62002CC0294_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I – Indledning
1. På grundlag af en kontraktlig voldgiftsbestemmelse i henhold til artikel 238 EF har Kommissionen anlagt sag mod
– AMI Semiconductor Belgium BVBA, tidligere Alcatel Microelectronics NV, Oudenaarde, Belgien (herefter »AMI«)
– A-Consult EDV-Beratungsgesellschaft mbH, Wien, Østrig, (herefter »A-Consult«) (2)
– Intracom SA Hellenic Telecommunications & Electronic Industry, Athen, Grækenland, (herefter »Intracom«)
– Ision Sales & Services GmbH & Co. KG, Hamburg, Tyskland, (tidligere AllCon Gesellschaft für Kommunikationstechnologie mbH) (herefter »Ision«)
– Euram-Kamino GmbH, Hallbergmoos, Tyskland, (herefter »Euram«)
– InterTeam GmbH in Liquidation, Itzehoe, Tyskland, (herefter »InterTeam«) og
– HSH Nordbank, tidligere Landesbank Kiel Girozentrale, Hamburg og Kiel, Tyskland, (herefter »Nordbank«)
vedrørende krav om tilbagebetaling af 317 214,00 EUR plus renter.
2. Dette beløb er en del af et forskud, som Kommissionen har udbetalt til de sagsøgte på grundlag af en kontrakt, der var indgået i 1998. Kontrakten indgår i særprogrammet for forskning, teknologisk udvikling og demonstration (FTU) inden for informationsteknologi (1994-1998) (herefter »Esprit-programmet«) (3), som på sin side indgår i Fællesskabets fjerde FTU-rammeprogram (4) .
3. Kontrakten vedrørte fremme af projektet Electronic commerce fulfilment service for the electronics industry (ECFS/E)
- Esprit-projekt: 26927 (herefter »projektet«). Projektet tog i det væsentlige sigte på udvikling og markedsføring af en internetbaseret handelsplatform for elektronikkomponenter.
4. Da Kommissionen anså de sagsøgtes ydelser for utilstrækkelige, afsluttede den projektet før tiden og kræver nu, at de sagsøgte in solidum tilbagebetaler forskuddene, for så vidt som disse ikke vedrører godkendte delleverancer. I sagen rejser der sig indledningsvis det spørgsmål, om Domstolen har kompetence, da voldgiftsbestemmelsen efter sin ordlyd kun anfører Retten i Første Instans som kompetent ret. Der er yderligere problemer med hensyn til formaliteten som følge af, at sagen er anlagt mod en sagsøgt, som på tidspunktet for sagens anlæg allerede var trådt i likvidation, samt mod to andre sagsøgte, hvis aktiver allerede var taget under insolvensbehandling på dette tidspunkt.
5. I sagen er det bl.a. omtvistet, i hvilken udstrækning ydelserne ikke var i overensstemmelse med kontraktbetingelserne, og om Kommissionen havde ret til at opsige kontrakten. For det andet er parterne uenige om, hvorvidt de sagsøgte hæfter solidarisk for tilbagebetalingen. Hvis der nemlig ikke foreligger en solidarisk hæftelse, og Kommissionen derfor kun kan kræve delbeløb af hver sagsøgt, vil sagen allerede af denne grund i vidt omfang savne ethvert grundlag, da de virksomheder, der hovedsagelig har modtaget forskud, enten er insolvente eller allerede er trådt i likvidation.
II – Kontrakten
6. I den kontrakt, der blev indgået den 8. juni 1998 mellem Det Europæiske Fællesskab, repræsenteret ved Kommissionen, og de sagsøgte, forpligtede disse sig til at udvikle og markedsføre en e-handelsplatform inden for mikroelektronik til udveksling eller salg af overskydende halvledere mellem virksomheder inden for elektronikindustrien (5) . Platformen skulle gøre det muligt for virksomhederne at reducere lagrene og hurtigt afsætte overskydende halvledere eller indkøbe komponenter, de ikke har på lager. Samtidig skulle logistikken, dvs. forsendelsen af de handlede komponenter, og betalingssystemer integreres i platformen.
7. Projektet skulle gennemføres inden for 18 måneder, regnet fra den 1. maj 1998. Fællesskabet forpligtede sig til at afholde indtil halvdelen af de anslåede samlede omkostninger på 1 080 000 ECU (6) .
8. Kontrakten, der er affattet på engelsk, er baseret på en model, som Kommissionen altid anvender inden for forskning og teknologisk udvikling (7) . Den består af tre dele, den egentlige kontrakt (herefter »kontrakten«), bilag I (oplysninger om de virksomheder, der deltager i projektet, og detaljeret projektbeskrivelse) og bilag II (almindelige betingelser) (herefter henholdsvis »bilag I« og »bilag II«).
A – Kontrakten (i snæver forstand)
9. I kontraktens artikel 1 afgrænses anvendelsesområdet på følgende måde:
»1.1 	The Contractors shall carry out this contract jointly and severally towards the Commission for the work set out in Annex I up to the milestone at month 18 (»the Project«) .
1.2 Subject to force majeure [ (8) ]
(including strikes, lockouts and other events beyond the reasonable control of the Contractors ), the Contractors shall use reasonable endeavours to achieve the results intended for the Project
and to fulfil the obligations of a defaulting Contractor . A Contractor
shall not be liable to take action beyond its reasonable control or to reimburse money due from a defaulting Contractor
unless it has contributed to the default. Measures to be taken in the event of force majeure shall be agreed between the contracting parties.«
10. Derudover indeholder kontrakten bl.a. bestemmelser om de støtteberettigede omkostninger (artikel 3), udbetaling af Fællesskabets bidrag (artikel 4 og artikel 9.2.2), forelæggelse af omkostningsopgørelser og de sagsøgtes rapporteringspligt (artikel 5 og 6). I artikel 10 fastsættes endelig, at kontrakten er undergivet tysk ret (9) .
B – Bilag I (projektbeskrivelse)
11. Bilag I er opdelt i to dele. I del 1 sammenfattes først projektets mål på følgende måde:
– »integration of multiple key services for the electronics industry
– design of appropriate interfaces for an efficient brokerage system to be integrated into the professional IT-environment of future users and service providers
– stimulation of increased electronic commerce in the electronics industry, including developing means for rewarding usage (»bonus component«) and for quantitatively determining the cost-efficiency gained through implementation of ECFS/E«.
12. Derudover indeholder første del af bilag I detaljerede formularmæssige oplysninger om de virksomheder, der deltager i projektet, herunder de forventede omkostninger for hver enkelt virksomhed.
13. I anden del af bilag I beskrives projektmålene nærmere. Kernen i denne del er opstillingen af en projektplan, som omfatter otte arbejdsprogrammer (workpackages). Hvert arbejdsprogram er atter opdelt i enkelte opgaver (tasks). Hver opgave skal resultere i en specifik delleverance (deliverable). Denne kan bestå i en rapport, en software, tekniske specifikationer el.lign. For hver opgave er det fastlagt, inden for hvilken periode den skal være udført, hvilke projektpartnere der skal medvirke deri med hvilken arbejdsindsats (angivet i mandemåneder), og hvilken projektpartner der er ansvarlig for delleverancens udførelse. Der er fastsat følgende arbejdsprogrammer:
Workpackage 1: Specification of relevant business procedures (Task 1.1-1.3.), måned 0-2
Workpackage 2 : Detailed definition of ECFS/E software (Task 2.1-2.5), måned 2-6
Workpackage 3 : Server specification (Task 3.1-3.2), måned 2-3
Wor kpackage 4 : Realisation of software (Task 4.1-4.6), måned 3-15
Workpackage 5 : Field user tests (Task 5.1-5.4), måned 11-15
Workpackage 6 : Cross border beta-test (Task 6.1-6.4), måned 15-18
Workpackage 7 : Dissemination and acceptance activities (Task 7.1-7.4), måned 15-18 og
Workpackage 8 : Project management (Task 8.1-8.3), måned 0-36.
14. Karakteren og omfanget af de sagsøgtes deltagelse svarer til deres rolle som fremtidige potentielle brugere af systemet, som udbydere af tilknyttede ydelser inden for rammerne af systemet eller som udviklere af informationstekniske instrumenter (webdesign, interfaces, databaser og øvrig software).
15. AMI og Intracom hører som virksomheder, der forarbejder og distribuerer elektronikkomponenter, til brugergruppen. Euram er en speditionsvirksomhed, som kunne stå for transporten af de handlede komponenter, og indgår sammen med Nordbank, der som bank kunne afvikle betalingstransaktionerne, i den anden kategori. De opgaver, som AMI, Intracom, Euram og Nordbank skal udføre, består i det væsentlige i på et tidligt stadium at medvirke ved udarbejdelsen af en kravprofil og i en senere fase at gennemføre testkørsler med prototyper.
16. InterTeam, Ision og A-Consult, der er mindre virksomheder inden for informationsteknologibranchen, var derimod ansvarlige for den egentlige tekniske udvikling af systemet. InterTeam havde derudover som koordinator en række specifikke opgaver, som f.eks. at udarbejde rapporter og iværksætte foranstaltninger med henblik på produktets udnyttelse og udbredelse på markedet.
17. Det tredje afsnit i anden del af bilag I vedrører projektforvaltningen. Heri fastsættes navnlig InterTeams rolle og opgaver som projektkoordinator. Det fjerde afsnit vedrører udarbejdelsen af en udnyttelsesplan. Ifølge afsnit 5 skal projektpartnerne i henhold til artikel 6 i kontrakten og artikel 10 i bilag II under InterTeams ledelse forelægge Kommissionen korte 6-måneders rapporter, en udførlig 12-måneders rapport, en midtvejsevalueringsrapport og en endelig rapport. I et sidste afsnit er det endelig fastsat, at projektpartnerne som supplement til bestemmelserne i bilag II skal indgå en konsortieaftale indbyrdes.
C – Bilag II (almindelige betingelser)
18. De almindelige betingelser i bilag II svarer også til Kommissionens standardkontrakt.
19. Artikel 2.1 i bilag II har bl.a. følgende ordlyd:
»The Coordinator shall:
(a) be the channel for submitting all documents and for general liaison between the Contractors and the Commission. All general communications with the Commission shall be through the Coordinator;
(b) subject to any special conditions in Article 9 of the contract, receive and distribute all payments which shall be made to the Coordinator in trust for the Contractors. The Coordinator shall immediately transfer the appropriate amount of each payment to each Contractor. The Coordinator shall not be the beneficial owner of any payment […]«
20. Artikel 5.3 indeholder følgende bestemmelser om Kommissionens ret til umiddelbart at ophæve kontrakten:
»The Commission may immediately terminate the contract, or the participation of any Contractor, by written notice:
(a)(i) where remedial action to rectify non-performance within a reasonable period of time (being not less than one month) specified in writing has been requested by the Commission and has not been satisfactorily taken […]«
21. Virkningerne af en ophævelse er reguleret i artikel 5.4:
»The Community contribution to costs, on termination, shall be paid if they relate to Project Deliverables accepted by the Commission and such other costs which are fair and reasonable, including expenditure commitments.
[…]
For termination under Article 5.3(a), interest may be added to any amount to be reimbursed, upon written request, at 2% above the rate applied by the European Monetary Institute for ECU operations […] for the period between the receipt of the funds and their reimbursement.«
22. Med hensyn til værneting bestemmer artikel 7 følgende:
»The Court of First Instance of the European Communities, and in the case of appeal, the Court of Justice of the European Communities shall have exclusive jurisdiction in any dispute between the Commission and the Contractors concerning the validity, application and interpretation of this contract.«
23. Med hensyn til de rapporter, som kontrahenterne skal forelægge, foreskriver artikel 10 følgende:
»10.1 Submission of Reports
The Contractors shall submit to the Commission for approval the following reports […]
(a) progress reports (the progress, resources employed, deviations to the work plan, and results). Each 12 months, or such other period specified in the contract, the information in the relevant report must enable the Commission to evaluate the progress and cooperation, within the Project and with any related project;
(b) a final report covering all the work, the objectives, the results and the conclusions, including a suitable summary of all these matters;
[…]
10.3 Each progress report shall be submitted within one month of the end of the relevant reporting period.
A final report shall be submitted within two months following the period specified in Article 2.1 of the contract, or the completion of the work, if earlier.
Unless there are observations by the Commission the final report shall be deemed to be approved within two months of its receipt and within one month in the case of other reports.«
24. Artikel 23.2 og 23.3 indeholder følgende bestemmelser vedrørende Kommissionens betalinger:
»23.2 Subject to Article 24 of this Annex, all payments shall be treated as advances until acceptance of the appropriate Project Deliverables, or, if none are specified, until acceptance of the final report.
23.3 Where the total financial contribution due for the Project, including the result of any audit, is less than the payments made for the Project, the Contractors shall immediately reimburse the difference, in ECU, to the Commission.«
III – De faktiske omstændigheder
25. Gennemførelsen af projektet blev påbegyndt i maj 1998. Den 8. juni 1998 udbetalte Kommissionen et første forskud på 270 000 EUR til InterTeam.
26. I en 6-måneders rapport, der var udarbejdet den 15. december 1998, erklærede de sagsøgte, at de forskellige ydelser på grundlag af arbejdsprogram 1, 2 og 3 var erlagt fuldstændigt.
27. Den 29. marts 1999 foreslog Kommissionen InterTeam, at der blev nedsat en evalueringsgruppe (Review Team) bestående af Guida og Ouzounis og fremsendte deres curriculum vitae. Ved e-mail af 8. april 1999 erklærede InterTeam sig indforstået med de foreslåede sagkyndige.
28. Efter at de sagsøgte i forbindelse med forelæggelsen af 6-måneders rapporten havde forelagt omkostningsopgørelser for denne første periode, udbetalte Kommissionen den 6. maj 1999 et yderligere forskud på 191 394 EUR for perioden fra den 6. maj indtil den 31. oktober 1998, således at udbetalingerne på dette tidspunkt udgjorde i alt 461 394 EUR.
29. På et møde den 11. juni 1999 i Bruxelles, hvori repræsentanter for de sagsøgte, Kommissionen og evalueringsgruppen deltog, redegjorde de sagsøgte for projektets forløb. Da gennemførelsen af projektet efter evalueringsgruppens opfattelse opviste graverende mangler, meddelte den, at projektet skulle suspenderes indtil den 1. juli 1999, og opfordrede kontrahenterne til at fremsende supplerende oplysninger indtil dette tidspunkt, hvoraf det fremgår, at de pågældende mangler er afhjulpet.
30. Ved skrivelse af 18. juni 1999 fremsendte Kommissionen den første evalueringsrapport (Review Report), der var baseret på redegørelsen af 11. juni 1999 om projektets forløb, og sammenfattede endnu en gang evaluatorernes kritik. Endvidere indeholdt skrivelsen følgende passage:
»These are the reasons why we agreed to suspend the project until 1 July 1999, during which time the consortium has agreed to deliver additional information […] This information shall be assessed immediately after 1 July 1999, additional information and remedial actions to rectify non-performance will be taken into account in accordance with the period of time specified in Article 5.3 (a)(i) of Annex II to the contract, effective immediately. Please note that in accordance with the relevant Articles of Annex II to the contract (in particular Article 5) the Commission hereby has given termination notice.«
31. Ved skrivelse af 29. juni 1999 sendte Kommissionen InterTeam en version af den første evalueringsrapport, der var suppleret med et bilag, og kritiserede på ny den måde, hvorpå kontrakten var gennemført. I bilaget vurderede evaluatorerne den første prototype af den internetbaserede platform, som de havde testet, efter at de sagsøgte havde givet dem de nødvendige adgangsrettigheder.
32. Den 5. juli 1999 gav InterTeam supplerende oplysninger – delvis affattet på tysk – og stillede de delleverancer, der skulle udføres i den tolvte projektmåned, til rådighed. Kort tid efter fremlagde InterTeam desuden den i kontrakten fastsatte 12-måneders rapport.
33. Ved skrivelse af 23. juli 1999 fremsendte Kommissionen til InterTeam en anden evalueringsrapport, der var udarbejdet under hensyntagen til oplysningerne af 5. juli og i 12-måneders rapporten, og indbød de sagsøgte til endnu et møde den 8. september 1999 i Bruxelles. I den anden evalueringsrapport fastholdt evaluatorerne deres grundlæggende kritik af alle delleverancer. Kun delleverance 2.4, 3.1, 4.1, 4.2, 4.3, 4.5 og 4.6 blev godkendt, selv om kvaliteten vurderedes som dårlig. Evalueringsgruppen fastholdt også sin konklusion efter de sagsøgtes redegørelse på mødet den 8. september 1999.
34. Ved rekommanderet skrivelse af 21. december 1999, der var stilet til InterTeam, ophævede Kommissionen kontrakten med tilbagevirkende kraft pr. 8. september 1999. I denne skrivelse, hvoraf de øvrige sagsøgte modtog en kopi, meddelte Kommissionen, at den ville fremsende en anmodning om indbetaling af 317 214 EUR. Ifølge Kommissionen fremkom dette beløb ved fra det samlede forskud på 461 394 EUR at fratrække medfinansieringen af de godkendte delleverancer på 144 180 EUR. Endvidere foretog Kommissionen en fordeling af disse godkendte omkostninger mellem de enkelte kontrahenter.
35. Sættes de godkendte omkostninger i relation til de forskud, som kontrahenterne hver især har fået udbetalt, fremkommer ifølge Kommissionens oplysninger følgende billede:
>lt>28
A: maksimal støtte ifølge kontrakten; B: faktisk udbetalt beløb; C: godkendt støtte; D: beløb, der skal tilbagebetales (Intracom har et tilgodehavende).
36. Efter en yderligere korrespondance anmodede Kommissionen ved skrivelse af 17. juli 2000 i sidste instans InterTeam om at indbetale 317 214 EUR inden for en frist på syv dage. Da der ikke blev foretaget nogen indbetaling inden for den fastsatte frist, gjorde Kommissionen ved skrivelse af 18. juni 2001 fordringen på 317 214 EUR plus renter gældende over for de enkelte sagsøgte.
IV – Retsforhandlingerne ved Domstolen og parternes påstande
37. Kommissionen anlagde den 12. august 2002 først sag ved Retten i Første Instans; stævningen blev imidlertid fremsendt til Domstolen. Efter at have rådført sig med Rettens Justitskontor havde Kommissionen ved skrivelse af 14. august 2002 nemlig meddelt, at sagen faktisk ville blive anlagt ved Domstolen.
38. Kommissionen mener, at kontrakten er blevet gyldigt ophævet i henhold til artikel 5.3, litra a), nr. i), i bilag II, da de sagsøgtes ydelser var utilstrækkelige, som det fremgår af evalueringsrapporterne, der er bindende for de sagsøgte, og fordi de sagsøgte ikke har afhjulpet manglerne inden for den fastsatte frist. I henhold til artikel 23.3 i bilag II har Fællesskabet et krav på tilbagebetaling af forskud, for så vidt som det ikke vedrører godkendte delleverancer. På grundlag af artikel 5.4. i bilag II tilskrives renter fra tidspunktet for udbetalingen af forskuddene. Tilbagebetalingskravet fremgår endvidere af princippet om ugrundet berigelse som omhandlet i § 812 i Bürgerliches Gesetzbuch (herefter »BGB«). I henhold til artikel 1 i kontrakten og BGB’s § 420 ff. hæfter de sagsøgte solidarisk for tilbagebetalingen.
39. Kommissionen har nedlagt følgende påstand:
De sagsøgte tilpligtes in solidum at betale Kommissionen 317 214 EUR med rente på 2 procentpoint over den rentesats, der anvendes af Det Europæiske Monetære Institut ved euro-transaktioner, af 125 820 EUR fra den 8. juni 1998 og af 191 394 EUR fra den 6. maj 1999.
Under retsmødet har Kommissionen desuden, for så vidt som sagen vedrører A-Consult og Ision, subsidiært nedlagt følgende påstand:
Det fastslås, at A-Consult GmbH og Ision GmbH er forpligtet til in solidum med de øvrige sagsøgte at betale Kommissionen 317 214 EUR med rente på 2 procentpoint over den rentesats, der anvendes af Det Europæiske Monetære Institut ved euro-transaktioner, af 125 820 EUR fra den 8. juni 1998 og af 191 394 EUR fra den 6. maj 1999.
Og mere subsidiært – i tilfælde af, at der efter Domstolens opfattelse ikke foreligger en solidarisk hæftelse – nedlagt følgende påstand:
Det fastslås, at A-Consult GmbH og Ision GmbH er forpligtet til at betale Kommissionen henholdsvis 20 862 EUR og 8 797 EUR med tillæg af renter.
Endvidere har Kommissionen under alle omstændigheder nedlagt påstand om, at de sagsøgte tilpligtes at betale sagens omkostninger.
40. AMI, Euram og InterTeam har nedlagt følgende påstande:
– Frifindelse, for så vidt som sagen vedrører dem.
– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
41. A-Consult har nedlagt følgende påstande:
– Frifindelse.
– Kommissionen tilpligtes at betales sagens omkostninger.
42. Intracom har nedlagt følgende påstande:
– Frifindelse.
– Som modkrav tilpligtes Kommissionen at betale 6 022 EUR til Intracom.
– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
43. Nordbank har nedlagt følgende påstande:
– Frifindelse, for så vidt som sagen vedrører Nordbank.
– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
44. De sagsøgte har bestridt, at deres ydelser var utilstrækkelige, og har tilbudt en sagkyndig udtalelse til støtte for deres påstand. Evalueringsgruppens vurdering er ikke bindende for dem. Der kan under ingen omstændigheder gøres indsigelse mod de delydelser, der er dokumenteret i 6-måneders rapporten, da denne rapport må anses for at være godkendt, eftersom Kommissionen ikke har gjort indsigelse mod den inden for den fastsatte frist. Ophævelsen af kontrakten er ligeledes ugyldig, da den ikke var stilet til alle sagsøgte, men kun til InterTeam.
45. De mener ikke, at der foreligger en solidarisk hæftelse for tilbagebetalingen af forskud, hvilket fremgår af artikel 1.2 i kontrakten. Efter Intracoms og Nordbanks opfattelse hæfter hver kontrahent kun i det omfang, hvori den pågældende er ansvarlig for eventuelle mangler. Deres bidrag har imidlertid været korrekt.
46. Da Ision ikke besvarede stævningen, har Kommissionen i replikken nedlagt påstand om, at der afsiges en udeblivelsesdom over for Ision. På baggrund heraf har Ision indgivet en duplik med påstand om, at dette ikke tages til følge.
47. I replikken har Kommissionen ligeledes nedlagt påstand om frifindelse for Intracoms modkrav.
48. Parternes yderligere argumenter gengives – for så vidt de er af betydning – i forbindelse med den retlige vurdering.
V – Formaliteten
A – Domstolens kompetence
49. I henhold til artikel 7 i bilag II har parterne aftalt, at Retten har kompetence som første instans i forbindelse med alle tvister, der vedrører denne kontrakt. Derfor skulle Kommissionen også først have anlagt sagen ved Retten.
50. Spørgsmålet er, om denne voldgiftsbestemmelse (10) kan fortolkes således, at Domstolen ligeledes har kompetence som første instans i tilfælde af, at Kommissionen anlægger sag. I henhold til artikel 225, stk. 1, EF har Retten nemlig ganske vist kompetence til bl.a. at træffe afgørelse i henhold til en voldgiftsbestemmelse i artikel 238 EF’s forstand, som indeholdes i en af Fællesskabet indgået aftale. Dette gælder imidlertid kun, såfremt der ikke er fastsat andet i statutten for Domstolen, hvis artikel 51 i den ved Nice-traktaten indførte affattelse overfører kompetencen til at afgøre sager anlagt af fællesskabsinstitutionerne til Domstolen (11) .
51. Dette ændres heller ikke, hvis der ikke tages udgangspunkt i den gældende retsstilling (12), men derimod i den, der var gældende på det tidspunkt, hvor sagen blev anlagt. På dette tidspunkt havde Domstolen i princippet kompetence i henhold til artikel 238 EF. Kun sager anlagt af private i henhold til en voldgiftsbestemmelse var henvist til Retten i henhold til artikel 3, litra c, i afgørelsen om oprettelse af Retten i Første Instans (13), mens Domstolen fortsat har kompetence i forbindelse med sager anlagt af fællesskabsinstitutionerne.
52. Hvis bestemmelsen alene fortolkes på grundlag af ordlyden, vil den således være i strid med kompetencereglerne for Fællesskabets retsinstanser. Hvis man derfor anser bestemmelsen for at være ugyldig, vil tvisten skulle afgøres ved de nationale domstole i henhold til artikel 240 EF.
53. Ingen af parterne har ganske vist bestridt Domstolens kompetence. Som svar på et spørgsmål fra Domstolen har parterne endog udtrykkeligt bekræftet, at Domstolen har kompetence til at træffe afgørelse i sagen. Retten ville imidlertid i givet fald være forpligtet til ex officio at fastslå voldgiftsbestemmelsens ugyldighed og dermed sin manglende kompetence (14) .
54. Nogle parter har antydet, at artikel 7 i bilag II stiltiende er blevet ændret efterfølgende gennem kontrahenternes overensstemmende skriftlige indlæg, hvori de har udtalt sig til fordel for Domstolens kompetence.
55. Det er imidlertid tvivlsomt, om dette er muligt. For det første skal stævningen i henhold til procesreglementets artikel 38, stk. 6, nemlig allerede være vedlagt et eksemplar af voldgiftsbestemmelsen. Bortset fra det hermed forbundne skriftlighedskrav (15) kommer det i denne formulering til udtryk, at aftalen skal være indgået, inden sagen anlægges. For det andet kan kontrakten i henhold til sin artikel 8 kun ændres ved en »skriftlig aftale« mellem parternes befuldmægtigede repræsentanter. Det er imidlertid ikke nødvendigt at tage stilling til dette spørgsmål, hvis det allerede fremgår af en fortolkning af den nuværende affattelse af voldgiftsbestemmelsen, at Domstolen har kompetence til at afgøre sager anlagt af Kommissionen i forbindelse med kontrakten.
56. Det følger af Domstolens dom i Feilhauer-sagen (16), at Domstolens kompetence, der hviler på en voldgiftsbestemmelse, alene kan vurderes efter fællesskabsretten og bestemmelsen selv. Dette er i overensstemmelse med den almindeligt anerkendte grundsætning, hvorefter enhver retsinstans anvender de for denne gældende retsplejeregler, herunder kompetencereglerne (17) . Det lovvalg, der er foretaget i kontrakten, vedrører derfor kun de materielle bestemmelser. Ved fortolkningen af voldgiftsbestemmelsen, hvoraf Domstolens kompetence i sidste instans afhænger, finder de principper i tysk ret med hensyn til fortolkningen af kontrakter, der navnlig er fastlagt i BGB’s §§ 133 og 157, derfor ikke anvendelse, heller ikke hvis bestemmelsen er indeholdt i en kontrakt, der er undergivet tysk ret.
57. Heller ikke i henhold til fællesskabsretlige principper skal fortolkningen af en kontrakt udelukkende være baseret på dens ordlyd. Tværtimod skal de kontraherende parters vilje og den sammenhæng, hvori kontrakten blev indgået (18), ligeledes tages i betragtning.
58. Af bestemmelsens formulering fremgår først og fremmest, at kontrahenterne ikke har ønsket at udelukke en forelæggelse for Domstolen. Dens kompetence som appelinstans nævnes endog udtrykkeligt. Med bestemmelsen har parterne desuden givet udtryk for, at de under ingen omstændigheder ønskede at overføre kompetencen til at afgøre tvister til de nationale domstole, men derimod til Fællesskabets retsinstanser. I deres indlæg for Domstolen har parterne bekræftet, at dette var deres hensigt ved indgåelsen af aftalen.
59. Hertil kommer, at Retten i Første Instans og Domstolen tilsammen udgør institutionen »Domstolen«. Dette fremgår først og fremmest af, at der i artikel 7, stk. 1, EF, hvori fællesskabsinstitutionerne anføres, kun tales om Domstolen, og Retten ikke nævnes særskilt. Desuden har den afdeling i EF-traktaten, der indeholder bestemmelser om Domstolen og Retten, overskriften »Domstolen«. Det er derfor ikke udelukket, at betegnelsen Retten i Første Instans så at sige pars pro toto
også omfatter Domstolen.
60. Endelig skal det tages i betragtning, at kontrakten blev indgået som led i Esprit-programmet. Med tildelingen af støtte på grundlag af tilsvarende programmer forfølger Fællesskabet forsknings- og industripolitiske mål. Det er hensigtsmæssigt at overføre kompetencen til at afgøre tvister i forbindelse med disse kontrakter til Fællesskabets retsinstanser. På denne måde sikres det, at disse kontrakter, der er indgået efter en ensartet model, også fortolkes ensartet og i lyset af den fællesskabsretlige sammenhæng, for så vidt som den nationale ret, der finder anvendelse på den enkelte kontrakt, tillader dette.
61. Den opfattelse, der er gjort gældende her, er ikke i strid med Domstolens konstatering om, at dens kompetence, der hviler på en voldgiftsbestemmelse, skal fortolkes snævert, da den udgør en undtagelse fra almindelige retsregler (19) . Domstolens betragtninger i denne henseende vedrører spørgsmålet om, hvilke fordringer der inden for rammerne af et søgsmål, som anlægges i henhold til artikel 238 EF, kan gøres gældende ved institutionen »Domstolen«, og ikke afgrænsningen mellem Domstolens og Rettens kompetencer.
62. I øvrigt har Domstolen allerede flere gange skullet træffe afgørelse i sager anlagt af fællesskabsinstitutioner på grundlag af den samme eller en lignende bestemmelse (20) . I ingen af disse tilfælde har den rejst tvivl om sin kompetence på grund af bestemmelsens formulering, selv om den havde været forpligtet til i givet fald ex officio at fastslå sin manglende kompetence. Heraf kan det kun konkluderes, at Domstolen har fortolket bestemmelsen på den måde, der er foreslået her.
63. En fortolkning af artikel 7 i bilag II under hensyntagen til parternes vilje og sammenhængen indebærer derfor, at Domstolen har kompetence til at afgøre sager anlagt af Kommissionen i forbindelse med den foreliggende kontrakt.
B – Formaliteten med hensyn til sagen mod InterTeam
64. Den 22. december 1999 besluttede generalforsamlingen i InterTeam at opløse selskabet, en opløsning, som blev indført i handelsregisteret den 18. januar 2000. Den 8. november 2001 blev afslutningen af likvidationen derpå registreret og selskabet slettet i handelsregisteret.
1. Parternes argumenter
65. Efter Kommissionens opfattelse kan sagen mod InterTeam antages til realitetsbehandling. Sagsøgerens påstand om, at sagsøgte stadig besidder aktiver, danner grundlag for, at sagen kan antages til realitetsbehandling. I modsat fald vil en sagsøgt kunne unddrage sig en truende retssag ved at lade sig slette i handelsregisteret.
66. AMI, Euram og InterTeam mener derimod, at sagen mod InterTeam må afvises. InterTeam er opløst på grund af virksomhedens ophør og det heraf følgende tab af selskabets aktiver. Efter sletningen i handelsregisteret kan selskabet ikke længere være part i en sag.
2. Retlig vurdering
67. Sagen mod InterTeam må afvises, hvis InterTeam på tidspunktet for sagsanlægget ikke længere havde retsevne eller kunne være part i en retssag. I dommen i sagen Kommissionen mod Oder-Plan afgjorde Domstolen spørgsmålet om et selskabs retsevne og kompetence til at være part i en retssag på grundlag af selskabets hjemsteds ret (21) . Selskabets hjemsteds ret er i den foreliggende sag tysk ret. Efter tysk ret ophører et selskab med begrænset ansvar (GmbH) med at eksistere, når det er slettet i handelsregisteret efter afslutningen af likvidationen. Under en processuel synsvinkel medfører selskabets fuldstændige ophør, at dets kompetence til at være part i en retssag også ophører; sager mod selskabet må dermed afvises (22) .
68. Til forskel fra den foreliggende sag var sagsøgte i sagen Kommissionen mod Oder-Plan stadig i likvidation og var endnu ikke slettet i handelsregisteret. Derfor kan det ikke, som Kommissionen mener, udledes af denne dom, at sagen mod InterTeam, som allerede var fuldstændigt likvideret og slettet inden sagsanlægget, kan antages til realitetsbehandling.
69. Der kan imidlertid undtagelsesvis også anlægges sag mod et GmbH, der er likvideret og slettet, hvis sagsøgeren dokumenterer nærmere, at selskabet stadig har aktiver (23) . Det sagsøgte selskab har i denne henseende atter en retlig eksistens og kompetence til at være part i en retssag. Det er imidlertid en betingelse, at sagsøgeren i det mindste anfører holdepunkter for, at der findes realiserbare aktiver (24) . En udokumenteret påstand om, at selskabet stadig har fordringer, er derimod ikke tilstrækkelig til, at en sådan sag kan antages til realitetsbehandling (25) .
70. Kommissionens argument om, at den blotte påstand om, at den sagsøgte stadig besidder aktiver, må være tilstrækkelig til, at en sag mod et slettet GmbH kan antages til realitetsbehandling, da en sagsøgt i modsat fald vil kunne unddrage sig en retssag ved at lade sig slette i handelsregisteret, er ikke overbevisende. Sletningen af et selskab i handelsregisteret træder nemlig først i kraft efter udløbet af en lovfastsat procedure, som tager hensyn til kreditorbeskyttelsen (26) . Undtagelser fra princippet om, at sager mod selskaber, der er likvideret og slettet, må afvises, bør af hensyn til retssikkerheden kun tillades på den betingelse, at sagsøgeren anfører holdepunkter for, at der findes aktiver.
71. Da Kommissionen kun generelt har påstået, at InterTeam stadig besidder aktiver, men ikke har anført nærmere holdepunkter herfor, må Kommissionens sag mod InterTeam afvises (27) .
C – Formaliteten med hensyn til sagen mod A-Consult og Ision
72. Kommissionens sag blev anlagt den 12. august 2002. Allerede inden, nemlig den 25. juli 2002, var der indledt konkursbehandling over for A-Consult efter østrigsk ret og den 19. juli 2002 indledt insolvensbehandling over for Ision efter tysk ret.
1. Parternes argumenter
73. Kuratoren for A-Consult har anført, at sagen mod A-Consult bør afvises. I henhold til § 6 i Konkursordnung (den østrigske konkurslov, herefter »KO«) kan sager, hvorved der gøres krav på aktiver, der indgår i konkursmassen, hverken anlægges eller fortsættes efter konkursprocedurens indledning. I henhold til artikel 16 og 17 i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29. maj 2000 om konkurs (28) (herefter »forordning nr. 1346/2000«) anerkendes enhver afgørelse om indledning af insolvensbehandling i en medlemsstat i Den Europæiske Union i alle de øvrige medlemsstater og har dér de samme virkninger, som den har efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt.
74. Ision er ligeledes af den opfattelse, at den anlagte sag bør afvises. Med indledningen af insolvensbehandlingen den 19. juli 2002 har selskabet mistet sin søgsmålskompetence. Fra dette tidspunkt er det i henhold til § 80 i Insolvenzordnung (den tyske lov om insolvens, herefter »InsO«) kuratoren, der har ret til at gennemføre sager med hensyn til de aktiver, der indgår i insolvensbehandlingen. Stævningen er imidlertid ikke blevet forkyndt for kuratoren. Kuratoren er således ikke blevet part i sagen.
75. Efter Kommissionens opfattelse kan sagerne antages til realitetsbehandling. Domstolens enekompetence til at træffe afgørelse i den foreliggende sag følger af artikel 238 EF, sammenholdt med voldgiftsbestemmelsen. Det fremgår af Domstolens praksis, at national ret ikke kan være til hinder for denne enekompetence. Forordning nr. 1346/2000 vedrører kun virkningerne af en insolvensbehandling i medlemsstaterne, men indvirker ikke på spørgsmålet om, hvorvidt en sag kan antages til realitetsbehandling ved Domstolen. Desuden blev Kommissionen først informeret om indledningen af konkursbehandlingen af A-Consult den 23. september 2002, dvs. toenhalv måned senere. Dette kan ikke anses for at være »straks« som omhandlet i artikel 40 i forordning nr. 1346/2000.
2. Retlig vurdering
a) Den principale påstand
76. Formaliteten vedrørende sager mod selskaber, hvis aktiver er taget under konkurs- eller insolvensbehandling, kan ligesom i forbindelse med selskaber i likvidation anses for at være et problem med hensyn til retsevne og kompetence til at være part i en retssag. Herfor taler, at indledningen af en insolvensbehandling umiddelbart medfører en ændring af et selskabs status, og at dette ikke længere kan handle via sine organer. Det ændres til aktiver (konkursmasse), der forvaltes af en kurator. Det er derfor selskabernes hjemsteds ret, dvs. henholdsvis østrigsk og tysk ret, der skal lægges til grund (29) .
77. Formaliteten kan imidlertid som øvrigt procesretligt spørgsmål også bestemmes af lex fori, dvs. Domstolens procesretlige regler, som ganske vist ikke indeholder nogen udtrykkelig bestemmelse for dette tilfælde. Under alle omstændigheder kan nationale procesretlige bestemmelser i henhold til Feilhauer-dommen (30) ikke påberåbes over for Domstolen som værende til hinder for dens kompetence.
78. Det er imidlertid ikke nødvendigt at tage stilling til, om der er tale om et problem med hensyn til kompetencen til at være part i en retssag eller om et generelt problem vedrørende formaliteten, hvis det fremgår af en fortolkning af Domstolens procesretlige regler under hensyntagen til forordning nr. 1346/2000, at virkningerne af en insolvensbehandling, der er indledt i medlemsstaterne, ligeledes vil skulle tages i betragtning i en sag for Domstolen.
79. I henhold til artikel 4, stk. 2, litra f), i forordning nr. 1346/2000 bestemmer lovgivningen i den medlemsstat, hvori en insolvensbehandling er indledt, hvorledes denne virker på individualforfølgningsforanstaltninger. Antagelsen til realitetsbehandling af sådanne foranstaltninger ved medlemsstaternes domstole bestemmes således af tysk og østrigsk ret.
80. Ifølge tysk ret kan kreditorer i henhold til InsO’s § 87 efter indledningen af insolvensbehandlingen af en skyldners aktiver kun gøre deres fordringer gældende i henhold til bestemmelserne vedrørende insolvensbehandling. I stedet for et civilretligt søgsmål anvendes anmeldelsesproceduren i henhold til InsO’s § 174 ff. Et direkte fuldbyrdelsessøgsmål mod skyldneren eller kuratoren må afvises (31) .
81. Heller ikke ifølge østrigsk ret kan der i henhold til KO’s § 6, stk. 1, efter indledningen af konkursbehandlingen anlægges sager, som har til formål at gøre krav gældende eller sikre krav på aktiver, der indgår i konkursmassen.
82. Ved anvendelse af national ret må de pågældende sager derfor afvises.
83. Jeg er ganske vist enig med Kommissionen i, at forordning nr. 1346/2000 ikke indeholder nogen bestemmelse, som udtrykkeligt foreskriver, at den skal anvendes på sager ved Domstolen. Domstolens procesretlige regler henviser heller ikke til forordningen. Det fremgår imidlertid af en fortolkning ud fra formålet med forordningen, at der i forbindelse med sager ved Domstolen ikke kan gøres en undtagelse fra de principper, der er opstillet i forordning nr. 1346/2000.
84. Insolvensbehandlinger har til formål at fordele de disponible aktiver ligeligt i en enkelt procedure, hvori alle kreditorer deltager. Derfor er et individuelt søgsmål ifølge national ret udelukket efter indledningen af insolvensbehandlingen. Kreditorerne kan hverken anlægge et direkte søgsmål for at opnå en særskilt adkomst eller foretage individualforfølgning på grundlag af eksisterende adkomster (32) . Dermed ville enkelte kreditorer nemlig kunne sikre sig en bedre position end andre. Ved artikel 4, stk. 2, litra f), i forordning nr. 1346/2000 sikres det, at dette princip ikke kan omgås gennem sagsanlæg i andre medlemsstater.
85. Forordningen finder direkte anvendelse i alle medlemsstater og er bindende for alle nationale domstole. Det fremgår ikke, hvorfor de principper, der er opstillet i forordningen, ikke ligeledes skal tages i betragtning i sager ved Fællesskabets retsinstanser. Hvis disse principper ikke anvendes på tilsvarende måde i forbindelse med sager anlagt af Kommissionen ved Domstolen, vil Kommissionen i forhold til de andre kreditorer, som kun kan gøre deres fordringer gældende inden for rammerne af insolvensbehandlingen, få tillagt et uberettiget privilegium (33) . For at der ikke kan rejses tvivl om den effektive virkning ( effet utile)
af forordningen, skal det også gælde for Kommissionen, at den efter indledningen af insolvensbehandlingen kun kan gøre sine kontraktmæssige fordringer gældende inden for rammerne af den nationale insolvensbehandling.
86. Domstolens bemærkninger i Feilhauer-dommen (34) samt princippet om, at en domstol skal anvende sin egne procesretlige regler, udelukker ikke den her forfægtede løsning. De nationale bestemmelser, der er til hinder for, at sagen kan antages til realitetsbehandling ved Domstolen, anvendes på grundlag af en fællesskabsretlig kollisionsnorm [artikel 4, stk. 2, litra f), i forordning nr. 1346/2000]. Fællesskabsretten selv accepterer således eller påbyder endog, at sagens antagelse til realitetsbehandling ved Domstolen begrænses på grund af de nationale bestemmelser, der finder anvendelse.
87. Subsidiært har Kommissionen anført, at sagen mod A-Consult under alle omstændigheder kan antages til realitetsbehandling, selv hvis forordning nr. 1346/2000 finder anvendelse, da den i strid med forordningens artikel 40 først toenhalv måned efter indledningen af insolvensbehandlingen blev underrettet herom og derfor ikke »straks« som omhandlet i bestemmelsen.
88. Denne argumentation kan ikke tiltrædes. Artikel 40 i forordning nr. 1346/2000 indeholder nemlig ingen sanktionsbestemmelse om, at virkningerne af indledningen af insolvensbehandlingen i tilfælde af, at underretningen ikke foretages straks, kun indtræder over for de kreditorer, som straks er blevet underrettet. I øvrigt optages indledningen af insolvensbehandlingen i henholdsvis handelsregisteret og selskabsregisteret og offentliggøres, således at Kommissionen også uden en sådan meddelelse var i stand til at få kendskab til, at insolvensbehandlingen var blevet indledt.
89. Det må derfor konkluderes, at sagen mod A-Consult og Ision må afvises, da den østrigske og den tyske insolvensret, som er af betydning i den henseende, udelukker individualforfølgningsforanstaltninger efter indledningen af henholdsvis konkurs- og insolvensbehandlingen.
b) De subsidiære påstande
90. Under retsmødet ændrede Kommissionen subsidiært sit fuldbyrdelsessøgsmål mod A-Consult og Ision til et anerkendelsessøgsmål. På dette tidspunkt var fordringen mod A-Consult endnu ikke anmeldt i konkursboet. Fordringen mod Ision var ifølge overensstemmende oplysninger fra Kommissionen og Isions kurator under retsmødet derimod på et ikke nærmere angivet tidspunkt blevet anmeldt i insolvensboet og var blevet bestridt af kuratoren.
91. Såfremt en fordring, der er anmeldt i boet, bestrides af kuratoren eller en anden kreditor på skiftesamlingen til fordringernes prøvelse, kan kreditoren i henhold til østrigsk ret anlægge anerkendelsessøgsmål efter KO’s § 110. Den ret, der varetager behandlingen af konkursboet (Konkursgericht), har kompetence til at træffe afgørelse i dette søgsmål i henhold til KO’s § 111. Noget tilsvarende er gældende i tysk ret i henhold til InsO’s § 179 f.
92. Det forhold, at henholdsvis Konkursgericht og Insolvenzgericht i begge retsordener er fastsat som værneting for disse anerkendelsessøgsmål, er ikke til hinder for, at der kan anlægges et tilsvarende søgsmål ved Domstolen. I henhold til KO’s § 110, stk. 1, skal anerkendelsessøgsmålet kun anlægges ved (den østrigske) Konkursgericht, såfremt denne ret har kompetence. Noget tilsvarende er gældende i tysk ret i henhold til InsO’s § 185. Da Domstolen i henhold til artikel 238 EF har enekompetence til at træffe afgørelse i forbindelse med en voldgiftsbestemmelse, vil der ikke kunne anlægges sag ved de nationale domstole. I tysk ret er det desuden anerkendt, at et anerkendelsessøgsmål vedrørende omtvistede insolvensfordringer som en undtagelse fra InsO’s § 180 også kan anlægges ved en af parterne aftalt voldgiftsdomstol (35) .
93. Det er imidlertid under alle omstændigheder en betingelse for anerkendelsessøgsmålet, at fordringen er anmeldt i boet og er blevet bestridt. Dette er ikke hidtil sket i forbindelse med fordringen mod A-Consult. De subsidiære påstande må derfor afvises, for så vidt som de vedrører krav over for A-Consult. Så længe der ikke er nogen vished for, at fordringen er blevet bestridt, er der nemlig ikke noget behov for retsbeskyttelse. Hvis fordringen forbliver uomtvistet, behøver Kommissionen ikke at anlægge noget anerkendelsessøgsmål.
94. Kravet over for Ision er ganske vist anmeldt i insolvensboet (36) . De subsidiære påstande vil imidlertid ligeledes kunne afvises, fordi de ikke er rettet mod rette sagsøgte, og/eller fordi de er fremsat for sent.
95. Anerkendelsessøgsmålet i forbindelse med insolvensboet skal rettes mod andre sagsøgte end det oprindeligt anlagte fuldbyrdelsessøgsmål, nemlig mod dem, der bestrider kravets eksistens. Dette kan være kuratoren, men også en anden kreditor. Der kan sættes spørgsmålstegn ved, om de subsidiære påstande mod Ision kan antages til realitetsbehandling, alene af den grund, at Kommissionen ikke har anmodet om at ændre søgsmålet til et søgsmål mod kuratoren eller en anden insolvenskreditor, som har bestridt kravet. Sagen er derfor heller ikke formelt blevet forkyndt for kuratoren.
96. Selv hvis man fortolker påstandene vidt i den forstand, at de er rettet mod kuratoren, taler det forhold, at de først blev fremsat under retsmødet, imod, at de kan antages til realitetsbehandling. Det kan ganske vist antages, at konstateringen af et tilsvarende krav allerede er indeholdt i en fuldbyrdelsesdom. Da anerkendelsessøgsmålet vedrørende et krav i insolvensboet imidlertid er rettet mod andre sagsøgte end i forbindelse det fuldbyrdelsessøgsmål, der oprindeligt blev anlagt, nemlig mod dem, der bestrider kravets eksistens, er en ændring af søgsmålet nødvendig i den foreliggende sag.
97. Procesreglementet fastsætter ikke udtrykkeligt, om og i givet fald indtil hvilket tidspunkt det stadig er muligt at ændre søgsmålet. I henhold til procesreglementets artikel 42, stk. 2, må nye anbringender imidlertid ikke fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne. Denne bestemmelse skal anvendes analogt på den foreliggende ændring af søgsmålet, herunder den nødvendige anførelse af de faktiske omstændigheder, navnlig med hensyn til anmeldelsen af fordringen i insolvensboet og det forhold, at kuratoren har bestridt fordringen.
98. Insolvensbehandlingen af Isions aktiver blev indledt den 19. juli 2002. Selv hvis Kommissionen på tidspunktet for sagsanlægget den 12. august 2002 – trods offentliggørelsen heraf – endnu ikke havde kendskab til, at insolvensbehandlingen var blevet indledt, blev den imidlertid underrettet herom senest med forkyndelsen af den skrivelse af 26. september 2002, som blev indgivet af Isions kurator i denne sag.
99. Den har efterfølgende haft lejlighed til at anmelde fordringen i insolvensboet og – efter at fordringen var blevet bestridt af kuratoren – at nedlægge påstandene. Den nedlagde imidlertid først disse påstande under retsmødet den 8. juli 2004 uden at begrunde denne forsinkelse. Dette har bl.a. medført, at Isions kurator ikke i tilstrækkelig grad er blevet involveret i den foreliggende sag. Inden fordringen blev anmeldt i boet, og inden sagen blev forkyndt for ham, havde han ingen anledning til at deltage i sagen ved Domstolen.
100. Sagen mod A-Consult og mod Ision må derfor også afvises, for så vidt som der deri subsidiært er nedlagt påstand om anerkendelse af fordringer i henholdsvis konkursboet og i insolvensboet.
VI – Realiteten
101. På grundlag af kontraktbestemmelserne, navnlig artikel 23.3 i bilag II og bestemmelsen om ugrundet berigelse i BGB’s § 812, har Kommissionen gjort gældende, at de sagsøgte skal tilbagebetale forskuddene in solidum. Da sagen mod InterTeam, A-Consult og Ision bør afvises, står det kun tilbage at undersøge, om sagen mod AMI, Intracom, Euram og Nordbank (37) er berettiget.
102. Den solidariske hæftelse er i henhold til BGB’s § 421 karakteriseret ved, at hver enkelt skyldner er forpligtet til at erlægge hele ydelsen. Kommissionen vil kun fuldt ud kunne få medhold i sin sag, hvis der er tale om en solidarisk hæftelse. I modsat fald vil Kommissionen kun kunne kræve en forholdsmæssig ydelse fra hver kontrahent.
A – Solidarisk hæftelse
1. Parternes argumenter
a) Kommissionen
103. Kommissionen har i det væsentlige gjort gældende, at den solidariske hæftelse følger af kontraktens artikel 1 og artikel 23.3 i bilag II. Fordelingen af arbejdsopgaver mellem de enkelte kontrahenter er ikke til hinder for en solidarisk hæftelse, da de enkelte delydelser sigter mod at imødekomme én og samme interesse.
104. Endvidere følger det ligeledes af kontrakten, at hver enkelt af de sagsøgte i henhold til BGB’s § 425, stk. 1, er ansvarlig for en anden sagsøgts forsømmelser (38) . Et sådan medansvar for andre solidariske skyldneres misligholdelse er almindeligt i tysk ret, hvis flere virksomheder – som i den foreliggende sag – har forpligtet sig til at udføre et arbejde (BGB’s § 427).
105. Artikel 1, stk. 2, i kontrakten vedrører ikke det foreliggende tilfælde, men regulerer, i hvilket omfang kontrahenterne er ansvarlige for en kontrahents forsømmelser over for tredjemand (f.eks. underleverandører). Selv hvis der i den forbindelse skulle foreligge en undtagelse fra den solidariske hæftelse i forhold til Kommissionen, har de sagsøgte ikke gjort alt for at afhjælpe de forsømmelser, der var dokumenteret i evalueringsrapporterne. Under alle omstændigheder har alle sagsøgte tilsidesat deres forpligtelse til at samarbejde indbyrdes og har i strid med artikel 2, stk. 3, litra c), i bilag II ikke underrettet Kommissionen om arbejdets utilstrækkelige forløb.
b) De sagsøgte
106. A-Consult og Intracom er af den opfattelse, at artikel 1, stk. 1, i kontrakten ikke begrunder nogen solidarisk hæftelse, under alle omstændigheder ikke med hensyn til tilbagebetalingspligten i henhold til artikel 23.3 i bilag II. Tværtimod er ansvaret for sekundære ydelser alene reguleret i artikel 1, stk. 2, i kontrakten.
107. Intracom udelukker en solidarisk hæftelse, da ikke alle skyldnere besidder den fornødne sagkundskab til at erlægge hele ydelsen. I øvrigt har kontraktbestemmelsen forrang for bestemmelsen i BGB’s § 427, som finder anvendelse i tvivlstilfælde.
108. AMI, Euram og InterTeam, der har fremsat fælles bemærkninger, er ligesom Nordbank af den opfattelse, at den solidariske hæftelse, der er fastsat i artikel 1, stk. 1, i kontrakten, med hensyn til forpligtelsen til at erlægge hovedydelsen modificeres betydeligt i bestemmelsens stk. 2.
109. De sagsøgte har endvidere anført, at Kommissionen ikke har redegjort nærmere for, hvilke forsømmelser de enkelte kontrahenter har gjort sig skyldige i på grundlag af artikel 1, stk. 2, i kontrakten. Nordbank og Intracom har tilføjet, at de opfyldte alle forpligtelser, indtil arbejdet blev afbrudt. Da arbejdet blev afsluttet før tiden, havde de ikke haft mulighed for at udføre det arbejde, der egentligt påhvilede dem.
110. Nordbank og Intracom har bestridt, at de har tilsidesat underretningsforpligtelser. Artikel 2, stk. 3, litra c), i bilag II foreskriver kun, at kontrahenterne via koordinatoren skal gøre Kommissionen opmærksom på vanskeligheder på deres arbejdsområde. Under alle omstændigheder har de ikke haft kendskab til, at andre kontrahenter muligvis ikke har opfyldt deres forpligtelser.
111. Efter Nordbanks opfattelse følger det af kontraktens karakter af støttekontrakt, at den enkelte kontrahent kun er forpligtet til tilbagebetaling, for så vidt som kontrahenten faktisk har modtaget offentlige midler, som den pågældende ikke var berettiget til.
2. Retlig vurdering
112. Spørgsmålet, om der foreligger en solidarisk hæftelse, skal først og fremmest afgøres på grundlag af kontraktbestemmelserne selv. For det første kan der foreligge en solidarisk hæftelse, fordi dette foreskrives direkte i kontrakten. For det andet kan en solidarisk hæftelse for kontrahenterne følge af, at de eventuelt udgør et civilt selskab (»Gesellschaft bürgerlichen Rechts«, herefter »GbR«) i den i BGB’s § 705 omhandlede forstand, hvis selskabsformål er at virkeliggøre projektet (39) . Hver selskabsdeltager i et GbR hæfter nemlig i princippet accessorisk for selskabets forpligtelser, dvs. for de samlede forpligtelser og ikke kun for den andel, der kan henføres til den pågældende i forholdet indadtil i selskabet (40) .
113. En accessorisk hæftelse blandt selskabsdeltagerne forudsætter imidlertid ligesom en kontraktligt fastsat solidarisk hæftelse, at kontrakten faktisk begrunder et krav på tilbagebetaling af forskuddene over for selskabet (og ikke kun over for de enkelte kontrahenter), og at selskabsdeltagernes personlige hæftelse ikke er begrænset i kontrakten.
114. Med hensyn til forpligtelsen til at erlægge hovedydelsen, dvs. virkeliggørelsen af projektet, synes ordlyden af artikel 1, stk. 1, i kontrakten entydigt at begrunde en solidarisk hæftelse. Vendingen jointly and severally, der er valgt i kontraktens tekst, svarer til en sådan forpligtelse. Den tilsvarende passage i den tyske version af standardkontrakten har således følgende ordlyd: »Die Vertragspartner führen die in Anhang I dieses Vertrags genannten Arbeiten […] als Gesamtschuldner […] aus«.
115. Kan en udelelig ydelse imidlertid – som i den foreliggende sag – ikke erlægges af den enkelte kontrahent alene, kan sigtet have været en fælles hæftelse i stedet for en solidarisk hæftelse, da det ikke kan antages, at kontrahenterne har ønsket at forpligte sig til noget umuligt (41) . En fælles hæftelse er karakteriseret ved, at kreditoren ikke kan kræve af hver enkelt skyldner, at vedkommende erlægger hele ydelsen, men kun, at ydelsen erlægges i et samvirke mellem alle skyldnere (42) .
116. Det fremgår af artikel 1, stk. 2, i kontrakten, at der – i strid med ordlyden af stk. 1 – faktisk er aftalt en fælles hæftelse. I henhold til artikel 1, stk. 2, er kontrahenterne nemlig kun forpligtet til at udfolde passende bestræbelser på at nå projektmålene og at opfylde de forpligtelser, der påhviler en kontrahent, som har misligholdt kontrakten. Endvidere er ingen kontrahent ansvarlig for forhold, som ligger uden for kontrahentens kontrol. Da en kontrahent således ikke er forpligtet til selv at erlægge hele ydelsen, er en solidarisk hæftelse udelukket.
117. Den foreliggende sag vedrører imidlertid ikke længere hovedydelsen, dvs. gennemførelsen af projektet og færdiggørelsen af en handelsplatform for elektronikkomponenter. Kommissionen kræver derimod tilbagebetaling af forskud, som de sagsøgte efter dens opfattelse ikke har ret til. Den omstændighed, at der ikke foreligger en solidarisk hæftelse i forbindelse med hovedydelsen, er et indicium for, hvordan kontrahenterne generelt har ønsket at fordele risiciene. Dette medfører imidlertid ikke nødvendigvis, at der heller ikke foreligger en solidarisk hæftelse i forbindelse med tilbagebetalingspligten.
118. Tilbagebetalingen af forskuddene er en delelig ydelse, for hvilken der gælder følgende principper i henhold til lovbestemmelserne. Er flere skyldnere forpligtet til at erlægge en delelig ydelse som den omtvistede tilbagebetaling, hæfter de i henhold til BGB’s § 420 i tvivlstilfælde kun forholdsmæssigt. Som en afvigelse herfra foreskriver BGB’s § 427 imidlertid, at der også i forbindelse med delelige ydelser i tvivlstilfælde foreligger en solidarisk hæftelse, hvis flere skyldnere ved kontrakt i fællesskab forpligter sig til at erlægge en ydelse. Denne fortolkningsregel er imidlertid betinget af, at kontrakten ikke indeholder afvigende bestemmelser, hvilket skal undersøges nedenfor. Der kan også foreligge en solidarisk forpligtelse, såfremt der er tale om et GbR’s forpligtelse, som selskabsdeltagerne hæfter accessorisk for som solidariske skyldnere.
119. Den centrale bestemmelse i kontrakten med hensyn til tilbagebetalingen af forskud, der overstiger de godkendte omkostninger, er artikel 23.3 i bilag II. Denne bestemmelse forskriver ikke udtrykkeligt, at alle kontrahenter hæfter solidarisk. Kommissionens tilbagebetalingskrav kan imidlertid være rettet mod et – forudsat – selskab eller alle kontrahenterne, for hvis forpligtelser hver enkelt kontrahent hæfter solidarisk. Det er ligeledes tænkeligt, at hver enkelt kontrahent kun hæfter for de beløb, som den pågældende har modtaget.
120. I artikel 23.3 nævnes the contractors
(kontrahenterne) som tilbagebetalingspligtige. Heraf følger ikke nødvendigvis en fælles forpligtelse og dermed en solidarisk hæftelse. Denne formulering kan også forstås således, at alle kontrahenter hver især skal tilbagebetale de beløb, der overstiger den omkostningsgodtgørelse, de er berettiget til.
121. Det følger af anvendelsen af verbet to reimburse
(tilbagebetale), at kontrahenterne kun skal tilbagebetale beløb, som de også tidligere har modtaget. I det væsentlige er der således tale om en særlig kontraktbestemmelse vedrørende ugrundet berigelse. Krav på grundlag af ugrundet berigelse tager i henhold til BGB’s § 812 sigte på udlevering af det, man (selv) har opnået. I reglen foreligger der derfor ikke en solidarisk hæftelse mellem flere kontrahenter, der er forpligtet til at udlevere det, de har opnået f.eks. på grundlag af en ugyldig kontrakt (43) . Noget andet kan imidlertid være tilfældet, hvis et samejerfællesskab (Gesamthandsgemeinschaft), som f.eks. et GbR, har draget fordel af berigelsen (44) .
122. Det er således af afgørende betydning for forståelsen af tilbagebetalingspligten, hvem udbetalingen er sket til. Kun den, der har modtaget betalingerne, er nu tilbagebetalingspligtig.
123. Man kunne forestille sig, at Kommissionen i henhold til kontrakten udbetalte beløbene til kontrahenterne i fællesskab, navnlig til et af dem oprettet GbR. Den omstændighed, at Kommissionen udbetaler beløbene til koordinatoren og ikke forholdsmæssigt til hver kontrahent, synes ved første øjekast at tale for dette.
124. Det fremgår imidlertid af artikel 2.1 i bilag II, at koordinatoren modtager betalingerne som administrator og straks skal overføre dem til kontrahenterne uden selv at få dispositionsret over midlerne. Betalingen indgår dermed ikke i et af kontrahenterne oprettet selskabs eller et andet samejerfællesskabs aktiver. Den egentlige betalingsmodtager er derimod hver enkelt kontrahent med hensyn til den andel af støtten, som den pågældende er berettiget til, og som på forhånd er fastsat på grundlag af det i kontrakten opstillede budget. Koordinatoren har kun en funktion som mellemled, der fritager Kommissionen for opgaven med at foretage udbetalingen til et større antal modtagere.
125. Hver kontrahent er derfor i henhold til artikel 23.3. i bilag II kun forpligtet til at tilbagebetale den andel af forskuddene, som den pågældende selv har modtaget. Da der ikke har været tale om en berigelse af en selskabsformue, er en solidarisk hæftelse på grundlag af kontrahenternes eventuelle egenskab af selskabsdeltagere også udelukket.
126. Dette resultat bekræftes, hvis artikel 23.3 i bilag II sammenholdes med artikel 1, stk. 2, i kontrakten. I henhold til artikel 1, stk. 2, andet punktum, i kontrakten hæfter en kontrahent ikke for betalingsforpligtelser, der påhviler en anden kontrahent, som har misligholdt kontrakten, medmindre den pågældende selv har medvirket til misligholdelsen af kontrakten.
127. Kommissionen mener, at denne bestemmelse kun vedrører forpligtelser, der påhviler enkelte kontrahenter, dvs. f.eks. gæld til underleverandører eller betalingsforpligtelser i forholdet indadtil over for andre kontrahenter. Artikel 1, stk. 2, andet punktum, i kontrakten finder derimod ikke anvendelse på krav, der er rettet mod alle kontrahenter i fællesskab.
128. Denne fortolkning er imidlertid ikke overbevisende. Artikel 1 udgør en grundlæggende bestemmelse i kontrakten, som fastsætter de sagsøgtes forpligtelser over for Kommissionen. I stk. 1 tales udtrykkeligt om arbejde, der skal udføres over for Kommissionen, stk. 2 vedrører forholdsregler i tilfælde af, at der optræder forstyrrelser i forbindelse med opfyldelsen af disse forpligtelser. Kontrahenterne skal således inden for visse grænser træde i stedet for misligholdende kontrahenter (stk. 2, første punktum). Disse grænser bestemmes nærmere i stk. 2, andet punktum. Det afgørende er imidlertid fortsat, hvor langt kontrahenternes forpligtelser over for Kommissionen strækker sig.
129. Hvis artikel 1, stk. 2, andet punktum, i kontrakten skal forstås således, som Kommissionen slår til lyd for, vedrører denne passage kontrahenternes forpligtelser indbyrdes eller over for tredjemand. Dermed vil denne bestemmelse falde fuldstændig uden for den sammenhæng, som artikel 1 i kontrakten indgår i. En sådan bestemmelse vil snarere passe ind i en konsortieaftale mellem de sagsøgte end ind i kontrakten med Kommissionen.
130. Ved en korrekt fortolkning skal artikel 1, stk. 2, andet punktum, sammenholdt med artikel 23.3 i bilag II, snarere forstås således, at en kontrahent ikke er forpligtet til at tilbagebetale forskud, som en anden kontrahent med urette har modtaget, hvad enten grunden er, at kontrahenten overhovedet ikke eller kun mangelfuldt har erlagt de af ham skyldige ydelser, eller at kontrahenten ikke behørigt har dokumenteret de afholdte omkostninger.
131. En kontrahent kan imidlertid gøres ansvarlig, for så vidt som den pågældende har medvirket til kontraktbruddet. I denne henseende giver artikel 1, stk. 2, andet punktum, i kontrakten Kommissionen ret til også at tilbagesøge forskud fra en kontrahent, som ikke selv har modtaget det. Betingelsen herfor er, at skyldneren har medvirket til den mangelfulde eller manglende opfyldelse. Denne bestemmelse begrunder imidlertid netop ingen solidarisk hæftelse med hensyn til tilbagebetalingskravene. Tværtimod skal det undersøges i det enkelte tilfælde, om og i givet fald i hvilket omfang en kontrahent undtagelsesvis skal tilbagebetale forskud, som den pågældende ikke selv har modtaget (45) .
132. Selv hvis man i modsætning til bemærkningerne i punkt 119-125 antager, at der foreligger en selskabsforpligtelse, skal det tages i betragtning, at selskabsdeltagernes personlige ansvar for selskabets gæld kan begrænses i kontrakter med tredjemand (46) . Artikel 1, stk. 2, i kontrakten vil kunne betragtes som en sådan ansvarsbegrænsning, således at en solidarisk hæftelse på grundlag af egenskaben af selskabsdeltager ligeledes er udelukket af denne grund.
133. En samlet betragtning af kontrakten bekræfter, at der ikke er aftalt en solidarisk hæftelse for tilbagebetalingspligten. De enkelte kontrahenters andele er væsentligt forskellige med hensyn til omfang og kvalitet. Navnlig Euram og Nordbank har kun skullet yde et underordnet bidrag, idet de skulle sørge for integreringen af supplerende tjenester i systemet (henholdsvis logistik og betalingssystemer). De har således kun modtaget en mindre andel af støtten. Det kan derfor ikke antages, at enkelte virksomheder ville påtage sig en so lidarisk hæftelse, selv om de kun har modtaget en mindre andel af støtten, og de kun har deltaget marginalt i gennemførelsen af projektet og dermed også kun haft en ringe indflydelse på, at det fik et heldigt udfald (47) .
134. Der skal endvidere tages hensyn til kontraktens særlige karakter af instrument til fremme af forskningen, hvilket Kommissionen særligt fremhævede under retsmødet – om end i anden sammenhæng. Fremme af forskning og udvikling er forbundet med store risici (48) . Netop fordi private investorer i reglen ikke er rede til at påtage sig disse risici, er der behov for støtte fra offentlige midler. Den omstændighed, at mindre virksomheder inden for forskning og udvikling ikke kan overleve økonomisk, er en af disse risici, som Kommissionen bevidst påtog sig ved indgåelsen af støttekontrakten. Det ville være urimeligt, hvis den i sådanne tilfælde fuldt ud overvæltede risikoen for misligholdelse på andre kontrahenter. Den vil skulle regne med, at virksomheder ikke længere vil deltage i de forskningsprojekter, der støttes af Fællesskabet, hvis de derved påtager sig så vidtgående forpligtelser, som de efter Kommissionens opfattelse har i henhold til dens standardkontrakt.
135. Til støtte for sin fortolkning af kontrakten har Kommissionen endelig henvist til Domstolens bemærkninger vedrørende eksistensen af en solidarisk hæftelse i dommen i sagen Kommissionen mod Oder-Plan (49) og i sagen Kommissionen mod Manuel Pereira Roldão & Filhos m.fl. (50) . Disse bemærkninger kan imidlertid ikke overføres til den foreliggende sag, da den omtvistede kontrakt i de pågældende sager havde en helt anden affattelse end den i denne sag omtvistede kontrakt.
136. Først og fremmest var der i kontrakten i sagen Kommissionen mod Oder-Plan og Kommissionen mod Manuel Pereira Roldão & Filhos m.fl. ingen tvivl om den solidariske hæftelse for forpligtelsen til at erlægge hovedydelsen (51) . Desuden kunne en kontrahent kun fritages for den solidariske hæftelse for tilbagebetalingen af uberettigede betalinger ved at godtgøre, at den pågældende ikke havde bidraget til misligholdelsen og havde opfyldt informationsforpligtelserne i henhold til kontrakten. I henhold til denne klausul er den solidariske hæftelse således hovedreglen, som den kontrahent, over for hvem kravet er gjort gældende, kun undtagelsesvis kan fritages for, og kontrahenten bærer bevisbyrden herfor.
137. I den foreliggende kontrakt hæfter en kontrahent derimod kun i undtagelsestilfælde for andre kontrahenters tilbagebetalingsforpligtelser, nemlig hvis den pågældende selv har medvirket til kontraktbruddet. Det forhold, at underretningsforpligtelserne over for Kommissionen er opfyldt behørigt, gøres i denne forbindelse ikke til en betingelse for, at et medansvar er udelukket. Det er derfor ikke relevant i den foreliggende sag, når Kommissionen på grundlag af dommen i sagen Kommissionen mod Oder-Plan vil udlede et medansvar som følge af tilsidesættelsen af underretningsforpligtelser.
138. Uanset ovenstående betragtninger er der imidlertid, som vist, under alle omstændigheder megen inkonsekvens i kontraktens tekst, som giver anledning til betydelig tvivl med hensyn til eksistensen af en solidarisk hæftelse. Denne tvivl skal lægges Kommissionen til last.
139. Kommissionen har på forhånd formuleret standardkontrakten, herunder bilag II, til en lang række tilfælde og anvendt den i forholdet til kontrahenterne. Der er derfor tale om almindelige forretningsbetingelser som omhandlet i § 1 i Gesetz zur Regelung des Rechts der Allgemeinen Geschäftsbedingungen (lov om almindelige forretningsbetingelser, herefter »AGB-Gesetz«). I henhold til § 5 i AGB-Gesetz, som i henhold til § 24 i AGB-Gesetz også finder anvendelse på kontraktvilkår, der anvendes over for virksomheder, skal tvivl ved fortolkningen af almindelige forretningsbetingelser lægges brugeren til last. Den solidariske hæftelse er gunstig for Kommissionen, men ugunstig for de sagsøgte. For at Kommissionen kan påberåbe sig kontraktbestemmelser, der begrunder en solidarisk hæftelse, skal dette fremgå tilstrækkeligt klart af bestemmelsen. Denne klarhed mangler i de omtvistede kontraktbestemmelser, hvilket er fremgået af ovenstående.
140. Sammenfattende kan det konstateres, at det ikke entydigt fremgår af kontrakten, at alle sagsøgte hæfter solidarisk for tilbagebetalingen af forskuddene fra Fællesskabet. Kontrahenterne hæfter heller ikke solidarisk for forpligtelserne i forbindelse med et GbR, der eventuelt er oprettet til gennemførelse af projektet.
B – Krav på tilbagebetaling af forskuddet over for AMI, Intracom, Euram og Nordbank
141. Da der ikke foreligger en solidarisk hæftelse, skal det undersøges, om Kommissionen over for AMI, Intracom, Euram og Nordbank har krav på tilbagebetaling af en del af forskuddene. Dette krav kan følge af kontrakten, navnlig artikel 23.3 i bilag II, og af princippet om ugrundet berigelse i BGB’s § 812’s forstand.
1. Krav på grundlag af kontrakten
142. Det er en betingelse for et krav i henhold til artikel 23.3 i bilag II, at det total financial contribution due for the Project (samlede finansieringsbidrag [fra Kommissionen] til projektet) er mindre end de forskud, der allerede er udbetalt. Den retlige følge vil være, at hver af de nævnte sagsøgte skulle tilbagebetale forskellen mellem det forskud, der er modtaget, og den omkostningsgodtgørelse, den pågældende er berettiget til. Derudover kan de sagsøgte i henhold til artikel 1, stk. 2, andet punktum, i kontrakten også være forpligtet til at tilbagebetale forskud, som en anden kontrahent har modtaget. Dette skal indledningsvis undersøges.
a) Krav på grundlag af artikel 1, stk. 2, andet punktum, i kontrakten (ansvar for medvirken til andre kontrahenters kontraktbrud)
143. Der foreligger et krav på grundlag af artikel 1, stk. 2, andet punktum, i kontrakten, hvis den sagsøgte, over for hvem kravet er gjort gældende, har medvirket til en anden kontrahents kontraktbrud (f.eks. mangelfuld eller manglende opfyldelse af forpligtelserne), som medfører et tilbagebetalingskrav.
144. Det fremgår af formuleringen »medmindre«, at dette krav udgør en undtagelse fra de almindelige ansvarsregler i kontrakten. Bevisbyrden for de omstændigheder, der begrunder et sådant krav fra Fællesskabet, dvs. for en kontrahents medvirken til en anden kontrahents kontraktbrud, påhviler Kommissionen som den, der gør kravet gældende (52) .
145. Kommissionen har ganske vist anført på grundlag af evalueringsrapporterne, at de sagsøgte ikke i tilstrækkelig grad har samarbejdet og heller ikke påvirket misligholdende kontrahenter. Endvidere har de ikke opfyldt forpligtelsen i henhold til artikel 2.3, litra c), i bilag II til at underrette Kommissionen i tilfælde af en ugunstig udvikling i forbindelse med projektet. Disse generelle påstande er imidlertid ikke tilstrækkelige til at godtgøre, at en kontrahent hæfter for tilbagebetalingskrav over for andre kontrahenter. Kommissionen skulle derimod have konkretiseret disse påstande i relation til de enkelte kontrahenter. Endvidere har AMI, Euram, Intracom og Nordbank på underbygget vis bestridt disse påstande, således at Kommissionen skulle have ført bevis herfor, hvilket den imidlertid ikke har gjort.
146. Dermed har Kommissionen intet krav i henhold til artikel 1, stk. 2, andet punktum, i kontrakten.
b) Krav på grundlag af artikel 23.3 i bilag II (tilbagebetaling af for meget udbetalte beløb)
147. I henhold til artikel 23.3 i bilag II skal det undersøges, om de betalinger, som henholdsvis AMI, Euram, Intracom og Nordbank har modtaget, overstiger den omkostningsgodtgørelse, de er berettiget til. Endvidere skal et sådant tilbagebetalingskrav være forfaldent til betaling.
148. Det følger af artikel 23.3 i bilag II, at opgørelsen foretages, når de samlede omkostninger, som Kommissionen skal yde støtte til, er fastslået. De faktisk afholdte samlede omkostninger kan nemlig først beregnes, efter at projektet er færdiggjort, eller projektgennemførelsen er afsluttet på anden vis (53) . Da projektet ikke blev færdiggjort, vil tilbagebetalingskrav således kun være forfaldne til betaling, hvis projektet er afsluttet på anden vis. Hvis projektet nemlig endnu ikke var afsluttet, kunne der blive tale om yderligere støtteberettigede omkostninger.
i) Ophævelse af kontrakten
149. Projektet kan være blevet afsluttet ved Kommissionens opsigelse af 8. september 1999. Spørgsmålet, om opsigelsen var gyldig, er imidlertid meget omtvistet blandt parterne. Efter de sagsøgtes opfattelse mangler der både en gyldig opsigelseserklæring og en opsigelsesgrund. For kravet i henhold til artikel 23.3 er disse spørgsmål imidlertid uden betydning og behøver ikke at blive undersøgt, hvis kontrakten er bragt til ophør på anden vis.
150. Artikel 5.4 i bilag II præciserer kun som supplement til artikel 23.3 i bilag II, at kontrahenterne i tilfælde af opsigelse fortsat har krav på en forholdsmæssig godtgørelse af de projektrelaterede omkostninger. Artikel 5.4 i bilag II indeholder ingen bestemmelser, der afviger fra artikel 23.3 i bilag II, med hensyn til ophævelse af kontrakten. Tværtimod skal der også i tilfælde af opsigelse foretages opgørelse i henhold til artikel 23.3 i bilag II.
151. I denne henseende er det heller ikke nødvendigt at ty til lovbestemmelserne vedrørende en manglende eller mangelfuld opfyldelse af kontrakten i BGB’s §§ 320 ff. eller de særlige bestemmelser for entreprisekontrakter, da kontrakten indeholder udtømmende regler i denne henseende i artikel 23.3, sammenholdt med artikel 5.4 i bilag II. Kun for mere vidtgående skadeserstatningskrav mangler der kontraktbestemmelser. Ingen af parterne har imidlertid gjort sådanne krav gældende i den foreliggende sag.
152. Under alle omstændigheder vil opsigelsens gyldighed skulle undersøges i relation til Kommissionens eventuelle rentekrav, som i henhold til artikel 5.4 i bilag II vil kunne opstå i tilfælde af opsigelse. Spørgsmålet, om Kommissionen er berettiget til renter, kan imidlertid udsættes, indtil det er fastslået, om Kommissionen i det hele taget har tilbagebetalingskrav over for de sagsøgte.
153. Uanset opsigelsen er kontrakten under alle omstændigheder blevet uden genstand som følge af udløbet af gyldighedsperioden. I henhold til artikel 2.1 i kontrakten skulle projektet gennemføres i løbet af 18 måneder. Dermed blev projektets løbetid afsluttet uanset opsigelsen den 30. november 1999. Kontrakten er i henhold til artikel 2.2 ganske vist først afsluttet, når Kommissionen har foretaget den endelige betaling. Kontrahenterne kan imidlertid i henhold til artikel 18.1 i bilag II kun kræve at få godtgjort omkostninger, der er afholdt i løbet af de 18 måneder svarende til projektets løbetid. Derudover kan der kun gøres omkostninger gældende i forbindelse med rapporteringspligterne og evalueringerne i henhold til kontrakten. Det fremgår ikke, at de sagsøgte gør sådanne omkostninger gældende. I henhold til artikel 5.2 i kontrakten (54) – anvendt analogt på den foreliggende situation – havde kontrahenterne også kun kunnet anmelde yderligere omkostninger inden for tre måneder efter udførelsen af den sidste delleverance. Der kan heller ikke forventes yderligere betalinger fra Kommissionen. Derfor kan der under alle omstændigheder af denne grund foretages en endelig opgørelse.
154. Den »suspension« af projektet, der blev meddelt i forbindelse med evalueringen, ændrer intet ved dette forhold. For det første er en suspension ikke foreskrevet i kontrakten og heller ikke aftalt mellem parterne i den for kontraktændringer foreskrevne skriftlige form. For det andet har suspensionen af projektet højst varet indtil opsigelsen af kontrakten. Selv hvis man lægger suspensionsperioden til løbetiden på 18 måneder, var kontraktgennemførelsen under alle omstændigheder afsluttet i 2000.
155. I kontrakter vedrørende fremme af forsknings- og udviklingsprojekter er det af central betydning, at den i kontrakten fastsatte gennemførelsesperiode overholdes. På grund af den tekniske udvikling er det kun hensigtsmæssigt at gennemføre disse projekter inden for en vis frist. Hertil kommer, at de af Kommissionen bevilgede budgetmidler kun er disponible i bestemte perioder.
156. Sammenfattende er parterne ligeledes enige om, at kontrakten er blevet uden genstand. De sagsøgte mener ganske vist, at Kommissionens opsigelse er ugyldig. Ingen af virksomhederne har imidlertid sluttet heraf, at projektet kunne videreføres. Allerede af den grund, at de hovedansvarlige virksomheder ikke længere eksisterer, ville det ikke være muligt at videreføre projektet. Desuden kan det antages, at det tekniske og økonomiske grundlag for projektet i dag er forældet.
157. Da kontrakten således er blevet uden genstand som følge af udløbet af gyldighedsperioden, skal opgørelsen foretages i henhold til artikel 23.3 i bilag II. En eventuel difference mellem betalingerne fra Kommissionen og den fællesskabsstøtte, der faktisk skal tildeles, vil være forfalden til betaling.
ii) Betalinger fra Kommissionen
158. Kommissionen skal aflægge regnskab for de beløb, som de enkelte kontrahenter har modtaget, og som indgår i opgørelsen i henhold til artikel 23.3 i bilag II. Da en solidarisk hæftelse er udelukket (55), ville det i sig selv være konsekvent at anse de beløb, som InterTeam har modtaget på vegne af de enkelte kontrahenter i henhold til artikel 2.1, litra b), i bilag II, som betalinger i denne forstand. I henhold hertil vil det være uden betydning, i hvilket omfang InterTeam faktisk har overført de pågældende beløb til kontrahenterne.
159. Kommissionen har imidlertid ikke fremlagt oplysninger om, i hvilket omfang de betalinger, som InterTeam har modtaget, kan henføres til de enkelte kontrahenter i henhold til det i kontrakten opstillede budget. Den har derimod kun foretaget en fordeling af de beløb, som kontrahenterne skulle tegne sig for i forholdet indadtil »uanset den solidariske hæftelse« (56) . I denne forbindelse har Kommissionen lagt de beløb til grund, som InterTeam faktisk har overført til partnerne. Domstolen kan kun tage hensyn til disse beløb, da Kommissionen ikke har påvist, at der foreligger krav herudover. Derfor skal der i forbindelse med opgørelsen tages hensyn til følgende betalinger til de enkelte sagsøgte: AMI: 26 743 EUR, Euram: 21 606 EUR og Intracom: 10 362 EUR. Da Nordbank ikke har modtaget nogen betalinger, er ethvert tilbagebetalingskrav over for denne sagsøgte på forhånd udelukket.
iii) Støtteberettigede omkostninger
160. Betalingerne skal sammenholdes med de omkostninger, som Kommissionen skal godtgøre. Kommissionen har ubestridt godkendt AMI’s omkostninger på 26 214,55 EUR og Intracoms omkostninger på 16 384,09 EUR. Med hensyn til Intracom fremkommer en saldo i virksomhedens favør, således at Kommissionen ikke har noget tilbagebetalingskrav. AMI skal tilbagebetale en difference på 528,45 EUR (26 743 - 26 214,55). Euram skal tilbagebetale hele forskuddet (21 606 EUR), da Kommissionen ikke har godkendt nogen af de omkostninger, som Euram har gjort gældende. Det er alene omtvistet, om det er med rette, at Kommissionen mener, at en del af de omkostninger, som AMI har gjort gældende, og alle Eurams omkostninger ikke er støtteberettigede.
161. Den manglende godkendelse af omkostningerne skyldes, at Kommissionen ikke har godkendt de delleverancer, hvortil omkostningerne er afholdt, som ydelser, der er i overensstemmelse med kontrakten. I den henseende baserer Kommissionen sig på evalueringsrapporterne. Den sidste evaluering i forbindelse med afbrydelsen af projektet vedrørte de delleverancer, der også var dokumenteret i 12-måneders rapporten, nemlig: 1.1, 1.2, 1.3, 2.1, 2.2, 2.4, 2.5, 3.1, 3.2, 4.1, 4.2, 4.3, 4.5, 4.6, 5.1. Af disse er kun de delleverancer af betydning, i hvis udførelse Euram og AMI skulle deltage i henhold til den i kontrakten fastsatte arbejdsplan; dette er med hensyn til Euram delleverance 1.2 og 1.3 samt med hensyn til AMI delleverance 1.1, 1.2, 1.3, 4.3 og 4.5. Da delleverance 4.3 og 4.5 er blevet godkendt af Kommissionen, er tvisten koncentreret om de omkostninger, der er afholdt i forbindelse med delleverance 1.1, 1.2 og 1.3.
162. Kommissionen har kun baseret tilbagesøgningen af forskuddene på, at delleverancerne angiveligt var mangelfulde. Den har derimod ikke anfægtet de omkostningsopgørelser, hvormed de sagsøgte har dokumenteret de afholdte omkostninger.
163. Inden det undersøges, om Kommissionen med rette ikke har godkendt delleverancerne, skal en række principielle spørgsmål, som parterne er uenige om, afklares.
– Kommissionens godkendelse af 6-måneders rapporten
164. De sagsøgte er af den opfattelse, at Kommissionen allerede har godkendt de delleverancer, som 6-måneders rapporten v edrørte (dvs. bl.a. delleverance 1.1, 1.2 og 1.3), da den ikke har gjort indsigelse mod denne rapport inden for den fastsatte frist.
165. Det er ganske vist korrekt, at foreløbige rapporter i henhold til artikel 10.3 i bilag II betragtes som godkendte, hvis Kommissionen ikke gør indsigelse inden for en måned. Kommissionen har faktisk heller ikke anfægtet rapporten inden for den fastsatte frist.
166. Dette indebærer imidlertid ingen godkendelse af de delleverancer, der er dokumenteret i 6-måneders rapporten. Som det nemlig fremgår af artikel 10.1 i bilag II, skal statusrapporterne kun give Kommissionen et overblik over, at projektet forløber korrekt. På grundlag af disse rapporter afgør Kommissionen navnlig, om der kan udbetales yderligere forskud (57) . Det ville være forbundet med uforholdsmæssigt store administrative byrder, hvis Kommissionen allerede ved forelæggelsen af enhver foreløbig rapport i givet fald under medvirken af sagkyndige skulle træffe afgørelse om modtagelsen af de deri beskrevne delydelser.
– Kommissionens skønsbeføjelse
167. Kommissionen har fremhævet kontraktens særlige karakter, idet den vedrører en ensidig fællesskabsstøtte til et forsknings- og udviklingsprojekt. Heraf udleder den, at godkendelsen af de erlagte ydelser henhører under dens skøn. Domstolen kan højst undersøge, om Kommissionen har overskredet sin skønsbeføjelse og handlet vilkårligt.
168. Kommissionens opfattelse i denne henseende må afvises. Det er i strid med det aftaleretlige princip om at give en kontrahent så vidtgående ensidige beslutningsbeføjelser. En kontrakt beror derimod netop på en samstemmende vilje hos to eller flere parter på samme niveau. I henhold til BGB’s § 315 kan en part ganske vist nærmere konkretisere ydelsen, inden den erlægges. Denne bestemmelse indebærer imidlertid ikke, at den efterfølgende vurdering af den allerede erlagte ydelses kvalitet overlades til den ene parts skøn.
169. Selv hvis man antager, at der teoretisk kan indrømmes sådanne vidtrækkende ensidige rettigheder, kræver dette under alle omstændigheder en udtrykkelig bestemmelse i kontrakten. Den foreliggende kontrakt indeholder forskellige henvisninger til, at omkostningsgodtgørelsen er betinget af, at ydelserne godkendes af Kommissionen. Det fremgår imidlertid ikke tilstrækkeligt klart af kontrakten, at den endelige vurdering af ydelserne er overladt til Kommissionens skøn. I denne henseende bemærkes, at uklarheder i de almindelige forretningsbetingelser skal lægges Kommissionen til last i dens egenskab af bruger (58) .
170. Den omstændighed, at der er tale om en kontrakt med støttekarakter, kan ikke begrunde, at Kommissionen har en ensidig vurderingsret. Det fremgår ikke, hvorfor der skulle gælde særlige forhold for sådanne kontrakter (59) . Vælger Kommissionen kontraktformen ved tildeling af støtte, er den også underlagt de principper, der gælder for kontrakter.
171. Desuden skal det tages i betragtning, at modtageren af en kontraktligt fastsat støtte til et forsknings- og udviklingsprojekt selv træffer betydelige økonomiske dispositioner i forventning om fællesskabsstøtten. I mangel af en aftale herom har modtageren en forventning om, at vurderingen af den ydelse, der skal erlægges i henhold til kontrakten, og dermed omkostningsgodtgørelsen ikke kun er overladt til Kommissionens skøn.
– Spørgsmålet, om kontrahenterne er bundet af evalueringsgruppens vurdering
172. Kommissionen er af den opfattelse, at evalueringsgruppens resultater er bindende for de sagsøgte, da de har godkendt udpegelsen af evaluatorerne.
173. På grund af de vidtrækkende følger skal en sådan voldgiftsaftale være fastsat i en udtrykkelig bestemmelse. Hverken kontrakten eller den senere korrespondance mellem parterne giver imidlertid holdepunkter for, at kontrahenterne har ønsket, at tredjemand skulle foretage en bindende vurdering af ydelsen. Kommissionens anvendelse af sagkyndige nævnes kun i artikel 8 i bilag II med hensyn til beskyttelsen af kontrahenternes fortrolige oplysninger. I denne sammenhæng står også e-mailkorrespondancen mellem Kommissionen og InterTeam forud for udnævnelsen af evalueringsgruppen. Heri erklærer InterTeam sig indforstået med Kommissionens valg af sagkyndige. Der har overhovedet ikke været tale om, at deres konstateringer skulle have bindende virkning.
– Bevisbyrde
174. Da vurderingen af ydelserne således ikke er overladt til Kommissionens skøn, og kontrahenterne i denne henseende heller ikke er bundet af evalueringsgruppens konstateringer, gælder de almindelige principper for bevisbyrden. I henhold hertil bærer den, der gør krav gældende, bevisbyrden for de faktiske omstændigheder, der skaber rettigheder (60) .
175. Kommissionen har gjort et tilbagebetalingskrav vedrørende et forskud gældende. Den skal derfor klart godtgøre og i tilfælde af tvist bevise, at betalingerne overstiger det finansieringsbidrag, der skal ydes.
176. Kommissionen skal kun yde bidrag til omkostningerne i forbindelse med erlagte delydelser, der er i overensstemmelse med kontrakten, og for så vidt som omkostningerne er dokumenteret behørigt. Har kontrahenten erlagt en delydelse og forelagt omkostningsopgørelserne, har Kommissionen bevisbyrden for, at denne delydelse ikke giver ret til nogen omkostningsgodtgørelse, da ydelsen var mangelfuld eller omkostningsopgørelserne er ukorrekte.
177. Rettens konstateringer i Toditec-dommen (61), som Kommissionen har henvist til, er ikke til hinder for denne bevisbyrdefordeling med hensyn til den mangelfulde ydelse. I denne afgørelse lagde Retten til grund, at kontrahenterne over for Kommissionen skulle bevise realiteten af de afholdte udgifter og overholdelsen af de kontraktmæssige formaliteter for at gøre krav på godtgørelse af omkostninger gældende over for Kommissionen. Til forskel fra den foreliggende situation var det i Toditec-sagen kontrahenterne og ikke Kommissionen, der gjorde krav gældende. De skulle derfor bevise, at betingelserne for kravet på omkostningsgodtgørelse over for Kommissionen var opfyldt.
178. Det står tilbage at undersøge, om Kommissionen klart har dokumenteret, at ingen af omkostningerne i forbindelse med delleverance 1.1, 1.2 og 1.3 giver ret til godtgørelse, da disse ydelser var mangelfulde.
179. Da beskrivelsen af disse delydelser synes til dels meget kort og overfladisk, havde det også været nærliggende at sætte spørgsmålstegn ved, om der faktisk var blevet anvendt adskillige mandemåneder i denne forbindelse. Under retsmødet henviste Kommissionen ganske vist navnlig med hensyn til delleverance 1.3, der kun er beskrevet på en enkelt side, til diskrepansen mellem personaleforbruget og delleverancens ringe omfang. Den har imidlertid ikke konkluderet heraf, at omkostningerne ikke var dokumenteret behørigt, men kun, at ydelsen var utilstrækkelig. Under alle omstændigheder ville det være for sent, hvis Kommissionen dermed indirekte havde villet drage omkostningsopgørelsen i tvivl.
180. Til støtte for sine påstande vedrørende manglerne har Kommissionen i vidt omfang henvist til rapporterne fra evalueringsgruppen. I den anden evalueringsrapport, der som endelig rapport er af afgørende betydning i denne henseende, anså evaluatorerne alle tre delleverancer i forbindelse med det første arbejdsprogram som ustrukturerede og ufuldstændige. De fremsatte detaljerede bemærkninger til punkter, som kontrahenterne skulle have udført. I deres endelige udtalelse gik de endog så vidt som til at betragte delleverance 1.2 og 1.3 som manglende, da de forelagte dokumenter ifølge kontrahenternes oplysninger kun udgjorde sammenfatninger af de egentlige ydelser.
181. Delleverance 1.2 skulle ifølge kontrakten bestå i at definere de Software Interfaces, som er nødvendige til at integrere bankerne i forbindelse med betalingstransaktionerne og logistikvirksomhederne i forbindelse med transportopgaverne. Denne delleverance udgjorde betingelsen for den detaljerede specifikation af de Interface- funktioner, som udgjorde delleverance 2.4. Denne ydelse godkendte evaluatorerne i deres anden evalueringsrapport. Kommissionen har ikke klart begrundet, hvordan det var muligt at udføre delleverance 2.4 på acceptabel måde, selv om grundlaget i delleverance 1.2 var utilstrækkeligt eller endog manglede. Den har navnlig ikke taget i betragtning, at kontrahenterne i forbindelse med udførelsen af delleverance 2.4, hvortil der udtrykkeligt henvises i beskrivelsen af delleverance 1.2, muligvis efterfølgende har udført arbejde, der ikke er blevet udført tidligere.
182. Kommissionen har heller ikke redegjort for, hvordan de beløb, som Euram og Alcatel skal tilbagebetale, skal fordeles på de forskellige delleverancer. Det er derfor tilstrækkeligt at konstatere, at den ikke klart har godtgjort den mangelfulde beskaffenhed af en af de delleverancer, hvori disse kontrahenter har medvirket, for som helhed at forkaste kravene.
183. Da Kommissionen således ikke har godtgjort, at der er tale om en difference mellem de betalinger, som AMI og Euram har modtaget, og finansieringsbidraget fra Fællesskabet, foreligger der intet tilbagebetalingskrav i henhold til artikel 23.3 i bilag II.
184. Da der ikke foreligger noget hovedkrav, er et krav på renter i henhold til artikel 5.4 i bilag II under alle omstændigheder ligeledes udelukket.
2. Krav på grundlag af princippet om ugrundet berigelse
185. Et krav på grundlag af BGB’s § 812 på udlevering af en ugrundet berigelse er udelukket af samme grunde som tilbagebetalingskravet på grundlag af kontrakten. Kommissionen har nemlig ikke godtgjort, at betalingerne overstiger kontrahenternes krav. Der mangler således også bevis for en ugrundet berigelse.
3. Foreløbig konklusion
186. For så vidt som sagen kan antages til realitetsbehandling, er den ubegrundet, da de sagsøgte ikke hæfter solidarisk, og da Kommissionen ikke klart har godtgjort, at der foreligger forholdsmæssige tilbagebetalingskrav over for enkelte kontrahenter.
VII – Modkravet
187. Som modkrav har Intracom gjort et krav på betaling af 6 022 EUR gældende over for Kommissionen. Dette beløb fremkommer som differencen mellem det forskud på 10 362 EUR, som InterTeam faktisk har udbetalt til Intracom, og den andel af omkostningerne for godkendte delleverancer på 16 384,09 EUR, som kan henføres til Intracom.
188. Kommissionen er af den opfattelse, at Intracom alene ikke kan gøre nogen krav gældende, men kun alle kontrahenter i fællesskab i deres egenskab af »solidariske kreditorer«. Kommissionen har allerede fratrukket beløbet fra den fordring, den har gjort gældende over for alle sagsøgte som solidariske skyldnere.
189. Intracom har henvist til, at i forbindelse med den solidariske hæftelse mellem alle kreditorer i henhold til BGB’s § 428 kan netop enhver kreditor alene kræve hele ydelsen. Under alle omstændigheder har hver kontrahent efter kontraktforholdets afslutning ret til at gøre sine krav gældende alene.
190. Det skal først og fremmest understreges, at Kommissionen ikke udtrykkeligt har nedlagt påstand om frifindelse for modkravet. I replikken har Kommissionen imidlertid i realiteten bestridt det krav, der er gjort gældende, og anført, at modkravet skal afvises. Dette anbringende indeholder implicit en påstand om afvisning.
191. Modkravet vil kun være begrundet, hvis de samlede forskud, som Kommissionen har udbetalt, ikke er tilstrækkelige til at dække Intracoms andel af de forventede omkostninger. Har Kommissionen derimod udbetalt et tilstrækkeligt stort forskud til koordinatoren InterTeam, men har InterTeam ikke efterfølgende overført pengene til kontrahenterne i henhold til budgettet, skal Intracom rette sit krav mod InterTeam.
192. Det beløb, som Intracom har gjort gældende, vedrører omkostninger, der er afholdt i forbindelse med delleverance 4.3 og 4.5, de eneste delleverancer, som Kommissionen har godkendt, og hvori Intracom i betydeligt omfang har medvirket (62) . Delleverance 4.3 skulle udføres inden måned 6 og delleverance 4.5 inden måned 12. Det fremgår af omkostningsoversigten i bilag I (s. 28 i kontrakten), at Intracom i de første tolv måneder havde ret til en andel af de forventede samlede omkostninger på 28 500 EUR. Det er imidlertid ubestridt, at Intracom kun har modtaget 10 362 EUR.
193. Intracom har kun et krav på yderligere betalinger fra Kommissionen, hvis de forskud, som Kommissionen udbetalte til InterTeam indtil udgangen af den første 12-månedersperiode, ikke er tilstrækkelige til at dække kontrahenternes forventede omkostninger indtil da i henhold til budgettet, herunder Intracoms andel af disse omkostninger.
194. Dette er imidlertid ikke tilfældet. Kommissionens støtte i de første 12 måneder skulle have udgjort 50% af 646 940 EUR, dvs. 323 470 EUR (63) . I realiteten udbetalte Kommissionen indtil den 6. maj 1999 forskud på 461 394 EUR til koordinatoren InterTeam. I henhold til artikel 2.1, litra b), i bilag II skulle InterTeam straks overføre betalingerne fra Kommissionen forholdsmæssigt til de andre kontrahenter. Den andel, som Intracom derved skulle have modtaget, er mere end tilstrækkelig til at dække de forventede omkostninger indtil måned 12.
195. Den omstændighed, at InterTeam til dels har tilbageholdt midlerne i strid med kontrakten, kan ikke tilskrives Kommissionen. Intracom kan derfor i dag ikke længere kræve yderligere betaling fra Kommissionen. Derimod vil Intracom skulle kræve sin andel af forskuddene fra Kommissionen hos InterTeam, hvilket efter InterTeams likvidation imidlertid synes udsigtsløst.
196. Modkravet må derfor afvises.
VIII – Omkostninger
197. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har tabt sagen, bør det pålægges den at betale sagens omkostninger. Intracom har heller ikke fået medhold i sit modkrav. Med hensyn hertil har Kommissionen imidlertid ikke nedlagt påstand om, at Intracom skal pålægges at betale sagens omkostninger. Derfor skal hver part bære sine egne omkostninger i denne henseende.
IX – Forslag til afgørelse
198. På baggrund af ovenstående foreslår jeg, at Domstolen træffer følgende afgørelse:
»1) Sagen afvises.
2) Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber betaler sagens omkostninger.
3) Modkravet afvises.
4) Med hensyn til modkravet bærer Intracom SA Hellenic Telecommunications & Electronic Industry og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber deres egne omkostninger.«
(1) .
(2)
–	Inden sagsanlægget var A-Consult GmbH's aktiver taget under akkordbehandling og advokat E. Roehlich udpeget som kurator. Efter østrigsk ret skulle sagen have været anlagt mod ham. Selv om Kommissionen har fået kendskab til disse omstændigheder, har den ikke ændret sit søgsmål. Derfor behandles A-Consult fortsat som part nedenfor.
(3)
–	Rådets beslutning 94/802/EF af 23.11.1994 om vedtagelse af et særprogram for forskning og teknologisk udvikling, herunder demonstration, inden for informationsteknologi (1994-1998), EFT L 334, s. 24.
(4)
–	Europa-Parlamentets og Rådets afgørelse nr. 1110/94/EF af 26.4.1994 om fjerde rammeprogram for Det Europæiske Fællesskabs indsats inden for forskning, teknologisk udvikling og demonstrationsaktioner (1994–1998), EFT L 126, s. 1.
(5)
–	I mellemtiden er der etableret en lignende platform i praksis: www.excessportal.com
(6)  –	Da enhver henvisning til ECU i henhold til artikel 2, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 1103/97 af 17.6.1997 om visse bestemmelser vedrørende indførelsen af euroen, EFT L 162, s. 1, skal erstattes af en henvisning til euroen i forholdet 1 EURO : 1 ECU, anvendes nedenfor – undtagen i ordrette citater – kun betegnelsen euro.
(7)
–	Standardkontrakten er tilgængelig i en fransk, engelsk og tysk version på internetadressen http://europa.eu.int/comm/research/modelc.html
(8)
– Betydningen af den ikke helt klare formulering i den engelske version, »Subject to force majeure […]«, bliver tydelig, hvis man også læser den tyske og den franske version af standardkontrakten, hvori det hedder: »Vorbehaltlich höherer Gewalt […]« og »Sous réserve des cas de force majeure […]«.
(9)
–	Den affattelse af de relevante bestemmelser, der fandt anvendelse på tidspunktet for kontraktens indgåelse, er gældende. Dermed skal der ikke tages hensyn til bl.a. de ændringer, der blev indført ved Gesetz zur Modernisierung des Schuldrechts (lov om modernisering af obligationsretten) af 26.11.2001 (jf. § 229, stk. 5, i ikrafttrædelsesloven til Bürgerliches Gesetzbuch).
(10)
–	I overensstemmelse med terminologien i artikel 238 EF anvendes dette begreb fortsat nedenfor, selv om der i realiteten er tale om en værnetingsklausul, da Fællesskabets retsinstanser er statslige domstole i videre forstand, hvis kompetence er reguleret i EF-traktaten, og ikke private voldgiftsretter.
(11)
–	Artikel 51 er ved Rådets afgørelse 2004/407/EF, Euratom af 26.4.2004, EFT L 132, s. 5, blevet ændret, således at Retten nu også har kompetence i forbindelse med søgsmål, der indgives af fællesskabsinstitutionerne i henhold til en voldgiftsbestemmelse. Ifølge overgangsbestemmelsen i afgørelsens artikel 2 bliver sager, som allerede er blevet anlagt ved Domstolen, ikke henvist til Retten, hvis den skriftlige forhandling – som i den foreliggende sag – allerede er afsluttet inden afgørelsens ikrafttræden. Heraf kan det sluttes, at Domstolen fortsat har kompetence i forbindelse med disse sager.
(12)
–	Med hensyn til princippet om, at de processuelle regler, der gælder på tidspunktet for afgørelsens ikrafttræden, finder anvendelse, jf. dom af 12.11.1981, forenede sager 212/80-217/80, Salumi m.fl., Sml. s. 2735, præmis 9, og af 1.7.2004, forenede sager C-361/02 og C-362/02, Tsapalos og Diamantakis, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 19, med yderligere henvisninger.
(13)  –	Rådets afgørelse 88/591/EKSF, EØF, Euratom af 24.10.1988 om oprettelse af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans, EFT L 319, s. 1, som ændret ved Rådets afgørelse 1999/291/EF, EKSF, Euratom af 26.4.1999, EFT L 114, s. 52. Afgørelsen er ophævet ved Nice-traktatens artikel 10.
(14)
–	Forslag til afgørelse fra generaladvokat Mayras af 27.10.1976, sag 23/76, Pellegrini mod Kommissionen, Sml. s. 1807, 1824.
(15)
–	Der skal imidlertid ikke anvendes strenge kriterier på skriftligheden (medmindre andet er aftalt). Domstolen har således anset det for tilstrækkeligt, at klausulen var indeholdt i et ikke-underskrevet aftaleudkast, som parterne imidlertid senere har henvist til i overensstemmende skrivelser (dom af 7.12.1976, sag 23/76, Pellegrini mod Kommissionen, Sml. s. 1807, præmis 9 og 10).
(16)
–	Dom af 8.4.1992, sag C-209/90, Kommissionen mod Feilhauer, Sml. I, s. 2613, præmis 13.
(17)
–	Forslag til afgørelse fra generaladvokat Lenz af 22.10.1991, sag C-209/90, Kommissionen mod Feilhauer, Sml. 1992 I, s. 2622, punkt 18. Jf. tillige Domstolens praksis vedrørende artikel 17 i konventionen af 27.9.1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, dom af 10.3.1992, sag C-214/89, Powell Duffryn, Sml. I, s. 1745, præmis 37, og af 3.7.1997, sag C-269/95, Benincasa, Sml. I, s. 3767, præmis 31.
(18)
–	Med hensyn til forpligtelsen til at fortolke en kontrakt under hensyntagen til den fællesskabsretlige sammenhæng: dom af 27.4.1999, sag C-69/97, Kommissionen mod SNUA, Sml. I, s. 2363, præmis 19.
(19)
–	Dom af 18.12.1986, sag 426/85, Kommissionen mod Zoubek, Sml. s. 4057, præmis 11, og af 3.12.1998, sag C-337/96, Kommissionen mod Industrial Refuse & Coal Energy, Sml. I, s. 7943, præmis 49.
(20)
–	Dom af 10.4.2003, sag C-167/99, Parlamentet mod SERS m.fl., Sml. I, s. 3269, af 16.10.2003, sag C-29/03, Kommissionen mod ITEC, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, af 16.10.2003, sag C-29/03, Kommissionen mod ITEC, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, og af 8.7.2004, sag C-127/03, Kommissionen mod Trendsoft, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 7 og 21.
(21)
–	Dom af 11.10.2001, sag C-77/99, Kommissionen mod Oder-Plan Architektur m.fl., Sml. I, s. 7355, præmis 28. Jf. tillige dom af 27.11.1984, sag 50/84, Bensider m.f l. mod Kommissionen, Sml. s. 3991, præmis 7. I henhold til dom af 5.11.2002, sag C-208/00, Überseering, Sml. I, s. 9919, skal der snarere tages udgangspunkt i loven i den stat, hvori selskabet er stiftet. Da stiftelsesstedet og hjemstedet er sammenfaldende i den foreliggende sag, er det ikke nødvendigt at behandle dette spørgsmål nærmere.
(22)
–	Jf. Lutter/Hommelhoff, GmbH-Gesetz: Kommentar, 15. oplag (2000), § 74, punkt 17.
(23)
–	Jf. Bundesarbeitsgericht, dom af 4.6.2003 – 10 AZR 449/02 – Neue Zeitschrift für Arbeitsrecht 2003, s. 1049.
(24)
–	Dette er nu udtrykkeligt udtalt af Bundesgerichtshof, dom af 2.6.1999 – VIII ZR 112/98 – Neue Juristische Wochenschrift 1999, s. 2972, som i ældre retspraksis havde fundet den blotte påstand om, at der fandtes aktiver, tilstrækkelig (dom af 29.9.1967 – V ZR 40/66 – BGHZ 48, 303, 307).
(25)
–	Jf. Schmidt i: Scholz, Kommentar zum GmbH-Gesetz, 9. oplag (2002), § 60, punkt 62.
(26)
–	Således skal bl.a. opløsningen af et GmbH anmeldes til handelsregisteret i henhold til § 65, stk. 1, i Gesetz betreffend die Gesellschaft mit beschränkter Haftung (lov om anpartsselskaber, herefter »GmbHG«) og bekendtgøres offentligt tre gange af likvidatorerne i henhold til GmbHG's § 65, stk. 2. Samtidig skal kreditorerne opfordres til at henvende sig til disse. Efter den sidste bekendtgørelse følger så en suspensiv frist på et år, indtil hvis udløb ingen af selskabets aktiver må fordeles.
(27)
–	Det er uklart, hvor ca. 150 000 EUR, som InterTeam straks skulle have overført til de andre kontrahenter eller som administrator i det mindste have opbevaret særskilt fra sine egne aktiver, er blevet af. I denne henseende havde Kommissionen muligvis kunnet sagsøge de ansvarlige hos InterTeam personligt i stedet for at anlægge sag mod det likviderede selskab.
(28)
–	EFT L 160, s. 1.
(29)
–	Jf. dommen i sagen Kommissionen mod Oder-Plan, nævnt i fodnote 21, præmis 28.
(30)
–	Nævnt i fodnote 16, præmis 13.
(31)
–	Jf. Hess/Weis/Wienberg, Kommentar zur Insolvenzordnung, 2. oplag (2001), § 87, punkt 6 og 7.
(32)
–	Jf. i denne henseende InsO’s § 89.
(33)
–	I dom af 22.2.1990, sag 221/88, EKSF mod konkursboet efter Acciaierie e Ferriere Busseni SPA, Sml. I, s. 459, præmis 26, har Domstolen allerede fastslået, at en EKSF-henstilling ikke må fortolkes således, at EKSF inden for rammerne af konkursordenen er tillagt et privilegium i forhold til private kreditorer.
(34)
–	Jf. punkt 78 ovenfor.
(35)
–	Hess/Weis/Wienberg, § 180, punkt 2.
(36)
–	I mangel af skriftlig dokumentation er det imidlertid uklart, hvad der nøjagtigt er blevet anmeldt i boet, det krav, der gøres gældende med den første subsidiære påstand, eller det krav, der kun gøres gældende mest subsidiært. Der foreligger desuden ingen oplysninger om, hvorvidt kravet kun er blevet bestridt af kuratoren eller også af andre kreditorer, som anerkendelsessøgsmålet i givet fald ligeledes skulle have været rettet mod.
(37)
–	For så vidt som der nedenfor tales om de sagsøgte, menes kun disse fire virksomheder.
(38)
–	Kommissionen henviser i denne forbindelse til dommen i sagen Kommissionen mod Oder-Plan, nævnt i fodnote 21, præmis 61.
(39)
–	I henhold til bilag I, del 2, punkt 6 (s. 70 i kontrakten), skal der indgås en konsortieaftale. Hvis en sådan ikke skulle være indgået, kan der også stiltiende være indgået en selskabskontrakt mellem kontrahenterne.
(40)
–	Sprau i: Palandt Bürgerliches Gesetzbuch, 62. oplag (2003), § 714, punkt 12.
(41)
–	Bydlindski i: Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, Bd. 2a, 4. oplag (2003), § 431, punkt 3; Noack i: Staudinger, Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, 1999, indledende bemærkninger til §§ 420 ff., punkt 24; en anden opfattelse: Heinrichs i: Palandt, inden §§ 420 ff., punkt 9.
(42)
–	Noack i: Staudinger, indledende bemærkninger til §§ 420 ff., punkt 26.
(43)
–	Jf. Noack i: Staudinger, § 427, punkt 74.
(44)
–	Noack i: Staudinger, § 427, punkt 76; Sprau i: Palandt, § 718, punkt 9.
(45)
–	Jf. punkt 143-146 nedenfor.
(46)
–	Sprau i: Palandt, § 714, punkt 18.
(47)
–	En lignende tankegang har Retten udviklet i sin dom af 13.3.2003, sag T-340/00, Valnerina mod Kommissionen, Sml. II, s. 811, præmis 65. Den anså en solidarisk hæftelse for tilbagebetalingen af en fællesskabsstøtte for at være uforholdsmæssig. Dog var støtten i dette tilfælde tildelt ved beslutning og ikke ved kontrakt.
(48)
–	Nogle af de risici, der er forbundet med projektet, nævnes udtrykkeligt i bilag I, del 2, punkt 2.1 (s. 37 i kontrakten).
(49)
–	Nævnt i fodnote 21.
(50)
–	Dom af 13.11.2001, sag C-59/99, Sml. I, s. 8499.
(51)
–	Jf. artikel 2 i kontrakten, gengivet i forslag til afgørelse fra generaladvokat Alber af 25.1.2001, sag C-77/99, Kommissionen mod Oder-Plan Architektur m.fl., Sml. I, s. 7356, punkt 3.
(52)
–	Jf. punkt 174 nedenfor med hensyn til den almindelige bevisbyrderegel.
(53)
–	Derfor skal Kommissionen i henhold til artikel 4, tredje led, i kontrakten også først foretage eventuelle restbetalinger efter udførelse af den sidste delleverance og forelæggelse af modsvarende omkostningsopgørelser.
(54)
–	Denne bestemmelse har følgende ordlyd: »The cost statements for the final period, incorporating adjustments for previous periods, shall be submitted not later than three months after the approval of the last report, document or other Project Deliverable following which no further costs shall be allowable for payments.«
(55)
–	Jf. navnlig punkt 124 og 125.
(56)
–	Jf. punkt 35 ovenfor.
(57)
–	Jf. artikel 4, andet led, i kontrakten.
(58)
–	Jf. punkt 139 ovenfor.
(59)
–	Retten har i dom af 16.5.2001, sag T-68/99, Toditec mod Kommissionen, Sml. II, s. 1443, præmis 77, ligeledes afvist at knytte særlige konsekvenser til tilsvarende kontrakters art.
(60)
–	Jf. vedrørende dette princip f.eks. Bundesgerichtshof, dom af 14.1.1991 – II ZR 190/89 – BGHZ 113, 222, 226 og Greger i: Zöller, Zivilprozessordnung, 23. oplag (2002), inden § 284, punkt 17.
(61)
–	Nævnt i fodnote 59, præmis 95.
(62)
–	Jf. med hensyn til Intracoms deltagelse i de forskellige delleverancer oversigten i bilag I (s. 55 i kontrakten).
(63)
–	Jf. oversigten i bilag I (s. 30 i kontrakten).