61996CC0037_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 I disse praejudicielle sager skal Domstolen paa ny tage stilling til lovligheden af den saertold, som paahviler alle varer, som indfoeres til de franske oversoeiske departementer, dvs. Martinique, Guadeloupe, Réunion og Guyane (herefter »DOM«).
Domstolen har allerede behandlet dette spoergsmaal i dommene i sagerne Legros m.fl. (1), Lancry m.fl. (2) og Cadi Surgelés m.fl. (3). I den foerste af disse domme konstaterede Domstolen, at den dagaeldende saertold udgjorde en afgift med tilsvarende virkning som told. I Lancry-dommen erklaerede Domstolen artikel 4 i Raadets beslutning 89/688/EOEF af 22. december 1989 (4) (herefter »beslutningen«) for ugyldig, idet denne bestemmelse bemyndigede Den Franske Republik til midlertidigt at opretholde den saertoldordning, som var i kraft ved beslutningens udstedelse. Desuden udtalte Domstolen, at den paagaeldende afgift maatte anses for en afgift med tilsvarende virkning som told, selv om afgiften ogsaa blev opkraevet ved indfoersel af varer, som havde oprindelse i og som blev indfoert til DOM fra et andet omraade i Den Franske Republik, dvs. selv i en rent intern situation.
Domstolen udtalte endelig i Cadi Surgelés-dommen, at det var uforeneligt med traktaten at opkraeve saertold af varer, der indfoeres til DOM fra tredjelande, som ikke er knyttet til Faellesskabet ved en saerlig overenskomst.
Den forelaeggende ret paa Réunion (sag C-212/96) og i Paris (forenede sager C-37/96 og C-38/96) rejser nu spoergsmaal om den saertoldordning, som er indfoert ved lov nr. 92-676 af 17. juli 1992 (herefter »loven«), som gennemfoerer den foran anfoerte beslutning 89/688. Ved denne beslutning blev det paalagt Den Franske Republik at aendre saertolden til en intern afgift, som anvendes uden forskel paa alle produkter, idet det dog blev forudset, at lokale varer skulle kunne indroemmes fritagelse i en vis periode.
Relevante retsregler, faktiske omstaendigheder og de praejudicielle spoergsmaal
2 DOM udgoer en integreret del af Den Franske Republik og Faellesskabets toldomraade. Traktatens artikel 227, stk. 2, indeholder saerlige regler om anvendelsen af traktaten i disse departementer og det hedder heri, at:
»For de oversoeiske franske departementer gaelder fra denne traktats ikrafttraeden dens saerlige og almindelige bestemmelser vedroerende:
- frie varebevaegelser
- landbruget, med undtagelse af artikel 40, stk. 4
- liberalisering af tjenesteydelser
- konkurrencereglerne
- de ved artikel 109 H, 109 I og 226 hjemlede beskyttelsesforanstaltninger
- institutionerne.
Senest to aar efter denne traktats ikrafttraeden fastlaegges betingelserne for anvendelsen af traktatens oevrige bestemmelser ved beslutninger, som Raadet paa forslag af Kommissionen vedtager med enstemmighed.
Inden for rammerne af de i denne traktat fastsatte fremgangsmaader, herunder navnlig de i artikel 226 naevnte, drager Faellesskabets institutioner omsorg for, at den oekonomiske og sociale udvikling af disse omraader muliggoeres.«
3 Som Domstolen fastslog i Hansen-dommen (5), sondres der saaledes i artikel 227, stk. 2, mellem de regler, der opregnes i foerste afsnit - der bl.a. omfatter reglerne om frie varebevaegelser og konkurrencereglerne, og som gaelder umiddelbart fra traktatens ikrafttraeden - og »de andre«, som foerst gradvis skal finde anvendelse paa DOM. Bestemmelsen giver ogsaa Raadet mulighed for, for saa vidt angaar disse sidste regler, at vedtage bestemmelser, som er tilpassede de saerlige behov i disse dele af det franske territorium.
4 Raadet har med hjemmel i denne bestemmelse vedtaget en raekke foranstaltninger med henblik paa at fremme den oekonomiske og sociale udvikling i DOM (6). I den allerede naevnte beslutning 89/688 tog Raadet saerligt hensyn til saertoldens betydning for den oekonomiske og sociale udvikling i DOM, men bedoemte ogsaa, at det var noedvendigt at aendre toldordningen med henblik paa at integrere de oversoeiske departementer i den proces, der skal foere til virkeliggoerelsen af det indre marked, og Raadet paalagde derfor i beslutningens artikel 1 de franske myndigheder at aendre saertoldordningen, saaledes at den senest den 31. december 1992 anvendes uden forskel paa varer, der indfoeres, og varer, der fremstilles i DOM.
Det bestemmes i beslutningens artikel 2, stk. 2, at de kompetente myndigheder i hvert oversoeisk departement fastsaetter en basisafgiftssats, som kan gradueres efter varekategorien. Denne graduering maa dog under ingen omstaendigheder bevirke, at »forskelsbehandling opretholdes eller indfoeres til skade for varer fra Faellesskabet«.
Videre hedder det i artikel 2, stk. 3:
»Under hensyntagen til de oversoeiske departementers saerlige problemer samt til maalsaetningen i traktatens artikel 227, stk. 2, kan der bemyndiges til helt eller delvis, afhaengigt af de oekonomiske behov, at fritage lokale varer for afgiften i en periode paa hoejst ti aar [efter] indfoerelsen af denne afgiftsordning paa de i artikel 3 fastsatte betingelser. Disse fritagelser skal medvirke til fremme eller opretholdelse af en erhvervsaktivitet i de oversoeiske departementer og indgaa i den oekonomiske og sociale udviklingsstrategi for hvert oversoeisk departement under hensyn til den faellesskabsstoetteramme, der er fastsat herfor, uden at de af den grund maa vaere af en saadan art, at de aendrer samhandelsvilkaarene i et omfang, der er til skade for det faelles bedste.
Kommissionen underrettes om de fritagelsesordninger, som de kompetente myndigheder i hvert oversoeisk departement har valgt, hvorefter Kommissionen underretter medlemsstaterne og paa grundlag af ovennaevnte kriterier tager stilling hertil inden for en frist paa to maaneder. Har Kommissionen ikke udtalt sig inden for denne frist, betragtes ordningen som godkendt« (7).
5 Den Franske Republik har udtrykkeligt gennemfoert beslutningen ved den ovenfor anfoerte lov nr. 92-676. Artikel 1 i denne lov bestemmer, at foelgende transaktioner i regionerne Guadeloupe, Guyane, Martinique og Réunion er underkastet en afgift benaevnt »saertold«: indfoersel af varer, leveringer mod vederlag fra personer, som i disse regioner udfoerer produktionsvirksomhed, landbrugsvirksomhed og udvindingsvirksomhed, samt leveringer mod vederlag fra personer, som koeber med henblik paa udfoersel eller videresalg til andre, som er underkastet saertolden.
De regionale raad er bemyndiget til at fritage indfoersel og levering mod vederlag for saertold, saafremt der er tale om produkter og raastoffer, som skal anvendes til visse bestemte formaal.
6 De foreliggende sager angaar fortolkningen af faellesskabsretten i forhold til beslutningen og den nationale gennemfoerelseslov. Mere noejagtigt stilles der i sag C-212/96 spoergsmaal, om beslutningen er gyldig, mens de forenede sager C-37/96 og C-38/96 rejser problemet, om den nationale lov, som gennemfoerer beslutningen, er forenelig med faellesskabsretten.
Af indlysende metodiske grunde skal de to problemstillinger behandles i sammenhaeng, foerst spoergsmaalet om beslutningen (I) og dernaest spoergsmaalet om den nationale lovgivning (II).
I - Gyldigheden af beslutning 89/688 (sag C-212/96)
7 Sagsoegeren i den nationale sag, som verserer for Tribunal administratif de Saint-Denis (île de la Réunion), har nedlagt paastand om annullation af afgoerelsen af 11. december 1992, ved hvilken Conseil régional de la Réunion har fastsat satser for saertolden i dette departement og har fritaget varer fremstillet paa oeen fra saertolden. Ifoelge sagsoegeren er afgoerelsen i strid med saavel aanden i som ordlyden af beslutningen, for saa vidt det forudsaettes, at denne er forenelig med traktaten.
Tribunal administratif de Saint-Denis de la Réunion fandt, at afgoerelsen af sagen noedvendigvis forudsatte en bedoemmelse af, om beslutningen er i overensstemmelse med traktaten, og forelagde derfor Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»1) Er Raadets beslutning 89/688/EOEF, der indeholder bemyndigelse til at opretholde saertolden for saavel indfoerte varer som varer fremstillet af virksomheder i et oversoeisk departement, forenelig med traktaten, naermere bestemt dennes artikel 9, 12 og 13, for saa vidt der efter beslutningen kan traeffes bestemmelse om afgiftsfritagelse til fordel for lokale virksomheder, hvorved det alene er en forudsaetning, at disse medvirker til at udvikle eller opretholde en erhvervsaktivitet?
2) Saafremt spoergsmaal 1) besvares bekraeftende: Skal beslutning 89/688, naar henses til traktatens artikel 95, stk. 2, fortolkes saaledes, at den indeholder bemyndigelse til at opretholde en differentieret afgiftsordning, som forfoelger oekonomiske formaal, der er forenelige med traktatens og den afledte rets krav, og som er begrundet i de saerlige oekonomiske forhold i de oversoeiske departementer?«
8 For at besvare retten paa Réunion's spoergsmaal maa Domstolen efter min opfattelse foerst undersoege, om beslutningen ved at give bemyndigelse til at fritage lokale virksomheder for saertolden bidrager til at opretholde en afgift med tilsvarende virkning som told eller fiskal forskelsbehandling som omhandlet i artikel 95. Saafremt det sidste er tilfaeldet, maa der tages stilling til, om bemyndigelsen er forenelig med traktaten og navnlig med artikel 227, stk. 2.
9 Den franske regering og Kommissionen har anfoert, at der med beslutningens artikel 1 fastslaas et princip om, at saertolden paahviler alle produkter, saavel lokale som indfoerte, og at det foelger af artikel 2, stk. 2, at afgiften i overensstemmelse med traktatens artikel 95 ikke maa beregnes saaledes, at indfoerte produkter diskrimineres. Ifoelge den franske regering og Kommissionen kan den bemyndigelse, der med beslutningens artikel 2, stk. 3, gives de regionale myndigheder til at fritage lokale varer helt eller delvis fra afgiften, ikke aendre afgiftens karakter af intern afgift. De er af den opfattelse, at der reelt er tale om midlertidige fritagelser, som kun kan indroemmes paa visse betingelser, og som skal hindre, at samhandelen aendres i strid med den faelles interesse. Paa den anden side er den franske regering og Kommissionen ogsaa af den opfattelse, at selv om bemyndigelsen til at meddele fritagelser giver anledning til forskelsbehandling af lokale og indfoerte produkter, saa kan det dog vaere foreneligt med traktaten: De har anfoert, at det foelger af Domstolens udtalelser i Hansen-dommen (8), at der kan goeres undtagelse til artikel 95, eftersom denne bestemmelse ikke er naevnt blandt de bestemmelser, som er anfoert i artikel 227, stk. 2, foerste afsnit, og som gaelder umiddelbart i DOM fra traktatens ikrafttraeden.
10 Raadet har foerst og fremmest gjort gaeldende, at beslutningen paalaegger Den Franske Republik at aendre saertoldordningen radikalt ved at goere saertolden til en intern afgift, som gaelder uden forskel for alle produkter. En saadan ordning henhoerer under traktatens artikel 95, som Raadet i henhold til artikel 227, stk. 2, kan fastsaette betingelserne for anvendelsen af i DOM. For saa vidt angaar artikel 2, stk. 3, har Raadet i lighed med Kommissionen og den franske regering anfoert, at bestemmelsen ikke systematisk giver ret til fritagelse, og Raadet udleder heraf, at afgiftsordningen saaledes ikke udhules. Endelig har Raadet fremhaevet, at spoergsmaalet, om beslutningen er gyldig, ikke boer blandes sammen med spoergsmaalet om, hvorvidt de nationale gennemfoerelsesbestemmelser er ulovlige, og at det ikke har nogen betydning for spoergsmaalet om gyldigheden af beslutning, hvis dette skulle vise sig at vaere tilfaeldet.
11 Det bemaerkes indledningsvis, at det foelger af Domstolens faste praksis (9), at en og samme afgift ikke samtidig kan tilhoere kategorien afgifter med tilsvarende virkning som told i traktatens artikel 9's og 12's forstand og kategorien interne afgifter i traktatens artikel 95's forstand. Artikel 9 og 12 forbyder told og afgifter med tilsvarende virkning ved indfoersel fra og ved udfoersel til andre medlemsstater, mens artikel 95 blot indeholder forbud mod interne afgifter, som diskriminerer produkter fra andre medlemsstater, og kun forbyder disse i dette omfang. Naermere bestemt er det vaesentlige kendetegn for en afgift med virkning som told, der adskiller den fra en intern afgift, at den foerstnaevnte afgift udelukkende rammer det importerede produkt som saadan, mens den sidstnaevnte afgift baade rammer importerede og indenlandske produkter, idet den anvendes efter objektive kriterier uanset produkternes oprindelse (10).
12 Jeg skal dernaest minde om, at Domstolen i Legros-dommen (11) konstaterede, at den »gamle« saertoldordning ikke kunne anses for en intern afgift som omhandlet i artikel 95. Selv om afgiften paahvilede alle produkter, som blev indfoert til Réunion, blev lokale produkter systematisk fritaget, og dette skete ikke paa grundlag af objektive kriterier, som ogsaa kunne anvendes paa indfoerte produkter, men netop paa grund af produkternes lokale oprindelse.
13 Det er min opfattelse, at der med beslutningen - uanset afgoerelsen i Legros-dommen - er blevet genindfoert en ordning, som er i strid med traktaten (12). Selv om det i beslutningens artikel 1 paalaegges de franske myndigheder at aendre saertoldordningen til en ikke-diskriminerende intern afgiftsordning, giver artikel 2, stk. 3 - som er genstand for det praejudicielle spoergsmaal - alene bemyndigelse til helt eller delvis at fritage lokale varer, og der er saaledes ikke tale om et objektivt kriterium, men om produkternes oprindelse. Resultatet bliver, at der opretholdes en diskriminerende afgiftsordning, eftersom fritagelserne er forbeholdt lokale produkter og afslaas for indfoerte produkter, som herefter saavel retligt som faktisk er de eneste produkter, der skal betales afgift for.
Eftersom den ordning, som beslutningen giver hjemmel til at indfoere, saaledes allerede ved en foerste betragtning er diskriminerende mod indfoerte produkter, maa det undersoeges, om ordningen udgoer en intern afgift, som er forbudt i medfoer af artikel 95, eller en afgift med tilsvarende virkning som told.
14 Man kan forestille sig tre mulige maader at loese dette spoergsmaal paa.
15 Ifoelge den foerste loesningsmodel anses de fordele, som den omstridte bestemmelse indroemmer lokale produkter, ikke at aendre den »nye« saertolds karakter af en intern afgift som omhandlet i artikel 95, eftersom fordelene er knyttet til regler, som indfoerer en generel og abstrakt afgiftsordning, som gaelder uden forskel for alle varer.
Dette er en loesningsmodel, hvor der ved fortolkningen af de relevante bestemmelser laegges mere vaegt paa den omstridte ordnings formelle aspekter end paa de faktiske virkninger. Ifoelge loesningsmodellen skulle ordningen henhoere under artikel 95 og vaere forbudt, i det omfang den er diskriminerende mod indfoerte produkter. Til stoette for denne loesning kan man henvise til den del af Domstolens praksis, hvor Domstolen - uden at beskaeftige sig med sagens materielle indhold - generelt har udtalt, at et afgiftssystem, som er udformet saaledes, at afgiftsfritagelser eller afgiftsnedsaettelser forbeholdes den indenlandske produktion, udgoer en forskelsbehandling, som er forbudt ved traktatens artikel 95 (13).
16 Den anden loesningsmodel bestaar i at anse, at den her omhandlede fritagelsesordning i sig selv som foelge af dens indhold og virkninger udgoer en afgift med tilsvarende virkning som told. Fritagelsesadgangen betyder, at der ikke skal betales afgift for lokale produkter, hvorimod der til gengaeld skal betales fuld afgift for indfoerte produkter paa grund af deres indfoersel i DOM; fritagelserne indebaerer i praksis, at det kun er indfoerte produkter, der skal betales afgift for, og saaledes konkret, at disse produkter paalaegges en afgiftsmaessig byrde med samme kendetegn og virkninger som en indfoerselstold.
Dette resultat er aabenbart, naar der er tale om fuldstaendige fritagelser, eftersom det, naar lokale varer helt befries for afgiften, paa ingen maade kan skjules, at ordningen rent faktisk virker som en afgift med tilsvarende virkning som told. Dette konstaterede Domstolen allerede i Legros-dommen (14) og bekraeftede i Ayuntamiento de Ceuta-dommen (15).
17 Man kommer i oevrigt til samme konklusion, naar der er tale om de delvise fritagelser: Disse indroemmes ogsaa paa grundlag af samme kriterium som de fuldstaendige fritagelser, nemlig alene paa grundlag af produkternes oprindelse. I denne som i den foerst naevnte situation er den fordel, som indroemmes lokale varer, en fiskal lempelse, som de paagaeldende varer opnaar netop paa grund af deres oprindelse. Den eneste forskel i forhold til situationen med de fuldstaendige fritagelser bestaar i stoerrelsen af fritagelsen, som kun udgoer en del af afgiften. Dette indebaerer imidlertid, at indfoerte produkter paalaegges en (delvis) supplerende byrde, som ikke paalaegges lokale produkter, og saaledes at indfoerte produkter saerlig rammes som foelge af indfoerslen, som hermed goeres mindre fordelagtig.
Uanset om man betragter de fuldstaendige eller de delvise fritagelser, er der i al fald ikke tale om et almindeligt afgiftssystem som omhandlet i artikel 95, idet det fra begyndelsen alene er indfoerte produkter, som helt eller delvis underkastes tolden.
18 Jeg skal ikke skjule, at jeg foretraekker den anden loesningsmodel, fordi den i hoejere grad tager hoejde for det faktiske indhold og virkningerne af den foreliggende afgiftsordning og saaledes bedre opfylder kravet om, at der ud over formelle betragtninger ogsaa boer anlaegges en realistisk synsvinkel paa det oekonomiske livs faenomener med henblik paa at sikre den bedst mulige overensstemmelse mellem anvendelsen af retsreglerne og de faktiske omstaendigheder, og at traktatens formaal herigennem forfoelges paa den mest effektive maade. I den foreliggende sag er det kun ved en strengt formel loesningsmodel, at det omstridte afgiftssystem kan bringes ind under anvendelsesomraadet for artikel 95, idet det rent materielt henhoerer under artikel 9 og 12 (16).
I denne henseende kan der i oevrigt ogsaa henvises til Domstolens praksis, hvorefter det tilkommer Domstolen at kvalificere afgifter i relation til faellesskabsretten efter deres objektive kendetegn uden hensyntagen til, hvorledes de er betegnet i national ret (17).
19 Det skal tilfoejes, at den anden loesningsmodel ikke kan afvises som foelge af de argumenter, som parterne har anfoert til stoette for, at beslutningens artikel 2, stk. 3, ikke skulle give medlemsstaten mulighed for at indfoere en afgift med tilsvarende virkning, eftersom bestemmelsen ikke skulle give bemyndigelse til systematiske fritagelser.
Foerst og fremmest er det ikke klart, hvad parterne forstaar med »ikke systematisk«, og der er ingen, som har praeciseret dette. Desuden kan man ikke se bort fra, at der i den paagaeldende bestemmelse blot gives mulighed for »helt eller delvis« at meddele fritagelse i en periode, som ikke maa overstige ti aar, uden at der gives den mindste praecisering af, under hvilke omstaendigheder og hvor ofte der kan meddeles fritagelse samt, frem for alt, uden at der saettes den mindste begraensning for, hvorledes de lokale myndigheder skal administrere de omstridte fordele. Saaledes betragtet er det paa grundlag af beslutningens indhold i modsaetning til det af parterne anfoerte vanskeligt at naa til det resultat, at de nationale kompetente myndigheder ikke skulle have bemyndigelse til systematisk at fritage lokale varer. Ud over at vaere generisk, finder den fortolkning, som foreslaas af den franske regering og de institutioner, som har afgivet indlaeg, ingen stoette i den omtvistede bestemmelses ordlyd.
20 Skal man saerlig tage hensyn til kravet om en vis systematisk sammenhaeng i Domstolens praksis, ifoelge hvilken der skal traeffes saa ensartede loesninger som muligt paa ligeartede spoergsmaal, er det i oevrigt ogsaa muligt at forestille sig en tredje loesningsmodel. Ogsaa med denne model anvendes kriterier, som er opstillet i Domstolens praksis, bl.a. paa omraadet for parafiskale afgifter.
Domstolen har ved kvalificeringen af saadanne afgifter i relation til traktaten anset det for noedvendigt at tage hensyn til de opkraevede afgifters anvendelsesformaal, for at begrebet afgifter med tilsvarende virkning som told ogsaa skal omfatte de afgifter, som medlemsstater angiver, opkraeves som led i et internt afgiftssystem, og som tilsyneladende baade rammer indenlandsk fremstillede produkter og importerede produkter og saaledes i princippet skal vurderes paa grundlag af artikel 95 (18).
21 Da Domstolen som tidligere naevnt anser det for umuligt at anvende bestemmelserne om interne diskriminerende afgifter og afgifter med tilsvarende virkning kumulativt, har Domstolen ved sondringen mellem de to tilfaeldegrupper anvendt som kriterium om den byrde, som paalaegges de indenlandsk fremstillede produkter, naar disse bringes paa markedet, helt eller delvis opvejes af de fordele, som foelger af anvendelsen af provenuet af afgiften. Dersom fordelene fuldt ud opvejer byrden, anser Domstolen, at afgiften alene rammer indfoerte produkter og saaledes udgoer en afgift med tilsvarende virkning som told i medfoer af traktatens artikel 9 og 12; dersom fordelene kun opvejer en del af byrden, anser Domstolen, at de indenlandsk fremstillede produkter i al fald nyder godt af en nedsaettelse af den fiskale byrde, og at der saaledes er tale om forskelsbehandling af indfoerte produkter, som er forbudt i medfoer af traktatens artikel 95 (19).
22 Naar dette kriterium anvendes i den foreliggende sag, burde det foere til, at afgiftsordningen henhoerer under forbuddet i artikel 9 og 12, hvis der er tale om en fuldstaendig fritagelse; hvis der derimod er tale om delvis fritagelse, skulle ordningen henhoere under artikel 95 og vaere forbudt, i det omfang den er diskriminerende, dvs. i det omfang afgiften paa indfoerte produkter overstiger den tilsvarende afgift paa lokale produkter.
23 Selv om denne sidste loesningsmodel efter min opfattelse ikke helt opfylder det foran naevnte krav om at sikre, at en afgiftsordning i relation til traktaten skal kvalificeres i overensstemmelse med dens egentlige natur, indebaerer modellen i det mindste den fordel at sikre en vis samklang med Domstolens praksis om anvendelsen af afgiftens provenu.
24 Naar dette er sagt, er det under alle omstaendigheder min opfattelse, at den omhandlede bestemmelse ikke kan undgaa at blive erklaeret ugyldig, uanset om man anser den for at vaere i strid med artikel 95 eller med artikel 9 og 12.
25 Det er aabenbart, at dette er tilfaeldet, hvis man kvalificerer den foreliggende afgift, som alene rammer indfoerte produkter, og som lokale produkter fritages for, som en afgift med tilsvarende virkning som told. Som Domstolen endnu en gang bekraeftede i Lancry-dommen (20), er det som foelge af artikel 227, stk. 2, foerste afsnit, udelukket at forsyne de bestemmelser, som naevnes dér, med undtagelser vedroerende deres anvendelse i DOM, hvilket ogsaa gaelder bestemmelserne om frie varebevaegelser. Heraf foelger, at Raadet ikke lovligt i sin beslutning kunne bemyndige Den Franske Republik til at indfoere en fiskal fritagelsesordning, som er forbeholdt lokale produkter, og som medfoerer, at afgiften aendres til en afgift med tilsvarende virkning som told, hvilket som saadant er forbudt i medfoer af traktatens bestemmelser om frie varebevaegelser.
26 Konklusionen, at den omtvistede bestemmelse er ugyldig, paavirkes i oevrigt efter min opfattelse ikke, selv om Domstolen skulle anse, at bemyndigelsen til at meddele fritagelse, i sin helhed eller i det mindste for saa vidt angaar den delvise fritagelse, ikke aendrer afgiftsordningens natur, og at der saaledes foreligger en diskriminerende afgiftsordning som omhandlet i artikel 95.
Den franske regering og Kommissionen har paa dette punkt anfoert, at der i beslutningen sagtens kan bemyndiges til at goere undtagelse til artikel 95 og saaledes til at fastsaette en diskriminerende fiskal ordning, eftersom artikel 95 ikke er omfattet af de bestemmelser, som opregnes i artikel 227, stk. 2, foerste afsnit, og som Raadet ikke kan goere undtagelse fra. De har tilfoejet, at Domstolen selv har konstateret dette i Hansen-dommen.
27 Denne argumentation kan efter min opfattelse ikke laegges til grund. Det er rigtigt, at artikel 95, ud fra sin formelle placering i traktaten, er en »fiskal« bestemmelse, som ikke udtrykkeligt er opregnet blandt de bestemmelser, der i medfoer af artikel 227, stk. 2, ikke kan goeres undtagelse fra. Sondringen mellem det specielle anvendelsesomraade for artikel 95 (forbud mod interne diskriminerende afgifter) og for artikel 9 og 12 (forbud mod afgifter med tilsvarende virkning som told) udelukker imidlertid paa ingen maade, at den foerste af de naevnte bestemmelser anses for at have en supplerende funktion i forhold til reglerne om frie varebevaegelser inden for det faelles marked og saaledes omfattes af de bestemmelser, der ikke kan goeres undtagelse fra. Forbuddet i artikel 95 er faktisk subsidiaert i forhold til forbuddet i artikel 9 og 12, eftersom artikel 95 skal hindre, at dette omgaas eller udhules gennem en anden fiskal ordning. Det maa heller ikke glemmes, at der i de to artikler er tale om afgifter - told og afgift med tilsvarende virkning - som paa samme maade som afgifterne omhandlet i artikel 95 har fiskal karakter, uanset hvad det er for et oekonomisk formaal, som eventuelt forfoelges, hvilket i oevrigt kan vaere det samme i begge tilfaeldegrupper, f.eks. et protektionistisk formaal.
28 Domstolen har ved utallige lejligheder og altid tydeligt fremhaevet denne sammenhaeng ved at konstatere, at artikel 95 »har til formaal at udfylde de huller, som en fiskal ordning kan give anledning til i forhold til forbuddene« i artikel 9 og 12 (21). Dette er senere gentaget og praeciseret som foelger:
»I traktatens system udgoer de anfoerte bestemmelser [i artikel 95] et supplement til reglerne om afskaffelse af told og afgifter med tilsvarende virkning. De har til formaal at sikre varernes frie bevaegelighed mellem medlemsstaterne paa normale konkurrencevilkaar gennem fjernelse af enhver form for beskyttelse som foelge af interne afgifter, der virker diskriminerende over for varer fra andre medlemsstater. Som Kommissionen med rette har anfoert, skal artikel 95 sikre, at interne afgifter virker fuldstaendig neutralt i forhold til konkurrencen mellem indenlandske og indfoerte varer« (22).
Det kan saaledes i hvert fald konstateres, at Domstolen har fastslaaet, at artikel 95 er naert tilknyttet alle reglerne om varernes bevaegelighed, og at Domstolen ved sin fortolkning og kvalificering har lagt mere vaegt paa bestemmelsens funktionelle og materielle aspekter end paa dens titel og den kategorisering, som foelger af dens formelle placering i traktaten.
29 Det forekommer mig heller ikke muligt at udlede betydende argumenter for det modsatte resultat af Hansen-dommen, selv naar der tages hensyn til den absolut uroerlige opfattelse, som Domstolen gav udtryk for med denne dom i den konkrete sag. Domstolen fastslog i realiteten i denne dom, at artikel 227 indeholder en grundlaeggende sondring mellem de bestemmelser, som opregnes i foerste afsnit, og som gaelder umiddelbart fra traktatens ikrafttraeden, og de andre bestemmelser, som skal finde anvendelse gradvist i DOM, og som i al fald giver mulighed for, at der traeffes saerlige foranstaltninger for at tilgodese disse omraaders saerlige behov. Det er rigtigt, at Domstolen i denne dom udtrykkeligt henviste til de »kapitler og bestemmelser i traktaten«, som umiddelbart gaelder i DOM; jeg mener imidlertid ikke, at det heraf kan udledes, at Domstolen uigenkaldeligt og definitivt har villet afvise, at artikel 95 har betydning for reglerne om frie varebevaegelser og dermed kan anses for omfattet af artikel 227, stk. 2, foerste afsnit.
30 Jeg kan paa grund af de foran naevnte betragtninger om artikel 95's supplerende betydning ikke tilslutte mig denne opfattelse, hvorefter artikel 95 udelukkes fra artikel 227, stk. 2, foerste afsnit; i oevrigt forekommer den heller ikke at vaere begrundet i bestemmelsens ordlyd. Opregningen i artikel 227, stk. 2, foerste afsnit, indledes med ordene »[traktatens] saerlige og almindelige bestemmelser vedroerende ...«. Jeg mener saaledes, at faellesskabslovgiver ikke har haft til hensigt at opregne en udtoemmende liste, som alene omfatter de bestemmelser, der findes i de udtrykkelig naevnte kapitler, men snarere en liste over bestemmelser, som paa grund af deres indhold og funktion bidrager til at regulere et bestemt omraade.
31 Det er saaledes det omraade, som bestemmelserne vedroerer, og ikke deres juridiske kvalificering, der er afgoerende, naar de skal bedoemmes i henseende til artikel 227, stk. 2, alt efter den funktion, de udfylder i traktatens almene system.
Hvis man kom til det modsatte resultat og udelukkede artikel 95 fra de i artikel 227, stk. 2, foerste afsnit, opregnede bestemmelser, ville det baade vaere paradoksalt og uacceptabelt, idet bestemmelsen ville miste sin effektive virkning saerligt for saa vidt angaar forbuddet mod at goere undtagelse fra bestemmelserne om de frie varebevaegelser og hermed ogsaa forbuddet mod at indfoere afgifter med tilsvarende virkning. I hvert fald ville man »lukke ind gennem vinduet, hvad man har kastet ud af doeren«, uanset systemets logik og uanset Domstolens retspraksis gennem 30 aar, hvorefter artikel 95 har som funktion at »udfylde de huller, som en fiskal ordning kan give anledning til i forhold til forbuddene« i artikel 9 og 12 (23).
32 Det forekommer mig heller ikke, at det for saa vidt angaar anvendelsen af artikel 227, stk. 2, er muligt at sondre mellem de fuldstaendige og de delvise fritagelser - dette spoergsmaal bliver relevant i det tilfaelde, hvor Domstolen skulle anse de foerstnaevnte for omfattet af artikel 9 og 12 og de sidstnaevnte af artikel 95. Det er ikke vanskeligt at forestille sig, at en oplyst lovgiver, hvis artikel 95 blev anset for en bestemmelse, »til hvilken der kan goeres undtagelse«, ved hjaelp af en ordning med delvise fritagelser ville kunne komme til samme resultat som ved en ordning med fuldstaendig fritagelse henhoerende under artikel 9 og 12.
Lad os tage et eksempel. Hvis man forestiller sig en afgift paa 100, skal der for et helt fritaget lokalt produkt betales 0 og for et indfoert produkt 100. Forskellen mellem den afgift, som rammer det indfoerte produkt og det lokale produkt, er 100. Det er fuldt ud muligt at opnaa samme resultat ved at anvende en delvis fritagelsesordning. Det er tilstraekkeligt at oege afgiften til 150 og at fastsaette fritagelsen for det lokale produkt til 100. Hermed paalaegges det lokale produkt en afgift paa 50 og det indfoerte produkt en afgift paa 150: Forskellen er stadig 100, noejagtig ligesom i den foerst angivne situation med fuldstaendig fritagelse.
33 Det er naeppe noedvendigt at tilfoeje, at den materielle tilsidesaettelse af artikel 227, stk. 2, som opstaar, hvis fritagelserne anses for at vaere i strid med artikel 95, og denne artikel ikke anses for at vaere omfattet af bestemmelserne »vedroerende« frie varebevaegelser, ogsaa vil have betydning for konkurrencereglerne. Fritagelsesordningen kan ogsaa anses for at beroere reglerne om statsstoette. Ifoelge Domstolens praksis omfatter stoettebegrebet indgreb, der under forskellige former letter de byrder, som normalt belaster en virksomheds budget, og derved, uden at vaere tilskud i ordets egentlige forstand, er af samme art og har tilsvarende virkninger. Det foelger heraf, at en foranstaltning, hvorved offentlige myndigheder indroemmer visse virksomheder en afgiftsfritagelse, der, selv om den ikke indebaerer en overfoersel af statslige midler, giver de fritagne virksomheder en gunstigere oekonomisk stilling end andre afgiftspligtige, udgoer en statsstoette som omhandlet i traktatens artikel 92, stk. 1 (24).
Hvis fritagelsesordningen blev godkendt som en undtagelse til artikel 95, ville det saaledes - eftersom reglerne vedroerende statsstoette »udtrykkeligt« er omfattet af de regler, der i medfoer af artikel 227, stk. 2, ikke kan goeres undtagelse fra - ogsaa foere til omgaaelse af disse regler om stoette og hermed ogsaa paa denne maade vaere i strid med artikel 227, stk. 2. Dette betyder naturligvis ikke, at enhver stoetteordning til DOM er ulovlig; jeg mener blot, at de i traktaten fastlagte procedureregler maa foelges, hvis tildelingen af en saadan stoette skal vaere lovlig.
34 I lyset af disse betragtninger er jeg af den opfattelse, at det praejudicielle spoergsmaal skal besvares saaledes, at artikel 2, stk. 3, i beslutning 89/688 er ugyldig, for saa vidt den giver bemyndigelse til at indfoere en afgiftsfritagelsesordning, som er uforenelig med traktatens artikel 9 og 12. Dette gaelder ogsaa, selv om Domstolen skulle anse den omstridte afgift for helt eller delvis i strid med traktatens artikel 95.
II - Den »nye« nationale saertoldordning (forenede sager C-37/96 og C-38/96)
35 Som allerede naevnt i begyndelsen af dette forslag til afgoerelse gennemfoerte den franske lovgiver beslutningen ved lov nr. 92-676 af 17. juli 1992, dagen efter afsigelsen af Legros-dommen. Loven indfoerer en »ny« saertoldordning for indfoersel af varer til DOM og beskriver i detaljer betingelserne for opkraevning af afgiften samt fritagelser, og loven bemyndiger ligeledes de lokale myndigheder til at traeffe bestemmelse om enkelte fritagelsestilfaelde.
36 Naermere bestemt foreskrives det i artikel 3-1, at alle virksomheder, hvis omsaetning overstiger 3,5 mio. FRF for det foregaaende kalenderaar, er paalagt saertold. Virksomheder, hvis omsaetning er paa mellem 2 og 3,5 mio. FRF, kan ogsaa i visse bestemte tilfaelde paalaegges saertold.
Grundlaget for paalaeggelse af saertolden paa indfoerte varer er toldvaerdien paa tidspunktet for indfoerslen til DOM (artikel 4). For transaktioner, som gennemfoeres inden for DOM, er grundlaget for paalaeggelsen af saertolden derimod prisen foer moms reduceret med 15% i omkostninger til markedsfoering.
Det foelger endelig af artikel 10, at der for identiske eller tilsvarende produkter, som hoerer til samme kategori, gaelder samme sats, uanset produkternes oprindelse. Denne bestemmelse bemyndiger imidlertid de regionale raad til helt eller delvis, afhaengigt af de oekonomiske behov, at fritage leveringer mod vederlag fra personer, som udfoerer produktionsvirksomhed i DOM, for saertold. Fritagelserne skal gaelde samtlige produkter inden for samme kategori.
37 I de sager, som verserer for Tribunal d'instance de Paris, kraever sagsoegerne, som er selskaber paa Martinique, der forhandler produkter indfoert fra andre medlemsstater, tilbagebetaling af den saertold, som de har betalt for alle de produkter, de har indfoert efter lovens ikrafttraedelse.
Til stoette for deres krav har de gjort gaeldende, at selv om den nye saertoldordning tilsyneladende adskiller sig fra den tidligere gaeldende ordning, har den samme virkning som en afgift med tilsvarende virkning som told, eftersom naesten alle lokale varer er fritaget for afgiften, som saaledes rent faktisk alene paahviler indfoerte produkter.
38 Den forelaeggende ret har hovedsageligt anfoert, at det foelger af den nationale lovgivning, at saertoldordningen finder anvendelse uden forskel paa indfoerte varer og lokalt fremstillede varer, idet afgiften opkraeves paa grundlag af et objektivt kriterium: omsaetningen. Den forelaeggende ret mener derfor, at den nye saertold ikke som paastaaet af sagsoegerne kan kvalificeres som en afgift med tilsvarende virkning.
Paa grund af de bestemmelser i loven, der - som vi har set - bemyndiger til, at lokale varer helt eller delvis kan fritages for afgiften og i oevrigt kan indroemmes visse andre fordele, hvilket risikerer at paavirke ligestillingen mellem lokale og udenlandske virksomheder, har den forelaeggende ret dog besluttet at forelaegge Domstolen foelgende spoergsmaal:
»Medfoerer den ordning, der er indfoert ved lov nr. 92-676 af 17. juli 1992 'relative à l'octroi de mer et portant mise en oeuvre de la décision du Conseil des ministres des Communautés européennes 89/688 du 22 décembre 1989' (lov om saertold og om gennemfoerelse af EF-Ministerraadets beslutning 89/688 af 22.12.1989), at der i stedet for en afgift med tilsvarende virkning som told som omhandlet i Domstolens dom af 16. juli 1992, Legros, indfoeres en egentlig intern afgift, som ikke indebaerer en forskelsbehandling, og som er i overensstemmelse med ordlyden af og aanden bag traktaten om oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab?«
39 Hvad er konsekvensen for spoergsmaalet stillet af retten i Paris, hvis Domstolen skulle komme til samme konklusion, som jeg er kommet til for saa vidt angaar spoergsmaalet om gyldigheden af beslutningens artikel 2, stk. 3?
Det kan straks konstateres, at hvis de bestemmelser i beslutningen, som bemyndiger til helt eller delvis at fritage fra saertoldordningen, er ugyldige, maa ogsaa de nationale gennemfoerelsesbestemmelser, som knytter sig til denne bemyndigelse, i princippet anses for uforenelige med traktaten. Imidlertid maa de bestemmelser, som konkret er blevet vedtaget for at gennemfoere beslutningen, undersoeges naermere specielt med henblik paa at konstatere, hvorledes den i artikel 2, stk. 3, givne bemyndigelse er blevet udnyttet i praksis.
40 Med loven er den nye saertold formelt blevet aendret til en intern afgift, som gaelder uden forskel for alle varer, saavel lokale som indfoerte. Loven giver dog ogsaa mulighed for visse former for fordele. Virksomheder, hvis omsaetning ikke overstiger 3,5 mio. FRF, er fritaget for afgiften (i medfoer af artikel 3, stk. 1, foerste afsnit), visse lokale varer kan fritages helt eller delvis (i medfoer af artikel 2, stk. 2, andet afsnit, og artikel 10, stk. 2), og grundlaget for paalaeggelsen af saertolden er reduceret med 15% for saa vidt angaar lokale varer [i medfoer af artikel 4, litra b)].
41 Sagsoegerne i hovedsagen har anfoert, at den nye ordning under daekke af at vaere et afgiftssystem, som gaelder uden forskel for alle varer, reelt udviser den »gamle« toldordnings diskriminerende kendetegn og virkninger; sagsoegerne har anfoert, at dette tydeligt fremgaar af ordningen, med hensyn til hvem afgiften paahviler, kriterierne for dens beregning og opkraevningsbetingelserne. Ifoelge sagsoegerne medfoerer loven en aabenlys forskelsbehandling til skade for indfoerte produkter, bl.a. ved i praksis at forbeholde lokale produkter de netop naevnte fordele.
Sagsoegerne i hovedsagen har tilfoejet, at loven som foelge af denne forskelsbehandling af indfoerte produkter har samme virkninger som en afgift med tilsvarende virkning som told. Selv om det saaledes skulle vaere muligt at goere undtagelse fra artikel 95, eftersom denne artikel ikke er opregnet i traktatens artikel 227, stk. 2, foerste afsnit, er loven under alle omstaendigheder i strid med traktatens artikel 9 og 12, som i medfoer af artikel 227, stk. 2, gaelder umiddelbart i DOM. Ifoelge sagsoegerne er den nye saertoldordning baade i strid med princippet om et faelles toldomraade og med princippet om frie varebevaegelser, eftersom den udgoer en autonom regional fiskal ordning, og indroemmelsen af visse fordele er betinget af produkternes oprindelse.
42 Den franske regerings og Kommissionens argumentation er naesten identisk. De har anfoert, at den nye saertoldordning udgoer en intern afgift som omhandlet i artikel 95, som gaelder uden forskel og paa grundlag af objektive kriterier for indfoerte produkter og produkter fremstillet i DOM. De medgiver, at der gaelder visse undtagelser fra afgiftsordningen bestaaende i de tidligere naevnte fordele, som er forbeholdt lokale produkter. De mener imidlertid, at disse fordele, selv om de er diskriminerende, ikke aendrer den nye saertoldordnings karakter af en intern afgift, samt at fordelene i oevrigt kan begrundes i hensynet til at fremme den oekonomiske og sociale udvikling i DOM. Den franske regering og Kommissionen har understreget, at de fiskale fordele, som loven indroemmer lokale produkter, boer anses for helt lovlige: De er i overensstemmelse med den beslutning, ved hvilken Raadet i medfoer af artikel 227, stk. 2, foerste afsnit, har bemyndiget myndighederne i DOM til at indfoere fiskale ordninger, som saerligt er fordelagtige for lokale produkter.
43 Naermere bestemt er den adgang, som loven giver de regionale raad i DOM, til helt eller delvis at fritage visse lokale varer for afgiften, helt lovlig, eftersom den svarer fuldstaendigt til det i beslutningens artikel 2, stk. 3, foreskrevne.
Selv om nedsaettelsen paa 15% af grundlaget for paalaeggelsen af saertolden for saa vidt angaar lokale produkter medfoerer en forskelsbehandling, som i oevrigt kan begrundes i de lokale virksomheders saerlige behov, er dette ifoelge Domstolens retspraksis ikke ensbetydende med, at afgiften ikke kan anses for en intern afgift.
Den franske regering og Kommissionen har endelig anfoert, for saa vidt angaar den sidste undtagelse i loven vedroerende fritagelse af virksomheder, hvis omsaetning ikke overstiger 3,5 mio. FRF, at denne undtagelse er noedvendig for at stoette de oekonomisk svageste virksomheder, som paa denne maade goeres mere konkurrencedygtige. Under alle omstaendigheder fremgaar det af beloebet, at denne fritagelse ikke udelukkende eller naesten udelukkende gaelder lokale varer, og den er derfor ikke diskriminerende.
44 Spoergsmaalet, om afgiftsordningen er lovlig, maa bedoemmes enten paa grundlag af artikel 95 eller paa grundlag af artikel 9 og 12 (25).
45 Den franske regering og Kommissionen har indroemmet, og det er saaledes ubestridt, at der med gennemfoerelsesloven til beslutningen er indfoert en afgiftsordning, som i visse henseender medfoerer forskelsbehandling af indfoerte produkter. Det er min opfattelse, at denne forskelsbehandling er ulovlig, allerede fordi den har »hjemmel« og direkte eller indirekte er knyttet til artikel 2, stk. 3, i beslutningen, som boer anses for ugyldig. Eftersom Raadet ikke under hensyntagen til behovene i DOM havde befoejelse til at bemyndige til at goere undtagelse fra traktatens bestemmelser, maa de nationale bestemmelser, som indfoerer saadanne undtagelser, anses for ulovlige.
46 Naermere bestemt er det aabenlyst, at de betragtninger og kriterier, som jeg har anvendt i sag C-212/96 til at kvalificere de fritagelser, som beslutningen giver hjemmel til (26), gaelder tilsvarende, for saa vidt angaar den mulighed, som loven giver de regionale raad i DOM til at fritage lokale varer helt eller delvis fra afgiften.
47 For saa vidt angaar nedsaettelsen af beregningsgrundlaget for saertolden paa lokale produkter, skal jeg minde om, at Domstolen flere gange har fremhaevet, at der ved anvendelsen af traktatens artikel 95 skal tages hensyn ikke blot til satsen af den interne afgift, som direkte eller indirekte er paalagt baade indenlandske og indfoerte varer, men ogsaa til beskatningsgrundlaget og vilkaarene i forbindelse med opkraevningen af den paagaeldende afgift. Det afgoerende kriterium for anvendelsen af artikel 95 er saaledes afgiftens faktiske indvirkning paa henholdsvis det indenlandske produkt og det indfoerte produkt. Selv om afgiftssatsen er den samme, kan den faktiske indvirkning saaledes variere alt efter hvilke bestemmelser om beskatningsgrundlag og opkraevning, som gaelder for henholdsvis det lokale og det indfoerte produkt (27).
48 Ligeledes foelger det af Domstolens retspraksis, at forbuddet i artikel 95, stk. 1, overtraedes, naar afgifterne paa henholdsvis indfoerte produkter og tilsvarende indenlandske produkter beregnes forskelligt, saaledes at det foerer til en hoejere afgift for de indfoerte produkter, idet hverken afgiftens eventuelle indvirkning paa den endelige pris paa de to produkter (28) eller det forhold, at afgiften er af begraenset eller tilfaeldig karakter (29), skal tages i betragtning. Som Domstolen har fastslaaet i forskellige afgoerelser, overtraedes artikel 95, stk. 1, naar afgifterne paa henholdsvis den indfoerte og den tilsvarende indenlandske vare beregnes forskelligt og efter forskellige regler, saaledes at det foerer til en hoejere afgift for den indfoerte vare (30).
49 I lyset af disse principper forekommer den omtvistede ordning klart at vaere uforenelig med traktaten: Ordningen er allerede ved en foerste betragtning diskriminerende, eftersom den indebaerer en nedsaettelse af beregningsgrundlaget for afgiften for saa vidt angaar lokale produkter, uden at denne nedsaettelse ogsaa gaelder for indfoerte produkter. Dette forhold er i oevrigt ikke blevet bestridt og er endog eksplicit medgivet baade af den franske regering og af Kommissionen. Det er naeppe noedvendigt at tilfoeje, at denne fordel ogsaa er i aabenlys modstrid med beslutningens artikel 2, stk. 2, som bestemmer, at gradueringen af basisafgiftssatsen efter varekategori under ingen omstaendigheder maa »bevirke, at forskelsbehandling opretholdes eller indfoeres til skade for varer fra Faellesskabet«.
50 Det maa saaledes konkluderes, at en national lovgivning er i strid med forbuddet mod diskriminerende interne afgifter i artikel 95, hvis den som i det foreliggende tilfaelde medfoerer en afgiftsberegning, hvorefter et indfoert produkt paalaegges en hoejere afgift end et tilsvarende lokalt produkt.
51 Af de i loven foreskrevne tre mulige former for fiskale fordele, er kun tilbage at undersoege den, hvorefter virksomheder, hvis omsaetning ikke overstiger 3,5 mio. FRF, fritages for afgiften.
Sagsoegerne i hovedsagen goer paa grundlag af tal fra handelskammeret gaeldende, at denne lempelse kun formelt vedroerer samtlige virksomheder: I realiteten er der tale om en fordel, som forbeholdes lokale virksomheder, idet stoerstedelen af disse har en omsaetning under den i loven fastsatte taerskel.
De har tilfoejet, at det under alle omstaendigheder tilkommer den nationale ret at vurdere, om den omstridte fritagelse har de af dem haevdede virkninger.
52 Den franske regering og Kommissionen har den diametralt modsatte opfattelse. De bestrider begge sagsoegernes paastande og fremlaegger forskellige tal, som skal bevise, at disse er fejlagtige, og at den paagaeldende fritagelse ikke er diskriminerende.
53 Det maa konstateres, at der er skaerende kontrast mellem de af sagsoegerne og de af Kommissionen oplyste tal. Kommissionen har selv anfoert, at de af den oplyste tal ikke er fuldstaendige, idet de ikke omfatter samtlige lokale varer og i saerdeleshed ikke familievirksomhederne. Det er saaledes ikke muligt at udlede noget med sikkerhed af de forskellige tal, som er anfoert af parterne.
Paa grund af denne mangel paa klare og entydige oplysninger i forelaeggelseskendelsen kan Domstolen i oevrigt kun paa grundlag af det praejudicielle spoergsmaal udlede de forskellige mulige hypoteser og for hver af disse angive, hvilke kriterier som skal anvendes. Det tilkommer saaledes den nationale ret at undersoege de faktiske omstaendigheder med henblik paa at bedoemme, om den omtvistede fritagelse i realiteten fuldstaendigt eller i overvejende grad er forbeholdt lokale varer.
54 Det skal i al fald bemaerkes, at den omtvistede fritagelse meddeles paa grundlag af et objektivt kriterium, omsaetningen, og at dette kriterium finder anvendelse baade paa lokale varer og paa indfoerte varer. Eftersom denne fordel gaelder uden forskel for alle varer, skal den i princippet anses for forenelig med artikel 95, selv sagt i det omfang den ikke har diskriminerende eller protektionistiske virkninger. Det skal derfor undersoeges, om foranstaltningen - selv om den ikke formelt sondrer paa grundlag af varernes nationalitet - dog ikke alligevel i sidste ende indebaerer fordele, som forbeholdes lokale varer og naegtes andre virksomheder. Denne undersoegelse maa foretages af den nationale ret, som det tilkommer at bedoemme, om den i loven fastsatte taerskel er af en saadan art, at det i praksis alene eller i det mindste i overvejende grad er lokale virksomheder, som har fordel af fritagelsen, mens det alene er udenlandske virksomheder, som paalaegges afgiften, fordi de i almindelighed har en omsaetning, som overstiger den paagaeldende taerskelvaerdi.
Det er klart, at der, hvis dette viser sig at vaere tilfaeldet, er tale om en »indirekte« forskelsbehandling, som er i strid med forbuddet i artikel 95 mod interne diskriminerende afgifter.
55 Paa grundlag af disse betragtninger skal jeg foreslaa Domstolen at besvare de forelagte spoergsmaal saaledes:
- i sag C-212/96:
»Artikel 2, stk. 3, i Raadets beslutning 89/688/EOEF af 22. december 1989 om saertoldordningen i de franske oversoeiske departementer er ugyldig, idet den indeholder bemyndigelse til at indfoere en afgiftsfritagelsesordning, som er uforenelig enten med traktatens artikel 9 og 12, eller med traktatens artikel 95, og som ikke er tilladt i medfoer af traktatens artikel 227, stk. 2.«
- i de forenede sager C-37/96 og C-38/96:
»a) Traktatens artikel 9, 12 og 95 er til hinder for den omtvistede afgiftsordning, idet hel eller delvis fritagelse samt nedsaettelse af beregningsgrundlaget for afgiften forbeholdes lokale varer.
b) Det tilkommer den nationale ret at bedoemme, om den fritagelse, som indroemmes i loven til fordel for virksomheder, hvis omsaetning ikke overstiger et vist foreskrevet beloeb, i praksis medfoerer en forskelsbehandling, som er til skade for udenlandske virksomheder og dermed forbudt i medfoer af traktatens artikel 95.«
(1) - Dom af 16.7.1992, sag C-163/90, Sml. I, s. 4625.
(2) - Dom af 9.8.1994, forenede sager C-363/93, C-407/93, C-408/93, C-409/93, C-410/93 og C-411/93, Sml. I, s. 3957.
(3) - Dom af 7.11.1996, sag C-126/94, Sml. I, s. 5647.
(4) - Beslutning om saertoldordningen i de franske oversoeiske departementer (EFT L 399, s. 46).
(5) - Dom af 10.10.1978, sag 148/77, Sml. s. 1787.
(6) - Jf. saerligt Raadets afgoerelse 89/687/EOEF af 22.12.1989 om indfoerelse af et saerligt program for de franske oversoeiske departementer som foelge af disses afsides beliggenhed og oekarakter (POSEIDOM) (EFT L 399, s. 39).
(7) - Som tidligere naevnt erklaerede Domstolen i Lancry-dommen (anfoert i fodnote 2) artikel 4 for ugyldig, idet denne bemyndigede Den Franske Republik til at opretholde den dagaeldende saertoldordning indtil den 31.12.1992.
(8) - Anfoert i fodnote 5.
(9) - Dom af 7.5.1987, sag 193/85, Co-Frutta, Sml. s. 2085, praemis 8-11.
(10) - Den ovenfor anfoerte Co-Frutta-dom, praemis 9, og dom af 7.12.1995, sag C-45/94, Ayuntamiento de Ceuta, Sml. I, s. 4385, praemis 28.
(11) - Den i fodnote 1 anfoerte dom, praemis 12.
(12) - Jf. mit forslag til afgoerelse til den ovenfor i fodnote 2 anfoerte Lancry-dom, punkt 14.
(13) - Dom af 27.5.1981, forenede sager 142/80 og 143/80, Essevi og Salengo, Sml. s. 1413, praemis 21, 22 og 23.
(14) - Den i fodnote 1 anfoerte dom, praemis 12.
(15) - Den i fodnote 10 anfoerte dom, praemis 40.
(16) - Generaladvokat Trabucchi anfoerte lignende overvejelser i sagen IGAV (dom af 18.6.1975, sag 94/74, Sml. s. 699, forslaget s. 716 og naermere bestemt paa s. 720). Selv om denne sag adskilte sig fra den foreliggende ved at angaa en parafiskal afgift, der skulle finansiere et offentligt organs aktiviteter, forekommer det mig, at forslaget i denne sag giver udtryk for et alment anvendeligt princip.
(17) - Jf. senest dom af 13.2.1996, forenede sager C-197/94 og C-252/94, Bautiaa og Société française maritime, Sml. I, s. 505, praemis 39.
(18) - I dom af 19.6.1973, sag 77/72, Capolongo, Sml. s. 611, praemis 14, udtalte Domstolen herom, at »et bidrag, der er led i et almindeligt internt afgiftssystem, som konsekvent behandler indenlandske og importerede produkter efter samme kriterier, kan derfor alligevel udgoere en afgift med tilsvarende virkning som indfoerselstold, naar dette bidrag udelukkende er bestemt til at finansiere saadanne aktiviteter, som saerlig er til fordel for det paagaeldende indenlandske produkt« (min fremhaevelse). Denne retspraksis er siden blevet bekraeftet i en raekke domme, hvoraf jeg noejes med at naevne dom af 22.3.1977, sag 78/76, Steinike og Weinlig, Sml. s. 595, af 25.5.1977, sag 77/76, Cucchi, Sml. s. 987, af 25.5.1977, sag 105/76, Interzucheri, Sml. s. 1029, og af 28.1.1981, sag 32/80, Kortmann, Sml. s. 251. Samme praksis er blevet anvendt specielt for saa vidt angaar artikel 95. I dom af 21.5.1980, sag 73/79, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 1533, praemis 15, praeciserede Domstolen saaledes, at der »ved fortolkningen af begrebet 'interne afgifter' i artikel 95's forstand [kan] vaere grund til at tage hensyn til anvendelsen af afgiftens provenu. Naar provenuet af en saadan afgift er bestemt til at betale aktiviteter, som saerligt begunstiger de beskattede nationale produkter, kan foelgen heraf nemlig vaere, at den efter de samme kriterier opkraevede ydelse alligevel er en diskriminerende afgift i det omfang, den fiskale byrde, der paahviler de nationale produkter, neutraliseres ved de fordele, som afgiften tjener til at finansiere, mens den byrde, der paahviler de importerede produkter, udgoer en nettobyrde«.
(19) - Jf. dom af 27.10.1993, sag C-72/92, Scharbatke, Sml. I, s. 5509, praemis 10-16, af 2.8.1993, sag C-266/91, Celbi, Sml. I, s. 4337, praemis 13-19, af 16.12.1992, sag C-17/91, Lornoy m.fl., Sml. I, s. 6523, praemis 17-22, af 16.12.1992, sag C-114/91, Claeys, Sml. I, s. 6559, praemis 14-19, af 16.12.1992, forenede sager C-144/91 og C-145/91, Demoor m.fl., Sml. I, s. 6613, praemis 18-21, af 11.6.1992, forenede sager C-149/91 og C-150/91, Sanders Adour og Guyomarc'h Orthez, Sml. I, s. 3899, praemis 20, 21 og 22, og af 11.3.1992, forenede sager C-78/90 - C-83/90, Compagnie commerciale de l'Ouest m.fl., Sml. I, s. 1847, praemis 26, 27 og 28.
(20) - Den i fodnote 2 anfoerte dom, praemis 37 og 38.
(21) - Dom af 1.7.1969, sag 24/68, Kommissionen mod Italien, Sml. 1969, s. 47, org. ref.: Rec. s. 193, praemis 5 (min fremhaevelse).
(22) - Dom af 27.2.1980, sag 168/78, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 347, praemis 4; min fremhaevelse. Jf. ogsaa dom af 27.2.1980, sag 170/78, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml. s. 417, praemis 5, hvori Domstolen igen konstaterede, at artikel 95 har til formaal at »fjerne de hindringer for varernes frie bevaegelighed og for normale konkurrencevilkaar mellem medlemsstaterne, som opstaar ved anvendelsen af diskriminerende eller beskyttende interne afgifter«, samt senere den i fodnote 10 anfoerte dom i sagen Ayuntamiento de Ceuta (praemis 29).
(23) - Dom af 1.7.1969, Kommissionen mod Italien, anfoert i fodnote 21.
(24) - Jf. dom af 15.3.1994, sag C-387/92, Banco Exterior de Espana, Sml. I, s. 877, praemis 13 og 14.
(25) - Sagsoegerne i hovedsagen har subsidiaert paaberaabt sig forbuddet mod kvantitative indfoerselsrestriktioner som omhandlet i traktatens artikel 30. I denne henseende skal jeg minde om, at artikel 30, som er en grundlaeggende bestemmelse paa omraadet for frie varebevaegelser, er en generel bestemmelse i forhold til de saerlige bestemmelser om afgifter med tilsvarende virkning som told og om diskriminerende fiskale afgifter. Paa grund af denne generelle karakter kan artikel 30 kun anvendes helt subsidiaert, man kunne naesten side residuelt, i forhold til henholdsvis artikel 9 og 12 og artikel 95; med andre ord hvis de i traktaten foreskrevne betingelser er opfyldt, er det disse saerlige bestemmelser, som skal anvendes, og ikke den generelle bestemmelse om foranstaltninger med tilsvarende virkning. Jf. dom af 22.3.1977, sag 74/76, Iannelli og Volpi, Sml. s. 557, praemis 9 og senere den i fodnote 19 anfoerte dom i sagen Compagnie commerciale de l'Ouest m.fl., praemis 20 og 21.
(26) - Jf. ovenfor, punkt 13-24.
(27) - Jf. saerligt dom af 12.5.1992, sag C-327/90, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 3033, praemis 11, og af 11.12.1990, sag 47/88, Kommissionen mod Danmark, Sml. I, s. 4509, praemis 18.
(28) - Dom af 17.2.1976, sag 45/75, Rewe-Zentrale, Sml. s. 181, praemis 16.
(29) - Dom af 16.2.1977, sag 20/76, Schoettle, Sml. s. 247, praemis 22.
(30) - Den foran i fodnote 28 anfoerte dom i sagen Kommissionen mod Graekenland, praemis 12, og af 26.6.1991, sag C-152/89, Kommissionen mod Luxembourg, Sml. I, s. 3141, praemis 20.