62017CC0389
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. WATHELET
fremsat den 4. oktober 2018 (
1
)
Sag C-389/17
»Paysera LT« UAB, tidligere »EVP International« UAB
procesdeltager:
Lietuvos bankas
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol))
»Præjudiciel forelæggelse – e-pengeinstitutter – direktiv 2009/110/EF – regler om kapitalgrundlag – kapitalkrav til udøvelsen af aktiviteter, der er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge – begrebet »aktivitet, der er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge« – udstedelse af elektroniske penge til fordel for sælgeren til de modtagne midlers pariværdi«
1.
Er elektroniske penge falske penge eller endog bedrageripenge (
2
)?
2.
Denne anmodning om præjudiciel afgørelse, der er indgivet af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol), vedrører fortolkningen af artikel 5, stk. 2, og artikel 6, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/110/EF (
3
). Den er indgivet i forbindelse med en tvist mellem »Paysera LT« UAB, tidligere »EVP International« UAB (herefter »Paysera«) og Lietuvos bankas (Litauens nationalbank) om metoden til beregning af det kapitalgrundlag, der finder anvendelse på visse betalingstransaktioner, og visse transaktioners betegnelse som betalingstjenester, »der er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge«.
I. Retsforskrifter
A.
Direktiv 2009/110
3.
Af 11. betragtning til direktiv 2009/110 fremgår følgende:
»Der er også behov for lovgivning om startkapital kombineret med lovgivning om løbende kapital for at sikre en passende grad af forbrugerbeskyttelse og for at sikre, at e-pengeinstitutter driver deres virksomhed på en sund og forsigtig måde. I betragtning af elektroniske penges særlige karakter bør der være mulighed for at benytte en alternativ metode til beregning af løbende kapital. Der bør opretholdes en uforbeholden tilsynsmæssig skønsmargen for at sikre, at de samme risici behandles ens for alle udbydere af betalingstjenester, og at beregningsmetoden dækker den specifikke forretningssituation for et givent e-pengeinstitut. Det bør desuden foreskrives, at e-pengeinstitutter skal holde midler, der tilhører indehavere af elektroniske penge, adskilt fra de midler, som e-pengeinstituttet benytter til andre forretningsaktiviteter. E-pengeinstitutter bør ligeledes opfylde krav om en effektiv bekæmpelse af hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme.«
4.
I henhold til artikel 2, nr. 2), i direktiv 2009/110, der har overskriften »Definitioner«, er elektroniske penge »en elektronisk eller magnetisk lagret pengeværdi som repræsenteret ved et krav på udstederen, der er udstedt efter modtagelse af midler med henblik på at gennemføre betalingstransaktioner som defineret i artikel 4, nr. 5), i direktiv 2007/64/EF, og som accepteres af en anden fysisk eller juridisk person end udstederen af elektroniske penge«.
5.
Artikel 5, stk. 2 og 3, i direktiv 2009/110, der har overskriften »Kapitalgrundlag«, bestemmer:
»2.   I forhold til de aktiviteter, der er omhandlet i artikel 6, stk. 1, litra a), og som ikke er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge, skal det kapitalgrundlag, som e-pengeinstitutter skal være i besiddelse af, beregnes i henhold til en af de tre metoder (A, B eller C) i artikel 8, stk. 1 og 2, i direktiv 2007/64/EF. De kompetente myndigheder bestemmer i overensstemmelse med national lovgivning, hvilken metode der er den mest hensigtsmæssige.
I forhold til de aktiviteter, der er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge, skal det kapitalgrundlag, som e-pengeinstitutter skal være i besiddelse af, beregnes i henhold til metode D, som fastsat i stk. 3.
E-pengeinstitutter skal til enhver tid være i besiddelse af et kapitalgrundlag, der er mindst lig med summen af de krav, der er omhandlet i første og andet afsnit.
3.   Metode D: Kapitalgrundlaget for e-pengeinstitutter skal for de aktiviteter, der er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge, mindst være lig med 2% af de gennemsnitligt udestående elektroniske penge.«
6.
Artikel 6 i direktiv 2009/110, der har overskriften »Aktiviteter«, bestemmer følgende i stk. 1, litra a):
»1.   Foruden at udstede elektroniske penge må e-pengeinstitutter udøve følgende aktiviteter:
a)
udbyde de betalingstjenester, der er anført i bilaget til direktiv 2007/64/EF.«
7.
Artikel 11 i direktiv 2009/110, der har overskriften »Udstedelse og genindløsning«, bestemmer i stk. 1 og 2:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at udstedere af elektroniske penge udsteder elektroniske penge til pariværdi ved modtagelse af midler.
2.   Medlemsstaterne sikrer, at udstedere af elektroniske penge når som helst og til pariværdi indløser pengeværdien af elektroniske penge efter anmodning fra indehaveren af elektroniske penge.«
B.
Direktiv 2007/64/EF
8.
Artikel 4, nr. 3) og 5), i direktiv 2007/64/EF (
4
), der har overskriften »Definitioner«, omhandler begreberne »betalingstjeneste« og »betalingstransaktion«:
»3)
»betalingstjeneste«: de forretningsaktiviteter, som er anført i bilaget
[…]
5)
»betalingstransaktion«: handling, der initieres af en betaler eller en betalingsmodtager med henblik på at indbetale, overføre eller hæve midler uden hensyn til eventuelle underliggende forpligtelser mellem betaleren og betalingsmodtageren.
9.
Artikel 8 i direktiv 2007/64, der har overskriften »Beregning af kapitalgrundlag«, bestemmer i stk. 1 og 2:
»1.   Uanset de krav til startkapitalen, der er fastsat i artikel 6, kræver medlemsstaterne, at betalingsinstitutterne til enhver tid har et kapitalgrundlag, der beregnes i henhold til én af følgende tre metoder som fastlagt af de kompetente myndigheder i overensstemmelse med national lovgivning:
Metode A
Betalingsinstituttets kapitalgrundlag skal udgøre et beløb, der mindst er lig med 10% af de faste omkostninger for det foregående år. De kompetente myndigheder kan tilpasse dette krav i tilfælde af en væsentlig ændring i betalingsinstituttets virksomhed siden det foregående år. Har betalingsinstituttet endnu ikke gennemført et helt års drift på datoen for beregningen, kræves det, at selskabets kapitalgrundlag svarer til mindst 10% af de tilsvarende faste omkostninger, der indgår i forretningsplanen, medmindre denne plan af de kompetente myndigheder kræves tilpasset.
Metode B
Betalingsinstituttets kapitalgrundlag skal udgøre et beløb, der mindst er lig med summen af følgende elementer multipliceret med den omregningsfaktor k, der er defineret i stk. 2, hvor betalingsvolumenet (BV) repræsenterer en tolvtedel af det samlede beløb for de betalingstransaktioner, som betalingsinstituttet har gennemført i det foregående år:
a)
4,0% af den pågældende del af BV indtil 5 mio. EUR
plus
b)
2,5% af den pågældende del af BV over 5 mio. EUR indtil 10 mio. EUR
plus
c)
1% af den pågældende del af BV over 10 mio. EUR indtil 100 mio. EUR
plus
d)
0,5% af den pågældende del af BV over 100 mio. EUR indtil 250 mio. EUR
plus
e)
0,25% af den pågældende del af BV indtil 250 mio. EUR.
Metode C
Betalingsinstituttets kapitalgrundlag skal mindst udgøre det samme beløb som den relevante indikator som defineret i litra a) multipliceret med den multiplikationsfaktor, der er defineret i litra b), som igen multipliceres med omregningsfaktoren k som defineret i stk. 2:
a)
Den relevante indikator udgøres af summen af
–
renteindtægter
–
renteudgifter
–
modtagne provisioner og gebyrer, samt
– andre driftsindtægter.
Hvert element medtages i summen med positivt eller negativt fortegn. Indtægter fra ekstraordinære eller uregelmæssige poster må ikke anvendes til beregning af den relevante indikator. Udgifter til outsourcing af tjenester, der leveres af tredjeparter, kan føre til en nedsættelse af den relevante indikator, såfremt disse udgifter opkræves af en virksomhed, der er underlagt tilsyn i henhold til dette direktiv. Den relevante indikator beregnes på grundlag af de seneste observationer for 12 måneder ved udgangen af det seneste regnskabsår. Den relevante indikator beregnes over det seneste regnskabsår. Dog må kapitalgrundlaget beregnet efter metode C ikke falde under 80% af gennemsnittet af de seneste tre regnskabsår for den relevante indikator. Foreligger der ikke reviderede tal, kan betalingsinstituttets egne estimater anvendes.
b)
Multiplikationsfaktoren udgøres af:
i)
10% af den pågældende del af den relevante indikator indtil 2,5 mio. EUR
ii)
8% af den pågældende del af den relevante indikator fra 2,5 mio. EUR indtil 5 mio. EUR
iii)
6% af den pågældende del af den relevante indikator fra 5 mio. EUR indtil 25 mio. EUR
iv)
3% af den pågældende del af den relevante indikator fra 25 mio. EUR indtil 50 mio. EUR
v)
1,5% over 50 mio. EUR.
2.   Den omregningsfaktor k, der anvendes ved metode B og C, fastsættes til:
a)
0,5, hvis betalingsinstituttet kun udbyder den betalingstjeneste, der er anført i punkt 6 i bilaget
b)
0,8, hvis betalingsinstituttet udbyder den betalingstjeneste, der er anført i punkt 7 i bilaget
c)
1, hvis betalingsinstituttet udbyder en af de betalingstjenester, der er anført i punkt 1-5 i bilaget.«
10.
Bilaget til direktiv 2007/64, der har overskriften »Betalingstjenester (artikel 4, nr. 3)«, indeholder listen over de aktiviteter, der betragtes som sådanne:
»1.   Tjenester, der muliggør, at kontantbeløb indsættes på en betalingskonto, samt alle aktiviteter, der er nødvendige for drift af en betalingskonto.
2.   Tjenester, der muliggør kontanthævninger fra en betalingskonto, samt alle aktiviteter, der er nødvendige for drift af en betalingskonto.
3.   Gennemførelse af betalingstransaktioner, herunder overførsler af midler til en betalingskonto hos brugerens udbyder af betalingstjenester eller hos en anden udbyder af betalingstjenester:
–
gennemførelse af direkte debiteringer, herunder direkte engangsdebiteringer
–
gennemførelse af betalingstransaktioner via et betalingskort eller lignende
–
gennemførelse af kredittransaktioner, herunder stående ordrer.
4.   Gennemførelse af betalingstransaktioner, når midlerne er dækket af en betalingstjenestebrugers kreditlinje:
–
gennemførelse af direkte debiteringer, herunder direkte engangsdebiteringer
–
gennemførelse af betalingstransaktioner via et betalingskort eller lignende
–
gennemførelse af kredittransaktioner, herunder stående ordrer.
5.   Udstedelse og/eller indløsning af betalingsinstrumenter.
6.   Pengeoverførselsvirksomhed.
7.   Gennemførelse af betalingstransaktioner, hvor betalerens samtykke til at gennemføre en betalingstransaktion meddeles ved hjælp af alle former for telekommunikation, digitalt udstyr eller IT-udstyr, og betalingen sker til den operatør, der driver telekommunikationssystemet, IT-systemet eller netværket, og som kun handler som mellemmand mellem brugeren af betalingstjenesten og leverandøren af varer og tjenesteydelser.«
II. Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
11.
Paysera er et litauisk selskab, der har tilladelser udstedt af Litauens Centralbank til at drive virksomhed som et e-pengeinstitut og et betalingsinstitut, i henhold til hvilke selskabet har tilladelse til at udstede elektroniske penge og levere tjenesteydelser knyttet til udstedelsen af sådanne penge samt andre betalingstjenester.
12.
Efter en kontrol af sagsøgeren i hovedsagens virksomhed gennemført af tilsynstjenesten for Litauens Centralbank blev det i den anfægtede afgørelse fastslået, at denne sagsøger ikke havde iagttaget metoderne til beregningen af det påkrævede kapitalgrundlag, idet Litauens Centralbank fandt, at de pågældende tjenesteydelser ikke var knyttet til udstedelsen af elektroniske penge.
13.
De tjenesteydelser, der er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge, er nemlig underlagt de krav om opretholdelse af kapitalgrundlaget, der beregnes efter metode D, og som er defineret i artikel 5, stk. 3, i direktiv 2009/110, der kræver mindre løbende kapital for sådanne institutter, end hvis de leverede betalingstjenester uden tilknytning til udstedelsen af elektroniske penge, og for hvilke behovet for kapitalgrundlag beregnes i henhold til metode A, B og C, der er defineret i artikel 8, stk. 1 og 2, i direktiv 2007/64.
14.
Tilsynsmyndigheden nægtede bl.a. at anerkende følgende af sagsøgerens aktiviteter som betalingstjenester knyttet til udstedelsen af elektroniske penge:
–
betalingerne (overførslerne) foretaget af en indehaver af elektroniske penge fra dennes konto for elektroniske penge i sit e-pengeinstitut til tredjemands konti i kreditinstitutter (herefter »tjenesteydelse I«) og
–
opkrævningen af betalinger for varer og/eller tjenesteydelser leveret af kunder (erhvervsdrivende) i et e-pengeinstitut, der har konti for elektroniske penge, fra personer, som erhverver disse varer eller tjenesteydelser, og som ikke deltager i det elektroniske pengesystem (herefter »tjenesteydelse II«).
15.
Den forelæggende ret ønsker som følge heraf oplyst, om disse to tjenesteydelser kan betegnes som tjenesteydelser, der er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge, eller ej.
16.
På denne baggrund har Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Bør artikel 5, stk. 2, sammenholdt med artikel 6, stk. 1, litra a), i [direktiv 2009/110] fortolkes således, at følgende under omstændigheder som de i denne sag omhandlede skal anses for betalingstjenester, der (ikke) er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge:
a)
en betalingstransaktion, hvorved elektroniske penge (indløselige midler), der er indløst til pariværdi, efter anmodning (instruks) fra indehaveren af elektroniske penge til e-pengeinstituttet (udstederen) overføres til en tredjemands bankkonto
b)
en betalingstransaktion, hvorved køberen (betaler) af varer og/eller tjenesteydelser efter sælgerens instruks betaler for varerne og/eller tjenesteydelserne ved at foretage en overførsel/betaling af midler til et e-pengeinstitut (udsteder af elektroniske penge), som efter modtagelse af midlerne udsteder elektroniske penge til sælgeren (indehaver af elektroniske penge) til de modtagne midlers pariværdi?«
III. Retsforhandlingerne ved Domstolen
17.
Ingen af parterne i hovedsagen har fundet det nødvendigt at indgive skriftlige indlæg i den foreliggende sag. Den litauiske regering, den polske regering og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Den litauiske regering og Kommissionen deltog i retsmødet, der blev afholdt den 27. juni 2018.
IV. Bedømmelse
A.
Sammenfatning af parternes bemærkninger
18.
For det første er den litauiske regering i modsætning til den forelæggende ret af den opfattelse, at begrebet »udstedelse af elektroniske penge« ikke omfatter den faktiske udstedelse og indløsning af elektroniske penge.
19.
Den aktivitet, der består i udstedelsen af elektroniske penge, kan kun betragtes som udvekslingen af en nominel dannelse af en pengeværdi ved at overføre denne værdi til et elektronisk medium med henblik på, at personerne ved at modtage de elektroniske penge, der er udstedt af et e-pengeinstitut som betalingsform, kan foretage indbyrdes betalingstransaktioner med denne værdi. Endvidere ville det, når indehaveren af elektroniske penge har indløst de elektroniske penge, som den pågældende besidder, til pariværdien, ikke længere være muligt for den pågældende at udføre betalingstransaktioner i elektroniske penge med denne pengeværdi.
20.
For det andet har den litauiske regering vedrørende begrebet »betalingstjenester, der er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge«, gjort gældende, at anvendelsen af forskellige metoder til beregning af kapitalgrundlag har den virkning, at behovet for løbende kapital hos e-pengeinstitutter, der leverer betalingstjenester, som ikke er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge, er større end for de e-pengeinstitutter, som ikke leverer betalingstjenester, der ikke er knyttet til udstedelsen af en sådan valuta.
21.
Hovedkriteriet for bedømmelsen af, om de specifikke betalingstjenester skal anses for at være knyttet til udstedelsen af elektroniske penge eller ej, bør være omfanget af den potentielle risiko i det konkrete tilfælde. Dette er blevet bekræftet af Kommissionens forslag af 9. oktober 2008 (
5
), der bl.a. indeholder en ændring af kravene på området for løbende kapital i forslaget til det nye direktiv med nye beregningsmetoder, der er baseret på e-pengeinstitutternes og risikoens art.
22.
De forhøjede krav på området for beregning af kapitalen vil derfor blive pålagt kreditinstitutter, der leverer betalingstjenester, der ikke er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge, når de vedrører et bredere spektrum af betalingstjenester.
23.
Den litauiske regering har for det første henledt opmærksomheden på, at det var vedtagelsen af direktiv 2009/110, der gjorde det muligt for e-handelsvirksomheder at udvikle deres aktivitet med henblik på, ud over tjenesteydelser, der har nær tilknytning til udstedelsen af elektroniske penge, at levere de betalingstjenester, der er oplistet i bilaget til direktiv 2007/64, og bl.a. ydelsen af visse lån.
24.
For det andet omfatter den eventuelle risiko, når der leveres betalingstjenester, der ikke er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge, ikke kun indehaverne af elektroniske penge, men også de tredjemænd, der ikke deltager i systemet (kredsen af sådanne tredjemænd kan være meget stor og ubestemt) og derfor ikke har indgået en aftale med et e-pengeinstitut – beskyttelsen af deres rettigheder er som følge heraf mere begrænset.
25.
For den litauiske regering skal to kumulative betingelser være opfyldt for, at en tjenesteydelse kan betragtes som knyttet til udstedelsen af elektroniske penge: i) De elektroniske penge skal udstedes på det tidspunkt, hvor tjenesteydelsen bliver leveret, og ii) tjenesteydelsen skal udføres mellem deltagere i det elektroniske pengesystem.
26.
Hvad angår forholdet mellem tjenesteydelse I og udstedelsen af elektroniske penge hævder den litauiske regering, at der ikke er nogen tvivl om, at de elektroniske penge skal være udstedt, allerede inden udførelsen af tjenesteydelse I begynder, og den er af den opfattelse, at tjenesteydelse I svarer til en overførsel som den i nr. 3), tredje led, i bilaget til direktiv 2007/64 omhandlede.
27.
For at overføre til bankkonti accepterer kreditinstitutternes kunder ikke elektroniske penge, men midler, der er modtaget, når de elektroniske penge er blevet konverteret til deres pariværdi. Tjenesteydelse I vil derfor være den transaktion, hvorved e-pengeinstituttet (udstederen) efter anmodning fra indehaveren af elektroniske penge overfører de elektroniske penge til tredjemands konto i et kreditinstitut efter at have konverteret dem til deres pariværdi.
28.
Betalingstransaktionen vil derfor være blevet gennemført mellem indehaveren af de elektroniske penge og en tredjemand. Der er således tale om en »udgående« betaling. En sådan betaling kan kun anses for at være knyttet til udstedelsen af elektroniske penge, hvis den foretages mellem to deltagere i det elektroniske pengesystem.
29.
Den litauiske regering har ligeledes fremhævet, at tjenesteydelse I ikke er knyttet til eller betragtes som identisk med indløsningen af elektroniske penge. I henhold til artikel 11, stk. 2, i direktiv 2009/110 er en indløsning af elektroniske penge nemlig kun indløsningen af pengeværdien af elektroniske penge til pariværdi til indehaveren af de elektroniske penge.
30.
Denne definition er også i overensstemmelse med målene med direktiv 2009/110, der fremgår af betragtningerne dertil, som tager sigte på at bevare og styrke elektroniske pengeindehaveres tillid, der når som helst kan indløse dem til pariværdi.
31.
Ved tjenesteydelse I refunderes de elektroniske penge ikke til indehaveren af de elektroniske penge til pariværdi. Målet for indehaveren af de elektroniske penge er at foretage betalinger og afregning for varer og tjenesteydelser. Metoden og fremgangsmåden for indløsningen af pengene har i øvrigt en afgørende betydning for fastlæggelsen af, om en konkret tjenesteydelse skal anses for en indløsning af elektroniske penge eller en betalingstjeneste, der ikke er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge.
32.
Om forholdet mellem tjenesteydelse II og udstedelsen af elektroniske penge har den litauiske regering anført, at den leveres på følgende måde: 1) Efter sælgerens instruks overfører køberen pengene for de varer eller tjenesteydelser, der er erhvervet, på anmoderens bankkonto og 2) når midlerne er modtaget, udsteder e-pengeinstituttet omgående de elektroniske penge, som den indsætter på den erhvervsdrivendes konto for elektroniske penge.
33.
For det første er det således ubestrideligt, at de midler, som instruksafgiveren har modtaget, ved tjenesteydelse II omregnes til elektroniske penge og krediteres på den konto, der tilhører indehaveren af de elektroniske penge. Selve betalingen vil dog først blive foretaget til pariværdi og ikke i elektroniske penge. Betalingstransaktionen betragtes som fuldendt på det tidspunkt, hvor e-pengeinstituttet modtager midlerne på dets konto i et kreditinstitut. De elektroniske penge udstedes først i anden omgang. Denne efterfølgende udstedelse af de elektroniske penge er kun en følge af den omstændighed, at der er indgået en tilsvarende aftale dels mellem leverandøren af varer og/eller udbyderen af tjenesteydelsen, dels e-pengeinstituttet. Tjenesteydelse II opfylder heller ikke det andet kriterium, som den litauiske regering har udviklet, idet den foretages mellem en tredjemand og en indehaver af elektroniske penge.
34.
For det andet drejer det sig i det foreliggende tilfælde om en »indgående« betaling i det elektroniske pengesystem og ikke en betaling, der er »foretaget« inden for dette system mellem dets deltagere.
35.
Som følge heraf kan heller ikke tjenesteydelse II betragtes som en tjenesteydelse, der er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge.
36.
Den polske regering finder i første omgang, at udtrykket »betalingstjenester, der ikke er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge«, skal forstås som henvisninger til de betalingstjenester, der er henvist til i direktiv 2007/64, og som, uden udstedelse af elektroniske penge, leveres af et kreditinstitut til udførelsen af disse betalingstjenester. De betalingstjenester, der er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge, er derimod betalingstjenester, der gennemføres med en udstedelse af elektroniske penge af et e-pengeinstitut.
37.
Et e-pengeinstitut, der udøver den aktivitet, der består i udstedelsen af elektroniske penge og leveringen af betalingstjenester, der er knyttet til denne udstedelse, er således forpligtet til at opretholde sit kapitalgrundlag som minimum på det niveau, der er beregnet i henhold til den i direktiv 2009/110 fastsatte metode D.
38.
Hvis dette kreditinstitut også leverer andre betalingstjenester, navnlig hvad angår betalinger i kontopenge, skal minimumsniveauet for kravene til kapitalgrundlaget dog i så fald beregnes i overensstemmelse med metode A, B eller C, der er defineret i artikel 8, stk. 1 og 2, i direktiv 2007/64.
39.
Denne fortolkning understøttes af artikel 2, stk. 2, i direktiv 2009/110, som definerer elektroniske penge.
40.
For det første kan elektroniske penge ikke sammenlignes med kontopenge og ikke identificeres som sådan. Sidstnævnte udgør nemlig en regnskabspostering på et kreditinstituts betalingskonto eller bankens postering på kundens bankkonto, hvilket viser, at betalingsinstituttet har en forpligtelse til at betale (indløse) et bestemt pengebeløb. Den afregning, der gennemføres i kontopenge, og således gennem det formidlende bank- eller betalingsinstitut, udgør ikke de jure leveringen af en monetær tjenesteydelse forstået som overførslen af kontrollen over kontanterne, men kun overdragelse af det krav, der vedrører betalingen af et fastsat kontantbeløb og den afregning, der er knyttet til denne, sammenholdt med debitorskiftet, hvis betaleren og modtageren foretager transaktioner med andre betalingsinstitutter eller banker.
41.
For det andet ville elektroniske penge i modsætning til kontopenge ikke være en regnskabspostering, der udtrykker forpligtelsen til at betale kontant, men en pengeværdi, der er udstedt og opbevaret i elektronisk, herunder magnetisk, form, og som er knyttet til udstederens forpligtelse til systematisk tilbagekøb fra indehaveren. Det består således af en overførsel af kontrollen over pengeværdierne mellem betaleren og modtageren af betalingen.
42.
De elektroniske penge svarer derfor til kontanter, der ligeledes virker gennem overførsel af kontrollen. Forskellen ligger i denne valutas immaterielle karakter og i den manglende generelle forpligtelse til at modtage den.
43.
Pengeværdien udstedes i bytte for kontanter eller kontopenge og medfører en forpligtelse til at tilbagekøbe pengeværdien. Tilbagekøbet finder sted ved betaling i kontanter eller kontopenge, der svarer til værdien af de elektroniske penge, der er udstedt i bytte for indløsningen af den udstedte pengeværdi. Efter udstedelsen af elektroniske penge sælger udstederen (e-pengeinstituttet) på en eller anden måde pengeværdien, dvs. stiller den til rådighed for køberen, i bytte for betalingen af et vist pengebeløb, og udstederen påtager sig samtidig at købe disse pengeværdier fra hver af deres indehavere.
44.
De elektroniske penge udstedes således for at udføre betalingstransaktioner. Således kan de pengeværdier, der er udstedt til andre formål, eller de pengeværdier, hvormed det ikke er muligt at udføre betalingstransaktioner, ikke betragtes som elektroniske penge. Der kan også kun tales om elektroniske penge, når disse modtages af mindst to personer, og ingen af dem er udstederen.
45.
Det følger heraf, at hvis forestillingen om en given betalingstjeneste forudsætter, at alle betalingstransaktioner udføres med kontopenge, der er skabt efter købet af elektroniske penge, medfører dette, at den omhandlede tjenesteydelse ikke vil kunne betragtes som en tjenesteydelse, der er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge.
46.
Derfor kan tjenesteydelser, som gennemføres ved forudgående omregning af de elektroniske penge til kontopenge med det formål efterfølgende at overføre kontopengene til den konto, der tilhører modtageren af betalingen, ikke betragtes som tjenesteydelser, der er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge. Af tilsvarende årsager kan de betalingstjenester, der består i at modtage betalinger i kontopenge for derpå at omregne de modtagne midler til elektroniske penge, heller ikke betragtes som tjenesteydelser, der er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge.
47.
Som følge heraf har de tjenesteydelser, der er leveret af sagsøgeren i hovedsagen, ikke karakter af betalingstjenester, der er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge, eftersom de er blevet gennemført ved anvendelsen af kontopenge.
48.
Kommissionen har i det væsentlige gjort gældende, at det skal vurderes i hvert enkelt tilfælde, om de pågældende betalingstjenester er uafhængige eller subsidiære.
49.
Tjenesteydelse I vedrører en betalingstransaktion, hvor e-pengeinstituttet efter anmodning fra indehaveren af de elektroniske penge indløser pengene til pariværdi og overfører dem til en tredjemands bankkonto, hvilket bekræftes af artikel 5, stk. 2, i direktiv 2009/110.
50.
Tjenesteydelse II vedrører en betalingstjeneste, hvorved køberen af varer og/eller tjenesteydelser efter sælgerens instruks betaler for sine varer og/eller tjenesteydelser ved at foretage en overførsel af midler til kreditinstituttet, som efter modtagelse af midlerne udsteder elektroniske penge til sælgeren til de modtagne midlers pariværdi.
51.
Kommissionen er af den opfattelse, at leveringen af betalingstjenester, hvad enten de er eller ikke er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge, skal bedømmes ud fra e-pengeinstituttets perspektiv. I forbindelse med tjenesteydelse II modtager e-pengeinstituttet pengene fra køberen af varerne og/eller tjenesteydelserne til fordel for indehaveren af de elektroniske penge og udsteder på ny elektroniske penge. Denne tjenesteydelse er således nødvendig for at gøre det muligt at udstede elektroniske penge. Det drejer sig ikke om en uafhængig tjeneste.
52.
Som følge heraf skal tjenesteydelse I og II betragtes som tjenesteydelser, der er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge.
B.
Bedømmelse
1. Indledende bemærkninger
53.
Indledningsvis vil jeg nævne nogle kendte eksempler på elektroniske penge, såsom Proton i Belgien, miniCASH i Luxembourg, Moneo i Frankrig eller Geldkarte i Tyskland (alle på grundlag af et kort), men også PayPal over hele verden (pengene lagres kun på et netværk på »databaseret« eller virtuelt grundlag) – mens bitcoin ikke er elektroniske penge (
6
).
54.
Det præjudicielle spørgsmål har til formål at fortolke det i det nævnte direktivs artikel 5, stk. 2, anvendte udtryk »aktiviteter, der er omhandlet i artikel 6, stk. 1, litra a), [i direktiv 2009/110], og som ikke er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge«.
55.
Den pågældende sag rejser således spørgsmålet om, hvorvidt: i) en betalingstransaktion, hvorved elektroniske penge (indløselige midler) efter anmodning fra indehaveren af elektroniske penge til e-pengeinstituttet overføres til en tredjemands bankkonto til pariværdi, og ii) en betalingstransaktion, hvorved køberen af varer og/eller tjenesteydelser efter sælgerens instruks betaler for de erhvervede varer og/eller tjenesteydelser ved at foretage en overførsel af midler til et e-pengeinstitut (udsteder af elektroniske penge), som efter modtagelse af midlerne udsteder elektroniske penge til sælgeren (indehaver af elektroniske penge) til de modtagne midlers pariværdi, på grundlag af nævnte bestemmelse skal anses for at være aktiviteter, der er »knyttet til udstedelsen af elektroniske penge«, eller ej.
56.
Indsatsen er høj, eftersom kravene til kapitalgrundlag i overensstemmelse med artikel 5, stk. 2, i direktiv 2009/110 varierer afhængigt af, om leveringen af tjenesteydelserne er, eller ikke er, knyttet til det pågældende kreditinstituts udstedelse af elektroniske penge.
57.
E-pengeinstitutter, som udøver aktiviteter, der er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge, skal således beregne deres kapitalgrundlag i henhold til metode D (
7
), mens de, der udøver aktiviteter, der ikke er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge, skal beregne deres krav til kapitalgrundlaget i henhold til metode A, B eller C (
8
), som pålægger krav til kapitalgrundlag, der er højere end efter metode D.
2. Ordlyden af direktiv 2009/110
58.
Den forelæggende rets spørgsmål hænger sammen med, at artikel 5, stk. 2, og artikel 6, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/110 hverken definerer (
9
)»de aktiviteter, […] som ikke er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge« (artikel 5, stk. 2), eller de »aktiviteter, der er knyttet« hertil, og heller ikke de »betalingstjenester« [artikel 6, stk. 1, litra a)], som e-pengeinstitutterne kan udføre, da den sidstnævnte bestemmelse kun indeholder en henvisning til en liste, der fremgår af bilaget til direktiv 2007/64 (
10
).
59.
Jeg skal kun bemærke, at ordlyden vedrører aktiviteter, der er »knyttet til« eller ej, som efter min opfattelse synes at udelukke den litauiske regerings argument om, at de omhandlede transaktioner – for at falde ind under anvendelsesområdet for artikel 5, stk. 2, i direktiv 2009/110 – skal være fuldstændig »integreret« i det elektroniske pengesystem.
60.
De øvrige artikler i direktiv 2009/110 bør analyseres.
61.
Artikel 1, stk. 1, i direktiv 2009/110, som definerer dets anvendelsesområde (såvel som dets reguleringsmæssige rækkevidde), bestemmer, at denne EU-retsakt fastsætter »regler for [udstedelse] af elektroniske penge«. Det samme direktivs artikel 11, stk. 1, som fremgår af afsnit III, der har overskriften »Udstedelse og genindløsning«, stiller krav om, at elektroniske penge udstedes til pariværdi ved modtagelse af midler. Det nævnte direktivs artikel 11, stk. 2, stiller krav om indløsning af de elektroniske penge til pariværdi når som helst efter anmodning fra indehaveren af de elektroniske penge.
62.
For at sætte disse bestemmelser i artikel 11 i sammenhæng med de øvrige bestemmelser i direktiv 2009/110 mener jeg, at den forelæggende ret med rette har fundet, at »udstedelsen af elektroniske penge« i henhold til dette direktiv bl.a. omfatter udstedelsen af denne valuta og indløsningen heraf.
63.
På samme måde kan det antages, at formålet med de elektroniske penge (som kan udledes af definitionen i artikel 2, stk. 2, i direktiv 2009/110, nemlig gennemførelsen af betalingstransaktioner) ikke betyder, at det kun er betalingstransaktionerne med elektroniske penge, som har forbindelse med de betalingstjenester, der er knyttet til den omhandlede udstedelse af elektroniske penge. Det er uomtvisteligt, at udstedelsen af denne valuta og indløsningen heraf sædvanligvis foretages som betalingstransaktioner fra andre midler (
11
).
64.
Jeg er (som Kommissionen) af den opfattelse, at det også fremgår af begrebet elektroniske penge, der er defineret i artikel 2, stk. 2, i direktiv 2009/110, som henviser til de betalingstransaktioner, der er defineret i artikel 4, nr. 5), i direktiv 2007/64 (
12
), at de betalingstjenester, der er knyttet til de elektroniske penge, ikke alene omfatter de tjenesteydelser, der er knyttet til udstedelsen, men også dem, der er knyttet til indløsningen af de elektroniske penge.
65.
Den litauiske regering har anført, at artikel 11, stk. 1 og 2, i direktiv 2009/110 sondrer klart mellem udstedelsen og indløsningen, der derfor ikke kan betragtes som knyttet til hinanden.
66.
Dette argument kan ikke tiltrædes.
67.
Det skal nemlig fremhæves, at udstedelsen og indløsningen ganske vist er to adskilte funktioner og derfor reguleres af henholdsvis artikel 11, stk. 1 og 2, i direktiv 2009/110. Det er imidlertid klart, at det var EU-lovgivers hensigt, at de alligevel skulle være tæt knyttet.
68.
Det bestemmes i artikel 11, stk. 2, i direktiv 2009/110, at »[m]edlemsstaterne sikrer, at udstedere af elektroniske penge når som helst […] indløser pengeværdien af elektroniske penge […].« Retten til indløsning opstår således automatisk og er ubetinget. Det drejer sig således ikke om en selvstændig funktion.
69.
Det følger heraf, at den pågældende betalingstjeneste for at være »knyttet« hertil skal være uundværlig for udstedelsen eller indløsningen af elektroniske penge.
70.
Jeg er enig med Kommissionen i, at det fremgår af direktiv 2009/110, at betalingstjenesterne – der er knyttet eller ikke knyttet hertil – kan leveres uden for det elektroniske pengesystem.
71.
Dette er klart, eftersom såvel udstedelsen som indløsningen af de elektroniske penge altid har en vis tilknytning til en almindelig bankkonto. I modsætning til, hvad den litauiske regering har anført, er det derfor i denne henseende irrelevant, at personen mister muligheden for at betale med elektroniske penge.
72.
Det følger heraf, at udstedelsen af elektroniske penge og indløsningen heraf er to forskellige, men ikke selvstændige, funktioner.
73.
Begrebet »genindløselighed« skal nemlig forstås som forbrugerens mulighed for til enhver tid at kunne inddrive sine elektroniske penge ved overførsel eller i kontanter (
13
).
74.
Med andre ord udgør udstedelsen af elektroniske penge kun en del af processen, mens den anden del svarer til indløsningen af denne valuta (
14
).
75.
Denne dualisme er godt forklaret af P. Storrer, som (navnlig vedrørende gennemførelsen af direktiv 2009/110 i fransk ret) skriver, at »[d]e elektroniske pengeenheder kaldes værdienheder, som hver udgør et krav, der er inkorporeret i en sikkerhed […] begrebet krav mod udstederen er karakteristisk ved de elektroniske penge og gør det muligt at skelne dem fra kontopenge, der er udskillelige fra deres opbevaringssted, kontoen […] [Dette drejer sig kun om] to sider af det samme krav – Det elektroniske pengekrav har to sider, alt efter om det vedrører indehaverens side: indløsningskrav […], eller modtagerens side: omregningskrav […] Jeg mener, […] at elektroniske penge i sagens natur er genindløselige, og at indløsningen i øvrigt er underlagt en detaljeret ordning, som udgør det væsentlige i kontraktretten om elektroniske penge […] [D]e elektroniske penge synes snarere at kunne indløses i kraft af deres natur end i henhold til reguleringen heraf. Denne genindløselighed vil nemlig snarere tilføje et yderligere kriterium til at identificere et elektronisk pengeprodukt, end at det vil være en følge af dets kvalificering (
15
).«
76.
For at vende tilbage til artikel 11, stk. 2, i direktiv 2009/110 pålægger denne medlemsstaterne at sikre, at udstedere af elektroniske penge når som helst og til pariværdi indløser pengeværdien af elektroniske penge efter anmodning fra indehaveren af elektroniske penge (en analog regel er pålagt udstedelsen af denne valuta i henhold til den nævnte artikels stk. 1). I øvrigt foretages både udstedelse af elektroniske penge og indløsningen heraf ved hjælp af betalingstransaktioner fra andre midler (eksempelvis ved hjælp af en transaktion med betalingskort eller en løbende kreditoverførselstransaktion).
77.
Det følger heraf, at de betalingstjenester, »som ikke er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge«, der er omhandlet i artikel 5, stk. 2, i direktiv 2009/110, også bør omfatte de betalingstjenester, der ikke er knyttet til indløsningen af de elektroniske penge.
78.
For så vidt som de betalingstjenester, der er knyttet til udstedelsen (eller til indløsningen) af de elektroniske penge, ikke i øvrigt er defineret i direktiv 2009/110, er jeg (ligesom Kommissionen) af den opfattelse, at alle de betalingstjenester, der er nødvendige for at muliggøre udstedelsen eller indløsningen af elektroniske penge, skal betragtes som betalingstjenester, der er »knyttet til udstedelsen af elektroniske penge« (artikel 5, stk. 2, i direktiv 2009/110). Med andre ord skal disse tjenesteydelser antage en subsidiær karakter ved udstedelsen af de elektroniske penge.
79.
Som følge heraf skal det i hvert enkelte tilfælde vurderes, om de pågældende betalingstjenester er uafhængige eller subsidiære. Hvis betalingstjenesten leveres med det formål at muliggøre udstedelsen eller indløsningen af de elektroniske penge, skal denne tjenesteydelse anses som knyttet hertil.
3. Anvendelse på de to transaktioner, der er omhandlet i denne sag
80.
Det første tilfælde, der henvises til i det præjudicielle spørgsmål, vedrører en betalingstransaktion, hvor e-pengeinstituttet efter anmodning fra indehaveren af de elektroniske penge indløser pengene til pariværdi og overfører dem til tredjemands bankkonto til denne værdi.
81.
Overførslen af midler, der er fremkommet efter et e-pengeinstituts indløsning af elektroniske penge, er nært knyttet til udstedelsen af de elektroniske penge, der – som jeg allerede har nævnt – også bør omfatte indløsningen.
82.
Overførslen af disse indløste midler bør dog kun være en del af én og samme transaktion, som gennemføres af e-pengeinstituttet. I tilfælde af, at overførslen af de indløste midler til en anden bankkonto ikke er genstand for én og samme transaktion, skal den nævnte overførsel betragtes som en uafhængig betalingstjeneste.
83.
I henhold til artikel 7, stk. 1, i direktiv 2009/110 er e-pengeinstituttet forpligtet til i overensstemmelse med artikel 9, stk. 1 og 2, i direktiv 2007/64 at beskytte de midler, det har modtaget som vederlag for de elektroniske penge, der er blevet udstedt.
84.
Jeg er enig med Kommissionen i, at dette betyder, at e-pengeinstituttet er forpligtet (
16
) til at beskytte disse midler op til de elektroniske pengebeløb, der er indsat på kreditinstituttets konti. Til gengæld er der ingen sådan forpligtelse til at beskytte midlerne, når de elektroniske penge er blevet indløst. Disse regler kan baseres på, at overførslen af midler skal finde sted umiddelbart, efter at e-pengeinstituttet har indløst midlerne til indehaveren af de elektroniske penge. Hvis de indløste midler tilbageholdes længere af e-pengeinstituttet, bestemmes det i artikel 7, stk. 3, i direktiv 2009/110, at de beskyttelseskrav, der er fastsat i artikel 9 i direktiv 2007/64, finder anvendelse. Det følger heraf, at midlerne skal være beskyttet, for at der leveres en uafhængig betalingstjeneste i overensstemmelse med bestemmelserne i direktiv 2007/64.
85.
Som følge heraf er det korrekt, når den forelæggende ret i forelæggelsesafgørelsen konkluderer, at for så vidt som udstedelsen af elektroniske penge også omfatter den indløsning af pengene, der er fastsat i artikel 11, stk. 2, i direktiv 2009/110, skal den omhandlede betalingstjeneste (tjenesteydelse I) anses for en betalingstransaktion, »som er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge« i henhold til direktivets artikel 5 og 6, når de indløste midler overføres til en tredjemands bankkonto efter anmodning fra indehaveren af de elektroniske penge.
86.
Det andet tilfælde, som den forelæggende ret har henvist til, omhandler den betalingstransaktion, hvorved køberen (betaleren) af varer og/eller tjenesteydelser efter sælgerens instruks betaler sine varer og/eller tjenesteydelser ved at foretage en overførsel af midler til et e-pengeinstitut (udsteder af elektroniske penge), som efter modtagelse af midlerne udsteder elektroniske penge til sælgeren (indehaver af elektroniske penge) til de modtagne midlers pariværdi.
87.
Som Kommissionen med rette har anført, skal leveringen af betalingstjenester, hvad enten disse er knyttet eller ikke knyttet til udstedelsen af elektroniske penge, betragtes ud fra e-pengeinstituttets perspektiv.
88.
I det omhandlede tilfælde modtager e-pengeinstituttet midler fra køberen af varerne og/eller tjenesteydelserne og overfører dem til sælgeren ved at udstede elektroniske penge. I dette tilfælde er den betalingstjeneste, inden for rammerne af hvilken e-pengeinstituttet modtager og udsteder de elektroniske penge, nødvendig for at muliggøre selve udstedelsen af elektroniske penge. Det drejer sig således ikke om en uafhængig tjenesteydelse.
89.
Som følge heraf er jeg ligeledes enig med den forelæggende ret i, at det forhold, at købere (betalere) af varer og/eller tjenesteydelser overfører (betaler) midler til sagsøgeren (e-pengeinstituttet) som betaling for varerne og/eller tjenesteydelserne snarere end med henblik på udstedelse af elektroniske penge, er irrelevant. Disse købere (betalere) foretager de omhandlede indbetalinger til sagsøgeren for de købte varer og/eller tjenesteydelser efter den erhvervsdrivendes instruks (sagsøgerens kunde), og sidstnævnte har indgået en aftale med sagsøgeren, som efter modtagelsen af de pågældende midler fra køberne omgående udsteder elektroniske penge til de modtagne midlers pariværdi. Købernes formål modsiger derfor ikke, at der er en direkte forbindelse mellem betalingstransaktionen og udstedelsen af elektroniske penge.
90.
Jeg er derfor af den opfattelse, at den omhandlede betalingstjeneste (tjenesteydelse II) ligeledes skal anses for en aktivitet, der er »knyttet til udstedelsen af elektroniske penge«.
V. Forslag til afgørelse
91.
Henset til det ovenstående foreslår jeg Domstolen, at den besvarer det præjudicielle spørgsmål, der er forelagt af Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litauens øverste forvaltningsdomstol), således:
»Artikel 5, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/110/EF af 16. september 2009 om adgang til at optage og udøve virksomhed som udsteder af elektroniske penge og tilsyn med en sådan virksomhed, ændring af direktiv 2005/60/EF og 2006/48/EF og ophævelse af direktiv 2000/46/EF skal fortolkes således, at de følgende betalingstjenester under omstændigheder som de i denne sag omhandlede skal anses for betalingstjenester, der er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge:
a)
betalingstjenester, hvorved et e-pengeinstitut, som udsteder elektroniske penge, efter anmodning fra indehaveren af de elektroniske penge gennemfører en enkelt transaktion, der omfatter både indløsningen af de elektroniske penge og overførslen af midlerne til en tredjemands bankkonto, og
b)
betalingstjenester, hvorved køberen (betaleren) af varer og/eller tjenesteydelser efter sælgerens instruks betaler for varerne og/eller tjenesteydelserne ved at foretage en overførsel af midler til et e-pengeinstitut (udsteder af elektroniske penge), som efter modtagelse af midlerne udsteder elektroniske penge til sælgeren (indehaver af elektroniske penge) til de modtagne midlers pariværdi.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – Selv om det sidstnævnte udtryk oftest forbindes med bitcoin (P. Storrer, Droit de la monnaie électronique, RB Édition, Paris, 2014, s. 23). Jf. fodnote 6 i dette forslag til afgørelse.
(
3
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 16.9.2009 om adgang til at optage og udøve virksomhed som udsteder af elektroniske penge og tilsyn med en sådan virksomhed, ændring af direktiv 2005/60/EF og 2006/48/EF og ophævelse af direktiv 2000/46/EF (EUT 2009, L 263, s. 7, herefter »direktiv 2009/110«).
(
4
) – Europa Parlamentets og Rådets direktiv af 13.11.2007 om betalingstjenester i det indre marked og om ændring af direktiv 97/7/EF, 2002/65/EF, 2005/60/EF og 2006/48/EF og om ophævelse af direktiv 97/5/EF (EUT 2007, L 319, s. 1, herefter »direktiv 2007/64«).
(
5
) – Forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om adgang til at optage og udøve virksomhed som udsteder af elektroniske penge og tilsyn med en sådan virksomhed, ændring af direktiv 2005/60/EF og 2006/48/EF og ophævelse af direktiv 2000/46/EF (KOM(2008) 627 endelig).
(
6
) – Selv om et stort antal personer (fejlagtigt) tror, at det er tilfældet. Det er snarere en virtuel valuta, som »hverken svarer til definitionen af et betalingsmiddel i henhold til loven om monetære og finansielle forhold eller mere specifikt til definitionen af elektroniske penge, i det omfang bitcoin ikke udstedes efter […] modtagelse af midler. Derudover er bitcoin, i modsætning til elektroniske penge, ikke forsynet med en retlig garanti for indløsning til enhver tid og til pariværdi« (Banque de France, Les dangers liés au développement des monnaies virtuelles: l’exemple du bitcoin, Focus, nr. 10, 5.12.2013).
(
7
) – Jf. artikel 5, stk. 3, i direktiv 2009/110.
(
8
) – Jf. artikel 8, stk. 1 og 2, i direktiv 2007/64.
(
9
) – Dette var heller ikke tilfældet for det tidligere direktiv (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/46/EF af 18.9.2000 om adgang til at optage og udøve virksomhed som udsteder af elektroniske penge og tilsyn med en sådan virksomhed (EUT 2000, L 275, s. 39)). Jf. eksempelvis M. Vereecken, »Monnaie électronique: commentaire des directives européennes«, Euredia, nr. 1, 2004, s. 43-79, som, jeg tilføjer, også ofte er relevant for bestemmelserne i (det nye) direktiv 2009/110.
(
10
) – Det skal fremhæves, at selv om dette bilag angiver de aktiviteter, som udstederne af elektroniske penge må udøve, siger det ikke noget om, hvorvidt disse aktiviteter er knyttet til udstedelsen af elektroniske penge eller ej.
(
11
) – Jf. artikel 11, stk. 1 og 2, i direktiv 2009/110.
(
12
) – Betalingstransaktionerne defineres i artikel 4, nr. 5), i direktiv 2007/64 som en »handling, der initieres af en betaler eller en betalingsmodtager med henblik på at indbetale, overføre eller hæve midler uden hensyn til eventuelle underliggende forpligtelser mellem betaleren og betalingsmodtageren«.
(
13
) – Jf. artikel 5 i Kommissionens forslag (KOM(2008) 627 endelig), der er henvist til i fodnote 5 i dette forslag til afgørelse.
(
14
) – Jf. om indløsningsprincippet bl.a. C. Poullet og R. Vuitton, »La remboursabilité de la monnaie électronique«, Bulletin du Cercle François Laurent, nr. 3, 2004, s. 93-147.
(
15
) – Jf. P. Storrer, Droit de la monnaie électronique, RB Édition, Paris, 2014, s. 61-65. Jf. ligeledes J. Lasserre Capdeville, »Le droit régissant le paiement par monnaie électronique en France«, Revue Lamy Droit des affaires, nr. 73, juli-august 2012, s. 93-97. For Østrig jf. H. Gerhartinger, Elektronisches Geld im österreichischen Bank- und Privatrecht, Bank Verlag Wien, Köln, 2010. Jf. også A. Bulearcă, »Electronic Money, Means of Payment in Domestic and International Economic Exchanges. Statutory Changes at EU and EEA Level«, i C.S. Sararu (red.), Studies of Business Law: Recent Developments and Perspectives, Peter Lang, Frankfurt am Main, 2013, s. 195-210, som også vedrører gennemførelsen af direktiv 2009/110 i Rumænien.
(
16
) – Når den anvender de i artikel 9, stk. 1, litra a), b), eller c), i direktiv 2007/64 fastsatte metoder.