62021CJ0632
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (seitsemäs jaosto)
14 päivänä syyskuuta 2023 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa – Asetus (EY) N:o 593/2008 – Sopimusvelvoitteisiin sovellettava laki – Soveltamisala – Kiinteistöjen käyttöä koskevat aikaosuussopimukset – Kanne, jossa vaaditaan näiden sopimusten julistamista pätemättömiksi – Osapuolet, jotka ovat brittiläisiä – Sovellettavan lain valinta – 3 artikla – Valinnanvapaus – 4 artiklan 1 kohdan b ja c alakohta – Sovellettava laki lakiviittauksen puuttuessa – 6 artikla – Kuluttajasopimukset – Rajat
Asiassa C‑632/21,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 2 de Granadilla de Abona (Granadilla de Abonan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ja tutkintatuomioistuin nro 2, Espanja) on esittänyt 13.10.2021 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 14.10.2021, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
JF ja
NS
vastaan
Diamond Resorts Europe Limited (Sucursal en España),
Diamond Resorts Spanish Sales SL ja
Sunterra Tenerife Sales SL,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (seitsemäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. L. Arastey Sahún sekä tuomarit F. Biltgen (esittelevä tuomari) ja J. Passer,
julkisasiamies: M. Szpunar,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
JF ja NS, edustajinaan A. García Cami, procurador, ja L. Mancera Molero, abogada,
–
Diamond Resorts Europe Limited (Sucursal en España), Diamond Resorts Spanish Sales SL ja Sunterra Tenerife Sales SL, edustajinaan M.-D. Gómez Dabic ja J. M. Macías Castaño, abogados,
–
Espanjan hallitus, asiamiehenään A. Ballesteros Panizo,
–
Tšekin hallitus, asiamiehinään L. Halajová, M. Smolek ja J. Vláčil,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään I. Galindo Martín ja W. Wils,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista tehdyn, Roomassa 19.6.1980 allekirjoitettavaksi avatun yleissopimuksen (EYVL 1980, L 266, s. 1; jäljempänä Rooman yleissopimus) 4 artiklan 3 kohdan ja 5 artiklan sekä sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista 17.6.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 593/2008 (Rooma I) (EUVL 2008, L 177, s. 6; jäljempänä Rooma I ‑asetus) 4 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdan, 6 artiklan 1 kohdan ja 24 artiklan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä JF ja NS ja toisaalta Diamond Resorts Europe Limited (Sucursal en España) (jäljempänä Diamond Resorts Europe), Diamond Resorts Spanish Sales SL ja Sunterra Tenerife Sales SL ja joka koskee vaatimusta siitä, että pääasian kantajien ja Diamond Resorts Europen välillä tehdyt kiinteistöjen käyttöä koskevat aikaosuussopimukset julistetaan pätemättömiksi.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Ensimmäinen pöytäkirja
3
Roomassa 19.6.1980 allekirjoittamista varten avatun sopimusvelvoitteisiin sovellettavaa lakia koskevan yleissopimuksen tulkintaa Euroopan yhteisöjen tuomioistuimessa koskevan ensimmäisen pöytäkirjan (EYVL 1989, L 48, s. 1; jäljempänä ensimmäinen pöytäkirja), joka tuli voimaan 1.8.2004, 1 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Euroopan yhteisöjen tuomioistuimella on toimivalta antaa ratkaisu seuraavien asiakirjojen tulkinnasta:
a)
[Rooman yleissopimus];
– –”
4
Ensimmäisen pöytäkirjan 2 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Jäljempänä mainitut tuomioistuimet voivat pyytää yhteisöjen tuomioistuimelta ennakkoratkaisua sellaisesta käsiteltävänään olevassa asiassa esille tulleesta kysymyksestä, joka koskee 1 artiklassa mainittuihin asiakirjoihin sisältyvien määräysten tulkintaa, jos tämä kansallinen tuomioistuin katsoo, että kysymys on ratkaistava, jotta se voi antaa päätöksen:
a)
– –
–
Espanjassa:
el Tribunal Supremo,
– –
(b)
sopimusvaltioiden tuomioistuimet käsitellessään muutoksenhakuasiaa.”
Unionin oikeus
Rooma I ‑asetus
5
Rooma I ‑asetuksen johdanto-osan 6, 7, 23 ja 27 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(6)
Sisämarkkinoiden moitteeton toiminta edellyttää riita-asioiden ratkaisun ennakoitavuuden, oikeusvarmuuden lainvalinnassa ja tuomioiden vapaan liikkuvuuden parantamiseksi sitä, että jäsenvaltioiden lainvalintasäännöt osoittavat sovellettavaksi saman kansallisen lain riippumatta siitä, minkä maan tuomioistuimessa kanne on nostettu.
(7)
Tämän asetuksen aineellisen soveltamisalan ja säännösten olisi oltava yhdenmukaisia tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22 päivänä joulukuuta 2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 (Bryssel I) [(EYVL 2001, L 12, s. 1)] ja sopimukseen perustumattomiin velvoitteisiin sovellettavasta laista 11 päivänä heinäkuuta 2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 864/2007 (Rooma II) [(EUVL 2007, L 199, s. 40)] kanssa.
– –
(23)
Kun kyse on heikommiksi katsottujen osapuolten kanssa tehdyistä sopimuksista, heikompien osapuolten asemaa olisi syytä suojata soveltamalla sellaisia lainvalintasääntöjä, jotka ovat heidän etujensa kannalta suotuisampia kuin yleiset säännöt.
– –
(27)
Kuluttajasopimuksia koskevaan yleiseen lainvalintasääntöön olisi tehtävä eräitä poikkeuksia. Yhden tällaisen poikkeuksen mukaisesti yleissääntöä ei saisi soveltaa sopimuksiin, jotka koskevat esineoikeutta kiinteään omaisuuteen tai kiinteän omaisuuden vuokraamista, ellei kyse ole ostajien suojaamisesta kiinteistöjen osa-aikaisen käyttöoikeuden ostosopimuksen tiettyihin osiin nähden 26.10.1994 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 94/47/EY [(EYVL 1994, L 280, s. 83)] tarkoitetuista kiinteän omaisuuden osa-aikaista käyttöoikeutta koskevista sopimuksista.”
6
Kyseisen asetuksen 1 artiklan, jonka otsikkona on ”Aineellinen soveltamisala”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä asetusta sovelletaan määrättäessä sopimusvelvoitteisiin sovellettavaa lakia siviili- ja kauppaoikeuden alalla.
Sitä ei sovelleta vero- tai tulli- eikä hallintoasioihin.”
7
Kyseisen asetuksen 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Valinnanvapaus”, säädetään seuraavaa:
”1.   Sopimukseen sovelletaan sen maan lakia, jonka osapuolet ovat valinneet. Valinta (lakiviittaus) on tehtävä nimenomaisesti tai sen on käytävä selvästi ilmi sopimusehdoista tai tapaukseen liittyvistä olosuhteista. Osapuolet voivat määrätä valitsemansa lain sovellettavaksi koko sopimukseen tai vain osaan siitä.
2.   Osapuolet voivat milloin tahansa sopia, että sopimukseen sovelletaan muuta kuin sitä lakia, jota siihen on aikaisemmin sovellettu joko tämän artiklan mukaisen aiemmin tehdyn lakiviittauksen perusteella tai tämän asetuksen muiden säännösten nojalla. Jos osapuolet sopimuksen tekemisen jälkeen muuttavat sovellettavaa lakia, muutos ei vaikuta siihen, onko sopimus 11 artiklan mukaan muodoltaan pätevä, eikä heikennä kolmansien oikeuksia.
3.   Jos kaikki muut lakiviittauksen ajankohtana tilanteeseen liittyvät seikat liittyvät toiseen maahan kuin siihen, jonka laki on valittu, osapuolten tekemä valinta ei rajoita niiden kyseisen toisen maan lain säännösten soveltamista, joista ei voida sopimuksin poiketa.
4.   Jos kaikki muut lakiviittauksen ajankohtana tilanteeseen liittyvät seikat liittyvät yhteen tai useampaan jäsenvaltioon, se, että osapuolet valitsevat sovellettavaksi laiksi muun kuin jonkin jäsenvaltion lain, ei rajoita yhteisön oikeuden sellaisten säännösten, joista ei voida sopimuksin poiketa, soveltamista soveltuvissa tapauksissa sellaisina kuin ne on pantu täytäntöön tuomioistuinjäsenvaltiossa.
5.   Sovellettavan lain valintaa koskevan osapuolten hyväksymisen olemassaolo ja hyväksymisen pätevyys määritetään 10, 11 ja 13 artiklan mukaisesti.”
8
Kyseisen asetuksen 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Sovellettava laki lakiviittauksen puuttuessa”, säädetään seuraavaa:
”1.   Siltä osin kuin sopimukseen sovellettavaa lakia ei ole valittu 3 artiklan mukaisesti ja rajoittamatta 5–8 artiklan soveltamista, sopimukseen sovellettava laki määritetään seuraavasti:
– –
b)
palvelun suorittamista koskevaan sopimukseen sovelletaan sen maan lakia, jossa palvelunsuorittajan asuinpaikka on;
c)
esineoikeutta kiinteään omaisuuteen tai kiinteän omaisuuden vuokraamista koskevaan sopimukseen sovelletaan sen maan lakia, jossa kiinteä omaisuus sijaitsee;
d)
sen estämättä, mitä c alakohdassa säädetään, kiinteän omaisuuden vuokraamiseen tilapäiseen yksityiskäyttöön enintään kuudeksi peräkkäiseksi kuukaudeksi sovelletaan kuitenkin sen maan lakia, jossa vuokranantajan asuinpaikka on, jos vuokralainen on luonnollinen henkilö ja hänen asuinpaikkansa on samassa maassa;
– –”
9
Kyseisen asetuksen 6 artiklassa, jonka otsikkona on ”Kuluttajasopimukset”, säädetään seuraavaa:
”1.   Sanotun rajoittamatta 5 ja 7 artiklan soveltamista, sopimukseen, jonka luonnollinen henkilö on sellaista tarkoitusta varten, jonka ei voida katsoa liittyvän hänen elinkeino- tai ammattitoimintaansa (’kuluttaja’), tehnyt toisen henkilön kanssa tämän harjoittaman elinkeino- tai ammattitoiminnan (’elinkeinonharjoittaja’) yhteydessä, sovelletaan sen maan lakia, jossa kuluttajan asuinpaikka on, edellyttäen että elinkeinonharjoittaja
a)
harjoittaa kaupallista tai ammattitoimintaansa maassa, jossa kuluttajan asuinpaikka on, tai
b)
suuntaa millä tahansa tavalla tällaista toimintaa kyseiseen maahan tai useisiin maihin kyseinen maa mukaan lukien,
ja että sopimus kuuluu kyseisen toiminnan piiriin.
2.   Sen estämättä, mitä 1 kohdassa säädetään, osapuolet voivat valita 1 kohdan vaatimukset täyttävään sopimukseen sovellettavan lain 3 artiklan mukaisesti. Tällainen lakiviittaus ei saa kuitenkaan johtaa siihen, että kuluttaja menettää hänelle sellaisin säännöksin annetun suojan, joista ei voida sopimuksin poiketa sen lain mukaan, jota lakiviittauksen puuttuessa olisi 1 kohdan nojalla sovellettu.
3.   Jos 1 kohdan a tai b alakohdan vaatimukset eivät täyty, kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan väliseen sopimukseen sovellettava laki määritetään 3 ja 4 artiklan mukaisesti.
4.   Edellä olevia 1 ja 2 kohtaa ei sovelleta
a)
palvelujen suorittamista koskevaan sopimukseen, jos palvelut on määrä suorittaa kuluttajalle yksinomaan muussa kuin siinä maassa, jossa hänen asuinpaikkansa on;
– –
c)
sopimuksiin, joiden kohteena on oikeus kiinteään omaisuuteen tai kiinteän omaisuuden vuokraaminen, lukuun ottamatta direktiivissä [94/47] tarkoitettuja kiinteän omaisuuden osa-aikaisen käyttöoikeuden sopimuksia;
– –”
10
Kyseisen asetuksen 9 artiklassa, jonka otsikko on ”Kansainvälisesti pakottavat säännökset”, säädetään seuraavaa:
”1.   Kansainvälisesti pakottava säännös on säännös, jonka noudattamista maa pitää niin olennaisen tärkeänä yleisten etujensa, kuten poliittisen, sosiaalisen tai taloudellisen järjestelmän turvaamiseksi, että sitä on sovellettava kaikissa sen soveltamisalaan kuuluvissa tilanteissa riippumatta siitä, mitä lakia sopimukseen muutoin tämän asetuksen nojalla sovellettaisiin.
2.   Tämän asetuksen säännökset eivät estä soveltamasta tuomioistuinvaltion lain kansainvälisesti pakottavia säännöksiä.
3.   Vaikutusta voidaan antaa sen maan lain kansainvälisesti pakottaville säännöksille, jossa sopimuksesta johtuvat velvoitteet on täytettävä tai on täytetty, siltä osin kuin nämä kansainvälisesti pakottavat säännökset tekevät sopimuksen täyttämisen lainvastaiseksi. Harkittaessa, annetaanko näille säännöksille vaikutusta, on otettava huomioon näiden säännösten luonne ja tavoite sekä seuraukset, joita niiden soveltamisesta tai soveltamatta jättämisestä aiheutuisi.”
11
Kyseisen asetuksen 24 artiklassa, jonka otsikko on ”Suhde Rooman yleissopimukseen”, säädetään seuraavaa:
”1.   Tämä asetus korvaa Rooman yleissopimuksen jäsenvaltioissa lukuun ottamatta niitä jäsenvaltioiden alueita, jotka kuuluvat kyseisen yleissopimuksen alueelliseen soveltamisalaan ja joihin tätä asetusta ei sovelleta [EY] perustamissopimuksen 299 artiklan nojalla.
2.   Siltä osin kuin tämä asetus korvaa Rooman yleissopimuksen määräykset, viittauksia yleissopimukseen pidetään viittauksina tähän asetukseen.”
12
Kyseisen asetuksen 28 artiklassa, jonka otsikkona on ”Ajallinen soveltaminen”, säädetään seuraavaa:
Tätä asetusta sovelletaan sopimuksiin, jotka on tehty 17 päivänä joulukuuta 2009 tai sen jälkeen.
Direktiivi 94/47
13
Direktiivin 94/47 tarkoituksena oli lähentää jäsenvaltioiden lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä ostajien suojaamisesta niiltä sopimusten osilta, jotka koskevat suoraan tai välillisesti osa-aikaisen käyttöoikeuden ostamista yhteen tai useampaan kiinteistöön.
Direktiivi 2008/122/EY
14
Direktiivi 94/47 kumottiin ja korvattiin kuluttajien suojaamisesta aikaosuuksia, pitkäkestoisia lomatuotteita, jälleenmyyntiä ja vaihtoa koskeviin sopimuksiin liittyvien tiettyjen seikkojen osalta 14.1.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2008/122/EY (EUVL 2009, L 33, s. 10).
Bryssel I a ‑asetus
15
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 1215/2012 (EUVL 2012, L 351, s. 1; jäljempänä Bryssel I a ‑asetus) kumottiin ja korvattiin asetus N:o 44/2001, jolla oli korvattu tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27.9.1968 tehty yleissopimus (EYVL 1972, L 299, s. 32).
16
Bryssel I a ‑asetuksen 7 artiklan 1 alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos henkilön kotipaikka on jäsenvaltiossa, häntä vastaan voidaan nostaa kanne toisessa jäsenvaltiossa
1)
a)
sopimusta koskevassa asiassa sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä kanteen perusteena oleva velvoite on täytetty tai täytettävä,
b)
jollei toisin ole sovittu, tätä säännöstä sovellettaessa kanteen perusteena olevan velvoitteen täytäntöönpanopaikka on
– –
–
palvelujen osalta se paikkakunta jäsenvaltiossa, missä palvelut sopimuksen mukaan suoritettiin tai oli suoritettava – –”
17
Kyseisen asetuksen 24 artiklan 1 alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Seuraavilla jäsenvaltion tuomioistuimilla on asianosaisten kotipaikasta riippumatta yksinomainen toimivalta:
1)
asiassa, joka koskee esineoikeutta kiinteään omaisuuteen tai kiinteän omaisuuden vuokrasopimusta, sen jäsenvaltion tuomioistuimilla, jossa kiinteistö sijaitsee.
Kuitenkin asiassa, joka koskee kiinteän omaisuuden vuokraamista tilapäiseen yksityiskäyttöön enintään kuudeksi peräkkäiseksi kuukaudeksi, toimivalta on myös sen jäsenvaltion tuomioistuimilla, jossa vastaajalla on kotipaikka, edellyttäen, että vuokralainen on luonnollinen henkilö ja että vuokranantajalla ja vuokralaisella on kotipaikka samassa jäsenvaltiossa.”
Yhdistyneen kuningaskunnan erosopimus
18
Sopimus Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan eroamisesta Euroopan unionista ja Euroopan atomienergiayhteisöstä (EUVL 2020, L 29, s .7) allekirjoitettiin Brysselissä ja Lontoossa 24.1.2020 ja se tuli voimaan 1.2.2020 (jäljempänä erosopimus).
19
Kyseisen sopimuksen 66 artiklassa, jonka otsikko on ”Sopimusvelvoitteisiin ja sopimukseen perustumattomiin velvoitteisiin sovellettava laki”, määrätään seuraavaa:
”Yhdistyneessä kuningaskunnassa on sovellettava seuraavaa:
a)
[Rooma I ‑asetusta] on sovellettava sopimuksiin, jotka tehtiin ennen siirtymäkauden päättymistä;
– –”
20
Kyseisen sopimuksen 126 artiklassa, jonka otsikko on ”Siirtymäkausi”, määrätään seuraavaa:
”Siirtymä- tai täytäntöönpanokausi alkaa tämän sopimuksen voimaantulopäivänä ja päättyy 31 päivänä joulukuuta 2020.”
Espanjan oikeus
21
Matkailijoiden käytössä olevien kiinteistöjen aikaosuuskäyttöä koskevista oikeuksista ja verosäännöksistä 15.12.1998 annetun lain 42/1998 (Ley 42/1998 sobre derechos de aprovechamiento por turno de bienes inmuebles de uso turístico y normas tributarias; BOE nro 300, 16.12.1998, s. 42076) 1 §:n 1 momentin mukaan tässä laissa säännellään sellaisen kiinteistön aikaosuuden käyttöoikeuden perustamisesta, käyttämisestä, siirtämisestä ja lakkaamisesta, joka antaa haltijalleen yksinoikeuden käyttää vuosittain tietyn ajanjakson ajan asuntoa, jota voidaan käyttää itsenäisesti, koska siitä on oma uloskäynti yleiselle tielle tai sen rakennukseen yhteiseen osaan, jonka osa asunto on, ja joka on pysyvästi varustettu tähän tarkoitukseen soveltuvalla irtaimistolla, sekä oikeudesta lisäpalveluihin. Käyttöoikeus ei kata asunnon tai sen irtaimiston muuttamista. Aikaosuuden käyttöoikeus voidaan katsoa esineoikeudeksi.
22
Kyseisen lain toisen lisäsäännöksen mukaan ”kaikkiin sopimuksiin, joissa viitataan oikeuksiin, jotka liittyvät yhden tai useamman Espanjassa sijaitsevan kiinteistön käyttämiseen määritetyn tai määritettävissä olevan vuotuisen ajanjakson aikana, sovelletaan tämän lain säännöksiä siitä riippumatta, mikä on sopimuksentekopaikka ja ‑päivämäärä”.
23
Matkailijoiden käytössä olevan omaisuuden käyttöä koskevista aikaosuussopimuksista, pitkäkestoisten lomatuotteiden hankkimisesta, jälleenmyynnistä ja vaihdosta sekä verosäännöksistä 6.7.2012 annetun lain 4/2012 (Ley 4/2012 de contratos de aprovechamiento por turno de bienes de uso turístico, de adquisición de productos vacacionales de larga duración, de reventa y de intercambio y normas tributarias; BOE nro 162, 7.7.2012, s. 49192) 1 §:n 1 momentin mukaan aikaosuuksia ja pitkäkestoisia lomatuotteita koskevien käyttöoikeuksien markkinointia, myyntiä ja jälleenmyyntiä koskeviin sopimuksiin sekä vaihtosopimuksiin sovelletaan tämän lain säännöksiä silloin, kun ne on tehty elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä.
24
Lain 4/2012 2 §:n mukaan aikaosuussopimuksella tarkoitetaan yli vuoden kestävää sopimusta, jonka nojalla kuluttaja saa korvausta vastaan oikeuden käyttää yhtä tai useampaa yöpymismajoitukseen tarkoitettua tilaa useamman kuin yhden käyttöjakson ajan.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
25
Pääasian kantajat ovat Yhdistyneessä kuningaskunnassa asuvia brittiläisiä kuluttajia, jotka ovat tehneet 14.4.2008 ja 28.6.2010 kaksi sopimusta Diamond Resorts Europe ‑nimisen englantilaisen yhtiön, jolla on Diamond Resorts ‑konserniin kuuluva sivuliike Espanjassa, kanssa.
26
Kummassakin sopimuksessa määrättiin sellaisen pisteiden antamisesta, joilla pääasian kantajat voivat saada käyttöönsä määritellyksi ajanjaksoksi asuntoja eri maissa Euroopassa, muun muassa Espanjassa. Kyseisten sopimusten nojalla pääasian kantajille ei myönnetty tiettyjä asuntoja eikä tiettyä ajanjaksoa vuosittain vaan pikemminkin luettelo asunnoista, joita heidän tuli hakea etukäteen voidakseen käyttää niitä haluamaan ajankohtana.
27
Pääasian kantajat vaativat, että kyseiset sopimukset julistetaan pätemättömiksi sillä perusteella, että ne eivät täytä laissa 42/1998 ja laissa 4/2012 säädettyjä vaatimuksia, joissa edellytetään muun muassa kiinteistöjen aikaosuuksien käyttöoikeuden kirjaamista espanjalaiseen kiinteistörekisteriin, kuluttajille osoitettujen asuntojen tarkkaa määrittämistä sekä sopimusten keston määrittämistä. Tässä yhteydessä pääasian kantajat katsovat, että kyseessä olevien sopimusten nojalla saadut oikeudet on luokiteltava ”esineoikeudellisiksi oikeuksiksi käyttää kiinteää omaisuutta aikaosuuden perusteella”.
28
Pääasian kantajat ovat haastaneet oikeuteen myös muita yhtiöitä, jotka kuuluvat samaan konserniin kuin Diamond Resorts Europe mutta jotka eivät kuitenkaan liity pääasiassa kyseessä oleviin sopimuksiin.
29
Diamond Resorts Europe väittää, että nämä sopimukset eivät koske esineoikeuksia vaan velvoiteoikeuksia. Se katsoo, että kyseisiin sopimuksiin on sovellettava Yhdistyneen kuningaskunnan lakia, koska pääasian kantajat ovat Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaisia ja heidän asuinpaikkansa ja myös sen oma kotipaikka on siellä.
30
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että kyseessä oleviin sopimuksiin sovellettavan lain määrittäminen riippuu siitä, mitä Rooman yleissopimuksen ja Rooma I ‑asetuksen säännöksiä sovelletaan, ja että vastaus siihen vaikuttaa näiden sopimusten pätevyyteen. Tältä osin sopimusten allekirjoitushetkellä sovelletussa Espanjan lainsäädännössä eli laissa 42/1998 katsottiin näiden sopimusten muodostavan esineoikeuksia kiinteään omaisuuteen ja niiden pätevyyden edellytykseksi asetettiin tiettyjä muotovaatimuksia, joita Yhdistyneen kuningaskunnan laissa ei edellytetä. Nyt voimassa oleviin Espanjan säännöksiin eli lakiin 4/2012 sisältyy kuitenkin II osasto, jota on tulkittu siten, että tällaisia sopimuksia on pidetty luonteeltaan yhtiöoikeudellisina, ja niihin on näin ollen sovellettu kyseisen osaston säännöksiä. Viimeksi mainitussa laissa säädetyt muotovaatimukset ovat vähäisemmät, ja kyseiset sopimukset ovat päteviä sen nojalla.
31
Kyseisen tuomioistuimen mukaan sovellettavan lain määrittämiseksi on useita mahdollisia tulkintoja. Yhtäältä silloin, kun kyse on kuluttajan ja sellaisen elinkeinonharjoittajan, jolla on sivuliike Espanjassa, välisestä suhteesta, kun kyseinen sopimus on allekirjoitettu Espanjassa ja kun osapuolten velvoitteet koskevat Espanjassa sijaitsevaa kiinteistöä, on sovellettava Espanjan lakia.
32
Toisaalta tällaista tilannetta on sen mukaan mahdollista tarkastella Rooma I ‑asetuksen 3 artiklan 1 kohdan mukaisen valinnanvapauden kannalta, jolloin ennalta laadittua ehtoa, jonka mukaan kyseiseen sopimukseen sovelletaan Yhdistyneen kuningaskunnan lakia, ei ole pidettävä vapaaehtoisena suostumuksena kyseisen lain soveltamiseen vaan tekijänä, jonka sopimuspuoli on sisällyttänyt tähän sopimukseen välttyäkseen Espanjan lainsäädännön eli lain 42/1998 soveltamiselta.
33
Diamond Resorts Europen mukaan Rooman yleissopimuksen 5 artiklan ja Rooma I ‑asetuksen 6 artiklan mukaisesti oikeussuhteisiin, joissa on osallisina kuluttajia, sovelletaan kuitenkin yleisen periaatteen mukaan ensisijaisesti sen maan lakia, jossa kyseessä olevan kuluttajan asuinpaikka on. Näin ollen on sovellettava Yhdistyneen kuningaskunnan lakia.
34
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii tässä yhteydessä ensinnäkin, voidaanko Rooma I ‑asetusta, jonka yksityiskohtaisemmilla säännöksillä korvattiin Rooman yleissopimus, soveltaa ennen tämän asetuksen voimaantuloa tehtyihin sopimuksiin vai sovelletaanko yleissopimusta edelleen.
35
Seuraavaksi, kun otetaan huomioon Yhdistyneen kuningaskunnan ero Euroopan unionista, kyseinen tuomioistuin katsoo, että on ratkaistava, sovelletaanko unionin oikeuden säännöksiä edelleen kyseisen valtion kansalaisiin.
36
Lopuksi kyseinen tuomioistuin nostaa esiin kysymyksen asianosaisten välisen sopimussuhteen luonteen määrittämisestä eli sen määrittämisestä, ovatko kyseessä olevat oikeudet esineoikeuksia vai yhtiöoikeudellisten oikeuksien kaltaisia velvoiteoikeuksia. Sen mukaan on jopa mahdollista luokitella ne kiinteän omaisuuden vuokraamista koskeviksi oikeuksiksi, jolloin Rooma I ‑asetuksen 4 artiklan perusteella on kaksi mahdollisuutta eli mahdollisuus soveltaa sen maan lakia, jossa kiinteä omaisuus sijaitsee, tai mahdollisuus soveltaa sen maan lakia, jossa kuluttajan asuinpaikka on, sen mukaan, onko vuokrasopimuksen kesto pidempi vai lyhyempi kuin kuusi kuukautta.
37
Näissä olosuhteissa Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 2 de Granadilla de Abona (Granadilla de Abonan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ja tutkintatuomioistuin nro 2, Espanja) päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko katsottava, että [Rooman yleissopimusta] ja [Rooma I ‑asetusta] on sovellettava sopimuksiin, joissa molemmat sopimuspuolet ovat brittiläisiä?
Mikäli ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi:
2)
Onko [Rooma I ‑asetusta] tulkittava siten, että sitä sovelletaan kyseisen asetuksen 24 artiklan nojalla sopimuksiin, jotka on tehty ennen sen voimaantuloa? Jos vastaus on kieltävä, onko katsottava, että kiinteistöjen käyttöä koskeva aikaosuussopimus, joka tehdään keräämällä klubin pisteitä, sisältyy [Rooman yleissopimuksen] 4 artiklan 3 kohdan tai 5 artiklan soveltamisalaan siinäkin tapauksessa, että nimenomaan kuluttaja valitsee sovellettavaksi laiksi muun kuin asuinpaikkansa valtion lain? Jos vastauksena on, että se voisi sisältyä molempien soveltamisalaan, kumpaa sovelletaan ensisijaisesti?
3)
Riippumatta toiseen kysymykseen annettavasta vastauksesta: onko kiinteistöjen käyttöä koskevaa aikaosuussopimusta, joka tehdään keräämällä klubin pisteitä, pidettävä sopimuksena, jolla hankitaan esineoikeuksia, jotka kohdistuvat kiinteistöihin, vai sopimuksena, jolla hankitaan yhtiöoikeudellisten oikeuksien kaltaisia velvoiteoikeuksia?
–
Mikäli katsotaan, että kyse on esineoikeuksien hankinnasta, onko määritettäessä sovellettavaa lakia sovellettava ensisijaisesti [Rooma I ‑asetuksen] 4 artiklan [1 kohdan] c alakohtaa vai 6 artiklan 1 kohtaa, myös siinä tapauksessa, että nimenomaan kuluttaja valitsee sovellettavaksi laiksi muun kuin asuinpaikkansa valtion lain?
–
Mikäli katsotaan, että kyse on velvoiteoikeuksien hankinnasta, onko niitä pidettävä kiinteistöjen vuokraamista koskevana oikeutena, johon sovelletaan [kyseisen asetuksen] 4 artiklan [1 kohdan] c alakohtaa, vai palvelujen suorittamisena, johon sovelletaan 4 artiklan [1 kohdan] b alakohtaa? Ja onko joka tapauksessa sovellettava ensisijaisesti [kyseisen asetuksen] 6 artiklan 1 kohtaa suhteessa kuluttajiin ja/tai käyttäjiin, myös siinä tapauksessa, että nimenomaan kuluttaja valitsee sovellettavaksi laiksi muun kuin asuinpaikkansa valtion lain?
4)
Onko kaikissa edellä mainituissa tapauksissa [Rooman yleissopimuksen] ja [Rooma I ‑asetuksen] sovellettavaa lakia koskevia oikeussääntöjä tulkittava siten, että kansallinen lainsäädäntö on niiden mukainen, kun siinä todetaan, että ’kaikkiin sopimuksiin, joissa viitataan oikeuksiin, jotka liittyvät yhden tai useamman Espanjassa sijaitsevan kiinteistön käyttämiseen määritetyn tai määritettävissä olevan vuotuisen ajanjakson aikana, sovelletaan tämän lain säännöksiä siitä riippumatta, mikä on sopimuksentekopaikka ja ‑päivämäärä’?”
Unionin tuomioistuimen toimivalta
38
Aluksi on muistutettava, että ensimmäisen pöytäkirjan 1 artiklan mukaan unionin tuomioistuimella on toimivalta lausua Rooman yleissopimuksen tulkinnasta.
39
Tämän ensimmäisen pöytäkirjan 2 artiklan a alakohdassa luetellaan tyhjentävästi sopimusvaltioiden tuomioistuimet, jotka voivat pyytää unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisua sellaisesta käsiteltävänään olevassa asiassa esille tulleesta kysymyksestä, joka koskee muun muassa kyseisen yleissopimuksen määräysten tulkintaa, jos tämä kansallinen tuomioistuin katsoo, että kysymys on ratkaistava, jotta se voi antaa ratkaisun. Kyseisen 2 artiklan b alakohdan mukaan tämä mahdollisuus on annettu myös sopimusvaltioiden tuomioistuimille niiden käsitellessä muutoksenhakuasiaa.
40
Yhtäältä on todettava, ettei Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 2 de Granadilla de Abonaa ole mainittu kyseisessä luettelossa, jossa on mainittu Espanjan kuningaskunnan osalta ainoastaan Tribunal Supremo (ylin tuomioistuin). Toisaalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, joka on ensimmäisen asteen tuomioistuin, ei myöskään käsittele pääasian yhteydessä muutoksenhakuasiaa mainitun 2 artiklan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
41
Tästä seuraa, että ensimmäisen pöytäkirjan 2 artiklassa määrätyt edellytykset eivät täyty ja että unionin tuomioistuin ei ole toimivaltainen lausumaan ennakkoratkaisukysymyksistä siltä osin kuin ne koskevat Rooman yleissopimuksen tulkintaa.
42
Unionin tuomioistuimella on kuitenkin toimivalta antaa ennakkoratkaisu näissä kysymyksissä tarkoitettujen Rooma I ‑asetuksen säännösten tulkinnasta; niiden osalta ei ole rajoitettu sitä, millä tuomioistuimella on oikeus saattaa asia unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi.
Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen
43
Vaikka Espanjan hallitus on ottanut kantaa jokaiseen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen, se väittää aluksi, että ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä kokonaisuudessaan tutkimatta, koska se ei täytä SEUT 267 artiklassa ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklassa määrättyjä edellytyksiä, koska kyseinen tuomioistuin ei ole ilmoittanut pääasiassa kyseessä olevien sopimusten ehtoja.
44
On muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklalla käyttöön otetussa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Kun esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimella on näin ollen lähtökohtaisesti velvollisuus antaa ennakkoratkaisu (tuomio 13.1.2022, Regione Puglia, C‑110/20, EU:C:2022:5, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
45
Unionin tuomioistuin voi kieltäytyä vastaamasta kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen vain, jos on ilmeistä, että unionin oikeuden tulkitsemisella, jota kansallinen tuomioistuin on pyytänyt, ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 13.1.2022, Regione Puglia, C‑110/20, EU:C:2022:5, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
46
Vaikka nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyyntöön ei sisälly pääasiassa kyseessä olevien sopimusten tarkkoja ehtoja eikä siinä esitetä kyseessä olevien velvoitteiden täsmällistä oikeudellista luonnehdintaa, on kuitenkin niin, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on yhtäältä ilmoittanut täsmällisesti niiden unionin oikeuden säännösten, joiden tulkintaa se pyytää, ja sen käsiteltäväksi saatetun asian välisen suhteen ja toisaalta selittänyt, miten tämän oikeusriidan ratkaisu riippuu unionin tuomioistuimen vastauksista esitettyihin kysymyksiin.
47
Lisäksi – työjärjestyksen 94 artiklan mukaisesti – ennakkoratkaisupyyntö sisältää riittävästi sellaisia tosiseikkoihin ja oikeudellisiin seikkoihin liittyviä tietoja, joiden perusteella osapuolet voivat esittää huomautuksensa Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti ja unionin tuomioistuin voi myös antaa hyödyllisen vastauksen esitettyihin kysymyksiin.
48
Näin ollen Espanjan hallituksen esittämä oikeudenkäyntiväite on hylättävä siltä osin kuin se koskee ennakkoratkaisupyyntöä kaikilta osiltaan, ja tämä pyyntö on otettava tutkittavaksi.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
49
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, sovelletaanko Rooma I ‑asetuksen säännöksiä sopimuksiin, joiden molemmat osapuolet ovat saman valtion, tässä tapauksessa Yhdistyneen kuningaskunnan, kansalaisia tai niillä on siellä kotipaikka.
50
Tältä osin Rooma I ‑asetuksen 1 artiklan sanamuodosta ilmenee, että kyseistä asetusta sovelletaan määrättäessä sopimusvelvoitteisiin sovellettavaa lakia siviili- ja kauppaoikeuden alalla.
51
Näin ollen kyseisen asetuksen säännöksiä sovelletaan kaikkiin sopimussuhteisiin, joihin sisältyy valtion rajat ylittävä tekijä, eikä kyseisen asetuksen 1 artiklassa täsmennetä tai vaadita, että tämä rajat ylittävä tekijä liittyy kyseisten sopimuspuolten kansalaisuuteen tai kotipaikkaan.
52
Tästä seuraa, että vaikka molemmilla pääasiassa kyseessä olevat sopimukset tehneillä sopimuspuolilla on sama kansalaisuus tai niillä on kotipaikka samassa valtiossa, nämä sopimukset voivat kuulua Rooma I ‑asetuksen soveltamisalaan, jos niihin liittyy yksi tai useampi muu rajat ylittävä tekijä.
53
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että kyseiset sopimukset, jotka on tehty kahden Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaisen ja yhden Yhdistyneen kuningaskunnan oikeuden mukaan perustetun yhtiön välillä, oli tarkoitus täyttää useissa Euroopan maissa, muun muassa Espanjassa.
54
Lisäksi on korostettava, että Yhdistyneen kuningaskunnan erolla unionista ei ole vaikutusta Rooma I ‑asetuksen säännösten soveltamiseen pääasiassa.
55
Siirtymäkauden aikana sovellettavat säännöt, joista säädetään erosopimuksen 66 artiklan a alakohdassa ja 126 artiklassa, on laadittu Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuimissa ja toimielimissä vireillä olevia asioita varten, eivätkä ne siis vaikuta sen espanjalaisen tuomioistuimen tilanteeseen, jonka käsiteltäväksi pääasia on saatettu.
56
Edellä esitetystä seuraa, että Rooma I ‑asetuksen säännöksiä sovelletaan jäsenvaltion tuomioistuimessa vireillä olevassa riita-asiassa sopimuksiin, joiden molemmat osapuolet ovat brittiläisiä, siltä osin kuin niihin liittyy rajat ylittävä tekijä.
Toinen ja kolmas kysymys
57
Toisella ja kolmannella kysymyksellään, joita on syytä tarkastella yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, mitä Rooma I ‑asetuksen säännöstä on sovellettava määritettäessä kiinteistöjen käyttöä koskevaan aikaosuussopimukseen, joka tehdään keräämällä klubipisteitä, sovellettavaa lakia.
58
Kyseinen tuomioistuin haluaa erityisesti tietää, onko tällaisen sopimuksen katsottava koskevan esineoikeuksien hankkimista kiinteään omaisuuteen, mikä johtaisi kyseisen asetuksen 4 artiklan 1 kohdan c alakohdan soveltamiseen, vai velvoiteoikeuksien hankkimista, missä tapauksessa olisi sovellettava joko kyseisen asetuksen 4 artiklan 1 kohdan c alakohtaa tai saman asetuksen 4 artiklan 1 kohdan b alakohtaa siltä osin kuin kyseisen sopimuksen on katsottava koskevan kiinteän omaisuuden vuokrausta tai palvelujen suorittamista.
59
Kansallinen tuomioistuin pohtii joka tapauksessa, onko kuluttajasopimuksen osalta sovellettava ensisijaisesti Rooma I ‑asetuksen 6 artiklan 1 kohdan säännöksiä, ja se pohtii lisäksi, mikä vaikutus on sillä, että asianomainen kuluttaja on vapaasti valinnut muun sovellettavan lain kuin sen valtion lain, jossa hänen asuinpaikkansa on.
60
Ennen näihin kysymyksiin vastaamista on tärkeää täsmentää Rooma I ‑asetuksen ajallista soveltamisalaa.
61
Tältä osin on todettava, että kyseisen asetuksen 28 artiklan mukaan asetuksen säännöksiä on tarkoitus soveltaa vain sopimussuhteisiin, jotka ovat syntyneet sopimuspuolten 17.12.2009 tai sen jälkeen ilmaisemasta yhteisymmärryksestä. Unionin lainsäätäjä on nimittäin sulkenut pois kyseisen asetuksen välittömän soveltamisen, josta olisi seurannut, että ennen 17.12.2009 tehtyjen sopimusten tulevaisuudessa ilmenevät vaikutukset kuuluvat asetuksen soveltamisalaan (ks. vastaavasti tuomio 18.10.2016, Nikiforidis, C‑135/15, EU:C:2016:774, 31 ja 33 kohta).
62
Oikeuskäytännöstä ilmenee, että Rooma I ‑asetuksen soveltaminen riippuu asianomaisen sopimuksen tekemispäivästä (ks. vastaavasti tuomio 25.3.2021, Obala i lučice, C‑307/19, EU:C:2021:236, 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
63
Näin ollen Rooma I ‑asetuksen säännöksiä sovelletaan yksinomaan 17.12.2009 alkaen tehtyihin sopimuksiin eikä sitä ennen tehtyjen sopimusten tulevaisuudessa ilmeneviin vaikutuksiin.
64
Ensimmäinen pääasiassa kyseessä olevista sopimuksista, joka allekirjoitettiin 14.4.2008, ei siis kuulu Rooma I ‑asetuksen ajalliseen soveltamisalaan.
65
Näin ollen unionin tuomioistuimen ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle vastauksena tämän esittämiin kysymyksiin antama tulkinta Rooma I ‑asetuksen säännöksistä koskee vain toista pääasiassa kyseessä olevaa sopimusta eli 28.6.2010 allekirjoitettua sopimusta (jäljempänä riidanalainen sopimus).
66
Siltä osin kuin on kyse sen lain määrittämisestä, jota sovelletaan kiinteistöjen käyttöä koskevaan aikaosuussopimukseen, joka tehdään keräämällä klubipisteitä, on muistutettava, että Rooma I ‑asetuksen johdanto-osan kuudennesta perustelukappaleesta ilmenee, että kyseisellä asetuksella on tarkoitus vahvistaa lainvalintasäännöt, jotka osoittavat sovellettavaksi saman kansallisen lain riippumatta siitä, minkä maan tuomioistuimessa kanne on nostettu, jotta voidaan edistää riita-asioiden ratkaisun ennakoitavuutta, oikeusvarmuutta lainvalinnassa ja tuomioiden vapaata liikkuvuutta.
67
Rooma I ‑asetuksen II luvussa säädetään siten yhtenäiset säännöt, joissa vahvistetaan periaate, jonka mukaan etusija annetaan osapuolten, joille kyseisen asetuksen 3 artiklassa myönnetään vapaus valita sopimukseen sovellettava laki, tahdolle.
68
Tältä osin kyseisen 3 artiklan 1 kohdassa edellytetään, että valinta (lakiviittaus) on tehtävä nimenomaisesti tai sen on käytävä selvästi ilmi sopimusehdoista tai tapaukseen liittyvistä olosuhteista.
69
Jos osapuolet eivät ole valinneet sovellettavaa lakia, Rooma I ‑asetuksen 4 artiklan 1 kohdassa säädetään liittymäperusteista eri sopimustyypeille, joihin kuuluvat ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemat sopimukset, joiden kohteena on esineoikeus kiinteään omaisuuteen tai kiinteän omaisuuden vuokraaminen ja palvelujen suorittamista koskevat sopimukset.
70
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta ilmenee, että riidanalaisessa sopimuksessa määrätään kyseiseen sopimukseen sovellettavaksi laiksi Yhdistyneen kuningaskunnan laki ja että sopimus on tehty kuluttajan kanssa.
71
Rooma I ‑asetuksen 6 artiklan 2 kohdan mukaan kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välisen sopimuksen osapuolet voivat valita kyseiseen sopimukseen sovellettavan lain, mutta tällainen lakiviittaus ei saa kuitenkaan johtaa siihen, että kuluttaja menettää hänelle sellaisin säännöksin annetun suojan, joista ei voida sopimuksin poiketa sen lain mukaan, jota lakiviittauksen puuttuessa olisi kyseisen asetuksen 6 artiklan 1 kohdan – jossa säädetään, että tällaiseen sopimukseen sovelletaan sen maan lakia, jossa kuluttajan asuinpaikka on – nojalla sovellettu (ks. vastaavasti tuomio 10.2.2022, ShareWood Switzerland, C‑595/20, EU:C:2022:86, 15 ja 16 kohta).
72
Kyseinen sopimuksen on lisäksi täytettävä kyseisessä 6 artiklan 1 kohdassa asetetut edellytykset, joiden mukaan kuluttaja on tehnyt kyseisen sopimuksen sellaista tarkoitusta varten, jonka ei voida katsoa liittyvän hänen elinkeino- tai ammattitoimintaansa, elinkeinonharjoittaja harjoittaa elinkeino- tai ammattitoimintaansa maassa, jossa kuluttajan asuinpaikka on, tai suuntaa millä tahansa tavalla tällaista toimintaa kyseiseen maahan tai useisiin maihin kyseinen maa mukaan lukien ja kyseinen sopimus kuuluu kyseisen toiminnan piiriin.
73
Jos nyt käsiteltävässä asiassa oletetaan, että riidanalainen sopimus täyttää 6 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava, osapuolten tekemä lakiviittaus ei voi kyseisen 6 artiklan 2 kohdan mukaisesti johtaa siihen, että asianomainen kuluttaja menettäisi suojan, joka hänelle taataan sen maan lain pakottavilla säännöksillä, jossa hänen asuinpaikkansa on.
74
Näin ei kuitenkaan voi olla pääasiassa kyseessä olevassa tilanteessa, koska sovellettavaksi on valittu sen maan laki, jossa sijaitsee asianomaisten kuluttajien asuinpaikka, eli Yhdistyneen kuningaskunnan laki.
75
Tulkinta, jonka mukaan Rooma I ‑asetuksessa säädetyistä lainvalintasäännöistä olisi mahdollista poiketa kuluttajasopimuksiin sovellettavan lain määrittämiseksi sillä perusteella, että toinen laki olisi kuluttajan kannalta edullisempi, loukkaisi väistämättä huomattavasti sovellettavan lain ennustettavuutta koskevaa yleistä vaatimusta ja näin ollen oikeusvarmuuden periaatetta sopimussuhteissa, joissa on osallisina kuluttajia (ks. analogisesti tuomio 12.9.2013, Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, 35 kohta).
76
Lisäksi koska Rooma I ‑asetuksen 6 artikla paitsi sisältää erityissäännöksiä on myös tyhjentävä, kyseisessä artiklassa säädettyjä lainvalintasääntöjä ei voida muuttaa tai täydentää muilla tässä asetuksessa tarkoitetuilla lainvalintasäännöillä, ellei tällaisiin säännöksiin nimenomaisesti viitata kyseisessä artiklassa (ks. analogisesti tuomio 20.10.2022, ROI Land Investments, C‑604/20, EU:C:2022:807, 40 ja 41 kohta).
77
Edellä esitetystä seuraa, että toiseen ja kolmanteen kysymykseen on vastattava seuraavasti:
–
Rooma I ‑asetuksen 6 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että jos kuluttajasopimus täyttää kyseisessä 6 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset, kyseisen sopimuksen osapuolet voivat kyseisen asetuksen 3 artiklan mukaisesti valita sopimukseen sovellettavan lain edellyttäen kuitenkin, että lakiviittauksesta ei seuraa, että asianomainen kuluttaja menettäisi hänelle sellaisin säännöksin annetun suojan, joista ei voida sopimuksin poiketa sen lain mukaan, jota lakiviittauksen puuttuessa olisi sovellettu mainitun 6 artiklan 1 kohdan nojalla, jossa säädetään, että tällaiseen sopimukseen sovelletaan sen maan lakia, jossa kuluttajan asuinpaikka on
–
kun otetaan huomioon kyseisen 6 artiklan 2 kohdan pakottava ja tyhjentävä luonne, tästä säännöksestä ei voida poiketa sellaisen lainsäädännön hyväksi, jonka väitetään olevan kuluttajan kannalta edullisempi.
Neljäs ennakkoratkaisukysymys
78
Neljännellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko unionin oikeutta tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan kaikkiin kiinteistöjen käyttöä koskeviin aikaosuussopimuksiin sovelletaan kyseisen lainsäädännön säännöksiä riippumatta siitä, minkä lain osapuolet ovat valinneet kyseiseen sopimukseen sovellettavaksi.
79
Useimpien asiassa kirjallisia huomautuksia esittäneiden osapuolten tavoin on muistutettava, että Rooma I ‑asetuksen 9 artiklan mukaan kyseisen asetuksen säännökset eivät voi estää soveltamasta tuomioistuinvaltion lain kansainvälisesti pakottavia säännöksiä, joiden noudattamista maa pitää niin olennaisen tärkeänä yleisten etujensa, kuten poliittisen, sosiaalisen tai taloudellisen järjestelmän, turvaamiseksi, että niitä on sovellettava kaikissa sen soveltamisalaan kuuluvissa tilanteissa riippumatta siitä, mitä lakia sopimukseen tämän asetuksen nojalla sovelletaan (ks. vastaavasti tuomio 17.10.2013, UnamarС-184/12, EU:C:2013:663, 48 kohta).
80
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei edes mainitse 9 artiklaa vaan se mainitsee neljännen kysymyksensä yhteydessä vain otteen lain 42/1998 toisesta lisäsäännöksestä, jonka mukaan kaikkiin sopimuksiin, jotka koskevat Espanjassa sijaitsevan kiinteistön aikaosuuden käyttöoikeuksia, sovelletaan kyseisen lain säännöksiä, viittaamatta kuitenkaan lain 4/2012 sisältöön; siinä ilmeisesti säädetään tällaista käyttöä koskevista vähemmän tiukoista säännöksistä eikä – kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee – kyseinen tuomioistuin sulje pois sen soveltamista.
81
Koska ennakkoratkaisupyyntöön ei sisälly kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön merkityksellisten säännösten täsmällistä sisältöä eikä siinä edes yritetä selittää tässä lainsäädännössä asetettujen velvoitteiden menettelyllisistä näkökohtia tai poikkeuksellisia olosuhteita, joiden vuoksi olisi perusteltua ottaa huomioon yleiseen etuun liittyviä näkökohtia, joita kyseisillä säännöksillä pyritään turvaamaan, unionin tuomioistuin ei voi tietää syitä, joiden vuoksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on ryhtynyt pohtimaan kysymystä mainitun lainsäädännön yhteensopivuudesta unionin oikeuden kanssa.
82
Näissä olosuhteissa, ja kun otetaan huomioon se, että neljäs kysymys ei täytä työjärjestyksen 94 artiklan vaatimuksia, unionin tuomioistuimen on mahdotonta antaa ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle hyödyllistä vastausta tähän kysymykseen. Tämä kysymys on näin ollen jätettävä tutkimatta.
Oikeudenkäyntikulut
83
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (seitsemäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista 17.6.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 593/2008 (Rooma I) säännöksiä sovelletaan jäsenvaltion tuomioistuimessa vireillä olevassa riita-asiassa sopimuksiin, joiden molemmat osapuolet ovat brittiläisiä, siltä osin kuin niihin liittyy rajat ylittävä tekijä.
2)
Asetuksen N:o 593/2008 6 artiklan 2 kohtaa
on tulkittava siten, että
–
jos kuluttajasopimus täyttää kyseisessä 6 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset, kyseisen sopimuksen osapuolet voivat kyseisen asetuksen 3 artiklan mukaisesti valita sopimukseen sovellettavan lain edellyttäen kuitenkin, että lakiviittauksesta ei seuraa, että asianomainen kuluttaja menettäisi hänelle sellaisin säännöksin annetun suojan, joista ei voida sopimuksin poiketa sen lain mukaan, jota lakiviittauksen puuttuessa olisi sovellettu mainitun 6 artiklan 1 kohdan nojalla, jossa säädetään, että tällaiseen sopimukseen sovelletaan sen maan lakia, jossa kuluttajan asuinpaikka on
–
kun otetaan huomioon kyseisen 6 artiklan 2 kohdan pakottava ja tyhjentävä luonne, tästä säännöksestä ei voida poiketa sellaisen lainsäädännön hyväksi, jonka väitetään olevan kuluttajan kannalta edullisempi.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: espanja.