61997CJ0073_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 20. februar 1997 har Den Franske Republik i henhold til artikel 49, stk. 3, i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel til proevelse af dom afsagt den 11. december 1996 af Retten i Foerste Instans i sag T-70/94, Comafrica og Dole Fresh Fruit Europe mod Kommissionen (Sml. II, s. 1741, herefter »den appellerede dom«), hvorved denne forkastede den af Kommissionen rejste formalitetsindsigelse.
2 Ved den anfaegtede dom frifandt Retten Kommissionen under det soegsmaal, der var anlagt med paastand om annullation af Kommissionens forordning (EF) nr. 3190/93 af 19. november 1993 om fastsaettelse af den faelles nedsaettelseskoefficient til beregning af den maengde bananer, der skal tildeles hver erhvervsdrivende i kategori A og B af det aarlige toldkontingent i 1994 (EFT L 285, s. 28), samt frifandt Kommissionen for det erstatningskrav, der var fremsat af Comafrica SpA og Dole Fresh Fruit Europe Ltd & Co. (herefter »Comafrica og Dole«).
3 Med hensyn til de faktiske omstaendigheder, der ligger til grund for tvisten, samt de relevante faellesskabsbestemmelser henvises til den appellerede doms praemis 1-21.
Sagen for Retten
4 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 11. februar 1994 anlagde Comafrica og Dole sag med paastand dels om annullation af artikel 1 i forordning nr. 3190/93 i henhold til EF-traktatens artikel 173, stk. 4, dels om erstatning i henhold til samme traktats artikel 215, stk. 2, for det tab, som de mener at have lidt paa grund af Kommissionens angiveligt ulovlige beslutninger i artikel 1 i Kommissionens forordning (EOEF) nr. 2920/93 af 22. oktober 1993 om fastsaettelse af den faelles nedsaettelseskoefficient til beregning af den maengde bananer, der skal tildeles hver erhvervsdrivende i kategori A og B af det aarlige toldkontingent i andet halvaar af 1993 (EFT L 264, s. 40), og i artikel 1 i forordning nr. 3190/93.
5 Den 29. april 1994 rejste Kommissionen en formalitetsindsigelse for saa vidt angik paastanden om annullation af artikel 1 i forordning nr. 3190/93. Retten besluttede ved kendelse af 2. maj 1995 at forene formalitetsindsigelsen med sagens realitet.
6 Retten udtalte herom foelgende:
»38 I henhold til traktatens artikel 173, stk. 4, kan en privat anfaegte enhver beslutning, som, skoent den er udfaerdiget i form af en forordning, dog beroerer ham umiddelbart og individuelt. Ifoelge Domstolens og Rettens faste praksis er et af formaalene med denne bestemmelse at forhindre, at faellesskabsinstitutionerne blot ved at vaelge forordningsformen kan afskaere en privat fra at indgive et soegsmaal mod en beslutning, som beroerer ham umiddelbart og individuelt. Det er saaledes klart, at valget af form ikke i sig selv kan aendre en retsakts normative karakter (jf. Domstolens dom af 17.6.1980, forenede sager 789/79 og 790/79, Calpak og Società Emiliana Lavorazione Frutta mod Kommissionen, Sml. s. 1949, praemis 7, og Rettens kendelse af 28.10.1993, sag T-476/93, FRSEA og FNSEA mod Raadet, Sml. II, s. 1187, praemis 19).
39 Domstolen og Retten har ligeledes fastslaaet, at for at erhvervsdrivende kan anses for at vaere individuelt beroert af den retsakt, som de kraever annulleret, skal der vaere sket en indgriben i deres retsstilling paa grund af faktiske omstaendigheder, der adskiller dem fra alle andre og individualiserer dem paa lignende maade som en adressat (jf. f.eks. Domstolens dom af 24.5.1993, sag C-131/92, Arnaud m.fl. mod Raadet, Sml. I, s. 2573).
40 Desuden har Domstolen i forbindelse med forvaltning af et toldkontingent for oksekoed fastslaaet, at en forordning udstedt af Kommissionen, som fastsatte de betingelser, paa hvilke medlemsstaternes myndigheder skulle imoedekomme ansoegningerne om importlicenser, beroerte de erhvervsdrivende individuelt, som ved dens udstedelse allerede havde ansoegt om saadanne licenser (jf. ovennaevnte dom i sagen Weddel mod Kommissionen, praemis 19-23). Da Domstolen fastslog, at de paagaeldende erhvervsdrivende var individuelt beroert, tog den i betragtning, at Kommissionen, da den paa grundlag af den samlede maengde, for hvilken der var indgivet ansoegninger - og yderligere ansoegninger ikke kunne indgives - traf afgoerelse om, i hvilket omfang disse ansoegninger kunne imoedekommes, i virkeligheden havde bestemt, i hvilket omfang den enkelte ansoegning kunne imoedekommes. Domstolen fastslog, at den paagaeldende forordning foelgelig skulle opfattes som en raekke individuelle afgoerelser og ikke som en almengyldig foranstaltning i henhold til traktatens artikel 189.
41 Retten skal bemaerke, at i naervaerende sag finder forordning nr. 3190/93 kun anvendelse paa erhvervsdrivende, som havde ansoegt om og opnaaet referencemaengder for indfoersler af bananer i kategori A eller kategori B for 1994. Forordningen oplyser hver enkelt beroert erhvervsdrivende om, at den maengde bananer, som han har ret til at indfoere inden for rammerne af toldkontingentet for 1994, kan fastsaettes ved anvendelse af en faelles nedsaettelseskoefficient paa hans referencemaengde. Da den eneste lovgivningsmaessige funktion, forordning nr. 3190/93 har, er at fastsaette og offentliggoere den naevnte nedsaettelseskoefficient, har den den oejeblikkelige og direkte virkning at goere det muligt for hver enkelt erhvervsdrivende, naar han anvender nedsaettelseskoefficienten paa den referencemaengde, som allerede er tildelt ham, at fastslaa den endelige maengde, som vil blive tildelt ham individuelt. Som saadan maa forordning nr. 3190/93 opfattes som en raekke individuelle beslutninger, der er rettet til hver enkelt erhvervsdrivende, og som i virkeligheden underretter denne om de praecise maengder, som han vil have ret til at indfoere i 1994.
42 Retten skal ligeledes bemaerke, at Kommissionen ikke har bestridt det af sagsoegerne anfoerte om, at de desuden er umiddelbart beroert af forordning nr. 3190/93, fordi denne ikke overlader medlemsstaterne noget skoen med hensyn til udstedelsen af importlicenserne.
43 Under disse omstaendigheder kan paastanden om annullation af forordning nr. 3190/93 antages til realitetsbehandling.«
Appellen
7 Under appellen har Den Franske Republik nedlagt paastand om delvis ophaevelse af den appellerede dom, for saa vidt Retten forkastede Kommissionens formalitetsindsigelse.
8 Comafrica og Dole har nedlagt foelgende paastande:
- Appellen forkastes.
- Den franske regering og Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
9 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
- Delvis ophaevelse af den appellerede dom, for saa vidt Kommissionens formalitetsindsigelse blev forkastet.
- Comafrica og Dole tilpligtes at betale sagens omkostninger.
10 Til stoette for sin appel har den franske regering haevdet, at Retten ikke har taget i betragtning, at forordning nr. 3190/93 har generel raekkevidde og normativ karakter og har retsvirkninger over for samtlige erhvervsdrivende i kategori A og B, og at Comafrica og Dole ikke har godtgjort, at der forelaa en saerlig faktisk situation, som kunne udskille dem mere specielt fra enhver anden erhvervsdrivende, der forhandler bananer, som henhoerer under toldkontingentet.
11 Kommissionen, som stoetter den franske regerings appel, har for det foerste gjort gaeldende, at det eneste formaal med forordning nr. 3190/93 er at bringe summen af de referencemaengder, der er tildelt de erhvervsdrivende i kategori A og/eller B, i overensstemmelse med stoerrelsen af det disponible toldkontingent ved fastsaettelse af en nedsaettelseskoefficient, uden at der tages hensyn til nogen som helst omstaendighed, der er speciel for en given erhvervsdrivende. Dernaest har Kommissionen henvist til, at ifoelge artikel 6 i forordning (EOEF) nr. 1442/93 af 10. juni 1993 om gennemfoerelsesbestemmelser for EF's importordning for bananer (EFT L 142, s. 6) skal medlemsstaterne meddele de erhvervsdrivende deres individuelle referencemaengder, efter at Kommissionen har fastsat den eventuelle nedsaettelseskoefficient. Ifoelge Kommissionen er det foerst, naar denne meddelelse er sket, at de erhvervsdrivende kan anses for at have en ret, der kan betegnes som endelig, til en given referencemaengde. Endelig har Kommissionen anfoert, at det er med urette, at Retten har lagt dommen af 6. november 1990, sag C-354/87, Weddel mod Kommissionen (Sml. I, s. 3847), til grund for sin stillingtagen til formalitetsspoergsmaalet i forbindelse med soegsmaalet til proevelse af forordning nr. 3190/93.
12 Da de var uenige i generaladvokatens forslag til afgoerelse, navnlig med hensyn til forloebet af proceduren for udstedelse af licenser i henhold til forordning nr. 1442/93, har Comafrica og Dole ved skrivelse indleveret til Domstolens Justitskontor den 3. september 1998 anmodet Domstolen om enten at traeffe bestemmelse om bevisoptagelse i henhold til Domstolens procesreglements artikel 60 med hensyn til den naevnte procedures faktiske forloeb, eller at traeffe bestemmelse om genaabning af den mundtlige forhandling i henhold til procesreglementets artikel 61.
13 Med hensyn til begaeringen om bevisoptagelse finder Domstolen, at den ikke kan tages til foelge. Den er nemlig fremsat paa et tidspunkt, hvor den mundtlige forhandling var afsluttet i henhold til procesreglementets artikel 59, stk. 2. Det fremgaar imidlertid af Domstolens praksis (jf. bl.a. dom af 15.12.1995, sag C-415/93, Bosman, Sml. I, s. 4921, praemis 53), at en saadan begaering kun kan imoedekommes, hvis den angaar forhold, som kan faa afgoerende betydning, og som den paagaeldende ikke kunne have gjort gaeldende foer afslutningen af den mundtlige forhandling.
14 I det foreliggende tilfaelde bemaerkes blot, at Comafrica og Dole kunne have fremsat deres begaering foer afslutningen af den mundtlige forhandling. Disse parter har i duplikken, som er indgivet i henhold til procesreglementets artikel 117, henvist til forloebet af proceduren for udstedelse af licenser efter forordning nr. 1442/93. Desuden har de ved skrivelse indleveret til Domstolens Justitskontor den 8. oktober 1998 erklaeret, at den skriftlige forhandling havde givet dem mulighed for fuldt ud at goere deres synspunkter gaeldende, og at de ikke modsatte sig, at Domstolen traeffer afgoerelse uden et mundtligt stadium i henhold til procesreglementets artikel 120.
15 Med hensyn til begaeringen om genaabning af den mundtlige forhandling i henhold til procesreglementets artikel 61 finder Domstolen, at den ikke er noedvendig i dette tilfaelde.
Domstolens bemaerkninger
16 I den appellerede doms praemis 41 har Retten antaget, at da forordning nr. 3190/93 har den oejeblikkelige og direkte virkning at goere det muligt for hver enkelt erhvervsdrivende, naar han anvender nedsaettelseskoefficienten paa den referencemaengde, som allerede er tildelt ham, at fastslaa den endelige maengde, som vil blive tildelt ham individuelt, maa den opfattes som en raekke individuelle beslutninger, der er rettet til hver enkelt erhvervsdrivende, og som i virkeligheden underretter denne om de praecise maengder, han ville have ret til at indfoere i 1994.
17 Det maa derfor undersoeges, om Retten med foeje har antaget, at en erhvervsdrivende fik tildelt en referencemaengde, foer forordning nr. 3190/93 blev udstedt, og at hver enkelt erhvervsdrivende efter forordningens udstedelse foelgelig var i stand til at fastslaa, hvilken endelig maengde han ville have ret til at indfoere i 1994, ved at multiplicere referencemaengden med nedsaettelseskoefficienten.
18 Gennemfoerelsesbestemmelserne til afsnit IV i Raadets forordning (EOEF) nr. 404/93 af 13. februar 1993 om den faelles markedsordning for bananer (EFT L 47, s. 1) er blevet fastsat ved forordning nr. 1442/93.
19 Med hensyn til udstedelse af importlicenser til de forskellige kategorier erhvervsdrivende fastsaetter forordning nr. 1442/93 en procedure, som bestaar af flere faser.
20 For det foerste opstiller medlemsstaternes myndigheder i henhold til artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1442/93 saerskilte lister over erhvervsdrivende i kategori A og B, og heri anfoeres det for hver erhvervsdrivende, hvor stor en maengde han har afsat i hvert af de tre aar forud for aaret foer det aar, for hvilket det paagaeldende toldkontingent aabnes, opdelt efter de oekonomiske aktiviteter, der er beskrevet i forordningens artikel 3, stk. 1.
21 I denne forbindelse bestemmer artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 1442/93, at de paagaeldende erhvervsdrivende senest den 1. april, og for 1994 senest den 1. september 1993, giver myndighederne meddelelse om, hvor stor en maengde bananer de har afsat i hvert af de aar, der er omhandlet i stk. 1 i denne artikel, idet de tydeligt opdeler dem efter bananernes oprindelse og efter hver af de oekonomiske aktiviteter, der er beskrevet i forordningens artikel 3, stk. 1.
22 Dernaest fastsaetter myndighederne i henhold til artikel 5 i forordning nr. 1442/93, for 1994 senest den 1. oktober 1993 og senest den 1. juli for hvert af de foelgende aar, for hver erhvervsdrivende i kategori A og B, der er registreret hos disse myndigheder, hvor stor en maengde han i gennemsnit har afsat i de tre aar forud for aaret foer det aar, for hvilket det paagaeldende toldkontingent aabnes, opdelt efter arten af de oekonomiske aktiviteter, som den erhvervsdrivende har udoevet, jf. forordningens artikel 3, stk. 1. Dette gennemsnit kaldes »referencemaengde«.
23 Det fremgaar af artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1442/93, at referencemaengden beregnes af myndigheden ved at multiplicere de afsatte maengder med vejningskoefficienterne, alt efter hvilken af de i artikel 3, stk. 1, omhandlede oekonomiske aktiviteter der er tale om.
24 Med hensyn til de tal, som myndighederne skal fastsaette, bestemmer artikel 8 i forordning nr. 1442/93, at disse foretager fornoeden kontrol af, om de ansoegninger og bilag, som de erhvervsdrivende har indsendt i henhold til forordningens artikel 7, er korrekte og i orden. Med henblik herpaa kan de bl.a. goere brug af ekspertvurderinger og rapporter fra uafhaengige revisorer og virksomhedsrevisorer.
25 Endelig bestemmer artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 1442/93, at myndighederne hvert aar senest den 15. juli, for 1994 senest den 15. oktober 1993, giver Kommissionen meddelelse om, hvor stor den samlede referencemaengde, vaegtet efter stk. 2, er for de erhvervsdrivende, der er registreret hos dem, og hvor stor en maengde bananer der er blevet afsat i alt pr. aktivitet.
26 Det bemaerkes, at forordning nr. 1442/93 ikke bestemmer, at myndighederne er forpligtet til at underrette de erhvervsdrivende om de referencemaengder eller om de vaegtede referencemaengder, de har fastsat.
27 Under den sidste fase fastsaetter Kommissionen i henhold til artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 1442/93 eventuelt en faelles nedsaettelseskoefficient for hver kategori af erhvervsdrivende, der skal anvendes paa hver erhvervsdrivendes referencemaengde med henblik paa at fastsaette, hvor stor en maengde han skal tildeles. Ifoelge denne bestemmelses stk. 2 fastsaetter medlemsstaterne denne maengde for hver registreret erhvervsdrivende i kategori A og B senest den 1. august, og for 1993 senest den 1. november 1993, og giver den enkelte erhvervsdrivende meddelelse om stoerrelsen heraf.
28 Hvad angaar den nedsaettelseskoefficient, som fastsaettes ved forordning nr. 3190/93, har Kommissionen over for Retten erklaeret, at denne koefficient er blevet anvendt paa referencemaengder, der er blevet korrigeret af dens tjenestegrene eller paa disses foranledning (den appellerede doms praemis 64).
29 Det fremgaar nemlig af femte og sjette betragtning til forordning nr. 3190/93, at de meddelelser, som medlemsstaterne giver i henhold til artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 1442/93, viser, at der sker dobbelttaelling af samme maengder for samme aktivitet for forskellige erhvervsdrivende i flere medlemsstater, og at nedsaettelseskoefficienten er blevet fastlagt paa grundlag af maengderne i medlemsstaternes meddelelser, nedsat med de af Kommissionen anslaaede dobbelt optalte maengder.
30 Det foelger heraf, at de oplysninger, som under proceduren er meddelt til myndighederne af de erhvervsdrivende, kan aendres ved flere lejligheder, foer nedsaettelseskoefficienten fastsaettes, uden at de aendringer, som myndighederne eller Kommissionen foretager, bringes til de beroerte erhvervsdrivendes kundskab.
31 Foelgelig er den erhvervsdrivende ikke i stand til - enten paa grundlag af de tal, som han har meddelt den nationale myndighed, eller paa grundlag af bestemmelserne i forordning nr. 3190/93 - at fastslaa den referencemaengde, som nedsaettelseskoefficienten finder anvendelse paa.
32 Det er foelgelig med urette, at Retten i den appellerede doms praemis 41 har fastslaaet, at forordning nr. 3190/93 »oplyser hver enkelt beroert erhvervsdrivende om, at den maengde bananer, som han har ret til at indfoere inden for rammerne af toldkontingentet for 1994, kan fastsaettes ved anvendelse af en faelles nedsaettelseskoefficient paa hans referencemaengde«, og at forordningens oejeblikkelige og direkte virkning var »at goere det muligt for hver enkelt erhvervsdrivende, naar han anvender nedsaettelseskoefficienten paa den referencemaengde, som allerede er tildelt ham, at fastslaa den endelige maengde, som vil blive tildelt ham individuelt«.
33 I den appellerede doms praemis 40 har Retten anfoert lighedspunkter mellem Comafrica's og Dole's situation og sagsoegerens situation i den naevnte dom i sagen Weddel mod Kommissionen og har udledt den foelge heraf i praemis 41, at forordning nr. 3190/93 maatte opfattes som en raekke individuelle beslutninger, der er rettet til hver enkelt erhvervsdrivende, og som i virkeligheden underretter denne om de praecise maengder, som han vil have ret til at indfoere i 1994.
34 I denne forbindelse bemaerkes, at Domstolen i praemis 20 i den naevnte dom i sagen Weddel mod Kommissionen har fastslaaet, at Kommissionens forordning nr. 2806/87 af 18. september 1987 om udstedelse af importlicenser for fersk, koelet eller frosset oksekoed af hoej kvalitet (EFT L 268, s. 59) blev udstedt under hensyntagen til de maengder oksekoed, for hvilke der var indgivet individuelle importlicensansoegninger i loebet af de foerste ti dage af september 1987.
35 Da Kommissionen udstedte forordning nr. 2806/87, gjorde den brug af den mulighed, der er fastsat i artikel 15, stk. 6, litra d), i forordning (EOEF) nr. 2377/80 af 4. september 1980 om saerlige gennemfoerelsesbestemmelser for ordningen med import- og eksportlicenser for oksekoed (EFT L 241, s. 5), som indsat ved Kommissionens forordning (EOEF) nr. 3578/82 af 23. december 1982 (EFT L 373, s. 59), hvorefter Kommissionen afgoer, i hvilket omfang den kan imoedekomme ansoegningerne om licenser, og fastsaetter en ensartet procent for nedsaettelse af de maengder, der er indgivet licensansoegninger om, hvis de maengder, der er indgivet ansoegninger om, overstiger de disponible maengder.
36 Det foelger heraf, som generaladvokaten har naevnt i punkt 53 i sit forslag til afgoerelse, at medlemsstaternes myndigheders rolle var begraenset til at efterkomme ansoegningerne om importlicenser ved paa grundlag af Kommissionens forordning at foretage en simpel multiplikation, som hver enkelt erhvervsdrivende var i stand til selv at foretage.
37 Derimod fremgaar det af naervaerende doms praemis 20-31, at den erhvervsdrivende ikke havde opnaaet en referencemaengde foer udstedelsen af forordning nr. 3190/93, og at han heller ikke var i stand til at fastslaa den endelige maengde, som han ville have ret til at indfoere i 1994, ved at foretage en simpel multiplikation af en maengde, som han kendte, med den nedsaettelseskoefficient, som var fastsat ved denne forordning.
38 Det er derfor ligeledes med urette, at Retten under henvisning til den naevnte dom i sagen Weddel mod Kommissionen har konkluderet i den appellerede doms praemis 41, at forordning nr. 3190/93 maatte opfattes som en raekke individuelle beslutninger, der er rettet til hver enkelt erhvervsdrivende, og som i virkeligheden underretter denne om de praecise maengder, han vil have ret til at indfoere i 1994.
39 Hvad angaar Domstolens praksis, som Comafrica og Dole har paaberaabt sig til stoette for deres argumentation om, at de er individuelt beroert af forordning nr. 3190/93, bemaerkes, at den, som generaladvokaten har naevnt i punkt 67-71 i sit forslag til afgoerelse, vedroerer situationer, der er forskellige fra den her foreliggende.
40 Hvad endelig angaar Comafrica og Dole's anbringende om, at saafremt de blev naegtet ret til at anfaegte forordning nr. 3190/93 for Retten, ville de blive beroevet ethvert effektivt retsmiddel mod foranstaltninger, som paavirker deres rettigheder, bemaerkes blot, som generaladvokaten har anfoert i punkt 82 i sit forslag til afgoerelse, at en erhvervsdrivende, som mener, at hans rettigheder er blevet tilsidesat ved tildelingen af hans referencemaengde, kan anlaegge sag ved en national ret til proevelse af den retsakt, hvorved den paagaeldende medlemsstats myndigheder i henhold til artikel 6, stk. 2, i forordning nr. 1442/93 har fastsat den maengde, som er tildelt ham. Under en saadan sag er der intet til hinder for at rejse spoergsmaalet om gyldigheden af den faellesskabsforordning, som denne retsakt er baseret paa.
41 Det foelger af det foregaaende, at den appellerede dom vil vaere at ophaeve.
42 I henhold til artikel 54, stk. 1, andet punktum, i EF-statutten for Domstolen kan Domstolen, saafremt Rettens afgoerelse ophaeves, selv traeffe endelig afgoerelse, hvis sagen er moden til paakendelse. Domstolen finder, at dette er tilfaeldet.
43 Det er i denne forbindelse tilstraekkeligt at fastslaa, at det soegsmaal, der er anlagt af Comafrica og Dole Fresh Fruit Europe med paastand om annullation af forordning nr. 3190/93, maa afvises.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
44 Artikel 122, stk. 4, i Domstolens procesreglement bestemmer, at naar der under en appel, der ivaerksaettes af en medlemsstat eller en institution, der ikke har interveneret i den paagaeldende sag for Retten, gives appellanten medhold, kan Domstolen fordele sagens omkostninger mellem parterne eller paalaegge den vindende part at erstatte en tabende part de udgifter, der er paafoert denne ved appel. Der er anledning til at bestemme, at sagens omkostninger fordeles mellem parterne.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
(Sjette Afdeling)
1) Den af Retten i Foerste Instans afsagte dom af 11. december 1996, Comafrica og Dole Fresh Fruit Europe mod Kommissionen (sag T-70/94), ophaeves.
2) Det annullationssoegsmaal, der er anlagt af Comafrica SpA og Dole Fresh Fruit Company Europe Ltd & Co., afvises.
3) Hver part baerer sine egne omkostninger.