62003CC0170_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Med denne anmodning om præjudiciel afgørelse ønsker Hoge Raad der Nederlanden oplysning om fortolkningen af begreber som »personlige ejendele« og »besiddelse« i Rådets forordning (EØF) nr. 918/83 af 28. marts 1983 om en fællesskabsordning vedrørende fritagelse for import- og eksportafgifter (2) . Spørgsmålene er blevet rejst i en sag vedrørende afgifter, der skal betales for en personbil indført til Nederlandene af en privatperson, der flyttede sit sædvanlige opholdssted fra Østrig. I den sammenhæng er det ligeledes nødvendigt at tage stilling til spørgsmålet, om Rådets direktiv 83/183/EØF af 28. marts 1983 om afgiftsfritagelse ved privatpersoners endelige indførsel af personlige ejendele fra en medlemsstat (herefter »direktiv 83/183«) (3) finder anvendelse.
I – Faktiske omstændigheder i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål, som er forelagt for Domstolen
2. J.H.M. Feron var beskæftiget som lønmodtager i Østrig for Océ Österreich GmbH (herefter »arbejdsgiveren« eller »Océ«). I perioden fra den 18. oktober 1996 til den 14. december 1997 stillede Océ en personbil til rådighed for J.H.M. Feron, såvel til personligt brug som til brug i forbindelse med hans arbejde. I denne periode stod personbilen til rådighed udelukkende for J.H.M. Feron, men arbejdsgiveren var forsat ejer af bilen. Den 15. december 1997 gjorde J.H.M. Feron brug af den forkøbsret, som blev givet ham af arbejdsgiveren ved leveringen af bilen i oktober 1996.
3. I januar 1998 forlod J.H.M. Feron sit sædvanlige opholdssted i Østrig, og den 10. februar 1998 anmeldte han til Venlo kommune i Nederlandene, at han bosatte sig i Venlo.
4. Den 4. marts 1998 traf Inspecteur Staatsecretaris van Financiën (herefter »Inspecteur«) beslutning om ikke at indrømme fritagelse for Belasting van personenauto’s en motorrijwielen (afgiften af personbiler og motorcykler, herefter »BPM«) med hensyn til den bil, som J.H.M. Feron havde indført til Nederlandene fra Østrig. Inspecteur lagde til grund, at fritagelsen vedrørende indførsel af goder i forbindelse med flytning af det sædvanlige opholdssted fra en medlemsstat til en anden ikke fandt anvendelse for så vidt angår BPM.
5. Det er denne afgørelse truffet af Inspecteur, der ligger til grund for tvisten mellem J.H.M. Feron og Staatsecretaris van Financiën, som er blevet indbragt for Hoge Raad, og som har givet anledning til nærværende anmodning til Domstolen om præjudiciel afgørelse.
6. Ifølge de oplysninger, Hoge Raad har givet i forelæggelseskendelsen, betales der i henhold til artikel 1, stk. 2, i Wet op de belasting van personenauto’s en motorrijwielen 1992 (den nederlandske lov om afgift af personbiler og motorcykler, herefter »BPM-loven«) afgift af personbiler og motorcykler ved registreringen af en personbil eller en motorcykel i registre over anmeldte registreringsnumre.
7. BPM-lovens artikel 14, stk. 1, bestemmer, at »der kan indrømmes fritagelse for BPM for personbiler og motorcykler hidrørende fra et andet land, der er blevet indført til Nederlandene med henblik på særligt brug eller under særlige omstændigheder, i overensstemmelse med de betingelser og undtagelser, der vil blive fastsat ved lov på et senere tidspunkt. […]«
8. BPM-lovens artikel 14, stk. 1, blev gennemført ved Uitvoeringsbesluit belasting van personenauto’s en motorrijwielen af 24. december 1992 (bekendtgørelse om gennemførelse af BPM-loven, herefter »BPM-bekendtgørelsen«). BPM-bekendtgørelsens artikel 14, stk. 1, bestemmer, at »der indrømmes fritagelse for [BPM] afgift af personbiler og motorcykler hidrørende fra et andet land, såfremt der gælder et krav på fritagelse for importafgifter, eller såfremt der ville bestå et sådant krav, hvis køretøjet indføres fra et andet land end en medlemsstat i Det Europæiske Fællesskab, hvor det var i fri omsætning«.
9. I henhold til BPM-bekendtgørelsens artikel 4, stk. 1, indrømmes der fritagelse for BPM af personbiler og motorcykler hidrørende fra et andet land, herunder en anden medlemsstat, når der er adgang til fritagelse for importafgifter i forbindelse med overgangen til fri omsætning i henhold til forordning nr. 918/83. I sin forelæggelseskendelse har Hoge Raad ikke taget stilling til spørgsmålet, om direktiv 83/183 finder anvendelse i denne sag. Direktivet indfører en særlig ordning for afgiftsfritagelser i forbindelse med privatpersoners endelige indførsel af personlige ejendele fra en medlemsstat.
10. Artikel 2 i forordning nr. 918/83 bestemmer, at »[der] indrømmes fritagelse for importafgifter for personlige ejendele, der indføres af fysiske personer, der flytter deres sædvanlige opholdssted til Fællesskabets toldområde«.
11. Artikel 3 i forordning nr. 918/83 bestemmer, at »[f]ritagelsen er begrænset til personlige ejendele, som a) medmindre der kan godtgøres særlige omstændigheder, har været i den pågældendes besiddelse og, såfremt det drejer sig om genstande, som ikke kan fortæres, har været benyttet af denne på det tidligere sædvanlige opholdssted i mindst seks måneder, inden den pågældende ophørte med at have sit sædvanlige opholdssted i dette tredjeland […].«
12. I forordning nr. 918/83 forstås, i henhold til artikel 1, stk. 2, ved:
»c) »personlige ejendele«, genstande, der er beregnet til de pågældendes personlige brug eller til brug i deres husholdning.
»Personlige ejendele« omfatter specielt
[…]
– cykler og motorcykler, motorkøretøjer til privat brug samt påhængsvogne hertil, campingvogne, lystfartøjer og privatfly.
»Personlige ejendele« omfatter endvidere husholdningsvarer svarende til en families normale forbrug, selskabsdyr og ridedyr samt transportabelt værktøj, udstyr eller instrumenter, der er nødvendige for udøvelsen af den pågældendes erhverv. Disse genstande må ikke ved deres beskaffenhed eller mængde give anledning til formodning om, at indførslen sker i erhvervsmæssigt øjemed.
[…].«
13. Tvisten mellem J.H.M. Feron og Staatsecretaris van Financiën, således som det fremgår af de to appelanbringender, der er gjort gældende for Hoge Raad af Staatsecretaris van Financiën, angår for det første definitionen af J.H.M. Ferons bil som en »personlig ejendel« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 2 og 3 i forordning 918/83, og for det andet spørgsmålet, om J.H.M. Feron kan anses for at have haft bilen i sin »besiddelse« i seks måneder forud for den dato, hvor han ophørte med at have sit sædvanlige opholdssted i Østrig.
14. I lyset af disse faktiske og retlige omstændigheder har Hoge Raad forelagt følgende tre spørgsmål for Domstolen:
»1) Skal en personbil, der er stillet til rådighed for en fysisk person af dennes arbejdsgiver og anvendes af ham såvel til erhvervsformål som til private formål, anses for en personlig ejendel som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra c), i Rådets forordning (EØF) nr. 918/83 af 28. marts 1983 om en fællesskabsordning vedrørende fritagelse for import- og eksportafgifter?
2) Skal bestemmelsen i dennes forordnings artikel 3, litra a), hvorefter en ejendel i mindst seks måneder, inden en afgiftspligtig ophørte med at have sit sædvanlige opholdssted i et tredjeland, skal have været i den pågældendes besiddelse, fortolkes således, at den pågældende privatperson, der, eventuelt mod vederlag, som led i udøvelsen af virksomhed for ejeren af en genstand har fået genstanden til rådighed, besidder denne genstand i den nævnte bestemmelses forstand?
3) Er det af betydning for besvarelsen af andet spørgsmål, at den afgiftspligtige har haft ret til at købe personbilen i hele seksmånedersperioden?«
15. Der er indgivet skriftlige og mundtlige indlæg af den nederlandske regering og af Kommissionen. Der vil blive henvist til disse indlæg i forbindelse med vurderingen af de retlige spørgsmål, som denne sag rejser.
II – Stillingtagen
A – Indledende betragtninger
16. Indledningsvis er det nødvendigt at fastlægge rækkevidden af de spørgsmål, denne sag vedrører, og at redegøre for fremgangsmåden for vurderingen eller den rækkefølge, som disse spørgsmål skal vurderes i.
17. Som den nederlandske regering udtrykkeligt har anført i sit skriftlige indlæg, »bestemmer den nederlandske lovgivning, at betingelserne for fritagelse for fællesskabsimportafgift i forordning nr. 918/83 finder analog anvendelse« for indrømmelse af fritagelser for BPM af biler, der indføres til Nederlandene af en privatperson, der flytter sit sædvanlige opholdssted til Nederlandene. Fritagelse for betaling af BPM vil således kunne ske, hvad enten den person, der flytter til Nederlandene, havde sit sædvanlige opholdssted i en medlemsstat eller i et tredjeland.
18. Denne henvisning i nederlandsk lovgivning til den ordning, der er indført ved afsnit I i forordning nr. 918/83 om »Fritagelse for importafgifter« for »personlige ejendele tilhørende fysiske personer, der flytter deres sædvanlige opholdssted fra et tredjeland til Fællesskabet«, bevirker, at situationer, hvor en person flytter sit opholdssted til Nederlandene, hvad enten det sker fra et tredjeland eller en medlemsstat, behandles ens med hensyn til fritagelsen for betaling af BPM.
19. Kommissionen har i sit skriftlige indlæg peget på, at fællesskabslovgiver parallelt med forordning nr. 918/83 i direktiv 83/183 vedtog en særlig fællesskabsordning om afgiftsfritagelse ved privatpersoners endelige indførsel af personlige ejendele fra en medlemsstat (4) . Ifølge Kommissionen angår nærværende sag afgift, som er pålagt for personlige ejendele, der er indført af en privatperson, der har flyttet sit sædvanlige opholdssted mellem medlemsstater, hvilket henhører under anvendelsesområdet for direktiv 83/183. Hvis direktiv 83/183, således som Kommissionen har gjort gældende, direkte tillægger J.H.M. Feron en ret til afgiftsfritagelse, vil det være afgørende for løsningen af tvisten i hovedsagen ved Hoge Raad.
20. Eftersom »det påhviler Domstolen at fortolke alle de bestemmelser i fællesskabsretten, som de nationale retter skal anvende for at træffe afgørelse i de for dem verserende tvister, også selv om disse bestemmelser ikke udtrykkeligt er omtalt i de præjudicielle spørgsmål, der forelægges Domstolen« (5), kan jeg ikke tilslutte mig det argument, som den nederlandske regering fremførte under retsmødet, om, at Domstolen ikke kan vurdere det af Kommissionen rejste spørgsmål om, hvorvidt direktiv 83/183 finder anvendelse. Dette spørgsmål vil blive vurderet først i mit forslag.
21. Hvis Domstolen for det andet finder, at en afgift som BPM ikke er omfattet af ordningen for afgiftsfritagelser i direktiv 83/183, vil det være nødvendigt at vurdere, om Domstolen har kompetence til at fortolke de bestemmelser og begreber i forordning nr. 918/83, som finder anvendelse i denne sag på grund af en henvisning i nederlandsk ret.
22. For det tilfælde, at dette spørgsmål om Domstolens kompetence til at fortolke forordning nr. 918/83 besvares bekræftende, skal der endelig gives en besvarelse af de konkrete spørgsmål, som Hoge Raad har stillet. Hvad angår disse spørgsmål vil jeg vurdere andet og tredje spørgsmål under ét. J.H.M. Ferons forkøbsret til bilen, som blev givet ham af arbejdsgiveren ved leveringen, udgør en omstændighed, der vil blive vurderet sammen med de øvrige omstændigheder, som er nævnt i andet spørgsmål.
B – Problemet vedrørende anvendelsen af direktiv 83/183
1. Formålet med direktiv 83/183 og de afgørende grunde til den gældende definition af dets anvendelsesområde
23. Direktivets artikel 1 definerer sit »anvendelsesområde« på følgende måde:
»1. Medlemsstaterne indrømmer på de betingelser og i de tilfælde, der er anført nedenfor, afgiftsfritagelse for de omsætningsafgifter, punktafgifter og andre forbrugsafgifter, der normalt opkræves ved privatpersoners endelige indførsel af personlige ejendele fra en anden medlemsstat.
2. Dette direktiv omfatter ikke særlige og/eller periodiske skatter og afgifter vedrørende brugen af disse ejendele inden for landets grænser, såsom f.eks. afgifter, der opkræves ved registrering af motorkøretøjer, vejafgifter og fjernsynsafgifter.«
24. Direktiv 83/183 blev delvist ophævet ved Rådets direktiv 91/680/EØF af 16. december 1991 om tilføjelse til det fælles merværdiafgiftssystem og om ændring, med henblik på afskaffelse af de fiskale grænser, af direktiv 77/388/EØF (6) . Artikel 2, stk. 2, i direktiv 91/680 bestemmer, at »[b]estemmelserne vedrørende merværdiafgift i følgende direktiver ophører med at have retsvirkning den 31. december 1992: […] – direktiv 83/183/EØF«. På samme måde ophævede Rådets direktiv 92/12/EØF af 25. februar 1992 om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed (7) også delvist direktiv 83/183, idet det i artikel 23, stk. 3, i direktiv 92/12 er bestemt, at »[b]estemmelserne vedrørende punktafgifter i følgende direktiver ophører med at have retsvirkning den 31. december 1992: – […] direktiv 83/183/EØF«. Til trods for, at direktiv 83/183 således delvist er blevet ophævet, er det fortsat gældende efter etableringen af det indre marked i 1992, når bortses fra området for moms og punktafgifter (8) .
25. Direktiv 83/183 har til formål gennem indførelsen af en harmoniseret ordning for afgiftsfritagelser vedrørende omsætningsafgifter, punktafgifter og andre indirekte skatter, der påhviler indførsel af personlige ejendele (9), at fjerne sådanne afgiftsmæssige hindringer, som besværliggør den frie bevægelighed for personer i Fællesskabet (10) . Det er med henblik herpå, at artikel 1, stk. 1, i direktiv 83/183 bestemmer, at der indrømmes afgiftsfritagelse for de forbrugsafgifter, der normalt opkræves af personlige ejendele, som indføres af en privatperson, der flytter sit sædvanlige opholdssted fra en medlemsstat til en anden, på de i direktivet fastsatte betingelser.
26. Direktivet har til formål at sikre, at en privatperson, som har erhvervet personlige ejendele i oprindelsesmedlemsstaten og erlagt de tilsvarende afgifter dér, ikke på ny afkræves betaling af forbrugsafgifter i den nye opholdsmedlemsstat for disse ejendele, hvilket utvivlsomt ville hindre den frie bevægelighed for personer inden for Fællesskabet. Hvis en privatperson, som har betalt alle forbrugsafgifter for sine personlige ejendele (eksempelvis et fjernsyn eller en bil) på erhvervelsestidspunktet på sit sædvanlige opholdssted, skulle betale yderligere forbrugsafgifter for samme ejendele som følge af flytningen til en anden medlemsstat, ville det påvirke beslutningen om at flytte (11) . Beskatningen i den nye opholdsmedlemsstat ville udgøre et incitament for den pågældende person til at efterlade sine personlige ejendele i oprindelsesmedlemsstaten og til i sidste ende at beslutte ikke at flytte (12) .
27. Det er på ingen måde uforeneligt med disse formål, at fællesskabslovgiver udtrykkeligt udelod visse skatter og afgifter fra anvendelsesområdet for fritagelsesordningen i direktiv 83/183. Det fremgår således direkte af artikel 1, stk. 2, at direktivet ikke omfatter »særlige og/eller periodiske skatter og afgifter vedrørende brugen af disse [personlige] ejendele inden for landets grænser […]«, som derfor ikke er omfattet af den afgiftsfritagelsesordning, som direktivet indfører.
28. Det følger af artikel 1, stk. 1 og 2, at afgrænsningen af direktiv 183/83’s anvendelsesområde er foretaget på grundlag af en sondring mellem afgifter, der er forbundet med brugen af disse ejendele inden for landets grænser, og forbrugsafgifter, der normalt opkræves ved indførslen af sådanne ejendele. På dette tidspunkt står vi således over for det centrale spørgsmål om, hvorledes udtrykket »brugen af disse ejendele inden for landets grænser« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, stk. 2, skal fortolkes. Med henblik på denne fortolkning, og på efterfølgende at afgøre, om BPM er en afgift, der er forbundet med brugen af køretøjet i Nederlandene, er det nødvendigt at vurdere begrundelsen for at medtage artikel 1, stk. 2, i direktivet.
29. Selv om bestemmelsen ikke var indeholdt af det oprindelige direktivforslag, der blev forelagt for Rådet af Kommissionen den 30. oktober 1975, blev artikel 1, stk. 2, indsat senere på anmodning fra visse medlemsstater, navnlig Kongeriget Danmark (13) .
30. Der er absolut ingen grund til, at »en fællesskabsborger, der flytter sit sædvanlige opholdssted til en anden medlemsstat, og som bor og bruger de pågældende ejendele dér, skulle fritages for betaling af afgifter forbundet med brugen af sådanne ejendele i den medlemsstat« (14) . Medtagelsen af artikel 1, stk. 2, er derfor fuldt forståelig, i det omfang brugen af visse goder i et land kan medføre visse omkostninger for staten som følge af brugen af sådanne goder på dens område. Blandt disse omkostninger er eksempelvis udgifterne til udvikling og vedligeholdelse af vejnettet, udgifter til foranstaltninger til fremme af færdselssikkerheden og beredskabstjenester for brugere af køretøjer på statens område, såvel som miljøudgifter. En medlemsstat kan derfor med rette beslutte, at visse afgifter, der er forbundet med disse omkostninger, skal pålægges de personer, der endeligt er ansvarlige for omkostningerne, idet de anvender dette gode på permanent måde inden for dens område. Dette bekræftes ved de eksempler på sådanne afgifter, der er nævnt i artikel 1, stk. 2, i direktiv 83/183: »afgifter, der opkræves ved registrering af motorkøretøjer, vejafgifter og fjernsynsafgifter«.
31. Sådanne omkostninger kan variere fra én stat til en anden afhængigt af de særlige betingelser, der gælder for brugen af motorkøretøjer på dens område. De er med andre ord statsafhængige. De tilsvarende skatter og afgifter varierer således fra ét land til et andet. Stater kan også anlægge forskellige rimelige vurderinger med hensyn til størrelsen og arten af afgifter, der er knyttet til omkostningerne forbundet med brugen af køretøjet. Den omstændighed, at hver medlemsstat frit kan opkræve sådanne afgifter, vil ikke under nogen omstændigheder indebære, at der pålægges en afgiftsbyrde på privatpersoner, der flytter deres sædvanlige opholdssted fra én medlemsstat til en anden, hvilket ville være uforeneligt med direktiv 83/183. Dette gælder naturligvis i det omfang sådanne afgifter er knyttet til de omkostninger, der er forbundet med brugen af goderne i den pågældende medlemsstat.
32. Således som Domstolen fastslog i Cura Anlagen-dommen, »[er] beskatningen af motorkøretøjer […] ikke […] blevet harmoniseret og er yderst forskellig fra en medlemsstat til en anden« (15) . Selv om »[i]ndregistreringen [i denne forbindelse] forekommer […] at være et naturlig led i udøvelsen af denne beskatningsbeføjelse« (16), kan medlemsstaterne »frit udøve deres beskatningsbeføjelse inden for dette område under overholdelse af fællesskabsretten « (17) .
33. Direktiv 83/183 er netop en sådan begrænsning, som fællesskabsretten opstiller for medlemsstaternes ret til at pålægge forbrugsafgifter, som påvirker privatpersoners indførsel af motorkøretøjer,
når de flytter deres sædvanlige opholdssted fra én medlemsstat til en anden. Medlemsstaternes frihed til at pålægge afgifter i denne sammenhæng er af fællesskabslovgiver blevet positivt og udtrykkeligt begrænset i direktivs artikel 1, stk. 2, til afgifter »vedrørende brugen« af bilen på statens område. Forbrugsafgifter påvirker derimod beslutningen om at købe bilen. Denne beslutning træffes under hensyn til de afgiftsbetingelser, der gælder på erhvervelsestidspunktet, og burde ikke påvirkes efterfølgende af en senere beslutning om at flytte til en anden medlemsstat. Hvis en afgift, der opkræves i løbet af en efterfølgende indførsel af bilen på grund af en permanent bopælsændring, er af en sådan art, at afgiften de facto vil have en negativ indvirkning på den oprindelige beslutning om at købe bilen, vil denne afgift med sikkerhed udgøre en hindring for beslutningen om at flytte til en anden medlemsstat. Med andre ord bør beslutningen om at flytte til en anden stat være neutral i forhold til den forbrugsbeslutning, der blev truffet på et tidligere tidspunkt i oprindelsesmedlemsstaten. Hvis dette ikke er tilfældet, vil beslutningen om at flytte blive væsentligt påvirket.
2. Er den omstændighed, at afgiften skal betales på registreringstidspunktet, et afgørende element med henblik på definitionen af en afgift, såsom BPM, som en afgift »vedrørende brugen« af bilen i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, stk. 2, i direktiv 83/183?
34. Ifølge Hoge Raads oplysninger opkræves BPM på tidspunktet for indregistreringen af bilen, og afgifter, såsom »afgifter, der opkræves ved registrering af motorkøretøjer« (i den franske sprogversion »droits perçus lors de l’immatriculation des voitures automobiles«), er i artikel 1, stk. 2, fremstillet som »afgifter vedrørende brugen« af bilen.
35. Den omstændighed, at den afgiftsudløsende begivenhed for en afgift, såsom BPM, er indregistreringen af bilen, er alene et umiddelbart tegn på, at afgiften »vedrører brugen« af bilen »inden for landets grænser«. Hvis denne begivenhed skulle anses for at være afgørende for, om en afgift skal anses for at »vedrøre brugen« af bilen, ville kategorien af afgifter, der opkræves ved registreringen af motorkøretøjer, kunne »omfatte alt«, hvorved en medlemsstat kunne opkræve en hvilken som helst afgift uanset dens indhold og formål, på grund af den simple tidsmæssige omstændighed, at afgiften bliver opkrævet af staten på tidspunktet for indregistreringen af køretøjet (18) . Dette ville gøre det muligt for en medlemsstat fortsat at opkræve egentlige forbrugsafgifter af importerede ejendele, så længe afgiften opkræves et stykke tid efter indførslen af ejendelene til landet på grundlag af forskellige afgiftsudløsende begivenheder, såsom tidspunktet for indregistreringen af bilen. Dette ville berøve direktiv 83/183 enhver effektiv virkning for så vidt angår indførsel af motorkøretøjer. Det ville også blive praktisk talt umuligt at opnå den ensartede harmonisering af afgiftsfritagelsesordningen, som direktiv 83/183 har til formål at sikre.
36. For at illustrere dette punkt kan man forestille sig to afgifter, der er identiske i forhold til deres indhold, formål og størrelse, der opkræves i forbindelse med indførslen af en bil i forskellige medlemsstater. I medlemsstat X, hvor afgiften forfalder til betaling på tidspunktet for registreringen af bilen efter dens indførsel, ville afgiften skulle anses for at falde uden for direktiv 83/183’s anvendelsesområde, hvorimod der ville skulle indrømmes fritagelse for betaling af afgiften i medlemsstat Y alene af den grund, at staten har valgt at opkræve afgiften på et tidligere tidspunkt, nemlig ved indførslen af køretøjet til statens område.
37. Som generaladvokat Stix-Hackl anførte i Lindfors-sagen, udelukker »den omstændighed alene, at en afgift opkræves som følge af eller som betingelse for indregistrering […] ikke, at den kan anses for at være en form for forbrugsafgift knyttet til indførslen« (19) . Den omstændighed, at en bestemt afgift kaldes for »registreringsafgift« og opkræves på dette tidspunkt, indebærer ikke, at dens indhold og formål ikke skal analyseres nærmere, hvilket er nødvendigt for at kunne fastslå, at afgiften faktisk
vedrører brugen af bilen inden for landets område, og derfor lovligt falder uden for direktiv 83/183’s anvendelsesområde. Afgørelsen af, om en afgift som BPM er en afgift »vedrørende brugen« af bilen i Nederlandene i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, stk. 2, i direktiv 83/183, må derfor træffes under hensyn til begrundelserne for vedtagelsen af artikel 1, stk. 2, formålet med afgiftsfritagelsesordningen i direktiv 83/183 og de væsentligste elementer, som en afgift såsom BPM består af.
38. Den nederlandske regering gjorde under retsmødet gældende, at BPM er knyttet til brugen af bilen og ikke er en forbrugsafgift knyttet til indførslen, idet en privatperson til hver en tid kan beslutte at indføre en bil som del af hans personlige ejendele med henblik på at beholde den hjemme eller stille den på et museum som del af en bilsamling, og dermed undgå at skulle indregistrere den efter indførslen.
39. Med dette argument søger den nederlandske regering at påvise, at en afgift, der opkræves ved indregistreringen, ikke er egnet til at påvirke indførslen af bilen på samme måde som en afgift, der skal betales på tidspunktet for indførslen, fordi den person, der indfører bilen, kan undgå at betale den afgift, der opkræves af medlemsstaten ved registreringen. Argumentet skulle derfor vise den materielle betydning af sondringen mellem afgifter, der opkræves på tidspunktet for registreringen, og afgifter, der opkræves på et andet og tidligere tidspunkt. Derved skulle dette kriterium ikke være i strid med formålet med direktiv 83/183, idet en privatperson, der indfører et motorkøretøj, med det formål ikke at benytte det på vejnettet, men at stille det på et museum eller i en garage, ikke vil blive afkrævet betaling af nogen afgift ved indførslen. Dette eksempel skulle derfor illustrere, hvorledes den afgiftsfritagelsesordning, der er indført med direktivet, fortsat gælder.
40. Efter min mening er der ingen tvivl om, at en privatperson faktisk kan vælge ikke at lade den importerede bil indregistrere blot ved at beslutte at beholde den hjemme eller på et museum. Problemet er, at det kun er i helt ekstraordinære tilfælde, at en person beslutter at indføre sit motorkøretøj med det formål ikke at benytte det til det normale og væsentligste formål, som et motorkøretøj er skabt til, dvs. som transportmiddel.
41. Jeg skal minde om, at et argument svarende til det argument, som den nederlandske regering har gjort gældende, blev forkastet af Domstolen i dommen i sagen Kommissionen mod Belgien (20) . Generaladvokat Mischo udtalte dengang, at det »[a]t købe en bil uden at lade den registrere, er så usædvanligt, at denne mulighed kan lades ude af betragtning.« (21) . Jeg vil understrege, at inden for rammerne af sagen Kommissionen mod Belgien kunne dette argument faktisk være mere relevant end i den foreliggende sag. Det er mere sandsynligt, at en person beslutter at købe et motorkøretøj i én medlemsstat og at indregistrere det i en anden medlemsstat, end at en privatperson, der flytter sit sædvanlige opholdssted fra én medlemsstat til en anden, skulle indføre et køretøj – og der vil sandsynligvis kun være tale om et enkelt køretøj, som udgør hans personlige ejendel (22) – af andre grunde end for at anvende køretøjet til dets normale og væsentligste formål, nemlig som transportmiddel på vejene.
42. I overensstemmelse hermed har Domstolen i en anden sammenhæng forkastet tilsvarende formelle argumenter. I Lethonen-dommen (23) fastslog Domstolen, at visse bestemmelser om transferperioder begrænsede den frie bevægelighed for arbejdstagere, som ønskede at udøve beskæftigelse i en anden medlemsstat, idet de forhindrede klubber i at indsætte basketballspillere fra andre medlemsstater i turneringskampe, når de var blevet ansat efter en bestemt dato. Domstolen fastslog, at selv om sådanne regler »ikke vedrører disse spilleres ansættelse, som ikke er begrænset, […] [er det klart, at en regel, som begrænser deltagelsen, også begrænser den pågældende spillers ansættelsesmuligheder] [d]a deltagelse i sådanne kampe udgør en professionel spillers hovedbeskæftigelse«. Hvis det tillægges afgørende betydning, at et motorkøretøj kan importeres af en privatperson med henblik på ikke at blive anvendt på vejen, indebærer det, at der bortses fra motorkøretøjers » hovedbeskæftigelse «, på samme måde, som det er en tilsidesættelse af en professionel spillers hovedbeskæftigelse
at lægge til grund, at en basketball-spiller kan være ansat af en klub for ikke at spille turneringskampe. I begge tilfælde udgør den hindring, der opstår inden for medlemsstaten, faktisk en hindring af retten til fri bevægelighed til den stat.
3. Er BPM efter sit indhold en afgift vedrørende brugen af køretøjet inden for landets grænser i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, stk. 2?
43. Artikel 1, stk. 2, i direktiv 83/183 nævner særlige og/eller periodiske afgifter vedrørende brugen af personlige ejendele inden for landets grænser. Periodiske afgifter er afgifter, der betales med regelmæssige mellemrum, såsom vejafgifter, der opkræves i visse medlemsstater. I Nederlandene er Motorrijtuigenbelasting et godt eksempel på en vejafgift, som utvivlsomt falder uden for anvendelsesområdet for direktiv 83/183. Denne afgifts tilknytning til brugen af motorkøretøjet i Nederlandene, således som Kommissionen har påpeget det under retsmødet, fremgår klart af den omstændighed, at betaling af denne afgift kan stilles i bero, når bilen ikke er i brug (24) . Dette er logisk, hvis man tager i betragtning, at i løbet af den periode, hvor køretøjet ikke anvendes, vil dets ejer ikke være ansvarlig for nogen udgifter, der opstår som følge af dets brug inden for landet. Der er således en klar sammenhæng mellem afgiften og brugen af køretøjet.
44. Artikel 1, stk. 2, nævner ligeledes særlige skatter eller afgifter vedrørende brugen af køretøjer inden for landets område. Der er talrige eksempler på sådanne særlige skatter, som ikke betales med regelmæssige mellemrum, men som klart er forbundet med brugen af køretøjet, eksempelvis motorvejs- eller broafgifter. En person kan benytte en bestemt motorvej en enkelt gang, aldrig eller flere gange. Disse afgifter betales i modsætning til vejafgifter ikke med regelmæssige mellemrum. Der kan også være tale om særlige miljøafgifter, eksempelvis en afgift, der skal betales, for at motorkøretøjer kan køre ind og rundt i en bestemt naturpark, selv om afgiften skal betales uden hensyn til den tid, hvor bilen befinder sig inden for det beskyttede område.
45. Det kan også forekomme, at en særlig skat eller afgift, der opkræves en gang for alle, utvivlsomt er knyttet til brugen af køretøjet i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, stk. 2. Dette er tilfældet for så vidt angår den registreringsafgift, der opkræves i Nederlandene, parallelt med BPM, på tidspunktet for indregistreringen af bilen. Ifølge den beskrivelse, som blev givet under retsmødet af den nederlandske regering og af Kommissionen, er denne afgift, som i 2004 androg 47,20 EUR, klart forbundet med brugen af køretøjet i Nederlandene. Registreringsafgiften svarer efter sit indhold til en afgift, der har til formål at udligne de administrative omkostninger, der er forbundet med indregistreringen af køretøjet i denne medlemsstat.
46. Disse former for afgifter er, hvad jeg vil kalde »nemme eksempler« på afgifter, der falder uden for direktiv 83/183’s anvendelsesområde, for så vidt som de efter deres indhold er forbundet med brugen af køretøjet inden for landets område på en måde, som ikke blot er formel. Vurderingen af sådanne afgifters kendetegn viser, at der er en sammenhæng mellem opkrævningen heraf og omkostningerne forbundet med brugen af bilen, hvad enten der er tale om omkostninger til anlæg og vedligeholdelse af motorveje eller broer, eller miljømæssige eller administrative omkostninger. For så vidt angår BPM forholder det sig imidlertid anderledes.
47. Den nederlandske regering anførte under retsmødet, at BPM ikke har til formål at udligne de omkostninger, der er forbundet med brugen af køretøjer inden for landets område. Endvidere oplyste den, at provenuet fra BPM udgør en generel indtægt for staten, som tilfalder statskassen, og som ikke har nogen direkte forbindelse med omkostningerne forbundet med brugen af køretøjer på statens område (25) .
48. I lyset af de oplysninger, der er fremlagt for Domstolen, har BPM ikke efter sit indhold nogen forbindelse til de omkostninger, der er forbundet med brugen af køretøjet inden for den pågældende stats område. En sådan afgift er end ikke forbundet med de administrative omkostninger, der vedrører indregistreringen (herunder omkostningerne til nummerplader), som der allerede kompenseres for ved en anden særlig afgift, der opkræves af den nederlandske regering, og som også opkræves på tidspunktet for indregistrering af bilen.
49. Sidstnævnte omstændighed indebærer imidlertid ikke, i modsætning til det, som Kommissionen har gjort gældende, at en afgift som BPM for at være omfattet af artikel 1, stk. 2, skulle være begrænset til at udligne de administrative omkostninger forbundet med køretøjets indregistrering i Nederlandene. En sådan fortolkning af artikel 1, stk. 2, er for streng, og en ordlydsfortolkning baseret på den engelske sprogversion, som henviser til »motor vehicle registration fees«, taler ikk e afgørende til støtte for en sådan fortolkning. Efter min mening giver artikel 1, stk. 2, helt klart medlemsstaterne ret til at opkræve skatter eller afgifter på tidspunktet for indregistreringen eller på ethvert andet tidspunkt, forudsat at de er forbundet med brugen af køretøjet inden for landets område, forstået på den måde, at afgifterne efter deres indhold viser, at der er en sammenhæng mellem sådanne afgifter og de omkostninger (administrative eller andre omkostninger), der er forbundet med brugen af køretøjet inden for landets område.
50. Der er ikke en sådan sammenhæng mellem en afgift såsom BPM og brugen af køretøjet inden for Nederlandenes område, bortset fra den omstændighed, at betaling af afgiften skal ske ved indregistreringen, hvilket er et rent tilfældigt og formelt tegn på en sådan forbindelse, således som jeg har redegjort for ovenfor. Ydermere følger det direkte af den nederlandske lovgivning, at en sådan forbindelse med brugen ikke foreligger. Denne konklusion følger af den omstændighed, at den nederlandske lovgivning indrømmer fritagelse for BPM for motorkøretøjer, der hidrører fra udlandet (enten en medlemsstat eller et tredjeland), i tilfælde, hvor fritagelse for importafgifter ved overgang til fri omsætning følger af forordning nr. 918/83. Den nederlandske regering har i sit indlæg understreget, at betingelserne i forordning nr. 918/83 for fritagelse for fællesskabsimportafgift »finder anvendelse analogt« for så vidt angår indrømmelse af fritagelse for BPM. Denne henvisning til forordning nr. 918/83 »i analogi« kan ikke forenes med antagelsen om, at en afgift såsom BPM er en afgift, der efter sit indhold er forbundet med brugen af køretøjet i Nederlandene.
51. Der er ingen økonomisk rationel forklaring på, hvorfor BMP-loven og BMP-bekendtgørelsen skulle indrømme afgiftsfritagelse under henvisning til forordning nr. 918/83, således som de faktisk gør det, for en bil, der endeligt indføres af en person, der flytter sit sædvanlige opholdssted til Nederlandene, hvis BPM grundlæggende skulle anses for en afgift, der er forbundet med brugen af ejendele i den medlemsstat. En sådan fritagelse ville betyde, at den nederlandske lovgiver med fuldt overlæg gav alle nye borgere i Nederlandene status som »gratister« i forhold til alle andre brugere af motorkøretøjer, som har indregistreret deres biler i Nederlandene og nødvendigvis har betalt BPM. Privatpersoner, der flytter endeligt til Nederlandene med deres motorkøretøjer, ville få lov til at indregistrere deres biler dér og til at forårsage alle de omkostninger, som er forbundet med et sådant brug inden for landets område, i det store og hele på bekostning af alle andre borgere, som altid har boet i Nederlandene, og som har betalt BPM på tidspunktet for indregistrering af deres køretøjer. Dette ville være i direkte modstrid med formålet med artikel 1, stk. 2, i direktiv 83/183, som beskrevet oven for (26), idet bestemmelsen udtrykkeligt anerkender, at medlemsstaterne fortsat har ret til at pålægge »særlige og/eller periodiske skatter og afgifter vedrørende brugen af disse ejendele inden for landets grænser«.
52. Derimod vil afgiftsfritagelsen i den nederlandske lovgivning være fuldstændig logisk, hvis en afgift såsom BPM anses for at være en forbrugsafgift, som den nederlandske lovgiver – på grund af de store beløb, der er tale om, og den omstændighed, at alle forbrugsafgifter allerede er betalt i oprindelseslandet – havde besluttet at indrømme fritagelse for.
53. Denne konklusion er i overensstemmelse med formålet med den afgiftsfritagelsesordning, der er indført med direktiv 83/183, uanset den ikke ubetydelige uenighed mellem Kommissionen og den nederlandske regering, som skyldes, at den nederlandske regering ikke mener, at den er forpligtet i medfør af direktiv 83/183 til at indrømme fritagelse for BPM. Den nederlandske regering indrømmer fritagelse, men kun inden for de mere begrænsede rammer af forordning nr. 918/83 (27) . Under alle omstændigheder er formålet med den fritagelse, der indrømmes i medfør af BPM-loven og BPM-bekendtgørelsen, og formålet med den fritagelse, der indrømmes i medfør af direktiv 83/183, grundlæggende det samme. I dette omfang kan en afgift såsom BPM ikke i nederlandsk ret rationelt set anses for at være en afgift, der er forbundet med brugen af køretøjet inden for landets grænser. I denne forbindelse må jeg lægge til grund, at en beslutning som den, der er truffet af den nederlandske lovgiver på afgiftsområdet, om at indrømme fritagelse for BPM i analogi med en importafgift, hviler på et økonomisk rationelt grundlag, og ikke er udtryk for økonomisk irrationel generøsitet, som ydermere ville indebære en forskelsbehandling af alle bilejere, der altid har boet i Nederlandene.
54. Det følger endvidere af de oplysninger, som Kommissionen fremlagde under retsmødet, og som ikke er bestridt af den nederlandske regering, at grundlaget for beregningen af BPM er køretøjets nettolistepris, som grundlæggende svarer til den anslåede salgspris for køretøjet, der fastsættes på dagen for tildeling af nummerplader, eller for et brugt køretøj, på dagen for den første ibrugtagning fratrukket moms og BPM. BMP’s procentuelle andel udgør 45% fratrukket et vist fast beløb afhængigt af bilens alder.
55. For det første indebærer den omstændighed, at BPM udgør et stort beløb, i praksis en afgørende hindring af varernes frie bevægelighed til Nederlandene, således som Kommissionen har gjort gældende, og er således i strid med direktiv 83/183’s formål, således som det fremgår af direktivets artikel 1, stk. 1. Det betyder ikke, at afgifter forbundet med brugen ikke kan være høje. Sådanne afgifter kan afgjort være høje, men kun i det omfang, at det kan godtgøres, at der rent faktisk er en sammenhæng med brugen af godet inden for landet, hvilket ikke er tilfældet i nærværende sag. Spørgsmålet om, hvor høj en afgift skal være for at blive anset for at være for høj, er svært at besvare, men det er helt sikkert ikke svært at sige i nærværende sag, at afgiften er så høj, at det bliver forholdsvis umuligt at udlede nogen forbindelse med brugen af køretøjet. Beregningen af afgiften på grundlag af køretøjets listepris (som er relevant for købsbeslutningen) er yderligere bevis for afgiftens karakter af en forbrugsafgift.
56. For det andet viser afgiftssatsens størrelse og den omstændighed, at grundlaget for beregningen af BPM er køretøjets listepris, og ikke engang f.eks. motorstørrelsen, at afgiften helt klart har til formål at skabe indtægter for staten (28) . En afgift såsom BPM med disse kendetegn kan ikke anses for i praksis at være forbundet med brugen af ejendelen inden for landets grænser, men er snarere en forbrugsafgift, der normalt opkræves ved en privatpersons endelige indførsel af et køretøj til Nederlandene.
4. Har BPM virkning som en forbrugsafgift i den forstand, hvori begrebet er anvendt i artikel 1, stk. 1, i direktiv 83/183?
57. Andre oplysninger, som er fremlagt af Kommissionen, og som ikke er bestridt af den nederlandske regering, taler til støtte for konklusionen om, at en afgift såsom BPM er en forbrugsafgift som omhandlet i artikel 1, stk. 1, trods den rent tilfældige tidsmæssige omstændighed, som ensidigt er bestemt af staten, at den ikke opkræves ved indførslen, men på tidspunktet for indregistreringen.
58. Ifølge Kommissionen blev BPM indført i 1993 og havde til formål at erstatte den gældende ordning om en særlig forbrugsafgift af motorkøretøjer (bijzondere verbruiksbelasting van personenautos, herefter »BVB«), for hvilken den afgiftsudløsende begivenhed var importen eller leveringen af køretøjet, og ikke dets indregistrering. Importafgifter af ejendele indført fra en medlemsstat var ikke længere lovlige efter den 31. december 1992, og derfor havde BPM-loven, ifølge Kommissionen, blot ved at bestemme, at afgiften skulle opkræves på et andet tidspunkt, til formål at fastholde provenuet fra BVB.
59. Domstolen har allerede i en anden sammenhæng taget stilling til den nederlandske BVB, nemlig i Wisselink-dommen (29), som vedrørte spørgsmålet, om BVB var forenelig med fællesskabsbestemmelserne om merværdiafgift. BVB blev kun opkrævet én gang og blev overvæltet i det hele til næste omsætningsled uden yderligere afgiftsopkrævning, og BVB androg 18,2% for den del af listeprisen, der var lig med eller mindre end 10 000 HFL, og 27,3% for den del af listeprisen, der oversteg dette beløb (30) . BPM-loven henviser udtrykkeligt til BVB i artikel 9, stk. 8, som bestemmer, at beløbet svarende til BVB skal fratrækkes den listepris, der anvendes til beregning af BPM, hvis datoen for udstedelse af nummerpladen, eller datoen for første ibrugtagning af køretøjet, var før den 1. januar 1993, da BVB, men ikke BPM eksisterede. På samme måde som BPM-beløbet ikke er inkluderet i listeprisen, er beløbet for den dagældende BVB også fratrukket denne listepris.
60. Det er derfor BPM-loven selv, der udtrykkeligt anerkender sammenhængen mellem BPM og den dagældende særlige forbrugsafgift. Selv hvis den foreliggende sag vurderes med udgangspunkt i den fortolkning, der blev lagt til grund i en anden sammenhæng i dommen i sagen Kommissionen mod Belgien (31), er forholdet mellem disse to afgifter efter min mening stærkt nok til at ophæve »den begrebsmæssige forskel mellem de forhold, der udløser de to afgifter« (32) .
61. For så vidt angår BVB fastslog Domstolen i Wisselink-dommen, at det – selv om den ikke havde karakter af en omsætningsafgift – »er en forbrugsafgift, hvis beskatningsgrundlag er proportionalt med prisen for personbiler […]«. »[Den] opkræves [kun] én gang, nemlig ved levering fra fabrikanten eller ved indførsel, og den overvæltes derefter fuldt ud på det følgende omsætningsled, uden at der sker en ny opkrævning af afgift. Yderligere kan den betalte afgift ikke fradrages, men udgør en integrerende del af køretøjets kostpris« (33) . Det samme gælder for så vidt angår BPM, idet afgiftsbeløbet, når det er betalt, uigenkaldeligt bliver integreret i bilens pris i senere omsætningsled (dvs. der er ingen mulighed for godtgørelse eller berostillelse) og vil blive overvæltet på senere erhververe af bilen. Dette er karakteristisk for en forbrugsafgift og ikke for en periodisk eller særlig afgift forbundet med brugen af køretøjet, således som beskrevet ovenfor.
62. Som en forbrugsafgift, der på tidspunktet for indregistreringen i praksis påvirker importen af motorkøretøjer, udgør BPM et eksempel på den type hindringer for personernes frie bevægelighed inden for Fællesskabet, som direktiv 83/183 havde til formål at fjerne. Det er tilstrækkeligt at forestille sig en situation, hvor A, som bor og arbejder i medlemsstat X, køber en bil i denne medlemsstat, og betaler en afgift såsom BPM i denne stat på tidspunktet for indregistreringen af køretøjet. Et år senere flytter han til medlemsstat Y for at arbejde. I denne medlemsstat skal A indregistrere køretøjet og igen betale en afgift med BPM’s indhold. Hvis A efter udløbet af dette år beslutter at flytte til en anden medlemsstat (eller sågar vende tilbage til medlemsstat X…), vil han for tredje gang skulle betale en afgift såsom BPM. A ville skulle betale en meget høj »pris«, hver gang han flytter fra én medlemsstat til en anden, mere eller mindre svarende til en tredjedel af bilens listepris. Bilens kostpris bliver fordoblet for A, selv om dens markedsværdi falder. Hvis A var blevet i medlemsstat X, ville han ikke have lidt et sådant tab, selv om brugen af køretøjet i vidt omfang ville have været den samme.
63. Efter min mening er en afgift såsom den nederlandske BPM, der opkræves en gang for alle på tidspunktet for indregistreringen af et motorkøretøj efter dets indførsel, og som beregnes på grundlag af bilens listepris, og som integreres i bilens pris og overvæltes i senere omsætningsled, og som ikke efter sit indhold har forbindelse med omkostningerne forbundet med brugen af køretøjet inden for landets grænser, ikke en afgift, der falder uden for direktiv 83/183’s anvendelsesområde i henhold til artikel 1, stk. 2, men er snarere en forbrugsafgift, der normalt opkræves for personlige ejendele, der endeligt indføres af en privatperson, der flytter sit sædvanlige opholdssted fra én medlemsstat til en anden i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, stk. 1, i direktiv 83/183, som er den fællesskabsretsakt, der finder anvendelse.
C – Domstolens kompetence til at fortolke bestemmelser i en fællesskabsretsakt, som finder anvendelse i medfør af national ret
64. Hvis Domstolen finder, at direktiv 83/183 ikke finder anvendelse i tvisten i hovedsagen, vil det være nødvendigt at besvare Hoge Raads spørgsmål om fortolkningen af visse begreber og bestemmelser i forordning nr. 918/83.
65. Der er ingen tvivl om, at forordning nr. 918/83 finder anvendelse i den foreliggende sag for Hoge Raad alene i kraft af en henvisning i nederlandsk ret. Forordningen finder anvendelse på import af personlige ejendele fra tredjelande og angår fritagelse for fællesskabsimportafgift. Forordningen finder derfor ikke anvendelse i forbindelse med endelig indførsel fra en medlemsstat (34) .
66. Domstolen har imidlertid fastslået, at den har kompetence til at fortolke fællesskabsretsakter efter anmodning fra nationale domstole i medfør af artikel 234 EF i tilfælde, hvor det følger af national ret, at sådanne bestemmelser skal finde anvendelse, således som det er tilfældet i nærværende sag (35) . Jeg vil ikke anbefale Domstolen at afvige fra denne praksis i forbindelse med den foreliggende sag. Domstolens afgørelser har været klare i den forbindelse. I Dzodi-dommen fastslog Domstolen, at »[der] består […] for Fællesskabets retsorden en åbenbar interesse i, at enhver fællesskabsretlig bestemmelse fortolkes ensartet, uanset de vilkår, hvorunder bestemmelsen skal anvendes, således at senere fortolkningsuoverensstemmelser undgås« (36) . Det tilkommer herefter de nationale retter at anvende de således fortolkede fællesskabsretlige bestemmelser eller begreber under hensyn til de faktiske og retlige omstændigheder ved den retssag, som de behandler (37) .
D – Begrebet »personlige ejendele« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 918/83
67. Hoge Raads første spørgsmål angår fortolkningen af begrebet personlige ejendele i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, stk. 2, litra c), i forordning nr. 918/83, som definerer »personlige ejendele« som »genstande, der er beregnet til de pågældendes personlige brug eller til brug i deres husholdning. »Personlige ejendele« omfatter specielt […] motorkøretøjer til privat brug«. Det bestemmes videre, at »»[p]ersonlige ejendele« omfatter endvidere […] transportabelt værktøj, udstyr eller instrumenter, der er nødvendige for udøvelsen af den pågældendes erhverv. Disse genstande må ikke ved deres beskaffenhed eller mængde give anledning til formodning om, at indførslen sker i erhvervsmæssigt øjemed […].«
68. Dette spørgsmål er opstået, fordi køretøjet – selv om det på tidspunktet for indførslen til Nederlandene i 1998 fuldt ud var ejet af J.H.M. Feron og beregnet til hans private brug – indtil den 15. december 1998 ikke tilhørte ham, men blev stillet til rådighed af hans arbejdsgiver, ikke blot til hans personlige brug, men også til brug i forbindelse med hans ansættelse hos Océ.
69. Begrebet personlige ejendele i artikel 1, stk. 2, litra c), gør ikke definitionen af et køretøj som en »personlig ejendel« afhængig af, at den pågældende person fuldt ud ejer genstanden i en bestemt periode forud for indførslen. Det er tilstrækkeligt, at køretøjet er »beregnet til de pågældendes personlige brug eller til brug i deres husholdning«, for at det kan anses for at være en personlig ejendel. I modsætning til det, den nederlandske regering har gjort gældende, ændrer den omstændighed, at J.H.M. Feron ikke var ejer af bilen i de seks måneder, der gik forud for den dato, hvor han flyttede sit sædvanlige opholdssted fra Østrig, ikke definitionen af køretøjet som hans »personlige ejendel«.
70. Det er klart, at på tidspunktet for indførslen skal den personlige ejendel – efter at være blevet defineret som sådan i overensstemmelse med artikel 1, stk. 2, litra c) – tilhøre den pågældende person, for at der kan indrømmes fritagelse for importafgift. Ydermere stilles der i artikel 3, litra a), i forordning nr. 918/83 krav om tilknytning til den »personlige ejendel« før indførslen, hvilket er en forudgående betingelse for fritagelse for importafgift. Ifølge artikel 3, litra a), vurderes en sådan tilknytning ikke ud fra ejerforholdet, men snarere i forhold til »besiddelse« og »brug« i en vis periode inden indførslen.
71. Under alle omstændigheder er disse betingelser, som skal opfyldes for at der kan indrømmes afgiftsfritagelse for personlige ejendele, ikke betingelser for, at de pågældende ejendele kan karakteriseres som »personlige ejendele«. Selv hvis disse betingelser for afgiftsfritagelse ikke er opfyldt, kan ejendelene fortsat være den pågældende persons »personlige ejendele« som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra c) (selv om der ikke kan indrømmes afgiftsfritagelse), for så vidt som de er beregnet til hans »personlige brug«.
72. Spørgsmålet er, om begrebet personlige ejendele i artikel 1, stk. 2, litra c), skal begrænses til ejendele, der er »beregnet til personligt brug« udelukkende
for den pågældende person på det sædvanlige opholdssted i den relevante periode på seks måneder. Dette ville ifølge den nederlandske regering være begrundet i behovet for en streng fortolkning af fritagelsesbestemmelser som den, der er genstand for denne sag. Den nederlandske regering har derfor foreslået, at adjektivet »udelukkende« skal tilføjes for at afgrænse »personligt brug« med henblik på definitionen af »personlige ejendele« som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra c).
73. Dette er efter min mening en særdeles streng fortolkning. Den indebærer, at alle goder, som – til trods for, at de udelukkende er beregnet til den pågældende persons personlige brug på tidspunktet for indførslen – også blev anvendt til brug for denne persons erhverv i løbet af de seks måneder, der gik forud for ændringen af opholdsstedet, ikke vil være omfattet af begrebet personlige ejendele. En så streng fortolkning skal for at kunne tiltrædes være begrundet i formålene med den afgiftsfritagelsesordning, der er indført i afsnit I i kapitel I i forordning nr. 918/83 (38) .
74. Det fremgår af præamblen til forordning nr. 918/83, at en sådan afgiftsfritagelse har til formål at hindre beskatning »under visse klart afgrænsede forhold, hvor der på grund af de særlige omstændigheder, hvorunder varerne indføres, ikke er behov for at anvende de sædvanlige foranstaltninger til beskyttelse af økonomien«. Desuden ville hensynet til at lette etableringen af et nyt opholdssted i medlemsstaterne, såvel som arbejdet for toldmyndighederne i medlemsstaterne, blive gjort vanskeligere, hvis personlige ejendele, som indføres uden noget kommercielt formål, skulle pålægges afgift ved indførslen (39) .
75. Hensynet til importens ikke-erhvervsmæssige art er af særlig betydning for vurderingen. Dette fremgår klart af artikel 1, stk. 2, litra c), sidste punktum, i forordning nr. 918/83, som afgrænser begrebet personlige ejendele negativt, ved at angive, at disse ejendele »[…] ikke ved deres beskaffenhed eller mængde [må] give anledning til formodning om, at indførslen sker i erhvervsmæssigt øjemed« (40) . Hvis man endvidere tager i betragtning, at sådanne afgiftsfritagelser navnlig angår fysiske personer og deres familiers personlige sfære og ikke har nogen væsentlig indflydelse på medlemsstaternes skattemæssige ressourcer, er der ingen begrundelse for den strenge fortolkning af begrebet personligt brug, som den nederlandske regering har foreslået (41) .
76. Til brug for definitionen af en vis genstand som en privatpersons personlige ejendel er det relevante kriterium ikke, om denne genstand blev anvendt til brug for hans erhverv eller profession i perioden forud for indførslen (42) . En sådan brug er ikke til hinder for, at genstanden kan anses for at være en personlig ejendel. Det relevante kriterium er snarere, om den pågældende indførsel er af ikke-erhvervsmæssig art. De oplysninger, som Hoge Raad har givet, peger ikke på, at J.H.M. Feron skulle have indført sin bil i erhvervsmæssigt øjemed.
77. Det kan derfor ikke antages, at begrebet »personligt brug« skal fortolkes således, at der stilles krav om, at genstanden »udelukkende er anvendt til personligt brug« i oprindelsesstaten i løbet af de foregående seks måneder. Fællesskabslovgiver har ikke tilføjet en sådan betingelse, og der er ingen grund til, at begrebet skulle fortolkes på denne måde (43) .
E – Begrebet »besiddelse« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 918/83
78. Hoge Raad ønsker med andet og tredje spørgsmål nærmere bestemt oplyst, om en privatperson er i besiddelse af visse ejendele (såsom et motorkøretøj) i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 3 i forordning nr. 918/83, når denne person er den eneste, som anvender det, og har fået en forkøbsret af arbejdsgiveren, der var ejer af ejendelen på leveringstidspunktet, og efterfølgende gjorde brug af denne mulighed før ændringen af opholdsstedet fandt sted.
79. Domstolen har fastslået, at »[d]et følger af såvel kravene om en ensartet anvendelse af fællesskabsretten som af lighedsprincippet, at ordlyden af en fællesskabsretlig bestemmelse, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med hensyn til fastlæggelsen af dens betydning og rækkevidde, normalt i hele Fællesskabet skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning, som skal søges under hensyntagen til bestemmelsens kontekst og formålet med den pågældende ordning« (44) .
80. Artikel 3 i forordning nr. 918/83 stiller krav om, at genstande, som ikke kan fortæres, har været i besiddelse og benyttet af den pågældende person i mindst seks måneder, inden den pågældende ophørte med at have sit sædvanlige opholdssted i tredjelandet. Dette krav er stillet med henblik på at hindre, at afgiftsfritagelse bliver et incitament til pludselige og eventuelt omfattende erhvervelser af ejendele umiddelbart før ændringen af opholdsstedet. Ved at stille krav om besiddelse i en vis periode har fællesskabslovgiver beskrevet den tilknytning mellem privatpersonen og de personlige ejendele, som er nødvendig for at undgå sådanne uønskede virkninger.
81. Begrebet »besiddelse« er et velkendt juridisk begreb, der er omdiskuteret i de fleste retssystemer. Overordnet set, og efter en fælles opfattelse, er besiddelse karakteriseret ved den faktiske relation, der består i forhold til en genstand, uanset ejerforhold (45) . Det indebærer, at en person udøver faktisk kontrol over en genstand, enten selv eller ved hjælp af en anden. Sagt på en anden måde er besiddelse i sidste ende dét, at det udadtil fremstår, som om besidderen har en ejendomsret over genstanden, som ikke behøver være ejerskab, men som kan være en mere begrænset ejendomsret. Herefter er der klare forskelle mellem de forskellige retssystemer, fordi det er forståelsen af ejendomsrettigheders struktur, der er tale om (46) . Jeg er derfor ikke tilhænger af den mulighed, som Hoge Raad nævner for at fortolke det retlige begreb besiddelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 3 i forordning nr. 918/83, med henvisning til fælles sprogbrug eller generelt anerkendte opfattelser (47) . En sådan fortolkning ville ikke blot ikke tage hensyn til for begrebet besiddelses åbenbare retlige natur, men ville også gøre det særligt vanskeligt at opnå en ensartet fortolkning af dette begreb i artikel 3 i forordning nr. 918/83.
82. En selvstændig fortolkning, som tager hensyn til konteksten og formålet med kravet om besiddelse i artikel 3 i forordning nr. 918/83, må tage udgangspunkt i visse grundlæggende konstateringer, som er forenelige med den fælles forståelse af begrebet besiddelse i medlemsstaterne: for det første, at en privatperson kan være i besiddelse af en vis genstand, hvis han har de facto kontrol over denne genstand, selv om han ikke er ejer af den og ikke hævder at være det, og for det andet, at da fællesskabslovgiver anvendte begrebet besiddelse i artikel 3, havde den helt sikkert ikke til hensigt, at betydningen af dette begreb skulle afhænge af fortolkningen i hvert enkelt retssystem af principperne om besiddelse og ejendomsret.
83. Det forholder sig nødvendigvis på denne måde, selv om spørgsmålet om, hvorvidt der er tale om besiddelse af en bestemt genstand, i princippet vil afhænge af de gældende regler om besiddelse i den stat, hvor genstand befinder sig, på samme måde som vurderingen af, om der er tale om en ejendomsret og/eller udstrækningen af denne, vil være afhængig af de nationale regler, der finder anvendelse på det sted, hvor ejendommen er beliggende, dvs. reglen om lex situs (48) . Hvis denne regel blev lagt til grund for fortolkningen af begrebet besiddelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 3 i forordning nr. 918/83, ville det imidlertid være umuligt at opnå en ensartet anvendelse af ordningen med fritagelse for importafgift for så vidt angår personlige ejendele på grund af de forskellige opfattelser i retssystemerne vedrørende ejendomsret og følgelig også besiddelse (49) .
84. I et sådant tilfælde ville det med henblik på afgørelsen af, om en bestemt person fra et tredjeland var i besiddelse af en bestemt personlig ejendel, være nødvendigt at fastslå, om denne person skulle anses for at være besidder i henhold til lovgivningen i hans oprindelsesstat. Begrebet besiddelse ville således variere afhængigt af den særlige lovgivning på det sted, hvor genstanden befinder sig i den seksmånedersperiode, der er nævnt i artikel 3. I relation til forordning nr. 918/83, som angår afgiftsfritagelse i tilfælde af, at opholdsstedet flyttes fra tredjelande, ville en sådan situation indebære, at begrebet ville have lige så mange forskellige betydninger, som der er retssystemer i verden. Dette ville ikke blot lægge en enorm byrde på de nationale myndigheder, navnlig toldmyndighederne, som ville være tvunget til at være bekendt med reglerne om besiddelse i et næsten uendeligt antal retssystemer, men ville også medføre manglende ensartethed for så vidt angår de rettigheder, der følger af forordning nr. 918/83 (50) .
85. Efter min mening er det – for at sikre de formål, der ligger til grund for, at begrebet besiddelse blev medtaget i artikel 3 – tilstrækkeligt, at privatpersonen i løbet af den relevante periode på seks måneder havde eksklusiv ret til brugen af den pågældende genstand, som kunne gøres gældende over for ejeren, og som ville gøre det muligt for besidderen at blive ejer. En sådan ret behøver ikke at være karakteriseret som en ejendomsret ifølge lovgivningen i tredjelandet, hvor det sædvanlige opholdssted var. Det er tilstrækkeligt, at der er tale om en kvalificeret ret i den forstand, at den kan lægges til grund for et krav, der kan gøres gældende over for ejeren i tilfælde af tilsidesættelse af retten.
86. Jeg foreslår derfor subsidiært Domstolen, for det tilfælde, at direktiv 83/183 fastslås ikke at finde anvendelse, at besvare Hoge Raads andet og tredje spørgsmål således, at når en privatperson har den pågældende genstand til sin fulde rådighed og til sin eksklusive brug, herunder personligt brug, med en udtrykkelig forkøbsret, som er givet ham af arbejdsgiveren, som var ejer af genstanden på leveringstidspunktet, skal denne privatperson anses for at være i besiddelse af en sådan genstand i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 3 i forordning nr. 918/83.
III – Forslag til afgørelse
87. Jeg foreslår derfor Domstolen at besvare de spørgsmål, der er forelagt af den nationale ret, således:
»En afgift såsom den nederlandske BPM, der opkræves en gang for alle på tidspunktet for indregistreringen af et motorkøretøj efter dets indførsel, og som beregnes på grundlag af bilens listepris, og som integreres i bilens pris og overvæltes i senere omsætningsled, og som ikke efter sit indhold har forbindelse med omkostningerne forbundet med brugen af køretøjet inden for landets grænser, er ikke en afgift, der falder uden for direktiv 83/183’s anvendelsesområde i henhold til artikel 1, stk. 2, men er i stedet en forbrugsafgift, der normalt opkræves for personlige ejendele, der endeligt indføres af en privatperson, der flytter sit sædvanlige opholdssted fra én medlemsstat til en anden i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, stk. 1, i direktiv 83/183, som er den fællesskabsretsakt, der finder anvendelse.«
(1) .
(2)
–	EFT 1983 L 105, s. 1.
(3)
–	EFT 1983 L 105, s. 64.
(4)
–	Direktiv 83/183 og forordning nr. 918/83 blev offentliggjort samme dag som direktiv 83/181/EØF om fastlæggelse af anvendelsesområdet for artikel 14, stk. 1, litra d), i direktiv 77/388/EØF for så vidt angår fritagelse for merværdiafgift ved visse former for endelig indførsel af goder, EFT 1983 L 105, s. 38, og direktiv 83/182/EØF om afgiftsfritagelse inden for Fællesskabet ved midlertidig indførsel af visse transportmidler, EFT 1983 L 105, s. 59. Alle disse direktiver har tilsammen med forordning nr. 918/83 til formål at skabe en ensartet ordning for afgiftsfritagelse for indførsel af goder inden for Fællesskabet.
(5)
–	Sag C-280/91, Weissman, Sml. 1993 I, s. 971, præmis 17.
(6)
–	EFT 1991 L 376, s. 1.
(7)
–	EFT 1991 L 76, s. 1.
(8)
–	Nyere sager ved Domstolen (sag C-387/01, Weigel, forslag til afgørelse fremsat af generaladvokat Tizzano den 3.7.2003, og sag C-365/02, Lindfors, forslag til afgørelse fremsat af generaladvokat Stix-Hackl den 4.3.2004), som stadig verserer, vedrører spørgsmålet, om afgifter såsom NoVA og Autovero, som skal erlægges i henholdsvis Østrig og Finland, er omfattet af den afgiftsfritagelse, der er fastsat i direktiv 83/183, i forbindelse med en privatpersons endelige indførsel af et motorkøretøj, når denne flytter sit sædvanlige opholdssted fra én medlemsstat til en anden. Umiddelbart inden nærværende forslag til afgørelse afsagde Domstolens Anden Afdeling dom i Weigel-sagen, som delvist afviger fra den vurdering, der lægges til grund i nærværende forslag.
(9)
–	EF-traktatens artikel 99 (nu artikel 93 EF), som er retsgrundlag for direktiv 83/183, bestemmer, at »Rådet […] vedtager bestemmelser om harmonisering af lovgivningerne vedrørende omsætningsafgifter, punktafgifter og andre indirekte skatter, i det omfang en sådan harmonisering er nødvendig for at sikre det indre markeds oprettelse og funktion […]«.
(10)
–	Jf. anden betragtning i præamblen til direktiv 83/183.
(11)
–	Artikel 2, stk. 2, litra a), bestemmer, at der kun skal indrømmes afgiftsfritagelse for personlige ejendele, som »er erhvervet i overensstemmelse med de almindelige beskatningsregler, som gælder for en medlemsstats hjemmemarked, og for hvilke der i forbindelse med udførsel ikke indrømmes nogen fritagelse for eller godtgørelse af omsætningsafgifter, punktafgifter eller andre forbrugsafgifter«.
(12)
–	Det er værd at nævne, at Det Økonomiske og Sociale Udvalg fandt, at »direktivforslaget [er] et væsentligt skridt […] og [det vil] i sine følger for privatpersoner […] være af betydelig psykologisk værdi«. Jf. Udtalelse om forslag til Rådets direktiv om afgiftsfrihed ved endelig indførsel af personlige ting tilhørende private, EFT 1976 C 131, s. 49.
(13)
–	Se den danske regerings indlæg i Lindfors-sagen.
(14)
–	Se generaladvokat Stix-Hackls forslag til afgørelse i Lindfors-sagen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, punkt 39.
(15)
–	Sag C-451/99, Cura Anlagen mod Auto Service, Sml. 2002 I, s. 3193, præmis 40.
(16)
–	Cura Anlagen-dommen, præmis 41.
(17)
–	Cura Anlagen-dommen, præmis 40 (min fremhævelse).
(18)
–	I sin udtalelse, nævnt i fodnote 12 ovenfor, anførte Det Økonomiske og Sociale Udvalg udtrykkeligt vedrørende direktiv 83/183, at »[f]orslaget er meget liberalt, og Udvalget håber derfor, at gennemførelsesbestemmelserne bliver så præcise, at eventuelt misbrug ikke får medlemsstaterne til igen at bringe princippet om afgiftsfrihed i fare«.
(19)
–	Generaladvokat Stix-Hackls forslag til afgørelse i Lindfors-sagen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, punkt 56.
(20)
–	Sag 391/85, Kommissionen mod Belgien, Sml. 1988, s. 579.
(21)
–	Forslag til afgørelse i sagen Kommissionen mod Belgien, punkt 44.
(22)
–	I den forbindelse skal det understreges, at det følger af artikel 2, stk. 1, at »[v]ed »personlige ejendele« forstås […] ejendele til de pågældendes personlige brug eller til brug i deres husholdning. Disse ejendele må hverken efter deres beskaffenhed eller mængde
give anledning til formodning om, at indførslen sker i erhvervsmæssigt øjemed […]« (min fremhævelse).
(23)
–	Sag C-176/96, Lehtonen og Castors Braine, Sml. 2000 I, s. 2681, præmis 49 og 50.
(24)
–	Det følger af artikel 19 i loven om vejafgifter (Wet van 16.12.1993 tot vastselling van de Wet op de motorrijtuigenbelasting 1994), at for et køretøj med en nummerplade, der enten er stillet i bero eller annulleret, vil denne afgift ikke blive opkrævet. Ifølge artikel 6 i Wet van 21.4.1994 houdende vervanging van de Wegenverkeerswet, som artikel 19 i loven om vejafgifter henviser til, kan ejeren af køretøjet anmode om, at nummerpladen stilles i bero.
(25)
–	Den nederlandske regering har gjort gældende, at det samme er tilfældet for så vidt angår den nederlandske vejafgift (Motorrijtuigenbelasting). Ikke desto mindre kan denne afgift, således som Kommissionen har påpeget, stilles i bero, hvis bilejeren beslutter ikke at anvende bilen enten i en vis periode eller for altid, inden for landets område, og kan derved undgå at skulle bidrage til afholdelsen af disse omkostninger. Dette gælder ikke for så vidt angår BPM. Denne afgift opkræves kun én gang, nemlig på det tidspunkt, hvor køretøjet indregistreres, og kan ikke tilbagebetales, end ikke delvis, til bilejeren, hvis køretøjet af en eller anden grund (salg til en køber i et andet land, ejerens efterfølgende ændring af bopæl, ulykke med dødelig udgang mv.) ikke længere anvendes på Nederlandenes område.
(26)
–	Jf. punkt 30 i dette forslag til afgørelse.
(27)
–	I modsætning til forordning nr. 918/83 gør artikel 2, stk. 2, i direktiv 83/183 ikke afgiftsfritagelse afhængig af, at ejendelen har været i den pågældende persons besiddelse inden for de seneste seks måneder på hans sædvanlige opholdssted i oprindelsesstaten. Direktiv 83/183 stiller alene krav om, at motorkøretøjet har været brugt af den pågældende person i oprindelsesmedlemsstaten i en periode på mindst seks måneder før ændringen af opholdsstedet.
(28)
–	Dette grundlæggende formål om at skabe indtægter for staten ved hjælp af BPM hviler væsentligt tungere end endog visse miljømæssige hensyn, hvilket eksempelvis er tydeligt i relation til størrelsen af de fradrag fra den grundlæggende 45%-sats, der er tilladt i medfør af BPM-loven.
(29)
–	Forenede sager 93/88 og 94/88, Wisselink m.fl., Sml. 1989, s. 2671.
(30)
–	Se generaladvokat Mischos forslag til afgørelse i Wisselink-sagen, punkt 2.
(31)
–	Jf. fodnote 20 ovenfor.
(32)
–	Dommen i sagen Kommissionen mod Belgien, præmis 25.
(33)
–	Wisselink-dommen, præmis 20.
(34)
–	Jf. i denne forbindelse generaladvokat Tizzanos forslag til afgørelse i Weigel-sagen, punkt 62.
(35)
–	Jf. sag C-247/97, Schonbroodt, Sml. 1998 I, s. 8095, præmis 13 og 14, hvor Domstolen fastslog, at den havde kompetence til at fortolke en vis bestemmelse i forordning nr. 918/83, som var gjort anvendelig i medfør af belgisk ret.
(36)
–	Forenede sager C-297/88 og C-197/89, Massam Dzodzi, Sml. 1990 I, s. 3763, præmis 37.
(37)
–	Sag C-231/89, Gmurzynska-Bscher, Sml. 1990 I, s. 4003, præmis 21. Jf. ligeledes sag C-2/95, Leur-Bloem, Sml. 1997 I, s. 4161, præmis 32 og 34.
(38)
–	Det følger klart af eksempelvis dommen i sag C-287/00, Kommissionen mod Tyskland, Sml. 2002 I, s. 5811, præmis 45-48, og i sag 348/87, Stichting Uitvoering Financiële Acties, Sml. 1989, s. 1737, præmis 13 og 14, at en streng fortolkning i forbindelse med afgiftsfritagelsesordninger skal være begrundet i formålene med sådanne ordninger.
(39)
–	Se navnlig generaladvokat Saggios forslag til afgørelse i sag C-394/97, Heinonen, Sml. 1999 I, s. 3599, punkt 16, med udtrykke lig henvisning til forordning nr. 918/83, sammenholdt med Rådets direktiv 69/169/EØF af 28.5.1969 om harmonisering af lovgivning om fritagelse for omsætningsafgifter og punktafgifter ved indførsel i den internationale rejsetrafik. Se ligeledes Heinonen-dommen, præmis 24.
(40)
–	Jf. for så vidt angår begrundelsen for disse selvstændige fritagelser for importafgift »forslag til Rådets forordning om en fællesskabsordning vedrørende fritagelse for import- og eksportafgifter (fremsat af Kommissionen for Rådet)«, KOM(79) 104, endelig udg., Bruxelles. 12.3.1979, punkt 4.
(41)
–	Jf. udtalelse om forslag til Rådets forordning om en fællesskabsordning vedrørende fritagelse for import- og eksportafgifter, EFT 1980 C 72, s. 20 og 21, hvor Det Økonomiske og Sociale Udvalg bemærkede, at »[m]an burde således få det til at fremgå meget klart, at der er tale om problemer, der vedrører enkeltpersoners eller familiers almindelige tilværelse, og som derfor ikke bør behandles restriktivt. Hertil kommer, at de varer, der afgiftsfritages, er varer, der indføres under sådanne omstændigheder, at de ikke kan udsætte tilsvarende EF-produkter for nogen reel konkurrence eller være årsag til, at medlemslandene mister indtægter i form af manglende betaling af skatter«. Senere i udtalelsen vedrørende definitionen af personlige ejendele foreslog Udvalget, at »rideheste« skulle erstattes med »ridedyr« (en ændring, som efterfølgende blev accepteret som »ridedyr«) med følgende kommentar: »[s]elv om fortegnelsen ikke gør krav på at være fuldstændig, bør man undgå udtryk, der kan bruges til at indskrænke bestemmelsens rækkevidde«.
(42)
–	Det er afgørende, at artikel 1, stk. 1, litra c) i forordning nr. 918/83 udtrykkeligt foreskriver, at »»Personlige ejendele« omfatter endvidere […] transportabelt værktøj, udstyr eller instrumenter, der er nødvendige for udøvelsen af den pågældendes erhverv. Disse genstande må ikke ved deres beskaffenhed eller mængde give anledning til formodning om, at indførslen sker i erhvervsmæssigt øjemed […].«
(43)
–	Det blev i en anden sammenhæng bekræftet, at Rådet ved vedtagelsen af bestemmelser om fritagelse for importafgifter skal tage hensyn til »retssikkerhedshensyn og de vanskeligheder, de nationale toldvæsener står over for« (sag 58/85, Ethicon, Sml. 1986, s. 1131, præmis 12). Sådanne bestemmelser skal fortolkes ud fra objektive kriterier, der udledes af deres ordlyd.
(44)
–	Jf. sag 327/82, Ekro, Sml. 1984, s. 107, præmis 11, sag C-287/98, Linster, Sml. 2000 I, s. 6917, præmis 43, og sag C-357/98, Yiadom, Sml. 2000 I, s. 9265, præmis 26.
(45)
–	Jf. Beekhuis, Jacob H., »Structural Variations in Property Law – Civil Law«, International Encyclopedia of Comparative Law, bind VI, Property and Trust, kapitel 2, J.C.B. Mohr, 1972, s. 18, og Lawson, F.H., »Structural Variations in Property Law – Common Law«, op. cit. s. 24.
(46)
–	Jf. Sacco, Rodolfo, »Possesso (Diritto Privato)«, Enciclopedia del Diritto, bind XXXIV, Guiffrè, s. 491-519, særligt s. 496-499 og s. 506-510.
(47)
–	Jf. i denne forbindelse sag C-139/84, Van Dijk’s Boekhuis, Sml. 1985, s. 1405, præmis 20, og domskonklusionen.
(48)
–	Denne klassiske lovkonfliktsfortolkning fremgår af generaladvokat Jacobs’ forslag til afgørelse i sag C-291/92, Armbrecht, Sml. 1995 I, s. 2775, på s. 2790, punkt 15, hvor han anfører, at »[der] kan efter min opfattelse næppe være tvivl om, at artikel 5, stk. 1 (i direktiv 77/388/EØF, som bestemmer, at »[v]ed levering af et gode forstås overdragelse af retten til som ejer at råde over et materielt gode«), henviser til national ret med hensyn til fastlæggelsen af omfanget af den ejendomsret, der overdrages […]«.
(49)
–	Jf. Antonio Gambaro, »Perspectives on the codification of the law of property: an overview«, European Review of Private Law, bind 5, (1997), s. 497-504, på s. 503.
(50)
–	Jf. ovenfor i punkt 74 i dette forslag til afgørelse. Alternativet, hvorefter fortolkningen af begrebet besiddelse skulle ske i overensstemmelse med lovgivningen i den medlemsstat, hvor den pågældende person etablerede sit nye sædvanlige opholdssted, ville ligeledes være uacceptabelt. I et sådant tilfælde ville den manglende ensartethed med hensyn til fortolkningen også eksistere og ville de facto overlade det fuldstændigt til den pågældende medlemsstat at træffe beslutning om fritagelse.