JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
PEDRO CRUZ VILLALÓN
24 päivänä helmikuuta 2015 (1)
Asia C‑506/13 P
Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro AE
vastaan
Euroopan komissio
Muutoksenhaku – Kumoamiskanne – Kannekelpoiset toimet – Euroopan laajuiset verkot – Lääketieteellisen yhteistyön alalla tehtävää tutkimusta koskevan erityisohjelman yhteydessä tehty sopimus unionin taloudellisesta tuesta ”Ward in Hand” -hankkeelle – Tuensaaja ei noudata sopimusvelvoitteitaan – Velvollisuus palauttaa perusteettomasti saadut ennakkomaksut – Veloitusilmoitus – Toimi, joka ei voi olla kanteen kohteena – Toimi, jota ei voida erottaa sopimusoikeudellisesta asiayhteydestään – Kumoamiskanteen tutkimatta jättäminen – Komission vastakanne – Tuensaajan velvoittaminen palauttamaan perusteettomasti saadut määrät – Viivästyskorot
1.        Unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi on nyt käsiteltävässä asiassa saatettu valitus unionin yleisen tuomioistuimen 9.7.2013 antamasta tuomiosta Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. komissio,(2) jolla unionin yleinen tuomioistuin yhtäältä jätti tutkimatta kumoamiskanteen, jonka Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro(3) oli nostanut Euroopan komission veloitusilmoituksesta, jossa se määrättiin palauttamaan määrät, jotka komissio katsoi maksaneensa sille perusteettomasti tutkimusta koskevan sopimuksen yhteydessä, ja toisaalta hyväksyi kokonaisuudessaan vastakanteen, jolla komissio vastasi saadakseen riidanalaiset määrät viivästyskorkoineen palautetuiksi.
2.        Unionin yleinen tuomioistuin katsoi nyt esillä olevassa asiassa, että kyseinen veloitusilmoitus liittyi erottamattomasti siihen sopimusoikeudelliseen asiayhteyteen, jossa se oli lähetetty, ja ettei se siten ollut SEUT 263 artiklassa tarkoitettu kannekelpoinen toimi.
3.        Unionin tuomioistuinta pyydetään siten lausumaan ensinnäkin unionin yleisen tuomioistuimen suhteellisen vakiintuneesta oikeuskäytännön linjasta, jota se ei ole vielä koskaan joutunut tarkastelemaan ja jonka mukaan kyseessä olevan veloitusilmoituksen kaltaisia yksipuolisia toimia, jotka toimielimet toteuttavat luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden kanssa tehtyjen sopimusten yhteydessä, vastaan ei voida – vaikka ne olisivat SEUT 299 artiklassa tarkoitettuja täytäntöönpanokelpoisia säädöksiä – nostaa SEUT 263 artiklassa tarkoitettua kumoamiskannetta, koska ne liittyvät erottamattomasti sopimusoikeudelliseen asiayhteyteensä, vaan niitä vastaan voidaan nostaa SEUT 272 artiklassa tarkoitettu sopimussuhteeseen perustuva kanne. Sen on näin ollen päätettävä valittajan valituksen ensimmäisessä valitusperusteessa esitetystä periaatekysymyksestä, joka koskee sitä, onko kyseinen oikeuskäytäntö syytä vahvistaa tai kumota vai onko sitä tulkittava varovaisesti.
4.        On toisin sanoen ratkaistava kysymys siitä, voiko sellaisten luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden, jotka tekevät sopimuksia Euroopan unionin toimielinten, elinten ja laitosten kanssa, oikeussuoja sellaisia yksipuolisia toimia vastaan, jotka nämä antavat kyseisten sopimusten mukaisesti, unionin oikeudessa kuulua kumoamisvaatimusta käsittelevän tuomioistuimen toimivaltaan, ja millä edellytyksillä se on mahdollista, vai onko päinvastoin vahvistettava SEUT:ssa käyttöön otetun oikeuskeinojärjestelmän mukaisesti sopimusoikeudellisten oikeusriitojen alan ja kumoamisvaatimuksia koskevien riita-asioiden alan välinen jyrkkä erottelu – toisin sanoen se, mistä joidenkin valtioiden kansallisessa oikeusjärjestelmässä käytetään nimitystä ”rinnakkaiseen oikeussuojakeinoon perustuva väite” (exception de recours parallèle).(4)
5.        Sen mukaan, mitä unionin tuomioistuin vastaa tähän periaatekysymykseen, sen on tarkasteltava myös yhdeksää muuta valittajan valituksessaan esittämää valitusperustetta ja kysymystä siitä, saattoiko unionin yleinen tuomioistuin nyt käsiteltävässä asiassa perustellusti pitää oikeutettuna vaatimusta, joka koski väitettyjen perusteettomasti maksettujen määrien palauttamista viivästyskorkoineen.
I       Asian tausta
6.        Valituksenalaisen tuomion 1–8 kohdasta ja asianosaisten esittämistä kirjallisista huomautuksista ilmenee, että Lito Maieftiko on synnytys- ja naisten tautien sairaala ja jäsenenä yhteenliittymässä, joka on tehnyt Euroopan laajuisia verkkoja koskevaa politiikkaa koskevan e-TEN-ohjelman yhteydessä komission kanssa 12.5.2004 ”Ward In Hand” (WIH) ‑hanketta,(5) joka on lääketieteellisen yhteistyön alalla tehtävää tutkimusta koskeva erityisohjelma, koskevan sopimuksen C510743.
7.        Kyseisen sopimuksen liitteessä II olevien yleisten ehtojen 19 artiklassa(6) määrättiin seuraavaa:
”1.      Jos jokin määrä maksetaan osallistujalle perusteettomasti tai jos takaisin periminen on sopimuksen ehtojen mukaan perusteltua, tuensaaja sitoutuu palauttamaan kyseisen määrän komissiolle tämän määrittämien edellytysten mukaisesti ja tämän määrittämään ajankohtaan mennessä.
2.      Jos tuensaaja ei suorita maksua komission vahvistamaan ajankohtaan mennessä, määrästä peritään korko, jonka suuruus esitetään [yleisten ehtojen 3 artiklan 6 kohdassa]. Viivästyskorot kattavat ajanjakson vahvistettua maksupäivää seuraavasta päivästä sen päivän iltaan, jona maksettava määrä on suoritettu komissiolle kokonaisuudessaan.
Mahdolliset osamaksut kohdennetaan ensin kuluihin ja viivästyskorkoihin, ja vasta tämän jälkeen saatavien pääomaan.”
8.        Lito Maieftiko sai yhteensä 99 349,50 euroa Euroopan unionin rahoitustukea tämän 1.5.2004 alkaneen ja 31.1.2006 päättyneen hankkeen toteuttamiseen.
9.        Komissio ilmoitti Lito Maieftikolle 29.4.2009 päivätyllä kirjeellä, että sille tehtäisiin WIH-hankkeeseen osallistumista koskeva rahoitustarkastus ja että sen olisi esitettävä hankkeen yhteydessä käytetyn henkilöstön työaikalistat, joihin on merkitty tehdyt työtunnit ja joiden osalta komissio vaati palautuksia. Lito Maieftiko ei pystynyt esittämään kyseisiä listoja 4.–6.8.2009 tehdyn tarkastuksen yhteydessä.
10.      Komissio toimitti valittajalle 20.10.2009 päivätyllä kirjeellä tilintarkastuskertomusluonnoksen, jossa todettiin, ettei vaadittuja työaikalistoja ollut esitetty, ja kehotti valittajaa esittämään huomautuksensa.
11.      Valittaja esitti 13. ja 16.11.2009 päivätyissä kirjeissään tilintarkastuskertomusluonnosta koskevat huomautukset ja toimitti työaikalistat hankkeen yhteydessä tehdystä työstä.
12.      Komissio toimitti valittajalle 23.12.2009 päivätyllä kirjeellä lopullisen tilintarkastuskertomuksen, jossa se piti kiinni kertomusluonnoksessa esittämistään päätelmistä.
13.      Komissio osoitti valittajalle 25.10.2010 perintämenettelyä koskevan ennakkoilmoituksen, jonka mukaan palautettava määrä oli 93 778,90 euroa.
14.      Valittajan huomautukset huomioon ottaen komissio laski 24.5.2011 päivätyssä kirjeessään palautettavan määrän 83 001,09 euroon. Valittaja esitti sitä koskevat huomautuksensa 17.6.2011 päivätyllä kirjeellään.
15.      Komissio osoitti valittajalle 16.9.2011 9.9.2011 annetun veloitusilmoituksen,(7) jossa sitä vaadittiin palauttamaan 83 001,09 euron määrä 24.10.2011 mennessä.
16.      Riidanalaisessa veloitusilmoituksessa täsmennettiin otsikon ”Maksuehdot” alla seuraavaa:
”Maksuehdot:
1.      Teidän on maksettava kaikki pankin kulut, jollei teihin sovelleta maksupalveluista sisämarkkinoilla annettua direktiiviä 2007/64/EY;
2.      Komissio varaa itselleen oikeuden ryhtyä ennakkoilmoituksen annettuaan kuittaukseen sellaisten vastakkaisten saamisten osalta, jotka ovat selviä, rahamääräisiä ja perimiskelpoisia.
3.       Jos komission tiliä ei ole hyvitetty eräpäivään mennessä, Euroopan unionin vahvistamalle velalle kertyy korkoa Euroopan keskuspankin [Euroopan unionin virallisen lehden] C-sarjassa julkaiseman, perusrahoitusoperaatioihin sen kuukauden ensimmäisenä työpäivänä, jolle eräpäivä ajoittuu, soveltaman korkokannan mukaan [vuoden 2011 lokakuu + 3,5 %].
4.       Jos komission tiliä ei ole hyvitetty eräpäivään mennessä, komissio voi:
–      soveltaa vaadittaessa toimeenpantavaa takausmenettelyä;
–      ryhtyä pakkotäytäntöönpanoon [SEUT 299] artiklan nojalla;
–      tehdä merkinnän siitä, ettei maksuja ole suoritettu, yhteisön talousarvion tulojen ja menojen hyväksyjien käytettävissä olevaan tietokantaan, kunnes maksu on suoritettu täysimääräisesti;
–      julkaista sen velallisen nimen, joka on tuomioistuimen päätöksellä määrätty suorittamaan maksu.”
17.      Komissio muistutti valittajaa velasta 3.11.2011 päivätyllä kirjeellään ja korosti sitä, että sille oli kertynyt korkoa enintään 5 prosenttia vuodessa, mikä on 11,37 euroa viivästymispäivältä, niin että 18.11.2011 mennessä kertyneen koron määrä oli 284,25 euroa.
II      Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
18.      Valittaja nosti riidanalaisen veloitusilmoituksen kumoamista koskevan kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 24.10.2011 toimittamallaan kannekirjelmällä.
19.      Samana päivänä toimittamallaan erillisellä asiakirjalla Lito Maieftiko vaati lisäksi riidanalaisen veloitusilmoituksen täytäntöönpanon lykkäämistä. Unionin yleisen tuomioistuimen presidentti hylkäsi kyseisen vaatimuksen määräyksellä Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. komissio.(8)
20.      Unionin yleinen tuomioistuin ensinnäkin jätti valituksenalaisella tuomiolla tutkimatta Lito Maieftikon kumoamiskanteen (valituksenalaisen tuomion 19–31 kohta) ja katsoi pääasiallisesti, että aiemman määräyksen Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. komissio(9) mukaisesti riidanalainen veloitusilmoitus, joka liittyy sen ja komission väliseen sopimukseen, ei luonteeltaan kuulu sellaisten toimien joukkoon, joiden kumoamista voidaan vaatia unionin tuomioistuimilta SEUT 263 artiklan perusteella.
21.      Unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli tämän jälkeen komission SEUT 272 artiklan perusteella nostamaa vastakannetta, jossa komissio vaati, että kyseinen tuomioistuin velvoittaa valittajan maksamaan sille 83 944,80 euron määrän – 83 001,09 euroa päävelkana ja 943,71 euroa 15.1.2012 mennessä kertyneenä viivästyskorkona.
22.      Tarkasteltuaan kyseisen vastakanteen tutkittavaksi ottamista ja omaa toimivaltaansa ratkaista se (35–41 kohta) unionin yleinen tuomioistuin otti kyseisen kanteen tutkittavaksi (42–81 kohta). Tämän johdosta se velvoitti Lito Maieftikon maksamaan komissiolle 83 001,09 euroa päävelkana ja 11,37 euroa viivästyskorkona kultakin päivältä 25.10.2011 alkaen päävelan suorittamiseen saakka. Lisäksi se velvoitti Lito Maieftikon korvaamaan oikeudenkäyntikulut kokonaisuudessaan välitoimimenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut mukaan lukien.
23.      Valituksenalaisen tuomion perustelut toistetaan siltä osin kuin se on tarpeen tarkasteltaessa eri valitusperusteita.
III   Menettely unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
24.      Valittaja jätti nyt käsiteltävän valituksen unionin tuomioistuimen kirjaamoon 11.9.2013 toimittamallaan valituskirjelmällä.
25.      Valittaja esitti unionin tuomioistuimen kirjaamoon 23.9.2013 jättämällään erillisellä asiakirjalla SEUT 278 ja SEUT 279 artiklaan perustuvan välitoimihakemuksen, jolla se haki valituksenalaisen tuomion täytäntöönpanon lykkäämistä.
26.      Välitoimihakemus hylättiin määräyksellä Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. komissio.(10)
27.      Valittaja vaatii, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion
–        ratkaisee käsiteltävänä olevan riidan asiakysymykset tai – muussa tapauksessa – palauttaa asian unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi
–        hylkää komission vastakanteen kaikilta osiltaan
–        kumoaa riidanalaisen veloitusilmoituksen ja
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
28.      Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hylkää valituksen
–        hyväksyy komission vastakanteen kaikkine vaatimuksineen
–        hylkää riidanalaista veloitusilmoitusta koskevan kumoamiskanteen ja
–        velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut kokonaisuudessaan välitoimimenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut mukaan lukien.
IV      Alustavat toteamukset
29.      Tähän valitusasiaan liittyy eräs monimutkainen osatekijä, joka on seurausta siitä, että unionin yleinen tuomioistuin on yhtäältä kumoamiskannetta käsittelevänä tuomioistuimena ratkaissut yhdellä ainoalla tuomioistuinratkaisulla valituksenalaisessa tuomiossa SEUT 263 artiklan nojalla nostetun kumoamiskanteen jättämällä sen tutkimatta ja toisaalta sopimusasiaa käsittelevänä tuomioistuimena ottanut tutkittavaksi komission SEUT 272 artiklan perusteella nostaman vastakanteen, jolla valittajaa vaaditaan palauttamaan määrät, jotka komissio katsoo maksaneensa sille perusteettomasti, ja katsonut vastakanteen perustelluksi.
30.      On syytä nimittäin korostaa, että unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi – lausumatta nimenomaisesti tästä kysymyksestä ja poiketen omasta oikeuskäytännöstään(11) – valittajan unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyssä oikeudenkäynnissä antamassaan vastauksessaan(12) esittämän vaatimuksen, joka koski sitä, että sen kumoamiskanne luokiteltaisiin uudelleen sopimusriitaa koskevaksi.
31.      Se katsoi olevansa asiassa toimivaltainen käsittelemään komission vastakannetta.(13) Tämän toimivallan se katsoi perustuvan pääasiallisesti prosessiekonomiaan liittyviin syihin ja sen tuomioistuimen ensisijaisuuteen, jossa kanne on ensin nostettu;(14) se viittasi tältä osin määräykseen komissio v. IAMA Consulting.(15)
32.      Nyt käsiteltävässä valituksessa ei ole kuitenkaan riitautettu tätä melko epätavanomaista lähestymistapaa,(16) jota valittaja turhaan vastusti unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyssä oikeudenkäynnissä esittämässään vastauksessa.
33.      Valittajan valituksessaan esittämät oikeudelliset perusteet ja perustelut on siten kohdistettu samanaikaisesti tuomion siihen osaan, jossa sen kumoamiskanne jätetään tutkimatta, ja tuomion siihen osaan, jossa vastakanne todetaan perustelluksi. Vaikka sen ensimmäinen valitusperuste koskee selvästi ja yksinomaan unionin yleisen tuomioistuimen tuomiota siltä osin kuin siinä jätetään valittajan kumoamiskanne tutkimatta, muut valitusperusteet ovat kuitenkin paljon moniselitteisempiä. Vaikka niissä olennaisilta osin vaaditaan unionin yleisen tuomioistuimen suorittaman komission vastakannetta koskevan asiakysymyksen arvioinnin kumoamista, osassa niistä kritisoidaan kumoamiskanteen jättämistä tutkimatta ja kyseisen tutkimatta jättämisen seurauksia, mikä vaikeuttaa nyt käsiteltävän valituksen arviointia.
34.      Näiden seikkojen vuoksi tarkastelen kaikkia valitusperusteita, vaikka katson, että jos unionin tuomioistuin noudattaa kehotustani ja päättelee, että valittajan ensimmäinen valitusperuste on hyväksyttävä ja että unionin yleisen tuomioistuimen tuomio on kumottava, ei luonnollisestikaan ole tarpeen lausua muista valitusperusteista.
V       Kumoamiskanteen tutkittavaksi ottamisen arviointi
A       Riidanalaisen veloitusilmoituksen luokittelu (ensimmäinen valitusperuste)
1.       Tiivistelmä unionin yleisen tuomioistuimen tuomiosta
35.      Unionin yleinen tuomioistuin on ensinnäkin korostanut sitä, että se oli kehottanut valittajaa ottamaan kantaa siihen, oliko olemassa sellaisia erityisiä olosuhteita, joiden nojalla sen oli perusteltua arvioida kanteen tutkittavaksi ottamista eri tavalla kuin sellaisen aikaisemman kumoamiskanteen yhteydessä, joka oli nostettu aiheeltaan samankaltaisessa asiassa ja joka oli jätetty tutkimatta sen 12.10.2011 antamalla määräyksellä Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. komissio.(17)
36.      Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin muistutti kyseiseen määräykseen viitaten, että oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuimet tutkivat SEUT 263 artiklan nojalla toimielinten sellaisten toimien laillisuuden, joiden tarkoituksena on tuottaa oikeusvaikutuksia suhteessa kolmansiin osapuoliin muuttamalla näiden oikeusasemaa selvästi.(18) Se täsmensi yhtäältä, että tämä toimivalta koski vain SEUT 288 artiklassa tarkoitettuja toimia, joita toimielinten on tehtävä Euroopan unionin toiminnasta tehdyssä sopimuksessa määrättyjen edellytysten täyttyessä käyttämällä julkisen vallan valtaoikeuksiaan.(19) Toisaalta se lisäsi, että sellaiset toimielinten toteuttamat toimet, jotka liittyvät puhtaasti sopimusoikeudelliseen asiayhteyteen, josta niitä ei voida erottaa, jo luonteensa puolesta eivät kuulu niihin SEUT 288 artiklassa tarkoitettuihin toimiin, joiden kumoamista voidaan vaatia SEUT 263 artiklan nojalla.(20)
37.      Unionin yleinen tuomioistuin päätteli siten, että kanne voitiin pätevällä tavalla saattaa unionin yleisen tuomioistuimen ratkaistavaksi SEUT 263 artiklan perusteella ainoastaan siinä tapauksessa, että riidanalaisella veloitusilmoituksella oli tarkoitus tuottaa sitovia oikeusvaikutuksia, jotka ylittävät sopimuksesta johtuvat oikeusvelvoitteet ja edellyttävät komissiolle hallintoviranomaisena myönnettyjen julkisen vallan valtaoikeuksien käyttöä.(21)
38.      Se totesi tässä yhteydessä, että tältä osin asiakirja-aineistosta ilmeni, että veloitusilmoitus liittyi komission ja kantajan väliseen sopimukseen siten, että sillä oli tarkoitus periä sopimuksen määräyksiin perustuva saatava.(22)
39.      Tämän jälkeen se katsoi, että päinvastoin kuin kantaja väitti, riidanalainen veloitusilmoitus kuului erottamattomasti sopimusoikeudelliseen asiayhteyteensä, koska minkään seikan perusteella ei voitu päätellä, että komissio olisi toimiessaan käyttänyt julkisen vallan valtaoikeuksiaan.(23)
40.      Lopuksi se katsoi, että riidanalaista veloitusilmoitusta ei voitu siinä olevan otsikon ”Maksuehdot” alla esitettyjen tietojen perusteella – olkoonkin, että ne olivat epäselviä – luonnehtia ”lopulliseksi toimeksi”.(24)
2.       Asianosaisten lausumat
41.      Valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se katsoi valituksenalaisen tuomion 28–31 kohdassa, ettei riidanalainen veloitusilmoitus ollut luonteeltaan täytäntöönpanokelpoinen ja ettei se siten voinut olla SEUT 263 artiklassa tarkoitetun kumoamiskanteen kohteena. Se katsoo, että veloitusilmoitus on juuri sellainen täytäntöönpanokelpoinen päätös, jonka tekemiseen komissio on varannut itselleen oikeuden yleisten ehtojen 19 artiklan 5 kohdan nojalla.
42.      Sen, että kyseinen veloitusilmoitus on luonteeltaan täytäntöönpanokelpoinen, vahvistaa valittajan mukaan yhtäältä se, että siinä vahvistetaan yksipuolisesti eräpäivä, johon mennessä vaadittu summa on maksettava ja josta alkaen viivästyskorot alkoivat kertyä, ja toisaalta se, että siihen sisältyy nimenomainen viittaus komission oikeuteen käyttää SEUT 299 artiklassa tarkoitettua menettelyä.
43.      Komissio väittää ensinnä, että kyseinen ensimmäinen valitusperuste on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin siinä vaaditaan ensimmäisessä oikeusasteessa annetun tuomion uudelleentutkimista. Se katsoo, että kyseinen valitusperuste on joka tapauksessa perusteeton ja että unionin yleinen tuomioistuin oli katsonut perustellusti ja vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisen, jo annetun oikeusvoimaisen ratkaisun mukaisesti,(25) ettei riidanalainen veloitusilmoitus ollut täytäntöönpanokelpoinen toimi, vaan pelkästään informatiivinen valmistelutoimi, joka on toteutettu puhtaasti sopimusoikeudellisen oikeusriidan yhteydessä. Komissio lisää, ettei riidanalainen veloitusilmoitus ole ilmaus julkisen vallan valtaoikeuksien käytöstä eikä sitä näin ollen voida pitää toimena, joka on erotettavissa sopimusoikeudellisesta asiayhteydestään.(26)
44.      Komissio korostaa lisäksi, että se, että riidanalaisessa veloitusilmoituksessa määriteltiin maksuehdot ja vahvistettiin viivästyskorot, ei voi kyseenalaistaa sen luonnehdintaa ”toimeksi, joka ei ole täytäntöönpanokelpoinen”.
3.       Arviointi
a)       Valitusperusteen tutkittavaksi ottaminen
45.      Ensiksi on todettava, että toisin kuin komissio väittää, valittajan ensimmäistä valitusperustetta ei voida jättää tutkimatta. Komissio katsoo nimittäin lähinnä, että valittaja vaatii todellisuudessa unionin yleisen tuomioistuimen tuomion uudelleentutkimista. Itse asiassa valittaja vaatii unionin tuomioistuinta toteamaan, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on katsonut, että riidanalainen veloitusilmoitus ei luonteeltaan kuulunut sellaisten toimien joukkoon, joiden kumoamista voidaan vaatia unionin tuomioistuimilta SEUT 263 artiklan perusteella. Kyseessä on kuitenkin tosiseikkojen oikeudellinen arviointi, joka voidaan saattaa unionin tuomioistuimen valvonnan alaiseksi valituksella.(27)
b)       Valitusperusteen perusteltavuus
46.      Muistutan, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion ensimmäisessä osassa, että valittajan kumoamiskanne on jätettävä tutkimatta sen perusteella, ettei riidanalainen veloitusilmoitus kuulunut sellaisten toimien joukkoon, joiden kumoamista voidaan vaatia unionin tuomioistuimilta SEUT 263 artiklan perusteella.(28)
47.      Täsmennettäköön heti, että mielestäni kyseisessä päätelmässä on oikeudellinen virhe.
48.      On syytä korostaa sitä, että valituksenalainen tuomio kuuluu sellaiseen unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännössään kauan sitten omaksumaan(29) ja siitä lähtien johdonmukaisesti noudattamaan linjaan(30) – jota se on tosin perustellut joskus toisin(31) – jota sovelletaan unionin toimielinten, elinten ja laitosten nyt käsiteltävässä asiassa tarkoitetun kaltaisessa sopimusoikeudellisessa asiayhteydessä antamien toimien ja erityisesti komission muille sopimuspuolille avustus- tai rahoitusohjelmien yhteydessä perusteettomasti maksamien määrien takaisin perimiseksi antamien veloitusilmoitusten(32) vastaisiin kumoamiskanteisiin. Unionin yleinen tuomioistuin on katsonut kaikissa näissä päätöksissä(33) hyvin yleisesti, että kyseiset veloitusilmoitukset liittyvät erottamattomasti sopimusoikeudelliseen asiayhteyteensä ja ettei niitä vastaan näin ollen voida nostaa kumoamiskannetta.
49.      Unionin tuomioistuin ei ole kuitenkaan vielä koskaan joutunut tarkastelemaan kyseistä oikeuskäytäntöä ja sen tärkeimpiä toteamuksia, minkä vuoksi on hyvinkin perusteltua, että se tarkastelee sitä yksityiskohtaisesti ja lausuu täsmällisemmin niistä päätelmistä ja arviointiperusteista, joiden perusteella unionin yleinen tuomioistuin on voinut katsoa, etteivät ominaisuuksiltaan ja sisällöltään riidanalaisen veloitusilmoituksen kaltaiset toimet ole SEUT 263 artiklassa tarkoitettuja kannekelpoisia toimia.
50.      Komissio vaati riidanalaisella veloitusilmoituksella valittajaa palauttamaan määrät, jotka se katsoi maksetun tälle perusteettomasti WIH-hankkeen yhteydessä, ja asetti määräajan, jonka jälkeen kyseisille määrille alkaisi kertyä korkoa. Kyseinen ilmoitus oli lisäksi tarkoitettu täytäntöönpanokelpoinen toimi siltä osin kuin sillä uhattiin valittajaa pakkotäytäntöönpanolla SEUT 299 artiklan mukaisesti.(34) Valittaja vetosi juuri näihin seikkoihin osoittaakseen, että riidanalainen veloitusilmoitus oli kannekelpoinen toimi.
51.      Tässä yhteydessä on syytä muistuttaa, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kumoamiskanteen kohteena voivat olla kaikki ne toimielinten antamat säännökset ja määräykset, luonteestaan tai muodostaan riippumatta, joiden tarkoituksena on tuottaa oikeusvaikutuksia,(35) ja tarkemmin sanottuna sellaiset toimenpiteet, joilla on sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat vaikuttaa kantajan etuihin muuttaen tämän oikeusasemaa selvästi.(36)
52.      Jotta voitaisiin määritellä, ovatko toimenpiteet SEUT 263 artiklan määräyksissä tarkoitettuja toimia, tarkastelun kohteeksi on otettava näiden toimenpiteiden asiasisältö, toisin sanoen niiden todennäköisyys. Toimenpiteiden luonteella, muodolla tai sillä, minkä perusteella, millaisin järjestelyin tai missä asiayhteydessä ne on annettu, ei sitä vastoin ole merkitystä, kun kyse on siitä, voivatko ne olla kumoamiskanteen kohteena.(37)
53.      Tässä yhteydessä on syytä korostaa sitä, että tämä unionin tuomioistuimen vakiintunut lähestymistapa johtuu tarpeesta taata yksityisten oikeussubjektien tehokas oikeussuoja toimielinten toimia vastaan;(38) kyseisten toimien täytäntöönpanokelpoisuus on koko oikeusunionin idean perusta.(39)
54.      Se, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi, ettei riidanalainen veloitusilmoitus ollut kannekelpoinen toimi, ei kuitenkaan perustunut sen sopimusmääräyksen, jonka täytäntöön panemiseksi tai jonka perusteella se oli annettu, asiasisällön – toisin sanoen niiden vaikutusten, joita sillä pyrittiin saamaan aikaan – tarkasteluun, vaan sen perusteena oli ainoastaan sen aiheen,(40) sen asiayhteyden, jossa se oli annettu, sekä sen sisällön tarkastelu.(41)
55.      Unionin yleinen tuomioistuin esitti ensin(42) yhtäältä – täysin unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön vastaisesti(43) – että unionin tuomioistuinten toimivalta tutkia unionin toimielinten, elinten ja laitosten toimien laillisuus koski ”vain SEUT 288 artiklassa tarkoitettuja toimia”, joita toimielinten on tehtävä ”Euroopan unionin toiminnasta tehdyssä sopimuksessa määrättyjen edellytysten täyttyessä” ja ”käyttämällä julkisen vallan valtaoikeuksiaan”; nämä ovat uusia täsmennyksiä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä.
56.      Unionin yleinen tuomioistuin lisäsi(44) toisaalta, että sellaiset toimielinten toteuttamat toimet, jotka liittyvät puhtaasti sopimusoikeudelliseen asiayhteyteen, josta niitä ei voida erottaa, ”jo luonteensa puolesta eivät [kuuluneet] niihin SEUT 288 artiklassa tarkoitettuihin toimiin, joiden kumoamista voidaan vaatia SEUT 263 artiklan nojalla”.
57.      Myös tämä toteamus on vastoin unionin tuomioistuimen vakiintunutta oikeuskäytäntöä,(45) jonka mukaan riidanalaisen toimen luonteella ei ole tässä yhteydessä merkitystä, vaan merkityksellisiä ovat sen asiasisältö ja vaikutukset suhteessa kolmansiin osapuoliin.
58.      On syytä huomauttaa erityisesti, että tämä toteamus, joka on otettu unionin yleisen tuomioistuimen päättelyn lähtökohdaksi, on myös sen johtopäätös, ja ettei unionin yleinen tuomioistuin täsmennä, minkä vuoksi riidanalaista veloitusilmoitusta ei voida erottaa sopimusoikeudellisesta asiayhteydestään, eikä etenkään sitä, mitkä olisivat sen mukaan erotettavuuden arviointiperusteet.
59.      Nämä kaksi seikkaa yhdessä ovat saaneet unionin yleisen tuomioistuimen määrittelemään uudelleen valituksenalaisen tuomion 24 kohtaan sisältyvän käsitteen ”kannekelpoinen toimi”.
60.      Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan riidanalaisen veloitusilmoituksen kaltaisesta toimesta nostettu kumoamiskanne voidaan nimittäin ottaa tutkittavaksi ainoastaan siinä tapauksessa, että sillä on tarkoitus tuottaa sitovia oikeusvaikutuksia, jotka ylittävät sopimuksesta johtuvat oikeusvaikutukset ja edellyttävät komissiolle hallintoviranomaisena myönnettyjen julkisen vallan valtaoikeuksien käyttöä.
61.      Se katsoo esillä olevassa asiassa, ettei asia ole näin. Tähän on kolme syytä. Ensiksikin riidanalaiset määrät on maksettu ”sopimuksen perusteella”. Toiseksi vaatimus riidanalaisten määrien palauttamisesta perustuu yleisten ehtojen 19 artiklan 1 kohdassa määrättyyn oikeuteen. Kolmas syy on se, että juuri riidanalaisen veloitusilmoituksen sanamuodolla vaadittiin perusteettomasti maksettujen määrien palauttamista ”yleisten ehtojen 19 artiklan mukaisesti”. Unionin yleinen tuomioistuin päättelee siitä, että riidanalaisella veloitusilmoituksella oli tarkoitus vedota oikeuksiin, jotka komissiolla oli kyseisen sopimuksen määräysten perusteella, ja ettei sen tarkoituksena ollut tuottaa oikeusvaikutuksia, joiden perustana oli se, että kyseinen toimielin käyttää sille unionin oikeuden perusteella kuuluvia julkisen vallan valtaoikeuksia.
62.      Unionin yleinen tuomioistuin mainitsee valituksenalaisen tuomion 29 kohdassa ainoastaan viitteenomaisesti sen, että riidanalainen veloitusilmoitus oli täytäntöönpanokelpoinen toimi, koska siinä mainittiin SEUT 299 artikla. Tässä yhteydessä se ainoastaan korostaa sitä, että riidanalaista veloitusilmoitusta ei voida siinä olevan otsikon ”Maksuehdot” alla olevien mainintojen perusteella – olkoonkin, että ne eivät olleet yksiselitteiset – luonnehtia ”lopulliseksi toimeksi”.
63.      Korostettakoon, että tätä täsmennystä, joka on hienovarainen mutta varma viittaus IBM-oikeuskäytäntöön,(46) jonka mukaan valmistelevat toimet eivät ole kannekelpoisia, on vaikea ymmärtää, koska se ei liity sitä edeltäviin selityksiin.
64.      Merkityksellisintä kuitenkin on, että unionin yleinen tuomioistuin on todellisuudessa kieltäytynyt tutkimasta, eikö ollut syytä katsoa, että riidanalaisella veloitusilmoituksella saattoi juuri edellä tarkoitetun asiasisältönsä ja erityisesti pakkotäytäntöönpanon uhkan vuoksi olla välittömiä itsenäisiä oikeusvaikutuksia ja että juuri sen vuoksi se oli erotettavissa sopimusoikeudellisesta asiayhteydestään ja saattoi siten olla kumoamiskanteen kohteena SEUT 263 artiklan nojalla.
65.      Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, ettei riidanalainen veloitusilmoitus ollut kannekelpoinen toimi, koska se liittyi erottamattomasti sopimusoikeudelliseen asiayhteyteensä, vaikka – kun otetaan huomioon sen asiasisältö ja erityisesti se, että se oli täytäntöönpanokelpoinen – kyseisen tuomioistuimen olisi pitänyt katsoa, että kyseinen ilmoitus oli erotettavissa sopimusoikeudellisesta asiayhteydestään ja että se oli siten kannekelpoinen.
66.      On nimittäin todettava, että osoittaessaan valittajalle täytäntöönpanokelpoisen veloitusilmoituksen komissio ei toiminut sopimuspuolen vaan sellaisen hallintoviranomaisen tavoin, joka käyttää julkisen vallan valtaoikeuksiaan vaatimiensa määrien perimiseksi takaisin.
67.      Se, että juuri sellaisen täytäntöönpanokelpoisen päätöksen tekemisestä määrätään yleisten ehtojen 19 artiklan 5 kohdassa, ei voi kyseenalaistaa riidanalaisen veloitusilmoituksen luonnehdintaa kannekelpoiseksi toimeksi. Jollei katsota, että komissio voi olla samalla sekä tuomarina että asianosaisena kyseisen sopimuksen täytäntöönpanossa, sen sopimuskumppanin oikeussuoja edellyttää, että komissiolle näin myönnettyä ”valtaoikeutta” vastaa sopimuspuolen oikeus nostaa kumoamiskanne.
68.      Katson tämän vuoksi, että päätellessään, ettei riidanalaisella veloitusilmoituksella ollut oikeusvaikutuksia, unionin yleinen tuomioistuin on poikennut unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ja tehnyt oikeudellisen virheen. Valittajan ensimmäinen valitusperuste on siten perusteltu, ja riidanalainen tuomio on tämän perusteella kumottava.
B       Unionin yleisen tuomioistuimen tuomion kumoamisen seuraukset
69.      Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että jos muutoksenhaku todetaan aiheelliseksi, unionin tuomioistuin voi joko itse ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen, tai palauttaa asian unionin yleisen tuomioistuimen ratkaistavaksi.
70.      Koska unionin yleinen tuomioistuin jätti tutkimatta valittajan nostaman riidanalaista veloitusilmoitusta koskevan kumoamiskanteen, se ei tutkinut valitusperusteita eikä niitä asiaväitteitä, jotka valittaja oli esittänyt kumoamiskanteen tueksi, minkä vuoksi asia on syytä palauttaa unionin yleisen tuomioistuimen ratkaistavaksi.
71.      Kuten olen jo todennut edellä,(47) tekemäni johtopäätös merkitsee, että valituksenalainen tuomio on kumottava kokonaisuudessaan, myös siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on ottanut sopimusta käsittelevänä tuomioistuimena tutkittavakseen komission vastakanteen ja katsonut, että se on perusteltu.
72.      Näin ollen ei olisi välttämätöntä lausua muista valitusperusteista, joissa kaikissa riitautetaan yleisesti unionin yleisen tuomioistuimen tekemä komission vastakanteen perusteltavuuden arviointi.
73.      Katson kuitenkin, että nyt käsiteltävän asian erityisolosuhteissa ja siltä varalta, että unionin tuomioistuin päättäisi olla noudattamatta tärkeintä päätelmääni, on aiheellista toimittaa sille nyt käsiteltävää asiaa koskeva kattava selvitys ja siten valittajan esittämiä yhdeksää muuta valitusperustetta koskeva arviointi.(48)
VI     Vastakanteen perusteltavuuden arviointi
74.      Toisella, viidennellä ja seitsemännellä valitusperusteellaan valittaja riitauttaa pääasiallisesti unionin yleisen tuomioistuimen arvioinnin todisteista, jotka se oli esittänyt tukeakseen vaatimuksiaan, jotka koskivat komission vastakanteen hylkäämistä perusteettomana. Unionin yleinen tuomioistuin on tarkemmin sanottuna soveltanut virheellisesti käsitettä ”perusteettomasti maksettu summa” (toinen valitusperuste). Valittajan mukaan se on lisäksi tehnyt virheitä työaikalistojen oikeudellisen luonteen arvioinnissa (viides valitusperuste) ja kustannusmallien (cost models) oikeudellisen luonteen arvioinnissa (seitsemäs valitusperuste).
75.      Kolmannella ja kuudennella valitusperusteellaan valittaja vetoaa siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on loukannut oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevia oikeudellisia vaatimuksia, koska tämä ei ole ottanut huomioon tiettyjä sen väitteitä, ja että tämä on loukannut puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen ja prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaatteita.
76.      Kahdeksannella valitusperusteellaan valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt arviointivirheen tutkiessaan sen väitettä, jonka mukaan komissio on käyttänyt väärin harkintavaltaansa.
77.      Yhdeksännellä valitusperusteellaan se kritisoi sitä, että unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi sen riidanalaisen veloitusilmoituksen puutteellisia perusteluja koskevan perusteen.
78.      Sen kymmenes valitusperuste koskee oikeudellista virhettä, jonka unionin yleinen tuomioistuin on sen mukaan tehnyt arvioidessaan sen luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista koskevaa valitusperustetta.
79.      Komissio puolestaan katsoo, että kaikki valitusperusteet on jätettävä tutkimatta, koska valittaja vaatii yleisesti asian uudelleentutkimista, mutta ainoastaan toistaa unionin yleisessä tuomioistuimessa esitetyt oikeudelliset perusteet ja perustelut yksilöimättä niitä oikeussääntöjä, joita unionin yleinen tuomioistuin on sen mukaan loukannut, ja ilmoittamatta edes niitä riidanalaisen tuomion täsmällisiä perusteluja, joita se kritisoi. Komissio analysoi kuitenkin asiakysymystä koskevia eri valitusperusteita(49) ja katsoo, että ne on joka tapauksessa hylättävä perusteettomina.
A       Virheet, jotka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt arvioidessaan todisteita vastakanteen perusteettomuudesta (toinen, viides ja seitsemäs valitusperuste)
1.       Toinen valitusperuste, joka koskee oikeudellisen käsitteen ”perusteettomasti maksettu summa” vääristämistä
80.      Toisessa valitusperusteessaan valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on vääristänyt Belgian siviililain 1376 §:ään sisältyvää oikeudellista käsitettä ”perusteettomasti maksettu summa”, kun se on katsonut valituksenalaisen tuomion 26 ja 47–69 kohdassa, että komissio oli maksanut sille 83 001,09 euron määrän perusteettomasti. Se katsoo yhtäältä, että kyseisen säännöksen mukaan määrän perusteettomuus olisi pitänyt todeta sen saamispäivänä. Toisaalta se katsoo, että jotta kyseisen säännöksen edellytykset täyttyisivät, perusteeton maksu on täytynyt maksaa joko tarkoituksellisesti tai vahingossa.
81.      Sen mukaan ei ole kuitenkaan todistettu, ettei työaikalistoja ollut laadittu hankkeen täytäntöönpanoajanjaksolla, joka on sen mukaan ainoa riidanalaisen maksun perusteettomuuden arvioimisen kannalta merkityksellinen ajanjakso.
82.      Näitä valittajan perusteluja ei voida hyväksyä.
83.      Unionin yleinen tuomioistuin katsoi ensin, ettei valittaja ollut pystynyt kyseenalaistamaan lopullisen tilintarkastuskertomuksen yhteydessä esitettyjä toteamuksia, joiden perusteella komissio katsoi, etteivät kyseiset WIH-hankkeen yhteydessä huomioon otetut henkilöstömenot olleet yleisten ehtojen 13 artiklan 1 kohdassa ja 14 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettuja tukikelpoisia menoja.(50) Kertomuksessa todettiin, ettei valittaja ollut noudattanut yleisten ehtojen 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisia velvollisuuksiaan kirjata ja vahvistaa vähintään kerran kuukaudessa tiedot sopimuksen perusteella määräytyneestä työajasta.
84.      Komissio on tämän johdosta todennut kyseiset menot tukikelvottomiksi ja hylännyt ne.
85.      Valituksenalaisen tuomion 56 kohdasta ilmenee lisäksi, että unionin yleinen tuomioistuin on kuitenkin tutkinut työaikalistat, jotka valittaja toimitti tarkastuksen jälkeen 13.11.2009, ja katsonut, ettei niitä voitu käyttää WIH-hankkeen yhteydessä tehtyjä työtunteja koskevana todistusaineistona, koska ne eivät olleet yleisten ehtojen 14 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun henkilön päiväämiä ja vahvistamia.
86.      Unionin yleinen tuomioistuin on näin tehdessään arvioinut sille kuuluvan yksinomaisen vallan nojalla ne tosiseikat ja todisteet, jotka valittaja on esittänyt osoittaakseen, että komissio oli virheellisesti katsonut tukikelvottomiksi määrät, joiden palauttamista vaadittiin.
87.      Valittaja ei ole kuitenkaan esittänyt mitään osoittaakseen, että unionin yleinen tuomioistuin on näin tehdessään ottanut kyseiset todisteet huomioon vääristyneellä tavalla.
88.      Näin ollen valittajan toinen valitusperuste on jätettävä tutkimatta SEUT 256 artiklan 1 kohdan ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan 1 kohdan sekä unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan.(51)
2.       Viides valitusperuste, joka koskee virhettä työaikalistojen luonteen arvioinnissa
89.      Viidennellä valitusperusteellaan valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen työaikalistojen luonteen ja säännöllisiä kertomuksia koskevien sille kuuluvien velvollisuuksien laajuuden arvioinnissa. Se korostaa sitä, että kyseisten säännöllisten kertomusten, joihin on koottava jokainen tuetun ohjelman piiriin kuuluva työaikayksikkö, ansiosta voidaan yhtäältä kirjata tehty työ ja toisaalta luoda arvioinnille objektiivisesti mitattavissa oleva perusta toimintamenojen perustelemiseksi. Se katsoo siten, ettei säännöllisten kertomusten puutteellista kirjaamista voida, kun otetaan huomioon niiden tavoite, ilman ilmeistä epäsuhtaa rinnastaa siihen, ettei työtä olisi lainkaan tehty. Se lisää, ettei säännöllisen kertomuksen käsitettä ole määritelty säädöksessä eikä oikeuskäytännössä, minkä vuoksi sen täsmällinen sisältö nyt käsiteltävän asian olosuhteissa olisi määritettävä konkreettisesti.
90.      On syytä korostaa ensiksi, että valittaja toistaa olennaisilta osin ensimmäisessä oikeusasteessa esittämänsä väitteet, kuten muun muassa valituksenalaisen tuomion 43 kohdasta ilmenee.
91.      Joka tapauksessa on syytä huomauttaa, että unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 59 kohdassa, että kyseisiin säännöllisiin kertomuksiin sisältyi ainoastaan neljännesvuosittain ilmoitus niiden työtuntien kokonaismäärästä, jotka valittaja oli ottanut huomioon hankkeen kunkin osan yhteydessä, eikä työntekijäkohtaista kuukausittaista erittelyä hankkeeseen käytetyistä tunneista. Se katsoi näin ollen, etteivät ne vastanneet yleisten ehtojen 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan kolmannessa alakohdassa esitettyjä muodollisia vaatimuksia eivätkä missään tapauksessa korvanneet sisällöllisesti työaikalistoja.
92.      Unionin yleinen tuomioistuin on näin tehdessään sille kuuluvan yksinomaisen vallan nojalla arvioinut ne tosiseikat ja todisteet, jotka valittaja on esittänyt osoittaakseen, että komissio oli virheellisesti katsonut tukikelvottomiksi määrät, joiden palauttamista vaadittiin.
93.      Koska valittaja ei ole esittänyt mitään osoittaakseen, että unionin yleinen tuomioistuin on näin tehdessään ottanut kyseiset todisteet esiin vääristyneellä tavalla, myös sen viides valitusperuste on näin ollen SEUT 256 artiklan 1 kohdan ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti jätettävä tutkimatta.
3.      Seitsemäs valitusperuste, joka koskee virhettä kustannusmallien oikeudellisen luonteen arvioinnissa
94.      Seitsemännellä valitusperusteellaan valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen kustannusmallien (cost models) oikeudellisen luonteen arvioinnissa.
95.      Tämä valitusperuste on hylättävä, koska tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat.
96.      Yhtäältä valittaja ei nimittäin täsmennä, mitä valituksenalaisen tuomion perusteluosan kohtaa se kritisoi. Toisaalta valittaja ei selitä, millä perusteella unionin yleinen tuomioistuin on sen mukaan tehnyt tässä yhteydessä oikeudellisen virheen.
97.      Nämä puutteet selittyvät kuitenkin sillä, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole lausunut tästä seikasta komission vastakannetta koskevassa arvioinnissaan.
98.      Valituksenalaisen tuomion 42 kohdasta nimittäin ilmenee, että komission vastakanne oli perusteltu yhtäältä sen vuoksi, ettei valittaja ollut noudattanut ”yleisten ehtojen 14 artiklan 1 kohdan a alakohdassa määrättyä velvollisuuttaan laatia työaikalistat ja kirjata henkilöstönsä hankkeen yhteydessä tekemät työtunnit”, ja toisaalta sen vuoksi, että siinä oli ”virheellisesti käytetty kokonaiskustannusmenetelmää laskettaessa WIH-hankkeesta maksatettavia välillisiä kustannuksia”.
99.      Valituksenalaisesta tuomiosta (47–64 kohta) ilmenee kuitenkin, että unionin yleinen tuomioistuin piti vastakannetta perusteltuna, mitä ennen se totesi, että komissio oli perustellusti katsonut, etteivät valittajan hankkeesta maksattamat henkilöstömenot olleet yleisten ehtojen 13 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja tukikelpoisia kuluja. Komission toisen perustelun se jätti tutkimatta.
100. Valittajan seitsemäs valitusperuste on näin ollen hylättävä, koska se on joka tapauksessa tehoton.
B       Arviointivirhe, jonka unionin yleinen tuomioistuin teki tutkiessaan väitettä, jonka mukaan komissio on käyttänyt väärin harkintavaltaansa (kahdeksas valitusperuste)
101. Kahdeksannella valitusperusteellaan valittaja väittää lähinnä, että komissio on menetellyt epäasianmukaisesti, kun se on vaatinut riidanalaisten määrien palauttamista pelkästään sen perusteella, ettei valittaja ollut toimittanut vaadittuja työaikalistoja määräajassa, vaikka sen työntekijät olivat osallistuneet WIH-hankkeeseen. Näiden listojen luovuttamista ei voida rinnastaa sopimuksesta johtuvaan keskeiseen velvoitteeseen, ottaen huomioon, että velvoite koskee hankkeen toteuttamiseen liittyvien selvitysten esittämistä, mikä valittajan mukaan on tehty ja osoittaa, että sen henkilöstö on todella sitoutunut hankkeeseen. Komissio on siten perusteettomasti rinnastanut kyseisten listojen toimittamatta jättämisen hankkeen yhteydessä edellytettyjen selvitysten tekemättä jättämiseen. Unionin yleinen tuomioistuin on siten tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on hylännyt harkintavallan väärinkäyttöä koskevan valittajan väitteen.
102. Komissio väittää, että kun on kyse rahoitustukea saavia ohjelmia koskevista sopimuksista, tuensaajalla on lakisääteinen velvollisuus kirjata ja ilmoittaa kulunsa. Tuensaajan velvollisuus perustella kulujensa tukikelpoisuus on täysin riippumaton velvollisuudesta panna täytäntöön tai toteuttaa hanke.
103. Komissio lisää, ettei se ole koskaan kyseenalaistanut WIH-hankkeen moitteetonta täytäntöönpanoa, vaan ainoastaan tehnyt johtopäätökset sopimusrikkomuksista, joihin valittaja on syyllistynyt. Valittaja ei ole pystynyt osoittamaan luotettavalla tavalla henkilöstönsä WIH-hankkeeseen tosiasiallisesti käyttämää aikaa.
104. Katson, että tämä kahdeksas valitusperuste – olettaen, että se voisi menestyä sopimusoikeudellisen oikeusriidan yhteydessä(52) – on hylättävä, koska tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat. Valittaja nimittäin ainoastaan vetoaa harkintavallan väärinkäyttöön täsmentämättä, mistä kyseinen väärinkäyttö muodostuu, eikä osoita millään tavoin, kuinka komissio on sen mukaan toiminut yksinomaan tai ainakin olennaisilta osin muiden kuin esitettyjen päämäärien saavuttamiseksi tai perustamissopimuksessa asian käsittelyjärjestykseksi erityisesti määrätyn menettelyn välttämiseksi.(53)
C       Unionin yleinen tuomioistuin on loukannut oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevia oikeudellisia vaatimuksia (kolmas ja kuudes valitusperuste)
1.      Asianosaisten lausumat
105. Kolmannella valitusperusteellaan valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole ottanut huomioon valittajan perusteluja, kun se on katsonut valituksenalaisen tuomion 73–77 kohdassa, että komissiolla oli oikeus vaatia valittajaa palauttamaan 83 001,09 euroa sekä tälle summalle 5 prosentin korkokannan mukaan 25.10.2011 alkaen laskettavat viivästyskorot, ja että unionin yleinen tuomioistuin on siten loukannut sen oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, joka taataan Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun, ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen 6 artiklassa, sekä unionin oikeuden yleisiä periaatteita.
106. Vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen istuntoa varten esittämiin kysymyksiin valittaja väitti, että koska riidanalainen veloitusilmoitus oli esitetty ja koska sitä pidettiin valmistelutoimena, toisin sanoen informatiivisena sopimusasiakirjana, joka ei voi muuttaa sen oikeusasemaa, sille määrätyn viivästyskoron maksuvelvollisuuden alkamisajankohdaksi ei voitu pätevästi vahvistaa ajankohtaa, jona kyseisen veloitusilmoituksen osalta osoitettu määräaika kuluisi loppuun – tässä tapauksessa kyseinen ajankohta oli 25.10.2011. Unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan tutkinut kyseistä väitettä, sillä se ei arvioinut sen muutoksen laillisuutta, joka pelkästä veloitusilmoituksen tiedoksiantamisesta valittajan mukaan aiheutui sen oikeusasemalle.
107. Kuudennessa valitusperusteessaan valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin loukkasi sen oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, tarkemmin sanottuna sen puolustautumisoikeuksia ja prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaatetta, kun tämä yhtäältä katsoi valituksenalaisen tuomion 56 kohdassa, etteivät sen esittämät työaikalistat vastanneet sopimuksessa asetettuja edellytyksiä ja ettei niitä voitu hyväksyä WIH-hankkeen yhteydessä tehtyjä työtunteja koskevaksi todistusaineistoksi, ja toisaalta valituksenalaisen tuomion 63 kohdassa, että esitetty kirjeenvaihto ei ollut näyttö työajasta, jonka työhön osallistuneet henkilöt todella käyttivät. Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin on vienyt siltä mahdollisuuden käyttää todistuskeinoja ja loukannut siten ilmeisellä tavalla prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaatetta.
108. Valittaja lisää, että sopimus, jonka se on tehnyt komission kanssa, on kohtuuton, koska sillä rajoitetaan suhteettomasti keinoja, joilla voidaan osoittaa sen henkilöstön tosiasiallinen osallistuminen WIH-hankkeeseen.
109. Se väittää myös, että nyt käsiteltävänä olevan kaltaisessa tapauksessa, jossa komissio toteaa yksipuolisesti tarkastuksen avulla sopimusvelvoitteiden noudattamatta jättämisen ja nostaa sitten vastakanteen perusteettomasti saatujen summien takaisin perimiseksi, komissio on samalla sekä tuomarina että asianosaisena, ja että tällainen etu loukkaa prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaatetta.
110. Komissio katsoo, että valittajan kolmas valitusperuste on jätettävä tutkimatta, koska se on täysin perusteeton. Yhtäältä unionin yleinen tuomioistuin on prosessinjohtotoimena esittänyt asianosaisille täsmällisen kysymyksen vastakanteessa vaaditusta korkokannasta, minkä ansiosta se voi lausua tästä kysymyksestä. Toisaalta maksuviivästyksen ja viivästyskorkojen laskemisen ja riidanalaisen veloitusilmoituksen täytäntöönpanokelpoisuuden välillä ei sen mukaan ole välttämättä yhteyttä.
111. Komissio katsoo, että myös kuudes valitusperuste on hylättävä perusteettomana. Se korostaa tässä yhteydessä sitä, että valittajalla oli alusta alkaen tiedossaan kaikki, erityisesti rahoitusehtoja koskevat sopimusmääräykset. Se, että valittaja on loukannut useita sopimusmääräyksiä, ei voi tehdä kyseisistä ehdoista kohtuuttomia ja suhteettomia.
2.       Arviointi
a)       Kolmas valitusperuste
112. Valituksenalaisesta tuomiosta ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin on todennut nyt esillä olevassa asiassa, että komissiolla oli oikeus viivästyskorkoon 25.10.2011 alkaen,(54) todettuaan ennen tätä, että yleisten ehtojen 19 artiklan 2 kohdassa määrätään, että jos perusteettomasti saatuja määriä ei ole palautettu komission vahvistamaan määräaikaan mennessä, erääntyneelle määrälle kertyy korkoa kyseisten ehtojen 3 artiklan 6 kohdassa määrätyn korkokannan mukaan.(55)
113. Näin tekemällä unionin yleinen tuomioistuin yksinkertaisesti vain pani täytäntöön yleisten ehtojen 19 artiklan 2 kohdan ja 3 artiklan 6 kohdan määräykset yhdessä luettuina ja teki siten asianmukaiset päätelmät arvioinnistaan, jonka mukaan yhtäältä asianomaisten välinen oikeusriita oli sopimusoikeudellinen ja jonka mukaan toisaalta komission palautusvaatimus oli perusteltu.
114. Sillä, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole virallisesti ottanut kantaa valittajan väitteisiin, ei voida tässä tilanteessa katsoa loukatun valittajan oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin.
115. Valittaja moittii unionin yleistä tuomioistuinta kolmannessa valitusperusteessaan siitä, ettei tämä ole ottanut huomioon valittajan väitettä, jonka mukaan riidanalaisessa veloitusilmoituksessa ei voitu vahvistaa viivästyskoron maksuvelvollisuuden alkamisajankohtaa, mikä muuttaa sen oikeusasemaa, ottaen huomioon, että komissio esitti kyseisen veloitusilmoituksen pelkkänä valmistelutoimena. Se kiistää siten sen, ettei yhteyttä, joka sen mukaan kyseisen veloitusilmoituksen kannekelpoisuuden ja viivästyskorkojen vahvistamisen välillä on täytynyt olla, olisi otettu huomioon. Sitä vastoin se ei ole koskaan – ei alkuperäisessä kanteessaan eikä vastauskirjelmässään tai vastauksessaan unionin yleisen tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin – todella kyseenalaistanut sovellettujen sopimusmääräysten pätevyyttä nyt käsiteltävässä asiassa.
116. Valittajan kolmas valitusperuste on näin ollen hylättävä perusteettomana.
b)       Kuudes valitusperuste
117. Myös valittajan kuudes valitusperuste on hylättävä tässä tapauksessa selvästi perusteettomana.
118. Valituksenalaisesta tuomiosta ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin on tutkinut sekä valittajan 13.11.2009 esittämät työaikalistat(56) ja sen komissiolle osoittamat säännölliset kertomukset(57) että 3 656 sivua sähköisiä viestejä, jotka valittaja oli esittänyt osoittaakseen, että sen työntekijät olivat todella käyttäneet hankkeeseen osan työajastaan.(58) Se on todennut, etteivät nämä eri seikat olleet omiaan kyseenalaistamaan lopullisessa tilintarkastuskertomuksessa esitettyjä toteamuksia.
119. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin ei ole todellakaan vienyt valittajalta mahdollisuutta käyttää todistuskeinoja, vaan se on päinvastoin keskittynyt tarkastelemaan perusteellisesti valittajan väitteitä ja sen tässä yhteydessä toimittamia tietoja.
120. On syytä lisätä, että valittaja tosiasiassa riitauttaa näitä todisteita koskevan unionin yleisen tuomioistuimen arvioinnin. Kuten on jo huomautettu, tosiseikkojen ja todisteiden arviointi ei kuitenkaan muodosta oikeuskysymystä, joka voidaan saattaa unionin tuomioistuimen valvonnan alaiseksi valituksella, paitsi jos selvitys on otettu huomioon virheellisesti.
121. Lopuksi on todettava, että valittaja ei voi moittia unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei se ole komission vastakannetta arvioidessaan todennut kohtuuttomaksi sopimusta, jonka pätevyyttä valittaja ei ole riitauttanut.
D       Riidanalaisen veloitusilmoituksen puutteellisia perusteluja koskeva arviointivirhe (yhdeksäs valitusperuste)
122. Yhdeksännellä valitusperusteellaan valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se hylkäsi valittajan ensimmäisessä oikeusasteessa esittämän riidanalaisen veloitusilmoituksen puutteellisia perusteluja koskevan perusteen. Se täsmentää tässä yhteydessä, ettei riidanalaiseen veloitusilmoitukseen sisälly sellaisia perusteluja, joiden nojalla tehdyt laskelmat olisi mahdollista tarkistaa; komission viittausta sen 24.5.2011 ja 17.8.2011 päivättyihin kirjeisiin ei voida pitää riittävänä perusteluna.
123. Komissio vastaa, että riidanalaisen veloitusilmoituksen antamista edeltävässä menettelyssä, joka aloitettiin sen 20.10.2009 päivätyllä kirjeellä, ja erityisesti sen 24.5.2011 ja 17.8.2011 päivätyissä kirjeissä, jotka mainitaan valituksenalaisen tuomion 26 kohdassa ja tilintarkastuskertomuksessa, se on selittänyt päätökseensä liittyvät tosiseikat ja syyt, joiden nojalla kyseinen päätös on perusteltu. Se huomauttaa, että unionin yleinen tuomioistuin on joka tapauksessa katsonut valituksenalaisen tuomion 29 kohdassa, ettei riidanalainen veloitusilmoitus ollut lopullinen toimi, ja että tästä syystä se viittaa ensimmäiseen valitusperusteeseen antamassaan vastauksessa esittämiinsä perusteluihin.
124. Tässä yhteydessä on syytä huomauttaa, että tällä yhdeksännellä valitusperusteella valittaja ennen kaikkea moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei tämä ole lausunut toisesta valitusperusteesta, jonka valittaja on esittänyt ensimmäisessä oikeusasteessa, toisin sanoen unionin yleisessä tuomioistuimessa, riidanalaista veloitusilmoitusta vastaan nostamassaan kumoamiskanteessa.
125. On kuitenkin todettava, että koska valittajan riidanalaista veloitusilmoitusta vastaan nostama kumoamiskanne jätettiin tutkimatta, unionin yleinen tuomioistuin ei ole tutkinut kyseistä valitusperustetta ja ettei se myöskään ottanut komission vastakanteen perusteltavuutta arvioidessaan virallisesti kantaa riidanalaisen veloitusilmoituksen perusteluihin.
126. Valituksenalaisesta tuomiosta ilmenee kuitenkin,(59) että unionin yleinen tuomioistuin on tutkinut komission toimittamien tietojen – joiden osalta on täsmennetty, ettei niitä ole kiistetty – perusteella valittajalta vaadittua 83 000,09 euron määrää koskevan laskelman.
127. Valituksenalaisesta tuomiosta(60) ilmenee myös, että unionin yleinen tuomioistuin on tutkinut, oliko komissio täsmentänyt kantajalta vaadittujen määrien ”takaisinmaksuehdot ja maksupäivän”. Se katsoi, että asia oli näin, ja viittasi tässä yhteydessä yhtäältä 24.5.2011 päivättyyn kirjeeseen ja toisaalta riidanalaisessa veloitusilmoituksessa otsikon ”Maksuehdot” alla esitettyihin tietoihin.
128. Valittajan yhdeksäs valitusperuste on näin ollen hylättävä, koska se on selvästi perusteeton.
E       Luottamuksensuojan periaatteen loukkaaminen (kymmenes valitusperuste)
129. Kymmenennellä valitusperusteellaan valittaja väittää, että viisi vuotta sen jälkeen, kun ohjelma oli päättynyt, sille ei ollut vielä suoritettu ohjelman viimeistä erää, vaikka ei ole kiistetty sitä, että siihen liittyvät työt oli suoritettu ja että valittajan neljännesvuosittaiset kertomukset oli hyväksytty. Näin tekemällä komissio on sen mukaan loukannut luottamuksensuojan periaatetta, ja unionin yleisen tuomioistuimen tuomio on tämän vuoksi kumottava.
130. On todettava, että vaikka valittaja vetoaa tällä valitusperusteella siihen, että komissio on loukannut luottamuksensuojan periaatetta, se ei selitä, millä tavoin unionin yleinen tuomioistuin on loukannut kyseistä periaatetta. Tästä näkökulmasta kymmenes valitusperuste olisi tämän perusteella hylättävä, koska tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat.
131. On kuitenkin syytä huomauttaa, että kymmenennessä valitusperusteessa toistetaan viides kanneperuste, jonka valittaja oli esittänyt ensimmäisessä oikeusasteessa kumoamiskanteessaan ja josta unionin yleinen tuomioistuin ei siis ole lausunut. Todettakoon kuitenkin, että vaikka siihen sisältyvä vaatimus liittyy nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan sopimuksen täytäntöönpanoon, se ei kuitenkaan missään tapauksessa liity riidanalaisen veloitusilmoituksen aiheeseen ja siten esillä olevaan riita-asiaan.
132. Kymmenes valitusperuste on näin ollen hylättävä, koska tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat.
133. Edellä esitettyjen huomioiden perusteella ja siltä varalta, ettei unionin tuomioistuin seuraa pääasiallista päätelmääni, katson, että valittajan valitus on hylättävä.
VII  Oikeudenkäyntikulut
134. Koska ensisijaisesti olen ehdottanut, että unionin tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen tuomion ja palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen, ehdotan ensisijaisesti myös, että esillä olevaan muutoksenhakumenettelyyn liittyvistä oikeudenkäyntikuluista on päätettävä myöhemmin.
135. Siltä varalta, ettei unionin tuomioistuin kuitenkaan seuraa ensisijaista päätelmääni vaan päättää hylätä valituksen, on syytä unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan ja 138 artiklan 1 kohdan määräysten mukaisesti velvoittaa valittaja korvaamaan oikeudenkäyntikulut kokonaisuudessaan.
VIII  Ratkaisuehdotus
136. Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan unionin tuomioistuimelle ensisijaisesti, että se ratkaisee asian seuraavasti:
1)       Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. komissio (T-552/11, EU:T:2013:349) kumotaan siltä osin kuin siinä jätetään tutkimatta kumoamiskanne, jonka valittaja on nostanut Euroopan komission 9.9.2011 antamasta riidanalaisesta veloitusilmoituksesta, jolla sitä vaaditaan palauttamaan 83 001,09 euron määrä 24.10.2011 mennessä.
2)      Asia palautetaan unionin yleiseen tuomioistuimeen, jotta tämä lausuu siitä, onko kanne perusteltu.
3)       Oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
137. Ehdotan unionin tuomioistuimelle toissijaisesti, että se toteaa seuraavaa:
1)      Valitus hylätään.
2)      Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro AE velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
2 – T‑552/11, EU:T:2013:349 (jäljempänä valituksenalainen tuomio).
3–      Jäljempänä Lito Maieftiko.
4 – Ks. mm. Ranskan hallinto-oikeuden osalta Wachsmann, P., ”La recevabilité du recours pour excès de pouvoir à l’encontre des contrats. Pour le centenaire de l’arrêt Martin”, Revue française de droit administratif, nro 1 (2006), s. 24.
5 Jäljempänä WIH-hanke.
6 – Jäljempänä yleiset ehdot.
7 – Jäljempänä riidanalainen veloitusilmoitus.
8 – T-552/11 R, EU:T:2011:749.
9 – T-353/10, EU:T:2011:589.
10 – C-506/13 P-R, EU:C:2013:882.
11 – Ks. mm. tuomio Lecureur v. komissio (T-26/00, EU:T:2001:222, 38 kohta); määräys Musée Grévin v. komissio (T-314/03 ja T-378/03, EU:T:2004:139, 88 kohta); määräys Helm Düngemittel v. komissio (T-265/03, EU:T:2005:213, 54–57 kohta); tuomio CEVA v. komissio (T-428/07 ja T-455/07, EU:T:2010:240, 57–64 kohta); määräys Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. komissio (EU:T:2011:589, 34 ja 35 kohta); määräys Technion ja Technion Research & Development Foundation v. komissio (T-546/11, EU:T:2012:303, 58 ja 59 kohta); määräys Technion ja Technion Research & Development Foundation v. komissio (T-657/11, EU:T:2012:411, 54–60 kohta); tuomio GRP Security v. tilintarkastustuomioistuin (T-87/11, EU:T:2013:161, 31–38 kohta) ja tuomio Technische Univeristät Dresden v. komissio (T-29/11, EU:T:2014:912, 42–44 kohta). Siltä osin kuin kyseessä on kieltäytyminen luokittelemasta sopimusriitaa koskevaa kannetta uudelleen kumoamiskanteeksi prekluusion vuoksi, ks. tuomio Helkon Media v. komissio (T-122/06, EU:T:2008:418, 54 kohta).
12 – Ks. kyseisen vastauksen 84 kohta.
13 – Valituksenalaisen tuomion 40 kohta.
14 – Ks. valituksenalaisen tuomion 39 kohta.
15 – C‑517/03, EU:C:2004:326, 17 kohta.
16 – Sopimusoikeudelliseen asiayhteyteen liittyvä vastakanne ei tosin ole unionin oikeudessa tuntematon, onhan unionin tuomioistuin nimenomaisesti hyväksynyt sen: ks. tuomio komissio v. Zoubek (426/85, EU:C:1986:501, 12 kohta) ja tuomio IDE v. komissio (C-114/94, EU:C:1997:68, 82 ja 83 kohta). Sen sijaan en ole löytänyt mitään rakenteeltaan nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaista ennakkotapausta, jossa tutkittaisiin kumoamiskanteen yhteydessä nostettua vastakannetta ja hyväksyttäisiin se, vaikka kumoamiskanne, johon se kytkeytyy, on jätetty tutkimatta.
17 – EU:T:2011:589.
18 – Valituksenalaisen tuomion 21 kohta.
19 – Valituksenalaisen tuomion 22 kohta.
20 – Valituksenalaisen tuomion 23 kohta.
21 – Valituksenalaisen tuomion 24 kohta.
22 – Valituksenalaisen tuomion 25 ja 26 kohta.
23 – Valituksenalaisen tuomion 28 kohta.
24 – Valituksenalaisen tuomion 29 kohta.
25 – Komissio viittaa määräykseen Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. komissio (EU:T:2011:589).
26 – Tuomio Geotronics v. komissio (C-395/95 P, EU:C:1997:210).
27 – Ks. mm. määräys An Taisce ja WWF UK v. komissio (C-325/94 P, EU:C:1996:293, 30 kohta) ja tuomio parlamentti v. Ripa di Meana ym. (C-470/00 P, EU:C:2004:241, 41 kohta).
28 – Valituksenalaisen tuomion 30 kohta.
29 – Määräys Musée Grévin v. komissio (EU:T:2004:139, 61–89 kohta).
30 – Päätösten, joissa jätetään tutkimatta veloitusilmoituksia vastaan nostetut kumoamiskanteet käyttämällä samanlaisia tai hyvin samankaltaisia perusteluja, osalta ks. määräys Austrian Relief Program v. komissio (T-235/06, EU:T:2008:411, 34–38 kohta); tuomio ArchiMEDES v. komissio (T-396/05 ja T-397/05, EU:T:2009:184, 53–58 kohta); tuomio CEVA v. komissio (EU:T:2010:240, 51–55 kohta); määräys Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. komissio (EU:T:2011:589, 22–32 kohta); määräys Groupement Adriano, Jaime Ribeiro, Conduril v. komissio (T-335/09, EU:T:2011:614, 22–36 kohta) ja määräys Technion ja Technion Research & Development Foundation v. komissio (EU:T:2012:303, 30–55 kohta).
31 – Päätösten, joissa jätetään tutkimatta veloitusilmoituksia vastaan nostetut kumoamiskanteet, mutta joissa poiketaan alun perin käytetyistä perusteluista, osalta ks. määräys Imelios v. komissio (T-97/07, EU:T:2008:105, 23–30 kohta); tuomio Cestas v. komissio (T-260/04, EU:T:2008:115, 67–77 kohta); määräys CPEM v. komissio (T-106/08, EU:T:2009:228, 25–37 kohta); määräys Alisei v. komissio (T-481/08, EU:T:2010:32, 72 kohta); määräys IEM v. komissio (T-435/10, EU:T:2011:410, 26, 30 ja 31 kohta); tuomio CEVA v. komissio (T-285/09, EU:T:2011:479, 45–48 kohta); tuomio EMA v. komissio (T-116/11, EU:T:2013:634, 72–75 kohta) ja määräys Unkari v. komissio (T-37/11, EU:T:2012:310, 35–43 kohta).
32 – Sellaisten tapausten osalta, joissa tätä oikeuskäytäntöä on sovellettu valituksenalaisen tuomion antamisen jälkeen, ks. määräys Evropaïki Dynamiki v. komissio (T-554/11, EU:T:2013:548, 30 ja 41 kohta); tuomio EMA v. komissio (T-116/11, EU:T:2013:634, 71–75 kohta) ja tuomio Technische Universität Dresden v. komissio (T-29/11, EU:T:2014:912, 29–35 kohta).
33 – Päinvastaisesta ratkaisusta ks. tuomio Applied Microengineering v. komissio (T-387/09, EU:T:2012:501, 36–52 kohta). Joissain tapauksissa unionin yleinen tuomioistuin on myös ns. Boehringer-oikeuskäytännön mukaisesti (tuomio neuvosto v. Boehringer, C-23/00 P, EU:C:2002:118, 51 ja 52 kohta) hylännyt pääasiassa nostetun kanteen tutkimatta sen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä; ks. tuomio Berliner Institut für Vergleichende Sozialforschung v. komissio (T-73/08, EU:T:2013:433, 47 ja 48 kohta).
34 – Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 14 ja 15 kohta.
35 – Ks. tuomio komissio v. neuvosto (22/70, EU:C:1971:32, 42 kohta).
36 – Ks. mm. tuomio IBM v. komissio (60/81, EU:C:1981:264, 9 kohta); tuomio Internationaler Hilfsfonds v. komissio (C-362/08 P, EU:C:2010:40, 29 kohta) ja määräys Mauerhofer v. komissio (C-433/10 P, EU:C:2011:204, 57 kohta).
37 – Ks. mm. tuomio IBM v. komissio (EU:C:1981:264, 9 kohta) ja määräys Mauerhofer v. komissio (EU:C:2011:204, 58 kohta).
38 – Ks. mm. tuomio Les Verts v. parlamentti (294/83, EU:C:1986:166, 24–27 kohta).
39 – Ks. mm. tuomio Weber v. parlamentti (C-314/91, EU:C:1993:109, 8–12 kohta) ja tuomio Unión de Pequeños Agricultores v. neuvosto (C-50/00 P, EU:C:2002:462, 38 kohta).
40 – Valituksenalaisen tuomion 25 kohta.
41 – Valituksenalaisen tuomion 26 kohta.
42 – Valituksenalaisen tuomion 22 kohta.
43 – Ks. tuomio komissio v. neuvosto (22/70, EU:C:1971:32, 41 kohta) ja tuomio IBM v. komissio (EU:C:1981:264, 9 kohta).
44 – Valituksenalaisen tuomion 23 kohta.
45 – Tuomio IBM v. komissio (EU:C:1981:264, 9 kohta).
46 – EU:C:1981:264, 9 kohta.
47 – Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 29 kohta.
48 – Tässä yhteydessä voidaan kuitenkin huomauttaa, että unionin tuomioistuin voisi tosin vahvistaa unionin yleisen tuomioistuimen arvioinnin, jonka mukaan riidanalainen veloitusilmoitus liittyi erottamattomasti sopimusoikeudelliseen asiayhteyteensä, mutta se voisi myös sanoutua irti kyseisestä arvioinnista ja perustelut korvaamalla katsoa, että sopimuksen täytäntöönpanoa koskevat kyseisen sopimuksen sopimuspuolten väliset riidat kuuluvat yksinomaan sen sopimusta käsittelevän tuomioistuimen toimivaltaan, ja tunnustaa siten varsinaisen rinnakkaiseen oikeussuojakeinoon perustuvan väitteen olemassaolon unionin oikeudessa.
49 – Se ehdottaa tässä yhteydessä, että toista, neljättä, viidettä, kuudetta ja kahdeksatta valitusperustetta on tarkasteltava yhdessä.
50 – Ks. mm. valituksenalaisen tuomion 54 kohta.
51 – Ks. analogisesti mm. tuomio Hilti v. komissio (C-53/92 P, EU:C:1994:77, 10 kohta); tuomio Ismeri Europa v. tilintarkastustuomioistuin (C-315/99 P, EU:C:2001:391, 19 kohta) ja määräys OCVV v. Schräder (C-38/09 P DEP, EU:C:2013:679, 69–75 kohta).
52 – Kuten unionin tuomioistuin on todennut, käsitteellä ”harkintavallan väärinkäyttö” on täsmällinen soveltamisala ja se liittyy siihen, että hallintoviranomainen käyttää valtuuksiaan muuhun tarkoitukseen kuin mihin ne on sille myönnetty; ks. mm. tuomio O’Hannrachain v. parlamentti (C-121/01 P, EU:C:2003:323, 46 kohta).
53 – Käyttääkseni unionin tuomioistuimen harkintavallan väärinkäytöstä perinteisesti käyttämän määritelmän sanamuotoa. Ks. mm. tuomio Alankomaat v. neuvosto (C-110/97, EU:C:2001:620); tuomio O’Hannrachain v. parlamentti (EU:C:2003:323, 46 kohta); tuomio Windpark Groothusen v. komissio (C-48/96 P, EU:C:1998:223, 52 kohta) ja tuomio Ramondín ym. v. komissio (C-186/02 P ja C-188/02 P, EU:C:2004:702, 44 kohta).
54 – Ks. valituksenalaisen tuomion 77 kohta.
55 – Ks. valituksenalaisen tuomion 75 ja 76 kohta.
56 – Valituksenalaisen tuomion 56 kohta.
57 – Valituksenalaisen tuomion 59 kohta.
58 – Valituksenalaisen tuomion 60 ja 61 kohta.
59 – Ks. 65–69 kohta.
60 – Ks. 46 ja 70–72 kohta.