61986CC0007_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Under naervaerende sag anfaegtes en afgoerelse truffet af Europa-Parlamentets generalsekretaer den 25 . februar 1985, hvorved denne - paa grundlag af en indstilling af december 1984 fra Det Raadgivende Forfremmelsesudvalg ( herefter benaevnt "Forfremmelsesudvalget ") - bestemte, at fire tjenestemaend i A 7 fra en liste med fireogtyve ansoegere skulle forfremmes til loenklasse A 6, heriblandt konkret ikke sagsoegeren og fire andre ansoegere, der ligesom han var blevet ansat efter almindelig udvaelgelsesproeve og havde hoejere anciennitet i loenklasse A*7 .
2 . De fire tjenestemaend, der forfremmedes efter Forfremmelsesudvalgets indstilling, og som havde naaet samme loenklasse via intern udvaelgelsesproeve, havde hoejere anciennitet i tjenesten, men lavere anciennitet i loenklassen og i stillingsgruppen .
3 . Til forskel fra den netop omtalte gruppe tjenestemaend var der i oevrigt hverken udarbejdet en bedoemmelse af sagsoegeren eller af hans fire kolleger, der befandt sig i samme situation .
4 . Ved skrivelse af 19 . februar 1985 proevede disse tjenestemaend endvidere - uden held - at hindre, at Forfremmelsesudvalgets indstilling blev fulgt .
5 . Da afgoerelsen fra Parlamentets generalsekretaer blev kendt, indgav John Vincent den 18 . juni 1985 en klage til generalsekretaeren, hvori han haevdede, at forfremmelsesproceduren ikke var forloebet forskriftsmaessigt, og kraevede at blive forfremmet til loenklasse A 6 med virkning fra den 1 . oktober 1984 .
6 . Som svar paa denne klage meddelte Parlamentets formand den 16 . december 1985 sagsoegeren, at der var truffet de fornoedne foranstaltninger med henblik paa at udarbejde bedoemmelsen af ham uden yderligere forsinkelse, saaledes at hans sag kunne blive taget op til fornyet behandling .
7 . Sagsoegeren, der mente, at der allerede forinden forelaa et stiltiende afslag paa hans klage, jfr . tjenestemandsvedtaegtens artikel 90, stk . 1, anlagde imidlertid naervaerende sag den 14 . januar 1986 .
8 . Bedoemmelsen af sagsoegeren blev senere udarbejdet og forelagt Forfremmelsesudvalget, der efter en fornyet droeftelse fastholdt sit tidligere standpunkt; paa dette grundlag bekraeftede Parlamentets generalsekretaer den 16 . juli 1986 afgoerelsen af 25 . februar 1985 .
I - Formaliteten
9 . Parlamentet har for det foerste gjort gaeldende, at sagen boer afvises, da den er uden genstand eller i hvert fald er anlagt for tidligt .
10 . Parlamentet benaegter ikke, at den vedtaegtsmaessige frist paa 4 maaneder, inden for hvilken sagsoegerens klage af 18 . juni 1985 skulle vaere besvaret, var udloebet .
11 . Efter Parlamentets opfattelse forelaa der imidlertid med skrivelsen af 16 . december fra Parlamentets formand en udtrykkelig afgoerelse fra administrationen, hvorved sagsoegerens krav blev imoedekommet, for saa vidt som det meddeltes, at hans bedoemmelse ville blive udarbejdet og hans sag taget op til fornyet proevelse .
12 . Eftersom soegsmaalsfristen endnu ikke var udloebet paa det naevnte tidspunkt, burde sagsoegeren efter Parlamentets opfattelse ikke have rejst soegsmaalet eller burde i det mindste ikke have soegt sagen fremmet .
13 . Efter min mening er indsigelsen ikke begrundet .
14 . Som tidligere fastslaaet af Domstolen er de frister, der er fastsat i vedtaegtens artikler 90 og 91, ufravigelige og har til formaal at tilvejebringe en klar og sikker retsstilling, hvorfor det ikke kan tilkomme de personer, der som parter er umiddelbart beroert, at forlaenge dem efter forgodtbefindende ( 1 ), uanset hvilken part dette maatte vaere til fordel for .
15 . Idet den frist paa 4 maaneder, inden for hvilken Parlamentet skulle have besvaret sagsoegerens klage, konkret var udloebet, var soegsmaalsfristen paa 3 maaneder begyndt at loebe, jfr . vedtaegtens artikel 90, stk . 2, sidste afsnit, og artikel 91, stk . 3, andet underafsnit .
16 . Da der ikke efter den stiltiende afgoerelse - men stadig inden for soegsmaalsfristen - var meddelt noget udtrykkeligt afslag, var fristen ikke begyndt at loebe for en yderligere periode i henhold til artikel 91, stk . 3, in fine .
17 . Paa den anden side - og modsat sagsoegtes opfattelse - finder jeg ikke, at skrivelsen af 16 . december fra Parlamentets formand kan betragtes som en fuldt imoedekommende besvarelse af sagsoegerens klage, med den virkning at soegsmaalets genstand er faldet bort .
18 . I klagen kraever sagsoegeren sig nemlig udtrykkeligt forfremmet til loenklasse A 6 med virkning fra den 1 . oktober 1984, og svarskrivelsen bebuder alene, at hans bedoemmelse vil blive udarbejdet og sagen behandlet paa ny .
19 . Det staar fast, at eftersom bedoemmelsen af sagsoegeren endnu ikke var forskriftsmaessigt udarbejdet, og Forfremmelsesudvalget heller ikke havde afgivet udtalelse, var ansaettelsesmyndigheden ude af stand til at traeffe den oenskede afgoerelse .
20 . Eftersom de oprindelige forfremmelser imidlertid ikke samtidig ses at vaere blevet annulleret eller blot udsat, er ansaettelsesmyndighedens afgoerelse som meddelt ved skrivelse af 16 . december 1985 af rent foreloebig karakter og kan hverken retligt eller faktisk aendre sagsoegerens stilling, som denne var paa tidspunktet for det stiltiende afslag, eller have den retsvirkning at forlaenge soegsmaalsfristen .
21 . Under disse omstaendigheder risikerede sagsoegeren, at hans soegsmaal ville blive afvist som anlagt for sent, saafremt han ikke anlagde det inden for fristen paa 3 maaneder, men afventede en ny afgoerelse, der i oevrigt i sidste instans ikke skulle give ham medhold ( 2 ).
22 . Jeg er foelgelig af den opfattelse, at soegsmaalet boer admitteres .
II - Realiteten for saa vidt angaar de i staevningen nedlagte paastande
23 . Sagsoegeren har i staevningen nedlagt foelgende paastande :
- ansaettelsesmyndighedens afgoerelse af 25 . februar 1985 samt forfremmelsen af de fire tjenestemaend, som afgoerelsen vedroerer, kendes ugyldig;
- den stiltiende afvisning af sagsoegerens klage ved skrivelse af 18 . juni 1985 kendes ugyldig;
- Europa-Parlamentet tilpligtes at genoptage forfremmelsesproceduren paa grundlag af listen over tjenestemaend, der kan forfremmes, og at besaette de fire ledige stillinger med virkning fra den 1 . oktober 1984, under overholdelse af vedtaegtens artikel 45 og det principielle forbud mod forskelsbehandling, saaledes som institutionen traditionelt har fulgt dette princip;
- sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger .
24 . Sagsoegeren har til stoette for soegsmaalet anfoert foelgende soegsmaalsgrunde :
- den anfaegtede afgoerelse er i strid med tjenestemandsvedtaegtens artikel 45;
- den afviger fra institutionens tidligere praksis;
- den indebaerer en tilsidesaettelse af lighedsprincippet og af det principielle forbud mod forskelsbehandling af tjenestemaend .
25 . Jeg skal tage stilling til soegsmaalsgrundene én for én .
A - 26 . Foerst anbringendet om tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 45 .
27 . Ifoelge denne bestemmelse foretages forfremmelsen af tjenestemaendene paa grundlag af en udvaelgelse blandt dem, der har en minimumsanciennitet i deres loenklasse, efter en sammenlignende bedoemmelse af de tjenestemaend, der kan komme i betragtning ved forfremmelsen, paa grundlag af disses fortjenester og udtalelserne om dem .
28 . Artikel 43 bestemmer, at der "regelmaessigt og mindst hvert andet aar ... for hver tjenestemand ... (( udfaerdiges )) en udtalelse vedroerende hans kvalifikationer, tjenstlige indsats og adfaerd i henhold til de betingelser, hver institution fastsaetter ...".
29 . Domstolen har fremhaevet betydningen af den regelmaessige bedoemmelse paa foelgende maade : "denne akt er tvungen af hensyn til en effektiv forvaltning og rationalisering af Faellesskabets tjenestegrene og til beskyttelse af tjenestemaendenes interesser"; den udgoer "en uundvaerlig del af vurderingen, hver gang den overordnede myndighed skal tage stilling til tjenestemandens karriere ".
30 . "En af administrationens ufravigelige pligter er altsaa at drage omsorg for, at denne bedoemmelse udfaerdiges paa de i vedtaegten foreskrevne tidspunkter, og at den tilvejebringes lovligt" ( 3 ).
31 . Domstolen har herved fastslaaet ( 4 ), at "de krav, der maa stilles til en sammenligning efter artikel 45, (( ikke )) er ... opfyldt, naar nogle ansoegeres fortjenester vurderes paa grundlag af en i henhold til artikel 43 udfaerdiget udtalelse og andres ikke ".
32 . Det fremgaar af den sag, der her foreligger til afgoerelse, at sagsoegte blev ansat ved Parlamentet den 1 . maj 1982 og fastansat den 1 . februar 1983; den foerste bedoemmelse af ham blev imidlertid foerst udarbejdet den 25 . marts 1986 .
33 . Derimod blev bedoemmelserne af en raekke tjenestemaend, der er opfoert paa listen over forfremmelsesegnede tjenestemaend - heriblandt de tjenestemaend der blev forfremmet - udarbejdet rettidigt .
34 . Ved disse forhold foreligger der i det hele en tilsidesaettelse af vedtaegtens artikler 43 og 45, og den her omhandlede forfremmelsesprocedure er foelgelig behaeftet med en mangel .
35 . Den omstaendighed, at sagsoegtes advokat - ganske vist foerst i retsmoedet - fremdrog udtalelsen om sagsoegeren ved proevetidens udloeb, rokker paa intet punkt ved denne konklusion, da en saadan udtalelse tjener et andet formaal; under alle omstaendigheder blev afgoerelsen om forfremmelserne truffet den 25 . februar 1985, dvs . mere end to aar efter, at udtalelsen om sagsoegeren ved proevetidens udloeb var udfaerdiget, og det er ikke holdbart, at man skulle erstatte bedoemmelsen for en saa lang periode med de foresattes mundtlige eller skriftlige bemaerkninger, som sagsoegeren ikke har haft lejlighed til at tage stilling til .
36 . Det fremgaar imidlertid af sagen, at efter at sagsoegeren havde indgivet klagen, og efter at sagen her var anlagt, blev bedoemmelsen af ham udarbejdet og afsluttet den 25 . marts 1986 . Bedoemmelsen forelaa for Forfremmelsesudvalget, da det den 10 . april 1986 paa ny tog sagen op og da foretog en sammenligning med de andre ansoegere, som mundede ud i, at resultaterne af de tidligere droeftelser maatte fastholdes "under hensyn til den paagaeldendes ringe udsigter til forfremmelse og lave anciennitet ". Paa grundlag af denne droeftelse bekraeftede Parlamentets generalsekretaer ved afgoerelse af 16 . juli 1986 i sin egenskab af ansaettelsesmyndighed afgoerelsen af 25 . februar 1985, som sagsoegeren har anfaegtet .
37 . Under disse omstaendigheder er der - teoretisk - to mulige loesninger .
38 . Den foerste loesning bestaar i, at de oprindelig vedtagne forfremmelser annulleres, idet de kan anses for behaeftet med en uafhjaelpelig mangel som foelge af tilsidesaettelse af en vaesentlig procedureforskrift . En saadan annullation rokker ikke ved gyldigheden af Forfremmelsesudvalgets vurdering af 10 . april 1986 og af ansaettelsesmyndighedens afgoerelse af 16 . juli 1986 . Sidstnaevnte afgoerelse kan imidlertid ikke betragtes som en stadfaestelse, der alene har retsvirkninger ex nunc med den virkning, at de forfremmede tjenestemaends anciennitet foerst skulle beregnes fra datoen for vedtagelsen af afgoerelsen med alle de heraf foelgende konsekvenser .
39 . Denne loesning ville formentlig finde stoette i Domstolens aeldre praksis, og er i overensstemmelse med en opfattelse ( 5 ), der kunne forventes at finde tilslutning efter de forvaltningsprocessuelle grundsaetninger i en raekke medlemsstater .
40 . Under hensyn til omstaendighederne i den konkrete sag synes en anden loesning imidlertid at burde foretraekkes og ses i oevrigt at vaere i bedre overensstemmelse med Domstolens nyere praksis, som denne kommer til udtryk i dommene i Gratreau - og List-sagerne, saavel som i dommen i Oberthuer-sagen .
41 . Det maa nemlig antages - og det er endnu klarere end i sagen List mod Kommissionen ( 6 ), eftersom sagsoegeren i naervaerende sag ikke synes at have anfaegtet den bedoemmelse, der laa til grund for den fornyede proevelse af hans sag - at ansaettelsesmyndigheden har truffet de foranstaltninger, som det paahvilede den at traeffe i anledning af manglerne ved den foerste afgoerelse, hvorfor Domstolen ikke behoever at tage stilling til, om denne afgoerelse skal annulleres .
42 . I oevrigt bekraeftede Forfremmelsesudvalget og ansaettelsesmyndigheden deres tidligere afgoerelser, og der savnes dermed grundlag for at antage, at den omstaendighed, at bedoemmelsesrapporten ikke forelaa, kan have haft en afgoerende indflydelse paa den anfaegtede udnaevnelsesprocedure, der omfattede 25 ansoegere til fire stillinger ( 7 ).
43 . Saafremt man under disse omstaendigheder annullerede de fire forfremmelser ifoelge ansaettelsesmyndighedens afgoerelse af 25 . februar 1985, ville man herved sanktionere de forskrifter, der ikke er iagttaget, urimeligt strengt samt paafoere de paagaeldende tjenestemaend et tab uden grund, og uden at en saadan sanktion i sidste ende kommer sagsoegeren til gode .
B - 44 . Sagsoegeren har endvidere anfoert, at den anfaegtede afgoerelse ikke er i overensstemmelse med den praksis, som institutionen hidtil havde fulgt med hensyn til forfremmelse, og som er formaliseret i "Interne retningslinjer for Det Raadgivende Forfremmelsesudvalgs sammensaetning og arbejdsmaade ". I henhold til artikel 4 i disse "retningslinjer" finder foelgende kriterier anvendelse ved forfremmelser inden for stillingsgrupperne, opstillet i prioritetsraekkefoelge : anciennitet i loenklassen; anciennitet i stillingsgruppen; anciennitet i tjenesten; alder; udtalelse; andre oplysninger, der fremgaar af de personlige akter .
45 . Sagsoegeren har anfoert, at han som foelge af, at der ikke forelaa nogen bedoemmelsesrapport om ham, udelukkende blev sammenlignet med de andre tjenestemaend paa grundlag af anciennitetskriterier . I denne forbindelse prioriterede Forfremmelsesudvalget ancienniteten i tjenesten frem for ancienniteten i loenklassen og i stillingsgruppen, hvorved man fraveg sin tidligere praksis til skade for sagsoegeren .
46 . De omhandlede "retningslinjer" kan imidlertid ikke indeholde noget, der strider mod bestemmelserne i vedtaegtens artikel 45, hvorefter forfremmelser sker paa grundlag af en udvaelgelse blandt de tjenestemaend, der har en minimumsanciennitet i deres loenklasse ( dette minimum er defineret i artikel 45, stk . 1, andet afsnit ), efter sammenligning af tjenestemaendenes fortjenester og af de afgivne udtalelser om dem .
47 . Naar ansaettelsesmyndigheden traeffer afgoerelse med hjemmel i denne bestemmelse i vedtaegten, har den som tidligere fastslaaet af Domstolen ( 8 "et vidt skoen", og Domstolen boer "kun tage stilling til, om administrationen har holdt sig inden for graenser, som ikke kan kritiseres, og ikke har udoevet sine befoejelser aabenbart fejlagtigt ".
48 . I denne forbindelse er ancienniteten kun "ét blandt flere kriterier", der ikke under nogen omstaendigheder kan have stoerre vaegt end ansoegernes forjenester ( 9 ). Ancienniteten tillaegges, jfr . artikel 44, alene automatisk betydning i forbindelse med oprykning til naermeste hoejere loentrin inden for samme loenklasse .
49 . De naevnte "retningslinjer" giver foelgelig ikke - lige saa lidt som institutionens angivelige praksis eller en eventuel intern notits herom - nogen stoette for, at ancienniteten i loenklasse og inden for stillingsgruppen er det vaesentligste kriterium, hvilket ville vaere lige saa kritisabelt som systematisk at stille ancienniteten i tjenesten foerst som kriterium .
50 . Enhver anden fremgangsmaade indebaerer, at man frakender sammenligningen af ansoegernes fortjenester og navnlig bedoemmelsesrapporterne den afgoerende betydning, som Domstolen har tillagt dem i overensstemmelse med vedtaegten . Dette argument kan endog opfattes som en modsigelse af sagsoegerens foerst omtalte anbringende .
51 . De forklaringer, som Parlamentets repraesentanter afgav i retsmoedet vedroerende begrundelsen for institutionens angivelige "praksis", afsvaekker dernaest i hoej grad dette argument .
52 . Da ansaettelsesmyndigheden traf sin afgoerelse af 16 . juli 1986 efter en ny sammenligning af ansoegerne til forfremmelse, handlede den i henhold til den skoensbefoejelse, der tilkommer den .
53 . Denne afgoerelse er ikke blevet anfaegtet af sagsoegeren, der i oevrigt kun har én maaned hoejere i anciennitet end de tjenestemaend, der blev forfremmet .
C - 54 . De netop anfoerte betragtninger foerer efter min mening til, at sagsoegerens tredje anbringende maa forkastes, eftersom det ikke er bevist, at der er tale om "en konstant forskelsbehandling af de tjenestemaend, der er ansat paa grundlag af en almindelig udvaelgelsesproeve ".
55 . For oevrigt har sagsoegeren selv oplyst, at Forfremmelsesudvalget ved en senere beslutning har indstillet to tjenestemaend med hoejere anciennitet i loenklassen og i stillingsgruppen til forfremmelse frem for andre med hoejere anciennitet i tjenesten .
D - 56 . Paa grundlag af min gennemgang af soegsmaalsgrundene i sagen foreslaar jeg herefter, at Domstolen med samme begrundelse afsiger frifindelsesdom, for saa vidt angaar sagsoegerens to foerste paastande .
57 . Heraf foelger naturligvis, at den tredje paastand savner grundlag; i oevrigt er den uforenelig med grundsaetningerne om kompetencefordelingen mellem Domstolen og Faellesskabets administrative instanser, hvilket endog kunne foere til at afvise den fra paakendelse ( 10 ).
III - De nye paastande i replikken
58 . Sagsoegeren har i replikken nedlagt foelgende nye paastande :
- det paalaegges Europa-Parlamentet paa ny at traeffe afgoerelse om sagsoegerens ansoegning om at blive forfremmet til loenklasse A 6 med virkning fra den 1 . oktober 1984, hvorved der tages hensyn til Domstolens afgoerelse;
- saafremt Domstolen ikke tilsidesaetter afgoerelsen, kendes Europa-Parlamentet - subsidiaert - pligtigt at betale sagsoegeren erstatning for det tab, der er paafoert ham som foelge af manglerne ved forfremmelsesproceduren, med et beloeb der fastsaettes af Domstolen, som herved tager hensyn til den nettoloenforhoejelse paa 7*000 BFR om maaneden, som sagsoegeren ville have opnaaet fra oktober 1984, saafremt han var blevet forfremmet, samt til det anciennitetstab i loenklasse A 6, som han fremover uforandret vil vaere haemmet af under hele sin senere karriere;
- Europa-Parlamentet tilpligtes at betale sagsoegeren et beloeb, der fastsaettes af Domstolen efter ret og billighed, for hans tab ved, at institutionen ikke rettidig opfyldte sine forpligtelser i henhold til tjenestemandsvedtaegten .
59 . Disse paastande maa afvises fra paakendelse, eftersom sagsoegeren ikke, jfr . bestemmelserne i procesreglementets artikel 38, stk . 1, litra c ), kan aendre paastanden og heller ikke nedlaegge nye paastande i replikken ( 11 ). Domstolen tillader kun ganske undtagelsesvis, at sagsoegeren udvider sin paastand og fremfoerer nye soegsmaalsgrunde, naar der er fremkommet nye retlige eller faktiske omstaendigheder under skriftvekslingen ( 12 ) ( procesreglementets artikel 42, stk . 2 ).
60 . Af de anfoerte grunde foreslaar jeg, at Domstolen afviser de naevnte paastande; under hensyn til karakteren af formalitetsmangelen skal jeg afstaa fra subsidiaert at tage stilling til realiteten i forbindelse med denne paastand .
61 . Jeg har imidlertid overvejet, om det ikke ville vaere rimeligt - paa linje med det standpunkt, som Domstolen indtog i dommen i Oberthuer-sagen ( 13 ) og i andre tidligere afgoerelser ( 14 ) - at foreslaa, at Domstolen ex officio tilkender sagsoegeren en erstatning for det tab, han har lidt som foelge af, at bedoemmelsesrapporten manglede paa grund af administrationens efterladenhed .
62 . Jeg mener dog ikke, at de omstaendigheder, der kunne begrunde en saadan loesning, foreligger, eftersom det ikke er bevist, at der som foelge af den omtalte mangel faktisk er paafoert sagsoegeren et tab, ligesom sagsoegeren heller ikke har paavist andre konkrete mangler, der vaesentligt har kunnet paavirke den trufne afgoerelse .
IV - Sammenfatning
63 . Det er derimod efter min opfattelse fuldt ud hjemlet, at Parlamentet i medfoer af procesreglementets artikel 69, stk . 3, baerer samtlige sagens omkostninger, selv om sagsoegeren er blevet underkendt paa en raekke punkter; soegsmaalet skyldes jo fuldt og helt efterladenhed hos institutionen, der i oevrigt foerst senere - efter indgivelsen af replikken - bekraeftede afgoerelsen .
64 . Jeg foreslaar herefter, at Domstolen
- frifinder sagsoegte for de i staevningen nedlagte paastande;
- afviser den i replikken nedlagte paastand fra paakendelse, og
- paalaegger sagsoegte samtlige sagens omkostninger .
(*) Oversat fra portugisisk .
( 1 ) Dom af 12 . december 1967 i sag 4/67, Collignon mod Kommissionen, Sml . 1965-1968, s.*415; orig . ref . Rec . 1967, s.*469 jfr . saerlig s.*479; dom af 14 . april 1970 i sag 24/69, Nebe mod Kommissionen, Sml . 1970, s.*33; orig . ref . Rec . 1970, s.*145 jfr . saerlig s.*151 og 152; dom af 7 . juli 1971 i sag 79/70, Muellers mod Det OEkonomiske og Sociale Udvalg, Sml . 1971, s.*161; orig . ref . Rec . 1971, s.*689 jfr . saerlig s.*698; dom af 17 . februar 1972 i sag 40/71, Richez-Parise mod Kommissionen, Sml . 1972, s.*29; orig . ref . Rec . 1972, s.*73 jfr . saerlig s.*79 .
( 2 ) Jfr . den i foregaaende note citerede praksis .
( 3 ) Dom af 14 . juli 1977 i sag 61/76, Geist mod Kommissionen, Sml . s.*1419 og s.*1435, praemisserne 44 og 45 . Jfr . tillige dom af 5 . juni 1980 i sag 24/79, Oberthuer mod Kommissionen, Sml . s.*1743 og s.*1758; dom af 18 . december 1980 i de forenede sager 156/79 og 51/80, Gratreau mod Kommissionen, Sml . s.*3943 og s.*3953 og 3954; dom af 27 . januar 1983 i sag 263/81, List mod Kommissionen, Sml . s.*103 og s.*117 .
( 4 ) Dom af 23 . januar 1975 i sag 29/74, De Dapper mod Parlamentet, Sml . s.*35, s.*41 og s.*42 .
( 5 ) For eksempel dommen i De Dapper-sagen, a.st .; jfr . tillige den af generaladvokat Mayras anfoerte retspraksis i forslaget til afgoerelse i Gratreau-sagen, Sml . 1980, s.*3961 .
( 6 ) Sml . 1983, a.st ., s.*117 og s.*118 .
( 7 ) Jfr . i denne forbindelse praemisserne 24-26 i den foernaevnte dom i Gratreau-sagen og praemis 28 i den foernaevnte dom i List-sagen .
( 8 ) Jfr . dom af 25 . november 1976 i sag 123/75, Kuester mod Parlamentet, Sml . s.*1685 og s.*1709; dom af 14 . juli 1983 i sag 9/82, OEhrgaard og Delvaux mod Kommissionen, Sml . s.*2379 og s.*2390 .
( 9 ) OEhrgaard-dommen, a.st . s.*2390, praemis 19 .
( 10 ) Jfr . dom af 14 . december 1965 i sag 11/65, Morina mod Parlamentet, Sml . 1965-1968, s.*159; dom af 15 . december 1966 i sag 62/65, Serio mod Kommissionen, Sml . 1965-1968, s.*329; dom af 27 . oktober 1977 i sag 121/76, Moli mod Kommissionen, Sml . s.*1971 og s.*1979 .
( 11 ) Domme af henholdsvis 8 . juli 1965 i sag 83/63, Krawczynski mod Kommissionen, Sml . 1965-1968, s.*105, og af 16 . marts 1971 i sag 48/70, Bernardi mod Parlamentet, Sml . 1971, s.*31 .
( 12 ) Dom af 3 . marts 1982 i sag 14/81, Alpha Steel mod Kommissionen, Sml . s.*749 jfr . saerlig s.*763 .
( 13 ) Dom af 5 . juni 1980, a.st ., s.*1759 .
( 14 ) Dom af 16 . december 1960 i sag 44/59, Fiddelaar mod Kommissionen, Sml . 1954-1964, s.*203; orig . ref . Rec . 1960, s.*1077 jfr . saerlig s.*1100; dom af 9 . juli 1970 i sag 23/69, Fiehn mod Kommissionen, Sml . 1970, s.*95; orig . ref . Rec . 1970, s.*547 jfr . saerlig s.*560 .