61992CC0401_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Disse forenede sager vedroerer anmodninger fra Gerechtshof (Afdelingen for OEkonomiske Sager), Hertogenbosch, (herefter benaevnt "Gerechtshof") om en praejudiciel afgoerelse vedroerende spoergsmaalet, om Winkelsluitingswet af 23. juni 1976 (den nederlandske lov om butikstid af 1976 ° herefter benaevnt "lukkeloven") (1) er forenelig med EF-traktatens artikel 30-36 og artikel 3, litra g), sammenholdet med artikel 5 og 86 (2). Spoergsmaalene er rejst under to straffesager, der er indtalt ved Gerechtshof mod henholdsvis Tankstation 't Heukske VOF (herefter benaevnt "' t Heukske") og J. B. E. Boermans.
2. De faktiske omstaendigheder i de to sager er naesten ens og, i oevrigt, ubestridt. I maj 1991 konstaterede tjenestemaend ved de nederlandske myndigheder, at to butikker, der udgjorde en del af benzinstationerne 't Heukske og Boermans, der begge ligger i bymaessig bebyggelse, blev holdt aabne for publikum, uden at der ved samtlige indgangssteder til butikken var anbragt et godkendt skilt, jf. lukkelovens artikel 2, stk. 1. Tjenestemaendene konstaterede yderligere, at et vist antal varer, der "ikke var forbundet med rejsen", var udbudt til salg uden at vaere anbragt i skabe, der kunne lukkes. Det konstateredes yderligere, at i mindst en af butikkerne solgtes tobaksvarer ikke fra en automat.
3. 't Heukske og Boermans blev tiltalt for disse forhold og fundet skyldige i henhold til dom af 6. november 1991 afsagt af economische politierechter ved Arrondissementsrechtbank, Roermond. De tiltalte appellerede disse afgoerelser til Gerechtshof, idet de under appelsagen bl.a. gjorde gaeldende, at lukkereglerne i henhold til lukkeloven og de til gennemfoerelse heraf udstedte bekendtgoerelser (navnlig bekendtgoerelserne af 6.12.1977 og 13.12.1988) var i strid med faellesskabsretten. Som foelge heraf har Gerechtshof besluttet at forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
"1) Er EOEF-traktatens bestemmelser, herunder artikel 30-36, henholdsvis artikel 86, sammenholdt med artikel 3, litra f), og artikel 5, til hinder for, at der paa grundlag af en i sig selv lovlig ufravigelig ordning med aabningstider, jf. den nederlandske lov om butikstid af 1976, fastsaettes gennemfoerelsesbestemmelser som den (aendrede) gennemfoerelsesbekendtgoerelse af 6. december 1977, hvorefter benzinstationer, butikker i stationsbygninger og lufthavne samt butikker i sygehuse og muséer har, henholdsvis gives tilladelse til at udbyde til salg og saelge tobaksvarer, drikkevarer, aviser, musikkassettebaand og levnedsmidler, mens andre, herunder ogsaa specialbutikker, har langt mere begraensede muligheder for at holde aabent?
2) Skal ovennaevnte eller andre bestemmelser i EOEF-traktaten fortolkes saaledes, at de er til hinder for, at der goeres strafansvar gaeldende mod indehavere af benzinstationer beliggende ved offentlig vej paa grundlag af ovennaevnte lov om butikstid og gennemfoerelsesbekendtgoerelse, for saa vidt som der herved fastsaettes regler for butikker i benzinstationer, hvis disse regler
a) i sig selv ikke beroerer benzinstationers aabningstider, men kun vedroerer spoergsmaalet om, under hvilke omstaendigheder de naevnte varer maa udbydes til salg i benzinstationer og i hvilke tidsrum?
b) indebaerer en sondring mellem benzinstationer beliggende ved hovedlandeveje (' Rijkswegen' ) og benzinstationer beliggende ved andre offentlige veje, saaledes at foerstnaevnte kategori har stoerre frihed til at udbyde tobak og tobaksvarer til salg end sidstnaevnte kategori?
3) Er det for besvarelsen af spoergsmaal 2, litra a) og/eller b), af betydning, om der mellem de to kategorier af benzinstationer bestaar en forskel i forholdet mellem den normale omsaetning af motorbraendstoffer og andre varer, saaledes at den foerste kategori omsaetningsmaessigt er (vaesentlig) mindre afhaengig af salget af andre varer end motorbraendstoffer end den anden kategori?
4) Er det for besvarelsen af spoergsmaal 2, litra a) og b), og spoergsmaal 3 af betydning, om meddelelse af koncession paa drift af benzinstationer beliggende ved hovedlandeveje ifoelge en ordning fastsat af myndighederne under medvirken af et udvalg bestaaende af repraesentanter for olieselskaberne er sket paa en saadan maade, at olieselskaber med en forholdsvis stor markedsandel har faaet en fortrinsstilling?"
4. Det er bemaerkelsesvaerdigt, at Gerechtshof i det foerste praejudicielle spoergsmaal beskriver lukkeloven som "en i sig selv lovlig ... ordning". Det kan heraf udledes, at retten er overbevist om, at de nationale bestemmelser vedroerende obligatoriske lukketider principielt er forenelige med faellesskabsretten, og udelukkende er i tvivl om, hvorvidt faellesskabsretten giver mulighed for, ifoelge gennemfoerelsesbestemmelserne, at paalaegge saerlige kategorier af handlende strengere forpligtelser end andre grupper. Jeg kan tilslutte mig Kommissionens opfattelse, hvorefter det er noedvendigt at foretage en sammenligning mellem faellesskabsretten og de samlede lovbestemmelser vedroerende butikstid, herunder den lov, som danner hjemmel for gennemfoerelsesbestemmelserne.
De praejudicielle spoergsmaal rejser i det vaesentlige to problemer. Dels oensker Gerechtshof afgjort, om faellesskabsretten, navnlig EOEF-traktatens artikel 30-36, er til hinder for en ordning om obligatorisk lukketid for butikker, hvorefter der sondres mellem forskellige kategorier af erhvervsdrivende (spoergsmaal 1). Som det vil fremgaa af det foelgende, vedroerer dette spoergsmaal rent praktisk en ganske bestemt type varer, nemlig tobaksvarer, som for en bestemt kategori af benzinstationer kun maa udbydes til salg i mindre omfang end for andre benzinstationers vedkommende (spoergsmaal 2), mens det netop er denne kategori benzinstationer, som, med hensyn til rentabilitet, er mest afhaengig af salget af andre varer end motorbraendstoffer (spoergsmaal 3). Dels rejses spoergsmaalet, om faellesskabsretten, navnlig EF-traktatens artikel 86, sammenholdt med artikel 3, litra g), og artikel 5, er til hinder for en ordning om butikstid med ovennaevnte sondring, navnlig naar man sammenligner denne ordning med en af myndighederne fastsat ordning vedroerende meddelelse af koncession paa drift af benzinstationer, hvorefter olieselskaber med en forholdsvis stor markedsandel har en fortrinsstilling (spoergsmaal 4).
Jeg skal herefter behandle disse to spoergsmaal saerskilt, efter foerst saa praecist som muligt at have beskrevet de relevante nationale bestemmelser i lyset af parternes skriftlige indlaeg.
1. Beskrivelse af de i de praejudicielle spoergsmaal omhandlede nationale bestemmelser
1.1. Lukkeloven og gennemfoerelsesbestemmelserne hertil
5. Ifoelge lukkelovens artikel 2, stk. 1, maa butikker (3) kun holdes aabne for publikum,
"a) saafremt der ved samtlige indgangssteder til butikken anbringes et skilt med angivelse af aabningstiderne; skiltet skal anbringes saaledes, at det let kan laeses udefra, og det skal vaere paategnet af de kommunale myndigheder eller i deres navn;
b) inden for de anfoerte aabningstider ..."
Lukkelovens artikel 3, stk. 2, som jeg her gengiver i den paa det for sagen relevante tidspunkt gaeldende udformning (4), bestemmer yderligere foelgende:
"Skiltet kan ikke paategnes af myndighederne, saafremt butikken ifoelge de derpaa anfoerte aabningstider holdes aaben for publikum:
a) paa soendage
b) paa hverdage inden kl. 5.00
c) paa loerdage efter kl. 17.00
d) paa andre hverdage efter kl. 18.00
e) over 52 timer om ugen."
6. Heraf foelger, at lukkeloven paa tre maader begraenser aabningstiderne i Nederlandene: Butikkerne maa hoejst holdes aabne et bestemt antal timer om ugen (52 timer paa det for sagen relevante tidspunkt), paa hverdage gaelder bestemte aabningstider (paa det for sagen relevante tidspunkt: kl. 5.00-18.00 paa hverdage og kl. 5.00-17.00 paa loerdage), og butikker skal holdes lukket paa soendage. Paa trods af disse begraensninger giver lukkeloven de handlende en vis frihed, idet de selv kan bestemme, hvorledes de oensker at fordele den maksimale ugentlige aabningstid paa ugens dage inden for de fastsatte graenser. For at undgaa, at denne frihed foerer til en tilsidesaettelse af ovennaevnte begraensninger, bestemmer lukkelovens artikel 2, stk. 1, litra a), at de handlende ved samtlige indgangssteder til butikken skal anbringe et af de kommunale myndigheder paategnet skilt med angivelse af aabningstiderne.
7. To bekendtgoerelser, der er udstedt med hjemmel i lukkeloven, indeholder en raekke undtagelsesbestemmelser. Bekendtgoerelsen af 14. december 1976 (5), der giver mulighed for individuel fravigelse af lukkeloven (6), er ikke relevant for denne sag. Det er derimod bekendtgoerelsen af 6. december 1977 "om gennemfoerelse af artikel 11 i Winkelsluitingswet 1976". Ifoelge denne bestemmelse kan handlende ved "administrativ afgoerelse" fritages for at overholde butikstiden. Bekendtgoerelsen af 6. december 1977, som er en administrativ afgoerelse i lovens betydning, giver navnlig mulighed for at meddele en saadan undtagelse til muséer, apoteker og kiosker, som saelger aviser og ugeblade i f.eks. jernbanestationer, lufthavne eller hospitaler. I henhold til bekendtgoerelsens artikel 2 kan disse butikker i princippet doegnet rundt saelge et mere eller mindre begraenset varesortiment (7). Af hensyn til vejtrafikken fritages benzinstationer ligeledes for at overholde butikstiden paa visse betingelser, som jeg herefter skal gennemgaa.
8. Artikel 3, stk. 1, i bekendtgoerelsen af 6. december 1977, som aendret ved bekendtgoerelsen af 13. december 1988 (8), bestemmer:
"Forbuddet i lovens artikel 2, stk. 1, finder ikke anvendelse paa butikker i benzinstationer beliggende uden for bymaessig bebyggelse, jf. artikel 8 i Wegenverkeerswet (Staatsblad 1935, s. 554), ved en motorvej eller en motortrafikvej, jf. kapitel II, § 10, i Reglement Verkeersregels en Verkeerstekens (Staatsblad 1966, s. 181), saafremt disse butikker udelukkende udbyder til salg, saelger eller leverer:
a) braendstof og smoeremidler til koeretoejer og baade
b) noedvendige dele og tilbehoer til koeretoejer og baade samt til rengoering og uopsaettelige reparationer heraf
c) toiletartikler, et begraenset udvalg af foedevarer, is, alkoholfrie drikkevarer, tobak og tobaksvarer samt varer, som normalt anvendes paa rejsen." (9)
I henhold til denne bestemmelse kan benzinstationer, som ligger ved en motorvej eller en motortrafikvej og uden for bymaessig bebyggelse (10), samt dertil knyttede butikker holdes aabne doegnet rundt og saelge visse varer, "der er forbundet med rejsen", saasom benzin og tobaksvarer. For saa vidt angaar varer, "der ikke er forbundet med rejsen", finder hovedreglen fortsat anvendelse: Saadanne varer kan saelges i de fastsatte aabningstider, som i oevrigt skal angives ved samtlige indgangssteder til den enkelte butik. Uden for de angivne aabningstider skal disse varer, der ikke vedroerer rejsen, opbevares i et skab, der kan lukkes.
9. Artikel 3, stk. 2, i bekendtgoerelsen af 6. december 1977, der ligeledes er aendret ved bekendtgoerelse af 13. december 1988, regulerer alle de oevrige benzinstationer. Bestemmelsen er affattet noejagtig som bestemmelserne i stk. 1, idet det dog i litra c) bestemmes, at tobak og tobaksvarer uden for de normale aabningstider kun maa saelges "fra automater".
For at begrunde denne ° ganske vist meget begraensede ° forskel mellem benzinstationer beliggende ved en motorvej eller en motortrafikvej uden for bymaessig bebyggelse og andre benzinstationer anfoeres det i kommentarerne til bekendtgoerelsen af 13. december 1988, at meddelelse af ubegraenset tilladelse til alle benzinstationer til at saelge tobaksvarer "ville foere til konkurrenceforvridning i forhold til tobaksforretningerne". Den nederlandske regering har i sit skriftlige indlaeg uddybet dette punkt saaledes:
"Ifoelge brancheorganisationen for detailsalg af tobaksvarer foerer salg af tobak og tobaksvarer fra benzinstationer til konkurrenceforvridning i bymaessig bebyggelse, men ikke ved hovedlandeveje. Opretholdelsen af den gamle ordning (11), det vil sige salg fra automater, skabte ikke problemer for branchen. De fremfoerte klager var ikke relevante for benzinstationer ved hovedlandeveje. Det fremgaar heraf, at det ikke er forbudt at saelge tobak og tobaksvarer fra benzinstationer, men at det kun er betingelserne herfor, der er reguleret."
1.2. Den nederlandske lovgivning vedroerende meddelelse af koncession paa drift af benzinstationer
10. Siden 1972 har den nederlandske oekonomiminister givet tilladelse til at drive benzinstationer ved hovedlandeveje (12) efter indstilling fra udvalget "Commissie Benzinestations langs Rijswegen" (13) (14). Efter at have meddelt koncessionen afslutter staten med koncessionshaveren en privatretlig kontrakt vedroerende anvendelsen af den staten tilhoerende grund, hvorpaa benzinstationen skal opfoeres.
Ud over koncessionshaveren udpeger oekonomiministeren ogsaa for den enkelte benzinstation, der skal oprettes, en uafhaengig person til at drive stationen. Yderligere skal koncessionshaveren og tankbestyreren underskrive en saakaldt "Standaard Exploitatiecontract" (15), hvori det bestemmes, at den tankbestyrer, som saelger mere braendstof end den forud fastsatte maengde, skal betale en godtgoerelse til koncessionshaveren (16). Indtaegterne fra salg i butikken er ikke omfattet af denne standardkontrakt.
11. Det fremgaar yderligere af "Regels ten aanzien van de uitgifte en exploitatie van benzinestations langs Rijkswegen", der har vaeret gaeldende i Nederlandene siden den 26. juni 1972, at der med henblik paa meddelelse af koncession paa benzinstationer ved hovedlandeveje tages hensyn til koncessionsansoegernes markedsandele. Stk. 2 og 5 i disse regler bestemmer bl.a.:
"2. Der kan meddeles koncession paa drift af benzinstationer ved hovedlandeveje til olieselskaber, der er etableret i Nederlandene, og som opfylder foelgende betingelser:
° de skal daekke mindst 1% af det nederlandske benzinmarked (markedsandel)
° de skal raade over et landsdaekkende distributionsnet
° de skal kunne sikre en loebende levering af de noedvendige varer.
Ved fastsaettelsen af markedsandelen tages den procentdel, som udgjordes af et selskabs salg i det umiddelbart forudgaaende aar af benzin (normal og super) under eget maerke fra benzinstationer, der er frit tilgaengelige for publikum, af den samlede maengde benzin, der i loebet af samme aar er solgt i Nederlandene.
5. Udvalget 'Benzinestations langs Rijkswegen' modtager en meddelelse fra oekonomiministeren, saafremt der skal tildeles disponible steder til oprettelse af benzinstationer. Udvalgets opgave bestaar i at raade oekonomiministeren med henblik paa fordelingen af de disponible steder mellem de deltagende olieselskaber. Fordelingen mellem de deltagende selskaber foretages under hensyntagen til de markedsandele, der er fastsat i henhold til punkt 2 i disse regler. Formanden for udvalget 'Benzinestations langs Rijkswegen' kan gribe ind som opmand med henblik paa saavel fastsaettelsen af det deltagende selskabs markedsandele som vurderingen af den forventede omsaetning af de benzinstationer, der skal fordeles." (Min fremhaevelse).
Det fremgaar ogsaa af dette citat, at der med henblik paa fastsaettelse af markedsandelene alene tages hensyn til salget af braendstof og ikke af de andre varer, der i givet fald saelges fra butikkerne.
12. De nederlandske provinser traeffer afgoerelse om meddelelse af koncession paa benzinstationer beliggende ved andre veje end hovedlandeveje. For disse benzinstationers vedkommende reguleres retsforholdet mellem koncessionshaveren og tankbestyreren ved en aftale uden myndighedernes medvirken.
2. Raekkevidden af EF-traktatens artikel 30-36 for saa vidt angaar nationale bestemmelser om butikstid
2.1. Domstolens praksis vedroerende nationale bestemmelser "uden forskel" foer Keck og Mithouard-dommen
13. Domstolen har gentagne gange taget stilling til, om nationale bestemmelser om butikstid er forenelige med EF-traktatens artikel 30 og 36. I denne forbindelse har Domstolen bl.a. behandlet section 47 i den engelske Shops Act 1950, hvorefter butikker skal holdes lukket for publikum om soendagen. Domstolen fastslog i dommen af 23. november 1989, Torfaen Borough Council:
"Traktatens artikel 30 skal fortolkes saaledes, at det heri fastsatte forbud ikke finder anvendelse paa nationale bestemmelser, hvorefter detailforretninger ikke maa holdes aabne om soendagen, saafremt de begraensninger af samhandelen inden for Faellesskabet, der maatte foelge heraf, ikke gaar ud over, hvad der er karakteristisk for bestemmelser af denne art." (Min fremhaevelse). (17)
Denne dom er blevet fortolket paa mange forskellige maader i et vist antal medlemsstater, hvilket har givet anledning til nye praejudicielle spoergsmaal. I to domme afsagt den 16. december 1992 (18) bekraeftede Domstolen Torfaen-dommen, idet den dog ikke gentog ovennaevnte fremhaevede passus. Domstolen naaede til dette resultat efter at have fastslaaet, at de omhandlede nationale bestemmelser om soendagslukning ikke havde til formaal at regulere samhandelen mellem medlemsstater, og at de ikke gjorde det vanskeligere at saelge varer fra andre medlemsstater end indenlandsk fremstillede varer (19). Domstolen fastslog yderligere:
"Yderligere fastslog Domstolen i de naevnte domme, at de paagaeldende lovbestemmelser forfoelger et i faellesskabsretten anerkendt maal. De nationale bestemmelser om begraenset butikstid paa soendage afspejler nemlig en raekke valg ud fra saerlige socio-kulturelle forhold paa nationalt eller regionalt plan. Det tilkommer medlemsstaterne at traeffe disse valg i overensstemmelse med de krav, som udspringer af faellesskabsretten, navnlig proportionalitetsprincippet." (20)
14. Den foreliggende sag adskiller sig fra ovennaevnte sager derved, at den ikke vedroerer soendagslukning ° de forhold, der har givet anledning til retsforfoelgning, blev i oevrigt konstateret paa en hverdag ° men den maade, hvorpaa almindelige bestemmelser om butikstid finder anvendelse paa en bestemt kategori af erhvervsdrivende.
Det er imidlertid ikke den vaesentligste grund til, at ovennaevnte praksis ikke uden videre kan overfoeres paa denne sag. Det skyldes derimod Keck og Mithouard-dommen af 24. november 1993 (21), hvori Domstolen delvis aendrede sin praksis vedroerende raekkevidden af EF-traktatens artikel 30. Paa grund af den endnu usikre raekkevidde af denne kursaendring vil jeg i det foelgende se naermere paa dommen. Jeg skal dog foerst som udgangspunkt redegoere for Domstolens tidligere praksis.
15. Siden Dassonville-dommen af 11. juli 1974 har Domstolen altid fastslaaet, at ikke blot diskriminerende nationale bestemmelser, men ogsaa ikke-diskriminerende foranstaltninger kan udgoere "foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative indfoerselsrestriktioner", jf. traktatens artikel 30. Det er herved noedvendigt, at de "direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan hindre samhandelen inden for Faellesskabet" (22). Ved diskriminerende nationale foranstaltninger forstaas foranstaltninger, som kun finder anvendelse paa indfoerte varer, eller som behandler indfoerte varer anderledes end indenlandsk fremstillede varer. Nationale foranstaltninger, som uden forskel anvendes paa indenlandsk fremstillede varer og paa varer indfoert fra andre medlemsstater, indebaerer derimod ikke en forskelsbehandling. Jeg skal herefter i mit forslag til afgoerelse betegne disse foranstaltninger som "foranstaltninger uden forskel" (23).
Diskriminerende foranstaltninger kan kun begrundes i de hensyn, der er opregnet i EF-traktatens artikel 36. Da der ikke er foretaget en harmonisering af bestemmelserne paa faellesskabsplan, kan foranstaltninger uden forskel ogsaa begrundes i "tvingende hensyn". I den saakaldte "Cassis de Dijon"-dom af 20. februar 1979, Rewe-Zentral, udtalte Domstolen foelgende:
"Hindringer for samhandelen inden for Faellesskabet, der beror paa forskelle i de nationale lovgivninger vedroerende afsaetningen af de paagaeldende produkter, maa accepteres i det omfang, disse bestemmelser er uomgaengeligt noedvendige af hensyn til isaer en effektiv skattekontrol, beskyttelse af den offentlige sundhed, god handelsskik og forbrugerbeskyttelse." (24)
16. De nationale foranstaltninger uden forskel, over for hvilke Domstolen har anvendt EF-traktatens artikel 30 i "Cassis de Dijon"-dommen, og i fortsaettelse heraf, i et stort antal senere domme (25) vedroerer de betingelser for produktion og distribution, som varerne med den i Keck og Mithouard-dommen anvendte formulering "skal opfylde (f.eks. med hensyn til benaevnelse, form, dimensioner, vaegt, sammensaetning, praesentation, maerkning og emballage)" (26). Disse forskrifter, som jeg herefter i mit forslag skal betegne som "bestemmelser vedroerende varerne", vedroerer med andre ord varernes indre eller ydre kendemaerker.
I selve Keck og Mithouard-sagen skulle Domstolen imidlertid ikke tage stilling til en saadan bestemmelse vedroerende varerne. Sagen drejede sig om en anden kategori af nationale foranstaltninger uden forskel, nemlig forbud mod eller begraensning af en bestemt salgsfremmende metode. For saa vidt angaar denne kategori af foranstaltninger og de hermed ifoelge Domstolens praksis ligestillede foranstaltninger, hvorefter visse former for reklame forbydes eller begraenses, havde Domstolen siden Oosthoek-dommen af 15. december 1982 ° afsagt i en sag vedroerende nederlandske bestemmelser om forbud mod salg med boeger som tilgift til koebere af leksika ° udtalt foelgende:
"En lovgivning, som begraenser eller forbyder visse former for reklame og visse salgsfremmende metoder, kan, selv om den ikke direkte paavirker indfoerslerne, begraense disses omfang, fordi den paavirker mulighederne for afsaetning af de indfoerte varer. Det kan ikke udelukkes, at den omstaendighed, at den paagaeldende erhvervsdrivende er tvunget til enten at anvende forskellige reklamesystemer eller salgsfremmende metoder, alt efter hvilken medlemsstat det drejer sig om, eller opgive et system, som han anser for saerligt effektivt, kan udgoere en hindring for importen, selv om en saadan lovgivning gaelder uden forskel for indenlandske og indfoerte varer." (27)
Med andre ord er der her tale om nationale foranstaltninger vedroerende salgsfremmende metoder og reklameformer (28).
17. Ud over disse to kategorier, nemlig bestemmelser vedroerende varerne og bestemmelser vedroerende salgsfremmende foranstaltninger og reklame ° de eneste der er omfattet af Keck og Mithouard-dommen ° er mange andre kategorier af nationale foranstaltninger uden forskel i Domstolens omfattende praksis blevet efterproevet paa grundlag af EF-traktatens artikel 30. Det drejer sig bl.a. om foranstaltninger, som ° stadig uden at der sondres mellem indenlandsk fremstillede og indfoerte varer ° indebaerer et totalt forbud (29) mod salg eller markedsfoering (30) af varer eller et forbud mod salg heraf uden registrering (31), uden godkendelse (32) eller ud over en bestemt maengde (33), eller vedroerende sted- eller tidsmaessige betingelser for salg eller markedsfoering (34), kvalifikationerne af de parter, der deltager i transaktionen paa udbuds- eller efterspoergselssiden (35), eller prisniveauet (36).
Jeg har ikke til hensigt i dette forslag til afgoerelse at gennemgaa virkningerne af artikel 30 paa hver af disse kategorier af nationale foranstaltninger uden forskel (som jeg tilmed ikke har opregnet udtoemmende, og som ikke kan afgraenses praecist) efter Keck og Mithouard-dommen (se dog punkt 27 nedenfor). Jeg antager, at Domstolen vil blive stillet over for problemet i kommende sager. Her er det tilstraekkeligt at undersoege dommens virkning for vurderingen af de her omhandlede foranstaltninger, som vedroerer tidspunktet for salget og den maade, hvorpaa salget finder sted. Jeg finder det imidlertid nyttigt forinden at se paa raekkevidden af Keck og Mithouard-dommen samt den herved foretagne kursaendring i en stoerre sammenhaeng.
2.2. Raekkevidden af Keck og Mithouard-dommen
18. I Keck og Mithouard-dommen skulle Domstolen tage stilling til fortolkningen af EF-traktatens artikel 30 i forhold til en fransk lov om forbud mod salg til tabsgivende priser. Der var saaledes tale om en lovgivning, som indebar et forbud mod en bestemt salgsfremmende metode. Domstolen udtaler ikke i dommen, at den oensker at tage afstand fra sin definition af begrebet "foranstaltninger med tilsvarende virkning" i Dassonville-dommen, snarere tvaertimod. Domstolen anvender imidlertid kun denne definition fuldt ud paa bestemmelserne vedroerende varer for derefter at rejse spoergsmaalet om, i hvilket omfang definitionen finder anvendelse paa "nationale bestemmelser, som begraenser eller forbyder bestemte former for salg".
Efter i praemis 13 at have udtalt:
"Ganske vist kan saadanne lovbestemmelser begraense omsaetningen og saaledes ogsaa omsaetningen af varer fra andre medlemsstater, i det omfang de erhvervsdrivende herved er afskaaret fra at anvende en bestemt salgsfremmende metode. Spoergsmaalet er imidlertid, om denne blotte mulighed er tilstraekkelig til, at den omtvistede lovgivning maa betegnes som en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indfoerselsrestriktion."
bemaerkede Domstolen i praemis 16:
"I modsaetning til, hvad Domstolen hidtil har antaget, kan det forhold, at nationale bestemmelser, som begraenser eller forbyder bestemte former for salg, bringes i anvendelse paa varer fra andre medlemsstater, derimod ikke antages direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt at hindre samhandelen mellem medlemsstaterne som naevnt i dommen i Dassonville-sagen ... forudsat at saadanne nationale bestemmelser finder anvendelse paa alle de beroerte erhvervsdrivende, der udoever virksomhed i indlandet, og forudsat at bestemmelserne saavel retligt som faktisk, paavirker afsaetningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater paa samme maade." (37) (Min fremhaevelse),
hvorefter Domstolen i praemis 17 fastslog:
"Naar disse betingelser er opfyldt, kan en anvendelse af saadanne bestemmelser paa salg af varer fra en anden medlemsstat, som opfylder de af denne stat fastsatte regler, ikke antages at forhindre, at varerne faar adgang til markedet, eller at medfoere stoerre ulemper i denne henseende end for indenlandsk fremstillede varer. Saadanne bestemmelser falder derfor uden for anvendelsesomraadet for traktatens artikel 30."
19. Jeg skal lige forudskikke den bemaerkning, at Domstolen ikke herved tilsidesaetter princippet om, at nationale foranstaltninger, der indebaerer en forskelsbehandling af varer med oprindelse i andre medlemsstater i forhold til indenlandsk fremstillede varer, kun kan begrundes i de hensyn, der er opregnet i EF-traktatens artikel 36. Domstolen tilsidesaetter heller ikke den regel, der foelger af Dassonville-sagen, hvorefter nationale foranstaltninger uden forskel, som ikke direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan hindre samhandelen inden for Faellesskabet, slet ikke er omfattet af EF-traktatens artikel 30 (38). Dommen indebaerer heller ikke nogen aendring for saa vidt angaar bestemmelser vedroerende varerne, som gaelder uden forskel for indenlandsk fremstillede og indfoerte varer. Disse forskrifter er principielt omfattet af forbuddet i EF-traktatens artikel 30, saaledes som det er fortolket i Dassonville- og Cassis de Dijon-dommene, medmindre de, da der ikke er sket en harmonisering paa faellesskabsplan, kan begrundes i "tvingende hensyn", der er anerkendt i faellesskabsretten, og de kan anses for rimelige, dvs. at de ikke er mere vidtgaaende end noedvendigt for at tilgodese et saadant hensyn.
Det er dog nyt, at nationale foranstaltninger, som begraenser eller forbyder visse salgs- eller markedsfoeringsmetoder ° eller endnu videre: visse salgs- eller markedsfoeringsbetingelser (39) ° ikke er omfattet af Dassonville-sagen og saaledes ikke er omfattet af forbuddet efter artikel 30, forudsat at de finder anvendelse paa alle de erhvervsdrivende, der udoever virksomhed i indlandet, og forudsat at de, saavel retligt som faktisk, paavirker afsaetningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater paa samme maade.
20. I Keck og Mithouard-dommen udtaler Domstolen sig ikke om, hvorfor det principielle forbud i EF-traktatens artikel 30 fremover rammer bestemmelser vedroerende varerne paa en anden maade end bestemmelser, som i henhold til dommen vedroerer salgsfremmende metoder. Mens det siger sig selv, at foerstnaevnte er omfattet af dette principielle forbud (idet de dog kan undtages derfra ved anvendelse af en "rule of reason"), er sidstnaevnte kun omfattet, hvis det viser sig, at de ikke opfylder de to ovennaevnte efter "forudsat at" anfoerte betingelser. Denne sondring kan saettes i relation til forklaringen i dommens praemis 17, hvoraf det fremgaar, at naar betingelserne er opfyldt, kan anvendelsen af de paagaeldende nationale bestemmelser "paa salg af varer fra en anden medlemsstat, som opfylder de af denne stat fastsatte regler, ikke antages at forhindre, at varerne faar adgang til markedet, eller at medfoere stoerre ulemper i denne henseende end for indenlandsk fremstillede varer" (min fremhaevelse).
I lyset heraf opfatter jeg Domstolens sondring saaledes: Mens bestemmelser vedroerende varerne qua deres art ° for saa vidt angaar indfoerte varer ° har til foelge "at forhindre, at varerne faar adgang til markedet, eller at medfoere stoerre ulemper i denne henseende end for indenlandsk fremstillede varer", gaelder det derimod ikke bestemmelser vedroerende salgsfremmende metoder. Bestemmelser vedroerende varer hindrer qua deres art adgangen til den regulerende medlemsstats marked, fordi de har til foelge, at varer, som er lovligt fremstillet i oprindelsesmedlemsstaten og bragt i omsaetning ved indfoersel til en anden medlemsstat, skal tilpasses de i sidstnaevnte medlemsstat gaeldende bestemmelser vedroerende varer, hvilket indebaerer, at varerne i strid med det siden Cassis de Dijon-dommen fremhaevede princip om gensidig anerkendelse af den enkelte medlemsstats lovgivning skal opfylde kravene i henhold til to forskellige lovgivninger. Paa grund af de hermed forbundne omkostninger paalaegges producenten i forbindelse med indfoerslen en yderligere byrde (40), der naesten med sikkerhed vil vanskeliggoere eller endog, naar omkostningerne er prohibitive, umuliggoere adgangen til markedet af de indfoerte varer. Det forholder sig anderledes med bestemmelser om forbud mod eller begraensning af salgsfremmende metoder, idet saadanne bestemmelser normalt ikke har til foelge, at de heraf omfattede indfoerte varer ° for saa vidt angaar de indre eller de ydre kendemaerker ° skal tilpasses krav, der opstilles i importlandets lovgivning (at der skal anvendes forskellige salgsmetoder fra et land til et andet, kan givetvis ogsaa medfoere yderligere omkostninger om end naeppe i samme omfang (41). Heraf foelger, at disse bestemmelser i henhold til nyere retspraksis i princippet falder uden for forbuddet i EF-traktatens artikel 30.
21. Da det er de stoerre eller mindre hindringer for indfoerte varers adgang til markedet, der danner udgangspunkt for Domstolens sondring i Keck og Mithouard-dommen mellem bestemmelser vedroerende varerne (som maa formodes at begraense adgangen til markedet) og bestemmelser vedroerende salgsmetoder og -betingelser (som ikke maa formodes at indebaere en saadan begraensning, der derimod skal paavises), er det noedvendigt ogsaa i lyset af dette kriterium at fortolke de ovenfor (i punkt 19) omtalte saakaldte "forudsat at"-betingelser.
For saa vidt angaar den foerste betingelse ° hvorefter den paagaeldende bestemmelse skal finde anvendelse paa "alle de beroerte erhvervsdrivende, der udoever virksomhed i indlandet" (42) ° betyder det, at denne vending skal fortolkes saaledes, at den nationale bestemmelse for ikke at rammes af forbuddet efter EF-traktatens artikel 30 under ingen omstaendigheder maa skabe stoerre vanskeligheder for andre medlemsstaters erhvervsdrivendes adgang til den regulerende medlemsstats marked end for de erhvervsdrivende i denne medlemsstat. Derimod er EF-traktatens artikel 30 ikke til hinder for en forskelsbehandling af en kategori af nationale erhvervsdrivende (f.eks. importoerer og producenter, der er etableret i medlemsstaten, hvor de udoever deres virksomhed) (43), dog under den forudsaetning, at den paagaeldende bestemmelse ikke paavirker afsaetningen af indenlandsk fremstillede henholdsvis indfoerte varer paa forskellig maade (dette punkt er genstand for den anden betingelse). Det nationale forbud mod videresalg med tab, som gav anledning til Keck og Mithouard-dommen, indebar i sig selv en saadan differentiering, da det fandt anvendelse paa forhandlere, men ikke paa producenter. Jeg fortolker da ogsaa dommen saaledes, at det omhandlede forbud mod videresalg med tab, uanset at det ikke gjaldt paa samme maade for nationale forhandlere og producenter, ikke desto mindre opfyldte den foerste betingelse, fordi der herved anvendtes en sondring, der paa samme maade ramte, paa den ene side, nationale importoerer og producenter og, paa den anden side, tilsvarende erhvervsdrivende i andre medlemsstater.
22. Den anden betingelse ° hvorefter det er en forudsaetning, at den nationale bestemmelse, "saavel retligt som faktisk, paavirker afsaetningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater paa samme maade" ° skal ogsaa fortolkes i lyset af kriteriet "adgang til markedet". I denne henseende indeholder dommen foerst og fremmest to betragtninger af generel karakter. Dels praeciserer Domstolen i praemis 13, at det forhold, at nationale lovbestemmelser kan begraense omsaetningen og saaledes ogsaa omsaetningen af varer fra andre medlemsstater, ikke er tilstraekkeligt til, at disse lovbestemmelser maa betegnes som en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indfoerselsrestriktion. Dels fremgaar det af dommens praemis 12, at spoergsmaalet om, hvorvidt bestemmelserne har til formaal at regulere samhandelen med varer mellem medlemsstaterne, derimod er relevant (44). Med andre ord kan nationale lovbestemmelser, som generelt begraenser omsaetningen af en vare ° og saaledes ogsaa importen heraf ° ikke, alene af denne grund, anses for at laegge stoerre hindringer i vejen for indfoerte varer end for indenlandsk fremstillede varer. Derimod bestaar der en formodning herfor, naar bestemmelserne har til formaal at regulere samhandelen mellem medlemsstaterne eller, med andre ord, de maengder af bestemte varer, der indfoeres, og de kanaler, der anvendes hertil.
23. For saa vidt angaar aspekterne vedroerende indholdet af den anden betingelse, maa det herefter afgoeres, hvornaar bestemmelserne "retligt og faktisk" paavirker salget af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater paa samme maade.
Efter min opfattelse paavirker bestemmelserne salget af varerne paa samme maade i "retlig" henseende, naar de i henhold til deres formaal og ordlyd anvendes paa indenlandsk fremstillede og indfoerte varer paa samme maade ° herved mener jeg, at de i det vaesentlige anvendes "uden forskel" ° og at det ligeledes er tilfaeldet, naar bestemmelserne sammenholdes med andre lovbestemmelser (45).
Ved at fastslaa, at det forudsaettes, "at bestemmelserne ... faktisk paavirker afsaetningen af ... varer ... paa samme maade", mente Domstolen utvivlsomt, at bestemmelserne rent faktisk, dvs. qua deres virkninger, ikke maa indebaere en forskelsbehandling mellem indenlandsk fremstillede og indfoerte varer for saa vidt angaar adgangen til markedet. Man kan imidlertid rejse det spoergsmaal, hvorledes disse virkninger skal fastlaegges. Er virkningerne af de nationale bestemmelser i individuelle situationer afgoerende ("foreligger der en situation ° eller kan man forestille sig en situation ° hvor nationale bestemmelser indebaerer en forskelsbehandling mellem indenlandsk fremstillede og indfoerte varer"?), eller er det derimod den samlede virkning ° jf. Domstolens praksis vedroerende ligebehandling af maend og kvinder (46) ° af bestemmelserne, der er afgoerende ("kan de nationale bestemmelser under ét begraense adgangen til markedet for indfoerte varer i hoejere grad end for indenlandsk fremstillede varer"?) (47).
Saa vidt jeg kan se, har Domstolen i Keck og Mithouard-dommen foretrukket en samlet vurdering og ikke en vurdering af de individuelle situationer (hvilket i oevrigt hovedsagelig boer overlades til den nationale ret). Selv om jeg i mine forslag til afgoerelse i disse to sager havde fremhaevet, at det franske forbud mod videresalg med tab i bestemte situationer kunne begraense adgangen til det franske marked for indfoerte varer i hoejere grad end for indenlandsk fremstillede varer (48), fastslog Domstolen nemlig i dommen uden yderligere praecisering, at EF-traktatens artikel 30 "ikke finder anvendelse paa en lovgivning i en medlemsstat, som generelt forbyder videresalg med tab" (49). Domstolen var aabenbart overbevist om, at nationale bestemmelser som de i disse to sager omhandlede ikke som helhed begraensede indfoerte varers adgang til markedet i hoejere grad end indenlandsk fremstillede varers adgang.
24. Selv om Domstolen rent faktisk har valgt en samlet vurdering af bestemmelserne, kan det ikke bestrides, at den herved til en vis grad har fraveget Dassonville-princippet (som den dog fortsat henviser til i dommens praemis 11 som generelt udgangspunkt og yderligere igen udtrykkeligt i praemis 16). For saa vidt angaar i det mindste "nationale bestemmelser om begraensning af eller forbud mod visse salgsbetingelser", kan det heller ikke antages, at enhver national foranstaltning, som direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt, kan hindre samhandelen inden for Faellesskabet, er omfattet af EF-traktatens artikel 30' s anvendelsesomraade (50).
Herved opstaar spoergsmaalet om, i hvilket omfang Domstolen i Keck og Mithouard-dommen tog afstand fra Dassonville-kriteriet for saa vidt angaar andre bestemmelser end bestemmelser vedroerende varerne, og naermere bestemt, hvorvidt Domstolen oenskede at fortolke forbuddet efter artikel 30 som et forbud mod forskelsbehandling i videre forstand (51). Det er ikke muligt at besvare dette spoergsmaal med sikkerhed. Dels henviser Domstolen to gange til Dassonville-princippet, dels synes den ° for saa vidt angaar den omhandlede nationale bestemmelse ° at ligestille dette princip med et forbud mod forskelsbehandling "ratione personae" (for saa vidt angaar de erhvervsdrivendes status) eller "ratione materiae" (for saa vidt angaar salget af varerne). Spoergsmaalet er maaske ikke saerlig vaesentligt, for saa vidt som langt de fleste ° om ikke alle ° af de foranstaltninger, Domstolen ° i det omfang jeg kan overskue Domstolens praksis ° har taget stilling til ° herunder baade bestemmelser, som "uden forskel" finder anvendelse paa varerne, og bestemmelser, som ikke vedroerer varerne ° indebaerer en eller anden form for "faktisk forskelsbehandling", i det mindste hvis der herved forstaas enhver yderligere byrde, som paalaegges varer, der indfoeres fra andre medlemsstater (52). Man kan imidlertid ikke paa forhaand udelukke, at visse bestemmelser, selv om de ikke er diskriminerende i ovennaevnte videre forstand, trods alt i deres helhed dog paa en anden maade aktuelt eller potentielt kan paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne (53). For en sikkerheds skyld (54), skal jeg herefter ogsaa behandle spoergsmaalet, om de omtvistede nationale bestemmelser ° stadig som helhed ° indebaerer en retlig eller faktisk forskelsbehandling eller paa en anden maade begraenser samhandelen mellem medlemsstaterne (55).
2.3. Muligheden for at anvende Keck og Mithouard-dommen paa bestemmelser uden forskel vedroerende butikstid (og andre nationale bestemmelser uden forskel)
25. I lyset af den ovenfor fastlagte raekkevidde af Keck og Mithouard-dommen kan det nu naermere undersoeges, om andre nationale bestemmelser end bestemmelser vedroerende salgsfremmende metoder er omfattet af de i denne dom fastsatte nye regler. I mellemtiden er spoergsmaalet blevet besvaret for saa vidt angaar bestemmelser vedroerende reklameformer, idet Domstolen i dommen af 15. december 1993 i Huenermund-sagen ° med de af forholdet flydende aendringer ° har gentaget de ovenfor under punkt 18 citerede praemisser ° nemlig 13, 16 og 17 ° i Keck og Mithouard-dommen. Det drejede sig om en ordning, som Domstolen beskrev saaledes:
"Det bemaerkes herefter, at en fagetisk regel, fastsat af en brancheorganisation, som forbyder apotekere uden for apoteket at reklamere for varer, der saedvanligvis forhandles i et apotek, ikke har til formaal at regulere samhandelen mellem medlemsstaterne. Det bemaerkes yderligere, at forbuddet ikke beroerer muligheden for, at andre erhvervsdrivende end apotekere reklamerer for disse varer." (56)
Domstolen har taget afstand fra den dom, den havde afsagt den 18. maj 1993 i sag C-126/91, Yves Rocher, og som endnu var i fuld overensstemmelse med Oosthoek-dommen (jf. punkt 16 ovenfor) (57).
26. Skal Domstolens betragtninger i Keck og Mithouard- samt Huenermund-dommene ogsaa anvendes paa en national ordning som den nederlandske lukkelov? Saafremt spoergsmaalet besvares bekraeftende, er en saadan national ordning ikke omfattet af EF-traktatens artikel 30' s anvendelsesomraade, saafremt den opfylder de i Keck og Mithouard-dommen fastsatte betingelser, som jeg allerede har gennemgaaet. I saa fald skal det ° i modsaetning til, hvad Domstolen tidligere har gjort, bl.a. i sagerne vedroerende soendagslukning (58) ° ikke laengere undersoeges, om ordningen er begrundet i tvingende hensyn og i det i forbindelse hermed anvendte proportionalitetsprincip.
Den nationale ordning, der skal tages stilling til, hoerer under den kategori af foranstaltninger, der vedroerer betingelserne i henseende til tid og sted for salg af bestemte varer til forbrugerne samt den maade, hvorpaa varerne maa saelges. Med andre ord vedroerer den salgsbetingelserne i Keck og Mithouard-dommens forstand. Det fremgaar nemlig af min gennemgang (jf. punkt 5-9), at denne lukketidsordning indeholder et forbud mod, at visse kategorier af detailhandlere paa bestemte tidspunkter udbyder et mere eller mindre begraenset varesortiment til salg, eller at de goer det paa den for dem mest fordelagtige maade (ved at forpligte dem til at saelge fra automater).
27. Efter min opfattelse er en saadan ordning omfattet af Domstolens nye praksis. Ordningen indeholder nemlig ikke bestemmelser vedroerende de paagaeldende varers indre eller ydre kendemaerker, og eksport til den regulerende medlemsstat af en vare fra den medlemsstat, hvor den lovligt er fremstillet og bragt i omsaetning, medfoerer derfor ikke yderligere produktions- eller distributionsomkostninger. Foelgelig kan en ordning som den foreliggende kun betegnes som en foranstaltning med tilsvarende virkning, jf. EF-traktatens artikel 30, saafremt den ikke opfylder de to i Keck og Mithouard-dommen fastsatte betingelser, og, som anfoert ovenfor (punkt 24), saafremt der ikke kan anfoeres andre omstaendigheder, der har til foelge, at ordningen som helhed begraenser samhandelen mellem medlemsstaterne.
Jeg vil gerne lige indskyde, at det heraf maa kunne udledes, at alle andre nationale foranstaltninger uden forskel ogsaa principielt maa vaere omfattet af den nye praksis ifoelge Keck og Mithouard-dommen, for saa vidt som de ° i modsaetning til hvad der gaelder for bestemmelser vedroerende varerne ° ikke indebaerer, at det er noedvendigt at tilpasse indfoerte varers indre eller ydre kendemaerker. Det gaelder netop en foranstaltning som den, der var genstand for Cinéthèque-dommen af 11. juli 1985 (59), der antages at danne grundlag for en videregaaende anvendelse af Dassonville-kriteriet, der gaar ud over begrebet forskelsbehandling som saadant, og som, naermere betegnet, indebaerer, at ogsaa forbud mod markedsfoering, (der anvendes uden forskel) henfoeres under dette kriterium (60).
28. For definitivt at falde uden for artikel 30' s anvendelsesomraade skal den omtvistede ordning saaledes under alle omstaendigheder finde anvendelse paa alle de beroerte erhvervsdrivende, der udoever virksomhed i indlandet, og paa samme maade, saavel retligt som faktisk, paavirke afsaetningen af indenlandsk fremstillede og varer fra andre medlemsstater.
Jeg mener, at det er tilfaeldet her. Med hensyn til den foerste betingelse indebaerer en national ordning som den her omhandlede ikke en sondring mellem erhvervsdrivende i den beroerte medlemsstat og erhvervsdrivende i andre medlemsstater, saaledes at sidstnaevnte ikke sikres lige adgang til markedet i den foerste medlemsstat. Med hensyn til den anden betingelse er der intet, der tyder paa, at en saadan ordning ° som i oevrigt ikke har til formaal at regulere handelsstroemmene inden for Faellesskabet ° paa anden maade som helhed "retligt" eller "faktisk" paavirker afsaetningen af varer fra andre medlemsstater, hvorved disse varer ikke eller vanskeligere end indenlandsk fremstillede varer skulle kunne faa adgang til det paagaeldende marked. Som Domstolen udtrykkeligt har udtalt i Keck og Mithouard-dommen, er det i denne forbindelse utilstraekkeligt, at ordningen eventuelt kan begraense omsaetningen af varer i almindelighed og saaledes ogsaa af varer fra andre medlemsstater (jf. punkt 22 ovenfor). Endelig kan jeg heller ikke se, hvilke andre omstaendigheder der skulle foere til, at ordningen maa anses for en foranstaltning med tilsvarende virkning. Hverken det i det tredje praejudicielle spoergsmaal naevnte forhold, at en kategori af benzinstationer omsaetningsmaessigt er (vaesentlig) mindre afhaengig af salget af andre varer end motorbraendstoffer end den anden kategori, eller den i det fjerde praejudicielle spoergsmaal naevnte sammenhaeng med bestemmelserne om koncession paa drift at benzinstationer, som jeg senere skal vende tilbage til, kan efter min mening anses for at stoette den antagelse, at ordningen som helhed hindrer samhandelen mellem medlemsstaterne.
29. Jeg mener herefter at kunne fastslaa, at EF-traktatens artikel 30 skal fortolkes saaledes, at den ikke finder anvendelse paa en national ordning vedroerende butikstid, der som den foreliggende paa samme maade finder anvendelse paa alle de erhvervsdrivende (herunder erhvervsdrivende fra andre medlemsstater), der udoever deres virksomhed paa den paagaeldende stats omraade, som retligt og, som helhed, ogsaa faktisk paavirker afsaetningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater paa samme maade, og som heller ikke, som helhed, paa anden maade hindrer samhandelen mellem medlemsstaterne.
3. Er en differentieret anvendelse af en national lukkelov forenelig med EF-traktatens artikel 3, litra g), artikel 5 og artikel 86 (eller 85)?
30. De nederlandske bestemmelser vedroerende butikstid indeholder en undtagelsesbestemmelse for visse kategorier af handlende (jf. punkt 5 ff. ovenfor), hvilket indebaerer, at alle handlende ikke paalaegges lige strenge begraensninger med hensyn til butikstid eller varesortiment. Gerechtshof har anmodet Domstolen om at afgoere, om en saadan differentieret anvendelse er i overensstemmelse med faellesskabsretten.
Henvisningen i det foerste praejudicielle spoergsmaal til EF-traktatens artikel 86, sammenholdt med artikel 3, litra g), og artikel 5, synes at vaere inspireret af 't Heukske og Boermans' argument om, at lukkeloven indebaerer, at de benzinstationer, hvis omsaetning og fortjeneste er mindst afhaengig af salget af andre varer end braendstoffer ° nemlig de benzinstationer, som er beliggende ved motorveje og motortrafikveje uden for bymaessig bebyggelse ° ikke desto mindre har udstrakte muligheder for at udbyde netop disse andre varer til salg. Alene disse benzinstationer kan nemlig uden for de normale aabningstider saelge tobak og tobaksvarer over disken. De andre benzinstationer kan kun uden for de normale aabningstider saelge saadanne varer fra automater, mens de netop ifoelge det af 't Heukske og Boermans (61) fremlagte talmateriale maa antages at vaere mere afhaengige af salget af andre varer end braendstoffer for saa vidt angaar deres omsaetning og fortjeneste.
31. I forbindelse hermed har 't Heukske og Boermans antydet, at de nederlandske bestemmelser vedroerende koncession paa drift af benzinstationer langs hovedlandeveje (jf.punkt 10, 11 og 12 ovenfor) goer det lettere at misbruge en (kollektiv) dominerende stilling eller aftaler, som de store olieselskaber indgaar inden for udvalget "Benzinestations langs Rijkswegen". Olieselskaberne fordeler indbyrdes stederne til oprettelse af benzinstationer langs hovedlandevejene, hvorefter fordelingen forelaegges oekonomiministeren til godkendelse.
Jeg mener ikke, at Domstolen boer tilslutte sig denne opfattelse. Genstanden for den foreliggende sag er den nederlandske lukkelov, idet bestemmelserne vedroerende koncession paa drift af benzinstationer kun spiller en birolle, uden at Gerechtshof i oevrigt selv har givet Domstolen de faktiske eller retlige oplysninger ° jeg har udledt ovennaevnte oplysninger (i punkt 10, 11 og 12 samt i dette punkt) af parternes indlaeg for Domstolen ° der er noedvendige for, at den kan afgoere, om denne ordning er forenelig med traktatens artikel 3, litra g), artikel 5 og artikel 86 (eller artikel 85, der dog end ikke er blevet naevnt af den nationale ret).
32. Der skal endelig tages stilling til spoergsmaalet om, hvorvidt en lukkelov, hvorefter visse kategorier af erhvervsdrivende paalaegges strengere restriktioner end andre, er forenelig med EF' s konkurrenceregler. I en raekke domme (62) ° de seneste afsagt den 17. november 1993 i Meng-, Reiff- og Ohra-sagerne (63) ° har Domstolen angivet, hvilke kriterier der skal laegges til grund ved besvarelsen af dette spoergsmaal.
Ifoelge Domstolen vedroerer EF-traktatens artikel 85 og 86 i sig selv kun virksomheders adfaerd og ikke de af medlemsstaterne administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser. Domstolen har imidlertid udledt af EF-traktatens artikel 3, litra g), og artikel 5, at medlemsstaterne ikke kan indfoere eller opretholde bestemmelser ° end ikke administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser ° som kan ophaeve den tilsigtede virkning af de for virksomheder gaeldende konkurrenceregler. Saaledes udtalte Domstolen allerede i INNO-dommen af 16. november 1977:
"Den ved traktaten tilsigtede ordning med et enhedsmarked udelukker enhver national regulering, der direkte eller indirekte, aktuelt elle potentielt, medfoerer hindringer for den interne handel i Faellesskabet.
Dertil kommer, at den i artikel 3, litra f), udtrykte maalsaetning er praeciseret af flere af traktatens bestemmelser om konkurrencereglerne, bl.a. i artikel 86 ....
Traktatens artikel 5, stk. 2, foreskriver, at medlemsstaterne afholder sig fra at traeffe foranstaltninger, der er egnede til at bringe virkeliggoerelsen af traktatens maalsaetning i fare.
Dette viser, at skoent artikel 86 saaledes retter sig til virksomheder, foelger det dog af traktaten, at medlemsstaterne ikke maa indfoere eller opretholde foranstaltninger, som kan ophaeve den tilsigtede virkning af denne bestemmelse.
...
Artikel 86 forbyder i alle tilfaelde en eller flere virksomheders misbrug af en dominerende stilling, endog selv om et saadant misbrug fremmes af en national lovbestemmelse." (64)
I senere domme (65) har Domstolen fremhaevet, at det navnlig var forbudt medlemsstaterne at paalaegge eller lette indgaaelsen af aftaler i strid med EF-traktatens artikel 85 eller dannelsen af dominerende stillinger i strid med artikel 86 eller, endelig, at forstaerke virkningerne af saadanne aftaler eller dominerende stillinger. Medlemsstaterne maa heller ikke ophaeve den statslige karakter af egne lovbestemmelser ved at overdrage ansvaret for beslutninger om indgreb paa det oekonomiske omraade til private virksomheder.
I de foelgende afsnit skal jeg anvende de af Domstolen fastsatte kriterier paa den foreliggende sag.
33. 't Heukske og Boermans har i vage vendinger givet udtryk for den opfattelse, at de store olieselskaber i Nederlandene (kollektivt) indtager en dominerende stilling og misbruger denne eller indgaar kartelaftaler (for det meste siges det ikke direkte), uden at de i oevrigt har fremfoert det mindste bevis herfor. Gerechtshof har ikke omtalt eventuelle aftaler eller dominerende stillinger. Under disse omstaendigheder er der ikke grund til at fastslaa, at en medlemsstat som Nederlandene ved at fastsaette bestemmelser vedroerende butikstid som de her omhandlede ° i strid med EF-traktatens artikel 85 og 86 ° har forstaerket virkningerne af allerede eksisterende aftaler eller dominerende stillinger eller har paalagt eller lettet dannelsen af saadanne aftaler eller dominerende stillinger.
Jeg skal i denne forbindelse henlede opmaerksomheden paa Domstolens restriktive fortolkning i ovennaevnte Meng-, Reiff- og Ohra-domme (66) af ordene "forstaerke" og "paalaegge eller lette". For saa vidt angaar "forstaerke" har Domstolen i Meng-dommen udtalt:
"Retsforskrifter, der finder anvendelse paa et bestemt forsikringsomraade, kan kun anses for at forstaerke virkningerne af en allerede eksisterende aftale, hvis de indskraenker sig til at overtage elementerne i en aftale, der er indgaaet mellem de erhvervsdrivende paa dette omraade." (67) (Min fremhaevelse).
Med hensyn til ordene "paalaegge" og "lette" har Domstolen udtalt foelgende i Ohra-dommen:
"I denne forbindelse bemaerkes for det foerste, at den nederlandske ordning vedroerende forsikringsformidlingsvirksomhed hverken paalaegger forsikringsformidlere at indgaa ulovlige aftaler eller goere det lettere for dem, idet det i ordningen indeholdte forbud er tilstraekkeligt i sig selv." (68) (Min fremhaevelse).
34. Ingen af procesdeltagerne har godtgjort og end ikke anfoert, at lukkeloven indskraenker sig til at bekraefte eksisterende aftaler eller misbrug af dominerende stilling, eller at de deri indeholdte forbud ikke er tilstraekkelige til at naa det med loven tilsigtede maal. Loven kan saaledes ikke anses for at forstaerke, lette eller paalaegge konkurrencebegraensende virksomhedsadfaerd i den betydning, Domstolen har tillagt disse ord i Meng-, Reiff- og Ohra-dommene.
Det kan heller ikke haevdes, at den nederlandske lukkelov, som selv indeholder alle de til gennemfoerelsen noedvendige paabuds- og forbudsbestemmelser, delegerer kompetence til at traeffe afgoerelser til private virksomheder (69).
Paa grundlag af disse betragtninger er jeg naaet til det resultat, at en national ordning om butikstid, som indeholder en undtagelsesbestemmelse for visse kategorier af handlende, ikke under de her foreliggende omstaendigheder ophaever den tilsigtede virkning af forbuddene efter EF-traktatens artikel 85 og 86.
35. Jeg skal yderligere tilfoeje, at man i ovennaevnte sager om soendagslukning, hvori der blev afsagt dom den 23. november 1989 og den 16. december 1992 (70) gjorde gaeldende, at reglerne om soendagslukning, hvis indhold eller anvendelse diskriminerede bestemte retsundergivne eller bestemte regioner, var i strid med faellesskabsretten. I mit forslag til afgoerelse forud for dommene af 16. december 1992 tillod jeg mig at bemaerke foelgende (71):
"Selv om det anerkendes, at det maa afgoeres, om en national ordning er i overensstemmelse med faellesskabsretten under hensyn til ordningens indre kendemaerker og dens konkrete anvendelse, kan klager, der stoettes paa den angivelige ulige eller inkonsekvente anvendelse af ordningen i en medlemsstat, utvivlsomt danne grundlag for et soegsmaal efter national ret, men ° saa laenge der hverken foreligger vilkaarlig forskelsbehandling eller skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne ° ikke efter faellesskabsretten." (72) (Foreloebig oversaettelse).
Jeg mener heller ikke, at det i den foreliggende sag er tilstraekkelig godtgjort, at forskelsbehandlingen mellem forskellige kategorier af benzinstationer kunne paavirke samhandelen mellem medlemsstaterne. 't Heukske og Boermans har ganske vist anfoert, at den forskelsbehandling mellem benzinstationer, som foelger af den nederlandske lukkelov, er en reel forskelsbehandling ° i den forstand at den har mere end en ubetydelig indflydelse paa omsaetningen og fortjenesten hos de respektive kategorier af benzinstationer (73) ° men heller ikke heraf kan det udledes, at denne forskelsbehandling paavirker handelen mellem medlemsstater, jf. EF-traktatens artikel 85, stk. 1, eller artikel 86.
Forslag til afgoerelse
36. Jeg skal herefter foreslaa Domstolen at besvare de af Gerechtshof, Hertogenbosch, forelagte praejudicielle spoergsmaal saaledes:
"1) EF-traktatens artikel 30 skal fortolkes saaledes, at den ikke finder anvendelse paa en national ordning vedroerende butikstid, der som den her omhandlede paa samme maade finder anvendelse paa alle de erhvervsdrivende (herunder erhvervsdrivende fra andre medlemsstater), der udoever deres virksomhed paa den paagaeldende stats omraade, som retligt og, som helhed, ogsaa faktisk paavirker afsaetningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater paa samme maade, og som heller ikke, som helhed, paa anden maade hindrer samhandelen mellem medlemsstaterne.
2) En national ordning vedroerende butikstid, som indeholder en undtagelsesbestemmelse for visse kategorier af handlende, ophaever ikke under de her foreliggende omstaendigheder den tilsigtede virkning af forbuddene efter EF-traktatens artikel 85 og 86."
(*) Originalsprog: nederlandsk.
(1) ° Vedroerende indholdet, baggrunden og senere aendringer af Winkelsluitingswet henvises til M. R. Mok: De winkeldeur op een kier, Sociaal-economische wetgeving, 1993, s. 30-39.
(2) ° EF-traktatens artikel 3, litra g), svarer til det i den praejudicielle anmodning anfoerte artikel 3, litra f), i EOEF-traktaten.
(3) ° Lovens artikel 1, stk. 1, definerer butik som et lukket lokale, der er tilgaengeligt for publikum, og hvori man plejer at saelge varer til private, uden at lokalet udgoer en del af et transportmiddel .
(4) ° Reglerne blev aendret med virkning fra den 1.1.1993. Butikkerne maa nu holdes aabne hoejst 55 timer om ugen inden for foelgende perioder: mandag-fredag fra kl. 6.00 til kl. 18.30 og loerdag fra kl. 6.00 til kl. 18.00. Det er fortsat forbudt at holde aabent om soendagen.
(5) ° Bekendtgoerelse om gennemfoerelse af artikel 10, stk. 3, i Winkelsluitingswet 1976.
(6) ° I henhold til denne bekendtgoerelse kan kommunerne f.eks. give saerlige butikker tilladelse til at holde aabent om aftenen.
(7) ° Salg i muséer er ikke undergivet nogen begraensning for saa vidt angaar varesortiment, idet salget af varer i muséer ifoelge den nederlandske regering maa anses for en bivirksomhed. Varesortimentet i apoteker er heller ikke begraenset. Man er nemlig gaaet ud fra, at salget af medicinalvarer under alle omstaendigheder indtager en central plads. Desuden arbejder apoteker efter en saerlig ordning for aabningstider, saaledes at de kun sjaeldent udnytter muligheden efter loven for at holde aabent uden for normal butikstid. Endelig er det en forudsaetning for fritagelse med hensyn til salg af aviser og ugeblade, at den paagaeldende kiosk udelukkende eller hovedsagelig saelger disse varer.
(8) ° Staatsblad 1988, s. 593. Ifoelge bestemmelsens artikel II traadte den i kraft den 1. januar 1989, idet der dog var fastsat en overgangsperiode paa to aar. Det er ubestridt, at den foreliggende sag vedroerer de endelige bestemmelser, saaledes som de traadte i kraft den 1. januar 1991.
(9) ° Foer aendringen ved bekendtgoerelsen af 13.12.1988 fandtes der ikke en saa noejagtig opregning af, hvilke varer der doegnet rundt kunne saelges fra benzinstationer. I sit skriftlige indlaeg for Domstolen har den nederlandske regering begrundet aendringen saaledes: I praksis blev det varesortiment, der ogsaa kunne saelges om aftenen og paa soendage fra benzinstationer, bestandig udvidet. Det gav anledning til omfattende klager over illoyal konkurrence fra bl.a. foedevarebranchen og fra tobaksforretninger, hvilket foerte til en tilpasning af den paagaeldende ordning.
(10) ° Gerechtshof og parterne i hovedsagen 't Heukske og Boermans har betegnet disse benzinstationer som benzinstationer beliggende ved hovedlandeveje . Den nederlandske regering har imidlertid med rette understreget, at der ikke sondres mellem hovedlandeveje og andre veje .
(11) ° Med gamle ordning taenker den nederlandske regering klart paa situationen inden den 1.1.1991, da bekendtgoerelsen af 13.12.1988 traadte i kraft.
(12) ° I modsaetning til lukkeloven og gennemfoerelsesbekendtgoerelserne hertil (se fodnote 10) anvender lovgivningen vedroerende koncession paa benzinstationer saaledes sondringen hovedlandeveje ° andre veje .
(13) ° Se artikel 5, sidste stykke, i Regels ten aanzien van de uitgifte en exploitatie van benzinestations langs Rijkswegen: Inden for en rimelig frist tilstiller udvalget oekonomiministeren en begrundet henstilling om tildeling af et sted til etablering af en benzinstation. Saafremt ministeren kan foelge indstillingen, afgiver han en udtalelse i overensstemmelse hermed til ministeren for trafik og offentlige arbejder, som herefter soerger for at meddele den noedvendige koncession paa grundlag af Rijkswegenreglement ... Saafremt oekonomiministeren ikke kan godkende udvalgets indstilling, droefter han sagen med udvalget.
(14) ° Ingen af parterne har angivet den noejagtige sammensaetning af udvalget. Som det fremgaar af de praejudicielle spoergsmaal er olieselskaberne under alle omstaendigheder repraesenteret. Den nederlandske regering har yderligere anfoert, at alle de beroerte olieselskaber altid har tilsluttet sig udvalgets indstilling .
(15) ° I henhold til artikel 4, litra d), i en bekendtgoerelse af 7.11.1972.
(16) ° Omvendt skal koncessionshaveren holde tankbestyreren skadesloes, saafremt han saelger mindre end den oprindeligt aftalte maengde.
(17) ° Sag C-145/88, Torfaen Borough Council, Sml. s. 3851, konklusionen. Se ogsaa Conforama- og Marchandise-dommene af 28.2.1991 (sag C-312/89, Sml. I, s. 997, og sag C-332/89, Sml. I, s. 1027), hvori Domstolen fastslog, at forbuddet i traktatens artikel 30 ikke fandt anvendelse paa nationale bestemmelser om forbud mod at beskaeftige arbejdstagere om soendagen henholdsvis om soendagen efter kl. 12.
(18) ° Sag C-304/90, Payless DIY, Sml. I, s. 6493, og sag C-169/91, B & Q II, Sml. I, s. 6635. I sag C-306/88, Anders, Sml. I, s. 6457, fandt Domstolen, at det var ufornoedent at besvare de forelagte spoergsmaal.
(19) ° Jf. B & Q II-dommen, praemis 9 og 10.
(20) ° B & Q II-dommen, praemis 11 (foreloebig oversaettelse).
(21) ° Forenede sager C-267/91 og C-268/91, Sml. I, s. 6097.
(22) ° Dom af 11.7.1974, sag 8/74, Dassonville, Sml. s. 837, praemis 5.
(23) ° Udtrykket foranstaltninger uden forskel maa foretraekkes for ikke-diskriminerende foranstaltninger, idet sidstnaevnte foranstaltninger, som jeg senere skal paavise (punkt 23), trods alt kan vaere omfattet af forbuddet efter artikel 30 paa grund af en diskriminerende virkning.
(24) ° Dom af 20.2.1979, sag 120/78, Rewe-Zentral, Sml. s. 649, praemis 8. Domstolen fastslog ikke udtrykkeligt i denne dom, at en saadan begrundelse ikke kunne berettige diskriminerende foranstaltninger, men det skete f.eks. i dommen af 17.6.1981, sag 113/80, Kommissionen mod Irland, Sml. s. 1625, praemis 11.
(25) ° Af kendte senere domme kan naevnes dom af 12.3.1987, sag 178/84, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 1227 ( Reinheitsgebot for oel), og af 23.2.1988, sag 216/84, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 793 (forbud mod salg af maelkepulvererstatning og kondensmaelkeerstatning); dom af 14.7.1988, hhhv. i sag 407/85, 3 Glocken og Kritzinger, og i sag 90/86, Zoni, Sml. s. 4233 og s. 4285 (pligt til kun at anvende haard hvede ved fremstilling af pastaprodukter); dom af 2.2.1989, sag 274/87, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 229 (forbud mod import af og handel med varer af koed indeholdende visse ikke-koedholdige stoffer).
(26) ° Keck og Mithouard-dommen, praemis 15. Denne formulering stammer utvivlsomt fra artikel 3 i Kommissionens direktiv 70/50/EOEF af 22.12.1969 under henvisning til bestemmelserne i artikel 33, stk. 7, om afskaffelse af foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative importrestriktioner, der ikke omfattes af andre bestemmelser truffet i medfoer af EOEF-traktaten (EFT 1970 I, s. 10). I henhold til denne bestemmelse omfatter direktiv 70/50 foranstaltninger, som regulerer afsaetningen af varer, saerlig med hensyn til form, dimension, vaegt, sammensaetning, praesentation, identifikation og indpakning, og som anvendes uden forskel paa indenlandske varer og importerede varer, og hvis restriktive virkninger paa den frie omsaetning af varer overskrider rammen for virkninger, der er karakteristiske for bestemmelser for handelen. Domstolen har gentagne gange henvist til artikel 3; se navnlig dom af 23.11.1971, sag 62/70, Bock, Sml. s. 897, praemis 17, og af 30.4.1974, sag 155/73, Sacchi, Sml. s. 409, praemis 8, af 31.3.1982, sag 75/81, Blesgen, Sml. s. 1211, praemis 8, og ovennaevnte B & Q II-dom, sag C-169/91, praemis 15.
(27) ° Dom af 15.12.1982, sag 286/81, Sml. s. 4575, praemis 15.
(28) ° Af andre domme vedroerende nationale foranstaltninger uden forskel med forbud mod eller begraensning af reklameformer kan jeg f.eks. henvise til dom af 7.3.1990, sag C-362/88, GB-INNO-BM, Sml. I, s. 667 (forbud mod at naevne prisen foer reklamefremstoedet), af 12.12.1990, sag C-241/89, SARPP, Sml. I, s. 4695 (forbud mod i en reklame for syntetiske soedestoffer at angive en betegnelse, som leder tanken hen paa ordet sukker ), af 25.7.1991, forenede sager C-1/90 og C-176/90, Aragonesa de Publicidad Exterior og Publivía, Sml. 1991 I, s. 4151 (forbud mod reklame for drikkevarer med et stort alkoholindhold), og af 18.5.1993, sag C-126/91, Yves Rocher, Sml. I, s. 2361 (forbud mod reklame med en sammenligning af den nugaeldende pris med den tidligere pris, som den samme erhvervsdrivende anvender). Som eksempel paa domme, der ligesom Keck og Mithouard-dommen vedroerer nationale foranstaltninger uden forskel, som begraenser salgsmetoderne, kan jeg henvise til dom af 16.5.1989, sag 382/87, Buet, Sml. s. 1235 (doersalg), og af 30.4.1991, sag C-239/90, Boscher, Sml. I, s. 2023 (pligt til at lade sig optage i det lokale handelsregister med henblik paa salg ved offentlig auktion). Endelig blev praemis 15 i Oosthoek-dommen ogsaa bekraeftet i dommen af 21.3.1991, sag C-369/88, Delattre, Sml. I, s. 1487, praemis 50 (apotekeres salgsmonopol), samt i dom af 21.3.1991, sag C-60/89, Monteil og Samanni, Sml. I, s. 1547, praemis 37 (apotekeres salgsmonopol).
(29) ° Jf. f.eks. dom af 11.7.1985, forenede sager 60/84 og 61/84, Cinéthèque, Sml. s. 2605 (midlertidigt forbud mod udbredelse af videokassetter og videoplader).
(30) ° Jeg taler her om salg eller markedsfoering, fordi varer ogsaa kan distribueres ved hjaelp af, f.eks., leasingkontrakter. Se K. J. M. Mortelmans: Artikel 30 EG. Verduidelijking van de Dassonville-formule en van de Cassis de Dijon-rechtspraak (bemaerkning til Keck og Mithouard-dommen), Sociaal-Economische Wetgeving, 1994, s. 115 og 122.
(31) ° Jf. f.eks. dom af 30.11.1983, sag 277/82, Van Bennekom, Sml. s. 3883 (forbud mod at markedsfoere vitaminer uden forudgaaende registrering).
(32) ° Jf. bl.a. dom af 13.12.1991, sag C-18/88, GB-INNO-BM, Sml. I, s. 5941 (godkendelsesprocedure for telefonapparater uden mulighed for domstolskontrol), og af 27.10.1993, forenede sager C-46/90 og C-93/91, Lagauche m.fl., Sml. I, s. 5267 (godkendelse af radioapparater).
(33) ° I dom af 30.10.1974, sag 190/73, van Haaster, Sml. s. 1123, praemis 17, fastslog Domstolen, at en national ordning, der indebaerer en kontingentering af produktionen, potentielt paavirkede samhandelen i negativ retning og derfor maatte betragtes som en foranstaltning med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner. I dom af 25.11.1986, sag 148/85, Forest, Sml. s. 3449, fastslog Domstolen, at en national ordning om kontingentering af melproduktionen, som omfattede saavel formaling af hvede fremstillet i den paagaeldende stat som formaling af indfoert hvede, ikke paavirkede samhandelen mellem medlemsstater og derfor ikke var i strid med EOEF-traktatens artikel 30.
(34) ° Jf. navnlig de i fodnote 17 og 18 naevnte sager vedroerende soendagslukning.
(35) ° Jf. den nyere dom af 25.5.1993, sag C-271/92, LPO, Sml. I, s. 2899 (lovbestemmelser, hvorefter forhandling af visse optiske artikler ° saavel indenlandsk fremstillede som indfoerte ° er forbeholdt indehavere af et eksamensbevis som optiker).
(36) ° Ifoelge Domstolen kan nationale prisbestemmelser, der uden forskel finder anvendelse paa indenlandsk fremstillede og indfoerte varer, vaere i strid med EF-traktatens artikel 30, hvis de har til foelge, at de indfoerte varer ikke kan saelges med fortjeneste (for lav maksimalpris) eller gaar glip af den konkurrencefordel, som foelger af deres lavere kostpriser (for hoej mindstepris). Jf. bl.a. dom af 26.2.1976, sag 65/75, Tasca, Sml. s. 291, praemis 27, af 24.1.1978, sag 82/77, Van Tiggele, Sml. s. 25, praemis 14, og af 7.5.1991, sag C-287/89, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 2233, praemis 17.
(37) ° Denne fodnote vedroerer udelukkende forslagets originale nederlandske version.
(38) ° Jf. f.eks. dom af 14.7.1981, sag 155/80, Oebel, Sml. s. 1983 (forbud mod natarbejde i bagerier), af 31.3.1982, sag 75/81, Blesgen, Sml. s. 1211 (restriktioner vedroerende salg af alkoholholdige drikkevarer), og af 11.7.1990, sag 23/89, Quietlynn, Sml. I, s. 3059 (forbud mod salg af pornografiske artikler fra uautoriserede forretninger).
(39) ° Denne fodnote vedroerer udelukkende forslagets originale nederlandske version.
(40) ° For saa vidt angaar udveksling af tjenesteydelser, som er omfattet af EF-traktatens artikel 59, henvises til dom af 3.2.1982, forenede sager 62/81 og 63/81, Seco, Sml. s. 223, praemis 9: Under saadanne omstaendigheder indebaerer bestemmelserne i den stat, hvor tjenesteydelsen udfoeres, at de arbejdsgivere, der er etableret i en anden medlemsstat, oekonomisk paalaegges en yderligere byrde, idet de rent faktisk rammes haardere end de tjenesteydere, der er etableret paa statens eget omraade.
(41) ° Jf. punkt 22 i generaladvokat Tesauro' s forslag til afgoerelse i den nedenfor i fodnote 56 omtalte Huenermund-sag: Selv om det er rigtigt, at forbuddet mod at anvende en bestemt salgsmetode, saasom doersalg, ikke stiller indfoerte varer ringere, lige saa lidt som det vanskeliggoer adgangen til markedet for varerne som saadanne, er det ikke mindre rigtigt, at et saadant forbud kan tvinge den interesserede erhvervsdrivende til at aendre en i oprindelsesmedlemsstaten lovlig salgsstrategi i en saadan grad, at adgangen til markedet i den stat, hvor forbuddet gaelder goeres mindre attraktiv, og at forbuddet derfor ud fra dette synspunkt kan udgoere en hindring for de frie varebevaegelser inden for Faellesskabet. (Foreloebig oversaettelse).
(42) ° Denne fodnote vedroerer udelukkende forslagets originale nederlandske version.
(43) ° Det tilkommer naturligvis ikke Domstolen at afgoere, om en saadan differentiering eventuelt kan indebaere en tilsidesaettelse af et lighedsprincip i national ret.
(44) ° Dette kriterium optraeder allerede i den i fodnote 29 naevnte Cinéthèque-dom (praemis 21).
(45) ° I naervaerende sag har 't Heukske og Boermans bl.a. anfoert, at bestemmelserne om butikstid under alle omstaendigheder maa anses for diskriminerende, naar de sammenholdes med bestemmelserne vedroerende koncession paa drift af benzinstationer (se nedenfor under punkt 31).
(46) ° Jf. den for nylig afsagte dom af 24.2.1994 i sag C-343/92, Roks, Sml. I, s. 571, praemis 33 og punkt 3 i domskonklusionen.
(47) ° Med hensyn til fri udveksling af tjenesteydelser henvises ogsaa til dom af 24.10.1978, sag 15/78, Koestler, Sml. s. 1971, praemis 6 og praemis 4.
(48) ° Grunden hertil er, at importoerer, som fra en anden medlemsstat oensker at introducere deres varer paa det franske marked, skal tage hensyn til forbuddet, hvilket derimod ikke gaelder franske producenter, som saelger deres konkurrerende varer i Frankrig. Se mit forslag til afgoerelse fremsat den 18.11.1992, Sml. 1993 I, s. 6110, punkt 5, og mit forslag til afgoerelse fremsat den 28.4.1993, Sml. 1993 I, s. 6117, punkt 9.
(49) ° Praemis 18 og domskonklusionen.
(50) ° Tidligere forholdt det sig saaledes. Endnu for ganske nylig tilbageviste Domstolen i den allerede i fodnote 28 omtalte Yves Rocher-dom det argument, at artikel 30 ikke finder anvendelse paa nationale foranstaltninger, som kun fremkalder en marginal begraensning af de frie varebevaegelser (praemis 20). Domstolen udtalte yderligere i dommen, at der efter artikel 30 ikke sondres mellem foranstaltninger, som kan betegnes som foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner paa grundlag af omfanget af de virkninger, som de har paa samhandelen inden for Faellesskabet (praemis 21 ° foreloebig oversaettelse), hvorfor Domstolen naegtede at anvende en de minimis -regel.
(51) ° Det ville formentlig betyde, at bestemmelser (med undtagelse af bestemmelser vedroerende varerne), som i saa fald alene paa grund af deres diskriminerende karakter ville vaere omfattet af forbuddet efter EF-traktatens artikel 30, nu ikke laengere vil kunne begrundes i et af de hensyn, der er udtoemmende opregnet i traktatens artikel 36, og derfor heller ikke ifoelge rule of reason vil kunne begrundes i tvingende hensyn.
(52) ° Dassonville-sagen vedroerte selv en lovgivning ° der formentlig maa betegnes som bestemmelser vedroerende varerne, idet formaalet var at sikre aegtheden af whiskys oprindelsesbetegnelse ° som havde til foelge, at importoerer, som til Belgien indfoerte skotsk whisky gennem en anden medlemsstat, havde vanskeligere ved at opnaa det kraevede aegthedscertifikat end virksomheder, som indfoerte whiskyen direkte fra oprindelseslandet. Med andre ord var der her tale om en faktisk forskelsbehandling mellem indfoerte varer (og ikke mellem indenlandsk fremstillede og indfoerte varer).
(53) ° Saafremt det antages, at det forholder sig saaledes, har Domstolen i Keck og Mithouard-dommen for saa vidt angaar andre nationale bestemmelser end bestemmelser vedroerende varerne (for hvilke den i Dassonville-dommen fastsatte praksis fortsat gaelder fuldt ud af de ovenfor under punkt 20 anfoerte grunde) i virkeligheden indfoert en omvendt bevisbyrde. Mens saadanne bestemmelser tidligere umiddelbart maatte antages at vaere omfattet af forbuddet efter artikel 30, men kunne undtages herfra i henhold til rule of reason, forholder det sig nu saaledes, at de formodes ikke at vaere omfattet af forbuddet efter artikel 30, medmindre det godtgoeres, at de som helhed har diskriminerende virkninger, eller at de ° hvis man anerkender den ovenfor anfoerte udvidelse af bestemmelsen ° paa en anden maade (aktuelt eller potentielt) paavirker samhandelen mellem medlemsstaterne.
(54) ° Hvis Domstolen med Keck og Mithouard-dommen har indfoert mere end en simpel omvendt bevisbyrde for saa vidt angaar de bestemmelser, der ikke vedroerer varerne (jf. den forudgaaende fodnote), og hvis den naermere bestemt for disse bestemmelsers vedkommende har reduceret Dassonville-kriteriet til et forbud mod forskelsbehandling i videre forstand, boer Domstolen efter min mening give klart udtryk herfor i dommen i den foreliggende sag.
(55) ° Med henblik paa at fastlaegge den noejagtige raekkevidde, som fremover maa tillaegges Dassonville-kriteriet, maa det ikke glemmes, at dette kriterium har betydning for de forbud, der er indeholdt i EF-traktatens artikel 59, 48 og 52. I nyere domme vedroerende anvendelsen af disse forbud har Domstolen ogsaa anvendt en rummeligere Dassonville-agtig loesning. Naermere bestemt kan der i forbindelse med de i de forskellige medlemslande regulerede tjenesteydelser, bl.a. paa det finansielle omraade, opstaa problemer af den art, som bestemmelserne vedroerende varerne rejser (jf. f.eks. dom af 18.1.1979, forenede sager 110/78 og 111/78, Van Wesemael, Sml. s. 35, der blev afsagt en maaned foer Cassis de Dijon-dommen).
(56) ° Dom afsagt i sag C-292/92, Sml. I, s. 6787, praemis 19.
(57) ° Jf. fodnote 50.
(58) ° For saa vidt angaar begrundelsen henvises til punkt 13. Med hensyn til proportionalitetskontrollen henvises til B & Q II-dommen, praemis 12-16.
(59) ° Jf. fodnote 29.
(60) ° Jf. M. Waelbroeck: Le rôle de la Cour de justice dans la mise en oeuvre de l' Acte unique européen, Cahiers de droit européen, 1989, s. 41 ff., navnlig s. 51, 52 og 53, samt punkt 18 ff. i mit forslag til afgoerelse i den i fodnote 17 omtalte Torfaen-sag. I Cinéthèque-sagen kunne Domstolen ikke tilslutte sig Sir Gordon Slynn' s opfattelse, idet denne i sit forslag til afgoerelse (s. 2611 og 2612) havde lagt vaegt paa, at den paagaeldende ordning paa ingen maade indebar en forskelsbehandling af indfoerte varer i forhold til indenlandsk fremstillede varer. Det betyder, at ordningen i henhold til den nye retspraksis i alt fald opfylder den anden forudsat at -betingelse i Keck og Mithouard-dommen.
(61) ° Under retsforhandlingerne har den nederlandske regerings befuldmaegtigede anfoert, at talmaterialet ikke er repraesentativt.
(62) ° Dom af 16.11.1977, sag 13/77, GB-INNO-BM, Sml. s. 2115, praemis 28-34, af 10.1.1985, sag 229/93, Leclerc, Sml. s. 1, praemis 14, af 29.1.1985, sag 231/83, Cullet, Sml. s. 305, praemis 10, af 30.4.1986, forenede sager 209/84-213/84, Asjes m.fl., Sml. s. 1425, praemis 71, af 1.10.1987, sag 311/85, Vereniging van Vlaamse Reisbureaus, Sml. s. 3801, praemis 10, af 3.12.1987, sag 136/86, Aubert, Sml. s. 4789, praemis 23, af 14.7.1988, sag 254/87, L' aigle distribution ( fast pris paa boeger ), Sml. s. 4457, praemis 10, og af 21.9.1988, sag 267/86, Van Eycke, Sml. s. 4769, praemis 16, samt dommen i Marchandise-sagen, praemis 22.
(63) ° Sag C-2/91, sag C-185/91 og sag C-245/91, Sml. I, s. 5751, s. 5801 og s. 5851.
(64) ° INNO-dommen, praemis 28-31 og praemis 34.
(65) ° Der findes allerede en antydning heraf i Leclerc-dommen.
(66) ° Disse domme vedroerer EF-traktatens artikel 85, men jeg kan ikke se nogen grund til, at de deri fastsatte principper ikke ogsaa skulle kunne anvendes ° med de af forholdet flydende aendringer ° paa artikel 86.
(67) ° Meng-dommen, praemis 19, foreloebig oversaettelse.
(68) ° Ohra-dommen, praemis 11, foreloebig oversaettelse.
(69) ° Jf. Ohra-dommen, praemis 13.
(70) ° Jf. fodnote 17 og 18.
(71) ° Under henvisning til mit forslag til afgoerelse i Torfaen-sagen, Sml. 1989, s. 3883, punkt 32. Se ogsaa punkt 18 i mit forslag til afgoerelse forud for de i fodnote 17 naevnte Conforama- og Marchandise-domme.
(72) ° Punkt 33, Sml. 1992 I, s. 6484. Domstolen gik ikke naermere ind paa dette spoergsmaal.
(73) ° Jeg er ikke overbevist om, at denne opfattelse finder stoette i de faktiske omstaendigheder. Ifoelge de grafer, 't Heukske og Boermans har fremlagt for Domstolen, bestemmes benzinstationernes omsaetning og fortjeneste for under en tredjedels vedkommende af salget af andre varer end braendstoffer. Kun en del af denne tredjedel udgoeres af varer, der har tilknytning til rejsen, mens det igen kun er en mindre del heraf, som bestaar af tobaksvarer. Yderligere saelges kun en del af disse tobaksvarer uden for de normale aabningstider. Alene denne del, som saaledes udgoer en broekdel af benzinstationers samlede salg, omfattes af den forskelsbehandling, som 't Heukske og Boermans klager over, og yderligere drejer det sig kun om en relativt begraenset forskelsbehandling, idet visse benzinstationer kan saelge varerne over disken, mens andre er noedt til at anvende automater.