä koostuvien tavaramerkkien taustalla ei välttämättä ole samanniminen suunnittelija”. (
31
)
76.
Olipa asia miten tahansa, PMJC:n väitteiden hyväksyminen tarkoittaisi, että henkilönnimestä muodostuva tavaramerkki, kuten käsiteltävässä asiassa kyseessä olevat, voisi tuskin, tai ei kenties koskaan, tulla harhaanjohtavaksi, kuten Ranskan hallitus lähinnä huomauttaa. Tavaramerkkiä ei nimittäin voida julistaa menetetyksi pelkästään sen seikan perusteella, että suunnittelija, jonka nimeä tavaramerkki vastaa, ei ole osallistunut tavaramerkillä varustettujen tavaroiden suunnitteluun, kuten tuomiossa Emanuel selvennettiin; sama pätee haltijan toimeen, jolla luodaan virheellinen vaikutelma siitä, että suunnittelija on osallistunut kyseisten tavaroiden suunnitteluun (koska tällainen toimi koskisi tavaramerkkiin ja tavaroihin nähden ulkoista osatekijää, kuten PMJC väittää).
77.
Mielestäni tällainen päätelmä on hylättävä. Tämä ei johdu vain siitä, kuten Ranskan hallitus esittää, ettei ole mitään syytä kohdella henkilönnimestä muodostuvia tavaramerkkejä eri tavalla kuin muita tavaramerkkejä (sulkemalla pois se, että niiden käytöstä voi tulla harhaanjohtavaa), vaan myös siitä, että kuten jo huomautin, direktiivin 2015/2436 20 artiklan b alakohdan sanamuodosta ilmenee, että merkityksellistä kyseisen säännöksen nojalla tehtävän tutkinnan kannalta on se, johtaako tällaisen tavaramerkin käyttö yleisöä harhaan tuotteen tietyn ominaisuuden osalta (tai aiheutuuko siitä riittävän vakava vaara tällaisesta harhaanjohtavuudesta). Toisin sanoen se seikka, että henkilönnimestä koostuva tavaramerkki itsessään ei voi välittää väärää sanomaa tavaramerkillä varustettujen tavaroiden tietystä piirteestä, ei vastaa siihen kysymykseen, voiko kyseisen tavaramerkin tietty käyttö tehdä näin.
78.
En näin ollen näe, miksi tavaramerkin harhaanjohtava käyttö ei voisi koskea tavaramerkillä varustettujen tavaroiden todellista suunnittelijaa tai, ehkä laajemmin, tuotteen tyylillistä alkuperää, jos katsotaan, että tavaramerkin käyttö antaa virheellisesti ymmärtää, että sillä varustetut tuotteet on luotu siten, että niillä on jokin yhteys tiettyyn suunnittelijaan, sillä seurauksella, että yleisöä johdetaan tosiasiallisesti harhaan tämän seikan osalta (tai jos on olemassa riittävän vakava vaara tällaisesta harhaanjohtamisesta).
79.
Sen, että tällainen tilanne voi kuulua direktiivin 2015/2436 20 artiklan a alakohdan soveltamisalaan, vahvistaa nähdäkseni lisäksi sen asiayhteyden ja direktiivin tavoitteiden tarkastelu.
b) Asiayhteys ja tavoitteet
80.
Asiayhteydestä totean, että kyseinen säännös kuuluu direktiivin 2015/2436 2 luvun 4 jaksoon, jossa säädetään kolmesta erilaisesta menettämistapauksesta (joista säädettiin aiemmin samaan tapaan direktiivin 2008/95 12 artiklassa).
81.
Ensimmäinen tapaus koskee menettämistä, joka johtuu tiivistetysti tavaramerkin ”tosiasiallisen käytön puuttumisesta”. Direktiivin 2015/2436 19 artiklan 1 kohdassa säädetään tältä osin, että ”tavaramerkki voidaan julistaa menetetyksi, jollei sitä viiden vuoden yhtäjaksoisen määräajan kuluessa ole otettu jäsenvaltiossa tosiasialliseen käyttöön koskien niitä tavaroita tai palveluita, joita varten se on rekisteröity, eikä hyväksyttäviä syitä merkin käyttämättä jättämiseen ole”.
82.
Huomautan, että vaikka kyseisellä säännöksellä pyritään vähentämään unionissa rekisteröityjen ja suojattujen tavaramerkkien kokonaismäärää (ja siten niiden välisiä mahdollisia ristiriitoja), siinä ilmaistaan myös laajemmin ajatus siitä, että ”tavaramerkit täyttävät tarkoituksensa, joka on tavaroiden tai palvelujen erottaminen muista tavaroista ja palveluista ja valmiuksien antaminen kuluttajille tehdä tietoon perustuvia valintoja, vain silloin kun tavaramerkkejä todella käytetään markkinoilla”. (
32
) Samaan tapaan unionin tuomioistuin on erityisesti selittänyt, että tosiasiallisen käytön käsite ”merkitsee sitä, että käyttö on tosiasiallista ja tavaramerkin keskeisen tehtävän mukaista, eli sillä voidaan taata kuluttajalle tai loppukäyttäjälle se, että tavaralla tai palvelulla on tietty alkuperä, jolloin kuluttaja tai loppukäyttäjä voi tavaramerkin perusteella erottaa ilman sekaannusvaaraa tämän tavaran tai palvelun muualta peräisin olevista tavaroista ja palveluista”. (
33
)
83.
Toiseksi direktiivin 2015/2436 20 artiklan a alakohdassa säädetään menetetyksi julistamisesta, kun ”[tavaramerkistä] on tavaramerkin haltijan toiminnan tai toimimatta jättämisen vuoksi tullut elinkeinotoiminnassa sellaisesta tuotteesta tai palvelusta yleisesti käytetty nimitys, jota varten se on rekisteröity”. Tällä tapauksella pyritään siten poistamaan suoja tavaramerkeiltä, joista on tullut yleisesti käytetty nimitys ja jotka ovat näin ollen menettäneet erottamiskykynsä (mikä johtuu usein lyhyesti sanottuna erityisestä kaupallisesta menestyksestä), (
34
) joten ne eivät enää täytä tehtäväänsä alkuperän osoittajana. (
35
)
84.
Kolmas menettämistapaus on se, joka on kyseessä käsiteltävässä asiassa.
85.
Vaikka kutakin näistä kolmesta tapauksesta sovelletaan erilaiseen tilanteeseen, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että niiden kaikkien on ymmärrettävä noudattavan tavaramerkkisääntöjen perustana olevia logiikkaa ja tavoitteita, joiden mukaisesti tavaramerkin haltijalle annettuja oikeuksia suojataan ainoastaan siltä osin kuin tavaramerkki täyttää edelleen keskeisen tehtävänsä alkuperän osoittajana, (
36
) mikä ilmenee tavaramerkin määritelmästä, jossa sitä kuvataan miksi tahansa merkiksi, jolla muun muassa voidaan ”erottaa yrityksen tavarat tai palvelut muiden yritysten tavaroista tai palveluista”. (
37
) Kun tavaramerkki ei enää täytä tätä tehtävää, haltijoiden oikeudet voidaan julistaa menetetyiksi. (
38
)
86.
Vaikuttaisi siten epäjohdonmukaiselta tulkita käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kolmannen menettämisperusteen ulottuvuutta kategorisesti siten, että siihen ei sisälly missään olosuhteissa mahdollisuus julistaa henkilönnimestä muodostuva tavaramerkki menetetyksi, vaikka sen käytöllä välitetään tavaramerkillä varustettujen tavaroiden tai palvelujen tyylillisestä alkuperästä virheellinen sanoma, joka estää tavaramerkkiä toimimasta takeena siitä, että sillä varustetut tavarat on valmistettu haltijan yrityksen valvonnassa.
87.
Muistutan tässä yhteydessä, että yhteisöjen tuomioistuimen tuomiossa Emanuel esittämän pääasiallisen päätelmän oikeutti se seikka, että henkilönnimestä muodostuvan tavaramerkin ja suunnittelijan välisen yhteyden katkeaminen ei vaikuttanut tavaramerkin keskeiseen tehtävään, koska kyseisen henkilönnimestä muodostuvan tavaramerkin uusi haltija takasi sillä varustettujen tavaroiden laadun. Tästä syystä yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi ajatuksen siitä, että kuluttajan virheellinen käsitys siitä, kuka suunnitteli kyseiset vaatteet (yhteisöjen tuomioistuin piti kuitenkin tätä käsitystä tosiasiallisesti todennäköisenä), voi vaikuttaa rekisteröintiin tai johtaa tavaramerkin menettämiseen.
88.
Olisi nähdäkseni epäjohdonmukaista tämän päätelmän kanssa väittää, että koska yhteyden katkeaminen sinänsä on ongelmatonta rekisteröinnin kannalta ja merkityksetöntä menettämisen kannalta, tällaisen ”katkaistun” henkilönnimestä muodostuvan tavaramerkin käyttö ei voi koskaan johtaa sen menettämiseen. Tämä päätelmä merkitsisi nimittäin mahdollisesti pysyvän suojan takaamista tavaramerkille huolimatta siitä, että sen käyttö haltijan toimesta on edellä mainitun logiikan vastaista, jos viimeksi mainittu hankaloittaisi kuluttajan mahdollisuutta erottaa selvästi tavaramerkillä varustetut tavarat toisen yrityksen valvonnassa valmistetuista tavaroista (mahdollisesti hyödyntämällä perusteettomasti toisen yrityksen työtä).
89.
Huomautan lisäksi, että unionin yleinen tuomioistuin on jo omaksunut tuomiossa Fiorucci saman kannan kuin se, jota puollan tässä ratkaisuehdotuksessa. Selityksenä voidaan todeta, että hylätessään vaatimuksen, jonka mukaan muotisuunnittelijan nimeä vastaava tavaramerkki olisi julistettava menetetyksi, se tukeutui siihen seikkaan, ettei vaatimuksen esittäjä ollut esittänyt riittävästi todisteita tämän tueksi, eikä siihen, että tällaista vaatimusta ei voida harkita tavaramerkin harhaanjohtavan käyttöön perustuvan menettämisperusteen yhteydessä. (
39
)
90.
Myös julkisasiamies Ruiz-Jarabo Colomer esitti samankaltaisen näkemyksen ratkaisuehdotuksessaan Emanuel. Palautettuaan mieleen, että tavaramerkin ja suunnittelijan välisen yhteyden katkeaminen ei vaikuta tavaramerkin keskeiseen tehtävään menettämisen kannalta, hän lisäsi, että ”ratkaistakseen, onko yleisöä mahdollisesti erehdytetty, kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin arvioitava asian erityisolosuhteet, jotta se voi määrittää tavaramerkin käytön seuraukset”. (
40
)
91.
Muistutan lisäksi, että yhteisöjen tuomioistuimen tuomiossa Emanuel esittämästä päätelmästä seuraa, että suunnittelijan ja nimestä muodostuvan tavaramerkin haltijan välisen yhteyden katkeaminen ei sinänsä (”ainoastaan tämän erityispiirteen vuoksi”) voi tehdä tavaramerkistä sellaista, että se voidaan julistaa menetetyksi. Tämä päättelyn osatekijä kuitenkin osoittaa hyvin loogisesti, että tällainen yhteyden katkeaminen, jos se yhdistyy muihin tekijöihin, voi johtaa päinvastaiseen lopputulokseen, kuten myös Ranskan hallitus esittää.
92.
Kuten komissio lähinnä tuo esiin, tuomiossa Emanuel esitetyt toteamukset on mielestäni silti edelleenkin ymmärrettävä pääsäännöksi, jota sovelletaan tilanteessa, jossa henkilönnimestä muodostuvan tavaramerkin ja suunnittelijan, jonka nimeä kyseinen tavaramerkki vastaa, välinen yhteys on katkennut. Palautan lisäksi jälleen mieleen myöhemmin esitetyn huomautuksen, jonka mukaan ”henkilönnimestä muodostuvien tavaramerkkien käyttö on kaikilla kaupallisilla aloilla esiintyvä toimintatapa ja kohdeyleisö on hyvin tietoinen siitä, että kaikkien henkilönnimestä koostuvien tavaramerkkien taustalla ei välttämättä ole samanniminen suunnittelija”. (
41
)
93.
Toteamuksen, jonka mukaan henkilönnimestä muodostuvan tavaramerkin, jonka yhteys nimen kantajaan on katkennut, käytöstä on tullut harhaanjohtava, on näin ollen perustuttava vankkaan todistusaineistoon, joka osoittaa, että tavaramerkki on menettänyt kykynsä täyttää keskeisen tehtävänsä, ja tämän menettämisen on oltava seurausta tavaramerkin haltijan toimesta tapahtuneesta harhaanjohtamisesta – tai sitä koskevasta vakavasta vaarasta –, joka koskee tavaroiden tyylillistä alkuperää ja jonka tavaramerkin käyttö sai aikaan.
94.
Tarkemmin ottaen katson, että jotta suunnittelijan nimeä kantava tavaramerkki voidaan julistaa menetetyksi, todisteiden on osoitettava tavaramerkin haltijan menettely, jolla pyritään luomaan kuluttajien mielissä virheellinen vaikutelma tavaramerkillä varustettujen tavaroiden ja alkuperäisen suunnittelijan välisistä yhteyksistä, ja että tämän menettelyn on oltava niin voimallista tai laajaa tai sen on noudatettava sellaista logiikkaa, että voidaan päätellä, että kohdeyleisön ei voida enää kohtuudella odottaa olettavan muuta kuin että tietty suunnittelija on osallistunut tiettyjen tavaramerkillä varustettujen tavaroiden (tai palvelujen) suunnitteluun.
95.
Edellä esitetyn perusteella sekä Ranskan hallituksen ja komission kantojen mukaisesti katson, että direktiivin 2015/2436 20 artiklan b alakohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että suunnittelijan sukunimestä muodostuva tavaramerkki julistetaan menetetyksi sillä perusteella, että sitä on käytetty tavaramerkin luovutuksen jälkeen tavalla, joka on omiaan antamaan yleisölle tosiasiallisesti vaikutelman, että kyseinen suunnittelija osallistuu edelleenkin kyseisellä tavaramerkillä merkittyjen tavaroiden suunnitteluun, vaikka näin ei enää ole. Sen määrittämiseksi, onko tällaista tavaramerkin käyttöä pidettävä harhaanjohtavana näissä säännöksissä tarkoitetulla tavalla, esitetyistä todisteista on mielestäni käytävä ilmi, että kyseessä oleva tavaramerkki ei voi enää täyttää keskeistä tehtäväänsä alkuperän osoittajana, etenkään koska sen haltijan menettelyllä luodaan tosiasiassa kohdeyleisössä väärä vaikutelma tavaramerkillä varustettujen tavaroiden ja suunnittelijan välisestä yhteydestä, tai kun tavaramerkin käytöstä aiheutuu riittävän vakava vaara tällaisesta harhaanjohtamisesta, ja jos kohdeyleisön ei voida enää kohtuudella odottaa olettavan muuta kuin että tietty suunnittelija on osallistunut tiettyjen tavaramerkillä varustettujen tavaroiden suunnitteluun.
96.
Edellä esitetyn perusteella sekä Ranskan hallituksen ja komission esittämien näkemysten mukaisesti ehdotan, että direktiivin 2015/2436 20 artiklan b alakohtaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sille, että suunnittelijan sukunimestä muodostuva tavaramerkki julistetaan menetetyksi sillä perusteella, että sitä on käytetty tavaramerkin luovutuksen jälkeen tavalla, joka on omiaan antamaan yleisölle tosiasiallisesti vaikutelman, että kyseinen suunnittelija osallistuu edelleenkin kyseisellä tavaramerkillä merkittyjen tavaroiden suunnitteluun, vaikka näin ei enää ole. Lisäksi katson, että sen määrittämiseksi, onko tällaista tavaramerkin käyttöä pidettävä harhaanjohtavana näissä säännöksissä tarkoitetulla tavalla, esitetyistä todisteista on käytävä ilmi, että kyseessä oleva tavaramerkki ei voi enää täyttää keskeistä tehtäväänsä alkuperän osoittajana, etenkään koska sen haltijan menettelyllä luodaan tosiasiassa kohdeyleisössä väärä vaikutelma tavaramerkillä varustettujen tavaroiden ja suunnittelijan välisestä yhteydestä, tai kun tavaramerkin käytöstä aiheutuu riittävän vakava vaara tällaisesta harhaanjohtamisesta, ja jos kohdeyleisön ei voida enää kohtuudella odottaa olettavan muuta kuin että tietty suunnittelija on osallistunut tiettyjen tavaramerkillä varustettujen tavaroiden suunnitteluun
97.
On tarkasteltava vielä PMJC:n väitettä, jonka mukaan edellä esitetty yleinen päätelmä – jonka mukaan ennakkoratkaisukysymyksessä kuvattu menettely kuuluu kyseessä olevan menettämisperusteen piiriin ja voi olosuhteiden mukaan johtaa henkilönnimestä muodostuvan tavaramerkin menettämiseen – muodostaa ”suhteettoman seuraamuksen”, jolla loukataan sen perusoikeuskirjan 17 artiklan 2 kohdassa taattua omistusoikeutta, koska tällaista menettelyä olisi asianmukaisempaa käsitellä muiden oikeudenalojen sääntöjen nojalla.
C
Perusoikeuskirjan 17 artiklan 2 kohta, tavaramerkin menettäminen ja muiden oikeudenalojen sääntöjen sovellettavuus
98.
Aloitan tämän alajakson huomauttamalla, että tavaramerkit kuuluvat perusoikeuskirjan 17 artiklan 2 kohdassa, jonka mukaan ”teollis- ja tekijänoikeudet turvataan”, annettavan suojan piiriin. (
42
)
99.
Tältä osin olen samaa mieltä PMJC:n kanssa siitä, että tavaramerkin menettämisellä on vakavia seurauksia tavaramerkin haltijalle, jolle tavaramerkki voi olla arvokasta liikeomaisuutta. (
43
)
100.
Omaisuudensuoja ei kuitenkaan ole ehdoton oikeus, vaan sitä on arvioitava sen tehtävän perusteella, joka sillä on yhteiskunnassa. (
44
) Kyseisen oikeuden käyttöä voidaan siten rajoittaa perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa asetettujen edellytysten mukaisesti.
101.
Siirryn nyt tarkastelemaan PMJC:n esittämiä argumentteja, joissa se vaikuttaa väittävän, että jos tavaramerkin menettäminen on seuraus sen toimista, joilla yleisöä johdetaan harhaan sen suhteen, kuka on tavaramerkillä varustettujen tavaroiden todellinen suunnittelija, tämä olisi suhteeton seuraus, koska tällaista menettelyä käsitellään jo muiden oikeudenalojen, kuten harhaanjohtavan mainonnan tai vilpillisen kilpailun, säännöissä. PMJC:n mukaan näillä säännöillä ei ole yhtä ankaria seurauksia kuin tavaramerkin menettäminen.
102.
Ymmärrän PMJC:n argumentit siten, että edellisessä jaksossa tehty päätelmä johtaa direktiivin 2015/2436 20 artiklan a alakohdan tulkintaan, joka on ristiriidassa perusoikeuskirjan 17 artiklan 2 kohdan kanssa, koska sillä rajoitetaan suhteettomasti sen omistusoikeutta tavalla, jolla ylitetään se, mikä on tarpeen näissä olosuhteissa.
103.
Muistutan ensinnäkin, että direktiivin 2015/2436 20 artiklan b alakohdan kaltaista johdetun oikeuden säännöstä on tietenkin tulkittava tavalla, joka ei ole ristiriidassa unionin oikeusjärjestyksessä suojattujen perusoikeuksien kanssa. (
45
)
104.
Lisäksi, kun kyse on välttämättömyyttä koskevasta nimenomaisesta vaatimuksesta, joka on osa perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohtaan sisältyvää oikeasuhteisuuden arviointia, PMJC:n mainitsemien kaltaisten muiden oikeudenalojen sääntöjen tai sen puoleen ennakkoratkaisupyynnössä mainittujen tekijänoikeussääntöjen oikeudellisia seurauksia ei voida pitää vaihtoehtoisina toimenpiteinä, jotka olisivat yhtä tehokkaita kuin tavaramerkin menettäminen, kun otetaan huomioon tavoite, johon unionin tavaramerkkilainsäädännön asiaa koskevilla säännöillä pyritään, nimittäin säilyttämään tiettyyn tavaramerkkiin liittyvä oikeudellinen suoja ainoastaan siltä osin kuin kyseinen tavaramerkki täyttää edelleen keskeisen tehtävänsä, kuten edellä selitettiin.
105.
Näillä säännöillä on nimittäin tavoitteita, jotka ovat ominaisia tietylle oikeudenalalle, mutta yksikään niistä ei mahdollista päätelmien tekemistä haltijan menettelystä silloin, kun tämä menettely vaikuttaa tavaramerkin erittäin keskeiseen tehtävään alkuperän osoittajana.
106.
Unionin tuomioistuin on selittänyt samaan tapaan, että vaikka unionin tavaramerkkisäännöissä annetaan tavaramerkin haltijalle tiettyjä oikeuksia, ne myös edellyttävät, että ”otetaan myös huomioon haltijan toiminta”, (
46
) mikä voi pitää sisällään tavaramerkkiin liittyvän suojan poistamisen, kun tavaramerkin keskeinen tehtävä vaarantuu. Tällaiseen lopputulokseen ei sitä vastoin voitaisi päästä, jos haltijan menettelyn oikeudelliset seuraukset rajoittuisivat muilla oikeudenaloilla säädettyihin seurauksiin, kuten PMJC:n mainitsemiin.
107.
Lisäksi, kun kyse on oikeasuhteisuudesta stricto sensu, nimittäin siitä, ovatko kyseessä olevan säännöksen tulkinnasta aiheutuvat haitat suhteettomia sillä tavoiteltuihin päämäärin nähden, unionin tuomioistuin on jo selittänyt, että säätämällä asianomaisista menettämisperusteista unionin lainsäätäjä pyrki saattamaan tasapainoon yhtäältä tavaramerkin haltijoina olevien yritysten intressien suojan ja toisaalta yleisen edun, joka koskee tavaramerkille annetun suojan säilyttämistä vain niin kauan kuin se voi täyttää keskeisen tehtävänsä alkuperän osoittajana. (
47
)
108.
Edellä ehdotettu tulkinta on mielestäni tämän tasapainon mukainen. Edellä esitetystä tarkastelusta nimittäin seuraa, että vaikka se, että haltija on rikkonut muita oikeussääntöjä, voi olla merkityksellinen tekijä tutkittaessa, olisiko tavaramerkki julistettava menetetyksi, tällainen samanaikainen rikkominen ei voi johtaa automaattiseen menettämispäätökseen ilman, että arvioidaan laajemmin, onko tavaramerkki menettänyt kykynsä täyttää keskeinen tehtävänsä.
109.
Edellä esitetyn perusteella katson, että direktiivin 2015/2436 20 artiklan b alakohdasta ehdottamani tulkinta ei ole ristiriidassa perusoikeuskirjan 17 artiklan 2 kohdan kanssa.
V Ratkaisuehdotus
110.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Cour de cassationille seuraavasti:
Jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 22.10.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/95/EY 12 artiklan 2 kohdan b alakohtaa ja jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 16.12.2015 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2015/2436 20 artiklan b alakohtaa
on tulkittava siten, että
ne eivät ole esteenä sille, että suunnittelijan sukunimestä muodostuva tavaramerkki julistetaan menetetyksi sillä perusteella, että sitä on käytetty tavaramerkin luovutuksen jälkeen tavalla, joka on omiaan antamaan yleisölle tosiasiallisesti vaikutelman, että kyseinen suunnittelija osallistuu edelleenkin kyseisellä tavaramerkillä merkittyjen tavaroiden suunnitteluun, vaikka näin ei enää ole.
Sen määrittämiseksi, onko tällaista tavaramerkin käyttöä pidettävä harhaanjohtavana näissä säännöksissä tarkoitetulla tavalla, esitetyistä todisteista on käytävä ilmi, että kyseessä oleva tavaramerkki ei voi enää täyttää keskeistä tehtäväänsä alkuperän osoittajana, etenkään koska sen haltijan menettelyllä luodaan tosiasiassa kohdeyleisössä väärä vaikutelma tavaramerkillä varustettujen tavaroiden ja suunnittelijan välisestä yhteydestä, tai kun tavaramerkin käytöstä aiheutuu riittävän vakava vaara tällaisesta harhaanjohtamisesta, ja jos kohdeyleisön ei voida enää kohtuudella odottaa olettavan muuta kuin että tietty suunnittelija on osallistunut tiettyjen tavaramerkillä varustettujen tavaroiden suunnitteluun.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: englanti.
(
2
)	Sellaisena kuin siitä säädetään jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 16.12.2015 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2015/2436 (EUVL 2015, L 336, s. 1; jäljempänä direktiivi 2015/2436) 20 artiklan b alakohdassa ja jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 22.10.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/95/EY (EUVL 2008, L 299, s. 25; jäljempänä direktiivi 2008/95) 12 artiklan 2 kohdan b alakohdassa.
(
3
)	Tuomio 30.3.2006 (C‑259/04, EU:C:2006:215; jäljempänä tuomio Emanuel).
(
4
)	Jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 21.12.1988 annettu ensimmäinen neuvoston direktiivi 89/104/ETY (EYVL 1989, L 40, s. 1; jäljempänä direktiivi 89/104).
(
5
)	Selitän jäljempänä, ettei tämä päde täysin sen ranskankieliseen versioon mutta että sillä ei ole vaikutusta säännöksestä seuraavaan sääntöön.
(
6
)	Se oli rekisteröity ”kosmeettisia ja kauneusalan tuotteita” ja ”vaatteita” varten.
(
7
)	Se oli rekisteröity ”naisten, miesten ja lasten vaatteita (pukeutuminen)” ja ”muotisuunnittelupalveluja; muotisuunnittelua (vaatteet)” varten.
(
8
)	Näin säädetään nykyisin direktiivin 2015/2436 20 artiklan b alakohdassa ja näin säädettiin olennaisin osin kyseisen säännöksen kahdessa oikeudellisessa edeltäjäsäännöksessä, nimittäin direktiivin 2008/95 12 artiklan 2 kohdan b alakohdassa ja direktiivin 89/104 12 artiklan 2 kohdan b alakohdassa.
(
9
)	Julkisasiamies Ruiz-Jarabo Colomerin ratkaisuehdotus Emanuel (C‑259/04, EU:C:2006:50, 3 ja 4 kohta; jäljempänä ratkaisuehdotus Emanuel).
(
10
)	Unionin oikeuden sovellettavissa säännöksissä käytetään käsitettä ”to deceit” tavaramerkin asianomaisen hylkäysperusteen yhteydessä ja käsitettä ”to mislead” (rekisteröidyn) tavaramerkin asianomaisen menettämisperusteen yhteydessä. Tätä kielellistä valintaa ei ole tarpeen tarkastella sen lähemmin, mutta huomautan, että yhteisöjen tuomioistuin on käyttänyt käsitettä ”deceit” (suomeksi ”harhaanjohtava”) viittaamaan molempiin tilanteisiin (rekisteröinti ja menettäminen). Tuomio 4.3.1999, Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola (C‑87/97, EU:C:1999:115, 41 kohta; jäljempänä tuomio Gorgonzola).
(
11
)	Kursivointi tässä. Tämä sääntö sisältyy nykyisin direktiivin 2015/2436 4 artiklan 1 kohdan g alakohtaan, joka on olennaisin osin samansisältöinen kuin tuomiossa Emanuel kyseessä olleen direktiivin 89/104 3 artiklan 1 kohdan g alakohta. Tämä rekisteröinnin hylkäysperuste muodostaa yhden useista tavaramerkin ehdottomista hylkäys- tai mitättömyysperusteista, jotka luetellaan nykyisin direktiivin 2015/2436 3 artiklassa ja jotka estävät tavaramerkin rekisteröinnin ja, jos tavaramerkki on erehdyksessä rekisteröity, voivat johtaa sen mitättömäksi julistamiseen.
(
12
)	Tuomio Emanuel, 48 ja 49 kohta.
(
13
)	Ks. esim. tuomio 8.6.2017, W. F. Gözze Frottierweberei ja Gözze (C‑689/15, EU:C:2017:434, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; jäljempänä tuomio Gözze Frottierweberei) tai tuomio 13.5.2020, SolNova v. EUIPO – Canina Pharma (BIO-INSECT Shocker) (T‑86/19, EU:T:2020:199, 72 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
14
)	Julkisasiamies Cruz Villalónin ratkaisuehdotus Backaldrin Österreich The Kornspitz Company (C‑409/12, EU:C:2013:563, 27 kohta; jäljempänä ratkaisuehdotus Kornspitz).
(
15
)	Ks. ratkaisuehdotus Emanuel, 35–40 kohta. EU-tavaramerkin yhteydessä Euroopan unionin tavaramerkistä 14.6.2017 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2017/1001 (EUVL 2017, L 154, s. 1; jäljempänä asetus N:o 2017/1001) 20 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ”oikeus EU-tavaramerkkiin voidaan yrityksen luovutuksesta erillään luovuttaa kaikkien tai joidenkin sellaisten tavaroiden tai palvelujen osalta, joita varten se on rekisteröity”. Samaan tapaan teollis- ja tekijänoikeuksien kauppaan liittyvistä näkökohdista tehdyn sopimuksen, joka on Maailman kauppajärjestön (WTO) perustamisesta tehdyn sopimuksen, joka on allekirjoitettu Marrakechissä 15.4.1994 ja hyväksytty Uruguayn kierroksen monenvälisissä kauppaneuvotteluissa (1986–1994) laadittujen sopimusten tekemisestä Euroopan yhteisön puolesta yhteisön toimivaltaan kuuluvissa asioissa 22.12.1994 tehdyllä neuvoston päätöksellä 94/800/EY (EYVL L 336, s. 1), 21 artiklassa määrätään, että ”jäsenet voivat päättää tavaramerkin lisensiointia ja siirtämistä koskevista ehdoista kuitenkin niin, että – – tavaramerkin omistajalla tulee olla oikeus luovuttaa tavaramerkki joko yhdessä sen liiketoiminnan kanssa, johon tavaramerkki kuuluu, tai erillään siitä”.
(
16
)	Kursivointi tässä.
(
17
)	Ratkaisuehdotus Emanuel, 57 kohta. Ks. myös esim. tuomio 29.6.2022, Hijos de Moisés Rodríguez González v. EUIPO – Ireland ja Ornua (La Irlandesa 1943) (T‑306/20, EU:T:2022:404, 27 kohta; jäljempänä tuomio La Irlandesa).
(
18
)	Ks. esim. tuomio 22.3.2018, Safe Skies v. EUIPO –Travel Sentry (TSA LOCK) (T‑60/17, EU:T:2018:164, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) tai tuomio La Irlandesa, 71 kohta.
(
19
)	Tuomio Gözze Frottierweberei, 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen. Kursivointi tässä.
(
20
)	Tuomio 14.12.2022, Devin v. EUIPO – Haskovo Chamber of Commerce and Industry (DEVIN) (T‑526/20, EU:T:2022:816, 119 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) tai tuomio 29.11.2023, Myforest Foods v. EUIPO (MYBACON) (T‑107/23, EU:T:2023:769, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Esimerkkinä mainittakoon, että harhaanjohtavuus vahvistettiin merkin ”WINE OH!” tapauksessa, jota käytettiin ”kivennäis- ja hiilihappovesistä ja muista alkoholittomista juomista”, koska merkin ja tavaroiden, jotka sillä oli tarkoitus varustaa, luonteen välillä oli ristiriita; tätä käsitystä vahvisti entisestään huutomerkin käyttö. EUIPO katsoi kuitenkin, että kyseinen tavaramerkki voidaan rekisteröidä muita tavaroita ja palveluja varten. Neljännen valituslautakunnan päätös 7.3.2006 R 1074/2005-4–WINE OH!, 20–24 kohta.
(
21
)	Tuomio Frottierweberei ja Gözze, 56 ja 57 kohta.
(
22
)	Tuomio La Irlandesa, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
23
)	Ks. vastaavasti tuomio 10.3.2022, Maxxus Group (C‑183/21, EU:C:2022:174, 30 kohta).
(
24
)	Esiintyy aiemmin sovelletussa direktiivin 2008/95 12 artiklan 2 kohdan b alakohdassa.
(
25
)	Tuomio Gorgonzola, 41 kohta ja tuomio Emanuel, 47 kohta. Tämä huomautus esitettiin direktiivin 89/104 yhteydessä, jonka 12 artiklan 2 kohdan b alakohta vastasi direktiivin 2008/95 12 artiklan 2 kohdan b alakohtaa. EU-tavaramerkin yhteydessä ks. tuomio La Irlandesa, 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen tai tuomio 22.6.2022, Unite the Union v. EUIPO – WWRD Ireland (WATERFORD) (T‑739/20, EU:T:2022:381, 46–49 kohta).
(
26
)	Huomautan myös, että ilmeisesti ainoastaan kahta poikkeusta, nimittäin suomen- ja unkarinkielisiä versioita, lukuun ottamatta direktiivin 2008/95 kaikki kieliversiot perustuivat jo ajatukseen yleisön harhaanjohtamisen (pelkästä) vaarasta (tai jopa mahdollisuudesta).
(
27
)	Ks. esim. tuomio 29.4.2004, Björnekulla Fruktindustrier (C‑371/02, EU:C:2004:275, 16 kohta; jäljempänä tuomio Björnekulla).
(
28
)	Guidelines for Examination, European Union Intellectual Property Office (EUIPO), tullut voimaan 31.3.2024, sivulla 584, saatavilla https://guidelines.euipo.europa.eu/, s. 1465, 2.4.4 kohta.
(
29
)	Ibid. Tavaramerkki ”Mövenpick of Switzerland” julistettiin menetetyksi, koska kyseessä olevat tavarat valmistettiin yksinomaan Saksassa. Valituslautakunnan päätös 12.2.2009, R 697/2008-1, Biscosuisse – Chocosuisse v. Mövenpick Holding, 17–19 kohta.
(
30
)	Tuomio Emanuel, 48 kohta ja edellä tämän ratkaisuehdotuksen 31 kohta.
(
31
)	Tuomio 14.5.2009, Fiorucci v. SMHV – Edwin (ELIO FIORUCCI) (T‑165/06, EU:T:2009:157, 30 ja 31 kohta; jäljempänä tuomio Fiorucci). Ks. myös ratkaisuehdotus Emanuel, 63 kohta.
(
32
)	Direktiivin 2015/2436 johdanto-osan 31 perustelukappale. Ks. myös tuomio 22.10.2020, Ferrari (C‑720/18 ja C‑721/18, EU:C:2020:854, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
33
)	Tuomio 15.1.2009, Silberquelle (C‑495/07, EU:C:2009:10, 17 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
34
)	Ks. ratkaisuehdotus Kornspitz, 30 kohta. Esimerkkeinä tästä mainitaan ”walkman”, ”sellofaani” tai ”asperiini” julkisasiamies Légerin ratkaisuehdotuksessa Björnekulla Fruktindustrier (C‑371/02, EU:C:2003:615, 50 kohta).
(
35
)	Tuomio 6.3.2014, Backaldrin Österreich The Kornspitz Company (C‑409/12, EU:C:2014:130, 22 kohta; jäljempänä tuomio Kornspitz).
(
36
)	Ks. tuomio Kornspitz, 22 kohta ja tuomio Björnekulla, 22 kohta.
(
37
)	Direktiivin 2015/2436 3 artikla. Ks. myös vastaavasti direktiivin 2015/2436 johdanto-osan 13 perustelukappale ja sen johdanto-osan 16 perustelukappale, jossa viitataan tavaramerkin antaman suojan tarkoitukseen ”taata, että tavaramerkki osoittaa alkuperän”. Ks. tuomio Kornspitz, 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
38
)	Tuomio Kornspitz, 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
39
)	Tuomio Fiorucci, 36 ja 37 kohta EU-tavaramerkistä.
(
40
)	Ratkaisuehdotus Emanuel, 70 kohta.
(
41
)	Tuomio Fiorucci, 30 ja 31 kohta.
(
42
)	Tämän soveltamisesta tavaramerkkeihin ks. tuomio 30.1.2019, Planta Tabak (C‑220/17, EU:C:2019:76, 91–100 kohta; jäljempänä tuomio Planta Tabak) tai Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 11.1.2007, Anheuser-Busch v. Portugali (ECHR:2007:0111JUD007304901, 72 kohta), joka koski ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen ensimmäisen lisäpöytäkirjan 1 artiklaa, jossa taataan oikeus omaisuudensuojaan.
(
43
)	Kuten on myös myönnetty esim. julkisasiamies Jacobsin ratkaisuehdotuksessa Parfums Christian Dior (C‑337/95, EU:C:1997:222, 39 kohta). Menettämisen vakavien seurauksien tunnustamisesta ks. ratkaisuehdotus Kornspitz, 30 kohta.
(
44
)	Tuomio Planta Tabak, 94 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
45
)	Ks. vastaavasti ja esim. tuomio 30.1.2024, Landeshauptmann von Wien (Perheenyhdistäminen alaikäisen pakolaisen kanssa) (C‑560/20, EU:C:2024:96, 48 kohta).
(
46
)	Tuomio 27.4.2006, Levi Strauss (C‑145/05, EU:C:2006:264 27, 27 kohta).
(
47
)	Ks. vastaavasti ibid., 29 kohta ja tuomio Kornspitz, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen. Ks. myös ratkaisuehdotus Kornspitz, 31 kohta. Huomautan, että tätä tasapainoa vahvistaa entisestään direktiivin 2015/2436 21 artiklasta johtuva sääntö, jonka mukaan on niin, että jos tavaramerkin menettämisperusteet koskevat vain joitakin tavaroita tai palveluja, menettäminen koskee vain näitä tavaroita tai palveluja.