62018CJ0457_RES
Zadeva C‑487/18
Republika Slovenija
proti
Republiki Hrvaški
Sodba Sodišča (veliki senat) z dne 31. januarja 2020
„Neizpolnitev obveznosti države – Člen 259 PDEU – Pristojnost Sodišča – Določitev skupne meje med državama članicama – Mejni spor med Republiko Hrvaško in Republiko Slovenijo – Arbitražni sporazum – Arbitražni postopek – Uradno obvestilo Republike Hrvaške o njeni odločitvi, da zahteva prenehanje veljavnosti sporazuma zaradi nepravilnosti, katere storitev očita članu arbitražnega sodišča – Arbitražna razsodba, ki jo je izdalo arbitražno sodišče – Domnevna kršitev arbitražnega sporazuma in meje, določene z arbitražno razsodbo, s strani Republike Hrvaške – Načelo lojalnega sodelovanja – Predlog za izločitev dokumenta iz spisa – Varstvo pravnih nasvetov“
Evropska unija – Institucije – Pravica javnosti do dostopa do dokumentov – Uredba št. 1049/2001 – Izjeme od pravice dostopa do dokumentov – Varstvo pravnih nasvetov – Prevladujoč javni interes, ki upravičuje razkritje dokumentov – Pojem – Razkritje pravnega mnenja Komisije zaradi lastnih interesov stranke spora – Izključitev
(člen 259, tretji odstavek, PDEU; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta št. 1049/2001, člen 4(2), druga alinea)
(Glej točki 70 in 71 ter točko 1 izreka.)
Tožba zaradi neizpolnitve obveznosti – Pristojnost Sodišča – Meje – Arbitražni sporazum med državama članicama, namenjen rešitvi mejnega spora – Mednarodni sporazum, ki ga sklenejo države članice in ki ni sestavni del prava Unije – Tožba zaradi kršitve prava Unije, ki je akcesorna v razmerju do domnevne kršitve navedenega sporazuma – Nepristojnost Sodišča – Mejni spor
(člena 258 in 259 PDEU)
(Glej točke 91, 92 in od 101 do 108 ter točko 2 izreka.)
Države članice – Obveznosti – Obveznost lojalnega sodelovanja – Obseg – Mejni spor med državama članicama – Obveznost lojalnega prizadevanja za dokončno rešitev tega spora v skladu z mednarodnim pravom – Sredstva za reševanje sporov – Pojem – Predložitev Sodišču na podlagi arbitražne klavzule – Vključitev
(člen 4(3) PEU; člen 273 PDEU)
(Glej točko 109.)
Povzetek
Sodišče Evropske unije ni pristojno za odločanje o mejnem sporu med Slovenijo in Hrvaško, vendar sta ti državi članici v skladu s členom 4(3) PEU zavezani, da si lojalno prizadevata za vzpostavitev dokončne pravne rešitve tega spora v skladu z mednarodnim pravom
Veliki senat Sodišča se je v sodbi Slovenija/Hrvaška (C‑457/18), razglašeni 31. januarja 2020, izrekel za nepristojnega za odločanje o tožbi, ki jo je Slovenija vložila na podlagi člena 259 PDEU in s katero je predlagala, naj se ugotovi, da Hrvaška ni izpolnila svojih obveznosti iz prava Evropske unije s tem, da je kršila obveznosti, ki za to državo članico izhajajo iz arbitražnega sporazuma, sklenjenega s Slovenijo in namenjenega rešitvi mejnega spora med tema državama, ter iz arbitražne razsodbe, s katero je bila določena meja med navedenima državama na morju in na kopnem. Vendar je Sodišče pojasnilo, da ta nepristojnost ne vpliva na nobeno od obveznosti, ki za vsako od teh dveh držav članic tako v okviru njunih vzajemnih razmerij kot tudi razmerij do Unije in drugih držav članic izhajajo iz člena 4(3) PEU, za lojalno prizadevanje, da se vzpostavi dokončna pravna rešitev v skladu z mednarodnim pravom, z namenom zagotovitve učinkovite in neovirane uporabe prava Unije na zadevnih območjih. Za to lahko uporabita katero koli sredstvo za rešitev njunega spora, vključno z morebitno predložitvijo tega spora Sodišču v skladu s posebnim sporazumom na podlagi člena 273 PDEU.
Hrvaška in Slovenija sta za rešitev vprašanja določitve skupne meje po razglasitvi svoje neodvisnosti od Socialistične federativne republike Jugoslavije novembra 2009 sklenili arbitražni sporazum. V skladu s tem sporazumom, ki je začel veljati leto pozneje, sta se ti državi zavezali, da bosta ta spor predložili arbitražnemu sodišču, ki je bilo ustanovljeno s tem sporazumom in katerega razsodba bo zanju zavezujoča. Potem ko je pred arbitražnim sodiščem prišlo do procesnega vprašanja zaradi neuradne komunikacije med arbitrom, ki ga je imenovala Slovenija, in agentko te države pred arbitražnim sodiščem, in sicer med posvetovanjem tega sodišča, je Hrvaška menila, da je bilo poseženo v zmožnost tega sodišča, da neodvisno in nepristransko izda razsodbo. Tako je julija 2015 Slovenijo obvestila, da meni, da je ta zakrivila bistvene kršitve Arbitražnega sporazuma. Zato se je ob sklicevanju na Dunajsko konvencijo o pravu mednarodnih pogodb (
1
) odločila zahtevati takojšnje prenehanje veljavnosti Arbitražnega sporazuma. Vendar je arbitražno sodišče presodilo, da se arbitražni postopek nadaljuje, in je junija 2017 izdalo arbitražno razsodbo, s katero je določilo mejo med zadevnima državama na morju in na kopnem. Hrvaška te arbitražne razsodbe ni izvršila. Slovenija je julija 2018 pri Sodišču vložila tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti. Najprej je trdila, da Hrvaška krši več obveznosti, ki zanjo izhajajo iz primarnega prava (
2
), s tem, da krši svoje obveznosti iz Arbitražnega sporazuma in arbitražne razsodbe, zlasti s tem, da ne spoštuje meje, določene s to razsodbo. Poleg tega je trdila, da Hrvaška iz istega razloga krši več predpisov sekundarne zakonodaje (
3
).
Sodišče je ob odločanju o ugovoru nedopustnosti, ki ga je vložila Hrvaška, opozorilo, da ni pristojno za odločanje o razlagi mednarodnega sporazuma, ki so ga sklenile države članice in katerega predmet ne spada na področja pristojnosti Unije, ter o obveznostih, ki iz njega izhajajo za države članice. Sodišče je nato iz tega izpeljalo, da ni pristojno za odločanje o tožbi zaradi neizpolnitve obveznosti, ne glede na to, ali je ta vložena na podlagi člena 258 PDEU ali na podlagi člena 259 PDEU, če je kršitev določb prava Unije, navedena v utemeljitev te tožbe, akcesorna v razmerju do domnevne kršitve obveznosti, ki izhajajo iz takega sporazuma.
Sodišče je ugotovilo, da kršitve prava Unije, ki jih zatrjuje Slovenija, bodisi izhajajo iz tega, da naj bi Hrvaška kršila obveznosti, ki izhajajo iz Arbitražnega sporazuma in arbitražne razsodbe, izdane na podlagi tega sporazuma, bodisi temeljijo na premisi, da je bila meja na kopnem in na morju med tema državama članicama določena s to razsodbo.
Sodišče je, potem ko je poudarilo, da je v obravnavanem primeru arbitražno razsodbo izdalo mednarodno sodišče, ustanovljeno na podlagi dvostranskega arbitražnega sporazuma, ki je urejen z mednarodnim pravom, katerega predmet ne spada na področja pristojnosti Unije in katerega pogodbenica ni Unija, navedlo, da niti Arbitražni sporazum niti arbitražna razsodba nista sestavni del prava Unije. V tem okviru je pojasnilo, da nevtralnega sklicevanja v določbi Akta o pristopu Hrvaške k Uniji na navedeno arbitražno razsodbo ni mogoče razlagati tako, da so bile z njim v pravo Unije vključene mednarodne zaveze, ki sta jih državi članici sprejeli v okviru navedenega arbitražnega sporazuma.
Sodišče je v teh okoliščinah ugotovilo, da so zatrjevane kršitve prava Unije v obravnavanem primeru akcesorne v razmerju do domnevne kršitve obveznosti iz zadevnega dvostranskega sporazuma s strani Hrvaške. Sodišče je, potem ko je navedlo, da je lahko predmet tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti, vložene na podlagi člena 259 PDEU, le nespoštovanje obveznosti, ki izhajajo iz prava Unije, razsodilo, da torej ni pristojno, da bi se v okviru obravnavane tožbe izreklo o zatrjevani kršitvi obveznosti iz Arbitražnega sporazuma in arbitražne razsodbe, iz katere izhajajo očitki Slovenije v zvezi z domnevnimi kršitvami prava Unije.
Nazadnje je Sodišče – potem ko je opozorilo na pristojnost, pridržano državam članicam v skladu z mednarodnim pravom glede geografske razmejitve njihovih meja, in na okoliščino, da morata v skladu z Arbitražnim sporazumom pogodbenici tega sporazuma storiti vse potrebno za izvršitev arbitražne razsodbe – ugotovilo, da ni pristojno, da bi v okviru obravnavane tožbe preučilo vprašanje obsega in meja ozemelj Hrvaške in Slovenije ter pri tem neposredno uporabilo mejo, določeno z arbitražno razsodbo, da bi preverilo resničnost zadevnih kršitev prava Unije.
(
1
)	Dunajska konvencija o pravu mednarodnih pogodb z dne 23. maja 1969, Recueil des traités des Nations unies, zvezek 1155, str. 331.
(
2
)	Gre za člen 2 PEU in člen 4(3) PEU.
(
3
)	Tako se je sklicevala na člen 5(2) Uredbe (EU) št. 1380/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2013 o skupni ribiški politiki in o spremembi uredb Sveta (ES) št. 1954/2003 in (ES) št. 1224/2009 ter razveljavitvi uredb Sveta (ES) št. 2371/2002 in (ES) št. 639/2004 ter Sklepa Sveta 2004/585/ES (UL 2013, L 354, str. 22); na sistem za nadzor, inšpekcijo in izvajanje pravil, določen z Uredbo Sveta (ES) št. 1224/2009 z dne 20. novembra 2009 o vzpostavitvi nadzornega sistema Skupnosti za zagotavljanje skladnosti s pravili skupne ribiške politike (UL 2009, L 343, str. 1) in Izvedbeno uredbo Komisije (EU) št. 404/2011 z dne 8. aprila 2011 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1224/2009 o vzpostavitvi nadzornega sistema Skupnosti za zagotavljanje skladnosti s pravili skupne ribiške politike (UL 2011, L 112, str. 1); na člena 4 in 17 v povezavi s členom 13 Uredbe (EU) 2016/399 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o Zakoniku Unije o pravilih, ki urejajo gibanje oseb prek meja (Zakonik o schengenskih mejah) (UL 2016, L 77, str. 1); ter na člen 2(4) in člen 11(1) Direktive 2014/89/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. julija 2014 o vzpostavitvi okvira za pomorsko prostorsko načrtovanje (UL 2014, L 257, str. 135).