61995CC0345_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
A - Indledning
1 Den foreliggende sag, der er anlagt af Den Franske Republik (herefter »sagsoegeren«), indgaar emnemaessigt i en hel serie af retstvister vedroerende Europa-Parlamentets (herefter »sagsoegte«) hjemsted (1). Det, der anfaegtes umiddelbart i sagen, er sagsoegtes afgoerelse om fastlaeggelse af tidsplanen for Parlamentets arbejde i 1996 (2). Foranlediget af et aendringsforslag til det oprindelige forslag fra Formandskonferencen (3) og i modsaetning til en del tidligere aar blev der for oktober maaned kun fastlagt en fem-dages plenarmoedeperiode. Da der traditionelt ikke afholdes parlamentsmoeder i august, blev antallet af de fem-dages moedeperioder, der regelmaessigt finder sted i Strasbourg, derved reduceret til elleve.
2 Denne kvantitative fastlaeggelse er ifoelge sagsoegeren i strid med den afgoerelse mellem repraesentanterne for medlemsstaternes regeringer vedroerende fastlaeggelse af hjemstedet for De Europaeiske Faellesskabers institutioner og for visse af Faellesskabernes organer og tjenester, der blev truffet i Edinburgh den 12. december 1992 (4) (herefter »Edinburgh-afgoerelsen«). Det bestemmes i afgoerelsens artikel 1:
»Europa-Parlamentet har hjemsted i Strasbourg, og afholder dér de tolv maanedlige plenarmoederaekker, herunder ogsaa budgetmoederaekken« (5).
3 Sagsoegeren har endvidere paatalt den relative udvidelse af »yderligere plenarmoederaekker«, der afholdes i Bruxelles, til at omfatte otte moedeperioder af hver to halve dage. Ganske vist bestemmes det i Edinburgh-afgoerelsen, at »yderligere plenarmoederaekker afholdes i Bruxelles«. Men efter sagsoegerens opfattelse saettes der som foelge af reduktionen af antallet af fem-dages moedeperioder i Strasbourg og den samtidige udvidelse af antallet af yderligere moedeperioder i Bruxelles spoergsmaalstegn ved den grundlaeggende fastlaeggelse af, at Parlamentets hjemsted er Strasbourg (6). At den anfaegtede parlamentsafgoerelse dermed er ulovlig, har sagsoegeren gjort gaeldende i forbindelse med den almindelige soegsmaalsgrund om inkompetence. Den anfaegtede afgoerelse er ifoelge sagsoegeren desuden ulovlig som foelge af tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter. Ifoelge sagsoegeren burde Parlamentets formand have indset, at aendringsforslag nr. 9, hvis vedtagelse har medfoert, at de tolv fem-dages moedeperioder, som Formandskonferencen havde foreslaaet, er blevet reduceret til elleve, var retsstridigt, og formanden skulle foelgelig have forhindret aendringsforslaget i henhold til artikel 125 i Parlamentets forretningsorden. Endelig har sagsoegeren gjort gaeldende, at den anfaegtede afgoerelse er behaeftet med en begrundelsesmangel, der i sig selv allerede bevirker, at afgoerelsen er ulovlig.
4 Sagsoegte har derimod fremfoert, at den anfaegtede afgoerelse er fuldt ud lovlig. Sagsoegte har i denne forbindelse gjort gaeldende, at Edinburgh-afgoerelsen er retsstridig, hvis man fortolker den ordret. Ordlyden giver dog ogsaa mulighed for at foretage en fortolkning, der viser, at aftalen er i overensstemmelse med traktaten. Den anfaegtede parlamentsafgoerelse kan imidlertid under ingen omstaendigheder vaere ulovlig som foelge af en eventuel uforenelighed med Edinburgh-afgoerelsen.
5 Storhertugdoemmet Luxembourg har interveneret til stoette for sagsoegerens paastande.
6 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
- Europa-Parlamentets afgoerelse af 20. september 1995 om fastlaeggelse af tidsplanen for Parlamentets arbejde i 1996 annulleres.
- Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.
7 Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:
- Sagen afvises.
- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
8 Jeg vender tilbage til parternes anbringender under min retlige bedoemmelse.
B - Stillingtagen
I - Formaliteten
9 Sagsoegte har ikke udtrykkeligt fremfoert en formalitetsindsigelse. Alligevel paahviler det Domstolen paa embeds vegne at undersoege, om sagen kan antages til realitetsbehandling (7).
10 I henhold til EF-traktatens artikel 173 proever Domstolen lovligheden af »retsakter vedtaget af Europa-Parlamentet ... der skal have retsvirkning over for tredjemand«. Der kunne altsaa foreligge en hindring for sagens antagelse til realitetsbehandling, hvis den anfaegtede afgoerelse ikke havde »retsvirkning over for tredjemand«. Dette kriterium er hidtil altid blevet anvendt i Domstolens praksis (8) vedroerende anfaegtelse af retsakter vedtaget af Europa-Parlamentet. Kriteriet blev dog foerst indfoejet udtrykkeligt i EF-traktatens artikel 173 i forbindelse med tilpasningen og aendringen af traktaten gennem Maastricht-traktaten.
11 Man kunne derfor spoerge, om indholdet af kravet om, at sagen kan antages til realitetsbehandling, skal defineres anderledes end foer aendringen af traktaten. Det kunne muligvis tale for en skaerpelse af kravet, at man tilstraeber en styrkelse af institutionens interne autonomi. Paa den anden side kunne man med traktataendringen ogsaa blot have tilstraebt at foretage en kodificering af den hidtidige retspraksis (9) vedroerende fastlaeggelse og anvendelse af kravet.
12 Identiteten bag formuleringerne taler efter min mening for sidstnaevnte fortolkning. Henset til interessen i at give en omfattende retsbeskyttelse boer man efter min opfattelse ikke indfoere for store hindringer for en sags antagelse til realitetsbehandling. Institutionens interne autonomi behoever ikke lide herunder, da det i henhold til fast retspraksis (10) altid foerst afgoeres i forbindelse med bedoemmelsen af sagens realitet, om en retsakt fra institutionens side kan defineres som en intern organisationsforanstaltning, der dermed ikke kan ophaeves af Domstolen ved et annullationssoegsmaal. En smidig anvendelse af betingelserne for at antage en sag til realitetsbehandling betyder ikke paa nogen maade, at det paa forhaand er afgjort, at den anfaegtede parlamentsafgoerelse kan opretholdes.
13 Denne bedoemmelse bygger paa Domstolens praksis angaaende antagelse til realitetsbehandling af annullationssoegsmaal vedroerende retsakter fra Europa-Parlamentet. I dom af 23. marts 1993 i sagen Weber mod Parlamentet (11) anfoerte Domstolen med henvisning til den tidligere praksis bl.a. foelgende:
»Angaaende spoergsmaalet, om annullationspaastanden kan antages til realitetsbehandling, bemaerkes, at Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab er et retsfaellesskab, idet baade dets medlemsstater og dets institutioner er undergivet kontrol med, at deres retsakter er forenelige med Faellesskabets forfatning, som er traktaten, og at der ved denne traktat er indfoert et fuldstaendigt retsmiddel- og proceduresystem, hvormed Domstolen skal kunne kontrollere legaliteten af institutionernes retsakter ...« (12).
14 Med hensyn til graenserne for denne legalitetskontrol anfoerte Domstolen desuden, at der ikke kan anlaegges annullationssoegsmaal til proevelse af retsakter, der »udelukkende vedroerer den interne tilrettelaeggelse af Parlamentets arbejde ...« (13).
Saadanne retsakter omtalte Domstolen som foelger:
»Til denne kategori hoerer de parlamentsakter, der enten ikke har retsvirkninger, eller som kun har retsvirkning inden for Parlamentet for saa vidt angaar den interne tilrettelaeggelse af dettes arbejde, og som kan proeves ved de procedurer, der er fastsat i Parlamentets forretningsorden« (14).
15 Da sagsoegerens repraesentant under den mundtlige forhandling udtrykkeligt blev spurgt, hvilke konkrete retsvirkninger den anfaegtede afgoerelse har, henviste han til paa den ene side den retligt bindende forpligtelse til at afholde bestemte moedeperioder paa et bestemt sted og paa den anden side de betydelige faktiske konsekvenser, der er forbundet med, at institutionens medlemmer opholder sig paa et bestemt sted.
16 Ud fra en foerste betragtning skal en institutions tidsplan for arbejdet anses for en foranstaltning til intern tilrettelaeggelse af arbejdet. Den retlige forpligtelse til paa et bestemt tidspunkt paa et bestemt sted at afholde, eller mod forventning undlade at afholde, moedeperioder, kan dog efter min mening medfoere retlige virkninger udadtil. Ud over den ret og pligt, institutionens medlemmer har, til sammen med det noedvendige administrative personale at indfinde sig paa det fastlagte sted for dermed at kunne opfylde deres parlamentariske opgaver, og de rettigheder, medlemmerne som en direkte foelge heraf har over for institutionen, medfoerer det forhold, at den noedvendige infrastruktur stilles til raadighed, indirekte ogsaa retlige forpligtelser over for tredjemand.
17 Hvis man forlader denne konkrete synsvinkel og i stedet betragter situationen abstrakt, fremgaar det, at der med den anfaegtede afgoerelse ifoelge sagsoegeren er sat spoergsmaalstegn ved den grundlaeggende fastlaeggelse af hjemsted og derved er foretaget et indgreb i den kompetence, der tilkommer »medlemsstaternes regeringer« (15).
18 Den anfaegtede afgoerelse kan derfor efter min opfattelse ogsaa medfoere retsvirkninger over for tredjemand. Et andet spoergsmaal er, om sagsoegte har handlet inden for rammerne af sin kompetence; dette skal noedvendigvis besvares under sagens realitetsbehandling.
19 Foer jeg undersoeger, om soegsmaalet er begrundet, skal jeg dog kort omtale endnu et aspekt vedroerende sagens antagelse til realitetsbehandling. Jeg taenker paa den problematik, man kan kalde »almindelig retlig interesse«.
20 Sagsoegerens paastand udgoer i praksis en indsigelse mod, at man undlader at afholde en fem-dages moedeperiode, der oprindeligt var foreslaaet afholdt i Strasbourg fra den 7. til den 11. oktober 1996. Skulle det vise sig, at den anfaegtede afgoerelse er ulovlig, kan denne konkrete moedeperiode ikke laengere finde sted. Dette forhold kan imidlertid ikke udgoere en hindring for at antage sagen til realitetsbehandling. Formelt set hoerer medlemsstaterne blandt de soegsmaalsberettigede, der har den fortrinsstilling, at de ikke skal kunne paavise hverken soegsmaalsinteresse eller -kompetence (16). Det maa anerkendes, at paastanden retligt set gaar meget laengere end til en vurdering af spoergsmaalet om moedeperiodens afholdelse. Ved afgoerelsen af tvisten skal der foretages en grundlaeggende afklaring af graenserne for sagsoegtes kompetence til selv at tilrettelaegge sit arbejde. At retstvisten har denne vidtraekkende betydning, og ikke kun vedroerer tidsplanen for arbejdet i 1996, fremgaar helt tydeligt af, at sagsoegeren har anlagt endnu en sag mod sagsoegte, i hvilken sagsoegeren har paastaaet Parlamentets afgoerelse om fastlaeggelse af tidsplanen for arbejdet i 1997 annulleret (17).
21 Det maa derfor uindskraenket laegges til grund, at sagen kan antages til realitetsbehandling.
II - Realiteten
1. Inkompetence
22 Sagsoegeren har fremfoert flere anbringender til stoette for paastanden om, at den anfaegtede afgoerelse er retsstridig. Det foerste og vigtigste anbringende er, at sagsoegte er inkompetent. Parlamentets afgoerelse er i strid med Edinburgh-afgoerelsen, da der nu er aftalt elleve fem-dages moedeperioder i Strasbourg, mens der i Edinburgh-afgoerelsen udtrykkeligt er tale om tolv moedeperioder. Ved at foretage denne afvigelse fra de bindende forskrifter i Edinburgh-afgoerelsen overskred sagsoegte graenserne for sin kompetence. Gennem Edinburgh-afgoerelsen opfyldte medlemsstaterne deres traktatmaessige pligt til at fastlaegge hjemstedet for institutionerne (18). Det er ikke muligt senere at drage denne fastlaeggelse i tvivl. Dette er allerede af procesretlige grunde ikke muligt. Afgoerelser, som repraesentanterne for medlemsstaternes regeringer har truffet paa grundlag af EF-traktatens artikel 216, er sui generis-retsakter, der ikke kan anfaegtes hverken ved et annullationssoegsmaal i henhold til EF-traktatens artikel 173 eller ved i henhold til EF-traktatens artikel 184 at goere gaeldende, at afgoerelserne ikke kan finde anvendelse. Denne bedoemmelse er i overensstemmelse med Domstolens praksis. Sagsoegeren har dog indroemmet, at Edinburgh-afgoerelsen kan goeres til genstand for en domstolsfortolkning.
23 Sagsoegte har gjort gaeldende, at den anfaegtede afgoerelse er blevet truffet inden for rammerne af Parlamentets kompetence. Retstvisten drejer sig i sidste ende ikke om fastlaeggelse af hjemstedet, men derimod om Parlamentets interne organisationsret. Den anfaegtede afgoerelse kan derfor ikke anses for at udgoere en tilsidesaettelse af Edinburgh-afgoerelsen. Hvis Edinburgh-afgoerelsen, saadan som den fortolkes ordret, skal udgoere maalestokken for bedoemmelsen af den anfaegtede afgoerelse, er den paa sin side retsstridig. Denne vurdering gav sagsoegte, allerede umiddelbart efter at afgoerelsen var blevet truffet i Edinburgh, udtryk for i en beslutning af 16. december 1992 (19).
24 Hvad angaar konsekvenserne af den paastaaede retsstridighed indtager sagsoegte det standpunkt, at der skal tages stilling til Edinburgh-afgoerelsen ved en mellemafgoerelse inden for rammerne af den foreliggende sag. Ved den mellemliggende undersoegelse kan man ifoelge sagsoegte komme til den konklusion, at afgoerelsen i hvert fald er delvis ugyldig, for saa vidt den paa retsstridig vis indskraenker Parlamentets traktatmaessige ret til at fastsaette sin egen organisation (20). Ikke desto mindre anser sagsoegte det ogsaa for muligt at fortolke Edinburgh-afgoerelsen saaledes, at den er i overensstemmelse med traktaten.
25 Ved en bedoemmelse af, hvorvidt den anfaegtede afgoerelse er lovlig, er det Edinburgh-afgoerelsen, der, uanset hvordan den i sidste ende skal fortolkes, er det bestemmende. Da parternes anbringender spaender fra at haevde, at afgoerelsen ikke kan anfaegtes, til at fremfoere, at den er delvis ugyldig, skal der i foerste omgang foretages en afklaring af afgoerelsens indhold og retlige beskaffenhed.
26 Parterne er enige om, at en overenskomst mellem repraesentanterne for medlemsstaternes regeringer i EF-traktatens artikel 216's forstand principielt ikke henhoerer under de retsakter, der kan anfaegtes i henhold til traktatens artikel 173. Domstolen gik i denne retning i sin dom af 30. juni 1993 i sagen Parlamentet mod Raadet og Kommissionen (21), hvori den anfoerte foelgende:
»Det fremgaar klart af denne bestemmelses ordlyd, at retsakter vedtaget af repraesentanter for medlemsstaterne, der ikke handler i egenskab af medlemmer af Raadet, men som repraesentanter for deres regeringer, og som saaledes kollektivt udoever medlemsstaternes kompetence, ikke er undergivet Domstolens legalitetskontrol« (22).
27 Ordlyden af traktatens artikel 184, der muliggoer en lignende proevelse af forordninger, der eventuelt medfoerer, at de ikke finder anvendelse, er ogsaa helt klar.
28 Efter min opfattelse betyder dette dog ikke, at de retsakter fra repraesentanterne for medlemsstaternes regeringer, der vedtages paa grundlag af traktaten, er unddraget enhver form for legalitetskontrol. Det Europaeiske Faellesskab er et retsfaellesskab (23), i hvilket Domstolen ifoelge traktatens artikel 164 skal vaerne om lov og ret ved fortolkningen og anvendelsen af traktaten. I traktatens artikel 216 - og bag bestemmelsen staar »Faellesskabets forfatningslovgiver«, dvs. medlemsstaterne - gives der medlemsstaternes regeringer et klart defineret mandat. Efter min opfattelse er det et grundlaeggende krav i en retsstat, at det ikke principielt er udelukket at foretage en domstolsproevelse af, om graenserne for mandatet overholdes.
29 For saa vidt deler jeg ikke parternes opfattelse af, at udnaevnelsen af henholdsvis kommissaererne og Domstolens medlemmer (24) aldrig kan vaere genstand for en domstolsproevelse. Man behoever bare at forestille sig, at man ved udnaevnelsen af kommissaerer undlod at udnaevne en statsborger fra en eller anden medlemsstat, at man udnaevnte en statsborger fra et tredjeland, eller at man fastsatte en embedsperiode paa under fem aar. Man kan forestille sig lignende situationer i forbindelse med udnaevnelsen af Domstolens medlemmer. Der ville vaere fri adgang til at manipulere, hvis det ikke var muligt at omgoere saadanne beslutninger, der strider mod traktatens ordlyd (25).
30 Der er ikke tvivl om, at en overenskomst mellem repraesentanterne for medlemsstaternes regeringer, der indgaas i henhold til traktatens artikel 216, ikke henhoerer under de former for retsakter fra Faellesskabets institutioner, som f.eks. naevnes i EF-traktatens artikel 189. Jeg indroemmer ogsaa, at saadanne overenskomster har en hoejere rang end de naevnte retsakter. Dette er der taget behoerigt hensyn til, idet overenskomsterne er unddraget domstolskontrollen i henhold til traktatens artikel 173 og 184, og deres fortsatte bestaaen derved er sikret i vaesentligt stoerre omfang, end det er tilfaeldet for den afledte faellesskabsrets vedkommende. Ikke desto mindre skal man ved overenskomsterne overholde de graenser, der er fastsat i traktaten, for ikke at risikere dom for, at de er retsstridige. Efter min mening kan spoergsmaalet kun vaere, hvilke procesretlige konsekvenser der er forbundet med en saadan aftales potentielle retsstridighed.
31 Det er dog frem for enhver anden loesning at foretraekke at foretage en fortolkning i overensstemmelse med traktaten. Dette udgangspunkt er efter min opfattelse uproblematisk, og alle parterne i den foreliggende sag anser det for muligt. Det skal derfor undersoeges, om Edinburgh-afgoerelsen faktisk kan fortolkes i overensstemmelse med traktaten. Ud fra en foerste betragtning er der i det vaesentlige tale om at fastlaegge antallet af moedeperioder, der skal afholdes i Strasbourg, til tolv. Denne fokusering paa tallene viser dog ikke hele det problem, der egentlig bestaar. Der skal tages udgangspunkt i den grundlaeggende afgoerelse om, at Parlamentet har hjemsted i Strasbourg. Spoergsmaalet er herefter, hvorvidt fastlaeggelsen af hjemstedet kraever, at der afholdes et bestemt antal moedeperioder paa dette sted. Endelig skal man overveje, hvilken betydning den udtrykkeligt naevnte budgetmoederaekke har i denne forbindelse. Efter at have foretaget en bedoemmelse af sammenhaengen mellem hjemsted, moedeperioder og budgetmoederaekke, skal udtrykket »yderligere plenarmoederaekker« undersoeges.
32 Hjemlen for Edinburgh-afgoerelsen er indeholdt i EF-traktatens artikel 216, EKSF-traktatens artikel 77 og Euratom-traktatens artikel 189 (26). Den herved fastsatte kompetence er ikke uden begraensninger. Den indskraenkes baade af EF-traktatens artikel 142, EKSF-traktatens artikel 25 og Euratom-traktatens artikel 112 (27), hvor Parlamentets interne organisationsret er kodificeret, samt af EF-traktatens artikel 5, hvorefter medlemsstaterne er forpligtet til at samarbejde loyalt.
33 Det naturlige spaendingsforhold mellem disse bestemmelser har allerede vaeret genstand for de tidligere retstvister vedroerende Parlamentets hjemsted (28), og der blev foretaget en afvejning af bestemmelserne over for hinanden i de domme, retstvisterne mundede ud i. Selv om dommene hver for sig kun vedroerte den foreloebige fastlaeggelse af institutionernes hjemsted, kan de grundlaeggende vurderinger i de tidligere sager laegges til grund for den afgoerelse, der her skal faeldes, da den foreloebige fastlaeggelse af hjemstedet ligeledes skete med hjemmel i traktatens artikel 216. Domstolen ansaa i oevrigt ikke det forhold, at fastlaeggelsen var foreloebig, for at goere denne mindre bindende (29). I overensstemmelse med denne retspraksis maa man gaa ud fra, at medlemsstaternes regeringer, naar de traeffer beslutninger, skal tage hensyn til Parlamentets kompetence til at fastlaegge sin interne organisation. »Medlemsstaternes regeringer skal drage omsorg for, at saadanne beslutninger ikke griber forstyrrende ind i Parlamentets virksomhed« (30).
34 Ud fra en ren abstrakt betragtning udgoer fastlaeggelsen af tidsplanen for en institutions fremtidige arbejde uden tvivl en del af institutionens interne organisation. Dette forholder sig anderledes her, hvor baggrunden er Edinburgh-afgoerelsen, i hvilken der er fastsat regler vedroerende antallet af bestemte moeder og det sted, de skal afholdes. Den grundlaeggende fastlaeggelse af, at Parlamentets hjemsted er Strasbourg, der er foretaget i afgoerelsen, giver efter min mening ikke anledning til at naere betaenkeligheder i retlig henseende. Foerst som foelge af, at der bibeholdes flere arbejdssteder, er det noedvendigt at foretage en naermere kvalificering af fastlaeggelsen af hjemstedet. I overensstemmelse med Parlamentets forudgaaende praksis vedroerende tilrettelaeggelsen af sit arbejde, en praksis, der byggede paa en afgoerelse truffet af repraesentanterne for medlemsstaterne den 8. april 1965 (31), har medlemsstaternes regeringer konkret beskrevet Parlamentets hjemsted som det sted, hvor »de tolv maanedlige plenarmoederaekker, herunder ogsaa budgetmoederaekken« afholdes.
35 Spoergsmaalet er nu, om det med denne formulering rent faktisk var tilsigtet at fastlaegge antallet af moedeperioder og genstanden for én af dem, eller om ikke udtrykket maa forstaas saaledes, at Parlamentets hjemsted er kendetegnet ved, at moedeperioderne regelmaessigt afholdes dér.
36 For at kunne foretage en passende bedoemmelse af dette spoergsmaal skal man vide, at Parlamentets arbejdsform i aarenes loeb har udviklet sig saaledes, at Parlamentet i reglen varetager sine opgaver i en saerlig arbejdscyklus. Sagsoegte har paa tydelig og detaljeret vis gjort rede for udviklingen og den status quo, den foerte til. Man maa herefter gaa ud fra, at Parlamentets moedeperioder skiftende omfatter uger med moeder i de politiske grupper, uger med principielt fem-dages moedeperioder (32), udvalgsuger og en moedeuge af blandet karakter.
37 Traditionelt finder der ingen moeder sted i august maaned. De aar, hvor der er valg, afholdes der desuden ingen moedeperioder i juni. At Parlamentet alligevel hidtil ofte er naaet op paa tolv moedeperioder pr. aar skyldes, at der i de paagaeldende aar blev fastlagt to moedeperioder i oktober maaned.
38 Hvis man alene ser paa antallet af plenarmoedeuger, der afholdes aarligt, fremkommer foelgende billede for de sidste ti aar:
I 1984 og 1989, hvor der var valg, blev der afholdt elleve plenarmoedeuger; i 1994, hvor der ligeledes var valg, var der endda kun tale om ti. Fra 1985 til 1988 og i henholdsvis 1990 og 1991 blev der afholdt tolv plenarmoedeuger, hvoraf to fandt sted i oktober maaned. I 1992 og 1993 blev der kun afholdt elleve plenarmoedeuger, da der i oktober maaned i disse aar kun blev gennemfoert én plenarmoedeuge. Dette var i oevrigt ogsaa tilfaeldet i 1994, hvor der var valg. Endelig blev der i tidsplanen for arbejdet i 1995 igen berammet tolv plenarmoedeuger.
39 Ved fortolkningen af Edinburgh-afgoerelsen, der er et politisk kompromis, skal man i foerste omgang gaa ud fra aftalens ordlyd. Her anfoeres det, at der i Strasbourg afholdes »de tolv maanedlige plenarmoederaekker« (33), og ikke f.eks., at »antallet af plenarmoederaekker, der skal afholdes dér, fastlaegges til tolv«. Det citerede udtryk viser, at repraesentanterne for medlemsstaternes regeringer har stoettet sig til Parlamentets bestaaende arbejdspraksis. Denne synsvinkel bekraeftes af de resterende bestemmelser. Baade afholdelsen af yderligere moedeperioder og afholdelsen af udvalgsmoeder i Bruxelles svarer til den hidtidige praksis, som i oevrigt er blevet sanktioneret i Domstolens tidligere retspraksis vedroerende Parlamentets hjemsted (34).
40 Set paa baggrund af den ovenfor skitserede prakis er tallet tolv ikke noget absolut tal for de moedeperioder, der finder sted i loebet af et aar. Hvis man alligevel fortolkede formuleringen ordret, ville man stoede paa endnu en hindring, nemlig begrebet »maanedlige«. Man spoerger sig selv, om repraesentanterne for medlemsstaternes regeringer virkelig ville forpligte Parlamentet til ogsaa at afholde moeder i august, og i de aar, hvor der er valg, desuden i juni. Dette er efter min opfattelse meget usandsynligt.
41 Selv hvis man maatte dele den opfattelse, som sagsoegeren har fremfoert under den mundtlige forhandling, og hvorefter man kan opfylde moedetallet tolv ved at afholde endnu en moedeperiode i oktober, er der dog ikke er noget belaeg for opfattelsen i afgoerelsens ordlyd, hvor der udtrykkelig tales om »maanedlige« plenarmoederaekker. Den regelmaessigt tilbagevendende saerlige situation, at der er valg et aar, omtales heller ikke i teksten. Som foelge heraf skal formuleringen af den omtalte afgoerelse efter min mening ikke fortolkes ordret, men mere fleksibelt, idet der tages hensyn til den tidligere praksis vedroerende tilrettelaeggelsen af Parlamentets arbejde og de behov, der udspringer af dette arbejde. Tallet tolv skal derfor ikke opfattes som hverken en minimumsregel eller en maksimumsgraense.
42 Under denne synsvinkel fremtraeder ogsaa det forhold, at budgetmoederaekken naevnes udtrykkeligt, i et saerligt lys. Som sagsoegtes repraesentant paa trovaerdig vis har erklaeret under den mundtlige forhandling, har spoergsmaalet om tidspunktet for berammelse af et budgetmoede hoejst en mindre betydning. Ogsaa selv om man hidtil traditionelt har droeftet budgettet paa et af moederne i oktober, giver omfanget af droeftelserne og den tid, de varer, ikke paa nogen maade grundlag for at definere en plenarmoedeuge som »budgetmoederaekke«. Betydningen af budgetdroeftelsen i Parlamentet har som foelge af de indtil 1999 gaeldende finansielle perspektiver for Faellesskabet, der blev vedtaget paa raadsmoedet i Edinburgh, snarere faaet en endnu mindre betydning. Siden denne vedtagelse er der ifoelge sagsoegtes repraesentant i loebet af en fem-dages moedeperiode kun blevet brugt en halv dag paa droeftelse af budgettet.
43 Hvis man ser paa de statistiske angivelser vedroerende Parlamentets arbejdspraksis inden for de enkelte fagomraader (35) i de seneste aar, fremgaar det tydeligt, at der ikke - heller ikke foer 1992 - fremkom nogen klar overvaegt af budgetretlige afgoerelser i loebet af en af moedeperioderne i oktober.
44 Selv om det forhold, at budgetmoederaekken udtrykkelig naevnes i Edinburgh-afgoerelsen, kan have en vis berettigelse, da budgetspoergsmaalet i sagens natur er et tilbagevendende emne, og det optraeder paa et bestemt tidspunkt i kalenderaaret (36), modsvarer dette paa ingen maade den faktiske vaegt, moedet har. Edinburgh-afgoerelsen skal derfor laeses saadan, at det er muligt at foretage en fleksibel fastsaettelse af Parlamentets arbejdsplan. Fastlaeggelsen af Parlamentets hjemsted konkretiseres derfor paa en saadan maade i afgoerelsen, at de moedeperioder, der regelmaessigt finder sted, skal afholdes paa hjemstedet; antallet af, tidspunktet for og indholdet af moederne er derimod ikke fastlagt paa bindende vis.
45 Graensen for denne relative frihed skal drages dér, hvor der maatte blive sat spoergsmaalstegn ved den grundlaeggende fastlaeggelse af hjemstedet, herunder definitionen af hjemstedet som det sted, hvor de regelmaessige plenarmoedeuger afholdes. Man maa gaa ud fra, at hovedvaegten af Parlamentets plenararbejde skal foregaa i Strasbourg. Institutionens arbejde skal tilrettelaegges saaledes, at Strasbourg udgoer plenararbejdets geografiske midtpunkt.
46 Der maa derfor gives sagsoegeren medhold i, at der ved Edinburgh-afgoerelsen er opstillet visse bindende betingelser for Parlamentet hvad angaar tilrettelaeggelsen af dets arbejde. Disse betingelser kan ogsaa opfattes som en minimumsstandard, der er berettiget, da det, naar man bibeholder flere arbejdssteder, er noedvendigt at foretage en saerlig kvalificering af institutionens hjemsted.
47 Sagsoegeren har desuden fremfoert, at den grundlaeggende afgoerelse vedroerende hjemstedet ved fastlaeggelsen af tidsplanen for sagsoegtes arbejde i 1996, ogsaa ud over reduktionen af moedeuger fra tolv til elleve, er draget i tvivl som foelge af den relative udvidelse af antallet af yderligere moedeperioder i Bruxelles.
48 Hvis man betragter den tidligere praksis ved fastlaeggelse af yderligere moedeperioder i Bruxelles, fremgaar det klart, at man ved at beramme otte gange to halve moededage har overskredet antallet af de yderligere moedeperioder, der tidligere blev afholdt i loebet af et aar. Paa den anden side maa der tages hensyn til, at moedernes absolutte varighed, naar den beregnes i halvdages-enheder, svarer til antallet af yderligere moedeperioder, der blev afholdt i loebet af 1995 (37), og at tallet i forhold til det antal plenaruger, der finder sted i Strasbourg (38), er relativt lille.
49 For at kunne bedoemme, om fastlaeggelsen af yderligere moedeperioder var retmaessig, maa man ogsaa her indledningsvis tage udgangspunkt i ordlyden af Edinburgh-afgoerelsen. Her anfoeres ganske enkelt foelgende: »Yderligere plenarmoederaekker afholdes i Bruxelles.« Der kan ud fra denne formulering ikke drages nogen konklusion angaaende en eventuel reduktion af antallet af mulige yderligere moedeperioder.
50 Det skal fremhaeves, at der hvad ordlyden angaar ikke som i traktatens artikel 139, stk. 2, er tale om »ekstraordinaere sessioner«. I henhold til denne bestemmelse kan Parlamentet traede sammen til »ekstraordinaer session« efter anmodning af et flertal af dets medlemmer, af Raadet eller af Kommissionen. Som sagsoegtes repraesentant har bekraeftet under den mundtlige forhandling, goeres der saa godt som aldrig brug af denne form for moeder.
51 Af ordlyden af Edinburgh-afgoerelsen kan der heller ikke udledes nogen henvisning til, at yderligere moedeperioder, saadan som det endnu blev kraevet i dommen i sagen Frankrig mod Parlamentet, skal have karakter af en undtagelse (39) eller skal vaere kendetegnet som saerlige moedeperioder (40).
52 Betegnelsen »yderligere plenarmoederaekker« indebaerer efter min mening derfor, at der skal vaere tale om moedeperioder, der finder sted ud over de regelmaessige moedeuger. Denne bedoemmelse stoettes af den praksis, der allerede blev fulgt, da afgoerelsen om den foreloebige placering af visse institutioner gjaldt (41). Som allerede anfoert, lod repraesentanterne for medlemsstaternes regeringer sig lede af den forudgaaende praksis, da de udarbejdede Edinburgh-afgoerelsen.
53 Ogsaa materielle grunde, der haenger sammen med Parlamentets behoerige funktion, taler for at fortolke begrebet yderligere plenarmoederaekker som moedeperioder, der finder sted ud over de regelmaessige moedeuger. Den bibeholdelse af tre arbejdssteder for Parlamentet, der blev fastlagt i Edinburgh-afgoerelsen, og den udtrykkelige fastlaeggelse af, at udvalgene holder deres moeder i Bruxelles, goer det til en naerliggende, og maaske endog til den eneste realistiske, loesning at lade korte moedeperioder foregaa i Bruxelles, hvor udvalgsmoederne afholdes, og de politiske grupper er placeret (42).
54 Et blik i den omtvistede moedekalender for 1996 viser, at alle de otte korte moedeperioder i Bruxelles skulle foregaa i uger, hvor det var fastsat, at der forinden blev afholdt udvalgs- og gruppemoeder.
55 Paa baggrund af alle disse omstaendigheder kan man efter min opfattelse konkludere, at der af ordlyden af og formaalet med Edinburgh-afgoerelsen ikke kan udledes nogen begraensning af antallet af »yderligere plenarmoederaekker«. Den eneste korrekte maalestok maa vaere, at princippet om, at de regelmaessige moedeuger finder sted i Strasbourg, skal overholdes. Naar denne maalestok laegges til grund, skal man paa den ene side anse Edinburgh-afgoerelse for at vaere i overensstemmelse med traktaten og paa den anden side anse den anfaegtede afgoerelse for at vaere forenelig med Edinburgh-afgoerelsen.
2. Tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter
a) De pligter, formanden for Parlamentet har i henhold til artikel 125 i Europa-Parlamentets forretningsorden
56 Sagsoegeren har anfoert, at formanden for Parlamentet burde have indset, at aendringsforslag nr. 9 til den anfaegtede afgoerelse var uretmaessig, og have forhindret forslagets behandling i henhold til artikel 125, stk. 3, i Europa-Parlamentets forretningsorden (43). De i artikel 125, stk. 1, anfoerte grunde til, at et aendringsforslag ikke kan behandles, er ikke udtoemmende. En kraenkelse af traktaten ville under alle omstaendigheder vaere en materiel afvisningsgrund.
57 Sagsoegte har derimod gjort gaeldende, at formanden for Parlamentet i henhold til forretningsordenens artikel 125, stk. 3, kun kan forhindre aabenbart ulovlige aendringsforslag. Da sagsoegte i forvejen gaar ud fra, at den anfaegtede afgoerelse er retmaessig, og aendringsforslag nr. 9 derfor under ingen omstaendigheder kan vaere aabenbart ulovligt, havde formanden for Parlamentet ikke maattet forhindre aendringsforslaget.
58 For saa vidt som man paa baggrund af de forudgaaende udredninger maa gaa ud fra, at indholdet af den anfaegtede afgoerelse er retmaessigt, er de foelgende overvejelser af ren hypotetisk natur.
59 Det omstridte aendringsforslag nr. 9 lyder som foelger: »October, week 41. Delete part-session from 7th to 11th«. Vedtagelsen af dette aendringsforslag har i det vaesentlige foert til det indhold, sagsoegeren anfaegter. Hvis man gaar ud fra, at det var ulovligt kun at fastlaegge elleve moedeuger i moedekalenderen for 1996, er spoergsmaalet, om formanden for Parlamentet skulle have afvist behandlingen af aendringsforslaget.
60 Forretningsordenens artikel 125, stk. 3, er affattet saaledes: »Formanden afgoer, om aendringsforslag kan behandles.« I bestemmelsens stk. 1 opregnes der grunde til, at et aendringsforslag ikke kan behandles. I stk. 1 bestemmes foelgende:
»Et aendringsforslag kan ikke behandles, hvis
a) dets indhold er den tekst, der foreslaas aendret, helt uvedkommende
b) det har til formaal at forkaste eller erstatte hele den tekst, det vedroerer
c) det har til formaal at lade en del af en tekst udgaa, og dette er muligt ved delt afstemning, jf. artikel 116 ...
d) det har til formaal at aendre mere end en/et af de enkelte artikler/stykker i den tekst, det vedroerer; denne bestemmelse finder ikke anvendelse paa kompromisaendringsforslag
e) det viser sig, at ordlyden af det dokument, aendringsforslaget henviser til, paa mindst et af de officielle sprog ikke begrunder en aendring ...«.
61 I henhold til bestemmelsens stk. 2 bortfalder et aendringsforslag, »hvis det er uforeneligt med afgoerelser vedroerende samme tekst truffet paa et tidligere tidspunkt under samme afstemning«.
62 I den fortolkning af artikel 125, der er foretaget i henhold til forretningsordenens artikel 162, hedder det: »Formandens afgoerelse om, hvorvidt aendringsforslag kan behandles, jf. stk. 3, traeffes ikke udelukkende paa grundlag af bestemmelserne i stk. 1 og 2 i denne artikel, men paa grundlag af forretningsordenens bestemmelser i almindelighed.«
63 Naar man laeser grundene til ikke at afvise behandling af et aendringsforslag, er det paafaldende, at der i vidt omfang er tale om rent formelle kriterier for bedoemmelsen. Selv naar man inddrager fortolkningen af artikel 125, der henviser til forretningsordenens bestemmelser i deres helhed, er der intet, der giver anledning til at konkludere, at formanden for Parlamentet har pligt til at gennemfoere en generel legalitetskontrol. Hvis man spoerger, hvilket formaal formandens kontrolbefoejelser efter forretningsordenens artikel 125, stk. 3, har, maa svaret efter min mening ogsaa vaere, at disse befoejelser ikke er udtryk for en omfattende retlig kontrol.
64 Et blik paa formandens opgaver, der er fastlagt i forretningsordenens artikel 19, viser, at han foerst og fremmest har faaet overdraget ordens- og organisationsfunktioner. Saaledes lyder f.eks. artikel 19, stk. 1 og 2, saaledes:
»1. Formanden leder paa de i forretningsordenen fastsatte betingelser alt arbejde i Parlamentet og dets organer. Han har alle de befoejelser, som er noedvendige for at foere forsaedet ved alle Parlamentets forhandlinger og sikre, at de afvikles korrekt.
2. Formanden aabner, udsaetter og haever moederne. Han paaser overholdelsen af forretningsordenen, soerger for opretholdelse af god orden, giver talerne ordet, erklaerer forhandlingerne for afsluttet, lader foretage afstemninger og bekendtgoer afstemningernes udfald. Han henviser de sager til udvalgene, som hoerer under deres sagsomraade.«
65 Stk. 3 taler efter min opfattelse endda snarere imod, at formanden har en materiel kompetence til at udoeve kontrol. Bestemmelsen lyder saaledes:
»3. Formanden maa under forhandlingerne kun tage ordet for at sammenfatte forhandlingen og foere den tilbage til sagen. Vil formanden deltage i forhandlingerne, maa han forlade formandspladsen og kan foerst indtage den igen, efter at forhandlingen om sagen er afsluttet.«
66 I artikel 19, stk. 4, er der paalagt formanden repraesentationsopgaver, der er uden betydning i den foreliggende sammenhaeng.
67 I forretningsordenens artikel 125, stk. 1, er der foretaget en klar fastlaeggelse af de kriterier, i henhold til hvilke det er muligt at undersoege, om et aendringsforslag kan behandles. Selv den generelle henvisning til forretningsordenens bestemmelser giver ikke grundlag for at konkludere, at formanden for Parlamentet har kompetence til at foretage en almindelig retlig kontrol. Forretningsordenen er en samling organisationsforskrifter for parlamentsinstitutionen, der ikke er hverken bestemt eller egnet til at vaere maalestok for en materielretlig kontrol af institutionens retsakter. Efter min opfattelse ville en saadan kontrolkompetence vanskeligt kunne forenes med Parlamentets suveraenitet.
68 Det kunne kun se anderledes ud, hvis man gik ud fra den hypotese, at der forelaa en aabenbart ulovlig retsakt. I saa fald er spoergsmaalet, om institutionens formand skal vaere tvunget til at lukke oejnene for en retsakts materielretlige ulovlighed og indskraenke sig til at undersoege, om retsakten opfylder de formelle betingelser. Da man ikke kan gaa ud fra, at det aktuelle aendringsforslag er aabenbart ulovligt, er det ikke noedvendigt at undersoege spoergsmaalet yderligere i den foreliggende sag. Det skal konkluderes, at formanden for Parlamentet har ret til at foretage en formel undersoegelse af, om forretningsordenen er overholdt. Da det hverken er paavist eller kan formodes, at en bestemmelse i forretningsordenen er overtraadt, maa man gaa ud fra, at der for formanden ikke var nogen foranledning til efter forretningsordenens artikel 125, stk. 3, at forhindre, at aendringsforslag nr. 9 blev behandlet.
b) Manglende begrundelse
69 Sagsoegerens tredje og sidste anbringende er, at der som foelge af den manglende begrundelse er sket en kraenkelse af vaesentlige formforskrifter. Det forholder sig ubestridt saaledes, at der ikke er angivet nogen begrundelse for afgoerelsen vedroerende fastsaettelse af tidsplanen for arbejdet for 1996.
70 Sagsoegte har imidlertid gjort gaeldende, at det ikke var noedvendigt at begrunde afgoerelsen. For det foerste var der tale om en intern organisationsakt, der kun under usaedvanlige omstaendigheder er egnet til at kraenke tredjemands rettigheder. For det andet er en institutions tidsplan for arbejdet umiddelbart forstaaelig. Begrundelsen for at traeffe en afgoerelse vedroerende fastlaeggelse af tidsplanen for arbejdet er saa aabenbar, at det er overfloedigt at foretage en skriftlig begrundelse.
71 I traktatens artikel 190 er der opstillet en udtrykkelig forpligtelse til at begrunde forordninger, direktiver og beslutninger. Disse udgoer faellesskabslovgivers klassiske maader at udstede retsakter paa. De er kendetegnet ved, at de tjener til at medfoere bindende virkninger. Den anfaegtede parlamentsafgoerelse kan ikke formelt indordnes under en af de kategorier retsakter, der naevnes i traktatens artikel 190, og den er heller ikke per se bestemt til at affoede retsvirkninger over for tredjemaend. Efter min opfattelse maa man give sagsoegte medhold i, at fastlaeggelsen af tidsplanen for arbejdet for det kommende kalenderaar i sig selv er indlysende, og at det derfor ikke var paakraevet at begrunde den anfaegtede afgoerelse.
72 Alle sagsoegerens anbringender skal saaledes i sidste ende afvises, og paastanden kan derfor ikke tages til foelge.
Sagens omkostninger
73 I henhold til artikel 69, stk. 2, i procesreglementet paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Da Den Franske Republik har tabt sagen, skal den afholde sagens omkostninger. I henhold til artikel 69, stk. 4, skal den medlemsstat, der er indtraadt i sagen, baere sine egne omkostninger.
C - Forslag til afgoerelse
74 Som konklusion paa de forudgaaende overvejelser foreslaar jeg foelgende afgoerelse:
»1) Europa-Parlamentet frifindes.
2) Den Franske Republik baerer sagens omkostninger.
3) Intervenienten baerer sine egne omkostninger.«
(1) - Dom af 10.2.1983, sag 230/81, Luxembourg mod Parlamentet, Sml. s. 255, af 10.4.1984, sag 108/83, Luxembourg mod Parlamentet, Sml. s. 1945, af 22.9.1988, forenede sager 358/85 og 51/86, Frankrig mod Parlamentet, Sml. s. 4821, og af 28.11.1991, forenede sager C-213/88 og C-39/89, Luxembourg mod Parlamentet, Sml. I, s. 5643.
(2) - Afgoerelse af 20.9.1995 (EFT C 269, s. 55).
(3) - Forslag fra Formandskonferencen af 14.9.1995 (EFT C 269, s. 19).
(4) - EFT C 341, s. 1.
(5) - Min fremhaevelse.
(6) - Jf. artikel 1, litra a), foerste punktum, i Edinburgh-afgoerelsen, hvor det anfoeres, at »Europa-Parlamentet har hjemsted i Strasbourg«.
(7) - Jf. dom af 23.4.1986, sag 294/83, Les Verts mod Parlamentet, Sml. s. 1339, praemis 19.
(8) - Jf. dom i sagerne Les Verts mod Parlamentet (citeret i fodnote 7), praemis 25, Frankrig mod Parlamentet (citeret i fodnote 1), praemis 13, og Luxembourg mod Parlamentet (citeret i fodnote 1), praemis 16.
(9) - Jf. fodnote 8.
(10) - Jf. dom af 10.2.1983 i sagen Luxembourg mod Parlamentet (citeret i fodnote 1), praemis 30, i sagen Frankrig mod Parlamentet (citeret i fodnote 1), praemis 15, og i sagen Luxembourg mod Parlamentet (citeret i fodnote 1), praemis 16 og 24.
(11) - Sag C-314/91, Sml. I, s. 1093.
(12) - Ibidem, praemis 8.
(13) - Ibidem, praemis 9.
(14) - Ibidem, praemis 10 (mine fremhaevelser).
(15) - Jf. EF-traktatens artikel 216, EKSF-traktatens artikel 77 og Euratom-traktatens artikel 189.
(16) - Jf. i denne retning ogsaa dom af 10.2.1983 i sagen Luxembourg mod Parlamentet (citeret i fodnote 1), praemis 24.
(17) - Jf. sag C-267/96 (EFT 1996 C 269, s. 21).
(18) - Jf. EF-traktatens artikel 216, EKSF-traktatens artikel 77 og Euratom-traktatens artikel 189. For nemheds skyld henvises der i det foelgende foerst og fremmest til EF-traktatens bestemmelser.
(19) - Jf. EFT 1993 C 21, s. 105; jf. ogsaa protokol fra moedet den 20.4.1993 (EFT C 150, s. 26 ff.).
(20) - Jf. EF-traktatens artikel 142, EKSF-traktatens artikel 25 og Euratom-traktatens artikel 112. For nemheds skyld henvises der i det foelgende foerst og fremmest til EF-traktatens bestemmelser.
(21) - Forenede sager C-181/91 og C-248/91, Sml. I, s. 3685.
(22) - Jf. praemis 12 (min fremhaevelse).
(23) - Jf. dom i sagen Les Verts mod Parlamentet (citeret i fodnote 7), praemis 23.
(24) - Jf. EF-traktatens artikel 157, 158 og 167.
(25) - Jeg indroemmer, at problemet med hensyn til udnaevnelse af kommissaererne til en vis grad er afhjulpet ved Parlamentets medvirken i henhold til EF-traktatens artikel 158. Denne medvirken blev dog foerst indfoert ved Maastricht-traktaten og fjerner ikke helt problemet.
(26) - For nemheds skyld tales der i det foelgende kun om EF-traktatens artikel 216.
(27) - For nemheds skyld tales der i det foelgende kun om EF-traktatens artikel 142.
(28) - Jf. fodnote 1.
(29) - F.eks. anfoertes foelgende i praemis 38 i dom af 10.2.1983 i sagen Luxembourg mod Parlamentet (citeret i fodnote 1): »Imidlertid skal Parlamentet ifoelge den ovenfor naevnte gensidige forpligtelse til loyalt samarbejde paa sin side respektere medlemsstaternes regeringers kompetence til at fastlaegge institutionernes hjemsted og de i sammenhaeng hermed forudgaaende foreloebige vedtagelser« (min fremhaevelse). Jf. i denne retning ogsaa dommen af 28.11.1991 i sagen Luxembourg mod Parlamentet (citeret i fodnote 1), praemis 52.
(30) - Jf. dom af 10.2.1983 i sagen Luxembourg mod Parlamentet (citeret i fodnote 1), praemis 37; jf. ligeledes dom i sagen Frankrig mod Parlamentet (citeret i fodnote 1), praemis 35.
(31) - Afgoerelse truffet af repraesentanterne for medlemsstaternes regeringer vedroerende den foreloebige placering af visse af Faellesskabernes institutioner og tjenester (JO 152 af 13.7.1967, s. 18).
(32) - Herefter for nemheds skyld omtalt som »plenarmoedeuger«.
(33) - Min fremhaevelse.
(34) - Dom af 10.2.1983 i sagen Luxembourg mod Parlamentet (citeret i fodnote 1) og dommen i sagen Frankrig mod Parlamentet (citeret i fodnote 1).
(35) - Jf. XXV Almindelige Beretning om De Europaeiske Faellesskabers Virksomhed, 1991, s. 404, XXVI Almindelige Beretning om De Europaeiske Faellesskabers Virksomhed, 1992, s. 392, XXVII Almindelige Beretning om De Europaeiske Faellesskabers Virksomhed, 1993, s. 383, Den Almindelige Beretning om Den Europaeiske Unions Virksomhed, 1994, s. 464, Den Almindelige Beretning om Den Europaeiske Unions Virksomhed, 1995, s. 484.
(36) - Foerste og anden behandling af budgettet finder normalt sted i kalenderaarets sidste kvartal.
(37) - Her var der tale om fire gange fire halve dage, altsaa seksten dage paa et aar.
(38) - Ti halve dage pr. uge; dermed blev der i 1995 afholdt tolv gange ti halve dage, altsaa 120 halve dage i loebet af aaret, og i moedekalenderen for 1996, der her er tale om, elleve gange ti halve dage, altsaa 110 halve dage i loebet af aaret.
(39) - Forenede sager 358/85 og 51/86 (citeret i fodnote 1), praemis 36 og 40.
(40) - Ibidem, praemis 40 og 41.
(41) - Afgoerelsen er citeret ovenfor i fodnote 31.
(42) - Sagsoegtes repraesentant har under den mundtlige forhandling forklaret, at de politiske grupper har deres saede i Bruxelles.
(43) - EFT 1995 L 293, s. 1 (herefter »forretningsordenen«).