61992TJ0078_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger
1 Sagsoegeren, Aristotelis Perakis, paabegyndte sit arbejde som oversaetter ved Europa-Parlamentet (herefter benaevnt "Parlamentet") den 1. januar 1981. Ved afgoerelse af 25. februar 1985 forfremmedes han til sprogrevisor i loenklasse LA4. Han blev udnaevnt ved den graeske oversaettelsesafdeling, som hoerer under Generaldirektoratet for Oversaettelse og Almindelige Tjenester (DG VII).
2 Ved meddelelse nr. 6776 af 8. juli 1991 om en ledig stilling indledte ansaettelsesmyndigheden ansaettelsesproceduren for besaettelse af stillingen som chef for den graeske oversaettelsesafdeling, foerst ved forfremmelse eller forflyttelse. Syv ansoegere, heriblandt sagsoegeren, blev fundet egnet til stillingen ved forfremmelse.
3 Ansoegningerne blev behandlet af oversaettelsesdirektoeren (herefter benaevnt "direktoeren"), Wilson, der i interviewfasen foerte samtale med fem af de syv ansoegere, heriblandt A. Perakis. For saa vidt angaar de to oevrige ansoegere, som paa det tidspunkt havde ferie, foregik samtalerne telefonisk. Efter denne sammenligning af ansoegningerne formulerede direktoeren en skriftlig udtalelse til generaldirektoeren for oversaettelse og almindelige tjenester (herefter benaevnt "generaldirektoeren"), De Enterria, hvori han foreslog, at den ene af disse ansoegere, nemlig K., blev udnaevnt til at varetage stillingen. I sin skriftlige udtalelse bemaerkede han foelgende om A. Perakis: "Han var en af afdelingens foerste revisorer, og han deltog fuldt ud i de administrative opgaver i de foerste aar, da afdelingen havde startvanskeligheder. Han har nogle aars erfaring fra Afdelingen for Referater. Siden han vendte tilbage til afdelingen, har han ikke deltaget i fordelingen af arbejdet, og han har heller ikke fungeret som leder af gruppen i Strasbourg som foelge af en uoverensstemmelse med afdelingschefen. Han har vaeret medlem af mange udvaelgelseskomitéer. Han synes at besidde organisatoriske evner, selv om hans indsats paa dette omraade ikke i den senere tid har vaeret saerlig vellykket. Han ville vaere en kontroversiel ansoeger paa et tidspunkt, hvor afdelingen snarere har behov for forsoning oven paa visse fortidige konflikter." De Enterria foerte samtale med fire af de syv ansoegere (K., D., M. og P.). Sagsoegeren deltog ikke i en saadan samtale. Efter at have behandlet ansoegningerne formulerede De Enterria en udtalelse til generaldirektoeren for personale-, budget- og oekonomispoergsmaal. I udtalelsen redegjorde hun for hver kandidats kvalifikationer og tilsluttede sig naermere direktoerens vurdering af A. Perakis paa foelgende maade: "A. Perakis var en af afdelingens foerste revisorer, og han deltog fuldt ud i de administrative opgaver i de foerste aar, da afdelingen havde startvanskeligheder. Han har nogle aars erfaring fra Afdelingen for Referater. Siden han vendte tilbage til afdelingen, har han ikke deltaget i fordelingen af arbejdet, og han har heller ikke fungeret som leder af gruppen i Strasbourg. Han har vaeret medlem af mange udvaelgelseskomitéer. I kraft af sin erfaring burde han have opnaaet organisatoriske evner, men hans indsats paa dette omraade har i den senere tid ikke vaeret saerlig vellykket og har saaet alvorlig tvivl om hans evner og hans samarbejdsvilje." Endelig foreslog hun, at den ansoeger, som direktoeren allerede havde foreslaaet, blev udnaevnt til varetagelse af den ledige stilling. En aktmappe indeholdende generaldirektoerens udtalelse blev sammen med den pointliste, der var i samtlige ansoegeres bedoemmelsesrapporter, overdraget til Parlamentets generalsekretaer, som i sin egenskab af ansaettelsesmyndighed indgav det officielle forslag om udnaevnelse af sidstnaevnte ansoeger til Parlamentets formand. Forslaget var ledsaget af den ovenfor naevnte aktmappe. Ved afgoerelse af 5. november 1991 besluttede formanden, at K. skulle forfremmes til stillingen som chef for den graeske oversaettelsesafdeling. Den 27. november 1991 blev A. Perakis ved en standardskrivelse gjort bekendt med afgoerelsen om afslag paa hans ansoegning, og den 27. januar 1992 blev afgoerelsen om udnaevnelse af K. bekendtgjort for Parlamentets personale ved opslag.
4 Den 24. februar 1992 indgav A. Perakis en administrativ klage over de to naevnte afgoerelser om henholdsvis afslag paa hans ansoegning og udnaevnelse af K. Denne klage blev afvist ved afgoerelse truffet af Parlamentets formand den 25. juni 1992.
5 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 24. september 1992, har A. Perakis anlagt sag med paastand om annullation af ovennaevnte afgoerelser om henholdsvis afslag paa hans ansoegning og udnaevnelse af K. til stillingen som chef for den graeske oversaettelsesafdeling. Paa baggrund af den refererende dommers rapport bestemte Retten at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Den mundtlige forhandling fandt sted den 15. juli 1993.
Parternes paastande
6 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
° De anfaegtede parlamentsafgoerelser annulleres.
° Parlamentet tilpligtes at betale 1 ECU i godtgoerelse for den ikke-oekonomiske skade, han har lidt, subsidiaert (saafremt de anfaegtede afgoerelser ikke annulleres) 200 000 BFR.
° Sagsoegte doemmes til at betale sagens omkostninger.
I sin replik har sagsoegeren for saa vidt angaar hans paastand om godtgoerelse for den ikke-oekonomiske skade, han har lidt, nedlagt foelgende paastand:
° Europa-Parlamentet tilpligtes at betale en godtgoerelse for den ikke-oekonomiske skade, han har lidt, paa 100 000 BFR, subsidiaert (i tilfaelde af, at de anfaegtede afgoerelser ikke annulleres) 300 000 BFR.
Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:
° Frifindelse.
° Paastandene om godtgoerelse for ikke-oekonomisk skade tages ikke til foelge.
° Spoergsmaalet om sagens omkostninger afgoeres i henhold til gaeldende bestemmelser.
Annullationspaastanden
7 Til stoette for sin paastand om annullation har sagsoegeren fremfoert fire anbringender, der er baseret paa henholdsvis tilsidesaettelse af princippet om ligebehandling af tjenestemaend i forhold til retten til at blive hoert, tilsidesaettelse af retten til forsvar og tilsidesaettelse af artikel 26 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten"), vedroerende de enkelte tjenestemaends aktmapper, overtraedelse af vedtaegtens artikel 45, der indeholder krav om, at der skal foretages en sammenligning af tjenestemaendenes kvalifikationer i forbindelse med forfremmelse, og, endelig, utilstraekkelig begrundelse.
Foerste anbringende: tilsidesaettelse af princippet om ligebehandling af tjenestemaend med hensyn til retten til at blive hoert
Parternes argumenter
8 I forbindelse med det foerste anbringende har sagsoegeren gjort gaeldende, at den omstaendighed, at han i modsaetning til de oevrige ansoegere ikke blev indkaldt til samtale med generaldirektoeren, "unddrog ham muligheden for at redegoere for sine kvalifikationer og evner og for at underbygge sin ansoegning over for den person, der foerst og fremmest havde befoejelse til at traeffe afgoerelse om den omtvistede forfremmelse".
9 Denne forsoemmelse fra administrationens side er efter sagsoegerens opfattelse en tilsidesaettelse af princippet om ligebehandling i forbindelse med retten til at blive hoert, og desuden i sig selv en tilsidesaettelse af retten til at blive hoert. Sagsoegeren har her henvist til dom af 12. februar 1992 (sag T-52/90, Volger mod Parlamentet, Sml. II, s. 121), hvori Retten fastslog, at udelukkelse af en ansoeger fra de samtaler med den relevante tjenestegrens ansvarlige person, der er fastsat af ansaettelsesmyndigheden inden for rammerne af en forflyttelses- og forfremmelsesprocedure, beroevede den beroerte "garantien for, at ansaettelsesmyndigheden foretog en reel sammenligning af hans ansoegning" (praemis 29).
10 I denne sag har sagsoegeren anfoert, at den afgoerende fase i udvaelgelsesproceduren udspandt sig hos generaldirektoeren. Denne fase var nemlig hierarkisk hoejeste niveau, hvorpaa det efter sagsoegerens opfattelse kan bedoemmes, om princippet om ligebehandling og retten til at blive hoert er blevet overholdt, eftersom der ikke var afholdt samtaler mellem ansoegerne og generalsekretaeren. Desuden havde baade generalsekretaeren i sit forslag til formanden og formanden selv i sin forfremmelsesafgoerelse i meget hoej grad stoettet sig paa generaldirektoerens udtalelse. For saa vidt angaar moederne med direktoeren har sagsoegeren subsidiaert anfoert, at selv om det antages, at disse var en del af proceduren, hvilket han bestrider, tilsidesatte administrationen under alle omstaendigheder princippet om ligebehandling ved at udelukke ham fra samtale med generaldirektoeren, netop paa baggrund af direktoerens udtalelse, og dette under omstaendigheder, som han anser for anormale, eftersom to af ansoegerne kun havde vaeret i telefonisk forbindelse med ham. Dertil kommer, at sagsoegeren under retsmoedet uimodsagt af sagsoegte anfoerte, at de ansoegere, hvis bedoemmelsesrapporter var ringere end hans, havde haft samtaler med generaldirektoeren.
11 Sagsoegte har bestridt det foerste anbringende. Parlamentet har gjort gaeldende, at alle ansoegere blev hoert af den hierarkisk hoejststaaende myndighed under udvaelgelsesproceduren. Direktoeren havde nemlig foert samtale med alle ansoegere, endda telefonisk med to af dem, som i oevrigt hoerte under hans administrative enhed, og som paa det tidspunkt var paa ferie uden for Luxembourg. For saa vidt angaar dette spoergsmaal har sagsoegte anfoert, at en bedoemmelse af kvalifikationer i foerste omgang foregaar inden for den relevante tjenestegren, og at alle de overordnede, der opfordres til at udtale sig, deltager i forfremmelsesproceduren, uden at deres administrative indplacering kan paavirke gyldigheden af deres samtaler med ansoegerne. Derudover har sagsoegte under retsmoedet anfoert, at udvaelgelsen af den ene eller den anden ansoeger udmaerket kunne vaere forskellig i de enkelte faser af sammenligningen af ansoegerne, inklusive den fase, der udspandt sig hos ansaettelsesmyndigheden.
12 Derudover har Parlamentet under retsmoedet anfoert, at selv om sagsoegeren aabenbart fik en anden behandling end de ansoegere, der blev indkaldt til samtale med generaldirektoeren, ville han ikke under en saadan samtale have kunnet fremlaegge noejagtige, supplerende oplysninger, der kunne have aendret bedoemmelsen af hans ansoegning.
Rettens bemaerkninger
13 Retten skal indledningsvis bemaerke, at i henhold til vedtaegtens artikel 45, stk. 1, foerste afsnit, sker forfremmelse "udelukkende paa grundlag af en udvaelgelse blandt de tjenestemaend, der har en minimumsanciennitet i deres loenklasse; udvaelgelsen sker blandt de tjenestemaend, der kan komme i betragtning ved forfremmelsen, efter sammenligning af deres fortjenester og de afgivne udtalelser om dem".
14 Det fremgaar tydeligt heraf, at inden for rammerne af en forfremmelsesprocedure og, paa tilsvarende vis, en forflyttelsesprocedure, er ansaettelsesmyndigheden pligtig til at hense til bedoemmelsesrapporterne om og kvalifikationerne hos de paagaeldende ansoegere. Med henblik herpaa har ansaettelsesmyndigheden efter vedtaegten befoejelse til at foretage en sammenligning af de paagaeldende rapporter og kvalifikationer i henhold til den procedure eller fremgangsmaade, den maatte finde mest hensigtsmaessig, i henhold til fast retspraksis (jf. navnlig Domstolens dom af 1.7.1976, sag 62/75, De Wind mod Kommissionen, Sml. s. 1167, praemis 17, og Rettens dom af 10.7.1992, sag T-53/91, Mergen mod Kommissionen, Sml. II, s. 2041, praemis 30).
15 Naermere bestemt er det op til ansaettelsesmyndigheden og de forskellige overordnede, hvis udtalelse indhentes under den paagaeldende forfremmelses- eller forflyttelsesprocedure, i hver enkelt fase af ansoegningernes behandling at vurdere, om der i den paagaeldende fase er grund til at indsamle supplerende oplysninger eller information til brug ved bedoemmelsen gennem samtaler med alle ansoegere eller kun med nogle af disse, saaledes at den kan traeffe sin bestemmelse med fuldt kendskab til sagen. Denne skoensbefoejelse, som Domstolen har fastslaaet for saa vidt angaar forfremmelses- og forflyttelsesprocedurer ved dom af 30. maj 1984 (sag 111/83, Picciolo mod Parlamentet, Sml. s. 2323, praemis 10-13), tilkommer ikke mindst administrationen inden for rammerne af en forfremmelses- eller forflyttelsesprocedure, hvorunder ansoegerne, som i det foreliggende tilfaelde, allerede goer tjeneste i den paagaeldende institution og er kendt af dets tjenestegrene. Ansoegerne kan derfor ikke principielt haevde, at de automatisk skal indkaldes til samtale. Kun i det saerlige tilfaelde, at ansaettelsesmyndigheden har besluttet, at udvaelgelsen skal foretages isaer paa grundlag af samtaler mellem samtlige ansoegere og en ansvarlig person fra den tjenestegren, den ledige stilling hoerer under, paahviler det den at soerge for, at hver ansoeger deltager i en saadan samtale under den paagaeldende procedure, saaledes at den reelt kan behandle den enkelte ansoegning med kendskab til alle de bedoemmelseselementer, hvorpaa den agtede at stoette sit valg, saaledes som det fremgaar af naevnte dom i sagen Volger mod Parlamentet (praemis 27 og 29).
16 Ikke desto mindre er den skoensbefoejelse, som administrationen er tilkendt, noedvendigvis begraenset til en omhyggelig og upartisk behandling af ansoegningerne i tjenestens interesser og under overholdelse af princippet om ligebehandling af tjenestemaend, saaledes som det er formuleret generelt i vedtaegtens artikel 5, stk. 3, hvori det hedder: "Tjenestemaend, der tilhoerer samme kategori eller samme tjenestegruppe, er undergivet samme ansaettelses- og karrierevilkaar." I praksis skal denne sammenligning af ansoegernes kvalifikationer derfor foretages paa lige vilkaar og paa grundlag af sammenlignelige informations- og oplysningskilder, saaledes som Domstolen har fastslaaet ved dom af 7. juli 1964 (sag 97/63, De Pascale mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 523; org. ref.: s. 1011, paa s. 1037).
17 I denne sag maa det derfor afgoeres, om fremgangsmaaden ved behandlingen af sagsoegerens ansoegning, i lyset af de ovenfor anfoerte principper, boer betragtes som behaeftet med fejl, saaledes som haevdet af sagsoegeren, fordi han i modsaetning til fire af de seks oevrige, der havde ansoegt om forfremmelse, navnlig den ansoeger, der rent faktisk blev forfremmet, ikke blev indkaldt til samtale med generaldirektoeren. I denne henseende maa det foerst og fremmest proeves, om den fremgangsmaade, ansaettelsesmyndigheden i dette tilfaelde havde fastsat for behandling af ansoegningerne, indebar, at hver enkelt ansoeger skulle have en samtale med generaldirektoeren. Saafremt ansaettelsesmyndigheden ikke havde dette til hensigt, maa det imidlertid praeciseres, om sagsoegerens ansoegning blev behandlet af generaldirektoeren uden forskelsbehandling, dvs. paa grundlag af bedoemmelsesoplysninger og -elementer, som det er muligt at sammenligne med dem, generaldirektoeren lagde til grund i sin bedoemmelse af de fire ansoegere, som hun foerte samtale med.
18 For saa vidt angaar spoergsmaalet, om den af ansaettelsesmyndigheden fastsatte procedure for behandling af ansoegningerne er blevet overholdt, finder Retten for det foerste, at ingen elementer i aktmappen peger paa, at denne myndighed saerligt havde til hensigt at stoette sin bedoemmelse af de sammenlignede kvalifikationer hos ansoegerne paa samtaler mellem hver af disse og generaldirektoeren. I lyset heraf afviger naervaerende tvist fra de faktiske omstaendigheder, det drejer sig om i den ovenfor anfoerte dom i sagen Volger mod Parlamentet, som sagsoegeren har henvist til. I naervaerende sag fremgaar det nemlig klart af Parlamentets formands afgoerelse af 25. juni 1992 om afvisning af klagen, at ansaettelsesmyndigheden traf de anfaegtede afgoerelser i henhold til en fremgangsmaade, den selv havde til hensigt at foelge, dvs. paa forslag fra generalsekretaeren efter hoering af de ansvarlige i de tjenestegrene, hvorunder den ledige stilling hoerte, hvilket i dette tilfaelde vil sige oversaettelsesdirektoeren og generaldirektoeren for oversaettelse og almindelige tjenester. I samme afgoerelse paapeger ansaettelsesmyndigheden udtrykkeligt i denne forbindelse, at direktoeren havde hoert alle ansoegerne i den paagaeldende ansaettelsesprocedure. Det fremgaar saaledes, at den manglende henvisning til samtalen med generaldirektoeren i svaret paa klagen bekraefter, at ansaettelsesmyndigheden ikke havde forestillet sig, at samtlige interesserede skulle indkaldes til en saadan samtale. Heraf foelger, at det alene paahviler generaldirektoeren at vurdere, om det var hensigtsmaessigt at indsamle supplerende bedoemmelseselementer under samtale med den ene eller den anden ansoeger.
19 Under disse omstaendigheder maa det for det andet proeves, om sagsoegerens ansoegning blev behandlet af generaldirektoeren paa grundlag af oplysninger, der er sammenlignelige med dem, hun raadede over med hensyn til de ansoegere, blandt andre K., som fik stillingen, som hun havde haft samtale med. Det fremgaar af aktmappen i denne sammenhaeng, at generaldirektoeren var i stand til at foretage sin bedoemmelse paa grundlag af den udtalelse, som direktoeren havde udarbejdet efter samtaler med samtlige ansoegere, deriblandt sagsoegeren, og eventuelt ogsaa paa grundlag af den sammenligning af bedoemmelsesrapporterne og de personlige aktmapper, som hun havde til raadighed. Paa baggrund af disse elementer kunne hun vurdere, om der var behov for at hoere nogle af ansoegerne med henblik paa at faa suppleret sine informationer eller, som sagsoegte anfoerer i sit svarskrift, med henblik paa "naermere at evaluere direktoerens forslag". I henhold til de ovenfor beskrevne principper havde generaldirektoeren skoensbefoejelse inden for rammerne af denne bedoemmelse, og hun var ikke pligtig til udelukkende at basere sig paa de point, som de beroerte havde opnaaet i deres bedoemmelsesrapporter, saaledes som det i oevrigt udtrykkeligt fremgaar af ordlyden i vedtaegtens artikel 45, stk. 1, der er naevnt ovenfor. I modsaetning til, hvad sagsoegeren har anfoert, kunne generaldirektoeren derfor med rette afgoere, at visse ansoegere, hvis bedoemmelse var ringere end sagsoegerens, skulle hoeres. Paa tilsvarende vis var hun berettiget til at anse, at hun besad tilstraekkelige oplysninger om sagsoegeren, uden at hun derved kan antages at have overskredet graenserne for sin skoensbefoejelse.
20 Naar henses til de principper, der vedroerer hierarkisk strukturerede administrationers funktion og disses autonomi inden for deres tjenestegrenes organisering, kunne generaldirektoeren under normale omstaendigheder med rette stoette sig saerligt paa direktoerens udtalelse om sagsoegerens ansoegning, som hoerte til i tjenestegrene under samme direktoer, der var hans anden bedoemmer. Heraf foelger, at det under ingen omstaendigheder kan bebrejdes generaldirektoeren, at hun baserede sig paa direktoerens udtalelse, som hun for oevrigt ikke var bundet af, og foretog sin videre behandling af ansoegningerne paa dette grundlag. I lyset heraf bemaerkes, at sagsoegerens subsidiaert fremfoerte argument, ifoelge hvilket generaldirektoeren ikke kunne udelukke ham fra at faa en samtale ved netop at stoette sig til direktoerens udtalelse, fordi dennes samtale med to af ansoegerne foregik telefonisk, ikke kan laegges til grund. Det er i denne henseende tilstraekkeligt at anfoere, at sagsoegeren, der selv havde en samtale med direktoeren, ikke har interesse i at haevde, at andre ansoegere ikke havde en lignende samtale, idet denne omstaendighed i hvert fald ikke kunne skade ham og derfor heller ikke kunne paavirke indholdet af de anfaegtede afgoerelser.
21 Sagsoegerens argument, hvorefter en samtale med generaldirektoeren ville havde givet ham mulighed ikke blot for at understoette sin ansoegning, men ogsaa for at korrigere visse afgoerende og ° angiveligt ° fejlagtige elementer, der optraadte i direktoerens udtalelse, og som blev gengivet i generaldirektoerens skriftlige udtalelse, er ligeledes delvis omfattet af hans andet anbringende, der vedroerer tilsidesaettelse af retten til forsvar og tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 26. Dette argument vil derfor blive gennemgaaet sammen med det andet anbringende.
22 Det kan altsaa ikke antages, at sagsoegerens ansoegning paa grund af hans manglende samtale med generaldirektoeren blev behandlet under omstaendigheder, der indebar en for ham ugunstig forskelsbehandling i forhold til de ansoegere, der blev indkaldt til en saadan samtale. Heraf foelger, at det foerste anbringende, der er baseret paa tilsidesaettelse af princippet om ligebehandling i forhold til retten til at blive hoert, savner grundlag.
Andet anbringende: tilsidesaettelse af retten til forsvar og tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 26
Parternes argumenter
23 Til stoette for sit andet anbringende har sagsoegeren i staevningen anfoert, at han ikke blev indkaldt til samtale hos generaldirektoeren, fordi der forelaa visse belastende vurderinger af han faglige kundskaber. Eftersom han hverken var bekendt med kilderne eller de oplysninger, der var grundlaget for disse vurderinger, var han ikke i stand til at gendrive dem. Heraf foelger, at de anfaegtede afgoerelser boer annulleres, idet hans ret til forsvar blev tilsidesat.
24 I sin replik har sagsoegeren anfoert, at det af svarskriftet fremgaar, at direktoeren og generaldirektoeren havde formuleret visse belastende vurderinger af ham, som var i modstrid med hans to seneste bedoemmelsesrapporter. De udtalelser, der indeholdt de paagaeldende bedoemmelser vedroerende naermere bestemt hans organisatoriske evner, blev han foerst gjort bekendt med i svarskriftet, og de var ikke blevet indfoert i hans personlige aktmappe, hvilket er i strid med vedtaegtens artikel 26. De kunne derfor ikke goeres gaeldende over for ham. Heraf har sagsoegeren udledt, at de anfaegtede afgoerelser, som ifoelge ham er baseret paa netop disse udtalelser, boer annulleres i medfoer af de principper, der er fastslaaet i Domstolens dom af 3. februar 1971 (sag 21/70, Rittweger mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 1, praemis 39, 40 og 41, org. ref.: Rec. s. 7).
25 Sagsoegte mener, at ovenfor anfoerte udtalelser udgoer praeliminaere, interne dokumenter i forbindelse med forfremmelsesproceduren. Dokumenterne vedroerer alene den paagaeldende procedure, og de vurderinger, de indeholder, er derfor ikke omfattet af vedtaegtens artikel 26. Disse vurderinger udgoer et uadskilleligt hele og burde af hensyn til den fortrolighed, der er noedvendig for baade en velfungerende administration inden for den paagaeldende tjenestegren og for ansoegerne, ikke vaere bragt til de beroerte parters kendskab.
Rettens bemaerkninger
26 Vedtaegtens artikel 26 bestemmer, at akterne vedroerende den enkelte tjenestemand boer indeholde "a) (navnlig) enhver bedoemmelse af hans kvalifikationer, indsats eller adfaerd" og "b) tjenestemandens bemaerkninger til disse dokumenter". I samme artikel er fastsat foelgende: "Institutionen kan ikke mod en tjenestemand paaberaabe sig eller goere gaeldende de under litra a) naevnte dokumenter, medmindre tjenestemanden er blevet gjort bekendt med dem, foer de blev indsat i akterne." Ifoelge vedtaegtens artikel 43 skal den udtalelse vedroerende hver tjenestemands kvalifikationer, tjenstlige indsats og adfaerd, som udfaerdiges regelmaessigt, goeres bekendt for tjenestemanden, der "har ret til at tilfoeje enhver bemaerkning, han finder noedvendig".
27 Efter fast retspraksis har de ovenfor naevnte bestemmelser til formaal at sikre tjenestemaendenes ret til forsvar ved at forhindre, at ansaettelsesmyndighedens afgoerelser vedroerende deres tjenesteretlige stilling og karriere traeffes paa grundlag af omstaendigheder ved deres adfaerd, der ikke er omtalt i deres personlige akter. Heraf fremgaar, at en afgoerelse, der stoettes paa saadanne elementer, strider mod garantierne i vedtaegten og skal annulleres med henvisning til, at de er vedtaget efter en ulovlig procedure (jf. Domstolens ovennaevnte dom, Rittweger mod Kommissionen, praemis 29-41, dom af 28.6.1972, sag 88/71, Brasseur mod Parlamentet, Sml. 1972, s. 131, org. ref.: Rec. s. 499, praemis 9, 10 og 11, og af 12.2.1987, sag 233/85, Bonino mod Kommissionen, Sml. s. 739, praemis 11, samt Rettens dom af 5.12.1990, sag T-82/89, Marcato mod Kommissionen, Sml. II, s. 735, praemis 78).
28 Under disse omstaendigheder vedroerer de ovenfor naevnte bestemmelser principielt ikke udtalelserne fra de overordnede, hvis mening blev indhentet i forbindelse med forfremmelses- eller forflyttelsesproceduren. Disse udtalelser boer nemlig ikke blive bekendtgjort over for de paagaeldende ansoegere, idet de kun indeholder en sammenlignende bedoemmelse af deres kvalifikationer, som bygger paa de fakta, der er naevnt i deres personlige aktmappe, eller som er blevet bekendtgjort over for de paagaeldende, der derfor allerede har haft mulighed for at tilfoeje deres bemaerkninger. Heraf foelger, at de paagaeldende udtalelser alene omfatter den paagaeldende udnaevnelsesprocedure. De er udtryk for administrationens skoensbefoejelse i dette spoergsmaal og er ikke omfattet af vedtaegtens artikel 26, der har til formaal at sikre tjenestemandens ret til forsvar og at goere det muligt for administrationen paa denne maade at traeffe afgoerelse med fuldt kendskab til sagen.
29 Dette er imidlertid ikke tilfaeldet, naar de paagaeldende udtalelser, ud over at indeholde bedoemmelser afledt af sammenligningen af ansoegningerne, tillige indeholder oplysninger om ansoegerens kvalifikationer, indsats eller adfaerd, som ikke tidligere har vaeret indeholdt i hans personlige aktmappe. I et saadant tilfaelde skal administrationen i medfoer af artikel 26 indfoere de paagaeldende oplysninger i den beroerte persons aktmappe, saaledes som Domstolen har bestemt i dommen i sagen Bonino mod Kommissionen, praemis 12. Alligevel bemaerkes, at hvis disse oplysninger ikke bliver bragt til den beroertes kendskab med henblik paa at give ham mulighed for at tilfoeje sine bemaerkninger, kan det i henhold til fast retspraksis medfoere, at afgoerelser om afslag paa hans ansoegning og udnaevnelse af en anden ansoeger kun bliver ugyldige, hvis disse "har haft afgoerende indflydelse paa ansaettelsesmyndigheden valg" (jf. naevnte dom i sagen Rittweger mod Kommissionen, praemis 35, og i sagen Brasseur mod Parlamentet, praemis 18). Det paahviler administrationen at godtgoere, at denne forsoemmelse ikke har haft afgoerende virkning for ansaettelsesmyndigheden valg.
30 I lyset af de ovenfor gennemgaaede principper skal det afgoeres, om den omstaendighed, at udtalelserne i naervaerende sag fra direktoeren og generaldirektoeren, der, som haevdet af sagsoegeren, ikke var blevet indfoert i hans personlige aktmappe eller ikke var blevet bragt til hans kendskab, foer de anfaegtede afgoerelser blev truffet, kan paavirke de paagaeldende afgoerelsers gyldighed. Med henblik herpaa maa det undersoeges, om de omtvistede udtalelser vedroerer faktuelle elementer om sagsoegerens kvalifikationer, indsats eller adfaerd, som ikke er naevnt i hans personlige aktmappe, og i bekraeftende fald, om disse elementer virkelig har haft afgoerende indflydelse paa indholdet af de anfaegtede afgoerelser.
31 I det foreliggende tilfaelde finder Retten, at de ovenfor anfoerte udtalelser faktisk henviser til visse faktuelle elementer vedroerende sagsoegerens kvalifikationer og adfaerd, som hverken var medtaget i hans personlige aktmappe og eller var blevet bragt til hans kendskab foer vedtagelsen af de anfaegtede afgoerelser. Hvad naermere angaar den paagaeldendes organisatoriske evner anfoerte saavel direktoeren som generaldirektoeren, at "hans indsats paa dette omraade i den seneste tid ikke har vaeret saerlig vellykket". Generaldirektoeren tilfoejede, at bidragene "har saaet alvorlig tvivl om hans evner og om hans samarbejdsvilje". Det fremgaar efter gennemsyn af sagsoegerens aktmappe, at disse faktiske omstaendigheder ikke er medtaget heri.
32 Heraf foelger, at sagsoegte ved ikke at have bragt disse oplysninger til sagsoegerens kendskab har tilsidesat vedtaegtens artikel 26.
33 For at godtgoere, om denne tilsidesaettelse kan medfoere, at de anfaegtede afgoerelser bliver ugyldige, maa det undersoeges, om de for sagsoegeren belastende oplysninger, som er anfoert ovenfor, har haft afgoerende virkning for afslaget paa hans ansoegning og udnaevnelsen af K.
34 Ved gennemgangen af dokumenterne i aktmappen og naermere bestemt af bedoemmelsesrapporten fremgaar det klart, at en sammenligning af pointene i henholdsvis sagsoegerens og den forfremmede ansoegers bedoemmelsesrapporter er tilstraekkelig til at berettige, at administrationen foretrak sidstnaevnte i alle de successive faser i den paagaeldende procedure. Af ansaettelsesmyndigheden afslag af 25. juni 1992 paa klagen fremgaar det nemlig klart, at den hovedsageligt stoettede sig paa en sammenligning af bedoemmelsesrapporterne. Efter at have efterproevet, at direktoeren og derefter generaldirektoeren havde foretaget en detaljeret og tilbundsgaaende sammenligning af bedoemmelsesrapporterne, anfoerte ansaettelsesmyndigheden i den paagaeldende afgoerelse, at "det allerede i denne fase fremgik, at uanset kvaliteten af [sagsoegerens] kvalifikationer og kundskaber, var hans bedoemmelsesrapport ringere end rapporterne vedroerende de andre ansoegere, som i hoejere grad opfyldte de krav og honorerede de kvalifikationer, der var indeholdt i meddelelse nr. 6776 om den ledige stilling". Ifoelge de oplysninger, der er givet i svarskriftet, var det samlede antal point, som den forfremmede ansoeger havde faaet i sine to bedoemmelsesrapporter for de to referenceperioder 1987-1988 og 1989-1990, hver gang to point hoejere end sagsoegerens. Hertil kommer den omstaendighed, at hvad naermere angaar visse punkter, der i lyset af de kvalifikationer, der kraeves af en afdelingschef, var afgoerende i det foreliggende tilfaelde, viser de svar, som sagsoegte gav paa Rettens spoergsmaal under den mundtlige forhandling, at K. paa det punkt, der har overskriften "menneskelige relationer: samarbejdsvilje og -evne; indstilling og uddelegering af ansvar og opgaver til kolleger", havde opnaaet bedoemmelsen "udmaerket", men sagsoegeren havde opnaaet bedoemmelsen "meget god". I henhold til disse svar gaelder det samme for de punkter, der vedroerer henholdsvis "faglig ansvarlighed: ansvarsfoelelse, efterlevelse af gaeldende regler og modtagne retningslinjer, punktlighed", og "opfattelsesevne og doemmekraft", hvor der i K. s rapport var givet bedoemmelsen "udmaerket" og i sagsoegtes rapport bedoemmelsen "meget god". Kun den bedoemmelse (meget god), sagsoegeren fik under punktet "fornoedent (alment og fagligt) kendskab til udfoerelse af pligter", var hoejere (god) end den bedoemmelse, den forfremmede ansoeger fik. Under disse omstaendigheder berettigede de grunde, som bygger paa en sammenligning punkt for punkt af henholdsvis sagsoegerens og den forfremmede ansoegers bedoemmelsesrapporter samt paa det samlede antal opnaaede point, i sig selv til at foretraekke K. Heraf foelger, at ovenfor anfoerte bedoemmelser af sagsoegerens organisatoriske evner, som er indeholdt i udtalelserne fra direktoeren og generaldirektoeren, ikke har spillet en afgoerende rolle for det valg, ansaettelsesmyndigheden traf. Den omstaendighed, at disse oplysninger ikke blev indfoert i sagsoegerens sagsmappe og heller ikke blev meddelt ham, kan derfor ikke medfoere, at de anfaegtede afgoerelser bliver ugyldige.
35 Det fremgaar af alle de ovenfor gennemgaaede synspunkter, at sagsoegeren ikke kan gives medhold i det andet anbringende, som er baseret paa tilsidesaettelse af retten til forsvar og af vedtaegtens artikel 26, for saa vidt anbringendet er fremfoert til stoette for paastanden om annullation af afgoerelserne om afslag paa sagsoegerens ansoegning og udnaevnelse af en anden ansoeger.
Tredje anbringende: fejlagtig vurdering af sagsoegerens ansoegning
Parternes argumenter
36 For saa vidt angaar dette tredje anbringende har sagsoegeren anfoert, at ansaettelsesmyndigheden har tilsidesat vedtaegtens artikel 45 om sammenligning af tjenestemaendenes kvalifikationer under forfremmelsesprocedurer. Han har haevdet, at tilsidesaettelsen af princippet om ligebehandling af tjenestemaendene, tilsidesaettelse af retten til at blive hoert og tilsidesaettelsen af vedtaegtens artikel 26 "pr. definition ogsaa indebaerer tilsidesaettelse af bestemmelsen om sammenligning af tjenestemaendenes kvalifikationer, fordi det i sagens natur er umuligt at foretage en sammenligning, naar ansoegerne ikke ligestilles og ikke hoeres".
37 Subsidiaert har sagsoegeren paaberaabt sig tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 45 paa grund af en klar fejlvurdering ved bedoemmelsen af hans organisatoriske erfaring, sprogkundskaber og anciennitet i loenklasse LA4.
38 Han har anfoert, at hans organisatoriske erfaring, der er saerlig vigtigt for varetagelse af den ledige stilling, fremgaar af det hverv, han varetog igennem tre aar ° fra 1985 til 1988 ° som "gruppeleder" i Afdelingen for Referater, samt af den omstaendighed, at han henved 40 gange var leder for gruppen af graeske oversaettere under Parlamentets samling i Strasbourg. Sagsoegeren har anfoert, at de ansoegere, der blev hoert af De Enterria, navnlig K., ikke havde tilsvarende erfaring.
39 For saa vidt angaar hans sprogkundskaber har sagsoegeren oplyst, at der i de anfaegtede afgoerelser ikke henses til den omstaendighed, at han oversaetter fra fem sprog, mens den ansoeger, der modtog forfremmelsen, kun oversaetter fra tre.
40 Endelig har han anfoert, at hans anciennitet i loenklasse LA4 er 20% hoejere end ancienniteten for de fire ansoegere, der blev indkaldt af generaldirektoeren.
41 Sagsoegeren har erkendt, at hans overlegenhed i de tre ovenfor anfoerte punkter kunne udlignes af indholdet i bedoemmelsesrapporterne, hvis K. s rapport virkelig var vaesentligt bedre end hans. Dette er imidlertid ikke tilfaeldet. Under disse omstaendigheder mener sagsoegeren, at administrationen gjorde sig skyldig i en klar fejlvurdering, da den sammenlignede ansoegningerne, idet den hverken hensaa til den yderst ringe forskel mellem den forfremmede ansoegers point (59) og de point (57), som sagsoegeren selv havde faaet, eller til det forhold, at det var kendt, at der var uoverensstemmelser mellem sagsoegeren og den person, der udfaerdigede bedoemmelsesrapporterne.
42 Sagsoegte har afvist disse argumenter. Parlamentet har gjort gaeldende, at sagsoegerens bedoemmelsesrapport var to point ringere en den forfremmede ansoegers. Det var netop efter en detaljeret og tilbundsgaaende sammenlignende gennemgang af bedoemmelsesrapporterne, at ansaettelsesmyndigheden vurderede, at en anden ansoeger, nemlig K., var bedre egnet til at besaette den omtvistede stilling.
43 For saa vidt angaar argumentet om den paastaaede ringe forskel mellem bedoemmelsesrapporterne har sagsoegte anfoert, at "to point er mere end rigeligt til at begrunde ansaettelsesmyndighedens valg, saa meget desto mere fordi dette valg er berettiget i kraft af de kvalifikationer, de kundskaber og de forudsaetninger, som indeholdes i stillingsopslaget"; sagsoegte har anfoert, at sagsoegeren ikke har godtgjort at besidde stoerre erfaring paa det organisatoriske omraade, idet han i de senere aar, i modsaetning til K., ikke har fungeret som stedfortraeder for afdelingschefen. Derudover opfyldte K. de sprogkrav, som var opstillet i stillingsopslaget.
Rettens bemaerkninger
44 For det foerste bemaerkes, at anbringendet om, at sammenligningen af ansoegningerne skal have vaeret behaeftet med fejl, fordi sagsoegeren ikke blev hoert personligt af generaldirektoeren, og fordi han ikke blev gjort bekendt med udtalelserne om ham fra hans overordnede foer vedtagelsen af de anfaegtede afgoerelser, delvis falder sammen med sagsoegerens foerste to anbringender til stoette for paastanden om annullation. Eftersom Retten ikke kunne give sagsoegeren medhold i de to foerste anbringender, kan der, med samme begrundelse, heller ikke gives sagsoegeren medhold i dette anbringende.
45 For saa vidt angaar det subsidiaert fremfoerte andet anbringende om, at de anfaegtede afgoerelser er truffet ved en klar fejlvurdering under bedoemmelsen, skal det indledningsvis bemaerkes, at ansaettelsesmyndigheden efter fast retspraksis har et vidt skoen til, inden for rammerne af en forfremmelses- eller forflyttelsesprocedure, at afgoere, hvad der er i tjenestegrenens interesse, samt hvilke kvalifikationer der kraeves af ansoegerne til den ledige stilling. Heraf foelger, at Rettens efterproevelse paa dette omraade alene skal omfatte spoergsmaalet, om ansaettelsesmyndigheden, naar der henses til de vurderinger, som blev lagt til grund for bedoemmelsen, har begaaet en aabenbar fejl ved skoensudoevelsen (jf. navnlig Domstolens dom af 5.2.1987, sag 366/85, Huybrechts mod Kommissionen, Sml. s. 629, praemis 9, og ovennaevnte dom i sagen Bonino mod Kommissionen, praemis 5, samt Rettens dom af 25.2.1992, sag T-11/91, Schloh mod Raadet, Sml. II, s. 203, praemis 51).
46 I naervaerende sag fremgaar det klart af svaret paa klagen samt af Parlamentets bemaerkninger under forhandlingerne ved Retten, at den sagsoegte institution i sit valg hovedsageligt, i alle faser af proceduren, stoettede sig paa en detaljeret sammenligning af ansoegernes bedoemmelsesrapporter. I lyset af de organisatoriske evner kunne ansaettelsesmyndigheden desuden i udoevelsen af sin skoensbefoejelse vurdere, at K. besad flere kvalifikationer end sagsoegeren, der i modsaetning til den forfremmede ansoeger ikke havde fungeret som stedfortraeder for afdelingschefen inden for de sidste aar, hvilket han ikke har bestridt. Hertil kommer, at intet i sagens akter antyder, at administrationen ikke under sin behandling af ansoegninger hensaa til sagsoegerens sproglige kvalifikationer, hans hverv som "gruppeleder" og hans anciennitet. Tvaertimod fremgaar det af svaret paa klagen og af parternes indlaeg under sagen, at selv om ansaettelsesmyndigheden hensaa til sagsoegerens kvalifikationer, hvilket ikke bestrides, vurderede den alligevel, at K. var den ansoeger, der var bedst egnet til at beklaede den paagaeldende stilling. Endvidere har sagsoegeren ikke fremfoert noget, der kan rejse tvivl om den forfremmede ansoegers kvalifikationer. Under disse omstaendigheder, og uden at det findes noedvendigt at behandle parternes argumenter mere indgaaende, finder Retten, at de ovenfor anfoerte forhold, som ansaettelsesmyndigheden lagde til grund for sit valg, ikke overskrider graenserne for dens skoensbefoejelse.
47 Heraf foelger, at de anfaegtede afgoerelser ikke kan betragtes som truffet ved en klar fejlvurdering under bedoemmelsen. Der kan derfor ikke gives sagsoegeren medhold i det tredje anbringende.
Fjerde anbringende: utilstraekkelig begrundelse
Parternes argumenter
48 Med sit fjerde anbringende har sagsoegeren gjort gaeldende, at Parlamentet i sit svar paa den administrative klage ikke angiver begrundelsen for afslaget paa hans ansoegning. Han har henvist til, at vedtaegtens artikel 45, stk. 1, paalaegger administrationen at foretage sin udvaelgelse blandt ansoegerne paa grundlag af to kriterier: kriteriet om sammenligning af kvalifikationerne hos de tjenestemaend, der kan komme i betragtning ved forfremmelse, og kriteriet om bedoemmelsesrapporterne. For saa vidt angaar det foerste kriterium har Parlamentet alene afvist visse af sagsoegerens argumenter med henvisning til, at de var irrelevante, uden overhovedet at naevne de oevrige. For saa vidt angaar det andet kriterium har Parlamentet alene henholdt sig til, at sagsoegerens bedoemmelsesrapport var ringere end flere af de andre ansoegeres, uden i oevrigt at definere hvilke.
49 Sagsoegte har anfoert, at dets svar paa klagen gjorde det muligt for sagsoegeren at erkende grunden til afslaget samt at vurdere, om der var anledning til at anfaegte svaret ved et soegsmaal.
Rettens bemaerkninger
50 Retten skal bemaerke, at ansaettelsesmyndigheden i tilfaelde af afslag paa ansoegninger er forpligtet til, senest i den fase, hvor en klage over afgoerelsen afvises, at give en begrundelse. Eftersom forfremmelse sker paa grundlag af en udvaelgelse, er det ifoelge fast retspraksis tilstraekkeligt, at begrundelsen angiver de retlige betingelser, som efter vedtaegten kraeves, for at en forfremmelse er lovlig.
51 I naervaerende sag finder Retten, at afgoerelsen fra Parlamentets formand af 25. juni 1992 om afvisning af sagsoegerens klage var tilstraekkeligt begrundet. Ansaettelsesmyndigheden anfoerte nemlig udtrykkeligt, at den havde foretaget udvaelgelsen paa grundlag af en tilbundsgaaende og detaljeret sammenligning af bedoemmelsesrapporterne og af kvalifikationerne hos de enkelte ansoegere. Den praeciserede endvidere, at sagsoegerens bedoemmelsesrapport var ringere end mange af de oevriges, som i hoejere grad opfyldte de betingelser og de kvalifikationer, der var anfoert i stillingsopslaget. Denne begrundelse var tilstraekkelig til at goere det muligt for den paagaeldende at vurdere, om det var hensigtsmaessigt at anlaegge sag ved Retten med henblik paa en efterproevelse. I modsaetning til, hvad sagsoegeren haevder, var ansaettelsesmyndigheden under ingen omstaendigheder forpligtet til i begrundelsen for sin afgoerelse at redegoere naermere for resultatet af sin sammenligning af ansoegningerne.
52 Endvidere forholder det sig saaledes, at selv om det formodes, at begrundelsen for afgoerelsen om afvisning af klagen var utilstraekkelig ° hvilket ikke er tilfaeldet i den foreliggende sag ° saa kunne denne begrundelse i henhold til fast retspraksis i hvert fald suppleres ved de forklaringer, som den paagaeldende institution er fremkommet med efter sagsanlaegget (jf. navnlig Domstolens dom af 7.2.1990, sag C-343/87, Culin mod Kommissionen, Sml. I, s. 225, praemis 15, og ovennaevnte dom i sagen Schloh mod Raadet, praemis 85). I det foreliggende tilfaelde bemaerkes, at den tilstraekkelige begrundelse for svaret paa klagen i oevrigt i hoej grad blev suppleret under sagen, navnlig gennem Parlamentets svar paa Rettens spoergsmaal vedroerende de detaljerede bedoemmelser, der er indeholdt i henholdsvis sagsoegerens og den forfremmede ansoegers bedoemmelsesrapporter.
53 Heraf foelger, at der ikke kan gives sagsoegeren medhold i det fjerde anbringende, der stoettes paa utilstraekkelig begrundelse.
54 Det fremgaar af det ovenfor anfoerte, at paastanden om annullation ikke kan tages til foelge.
Paastanden om betaling af oekonomisk erstatning for ikke-oekonomisk skade
Parterne paastande
55 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at de anfaegtede afgoerelse har paafoert ham en ikke-oekonomisk skade saavel i hans afdeling som i forholdet til hans overordnede. Under disse omstaendigheder har han nedlagt paastand om, at Parlamentet tilpligtes at betale et symbolsk beloeb paa 1 ECU, saafremt de paagaeldende afgoerelser annulleres.
56 Subsidiaert har sagsoegeren nedlagt paastand om, at Parlamentet tilpligtes at betale ham 200 000 BFR som godtgoerelse for den ikke-oekonomiske skade han har lidt som foelge af administrationens fejl i forbindelse med ansaettelsesproceduren for besaettelse af stillingen som afdelingschef, ogsaa selv om de paagaeldende fejl ikke medfoerer annullation af de to anfaegtede afgoerelser. Sagsoegeren har naermere bestemt anfoert, at Parlamentet ved vilkaarligt at udelukke ham fra samtalerne med generaldirektoeren har tilsidesat princippet om ligebehandling, retten til forsvar, og princippet om god administration og gjort sig skyldig i magtfordrejning. Udelukkelsen af sagsoegeren har groft kraenket hans aere og paafoert ham betydelige vanskeligheder i forholdet til hans kolleger.
57 Mere subsidiaert, dvs. hvis ingen af de omstaendigheder, der medfoerer ansvarspaadragelse, som er naevnt ovenfor, anses for godtgjorte, har sagsoegeren gjort gaeldende, at Parlamentet har tilsidesat sin bistandspligt, som formuleret i vedtaegtens artikel 24. Han har anfoert, at administrationen i medfoer af denne artikel er forpligtet til i bedoemmelsesrapporterne at fremkomme med vurderinger, som "virkelig kan hjaelpe den bedoemte tjenestemand til at forbedre sin tjenstlige indsats". I det foreliggende tilfaelde indeholdt hans bedoemmelsesrapport for referenceperioden fra den 1. januar 1989 til den 1. januar 1991 bedoemmelsen "udmaerket" i et tilfaelde, "meget god" i seks tilfaelde og "god" i et tilfaelde. Denne bedoemmelse blev af sagsoegeren betragtet som absolut tilfredsstillende, indtil han gennem Parlamentets svar paa hans klage fik oplysning om, at flere af de andre ansoegere havde opnaaet bedre bedoemmelser. Administrationen har derved tilsidesat sin bistandspligt, idet den ikke har henledt sagsoegerens opmaerksomhed paa den omstaendighed, at hans arbejdsindsats var ringere en hans kollegers.
58 I sin replik har sagsoegeren fremfoert en ny omstaendighed, der medfoerer, at Parlamentet paadrages et ansvar, og som er baseret paa vedtaegtens artikel 26. Det fremgaar af svarskriftet, at Parlamentet var i besiddelse af administrative dokumenter, som indeholdt fakta og vurderinger, der kan paavirke hans karriere i negativ retning, men som ikke var medtaget i hans personlige aktmappe i medfoer af vedtaegtens artikel 26. Denne omstaendighed indebar en forvaerring af den skade, han har lidt. Han har derfor ved at aendre paastandene i sin staevning nedlagt paastand om, at Parlamentet tilpligtes at betale ham en godtgoerelse for denne skade paa 100 000 BFR, saafremt hans principale paastand om annullation af de to anfaegtede afgoerelser tages til foelge. Subsidiaert, saafremt han ikke skulle faa medhold i sin principale paastand, har sagsoegeren nedlagt paastand om, at Parlamentet tilpligtes at betale ham 300 000 BFR som godtgoerelse for den ikke-oekonomiske skade, han har lidt.
59 Parlamentet har gjort gaeldende, at paastanden om godtgoerelse, som er direkte forbundet med anbringenderne til stoette for paastanden om annullation, ikke boer tages til foelge. Endvidere har Parlamentet rejst formalitetsindsigelse for saa vidt angaar de nye paastande om godtgoerelse, som ikke er taet knyttet til paastanden om annullation af de anfaegtede afgoerelser. Ansaettelsesmyndigheden havde nemlig ikke, som kraevet efter vedtaegtens artikel 90, stk. 1, modtaget anmodningen om godtgoerelse for sagsoegerens skade forud for sagens anlaeg ved Retten.
60 For saa vidt angaar den skade, sagsoegte har lidt som foelge af den paastaaede tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 24, har sagsoegte bestridt, at den bidragspligt, det har over for sagsoegeren, er blevet tilsidesat. Parlamentet har anfoert, at pligten til at motivere tjenestemaendene til at forbedre deres faglige niveau har generel gyldighed, saaledes at forstaa, at udoevelsen af denne pligt over for en bestemt tjenestemand i forbindelse med dennes eventuelle forfremmelse til en hoejere loenklasse ville vaere i strid med navnlig princippet om ligebehandling.
Rettens bemaerkninger
61 Retten bemaerker for det foerste, at paastanden om godtgoerelse for den paastaaede ikke-oekonomiske skade, sagsoegeren har lidt som foelge af de anfaegtede afgoerelser, og ifoelge hvilken han kraever at faa udbetalt 1 ECU, ud fra en realitetsbetragtning er taet forbundet med selve annullationspaastanden. Eftersom denne paastand ikke er blevet taget til foelge, kan der heller ikke gives medhold i paastanden om godtgoerelse for ikke-oekonomisk skade (jf. Domstolen dom af 24.6.1971, sag 53/70, Vinck mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 153, praemis 14, org. ref.: Rec. s. 601, og Rettens dom af 16.7.1992, sag T-1/91, Della Pietra mod Kommissionen, Sml. II, s. 2145, praemis 34).
62 For saa vidt angaar de oevrige paastande om godtgoerelse for ikke-oekonomisk skade skal det indledningsvis paapeges, at sagsoegeren har gjort gaeldende, at han, uagtet selve de anfaegtede afgoerelser, har lidt tre forskellige skader, som hver isaer har deres individuelle aarsag. For det foerste har sagsoegeren anfoert, at saafremt de anfaegtede afgoerelser ikke anses for behaeftet med fejl, lider han skade som foelge af den blotte omstaendighed, at han ikke blev hoert af generaldirektoeren. For det andet har han, mere subsidiaert, anfoert, at administrationen ved ikke at goere ham opmaerksom paa, at hans bedoemmelse var ringere end bedoemmelsen af visse andre af hans kolleger, tilsidesatte vedtaegtens artikel 24 om bistandspligten og paafoerte ham en skade. For det tredje mener sagsoegeren, at han har lidt skade som foelge af, at de naevnte udtalelser fra direktoeren og generaldirektoeren ikke var indfoert i hans personlige aktmappe, hvorved vedtaegtens artikel 26 er blevet tilsidesat.
63 I denne henseende maa det fastslaas, at de tre paastande om godtgoerelse ikke har nogen relation til paastanden om annullation af afgoerelserne om afslag paa hans ansoegning og udnaevnelsen af K. De skader, sagsoegeren paastaar erstatning for, skyldes nemlig ikke selve de anfaegtede afgoerelser, men derimod de naevnte omstaendigheder, der medfoerer ansvarspaadragelse, og som sagsoegeren har fremfoert isoleret og uafhaengigt af spoergsmaalet om de paagaeldende afgoerelsers lovlighed. Spoergsmaalet om, hvorvidt paastandene om godtgoerelse for ikke-oekonomisk skade kan antages til realitetsbehandling, maa derfor behandles uafhaengigt af, om annullationspaastanden kan antages til realitetsbehandling.
64 Heraf foelger, at paastandene om godtgoerelse i det foreliggende tilfaelde skal afvises fra realitetsbehandling, eftersom sagsoegeren ikke forinden efter vedtaegtens artikel 90, stk. 1, har indgivet en anmodning til ansaettelsesmyndigheden og kraevet administrationens afgoerelse i spoergsmaalet om eventuel godtgoerelse af den paastaaede skade (jf. Rettens dom af 30.6.1993, sag T-46/90, Devillez m.fl. mod Parlamentet, Sml. II, s. 699, praemis 43).
65 Hertil kommer, at Retten i hvert fald mener, at de tre paastande om godtgoerelse ikke kan tages til foelge, eftersom de tre forudsaetninger for, at der foreligger ansvar hos Faellesskabets side ° dvs. ulovlig karakter af den adfaerd, som institutionen tillaegges, skadens faktiske tilstedevaerelse og eksistensen af en aarsagsforbindelse mellem denne adfaerd og den omtvistede skade ° ikke foreligger i dette tilfaelde (jf. Rettens dom af 27.2.1992, sag T-165/89, Plug mod Kommissionen, Sml. II, s. 367).
66 For saa vidt angaar paastanden om godtgoerelse for den omtvistede skade, som opstod ved, at sagsoegeren ikke blev indkaldt til samtale med generaldirektoeren, bemaerkes, at den omstaendighed, at sagsoegeren ikke blev indkaldt til en saadan samtale, ikke under nogen omstaendigheder udgoer en tjenstlig fejl, som kan tillaegges administrationen, der ikke har overskredet graenserne for sin skoensbefoejelse, hvilket allerede er blevet fastslaaet under behandlingen af det foerste anbringende til stoette for paastanden om annullation.
67 Forekomsten af en tjenstlig fejl kan saa meget desto mindre godtgoeres inden for rammerne af den anden paastand om godtgoerelse, som stoetter sig paa den paastaaede tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 24. Det bemaerkes herved, at bedoemmelsesrapporterne er af individuel og personlig karakter, og hverken vedtaegten eller praksis indebaerer, at administrationen er forpligtet til at informere tjenestemaendene om, hvorledes de er blevet bedoemt i forhold til oevrige ansoegere. I det foreliggende tilfaelde kan Parlamentet derfor ikke bebrejdes at have tilsidesat sin bistandspligt som omhandlet af vedtaegtens artikel 24, da det ikke, i forhold til sagsoegeren, har tilsidesat nogen forpligtelse i vedtaegten.
68 For saa vidt angaar paastanden om godtgoerelse, der stoettes paa tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 26, idet administrationen undlod at indfoere visse bestridte oplysninger, der er indeholdt i udtalelserne fra direktoeren og generaldirektoeren, i sagsoegerens personlige aktmappe, maa det antages, at sagsoegeren ikke har lidt nogen skade som foelge af denne forsoemmelse. Retten har nemlig i forbindelse med dens behandling af det andet anbringende fastslaaet, at de paagaeldende bedoemmelser ikke har paavirket de anfaegtede afgoerelser.
69 Heraf foelger, at sagsoegeren ikke gives medhold i nogen af paastandene om godtgoerelse for ikke-oekonomisk skade.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
70 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. I henhold til samme reglements artikel 88 baerer institutionerne dog selv deres egne omkostninger i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Fjerde Afdeling)
1) Parlamentet frifindes.
2) Hver part baerer sine egne omkostninger.