62003TO0046_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag T-46/03 R,
Leali SpA, Odolo (Italien), ved advokaterne G. Belotti og G. Vezzoli,
sagsøger,
sagsøger,
procesdeltager:
Den Italienske Republik ved I.M. Braguglia, som befuldmægtiget,
intervenient,
mod
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved L. Pignataro og A. Whelan, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøgt,
angående en begæring om udsættelse af gennemførelsen af Kommissionens beslutning af 17. december 2002 om en procedure i henhold til artikel 65 KS (COMP/37.956 – armeringsstål), hvorved Kommissionen pålagde sagsøgeren en bøde på 6,093 mio. EUR in solidum med Acciaierie e Ferriere Leali Luigi SpA, som er under likvidation, og en bøde på 1,082 mio. EUR,
har
PRÆSIDENTEN FOR DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
Faktiske omstændigheder og procedure
1. Den 17. december 2002 vedtog Kommissionen en beslutning om en procedure i henhold til artikel 65 KS (COMP/37.956 – Armeringsstål, herefter »beslutningen«). I henhold til beslutningens artikel 1, stk. 1, havde 11 virksomheder og virksomhedssammenslutninger, som opregnes, herunder sagsøgeren, tilsidesat artikel 65, stk. 1, KS, idet de havde dannet et kartel på det italienske marked for armeringsstål med en prisfastsættelse og en begrænsning eller samordnet kontrol af produktion og/eller salg.
2. I henhold til beslutningens artikel 2 blev sagsøgeren pålagt en bøde på 6,093 mio. EUR in solidum med Acciaierie e Ferriere Leali Luigi SpA (herefter »AFLL«), som er under likvidation, og en bøde på 1,082 mio. EUR for den i artikel 1 fastslåede overtrædelse. Begrundelsen for, at sagsøgeren blev pålagt en bøde in solidum med AFLL, fremgår af betragtningerne 490 og 491 i beslutningen. Det fremgår bl.a. heraf, at sagsøgeren havde overtaget og videreført AFLL’s aktiviteter under dennes likvidation i slutningen af 1998. Kommissionen fandt, at der således ud fra et økonomisk synspunkt var sammenhæng mellem AFLL’s og sagsøgerens aktiviteter. Med henblik på betaling af bøden sondres der i beslutningen mellem på den ene side AFLL’s adfærd frem til likvidationen, som henregnes til denne virksomhed og sagsøgeren in solidum, og på den anden side sagsøgerens adfærd siden virksomhedens oprettelse, som alene henregnes til denne.
3. Beslutningens artikel 3 bestemmer, at de bøder, som er blevet pålagt, skal betales inden for en frist på tre måneder fra tidspunktet for meddelelsen af beslutningen. Ved meddelelsen af beslutningen af 20. december 2002 blev det understreget, at hvis sagsøgeren anlagde sag ved Retten, ville Kommissionen ikke tage skridt til inddrivelse af bøden, så længe sagen verserede for Retten, forudsat at det skyldige beløb blev forrentet før udløbet af fristen for betaling, og at der senest på samme tidspunkt blev stillet en bankgaranti, som kunne godkendes.
4. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 11. februar 2003 har sagsøgeren i medfør af artikel 230, stk. 4, EF anlagt sag med påstand om annullation af beslutningen, subsidiært om ophævelse eller nedsættelse af den pålagte bøde.
5. Ved særskilt processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 15. maj 2003 har sagsøgeren indgivet begæring om udsættelse af gennemførelsen af beslutningen.
6. Kommissionen har indgivet særskilt indlæg vedrørende begæringen om foreløbige forholdsregler den 5. juni 2003.
7. Ved begæring indleveret til Rettens Justitskontor den 22. maj 2003 har Den Italienske Republik anmodet om at indtræde i sagen til støtte for sagsøgerens påstande. Ved kendelse af 13. juni 2003 har Rettens præsident tilladt Den Italienske Republik at intervenere og opfordret den til at fremsætte sine bemærkninger i retsmødet.
8. Retsmødet vedrørende begæringen fandt sted den 4. juli 2003.
9. Under retsmødet tillod præsidenten for Retten, at sagsøgeren kunne fremkomme med visse yderligere dokumenter. Disse dokumenter blev fremsendt den 11. juli 2003. Kommissionen indgav skriftligt indlæg vedrørende disse dokumenter ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 23. juli 2003.
10. Den 8. august 2003 svarede sagsøgeren på skriftlige spørgsmål, som Rettens præsident havde stillet den 17. juli 2003. Kommissionen indgav sine skriftlige bemærkninger til sagsøgerens svar den 10. september 2003.
Retlige bemærkninger
11. I medfør af bestemmelserne i dels artikel 242 EF og 243 EF, dels artikel 225, stk. 1, EF kan Retten, hvis den skønner, at forholdene kræver det, udsætte gennemførelsen af den anfægtede akt eller i øvrigt foreskrive de nødvendige foreløbige forholdsregler.
12. Artikel 104, stk. 2, i Rettens procesreglement bestemmer, at en begæring om foreløbige forholdsregler skal angive de omstændigheder, der medfører uopsættelighed, samt de faktiske og retlige grunde til, at den begærede foreløbige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget (fumus boni juris). Disse betingelser er kumulative, således at der ikke kan anordnes foreløbige forholdsregler, når en af dem ikke er opfyldt (kendelse afsagt af Domstolens præsident den 14.10.1996, sag C-268/96 P(R), SCK og FNK mod Kommissionen, Sml. I, s. 4971, præmis 30).
Parternes argumenter
Fumus boni juris
13. Med henblik på at påvise, at betingelserne angående fumus boni juris er opfyldt, har sagsøgeren fremført fem anbringender.
14. Sagsøgeren har først anført, at Kommissionen med urette har truffet beslutningen i henhold til artikel 65 KS, skønt EKSF-traktaten var udløbet fem måneder inden, nemlig den 23. juli 2002. Da der ikke foreligger foranstaltninger med henblik på at forlænge EKSF-traktatens retsvirkninger, er beslutningen truffet uden hjemmel. Sagsøgeren har videre anført, at fastsættelsen af de verserende retlige forbindelser og omfordelingen af de beføjelser, som var ophævet efter EKSF-traktatens udløb, burde have været genstand for en udtrykkelig retlig foranstaltning, vedtaget af medlemsstaterne.
15. Sagsøgeren har for det andet gjort gældende, at Kommissionen med urette anså AFLL og sagsøgeren for en og samme virksomhed, da den pålagde sanktionerne.
16. For det tredje tilsidesatte Kommissionen retten til forsvar, idet den ikke informerede sagsøgeren om en anden virksomheds samarbejde med dens tjenestegrene. Kommissionen afholdt sig ligeledes fra til sagsøgeren at fremsende en redegørelse, som den anden virksomhed havde udarbejdet, og som blev anset for et dokument, der belastede sagsøgeren i meddelelsen af klagepunkter.
17. For det fjerde har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen ikke har bevist, at der forelå en aftale eller en samordnet praksis mellem de virksomheder, som beslutningen var adresseret til.
18. Endelig bør den ved beslutningen pålagte bøde nedsættes, idet Kommissionen fejlbedømte varigheden af visse overtrædelser.
19. Kommissionen har gjort gældende, at ingen af de anbringender, som sagsøgeren har fremført, kan godtgøre, at der foreligger fumus boni juris.
Uopsættelighed
20. Sagsøgeren har anført, at betingelsen vedrørende uopsættelighed er opfyldt i sagen.
21. Indledningsvis har den gjort gældende, at AFLL er en virksomhed under likvidation og følgelig er en »tom skal«, hvorfor det påhviler sagsøgeren at stille en bankgaranti, som dækker den samlede sanktion, dvs. 7,175 mio. EUR samt renter.
22. Som bevis for, at det er umuligt at stille bankgarantien, har sagsøgeren henvist til sine skrivelser af 20. og 21. januar og af 7. maj 2003 fra de to banker, som er sagsøgerens faste bankforbindelser. Ifølge disse skrivelser afviser de pågældende banker at stille den fordrede bankgaranti.
23. Sagsøgeren har endvidere bemærket, at virksomheden er i en meget alvorlig økonomisk krise, og at tvangsfuldbyrdelsen af beslutningen kan medføre, at virksomheden definitivt forsvinder fra markedet.
24. Endvidere fremgik det af rapporten om virksomhedens likviditet af 31. december 2001, at driftsunderskuddet for 2001 var på 8,128 mio. EUR, og det fremgik af andre finansielle rapporter, nemlig regnskaberne og en revisorberetning for perioden 1998-2001, at det samlede tab beløb sig til mere end 22 mio. EUR.
25. Endvidere viste regnskabet for 2000 og 2001, således som det også fremgår af beslutningen, en kortfristet gæld til bankerne på 49,630 mio. EUR.
26. Sagsøgeren har tilføjet, at virksomheden ikke råder over aktiver, som umiddelbart kan realiseres, eller over fordringer mod tredjemand. De eneste aktiver, som Kommissionen kan holde sig til, er produktionsinstallationerne og maskinerne, hvis teknologiske betydning og markedsværdi er beskeden.
27. Endelig bevidner en nyere sagkyndig udtalelse af 8. maj 2003, at det er umuligt for sagsøgeren at betale bøden i tilfælde af, at den forfalder. Det fremgår ligeledes af denne sagkyndige udtalelse, at selv en delvis inddrivelse af bøden kan medføre, at virksomheden definitivt stopper sine aktiviteter og som følge heraf træder ud af markedet.
28. Under disse omstændigheder vil en gennemførelse af beslutningen være skadelig ikke blot for sagsøgeren, men også for konkurrencen på et allerede i betydeligt omfang koncentreret marked.
29. Kommissionen har gjort gældende, at sagsøgeren ikke har bevist, at det ville være objektivt umuligt eller ville true virksomhedens eksistens at stille en bankgaranti.
Rettens bemærkninger
Anmodningens genstand
30. Det bemærkes, at det, inden der træffes afgørelse i nærværende sag om foreløbige forholdsregler, må fastsættes, hvilken genstand denne sag har. Sagsøgeren har nemlig i sin begæring nedlagt påstand om udsættelse af beslutningen, hvorved sagsøgeren in solidum med AFLL, som er under likvidation, pålægges en bøde på 6,093 mio. EUR, og selvstændigt pålægges en bøde på 1,082 mio. EUR.
31. Det står imidlertid fast, at Kommissionen i sin meddelelse om beslutningen af 20. december 2002 over for sagsøgeren understregede, at såfremt sagsøgeren anlagde sag ved Retten, ville Kommissionen ikke tage skridt til inddrivelse af bøden, så længe sagen verserede for Retten, forudsat at det skyldige beløb blev forrentet fra udløbet af fristen for betaling, og at der senest på dette tidspunkt blev stillet en bankgaranti, som Kommissionen kunne godkende, og som omfattede beløbet samt de renter og forhøjelser, som ville blive tillagt. Under disse omstændigheder er genstanden for sagsøgerens påstand reelt at opnå fritagelse for at stille bankgaranti som betingelse for, at den ved beslutningen pålagte bøde ikke straks inddrives.
Uopsætteligheden
32. I henhold til fast retspraksis kan en begæring om udsættelse af en forpligtelse til at stille bankgaranti som betingelse for, at en pålagt bøde ikke bliver inddrevet, kun imødekommes, såfremt der foreligger ganske særlige omstændigheder (kendelse afsagt af Domstolens præsident den 6.5.1982, sag 107/82 R, AEG mod Kommissionen, Sml. s. 1549, præmis 6, og af 23.3.2001, sag C-7/01 P(R), FEG mod Kommissionen, Sml. I, s. 2559, præmis 44). Muligheden for at kræve bankgaranti er udtrykkeligt fastsat i bestemmelserne vedrørende særlige rettergangsformer i Domstolens og Rettens procesreglementer og udgør en normal og fornuftig adfærd fra Kommissionens side.
33. Det må principielt anses for godtgjort, at der foreligger sådanne særlige omstændigheder, når den part, som anmoder om at blive fritaget for at stille bankgarantien, fører bevis for, at det er vedkommende objektivt umuligt at stille en sådan bankgaranti (jf. i denne retning kendelse afsagt af Domstolens præsident den 14.12.1999, sag C-364/99 P(R), DSR-Senator Lines mod Kommissionen, Sml. I, s. 8733, og dommen i sagen FEG mod Kommissionen), eller at sikkerhedsstillelsen bringer selskabets eksistens i fare (jf. bl.a. kendelse afsagt af Rettens præsident den 21.12.1994, sag T-295/94 R, Buchmann mod Kommissionen, Sml. II, s. 1265, præmis 24, og af 28.6.2000, sag T-191/98 R(II), Cho Yang Shipping mod Kommissionen, Sml. II, s. 2551, præmis 43).
34. I den foreliggende sag har sagsøgeren for at bevise, at det var umuligt at stille en bankgaranti, fremlagt tre skrivelser af 20. og 21. januar og af 7. maj 2003, hvori to banker i generelle vendinger tilkendegav, at de afviste at stille den anmodede garanti. I skrivelsen af 7. maj 2003 gentog den pågældende bank, som er sagsøgerens almindelige bankforbindelse, sit afslag, og angav udtrykkeligt, at sagsøgerens samlede aktuelle kreditter gjorde enhver yderligere forhøjelse af kreditterne umulig.
35. Disse skrivelsers relevans skal vurderes i lyset af sagsøgerens objektive økonomiske situation (jf. i den retning kendelsen i sagen Cho Yang Shipping mod Kommissionen, præmis 43).
36. Sagsøgeren har i den sammenhæng henvist til en række dokumenter, som den har vedlagt stævningen i sagen om foreløbige forholdsregler, og anført, at virksomheden er i en meget alvorlig økonomisk krise. Det fremgår af disse dokumenter, at sagsøgeren i 2001 havde et driftstab på 8,128 mio. EUR, at den havde et samlet tab på mere end 22 mio. EUR, og at den kortfristede gæld til bankerne var på 49,630 mio. EUR. Sagsøgeren råder endvidere ikke over aktiver, som umiddelbart kan omsættes, eller over fordringer mod tredjemand, hvorefter de eneste aktiver, Kommissionen kan gøre udlæg i, er produktionsinstallationerne og maskinerne. Endelig bevidner en nylig sagkyndig udtalelse fra 8. maj 2003, at sagsøgeren ikke kan betale bøderne, såfremt disse skulle blive indkrævet.
37. Med henblik på at efterprøve rigtigheden af disse påstande stillede Retten en række skriftlige spørgsmål og opfordrede sagsøgeren til at fremlægge visse dokumenter, bl.a. regnskabet for 2002.
38. Sagsøgerens forklaringer og fremlagte dokumenter beviser ikke, at virksomhedens finansielle situation er således, at det er objektivt umuligt at stille den forlangte bankgaranti.
39. For så vidt angår argumentet vedrørende sagsøgerens driftstab i de tidligere regnskabsår skal det for det første fastslås, at de af sagsøgeren fremlagte regnskaber tyder på en generelt set forbedret økonomisk situation i løbet af de sidste tre år. Således forbedrede sagsøgeren i løbet af regnskabsåret 2001 sit resultat, idet det for 2000 fastslåede underskud på 13,467 mio. EUR blev nedbragt til ca. 8 mio. EUR det følgende år. I regnskabsåret 2002 skabte sagsøgeren et positivt nettoresultat på 154 376 EUR. Samtidig med disse tal steg omsætningen med 25% i regnskabsåret 2002 fra 158,047 mio. EUR til 198,936 mio. EUR.
40. Det skal endvidere fastslås, at driftsberetningen vedrørende regnskabet af 31. december 2002, som var en del af regnskabet for 2002, viser en forbedring af den økonomiske situation i den sektor, som sagsøgeren opererer i. Ifølge beretningen er den positive tendens i 2002 fastslået i både den private og offentlige byggesektor, hvilket har medført, at efterspørgslen efter armeret beton er blevet opretholdt gennem hele året med priser, som i løbet af 2. semester steg betydeligt. På markedet for specialstål, som i 2002 udgjorde ca. 20% af sagsøgerens samlede omsætning, var de gennem året registrerede værdier for valsningsanlæg generelt optimale. Det fremgår ligeledes af beretningen, at der i regnskabsåret for 2002 blev foretaget investeringer for 2,540 mio. EUR, og i 2003 er fortsatte investeringer planlagt.
41. For så vidt angår de seks første måneder af 2003 påviser beretningen af 31. december 2002 en udvikling i produktionen, som bekræfter sagsøgerens valg om at rette produktionen mod specialstave inden for sektoren for specialstål, hvilket medførte nye investeringer på dette område. Det fremgår ligeledes af beretningen, at produktionen på markedet for specialstål i 2002 steg med 47,4% i forhold til 2001, og at det sagsøgende selskab i løbet af de første fem måneder af 2003 allerede havde opnået en volumen på 53 000 tons mod 73 000 tons i hele 2002.
42. Det fremgår heraf, at sagsøgeren befandt sig i en konstant forbedret økonomisk situation med positive fremtidsperspektiver.
43. For det andet blev der for så vidt angår den kortfristede gæld til bankerne foretaget en reduktion i løbet af regnskabsåret for 2002. Det fremgår af den fremlagte opgørelse, at gælden blev reduceret med ca. 6 mio. EUR, idet den blev bragt ned fra 53,657 mio. EUR til 47,865 mio. EUR ved udgangen af 2002.
44. For det tredje og for så vidt angår argumentet om, at virksomheden ikke råder over aktiver, som kan realiseres umiddelbart, da dets eneste aktiver, som Kommissionen kan gøre udlæg i, er dets produktionsanlæg og maskiner, er det ikke blevet bevist, at de ikke kan pantsættes med henblik på at stille den forlangte bankgaranti. Det fremgår nemlig af opgørelsen for 2002, at disse aktivers værdi var vurderet til 34,112 mio. EUR. Endvidere har sagsøgeren adskillige gange bekræftet, at disse aktiver ikke er pantsat eller underlagt nogen fortrinsret.
45. Som svar på et skriftligt spørgsmål stillet af Retten har sagsøgeren forklaret, at banker med hensyn til finansieringen af virksomhedens løbende aktiviteter aldrig ville have accepteret at tildele virksomheden et lån gennem pantsætning af dens industrielle anlæg og udstyr, og at det således er svært at forestille sig tilstrækkelig sikkerhed til, at der kan stilles en bankgaranti for bødebetalingen.
46. Der er imidlertid intet i sagsakterne, som gør det muligt for Retten at efterprøve nøjagtigheden af disse påstande, som derfor har karakter af blotte antagelser. Det eneste, der er fremlagt i den sammenhæng, er skrivelserne af 20. og 21. januar og af 7. maj 2003, hvoraf det fremgår, at de to banker afviste at stille den påkrævede bankgaranti. Disse kortfattede skrivelser er imidlertid formuleret i generelle vendinger, og de gør det derfor ikke muligt for Retten at efterprøve, om sagsøgeren havde foreslået disse banker pantsætning af førnævnte anlæg og udstyr.
47. Sagsøgeren har i sin begæring om foreløbige forholdsregler også bemærket, at de pågældende anlæg og udstyret er af beskeden teknologisk betydning og markedsværdi.
48. De af sagsøgeren fremlagte opgørelser viser imidlertid, at der er blevet foretaget betydelige investeringer i anlæg og udstyr i 2001. Den 31. december 2000 var værdien af anlæggene og udstyret ifølge opgørelserne på 3,989 mio. EUR, hvorimod de den 31. december 2001 havde en værdi på 34,337 mio. EUR. Disse oplysninger giver udtryk for betydelige investeringer i anlæg og udstyr i 2001, hvorfor det kan konkluderes, at anlæggene og udstyret havde en vis markedsværdi, såfremt de blev omsat på markedet.
49. Endelig har sagsøgeren som svar på et af Retten stillet skriftligt spørgsmål bemærket, at bankerne ifølge bankpraksis kræver pant i anlæg og udstyr for 28-35 mio. EUR for at give et lån på 7 mio. EUR.
50. Selv hvis de pågældende kreditinstitutter kræver pant i aktiver af et sådant beløb, hvilket i øvrigt ikke er bevist, skal det fastslås, at de af sagsøgeren nævnte tal ikke overstiger værdien af virksomhedens anlæg og industrielle udstyr.
51. I lyset af det ovenstående er det ikke sandsynligt, at en bank afviser at stille bankgaranti for ca. 7 mio. EUR ved pantsættelse af aktiver af en værdi på ca. 34 mio. EUR.
52. Endelig skal det for så vidt angår sagsøgerens første påstand om, at AFLL udgør en tom virksomhed uden aktiver, og at det således alene vil være sagsøgeren, som pålægges at stille Kommissionen den samlede bankgaranti, bemærkes, at sagsøgeren ikke har fremlagt beviser, som kan godtgøre denne påstand. Sagsøgeren har således ikke bevist sin påstand om, at den nødvendigvis skal anmode bankerne om at stille en bankgaranti for et beløb på 7,175 mio. EUR samt renter.
53. Det følger af ovenstående, at sagsøgeren helt åbenbart ikke har godtgjort, at virksomhedens økonomiske situation er af en sådan karakter, at det er objektivt umuligt at stille den påkrævede bankgaranti.
54. For så vidt angår spørgsmålet, om en bankgaranti kan medføre, at sagsøgeren forsvinder fra markedet, skal det fastslås, at sagsøgeren i sin begæring om foreløbige forholdsregler alene har gjort gældende, at det er objektivt umuligt at stille en bankgaranti, og at tvangsfuldbyrdelsen af beslutningen vil bringe virksomhedens eksistens i fare. Sagsøgeren har dermed ikke bevist, at stillelse af en bankgaranti i sig selv kan medføre, at den forsvinder fra markedet.
55. Det følger af ovenstående, at sagsøgeren ikke i tilstrækkeligt omfang har godtgjort, at der lides en alvorlig og uoprettelig skade, såfremt kravet om bankgarantien ikke udsættes.
56. Da sagsøgeren ikke har godtgjort, at der foreligger særlige omstændigheder, kan den foreliggende begæring ikke imødekommes, uden at det er nødvendigt at undersøge, om betingelserne vedrørende fumus boni juris er opfyldt.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
bestemmer
RETTENS PRÆSIDENT
1) Begæringen om foreløbige forholdsregler tages ikke til følge.
2) Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.