61992CJ0060_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse afsagt den 11. februar 1992 registreret paa Domstolens Justitskontor den 28. februar 1992 har Arrondissementsrechtbank, Amsterdam, i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 stillet et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af traktatens artikel 5 og af de almindelige faellesskabsretlige principper for sager vedroerende anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86.
2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en tvist mellem Otto BV og Postbank NV (herefter benaevnt "Postbank") angaaende en bestemt praksis, som haevdes at vaere i strid med traktatens artikel 85 og 86.
3 Otto BV er en postordrevirksomhed. Omkring halvdelen af de betalinger, virksomhedens kunder foretager, sker fra kundernes konti hos Postbank til Otto BV' s konti hos Postbank. Betalingerne sker ved benyttelse af fortrykte giroindbetalingskort ("acceptgiro' s"). Der er sammenlagt tale om ca. en million giroindbetalingskort, som hvert aar behandles af Postbank.
4 Efter at Postbank havde givet meddelelse om, at banken fra den 1. juli 1991 ville debitere Otto BV et beloeb paa 0,45 HFL pr. indbetalingskort, fremsatte Otto BV over for praesidenten for Arrondissementsrechtbank, Amsterdam, begaering om, at der blev nedlagt forbud mod, at Postbank debiterede beloebene. Ved kendelse afsagt den 1. august 1991 blev begaeringen taget til foelge, men ved dom afsagt af Gerechtshof, Amsterdam, den 28. november 1991 blev kendelsen ophaevet.
5 Otto BV fremsatte derefter over for Arrondissementsrechtbank, Amsterdam, begaering om foretagelse af en forberedende vidneafhoering med henblik paa at faa konstateret en raekke forhold forud for et eventuelt sagsanlaeg mod Postbank ved samme retsinstans. Under denne senere sag ville Otto BV goere gaeldende, at Postbank' s handlemaade var i strid med EOEF-traktatens artikel 85 og 86. Som vidner udpegede Otto BV bestemte ledende medarbejdere hos Postbank.
6 Begaeringen om den forberedende vidneafhoering stoettedes paa artikel 190 og artikel 214, stk. 1, i Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering (den nederlandske civilproceslov) i den affattelse, der var gaeldende fra den 1. april 1988. Som det er oplyst i forelaeggelseskendelsen besluttede man i den nederlandske lovgivning fra dette tidspunkt at gaa bort fra den traditionelle regel om, at en procesdeltager ikke kan afhoeres som vidne i en sag, hvori han er part. Fra reformen i 1988 har et partsvidne som udgangspunkt pligt til at afgive vidneforklaring, men der gaelder en regel om vidnefritagelse, saafremt vidnet ved afgivelsen af sin forklaring vil udsaette sig selv eller sine naermeste for strafforfoelgning for en lovovertraedelse. Et partsvidnes retsstilling adskiller sig kun fra den stilling, et almindeligt vidne indtager, ved, at partsvidnet ikke kan frihedsberoeves med henblik paa fremtvingelse af en vidneforklaring. Derimod kan retten drage slutninger af vidnets tavshed, og retten kan soege grunden til, at vidnet ikke vil udtale sig, oplyst.
7 Den af Otto BV begaerede vidneafhoering skulle tjene til at faa konstateret
° at der ikke fra Postbank' s side laa nogen (driftsoekonomisk) beregning af omkostningerne ved bankens behandling af giroindbetalingskort til grund for gebyret paa 0,45 HFL
° at Postbank havde indfoert gebyret under hensyn til en aftale mellem banker om fakturering af 0,30 HFL for indbyrdes behandling af giroindbetalingskort
° at Postbank havde raadfoert sig med andre banker om, hvilket gebyr der skulle indfoeres for behandling af giroindbetalingskort, eller at der bestod en stiltiende overenskomst om, at gebyret skulle fastsaettes til 0,30 HFL plus en lille margen.
8 Postbank protesterede mod vidneafhoeringen under henvisning til, at de nederlandske procesretlige regler, for saa vidt som de indebar en forpligtelse for banken til at fremkomme med de oplysninger, Otto BV stillede krav om, var uforenelige med et almindeligt faellesskabsretligt princip. Paa denne baggrund besluttede den nationale ret at udsaette sagen og at forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"Er en national ret, naar den skal tage stilling til en begaering om foretagelse af en forberedende vidneafhoering med henblik paa en civil retssag, i henhold til EOEF-traktatens artikel 5 forpligtet til at anvende princippet om, at en virksomhed ikke har pligt til at besvare spoergsmaal, saafremt besvarelsen vil indebaere en erkendelse af en overtraedelse af konkurrencereglerne?"
9 Hvad naermere angaar hovedsagens faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb og de skriftlige indlaeg for Domstolen henvises til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
10 Indledningsvis findes der anledning til at omtale Domstolens praksis vedroerende den regel, hvis raekkevidde den nationale ret har rejst spoergsmaal om.
11 I dommen af 18. oktober 1989 (sag 374/87, Orkem mod Kommissionen, Sml. s. 3283) har Domstolen allerede fastslaaet, at det hverken paa grundlag af en sammenlignende undersoegelse af de nationale retssystemer, eller i henhold til artikel 6 i den europaeiske konvention af 4. november 1950 til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlaeggende frihedsrettigheder eller artikel 14 i den internationale konvention af 19. december 1966 om borgerlige og politiske rettigheder (jf. Danmarks Traktater 1976, s. 154) kan fastslaas, at der for juridiske personer og med hensyn til lovovertraedelser af oekonomisk karakter, herunder paa konkurrencerettens omraade, gaelder et almindeligt faellesskabsretligt princip om en ret til at naegte at vidne mod sig selv.
12 I samme dom har Domstolen dog udtalt, at overholdelsen af retten til forsvar, som er et grundlaeggende princip i faellesskabsretten, er til hinder for, at Kommissionen ved en beslutning vedroerende en begaering om oplysninger, jf. artikel 11, stk. 5, i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962: Foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81), paalaegger en virksomhed at besvare spoergsmaal, saafremt virksomheden derved tvinges til at erkende eksistensen af en overtraedelse, som det paahviler Kommissionen at foere bevis for.
13 Det spoergsmaal, den nationale ret har stillet, er saaledes, om samme begraensning med hensyn til en virksomheds pligt til at besvare spoergsmaal, efter faellesskabsretten og i medfoer af retten til forsvar, skal gaelde under en national civil retssag vedroerende anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86.
14 Herom bemaerkes foerst, at de nationale myndigheders anvendelse af traktatens artikel 85 og 86 principielt er undergivet de nationale procesretlige regler. Under overholdelse af faellesskabsretten og saerligt faellesskabsrettens grundlaeggende principper maa det saaledes henhoere under national ret at fastlaegge de processuelle regler, som kan afgive garanti for, at de beroerte parters ret til forsvar respekteres. Disse garantier kan vaere forskellige fra dem, der gaelder for procedurer paa faellesskabsniveau.
15 Dernaest bemaerkes, at de noedvendige garantier for, at en borgers eller en virksomheds ret til forsvar respekteres under en administrativ procedure som den, der var tale om i Orkem-sagen, adskiller sig fra de garantier, der er noedvendige for, at en parts ret til forsvar respekteres under en civil retssag.
16 Naar der, som i den foreliggende sag for den nationale ret, er tale om en sag, som udelukkende drejer sig om privatretlige forhold mellem borgere eller virksomheder, og som hverken direkte eller indirekte kan foere til, at en offentlig myndighed paalaegger en sanktion, kraever faellesskabsretten ikke, at en part skal have ret til at naegte at afgive svar, hvorved den paagaeldende erkender eksistensen af en overtraedelse af konkurrencereglerne. En saadan processuel garanti skal nemlig i det vaesentlige beskytte borgeren eller virksomheden mod undersoegelsesforanstaltninger, som den offentlige myndighed maatte traeffe for at opnaa en erkendelse af en handlemaade, som kan udsaette den paagaeldende for strafferetlige eller administrative sanktioner.
17 Heraf foelger, at den begraensning af Kommissionens undersoegelsesbefoejelser i medfoer af forordning nr. 17 ° for saa vidt angaar en virksomheds pligt til at besvare spoergsmaal ° som Domstolen i sin dom i sagen Orkem mod Kommissionen har udledt af princippet om retten til forsvar, ikke kan overfoeres til en national civil retssag om anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86 i tilfaelde, hvor sagen udelukkende drejer sig om privatretlige forhold mellem borgere eller virksomheder, og hvor sagen hverken direkte eller indirekte kan foere til, at en offentlig myndighed paalaegger en sanktion.
18 Postbank har imidlertid gjort gaeldende, at saafremt den begraensning, der er opstillet med hensyn til Kommissionens undersoegelsesbefoejelser i medfoer af forordning nr. 17, ikke gaelder under en national retssag, mister den enhver betydning, da Kommissionen i saa fald gennem den nationale retssag vil kunne faa de oplysninger, den ikke kan fremskaffe direkte inden for rammerne af proceduren i henhold til forordning nr. 17.
19 Dette kan ikke tiltraedes.
20 Det er ganske vist muligt, at de oplysninger, som fremskaffes under en saadan national sag, bringes til Kommissionens kundskab, specielt af en part, der har interesse heri. Det foelger imidlertid af dommen i sagen Orkem mod Kommissionen, at Kommissionen ° som i oevrigt en national myndighed ° ikke maa benytte oplysningerne som bevis for en overtraedelse af konkurrencereglerne under en procedure, der kan foere til paalaeggelse af sanktioner, eller som et indicium for, at der er grundlag for at indlede en undersoegelse forud for en saadan procedure.
21 Af de anfoerte grunde maa den nationale rets spoergsmaal besvares med, at faellesskabsretten ikke forpligter en national ret, der skal tage stilling til en begaering om foretagelse af en forberedende vidneafhoering med henblik paa en civil retssag, til at anvende princippet om, at en virksomhed ikke har pligt til at besvare spoergsmaal, saafremt besvarelsen vil indebaere en erkendelse af en overtraedelse af konkurrencereglerne.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
22 De udgifter, der er afholdt af den italienske og den franske regering, af Det Forenede Kongerige og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Arrondissementsrechtbank, Amsterdam, ved kendelse af 11. februar 1992, for ret:
Faellesskabsretten forpligter ikke en national ret, der skal tage stilling til en begaering om foretagelse af en forberedende vidneafhoering med henblik paa en civil retssag, til at anvende princippet om, at en virksomhed ikke har pligt til at besvare spoergsmaal, saafremt besvarelsen vil indebaere en erkendelse af en overtraedelse af konkurrencereglerne.