61991CC0047(01)_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. Den foreliggende sag angaar en paastand om annullation af en skrivelse, som Kommissionen sendte til den italienske regering den 23. november 1990. I skrivelsen meddelte Kommissionen, at den havde besluttet at indlede proceduren i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, med hensyn til en stoette, de italienske myndigheder havde tilkendt Italgrani SpA (herefter benaevnt "Italgrani"), og den henledte opmaerksomheden paa, at de paagaeldende stoetteforanstaltninger ikke maatte gennemfoeres, foer proceduren havde foert til en endelig beslutning.
I en dom afsagt den 30. juni 1992 (1) har Domstolen allerede fastslaaet, at annullationssoegsmaalet kan antages til realitetsbehandling. Domstolen skal nu tage stilling til, om sagsoegeren boer gives medhold.
Sagens baggrund
2. Med henblik paa at haandhaeve det principielle forbud mod statsstoette i henhold til traktatens artikel 92 er der i artikel 93, stk. 1 og 2, indfoert en raekke procedurer, saaledes at det kan afgoeres, om allerede eksisterende eller nye stoetteforanstaltninger er forenelige med faellesmarkedet.
Den undersoegelse, der skal foretages med hensyn til nye stoetteforanstaltninger, adskiller sig paa ét grundlaeggende punkt fra undersoegelsen vedroerende eksisterende stoetteforanstaltninger, idet en medlemsstat i henhold til artikel 93, stk. 3, sidste punktum, ikke maa gennemfoere nye stoetteforanstaltninger (2), saa laenge undersoegelsen staar paa, mens en tilsvarende suspensionsforpligtelse ikke gaelder for eksisterende stoetteforanstaltninger (3).
3. Den 12. april 1990 godkendte Comitato Interministeriale per il coordinamento della Politica Industriale (et italiensk tvaerministerielt udvalg til samordning af industripolitikken, herefter benaevnt "CIPI") en kontrakt, som var indgaaet mellem paa den ene side ministeriet for interventioner i Mezzogiorno og paa den anden side Italgrani, som har hjemsted i Napoli, og hvis virksomhed omfatter forarbejdning af korn (4). I henhold til kontrakten fik Italgrani tilkendt en stoette paa 522,3 mia. LIT til finansiering af investeringer paa 964,5 mia. LIT (5). Stoetten skulle ydes inden for rammerne af en stoetteordning, som var indfoert ved lov nr. 64/86 af 1. marts 1986 om reglerne for ekstraordinaer stoette til Mezzogiorno (6).
Lov nr. 64 blev i overensstemmelse med traktatens artikel 93, stk. 3, anmeldt til Kommissionen den 2. maj 1986. Stoetteforanstaltningerne i henhold til loven blev delvist (7) og paa visse betingelser godkendt af Kommissionen ved beslutning 88/318/EOEF af 2. marts 1988 (8). Der blev specielt opstillet betingelser med hensyn til stoetteintensiteten (9), og i beslutningens artikel 9 bestemte Kommissionen foelgende:
"Italien skal ved anvendelsen af denne beslutning overholde de til enhver tid gaeldende faellesskabsbestemmelser om samordning af de forskellige former for stoette til industri, landbrug og fiskeri."
4. Efter at Kommissionen havde modtaget klager over stoetten til Italgrani, dels fra en konkurrerende virksomhed, Casillo Grani, dels fra en producentsammenslutning inden for stivelses- og kornsektoren (10), anmodede Kommissionen den 26. juli 1990 de italienske myndigheder om oplysninger vedroerende stoetten. Den 7. september 1990 efterkom de italienske myndigheder anmodningen, men efter Kommissionens opfattelse ikke paa fyldestgoerende vis. De italienske myndigheder gav yderligere oplysninger paa et moede den 28. september 1990 og i skrivelser af 4. og 14. oktober 1990.
Ved skrivelse af 23. november 1990 meddelte Kommissionen den italienske regering, at den havde besluttet at indlede proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, da der efter en foreloebig undersoegelse var opstaaet tvivl om, hvorvidt den tilkendte stoette var forenelig med de betingelser, der i beslutning 88/318 var opstillet med hensyn til stoetteintensiteten, samt med beslutningens artikel 9 (11). I samme skrivelse "henledte" Kommissionen den italienske regerings opmaerksomhed paa "forpligtelsen i EOEF-traktatens artikel 93, stk. 3, til ikke at gennemfoere de paagaeldende foranstaltninger, foer proceduren i naevnte artikels stk. 2 er endeligt afsluttet" (12). De oevrige medlemsstater og andre interesserede parter blev ved en meddelelse i EFT opfordret til at fremsaette deres bemaerkninger inden udloebet af en frist paa fire maaneder (13).
5. Til proevelse af Kommissionens beslutning om at indlede proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, indbragte den italienske regering den 31. januar 1991 et annullationssoegsmaal for Domstolen i medfoer af traktatens artikel 173. Under sagen gjorde Den Italienske Republik gaeldende, at Kommissionen havde benyttet Casillo Grano' s klage som paaskud til ° uden at sige det ° at ophaeve beslutning 88/318. Dette udgoer efter sagsoegerens opfattelse ikke alene et tilfaelde af magtfordrejning, men tillige en kraenkelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og af retssikkerhedsprincippet. Samtidig haevdes der at vaere sket en tilsidesaettelse af kompetencereglerne, vaesentlige formkrav samt begrundelsespligten i forbindelse med ophaevelse af en tidligere truffet beslutning. Ogsaa Italgrani anlagde den 27. marts 1991 sag ved Domstolen med paastand om annullation af beslutningen (14).
Under paaberaabelse af procesreglementets artikel 91, stk. 1, (15) paastod Kommissionen sagen afvist, idet den fandt, at beslutningen om at indlede proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, var en rent forberedende retsakt, der ikke kan goeres til genstand for et annullationssoegsmaal efter traktatens artikel 173. I ovennaevnte dom af 30. juni 1992 tog Domstolen ikke Kommissionens afvisningspaastand til foelge. Den fastslog, at Kommissionen ° ved at kraeve, at den Italienske Republik suspenderede udbetalingen af stoetten til Italgrani ° endeligt havde kvalificeret stoetten som en ny stoetteforanstaltning, og at:
"den omstaendighed, at der traeffes en beslutning om, at stoetten er forenelig med traktaten, eller den adgang, der bestaar til at anlaegge sag til proevelse af en kommissionsbeslutning, hvorefter stoetten findes uforenelig med traktaten, ikke kan ophaeve de uoprettelige konsekvenser af en forsinket stoetteudbetaling som foelge af, at et forbud i medfoer af artikel 93, stk. 3, sidste punktum, er blevet overholdt" (16).
6. Ved beslutning 91/474/EOEF af 16. august 1991 (17) har Kommissionen afsluttet proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, ved at godkende stoetten. I beslutningen giver Kommissionen udtryk for, at den italienske regering har bragt stoetten til Italgrani i overensstemmelse med betingelserne i beslutning 88/318 (18).
Efter udstedelsen af denne godkendelsesbeslutning har Italgrani haevet sit annullationssoegsmaal. Den Italienske Republik ° som i oevrigt foerst rent faktisk har udbetalt stoetten efter udstedelsen af Kommissionens endelige beslutning (19) ° har derimod fastholdt sit soegsmaal.
Afgraensning af sagens problematik
7. Efter min opfattelse behoever Domstolen ikke at tage stilling til, hvad Kommissionen har anfoert om Den Italienske Republiks retlige interesse og om gyldigheden af beslutning 91/474 (jf. nedenfor i punkt 8). Jeg mener heller ikke, at Domstolen boer foretage en realitetsbedoemmelse af, om stoetten til Italgrani er forenelig med faellesmarkedet (jf. nedenfor i punkt 9). Endelig vil det fremgaa af en praecisering af raekkevidden af en raekke anbringender, Den Italienske Republik har fremfoert (jf. nedenfor i punkt 10), at Domstolen i denne sag kan koncentrere sig om, hvorvidt Kommissionen i den anfaegtede beslutning med rette har kvalificeret stoetten til Italgrani som en ny stoetteforanstaltning.
8. I sine skriftlige indlaeg for Domstolen har Kommissionen anfoert, at Den Italienske Republik ikke har nogen retlig interesse i annullationssoegsmaalet, og at det vil goere beslutning 91/474 ugyldig, hvis Domstolen afsiger dom efter sagsoegerens paastand. Efter min opfattelse er der ikke grund til, at Domstolen i denne sag tager stilling til nogen af disse argumenter. Spoergsmaalet om annullationssoegsmaalets antagelse til realitetsbehandling har Domstolen endeligt afgjort i den allerede naevnte dom af 30. juni 1992 (20), og den foreliggende sag drejer sig overhovedet ikke om gyldigheden af beslutning 91/474.
9. I dommen af 30. juni 1992 om sagens formalitet fastslog Domstolen foelgende:
"Det bemaerkes, at det klart fremgaar af den italienske regerings argumentation, at annullationssoegsmaalet udelukkende er rettet mod Kommissionens beslutning om at indlede proceduren i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, vedroerende stoetten til Italgrani, for saa vidt der derved er sket en tilbagekaldelse af den tidligere udstedte beslutning om godkendelse af den generelle italienske stoetteordning, men ikke for saa vidt som den nye beslutning indeholder en stillingtagen til, om stoetten er forenelig med traktaten. Domstolen skal saaledes i sin gennemgang kun tage stilling til det foerstnaevnte aspekt." (21)
Den Italienske Republik har rent faktisk bevidst rettet sit annullationssoegsmaal mod den maade, hvorpaa Kommissionen har bragt proceduren i henhold til artikel 93 i anvendelse, og ikke mod den materielle bedoemmelse af, om stoetten er forenelig med faellesmarkedet (22). I tilslutning til Den Italienske Republiks anbringender vil jeg da heller ikke gaa ind paa denne materielle bedoemmelse (selv om stoerstedelen af Kommissionens indlaeg for Domstolen har drejet sig om den materielle bedoemmelse).
10. Ud fra Den Italienske Republiks staevning, som den blev indgivet til Domstolen den 31. januar 1991, og ud fra den praemis i dommen af 30. juni 1992, som er citeret i det foregaaende punkt, kunne man eventuelt slutte, at Den Italienske Republik anser selve Kommissionens indledning af proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, for ulovlig. I replikken har Den Italienske Republik imidlertid ° med rette (23) ° praeciseret, at soegsmaalet alene er rettet mod denne procedure, for saa vidt som den ikke kun har omfattet en undersoegelse af, om beslutning 88/318 er blevet overholdt, men en efterproevelse af stoetten til Italgrani direkte i henhold til traktaten (jf. herom nedenfor i punkt 13).
Kvalifikationen af de italienske stoetteforanstaltninger som "nye" foranstaltninger
11. Der kan ikke vaere tvivl om, at de her omhandlede stoetteforanstaltninger til fordel for Italgrani falder inden for rammerne af den generelle stoetteordning efter lov nr. 64, som Kommissionen godkendte (paa visse punkter og paa visse betingelser) ved beslutning 88/318. Dette har Kommissionen udtrykkeligt bekraeftet (24). Der kan heller ikke vaere tvivl om ° som Domstolen allerede har konstateret (25) ° at Kommissionen har kvalificeret stoetteforanstaltningerne som en ny stoette, idet Kommmissionen paalagde Den Italienske Republik at suspendere stoetteudbetalingen.
Spoergsmaalet er saaledes, om Kommissionen har ret til at kvalificere en individuel stoetteforanstaltning, som falder inden for rammerne af en regional stoetteordning, Kommissionen tidligere har godkendt, som en "ny" stoette, og om den som foelge heraf har ret til at kraeve, at gennemfoerelsen suspenderes.
Dette spoergsmaal (som ogsaa foreligger i en anden verserende sag for Domstolen, nemlig Namur-Assurances du Crédit-sagen (26)) har Domstolen endnu ikke afgjort (27), men spoergsmaalet er dog ikke fuldstaendig nyt. Generaladvokat Darmon har allerede behandlet det udfoerligt i sit forslag til afgoerelse i forbindelse med dommen af 15. december 1988 i sagen Irish Cement Ltd (28). Dommen vedroerte en stoette ° paa 30% af de planlagte investeringer ° til en virksomhed i Nordirland. Irish Cement, som var en konkurrent til den virksomhed, der modtog stoetten, klagede til Kommissionen, som imidlertid fandt, at stoetten faldt ind under en tidligere offentliggjort "meddelelse om regionale stoetteordninger", hvorefter der uden forudgaaende meddelelse til Kommissionen kunne ydes stoette med indtil 50% af de planlagte investeringer. Herefter anlagde Irish Cement en sag mod Kommmisionen med paastand om annullation og en sag med paastand om, at Kommissionen havde udvist passivitet.
12. I sagen gjorde Irish Cement gaeldende, at enhver individuel stoette, som ydes paa grundlag af en eksisterende stoetteordning ° ogsaa naar stoetten fuldt ud er i overensstemmelse med de stillede betingelser ° er en ny stoette, som anmeldelsespligten gaelder for. Kommissionen, som indtog et andet standpunkt end i den foreliggende sag, gjorde gaeldende, at saadanne individuelle stoetteforanstaltninger maa betragtes som en eksisterende stoette. Dette maatte medfoere, at proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, for saadanne foranstaltningers vedkommende kun kunne indledes, saafremt der forinden var gennemfoert en procedure i henhold til artikel 93, stk. 1. Kommissionen anfoerte endvidere, at "det under alle omstaendigheder [gaelder], at proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, kun kan foere til fremtidige aendringer i den paagaeldende ordning, hvorimod [den] ... ikke kan faa virkning for en konkret stoette, der er ydet efter en bestaaende ordning. Retssikkerhedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning er til hinder herfor" (29).
I sit forslag til afgoerelse tilsluttede generaladvokat Darmon sig det standpunkt, Kommissionen indtog paa davaerende tidspunkt. Han udtalte bl.a. foelgende:
"Endvidere er sagsoegerens sondring mellem en bestaaende ordning og individuelle foranstaltninger uantagelig, for saa vidt individuelle foranstaltninger herved anses som 'ny stoette' efter artikel 93.
[Gennemfoerelsesforanstaltninger] betegner, at den bestaaende stoetteordning bringes i anvendelse. Der er ikke tale om en politik med 'standardgodkendelser', saaledes som sagsoegeren haevder. Forholdet er den logiske konsekvens af, at regionalstoetteordninger konkretiseres efter traktatens artikel 93, stk. 1.
Den undersoegelse, som Kommissionen gennemfoerer i henhold til denne bestemmelse, goer det muligt i samarbejde med medlemsstaterne at vurdere, hvorledes den paagaeldende ordning fungerer, og i givet fald at foreslaa aendringer til den. Saafremt den paagaeldende medlemsstat naegter at gennemfoere saadanne, kan aendringerne fremtvinges paa grundlag af artikel 93, stk. 2, men ° lad mig minde om dette ° kun for saa vidt angaar ordningens anvendelse i fremtiden."
13. Jeg kan tilslutte mig den opfattelse ° som Kommissionen og generaladvokaten fremfoerte i Irish Cement-sagen ° at individuelle stoetteforanstaltninger, som traeffes inden for rammerne af en tidligere godkendt generel stoetteordning, maa betragtes som eksisterende stoetteforanstaltninger. Dette indebaerer, at det i princippet kun kan efterproeves, om de er i overensstemmelse med de betingelser, der er opstillet i den generelle stoetteordning. Hvis man derimod skulle kvalificere dem som nye stoetteforanstaltninger, ville generelle (regionale eller sektorbestemte) stoetteordninger vaere saa godt som nytteloese, da individuelle stoetteforanstaltninger inden for rammerne af stoetteordningen da alligevel hver for sig skulle anmeldes, undersoeges og godkendes (30). Hvis Kommissionen desuden skulle have ret til at efterproeve saadanne individuelle stoetteforanstaltninger umiddelbart i henhold til traktaten (i stedet for kun at kontrollere, om de er i overensstemmelse med de betingelser, der tidligere er opstillet i de generelle ordninger), ville saadanne generelle ordninger miste naesten enhver juridisk vaerdi, da Kommissionen i forbindelse med hver enkelt undersoegelse af individuelle stoetteforanstaltninger paa ny kunne rejse tvivl om de generelle ordningers raekkevidde og deres forhold til traktaten. Dette ville vanskeligt kunne forenes med princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og med retssikkerhedsprincippet.
Desuden ville generelle stoetteordninger herved miste den oekonomiske og politiske funktion, som bestaar i, at de ° saavel for medlemsstaterne som for Kommissionen ° giver grundlag for en samlet planlaegning af stoetteydelserne paa laengere sigt. En saadan planlaegning giver ikke alene mulighed for at foere en mere maalrettet regional og/eller sektorbestemt stoettepolitik, men giver ogsaa sikkerhed for, at Kommissionen paa enklere maade kan foere kontrol med individuelle stoetteforanstaltninger (31).
14. Dette principielle standpunkt er naturligvis ikke til hinder for, at Kommissionen fortsat er berettiget til at gribe ind over for misbrug i form af, at medlemsstater giver det udseende af, at en individuel stoetteforanstaltning ydes til gennemfoerelse af en tidligere godkendt generel stoetteordning, selv om foranstaltningen aabenbart ikke falder ind under en saadan stoetteordning (f.eks. fordi den virksomhed, stoetten ydes til, er beliggende i et omraade, for hvilket der ikke er godkendt en generel stoetteordning), eller aabenbart er i strid med de betingelser, der specifikt er opstillet i den generelle ordning (32). Saafremt Kommissionen kan paavise et saadant misbrug, vil den fortsat kunne kvalificere stoetten som en ny stoetteforanstaltning og kraeve (i givet fald i form af en foreloebig forholdsregel (33)), at stoetteudbetalingen suspenderes. Kommissionen skal dog i saa fald i sin beslutning klart angive grundene til, at den anser et saadant misbrug for at foreligge, saaledes at Domstolen kan efterproeve Kommissionens begrundelse i tilfaelde af, at medlemsstaten eller den virksomhed, stoetten skal ydes til, anlaegger sag til proevelse af beslutningen.
Det standpunkt, jeg har redegjort for i det foregaaende punkt, er heller ikke til hinder for, at Kommissionen griber ind over for en individuel stoetteforanstaltning som foelge af, at den ikke er i overensstemmelse med de specifikke betingelser, der er opstillet i den paagaeldende generelle stoetteordning (34). Dette skal dog ske inden for rammerne af en undersoegelse af eksisterende stoetteforanstaltninger efter reglerne i EF-traktatens artikel 93, stk. 1 og 2, og saaledes uden at der derved sker en suspension af foranstaltningen.
I det konkrete tilfaelde er alle parter enige om, at stoetten til Italgrani falder inden for den stoetteordning i henhold til lov nr. 64, som Kommissionen godkendte ved beslutning 88/318. Af disse grunde boer den skrivelse, Kommissionen sendte til den italienske regering den 23. november 1990, under alle omstaendigheder annulleres, da Kommissionen har undersoegt spoergsmaalet, om stoetten til Italgrani var forenelig med faellesmarkedet, som led i en undersoegelse af nye stoetteforanstaltninger, og i konsekvens heraf har paalagt de italienske myndigheder at suspendere stoetteudbetalingen. Desuden boer Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger, jf. procesreglementets artikel 69, stk. 2.
Forslag til afgoerelse
15. Sammenfattende foreslaar jeg Domstolen at traeffe foelgende afgoerelse:
"1) Kommissionens skrivelse af 23. november 1990 til den italienske regering annulleres.
2) Kommissionen betaler sagens omkostninger."
(*) Originalsprog: nederlandsk.
(1) ° Sag C-47/91, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4145.
(2) ° Denne forskel mellem eksisterende og nye stoetteforanstaltninger forklarede generaladvokat Mayras allerede i sit forslag til afgoerelse i forbindelse med dommen af 12.7.1973 i sag 70/72, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 813, ved at henvise til, at en beslutning om, at en eksisterende stoetteforanstaltning er uforenelig med faellesmarkedet, ikke er af konstaterende, men af konstitutiv karakter. Den kan saaledes ikke have tilbagevirkende kraft, mens en paataenkt indfoerelse eller aendring af en stoetteforanstaltning paa sin side kan foere til en suspension, da der ikke kan stoettes en subjektiv ret paa et paataenkt forhold (jf. s. 834 f.).
(3) ° I praemis 21 ff. i dommen af 30.6.1992 har Domstolen forkastet et anbringende fra Kommissionens side om, at ivaerksaettelse af proceduren i henhold til artikel 93, stk. 2, altid foerer til suspension af stoetten.
(4) ° Jf. GURI nr. 110 af 14.5.1990.
(5) ° Stoetteordningen er naermere beskrevet i Kommissionens beslutning 91/474/EOEF af 16.8.1991 (jf. fodnote 17 i det foelgende).
(6) ° Jf. GURI nr. 61 af 14.3.1986.
(7) ° Jf. artikel 3 til artikel 7, stk. 1, i beslutning 88/318, hvori bestemte stoetteforanstaltninger erklaeres uforenelige med faellesmarkedet. Jf. ogsaa beslutningens artikel 8, hvori Kommissionen forbeholder sig ret til at tage stilling til nogle bestemte stoetteforanstaltninger paa et senere tidspunkt.
(8) ° Beslutning om lov nr. 64 af 1.3.1988 om reglerne for ekstraordinaer stoette til Mezzogiorno (EFT L 143, s. 37).
(9) ° Jf. artikel 2 i beslutning 88/318.
(10) ° I skrivelser af 17.7. og 3.8.1990.
(11) ° Som svar paa spoergsmaal fra Domstolen har Kommissionen anfoert, hvilke punkter i skrivelsen specielt angik den paataenkte stoettes forenelighed med beslutning 88/318 og med forordningerne paa landbrugsomraadet, jf. henvisningen hertil i beslutningen.
(12) ° Jf. afsnit I.3 i den anfaegtede beslutning.
(13) ° EFT 1990 C 315, s. 7.
(14) ° Sag C-100/91.
(15) ° Procesreglement af 19.6.1991 for De Europaeiske Faellesskabers Domstol (EFT L 176, s. 7).
(16) ° Praemis 28.
(17) ° Kommissionens beslutning om den italienske statsstoette til selskabet Italgrani med henblik paa opfoerelse af et agrofoodkompleks i Mezzogiorno (EFT 1991 L 254, s. 14).
(18) ° I oejeblikket verserer der for Retten i Foerste Instans tre sager, hvori der er nedlagt paastand om annullation af beslutning 91/474 (sagerne T-435/93, T-442/93 og T-443/93).
(19) ° Dette fremgaar bl.a. af den skrivelse af 22.1.1992, hvorved Italgrani i sag C-100/91 meddelte Domstolen, at selskabet haevede sagen.
(20) ° I oevrigt foelger det af Domstolens faste praksis, at en medlemsstat slet ikke behoever at godtgoere en retlig interesse i forbindelse med et annullationssoegsmaal efter traktatens artikel 173; jf. dom af 26.3.1987, sag 45/86, Kommissionen mod Raadet, Sml. s. 1493, praemis 3, og af 23.2.1988, sag 131/86, Det Forenede Kongerige mod Raadet, Sml. s. 905, praemis 6.
(21) ° Praemis 18.
(22) ° Dette har Den Italienske Republik udtrykkeligt bekraeftet i replikkens punkt 4 in fine.
(23) ° Saafremt Kommissionen finder det tvivlsomt, om en individuel stoetteforanstaltning er i overensstemmelse med tidligere opstillede betingelser, kan den (og, hvis en foreloebig undersoegelse ikke fjerner tvivlen, skal den) uden tvivl benytte traktatens artikel 93, stk. 2, jf. dom af 4.2.1992, British Aerospace, Sml. I, s. 493, praemis 11, 12 og 13.
(24) ° Jf. den anfaegtede skrivelse af 23.11.1990, afsnit A, femte underafsnit, og beslutning 91/474, afsnit I, tredje underafsnit. Kommissionen har ogsaa indirekte bekraeftet det ved at efterproeve stoetten ud fra de betingelser, der blev opstillet i beslutning 88/318.
(25) ° Jf. praemis 26 i dommen af 30.6.1992.
(26) ° Sag C-44/93.
(27) ° Eftersom Raadet endnu ikke har gjort brug af sin mulighed for ° i henhold til traktatens artikel 94 ° at udstede gennemfoerelsesbestemmelser til artikel 93, vil Domstolen skulle fortolke traktatens artikel 93. Dette har den ogsaa skullet goere ved forskellige andre lejligheder. Den praeciserede saaledes i dom af 20.3.1984 (sag 84/82, Tyskland mod Kommissionen, Sml. s. 1451) og i to nyere domme af henholdsvis 19.5.1993 (sag C-198/91, Cook, Sml. I, s. 2487) og 15.6.1993 (sag C-225/91, Matra mod Kommissionen, Sml. I, s. 3203) forskellen mellem den formelle procedure i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, og den uformelle procedure i henhold til artikel 93, stk. 3. Disse praeciseringer er kun i begraenset omfang relevante for den foreliggende sag, da de i alle tilfaelde vedroerte stoetteforanstaltninger, hvis karakter af nye foranstaltninger ikke blev bestridt.
(28) ° Forenede sager 166/86 og 220/86, Sml. s. 6473.
(29) ° Punkt 22 i generaladvokat Darmon' s forslag til afgoerelse i Irish Cement-sagen. I forslaget henvises der ogsaa til det forslag fra generaladvokat Mayras, der er omtalt ovenfor i fodnote 2.
(30) ° Jf. ogsaa punkt 32 i generaladvokat Darmon' s forslag til afgoerelse i Irish Cement-sagen: Hvis man foerer sagsoegerens opfattelse ud i dens yderste konsekvens, er det ensbetydende med, at der overhovedet ikke er nogen anledning til at anmelde nye regionalstoetteordninger, da de individuelle stoetteforanstaltninger under alle omstaendigheder skal anmeldes ...
(31) ° F.eks. fordi det ikke i hvert enkelt tilfaelde skal undersoeges, hvilken stoetteintensitet der praecist er forenelig med faellesmarkedet.
(32) ° Med specifikt opstillede betingelser vil jeg goere opmaerksom paa, at det ikke kan betragtes som en specifik betingelse, at der stilles et generelt krav om, at den paagaeldende medlemsstat skal opfylde alle faellesskabsrettens bestemmelser, herunder EF-traktatens artikel 92. Dette ville nemlig indebaere, at Kommissionen alligevel kunne efterproeve den individuelle stoette i forhold til traktaten.
(33) ° Kommissionens mulighed for at kraeve stoetteudbetalingen suspenderet ved hjaelp af en foreloebig forholdsregel er blevet bekraeftet af Domstolen i dom af 14.2.1990 (sag C-301/87, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 307, praemis 18, 19 og 20).
(34) ° Jf. fodnote 21 og de dér naevnte afgoerelser.