Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA,
predstavljeni 12. marca 2026(1)
Zadeva C‑559/23 P
International Management Group (IMG)
proti
Evropski komisiji
„ Pritožba – Ugovor nedopustnosti pritožbe zaradi zastaranja tožbe za uveljavljanje nepogodbene odgovornosti – Opustitev Splošnega sodišča, da se izreče o ugovoru nedopustnosti pred zavrnitvijo tožbe kot neutemeljene – Zunanja preiskava Evropskega urada za boj proti goljufijam (OLAF) – Posredovanje poročila urada OLAF o preiskavi nacionalnim pravosodnim organom – Nepooblaščeno razkritje poročila o preiskavi v medijih – Nepremoženjska in premoženjska škoda, ki naj bi jo utrpela pritožnica – Vzročna zveza – Škodni dogodek, za katerega je odgovornost mogoče pripisati bodisi Evropski uniji bodisi zadevnim nacionalnim organom – Negotovost – Dokazno breme “
I.      Uvod
1.        Ta pritožba je bila vložena zoper sodbo Splošnega sodišča Evropske unije z dne 28. junija 2023, IMG/Komisija,(2) s katero je to kot neutemeljeno zavrnilo tožbo za uveljavljanje nepogodbene odgovornosti Unije, ki jo je vložila družba International Management Group (IMG) zaradi nepooblaščenega razkritja poročila o preiskavi v zvezi z njo, ki ga je pripravil Evropski urad za boj proti goljufijam (OLAF), v medijih.
2.        Sodišče bo moralo pri preučitvi te pritožbe med drugim potrditi ali zavrniti stališče Splošnega sodišča, ki je v izpodbijani sodbi razsodilo, da je treba nepogodbeno odgovornost Unije izključiti zaradi negotovosti glede povzročitelja škodnega dogodka, „ker ni indica v tem smislu“,(3) saj bi škodo lahko povzročil tako vir znotraj Unije, in sicer urad OLAF ali Evropska komisija, kot tudi vir zunaj Unije, in sicer zadevni nacionalni pravosodni organi.
3.        V teh sklepnih predlogih bom Sodišču predlagal, naj izpodbijano sodbo razveljavi, ker je Splošno sodišče pri presoji tega, ali sta Komisija in urad OLAF domnevno kršila svojo obveznost zaupnosti, kršilo pravila o dokaznem bremenu in izvajanju dokazov. Navedel bom razloge, iz katerih taka napačna uporaba prava vpliva tudi na njegovo ugotovitev o domnevni kršitvi dolžnosti skrbnosti s strani Komisije in urada OLAF.
II.    Dejansko stanje
4.        Dejansko stanje spora je povzeto v točkah od 2 do 12 izpodbijane sodbe.
5.        Organizacija IMG je bila v skladu s svojim statutom ustanovljena kot mednarodna organizacija. V okviru svojih dejavnosti je s Komisijo sklenila več sporazumov, in sicer zlasti na podlagi načina izvrševanja proračuna Unije, imenovanega „posredno ali skupno upravljanje“ in določenega v finančni ureditvi Unije.
6.        Generalni direktor urada OLAF je začel zunanjo preiskavo o pravnem statusu pritožnice.(4) Po koncu preiskave je v končnem poročilu o preiskavi (v nadaljevanju: poročilo urada OLAF), pripravljenem 9. decembra 2014, v bistvu ugotovil, da organizacija IMG ni „mednarodna organizacija“ v smislu finančne ureditve Unije, ter je Komisiji priporočil, naj organizaciji IMG naloži upravne in finančne sankcije in ji odredi vračilo zneskov, ki so bili tej organizaciji izplačani na podlagi tega statusa.
7.        Poročilo urada OLAF je bilo 12. decembra 2014 uradno poslano Komisiji ter francoskim in belgijskim pravosodnim organom. Informacije o vsebini tega poročila so bile 13. februarja 2015 objavljene v reviji Der Spiegel. Pritožnica je 18. februarja 2015 uradu OLAF poslala dopis, v katerem je opozorila na morebitno uhajanje informacij v medije v zvezi z vsebino navedenega poročila.
8.        Generalni direktor urada OLAF je 13. marca 2015 predsedniku Evropskega parlamenta poslal dopis, v katerem je navedel, da je bil obveščen o tem, da se je poročilo urada OLAF razširjalo znotraj Odbora Parlamenta za proračunski nadzor. Generalni direktor urada OLAF je v tem dopisu opozoril, da to poročilo ni bilo uradno razkrito Parlamentu, in predsednika te institucije pozval, naj sprejme potrebne ukrepe za prenehanje razširjanja tega dokumenta.
9.        Urad OLAF je z dopisom z dne 20. marca 2015 pritožnici odgovoril, da je bilo njegovo poročilo poslano izključno pristojnim nacionalnim organom in generalnemu sekretariatu Komisije.
10.      Poročilo urada OLAF je bilo 11. decembra 2015 objavljeno brez prilog na spletnem mestu časopisa New Europe. Pritožnica je bila obveščena, da sta generalni sekretar Komisije in urad OLAF začela dve preiskavi, da bi ugotovila vir tega uhajanja.
11.      Generalni sekretar Komisije je 30. januarja 2017 pritožnici poslal dopis, v katerem jo je obvestil, da so bile preiskave končane in da na njihovi podlagi ni bilo mogoče ugotoviti vira uhajanja informacij.
12.      Pritožnici je bilo 5. junija 2018 poslano poročilo urada OLAF skupaj s prilogami.
III. Postopek pred sodiščema Unije
A.      Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
13.      Pritožnica je 21. decembra 2020 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo na podlagi člena 268 PDEU za povrnitev premoženjske in nepremoženjske škode, ki ji je po njenem mnenju nastala zaradi nezakonitega ravnanja Komisije in urada OLAF zaradi poročila tega urada. Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo tožbo v celoti zavrnilo.
B.      Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
14.      Pritožnica je 7. septembra 2023 vložila pritožbo zoper izpodbijano sodbo. V svojih predlogih Sodišču predlaga, naj to sodbo razveljavi, ugodi njenim predlogom pred Splošnim sodiščem, odloči, da je nastala nepogodbena odgovornost Komisije, Komisiji naloži povrnitev škode, ki je nastala tožeči stranki in ki je ocenjena na 10.000 EUR mesečno v obdobju od sredine decembra 2015 do objave sodbe iz naslova nepremoženjske škode in na 2,1 milijona EUR iz naslova premoženjske škode skupaj z zamudnimi obrestmi, ter Komisiji naloži plačilo vseh stroškov postopka na obeh stopnjah.
15.      Komisija Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrže kot nedopustno ali, podredno, zavrne kot neutemeljeno in pritožnici naloži plačilo stroškov.
IV.    Analiza
16.      Tožeča stranka v utemeljitev pritožbe navaja pet pritožbenih razlogov, ki se nanašajo, prvič, na napačno presojo vzročne zveze, od katere je odvisno uveljavljanje nepogodbene odgovornosti Unije, drugič, na napačno presojo pogoja v zvezi z odgovornostjo urada OLAF ali Komisije za škodni dogodek, tretjič, na napačno presojo obstoja nezakonitosti, ki temelji na kršitvi dolžnosti skrbnega ravnanja, četrtič, na napačno presojo obstoja nezakonitosti, ki temelji na kršitvi dolžnosti skrbnosti, in nazadnje, petič, na napačno uporabo prava, ki vpliva na presojo Splošnega sodišča v zvezi z umikom mnenja pravne službe Komisije iz spisa.
17.      Komisija pa primarno trdi, da je odškodninska tožba pritožnice ob vložitvi že zastarala, tako da je pritožba nedopustna. Komisija podredno meni, da je treba pritožbo zavrniti kot neutemeljeno.
A.      Dopustnost pritožbe
18.      V zvezi z dopustnostjo te pritožbe obstajata dve težavi.
1.      Procesno upravičenje organizacije IMG, da uveljavlja nepogodbeno odgovornost Unije
19.      V zadevi IMG/Komisija (C‑790/24 P), v kateri prav tako danes predstavljam sklepne predloge, je Sodišče pozvano, naj odloči o pritožbi zoper sodbo z dne 4. septembra 2024, IMG/Komisija,(5) v kateri je Splošno sodišče potrdilo zakonitost sklepa Komisije z dne 8. junija 2021, s katerim ta pritožnici ni priznala statusa mednarodne organizacije z retroaktivnim učinkom od 16. decembra 2014.
20.      Če bi moralo sodišče Unije na koncu preučitve potrditi zakonitost tega sklepa, menim, da ta okoliščina ne more vplivati na dopustnost te odškodninske tožbe, vložene 21. decembra 2020, ker bi organizacija IMG na dan, ko mora sodišče Unije odločiti, izgubila sposobnost biti stranka v postopku.
21.      Iz sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da pojem „pravna oseba“ načeloma vključuje obstoj pravne osebnosti, ustanovljene na podlagi prava države članice ali tretje države, in sposobnost biti stranka v postopku, ki jo to pravo priznava.(6)
22.      Tudi če organizacija IMG ne bi bila ustanovljena kot mednarodna organizacija ali bi izgubila ta status, ji dejstvo, da ni ali ni več subjekt mednarodnega prava, vseeno ne odvzema statusa pravne osebe v pravnem redu ene ali več držav in njene sposobnosti biti stranka v postopku. Poleg tega Komisija te sposobnosti ni izpodbijala glede na vprašanje, ki ji ga je Sodišče postavilo na obravnavi. Organizacija IMG ima notranjo strukturo (proračun, osebje, infrastrukturo), ki ji zagotavlja potrebno avtonomijo, da v pravnih razmerjih deluje kot odgovoren subjekt, njene statutarne določbe pa ji tako kot določbe sporazumov o sedežu, ki jih je sklenila z več državami, priznavajo sposobnost biti stranka v postopku v nacionalnem pravu.
23.      V obravnavanem primeru je položaj pritožnice podoben položaju iz zadeve, v kateri je bila izdana sodba z dne 28. oktobra 1982, Groupement des Agences de voyages/Komisija,(7) ker je Komisija pritožnici več let zaupala naloge izvrševanja proračuna na način posrednega upravljanja prek „mednarodne organizacije“, tako da je štela, da ima v tem obdobju tak status. Naj dodam, da je Komisija pred sodišči Unije organizacijo IMG obravnavala kot pravno osebo s sposobnostjo biti stranka v postopku, saj v zvezi s tem ni uveljavljala nobenega ugovora nedopustnosti, čeprav je bilo pred sodiščem Unije začetih trinajst postopkov. To sodišče prav tako ni ugotovilo, da pritožnica nima procesnega upravičenja, čeprav gre za procesno predpostavko.
24.      Naj dodam, da je Sodišče v točki 112 sodbe z dne 18. januarja 2007, PKK in KNK/Svet,(8) ki se je med drugim nanašala na Kurdistan Workers’ Party (PKK), razsodilo, da ker zakonodajalec Unije meni, da organizacija, katere obstoj je dvomljiv, še naprej obstaja v zadostni meri, da je bila predmet omejevalnih ukrepov, je treba v skladu z načelom doslednosti in pravičnosti priznati, da je ta organizacija še naprej obstajala v zadostni meri, da je ta ukrep lahko izpodbijala. Vsako drugačno sklepanje bi pomenilo, da je organizacijo mogoče vključiti na sporni seznam, pri čemer pa tožbe zoper to vključitev ne bi mogla vložiti.
25.      Podobno, če se šteje, da sta morala urad OLAF in Komisija zagotoviti zaupnost ugotovitev iz poročila urada OLAF, je treba zaradi zahtev, povezanih z doslednostjo in potrebnim spoštovanjem pravice do učinkovitega sodnega varstva, pritožnici priznati zadosten obstoj, da zahteva povrnitev škode, ki ji je po njenem mnenju nastala zaradi nepooblaščenega razkritja teh ugotovitev v medijih.(9)
26.      Iz vseh teh razlogov menim, da ima organizacija IMG procesno upravičenje za uveljavljanje nepogodbene odgovornosti Unije, in to ne glede na ugotovitve, ki jih bo moralo sodišče Unije izpeljati v zvezi z njenim statusom mednarodne organizacije.
2.      Odločitev Splošnega sodišča, da vsebinsko odloči o tožbi, ne da bi se izreklo o zastaranju odškodninske tožbe
27.      Komisija v odgovoru na pritožbo uveljavlja ugovor nedopustnosti pritožbe, ker je odškodninska tožba, ki jo je vložila organizacija IMG, zastarala iz razlogov, ki jih je navedla v ugovoru nedopustnosti, ki ga je uveljavljala pred Splošnim sodiščem.
28.      Na prvem mestu, Komisija trdi, da se je zastaralni rok iztekel 11. decembra 2020, to je pet let po objavi poročila urada OLAF na spletnem mestu časopisa New Europe, tožba pritožnice pa je bila vložena 21. decembra 2020, torej deset dni pozneje. V zvezi s tem Komisija opozarja, da se v skladu s sodno prakso rok zaradi oddaljenosti ne uporablja za zastaralni rok, ki naj bi bil materialnopravni rok.
29.      Na drugem mestu, Komisija trdi, da je zastaralni rok začel teči pred to objavo. Škoda, ki jo zatrjuje pritožnica, naj bi se namreč konkretizirala najpozneje takrat, ko je poročilo urada OLAF prišlo v medije. Nezakonitosti, na katere se sklicuje organizacija IMG, pa naj bi se nanašale na vprašanje njenega pravnega statusa, pri čemer je bila precej pred 11. decembrom 2015 obveščena o dvomih, ki sta jih v zvezi s tem izrazila urad OLAF in Komisija.
30.      Pritožnica to presojo izpodbija. Prvič, poudarja, da Komisija ni niti vložila nasprotne pritožbe niti uveljavljala ugovora nedopustnosti. Drugič, trdi, da je škoda, katere povrnitev zahteva, nadaljevana škoda, ki je nastala najprej ob nepooblaščenem razširjanju poročila urada OLAF. V zvezi s tem navaja, da se ni imela možnosti seznaniti s tem poročilom pred njegovim razkritjem, saj ji je bilo to poročilo poslano junija 2018, torej pred obravnavo
27. septembra 2018 v združenih zadevah, v katerih je bila izdana sodba z dne 31. januarja 2019, International Management Group/Komisija.(10)
31.      Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je zastaranje ugovor nedopustnosti, ki drugače kot procesni roki ni absolutna procesna predpostavka, ampak povzroči ugasnitev pravice do tožbe le na predlog tožene stranke, in da spoštovanja zastaralnega roka ne more preverjati sodišče Unije po uradni dolžnosti, saj se mora na to vprašanje sklicevati zadevna stranka.(11)
32.      V obravnavani zadevi je iz točke 22 izpodbijane sodbe razvidno, da je Komisija Splošnemu sodišču predlagala, naj tožbo pritožnice zavrže kot nedopustno, ker je zastarala. Vendar je Splošno sodišče, potem ko je v točki 23 te sodbe opozorilo na sodno prakso, v skladu s katero lahko sodišče Unije glede na okoliščine posameznega primera presoja, ali učinkovito izvajanje sodne oblasti upravičuje meritorno zavrnitev tožbe, ne da bi bilo treba prej odločati o njeni dopustnosti, v točki 24 navedene sodbe odločilo, da bo preučilo utemeljenost odškodninskega zahtevka pritožnice, ne da bi predhodno odločilo o ugovoru nedopustnosti, ki temelji na zastaranju njene tožbe.(12) Komisija zato Sodišče poziva, naj preuči, ali je odškodninska tožba pritožnice zastarala.
33.      Po zgledu rešitve, sprejete v podobnih okoliščinah v sodbah z dne 25. marca 2010, Sviluppo Italia Basilicata/Komisija,(13) in z dne 24. marca 2022, GVN/Komisija,(14) je treba za to utemeljitev Komisije šteti, da se z njo ne izpodbija dopustnost te pritožbe. Taka rešitev naj poleg tega ne bi bila mogoča, ker je Splošno sodišče tožbo zavrnilo kot neutemeljeno, tožeča stranka, ki s svojimi predlogi ni uspela, pa je vložila pritožbo zoper izpodbijano sodbo, kot je bila upravičena na podlagi člena 56, drugi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije.
34.      Šteti je treba, da se z navedeno utemeljitvijo Komisije izpodbija odločitev Splošnega sodišča, da tožbo vsebinsko zavrne, ne da bi odločilo o razlogu za nedopustnost, ki ga je navedla.
35.      Sodišče pa je odločilo, da je naloga Splošnega sodišča presoditi, ali učinkovito izvajanje sodne oblasti upravičuje vsebinsko zavrnitev tožbe, ne da bi odločilo o razlogih za nedopustnost, ki jih je v obravnavanem primeru navedla Komisija, in je poleg tega menilo, da za tako presojo ni mogoče šteti, da posega v položaj Komisije. Zato v nasprotju s trditvijo pritožnice ta ni mogla vložiti nasprotne pritožbe.(15)
36.      Tako je Splošno sodišče v točki 24 izpodbijane sodbe zaradi ekonomičnosti postopka menilo, da pred preučitvijo utemeljenosti odškodninskega zahtevka pritožnice ni treba predhodno odločiti o ugovoru nedopustnosti, ki temelji na zastaranju tožbe.
37.      Ker namen utemeljitve Komisije v zvezi z zastaranjem odškodninskega zahtevka pritožnice ni izpodbijanje izreka izpodbijane sodbe, jo je treba šteti za brezpredmetno in jo je zato mogoče zavreči kot tako.(16)
B.      Vsebinska presoja
38.      Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba za nastanek nepogodbene odgovornosti Unije v smislu člena 340, drugi odstavek, PDEU dokazati naslednje:
–        obstoj dovolj resne kršitve pravnega pravila, katerega namen je podeliti pravice posameznikom;
–        da je škoda dejanska in
–        obstoj neposredne vzročne zveze med kršitvijo obveznosti, ki je naložena avtorju akta, in škodo, ki je nastala oškodovancu.(17)
39.      Iz te sodne prakse prav tako izhaja, da če eden od teh pogojev ni izpolnjen, je treba tožbo v celoti zavrniti, ne da bi bilo treba preučiti preostala pogoja za nepogodbeno odgovornost Unije. V skladu s to sodno prakso sodišču Unije navedenih pogojev ni treba preučiti v določenem vrstnem redu.(18)
40.      Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi razsodilo, prvič, da lahko obstaja vzročna zveza med kršitvijo obveznosti zaupnosti ter dolžnosti skrbnosti in skrbnega ravnanja na eni strani ter škodo, ki naj bi jo utrpela pritožnica, na drugi strani, pri čemer je izključilo, da bi lahko obstajala taka zveza z domnevnimi nepravilnostmi, ki so vplivale na začetek, vodenje in ugotovitve preiskave, na katere se prav tako sklicuje pritožnica (točka 42 izpodbijane sodbe).
41.      Drugič, Splošno sodišče je razsodilo, da odgovornosti Unije ni mogoče uveljavljati niti zaradi domnevne kršitve obveznosti zaupnosti, ker obstaja negotovost glede izvora uhajanja informacij  (točka 67 izpodbijane sodbe), niti zaradi kršitve dolžnosti skrbnega ravnanja, ker se v obravnavani zadevi ne uporablja (točka 73 te sodbe), niti zaradi dolžnosti skrbnosti, ker Komisiji ni bilo naloženo, da obsodi uhajanje informacij v zvezi s preiskavo urada OLAF v medije in da se od objavljenih informacij distancira, ker ji ni mogoče pripisati odgovornosti, da so informacije prišle v medije (točka 92).
42.      Splošno sodišče je zato tožbo pritožnice zavrnilo.
1.      Prvi pritožbeni razlog: napačna presoja vzročne zveze, od katere je odvisno uveljavljanje nepogodbene odgovornosti Unije
43.      Pritožnica s prvim pritožbenim razlogom izpodbija točke od 37 do 42 izpodbijane sodbe, v katerih je Splošno sodišče preučilo obstoj dovolj neposredne vzročne zveze med nezakonitostmi ravnanj urada OLAF, na katere se sklicuje pritožnica, in škodo, ki naj bi ji nastala.
a)      Izpodbijana sodba
44.      Splošno sodišče je iz razlogov, navedenih v točkah od 37 do 39 izpodbijane sodbe, poudarilo, da prve tri nezakonitosti, na katere se sklicuje pritožnica in ki se nanašajo na pristojnost urada OLAF ter na vsebino njegovega poročila in pravilnost njegove preiskave, niso dovolj neposredno povezane s škodo, ki naj bi jo utrpela pritožnica.
45.      Nasprotno pa je Splošno sodišče v zvezi s četrto nezakonitostjo v točki 40 te sodbe navedlo, da se ta nanaša na kršitev obveznosti zaupnosti s strani urada OLAF in Komisije ter na to, da je Komisija kršila dolžnosti skrbnosti in skrbnega ravnanja, ker je poročilo urada OLAF prišlo v medije. Splošno sodišče je v točki 41 navedene sodbe menilo, da je dejstvo, da so bili običajni partnerji in donatorji pritožnice zaradi tega uhajanja informacij v medije seznanjeni z zaupnimi informacijami iz tega poročila, pri njih lahko vzbudilo dvome o poštenosti ter pravni sposobnosti in pravni osebnosti pritožnice ter ji torej povzročilo škodo, katere povrnitev je zahtevala.
46.      Zato je Splošno sodišče menilo, da je bil dokazan obstoj dovolj neposredne vzročne zveze med četrto nezakonitostjo, na katero se je sklicevala pritožnica, in to škodo. Zato se je Splošno sodišče, kot je razvidno iz točke 42 izpodbijane sodbe, odločilo preučiti zakonitost ravnanja, ki se očita Komisiji in uradu OLAF, le v zvezi z dolžnostmi zaupnosti, skrbnosti in skrbnega ravnanja.
b)      Trditve strank
47.      Prvi pritožbeni razlog je razdeljen na dva dela.
48.      Pritožnica s prvim delom prvega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je zavrnilo obstoj neposredne vzročne zveze med, na eni strani, prvimi tremi nepravilnostmi, ki se nanašajo na vsebino poročila urada OLAF, na katere se je sklicevala, in sicer nezakonitostmi začetka preiskave, njenim vodenjem in pripravo tega poročila, ter, na drugi strani, škodo, za katero meni, da ji je nastala, odločilo infra petita.
49.      Pritožnica z drugim delom tega pritožbenega razloga izpodbija presojo Splošnega sodišča iz točke 42 izpodbijane sodbe, v skladu s katero je pogoj v zvezi z vzročno zvezo, od katere je odvisno uveljavljanje odgovornosti Unije, izpolnjen le glede domnevne kršitve obveznosti zaupnosti ter dolžnosti skrbnosti in skrbnega ravnanja, ker je poročilo urada OLAF prišlo v medije. Pritožnica namreč trdi, da škoda, ki jo je utrpela, ni nastala le zaradi razkritja tega poročila medijem, ampak tudi iz vrste nerazdružljivih okoliščin, ki so vplivale na začetek preiskave, njeno vodenje in pripravo s tem povezanih ugotovitev, brez povezanosti katerih zatrjevana škoda ne bi nastala.
50.      Komisija meni, da prvi pritožbeni razlog ni utemeljen. Zlasti trdi, da so očitki tožeče stranke v zvezi z upoštevanjem prvih treh nezakonitosti, ki naj bi jih vsebovalo poročilo urada OLAF, predmet ničnostne tožbe, za katero veljajo posebni zastaralni roki.
c)      Presoja
1)      Prvi del prvega pritožbenega razloga: Splošno sodišče naj bi odločilo infra petita
51.      Sodišču predlagam, naj ta del takoj zavrne kot neutemeljen.
52.      Splošno sodišče je namreč v točkah od 37 do 39 izpodbijane sodbe izčrpno predstavilo razloge, zakaj ni mogoče dokazati dovolj neposredne vzročne zveze med ravnanji, ki se očitajo uradu OLAF v zvezi s pogoji za začetek njegove preiskave, vodenjem te preiskave in pripravo poročila na eni strani ter škodo, ki jo zatrjuje organizacija IMG, na drugi strani.
53.      Prvič, kar zadeva nepristojnosti urada OLAF za začetek preiskave (prva nezakonitost), je Splošno sodišče v točki 37 te sodbe navedlo, da sklep o začetku preiskave ni javen, in razsodilo, da ta neobstoj ni dovolj neposredno povezan s škodo, na katero se sklicuje pritožnica.
54.      Drugič, kar zadeva napačno razlago pojma „mednarodna organizacija“ (druga nezakonitost) ter kršitev pravil in načel, ki urejajo vodenje njegove preiskave, s strani urada OLAF (tretja nezakonitost), je Splošno sodišče v točki 39 navedene sodbe ugotovilo, da se ti nezakonitosti nanašata na vodenje preiskave in pripravo poročila. Poudarilo je, da so poročila urada OLAF načeloma zaupna, zato lahko povzročijo škodo le posredno, ker Komisija ali nacionalni organ sprejme odločbo po tem, ko je bilo poročilo poslano, ta odločba pa naj bi temeljila na njegovi vsebini, in razsodilo, da navedeni nezakonitosti nista povezani s tem, da je poročilo urada OLAF prišlo v medije.
55.      Zato menim, da Splošno sodišče s tem, da je presodilo, da prve tri nezakonitosti, na katere se sklicuje organizacija IMG, niso dovolj neposredno povezane s škodo, ki naj bi nastala pritožnici, ni storilo nepravilnosti, navedene v utemeljitev prvega dela prvega pritožbenega razloga.
2)      Drugi del prvega pritožbenega razloga: napačna presoja obstoja vzročne zveze
56.      Menim, da Splošno sodišče s tem, da je v točki 42 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je zatrjevana škoda nastala zgolj zaradi razkritja poročila urada OLAF v medijih, razen nepravilnosti, ki so vplivale na njegovo vsebino, nikakor ni napačno uporabilo prava.
57.      Pravna vzročnost v ožjem smislu označuje razmerje med dvema dogodkoma: škodnim dogodkom in škodo.(19) Kot je poudarjeno v pravni teoriji, se več dejstev in dogodkov običajno zgodi pred nastankom škode. Sodišče Unije mora torej določiti tista dejstva ali dogodke, ki se bodo šteli pravno za vzrok škode.(20) V ta namen obstajata dve teoriji, in sicer teorija adekvatne vzročnosti in teorija enakovrednosti pogojev.
58.      V skladu s teorijo enakovrednosti pogojev je treba vsak dogodek, ki je bil nujen za nastanek škode, šteti za njen pravni vzrok. V skladu s teorijo adekvatne vzročnosti pa ni nujno, da so vsi dogodki, ki so prispevali k nastanku škode, pravni vzrok zanjo. Za vzroke se lahko štejejo le dogodki, ki bi po normalnem teku stvari in po življenjski izkušnji običajno morali pripeljati do škodne posledice.(21)
59.      V skladu z ustaljeno sodno prakso v zvezi z ugotovitvijo vzročne zveze iz člena 340, drugi odstavek, PDEU, na katero je Sodišče spomnilo v točkah od 148 do 152 sodbe z dne 18. decembra 2025, WS in drugi/Frontex (Skupna operacija vračanja),(22) od Unije ni mogoče zahtevati, da odpravi vse škodljive posledice nezakonitega akta, tudi če so oddaljene.(23) Sodišče tako zahteva, da se dokaže obstoj dovolj neposredne vzročne zveze med ravnanjem institucij Unije in škodo, na kar je Splošno sodišče pravilno opozorilo v točki 33 izpodbijane sodbe.(24) Poleg tega ne zadostuje, da je očitano ravnanje eden od vzrokov zatrjevane škode ali da je bil nujen pogoj za nastanek te škode. Poleg tega je treba dokazati, da je očitano ravnanje odločilni vzrok za zatrjevano škodo.(25) V skladu s pravno teorijo mora biti škoda v „takojšnji in predvidljivi“ vzročni zvezi s spornim ravnanjem.(26) Zdi se torej, da se sodna praksa Sodišča bolj zgleduje po teoriji adekvatne vzročnosti.
60.      V obravnavanem primeru ni sporno, da je škoda, ki naj bi jo utrpela organizacija IMG, nastala iz več razlogov, povezanih z informacijami, ugotovitvami in priporočili iz poročila urada OLAF ter z nepooblaščenim razkritjem tega poročila v medijih. Vendar vsi niso dovolj neposredno prispevali k nastanku te škode. Čeprav so napake, ki naj bi jih storil urad OLAF med potekom preiskave, lahko prispevale k nastanku škode, ki jo zatrjuje organizacija IMG, pa zato še niso „odločilni vzrok“. Glede na normalen in predvidljiv tek stvari je lahko le razkritje tega poročila medijem na čim bolj gotov način povzročilo nastanek škode, ki naj bi jo utrpela organizacija IMG,(27) in v tem smislu je Splošno sodišče odločilo v sodbi z dne 12. septembra 2007, Nikolaou/Komisija(28). Ker vsebina poročila urada OLAF ni bila razkrita medijem, škoda, na katero se sklicuje pritožnica, naj ne bi nastala. V skladu s premiso, na kateri temelji analiza Splošnega sodišča, so namreč poročila, ki jih pripravi urad OLAF, zaupna. Tako se strinjam z ugotovitvijo Splošnega sodišča v točki 38 izpodbijane sodbe, da če bi druga in tretja nezakonitost, na kateri se sklicuje pritožnica ter ki se nanašata na napačno razlago pojma „mednarodna organizacija“ in na kršitev več postopkovnih pravil, vplivali na vsebino poročila urada OLAF oziroma na pravilnost preiskave, ki jo je ta vodil, ti nezakonitosti ne bi bili povezani s tem, da je poročilo urada OLAF prišlo v medije.
61.      Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj prvi pritožbeni razlog zavrne kot neutemeljen.
2.      Drugi pritožbeni razlog: napačna presoja pogoja v zvezi z odgovornostjo urada OLAF ali Komisije za škodni dogodek
62.      Pritožnica z drugim pritožbenim razlogom izpodbija razlogovanje iz točk od 47 do 69 izpodbijane sodbe, na podlagi katerega je Splošno sodišče ugotovilo, da prvi pogoj za uveljavljanje nepogodbene odgovornosti Unije ni izpolnjen, ker ji nezakonitosti ravnanja Unije, ki jo pomeni kršitev njene obveznosti zaupnosti, ni mogoče pripisati zaradi negotovosti glede izvora uhajanja informacij.
a)      Izpodbijana sodba
63.      Splošno sodišče je, potem ko je v točki 48 izpodbijane sodbe poudarilo načelo, v skladu s katerim mora  tožeča stranka  dokazati, da so izpolnjeni pogoji za uveljavljanje nepogodbene odgovornosti Unije, v točki 49 te sodbe vseeno poudarilo, da obstaja omilitev tega načela. Sklicujoč se na sodbi z dne 8. julija 2008, Franchet in Byk/Komisija,(29) in z dne 11. julija 2019, BP/FRA,(30) je tako spomnilo, da kadar je škodni dogodek lahko nastal iz več različnih vzrokov in ko institucija Unije ni predložila nobenega dokaza, ki bi pomagal ugotoviti, zaradi katerega od teh vzrokov je ta dogodek nastal, čeprav je imela največ možnosti, da bi priskrbela dokaze v zvezi s tem, mora ona nositi odgovornost za to negotovost.
64.      Splošno sodišče je ob upoštevanju teh preudarkov v točkah od 50 do 68 izpodbijane sodbe preučilo, v kakšnem obsegu je mogoče kršitev obveznosti zaupnosti, ki izhaja iz tega, da je bilo poročilo urada OLAF 13. februarja 2015 objavljeno v reviji Der Spiegel in nato 11. decembra 2015 na spletnem mestu časopisa New Europe, pripisati Komisiji ali uradu OLAF.
65.      Splošno sodišče je v točki 62 te sodbe razsodilo, da se taka omilitev pravila o dokaznem bremenu v obravnavani zadevi ne uporablja, ker Komisija in urad OLAF na dan, ko je poročilo prvič prišlo v medije, to je 13. februarja 2015, nista bila več edini instituciji, ki sta imeli poročilo tega urada, saj je bilo 12. decembra 2014 na podlagi člena 11(3) Uredbe (EU, Euratom) št. 883/2013(31) zakonito posredovano belgijskim in francoskim pravosodnim organom. Splošno sodišče je iz tega sklepalo, da ni mogoče šteti, da je imela Komisija največ možnosti, da predloži dokaze, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti, kateremu vzroku je mogoče pripisati to objavo in škodo, ki naj bi jo povzročil.
66.      Splošno sodišče je v točkah 64 in 65 navedene sodbe tudi razlikovalo med dejanskim stanjem v obravnavani zadevi in dejanskim stanjem v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 8. julija 2008, Franchet in Byk/Komisija(32). Splošno sodišče je namreč poudarilo, da čeprav je bilo v zadnjenavedeni zadevi lahko več vzrokov za očitano uhajanje informacij (ker so imeli Komisija in francoski pravosodni organi zadevne zaupne informacije), je treba opozoriti, da se Komisija pred Splošnim sodiščem ni sklicevala na možnost, da bi bil ta vir lahko zunaj institucij Unije. Splošno sodišče je v točkah 56 in 65 izpodbijane sodbe navedlo, da se je Komisija v tej zadevi sklicevala na tako možnost.
67.      Splošno sodišče je v točki 66 izpodbijane sodbe poudarilo tudi, da niti na podlagi ugotovitev Evropskega varuha človekovih pravic v Sklepu 220/2015/ANA z dne 14. decembra 2017 niti na podlagi notranje preiskave, ki jo je izvedla Komisija, ni bilo mogoče ugotoviti izvora uhajanja informacij.
68.      Zaradi teh elementov je Splošno sodišče v točki 67 te sodbe ugotovilo, da „negotovost glede izvora uhajanja informacij ne more pripeljati do tega, da se odgovornost za to pripiše Komisiji in uradu OLAF, ker ni indica v tem smislu“.(33) Zato je Splošno sodišče v točki 68 navedene sodbe razsodilo, da domnevne kršitve obveznosti zaupnosti ni mogoče pripisati Uniji in da ni treba preučiti, ali ta kršitev pomeni dovolj resno kršitev pravnega pravila, katerega namen je podeliti pravice posameznikom.
b)      Trditve strank
69.      Drugi pritožbeni razlog je sestavljen iz treh delov.
70.      Na prvem mestu, pritožnica trdi, da omilitev pravila o dokaznem bremenu, ki ga nosi pritožnica, na katero se Splošno sodišče sklicuje v točki 49 izpodbijane sodbe, od tožene institucije zahteva verodostojno pojasnilo ali hipotezo glede okoliščin, v katerih je lahko prišlo do uhajanja informacij. Zgolj namigovanje te institucije na možnost, da je nezakonitost, zaradi katere je prišlo do uhajanja informacij, storila oseba zunaj Unije, naj ne bi zadostovalo. Zato naj bi Splošno sodišče napačno uporabilo pravo in naj ne bi upoštevalo ugotovitev iz sodbe z dne 8. oktobra 1986, Leussink/Komisija,(34) s tem, da je zgolj na podlagi takega namigovanja Komisije menilo, da ta ni imela največ možnosti, da bi priskrbela dokaz o uhajanju informacij, in da se zato zadeva, o kateri je odločalo, razlikuje od zadeve, v kateri je bila izdana sodba z dne 8. julija 2008, Franchet in Byk/Komisija(35).
71.      Na drugem mestu, pritožnica v bistvu trdi, da Splošno sodišče ni upoštevalo nekaterih indicev, s katerimi bi bilo mogoče dokazati, da je do uhajanja informacij prišlo znotraj institucij Unije.
72.      Na tretjem mestu, pritožnica trdi, da je Splošno sodišče zaradi izkrivljanja dopisa Komisije z dne 30. januarja 2017 in Sklepa Evropskega varuha človekovih pravic 220/2015/ANA z dne 14. decembra 2017, navedenih v točki 66 izpodbijane sodbe, menilo, da ni nobenega dokaza, da je izvor uhajanja informacij urad OLAF. Pritožnica v zvezi s tem dodaja, da nič v spisu ne kaže na to, da so bili nacionalni organi, ki jim je bilo poslano poročilo urada OLAF, zaslišani o izvoru uhajanja informacij v okviru preiskav, ki sta ju opravila urad OLAF in Komisija. Poleg tega naj Splošno sodišče ne bi preverilo, ali so bile te preiskave izvedene skrbno, in naj ne bi odgovorilo na trditev pritožnice, da ni bilo tako.
73.      Komisija te trditve izpodbija in meni, da ta pritožbeni razlog ni utemeljen.
c)      Presoja
74.      Skupaj bom preučil tri dele drugega pritožbenega razloga v delu, v katerem se z njimi izpodbija način, kako je Splošno sodišče v okviru odškodninske tožbe uporabilo pravila o dokaznem bremenu in izvajanju dokazov, da bi izključilo odgovornost urada OLAF in Komisije zaradi domnevne kršitve obveznosti zaupnosti.
75.      Naj spomnim, kot je Splošno sodišče storilo v točki 48 izpodbijane sodbe, da mora v skladu s sodno prakso Sodišča, ki se nanaša na pravila o dokaznem bremenu in izvajanju dokazov, ki se nanašajo na uveljavljanje nepogodbene odgovornosti Unije na podlagi člena 340, drugi odstavek, PDEU, načeloma stranka, ki uveljavlja to odgovornost, s prepričljivimi dokazi dokazati, da so pogoji za uveljavljanje te odgovornosti izpolnjeni.(36)
76.      Vendar je sodišče Unije ta pravila omililo s tem, da je posledice negotovosti glede natančnih vzrokov za škodo naložilo povzročitelju škodnega dogodka, in sicer zaradi povrnitve škode oškodovancu in pravičnosti.(37)
77.      To pravilo je Sodišče določilo v sodbi z dne 8. oktobra 1986, Leussink/Komisija,(38) v posebnih okoliščinah prometne nesreče, v kateri je bil oškodovan uradnik Komisije, ko je bil na misiji v vozilu Komisije, ki ga je vozil voznik Komisije. Ker je bilo ugotovljeno, da je ta nesreča lahko nastala bodisi zaradi pomanjkljivega vzdrževanja ali pregleda vozila bodisi iz malomarnosti pri njegovi uporabi,(39) in ker Komisija ni predložila nobenega dokaza, na podlagi katerega bi bilo mogoče ugotoviti, kateremu od teh vzrokov je treba pripisati to nesrečo, in to čeprav je imela največ možnosti, da priskrbi dokaze v zvezi s tem, je Sodišče razsodilo, da je za tako negotovost odgovorna Komisija, in odločilo, da je bila nesreča posledica malomarnosti, zaradi katere je mogoče uveljavljati njeno odgovornost.(40) Kot je navedel generalni pravobranilec G. Slynn v sklepnih predlogih, predstavljenih v zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba, Komisija ni predložila nobenega dokaza, s katerim bi bilo mogoče dokazati, da je v celoti izpolnila svoje obveznosti, kot so dokaz o pregledu vozila v avtomehanični delavnici ali rezultati tehničnega pregleda vozila, in ni uspela ovreči domneve o kršitvi dolžnosti skrbnosti.
78.      Sodišče Unije je ta mehanizem pripisovanja odgovornosti uporabilo pri odškodninskih tožbah, vloženih zaradi razkritja zaupnih informacij, ki jih ima urad OLAF. Splošno sodišče je namreč v sodbi z dne 12. septembra 2007, Nikolaou/Komisija,(41) priznalo, da je lahko za žrtve razkritja, ki pomeni zlorabo, težko ali celo nemogoče identificirati odgovorno osebo in ugotoviti izvor tega razkritja ter tako dokazati pogoje, ki se zahtevajo za uveljavljanje odgovornosti Komisije.(42) V zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba, je bilo ugotovljeno, da so informacije, ki so uhajale, prihajale iz vira iz urada OLAF. Zato se je zdelo, da ima ta organ največje možnosti, da predloži dokaze o natančnih vzrokih za uhajanje informacij. Splošno sodišče je ugotovilo, da je Komisija zgolj izključila odgovornost urada OLAF, da ni navedla nobene trditve ali konkretnega elementa, da bi dokazala obstoj nadzornega sistema v uradu OLAF, ki bi lahko preprečil uhajanje informacij, ali da bi dokazala, da so bile informacije v zvezi z zadevno preiskavo obravnavane tako, da se je zagotovila njihova zaupnost, ter da ni podala nobenega pojasnila niti predložila verodostojne hipoteze glede okoliščin, v katerih bi lahko prišlo do uhajanja informacij,(43) ter razsodilo, da mora za morebitno negotovost glede okoliščin, v katerih je prišlo do kršitve pravil o zaupnosti, odgovarjati Komisija.(44)
79.      Podobno je Splošno sodišče v sodbi z dne 8. julija 2008, Franchet in Byk/Komisija,(45) domnevalo, da je treba vir uhajanja zaupnih informacij pripisati uradu OLAF, čeprav so tako ta urad kot francoski organi imeli informacije, ki so se nezakonito širile. Splošno sodišče je najprej podrobno preučilo različne vrste dejanskih indicev iz spisa in okoliščine, v katerih je nastala škoda, nato pa je upoštevalo dejstvo, da se Komisija ni sklicevala na odgovornost organov zunaj Unije, in sicer francoskih organov.(46)
80.      Sodišče za uslužbence je v enakem smislu razsodilo v sodbi z dne 11. maja 2010, Nanopoulos/Komisija(47).
81.      Glede na to sodno prakso domneva odgovornosti za kršitev nekaterih pravil, med katerimi je obveznost zaupnosti, in omilitev dokaznega bremena, ki ga vključuje, predpostavljata, da sta izpolnjena dva pogoja. Prvič, pritožnica mora s skupkom indicev izkazati verjetnost odgovornosti določenega povzročitelja za škodni dogodek. Drugič, če se dokaže določena verjetnost, mora tožena institucija s konkretnimi argumenti ali dokazi ter verodostojnimi pojasnili ali hipotezami dokazati, da škode ni mogoče pripisati njej. Tako v položaju, v katerem indici, ki jih je predložila pritožnica, sodišču Unije omogočajo, da sklepa o obstoju verjetne ali verodostojne vzročne zveze, to pravilo omogoča zmanjšanje dokaznega bremena, ki je na ramenih te pritožnice, in to, da se od tožene institucije, ki ima glede na naravo škode največje možnosti, zahteva da priskrbi dokaze, dokaže, da ni kršila svojih obveznosti.
82.      To pa pomeni tudi, da mora Splošno sodišče v celoti izvajati pristojnosti, ki so mu priznane. Sam namen tožbe za uveljavljanje nepogodbene odgovornosti je namreč povezan z varstvom pravic posameznika.(48) Če ta ne more doseči razglasitve ničnosti akta ali ravnanja, ki je vzrok za njegovo škodo, po eni od pravnih poti nadzora zakonitosti, mora vedno imeti možnost zahtevati odškodnino, kadar so bile njegove pravice kršene.(49) Namen povezanosti pravnih sredstev je ravno preprečiti, da bi ta oseba prejela nezadostno ali preveliko odškodnino.(50) Sodišče je v sodbi Hamoudi/Frontex(51) jasno opozorilo na zahteve, ki jih ima Splošno sodišče v okviru tožb za uveljavljanje nepogodbene odgovornosti, da se zagotovi potrebno učinkovito sodno varstvo posameznikov. Splošno sodišče mora tako:
–        upoštevati posebne okoliščine zadeve, o kateri odloča, da bi ugotovilo, ali pravila o dokaznem bremenu in izvajanju dokazov nalagajo tožeči stranki pretirano ali celo nemogoče dokazno breme; v tem primeru je treba ta pravila prilagoditi;
–        temeljito preučiti dejstva in
–        sprejeti potrebne pripravljalne ukrepe.
83.      Kot je Sodišče poudarilo v točki 81 te sodbe, „Splošno sodišče […] ne more trditev tožečih strank preprosto zavrniti zaradi nezadostnih dokazov, kajti njegova naloga je, da […] odpravi morebitno negotovost glede točnosti teh trditev oziroma pojasni razloge, zaradi katerih tak dokument nikakor in ne glede na svojo vsebino ne more biti upošteven za rešitev spora“.(52)
84.      V obravnavani zadevi menim, da Splošno sodišče ni upoštevalo pravil, ki izhajajo iz sodne prakse v zvezi z dokaznim bremenom.
85.      Na prvem mestu, Splošno sodišče je po mojem mnenju v točki 62 izpodbijane sodbe napačno ugotovilo, da Komisija ni imela največjih možnosti v smislu sodne prakse v zvezi z omilitvijo dokaznega bremena, da priskrbi dokaze, s katerimi bi se ugotovil vzrok za uhajanje informacij.
86.      Najprej, Splošno sodišče ni upoštevalo posebnih okoliščin te tožbe, medtem ko je sodišče Unije v podobnih zadevah že razsodilo, da je lahko za žrtve razkritja, ki pomeni zlorabo, težko ali celo nemogoče identificirati odgovorno osebo in izvor tega razkritja ter torej dokazati pogoje, ki se zahtevajo za uveljavljanje te odgovornosti. Kot je razsodilo Evropsko sodišče za človekove pravice, sta „razdelitev dokaznega bremena in stopnja prepričanja, ki je potrebna za ugotovitev, neločljivo povezani s posebnostjo dejstev, naravo navedene trditve in zadevnim konvencijskim pravom“.(53)
87.      Dalje, v nasprotju s trditvijo Splošnega sodišča v točki 62 izpodbijane sodbe, menim, da ni mogoče zanikati, da sta imela v okoliščinah, kakršne so te v obravnavani zadevi, urad OLAF in/ali Komisija v primerjavi s pritožnico največje možnosti, da ugotovita, ali je bila domnevno nastala škoda posledica njunega lastnega ravnanja ali opustitve ali bolj posledica ravnanja ali opustitve francoskih in belgijskih pravosodnih organov, ki jim je bilo poročilo urada OLAF zakonito posredovano. V zvezi s tem to, da sta urad OLAF in Komisija izvedla dve notranji preiskavi, na kateri se Splošno sodišče na kratko sklicuje v točki 66 izpodbijane sodbe, dokazuje, da sta ta dva
a priori imela na voljo sredstva, ki jih pritožnica ob upoštevanju predmeta in narave škodnega dogodka ni imela.
88.      Nazadnje, zdi se mi, da je obrazložitev Splošnega sodišča protislovna. Čeprav je namreč v točki 62 izpodbijane sodbe navedlo, da Komisija ni imela največjih možnosti za predložitev dokazov, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti, kaj je vzrok za uhajanje informacij, je v točki 65 te sodbe vseeno dalo večjo težo trditvi Komisije, da je lahko izvor uhajanja informacij zunaj institucij Unije.
89.      Na drugem mestu, v položaju, kakršen je obravnavani, v katerem je več potencialnih povzročiteljev, Splošno sodišče od Komisije ni zahtevalo, naj s konkretnimi elementi pojasni ukrepe, sprejete za zagotovitev zaupnosti informacij iz poročila urada OLAF in informacij, posredovanih zadevnim nacionalnim organom. Ti ukrepi pa so bistveni iz več razlogov. Najprej, nanašajo se na informacije v zvezi z dejanji, ki bi se lahko kazensko preganjala, saj urad OLAF ne deluje kot „kateri koli žvižgač“, ampak kot urad s preiskovalnimi pooblastili, kot je Sodišče poudarilo v sodbi z dne 11. januarja 2024, Planistat Europe in Charlot/Komisija(54). Dalje, razkritje teh informacij v medijih lahko samo po sebi zadevnim osebam povzroči gotovo premoženjsko in nepremoženjsko škodo. Nazadnje, te osebe niso naslovniki poročila o preiskavi, katerega predmet so, in v skladu z ustaljeno sodno prakso ne morejo vložiti ničnostne tožbe zoper to poročilo, ker to nima zavezujočih pravnih učinkov.(55)
90.      Na tretjem mestu, Splošno sodišče ni preučilo dokazov, ki sta mu jih predložili organizacija IMG in Komisija. Splošno sodišče namreč ni presojalo niti upoštevnosti in dokazne vrednosti dokazov, s katerimi je pritožnica utemeljila odgovornost urada OLAF in Komisije, niti trditev, ki jih je ta navedla za ovrženje te domneve o odgovornosti.
91.      Vendar bi moralo kot prvostopenjsko sodišče čim bolj pravično in natančno ugotoviti ali določiti, ali je škodni dogodek mogoče pripisati akterju znotraj Unije, in sicer uradu OLAF ali Komisiji, pri čemer bi bilo v tem primeru pristojno sodišče Unije, ali akterju zunaj Unije, in sicer francoskim ali belgijskim pravosodnim organom, pri čemer bi bilo v tem primeru pristojno samo nacionalno sodišče.(56) V ta namen bi moralo ugotoviti, ali različni dejanski indici, na katere se je tožeča stranka sklicevala, da bi dokazala odgovornost za uhajanje informacij uradu OLAF ali Komisiji, in ali okoliščine, v katerih je prišlo do razkritja teh informacij v medijih, omogočajo, da se doseže zadostna stopnja verjetnosti ali gotovosti za domnevo odgovornosti urada OLAF ali Komisije. Zato je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče v točki 54 izpodbijane sodbe zgolj omenilo dopis, naslovljen na predsednika Evropskega parlamenta, v katerem je generalni direktor urada OLAF tega pozval, naj sprejme potrebne ukrepe za prenehanje širjenja poročila urada OLAF. Čeprav je na podlagi tega elementa mogoče domnevati, da so informacije uhajale iz institucije, pa Splošno sodišče ni presodilo niti njegove upoštevnosti niti njegove dokazne vrednosti in iz tega ni izpeljalo nobenih posledic.
92.      Iz tega sledi, da iz obrazložitve Splošnega sodišča niso razvidni razlogi, zakaj se izvor uhajanja informacij ne pripiše Komisiji in posledično ne izključi odgovornost Unije, namesto da se ta uveljavlja.
93.      Dodati je treba, da je treba negotovost v pravu glede nepogodbene odgovornosti dokazati, sicer gre za odrekanje sodnega varstva, ki je v nasprotju s členoma 41 in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.(57) Na splošno menim, da se Komisija, ker je odgovorna za zaupnost poročil urada OLAF, v primeru uhajanja zaupnih informacij, ki je povzročilo škodo, ne more zadovoljiti s trditvijo, da ker povzročitelj uhajanja informacij ni bil identificiran, njene odgovornosti ni mogoče uveljavljati. Nasprotno, menim, da bi ji bilo treba, ker je dolžna izpolnjevati obveznost zaupnosti, pripisati kršitev te obveznosti, razen če dokaže nasprotno. Zdi se mi, da bi moralo Sodišče na tem področju preseči omilitev dokaznega bremena in obrniti dokazno breme v zvezi z odgovornostjo za kršitev.
94.      Strinjam se tudi s stališčem, da Unija ne more biti dolžna plačati odškodnine za škodo, ki je ni povzročila. Odgovornost za povrnitev škode mora nositi organ, ki je razkril ali dopustil razkritje zadevnih zaupnih informacij.(58) Pripisati odgovornost Komisiji in uradu OLAF za škodo, ki je morda nista storila, je nepravična rešitev. Vendar se mi zdi izključitev odgovornosti urada OLAF in Komisije na hipotetični podlagi, kadar subjekt, ki je to razkritje povzročil, ni identificiran, prav tako nepravična, ker bi taka rešitev lahko povzročila pomanjkljivost v učinkovitem sodnem varstvu pritožnice, saj bi ta tvegala, da ne bo prejela odškodnine ali da bi bila ta prenizka, čeprav se zdi, da je njena škoda dejanska in gotova.
95.      Glede na vse te preudarke menim, da je Splošno sodišče v točki 67 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo s tem, da je ugotovilo obstoj negotovosti glede izvora uhajanja informacij, ker „ni indica v tem smislu“, in s tem, da je ugotovilo, da tega ni mogoče pripisati Komisiji in uradu OLAF, čeprav ni zadostno preučilo dokazov, ki sta jih predložili pritožnica in Komisija, da bi ugotovilo, kdo je povzročil škodni dogodek.
96.      Ta napačna uporaba prava je nujno vplivala na presojo Splošnega sodišča v točki 92 izpodbijane sodbe v zvezi z morebitno obveznostjo  ravnanja Komisije, na katero se pritožnica v obravnavani zadevi sklicuje v utemeljitev četrtega pritožbenega razloga.
97.      Zato Sodišču predlagam, naj drugi pritožbeni razlog sprejme kot utemeljen.
3.      Tretji pritožbeni razlog: napačna presoja obstoja nezakonitosti, ki temelji na kršitvi dolžnosti skrbnega ravnanja
98.      Pritožnica s tretjim pritožbenim razlogom izpodbija razlogovanje, predstavljeno v točkah od 71 do 74 izpodbijane sodbe, na podlagi katerega je Splošno sodišče zavrnilo obstoj nezakonitosti v delu, v katerem je temeljila na kršitvi dolžnosti skrbnega ravnanja.
a)      Izpodbijana sodba
99.      Splošno sodišče je v točki 71 izpodbijane sodbe opozorilo na obseg dolžnosti skrbnega ravnanja, kot jo je Sodišče opredelilo v sodbi z dne 12. novembra 2020, Fleig/ESZD(59). V točki 72 izpodbijane sodbe je poudarilo, da se ta dolžnost nanaša posebej na obveznosti institucij Unije do njihovih uradnikov in uslužbencev, zato je v točki 73 te sodbe iz tega sklepalo, da se ta dolžnost v obravnavani zadevi ne uporablja.
b)      Trditve strank
100. Pritožnica v bistvu trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je obseg dolžnosti skrbnega ravnanja omejilo na obveznosti institucij Unije do njihovih uradnikov in uslužbencev. V ta namen se pritožnica sklicuje na več sodb, v katerih naj bi Sodišče potrdilo obstoj te dolžnosti na drugih področjih prava Unije, na katerih imajo institucije Unije pooblastila za upravljanje in vodenje, kot so vodenje Evropskega kmetijskega usmerjevalnega in jamstvenega sklada (EKUJS), sistem izvoznih potrdil, skupna trgovinska politika in zaščita pred dampingom.
101. Komisija trdi, da je ta pritožbeni razlog brezpredmeten.
c)      Presoja
102. Menim, da je treba navedeni pritožbeni razlog zavreči kot nedopusten.
103. Iz člena 256(1), drugi pododstavek, PDEU, člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije ter člena 168(1)(d) Poslovnika Sodišča izhaja, da je treba v pritožbi natančno navesti med drugim pravne trditve, s katerimi se specifično utemeljuje predlog za razveljavitev, sicer pritožba oziroma zadevni pritožbeni razlog nista dopustna. V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba razglasiti za nedopusten pritožbeni razlog, katerega utemeljitev ni dovolj jasna in natančna, da bi Sodišče lahko opravilo nadzor zakonitosti, zlasti ker bistveni elementi, na katere se ta utemeljitev opira, iz besedila te pritožbe, ki je v zvezi s tem formulirano nejasno in dvoumno, ne izhajajo dovolj dosledno in razumljivo.(60)
104. Čeprav pritožnica v obravnavanem primeru navaja grajane elemente izpodbijane sodbe, je treba ugotoviti, da njene trditve niso dovolj natančne, dosledne in jasne. V točki 55 pritožbe namreč zgolj povzema opombo 42 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca W. van Gervena v zadevi Nölle(61) in povzema sodno prakso, ki jo je ta navedel, medtem ko se ta sklicevanja na sodno prakso ne nanašajo na dolžnost skrbnega ravnanja, ampak na načelo dobrega upravljanja, kot pravilno poudarja Komisija. Poleg tega, čeprav pritožnica v utemeljitev tretjega pritožbenega razloga navaja točko 28 navedenih sklepnih predlogov, v kateri je generalni pravobranilec W. van Gerven dejansko omenil „načelo skrbnega ravnanja“, je treba ugotoviti, da se je Sodišče v sodbi z dne 22. oktobra 1991, Nölle,(62) raje sklicevalo na dolžnost skrbnosti.
105. Ker pritožnica ne navaja razlogov, iz katerih bi bila taka sklicevanja upoštevna v njenem položaju, Sodišču predlagam, naj tretji pritožbeni razlog zavrže kot nedopusten.
4.      Četrti pritožbeni razlog: napačna presoja obstoja nezakonitosti, ki temelji na kršitvi dolžnosti skrbnosti
106. Pritožnica s četrtim pritožbenim razlogom, ki se nanaša na točke od 78 do 101 izpodbijane sodbe, trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je v bistvu ugotovilo, da Komisija ni bila dolžna javno obsoditi, da je prišlo poročilo urada OLAF v medije, in ustaviti širjenje napačnih informacij, ki iz tega izhajajo, z objavo sporočila za medije, in to na podlagi dolžnosti skrbnosti, ki jo ima.
a)      Izpodbijana sodba
107. Splošno sodišče je v točki 80 izpodbijane sodbe razsodilo, da je treba za ugotovitev, ali je Komisija dovolj resno kršila pravno pravilo, ki podeljuje pravice posameznikom zaradi opustitve ravnanja, glede na sodno prakso, navedeno v točkah od 76 do 79 te sodbe, ugotoviti, prvič, ali obstaja zakonska obveznost ravnanja, drugič, ali obstaja diskrecijska pravica zadevne institucije, in tretjič, ali je ta institucija očitno in dovolj resno kršila meje te pravice.
108. Potem ko je Splošno sodišče v točkah od 82 do 84 izpodbijane sodbe opozorilo na obseg dolžnosti skrbnosti, je v točkah od 86 do 93 te sodbe preučilo, ali ta dolžnost pomeni zakonsko obveznost ravnanja, kakršna je ta, na katero se sklicuje pritožnica. Splošno sodišče je po tem, ko je v točkah od 87 do 90 navedene sodbe opozorilo na upoštevne določbe Uredbe št. 883/2013, razsodilo, da ji kljub obveznosti zaupnosti preiskav urada OLAF, ki iz tega izhaja in jo ima Komisija, dolžnost skrbnosti ne more naložiti take obveznosti ravnanja, ker ni kršila te obveznosti zaupnosti in ker ji ni mogoče pripisati odgovornosti za to, da je poročilo urada OLAF prišlo v medije.
109. Splošno sodišče je zato v točki 94 izpodbijane sodbe razsodilo, da pritožnica ni dokazala, da ima Komisija obveznost ravnanja v obravnavani zadevi, in tako v točki 95 te sodbe ugotovilo, da zatrjevana opustitev ne more povzročiti odgovornosti Unije.
110. „Kakor koli pa“ je Splošno sodišče v točkah od 96 do 101 izpodbijane sodbe, če bi taka zakonska obveznost ravnanja obstajala, preučilo, ali je Komisija očitno in resno kršila meje svoje diskrecijske pravice v tem primeru. Ker je presodilo, da ni tako, je v točkah 102 in 103 te sodbe odločilo, da četrta nezakonitost ni bila ugotovljena in da torej prvi pogoj za uveljavljanje odgovornosti Unije ni izpolnjen.
b)      Trditve strank
111. Četrti pritožbeni razlog je razdeljen na štiri dele.
112. Pritožnica s prvim delom tega pritožbenega razloga trdi, da je presoja Splošnega sodišča v točkah 93 in 94 izpodbijane sodbe napačna, ker naj bi bila Komisija v nasprotju s predpostavko, na kateri temelji, odgovorna za razkritje poročila urada OLAF.
113. Organizacija IMG z drugim delom navedenega pritožbenega razloga trdi, da Splošno sodišče ni odgovorilo na njen očitek, da je Komisija od trenutka, ko se je to poročilo razširilo v javnosti, kršila obveznost zaupnosti, ki jo ima na podlagi člena 10(3) Uredbe št. 883/2013, ne glede na to, ali je odgovorna za to razkritje. Pritožnica Splošnemu sodišču očita, da je preučilo obseg, v katerem bi morala Komisija ravnati glede na svojo odgovornost pri nastanku škodnega dogodka. Po njenem mnenju pa bi bilo treba zaupnost teh informacij zagotoviti še toliko bolj, ker gre za začasne ugotovitve, izpeljane na koncu postopka, ki ni popolnoma kontradiktoren, in katerih objava bi zadevnim osebam lahko povzročila škodo.
114. Pritožnica s tretjim delom istega pritožbenega razloga izpodbija obrazložitev izpodbijane sodbe, navedeno v točkah od 98 do 100 te sodbe, na podlagi katere je Splošno sodišče v točki 101 te sodbe ugotovilo, da „tudi če bi Komisija v tej zadevi imela zakonsko obveznost ravnanja, ni mogoče šteti, da je kršitev dolžnosti skrbnosti, ki jo zatrjuje tožeča stranka, dovolj resna kršitev pravnega pravila, ki podeljuje pravice posameznikom.“
115. Pritožnica meni, da v nasprotju z mnenjem Splošnega sodišča v točki 98 izpodbijane sodbe ni nujno, da je obseg obveznosti Komisije, da zagotovi zaupnost poročila urada OLAF, natančno izražen v določbi, da bi lahko prišlo do očitne in resne kršitve meja diskrecijske pravice te institucije. Pritožnica meni, da če bi bilo tako, dejansko ne bi bilo nobene možnosti sklicevanja na tako kršitev in uveljavljanja odgovornosti Unije, saj določbe prava Unije ne opredeljujejo nujno svojega obsega in ga mora  opredeliti sodišče Unije.
116. Poleg tega naj Splošno sodišče ne bi upoštevalo sodne prakse, ki izhaja iz njegovih sodb z dne 15. marca 1995, Cobrecaf in drugi/Komisija,(63) ter z dne 9. julija 1999, New Europe Consulting in Brown/Komisija,(64) iz katerih naj bi izhajalo, da je dolžnost skrbnosti naložena Komisiji, čeprav naj ta ne bi bila odgovorna za to, da je zaupni dokument prišel v javnost. Sodišče Unije naj bi namreč v teh sodbah preučilo, ali je Komisija ravnala skrbno, da bi popravila napako, ki jo je storila, sicer bi zaradi te napake postala odgovorna. Pritožnica priznava, da je v obravnavani zadevi obveznost zagotovitve spoštovanja zaupnosti poročila urada OLAF postala brezpredmetna, ker je bila kršena zaupnost tega poročila, kot je Splošno sodišče navedlo v točki 100 izpodbijane sodbe. Vendar bi bilo v takem primeru nujno, da se škoda, ki bi lahko nastala zaradi kršitve zaupnosti poročila urada OLAF, ne bi povečala z javno obsodbo tega, da je prišlo v javnost, in z informacijami o ukrepih, ki naj bi bili sprejeti v zvezi z njim.
117. Pritožnica s četrtim delom četrtega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da se ni izreklo o odgovornosti, po potrebi in solidum, Komisije in urada OLAF, ker nista sprejela previdnostnih ukrepov, potrebnih za varovanje zaupnosti poročila urada OLAF, niti popravnih ukrepov, ki so bili potrebni v zvezi z mediji in javnim mnenjem ter posledično partnerji in donatorji pritožnice.
118. Komisija te trditve izpodbija in meni, da četrti pritožbeni razlog ni utemeljen.
119. Meni, da je četrti pritožbeni razlog zmeden in nejasen. Prvi del tega pritožbenega razloga naj bi se nanašal na kršitev obveznosti obrazložitve, čeprav ta ni navedena v naslovu navedenega pritožbenega razloga, tretji del istega pritožbenega razloga pa naj bi bil usmerjen zoper dodatne razloge. Poudarja, da čeprav Komisija in urad OLAF nista ravnala tako, kot je pričakovala pritožnica, naj bi se kljub temu odzvala na to, da je poročilo urada OLAF prišlo v javnost, tako da sta izvedla notranji preiskavi, urad OLAF pa je pisal predsedniku Evropskega parlamenta, da bi ta sprejel ukrepe. Poleg tega Komisija opozarja, da ni sledila priporočilom, ki jih je urad OLAF podal v tem poročilu.
c)      Presoja
120. Menim, da ni treba preučiti prvega dela četrtega pritožbenega razloga, s katerim organizacija IMG izpodbija utemeljenost presoj Splošnega sodišča v točkah 93 in 94 izpodbijane sodbe, niti četrtega dela tega pritožbenega razloga, s katerim Splošnemu sodišču očita, da se ni izreklo o odgovornosti Komisije in urada OLAF, po potrebi in solidum, ker sta tesno povezana z drugim pritožbenim razlogom, za katerega Sodišču predlagam, naj ga sprejme.
121. Analiza Splošnega sodišča v točkah od 92 do 94 izpodbijane sodbe namreč temelji na eni premisi – na neobstoju odgovornosti urada OLAF in Komisije za škodni dogodek – ki se mi zdi napačna iz razlogov, navedenih v okviru preučitve drugega pritožbenega razloga v točkah od 74 do 97 teh sklepnih predlogov.
122. Kar zadeva drugi del četrtega pritožbenega razloga, menim, da ni utemeljen.
123. Splošno sodišče se je namreč v nasprotju s trditvijo pritožnice, in kot je razvidno iz prvega stavka točke 93 izpodbijane sodbe, izreklo o njeni trditvi v zvezi z obsegom obveznosti zaupnosti in dolžnosti skrbnosti. Pritožnica meni, da obveznost zaupnosti preiskav, ki jih izvaja urad OLAF, določena v členu 10(3) Uredbe št. 883/2013, pomeni obveznost rezultata, ki od Komisije zahteva, da ravna skrbno, tako da javno obsodi nepooblaščena razkritja in ustavi širjenje napačnih informacij, in to ne glede na to, ali je Komisija povzročiteljica tega škodnega dogodka. Splošno sodišče pa je v točki 92 te sodbe razsodilo, da dolžnost skrbnosti, ki se zahteva od Komisije, od nje ne more zahtevati – razen če to obveznost krši in če se ji zato lahko pripiše odgovornost, da je poročilo urada OLAF prišlo v javnost – obveznosti ravnanja, kakršno je to, na katero se sklicuje pritožnica. Nato je Splošno sodišče v točki 93 navedene sodbe pojasnilo, da „[d]olžnost skrbnosti nima takega obsega, kot ji ga pripisuje tožeča stranka“, in dodalo, da je kršitev obveznosti zaupnosti v tem, da je poročilo urada OLAF prišlo v javnost, ne pa v opustitvi, ki jo tožeča stranka očita Komisiji. Splošno sodišče je zato obrazloženo odgovorilo na trditev, ki jo je pritožnica navedla na prvi stopnji.
124. Tretji del četrtega pritožbenega razloga je po mojem mnenju brezpredmeten.
125. Ta je namreč usmerjen zoper presojo Splošnega sodišča v točkah od 96 do 101 izpodbijane sodbe. Naj poudarim, da je Splošno sodišče izraz „[k]akor koli pa“ uporabilo na začetku točke 96 navedene sodbe, kar kaže na to, da so ti razlogi dodatni razlogi v izpodbijani sodbi. Vendar v skladu z ustaljeno sodno prakso trditve, ki so usmerjene zoper dodatne razloge odločbe Splošnega sodišča, ne morejo povzročiti razveljavitve te odločbe in so torej brezpredmetne.(65)
126. Zato menim, da je treba četrti pritožbeni razlog zavrniti kot delno brezpredmeten in delno neutemeljen.
5.      Peti pritožbeni razlog: napačna uporaba prava pri presoji Splošnega sodišča v zvezi z umikom mnenja pravne službe Komisije iz spisa
127. Pritožnica izpodbija razloge, navedene v točkah od 116 do 123 izpodbijane sodbe, na podlagi katerih je Splošno sodišče ugodilo predlogu Komisije, naj se mnenje njene pravne službe umakne iz spisa zadeve.
a)      Izpodbijana sodba
128. Splošno sodišče je v točkah od 116 do 121 izpodbijane sodbe navedlo vsa načela, ki jih je treba pretehtati v okviru predložitve pravnega mnenja institucije, katerega razkritja ta institucija ni odobrila, pred sodiščem Unije, pri čemer se je sklicevalo na preudarke, ki jih je navedlo Sodišče v točkah od 53 do 56 sodbe z dne 16. februarja 2022, Madžarska/Parlament in Svet,(66) v točki 131 sodbe z dne 28. junija 2012, Komisija/Éditions Odile Jacob,(67) in v
točki 70 sodbe z dne 31. januarja 2020, Slovenija/Hrvaška.(68)
129. Splošno sodišče je ob upoštevanju teh načel v točki 122 izpodbijane sodbe preučilo okoliščine, v katerih je bilo izdano mnenje pravne službe Komisije, in obseg, v katerem je bila njegova predložitev sodišču Unije utemeljena s prevladujočim javnim interesom, nato pa je v točki 123 te sodbe ugodilo predlogu Komisije za izločitev tega mnenja iz spisa.
b)      Trditve strank
130. Peti  pritožbeni razlog je razdeljen na štiri dele.
131. Pritožnica s prvim delom tega pritožbenega razloga izpodbija upoštevnost sodb z dne 16. februarja 2022, Madžarska/Parlament in Svet,(69) in z dne 28. junija 2012, Komisija/Éditions Odile Jacob,(70) na kateri se Splošno sodišče sklicuje v točkah 116, 117 oziroma 118 izpodbijane sodbe. Prva sodba naj bi se nanašala na povsem drugačno mnenje, saj je bilo mnenje pravne službe Sveta izdano v okviru zakonodajnega postopka, ki se je nanašal na politično občutljivo vprašanje v zadevi izjemnega pomena. V obravnavanem primeru naj bi bilo mnenje pravne službe odločilen dokument, ki se nanaša izključno na obravnavano zadevo. Zaradi tega, ker je poročilo že prišlo v medije, naj bi bil ta dokument že javno dostopen, tako da pritožnici ni mogoče očitati, da je obšla predpise o dostopu do dokumentov. Po njenem mnenju to mnenje zaradi svoje narave in razmer, v katerih je bilo razkrito, ne ogroža niti zaupnosti niti prevladujočega javnega interesa in njegovo razkritje ne bi moglo vplivati na svobodo mnenja te službe in njeno zmožnost, da učinkovito brani dokončno stališče Komisije pred sodiščem Unije.
132. Kar zadeva sodbo z dne 28. junija 2012, Komisija/Éditions Odile Jacob,(71) naj bi se mnenje pravne službe Komisije nanašalo na postopek odločanja v zvezi s postopkom nadzora koncentracij in z njim povezano ureditev Unije.
133. Pritožnica z drugim delom petega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da se je v točki 119 izpodbijane sodbe oprlo na neupoštevno sodno prakso in da ni upoštevalo njene pravice do razprave o dokumentu, ki ga sama ni razkrila.
134. Pritožnica s tretjim delom tega pritožbenega razloga meni, da Splošno sodišče neutemeljeno trdi, da se z načelom preglednosti lahko samo izjemoma utemelji razkritje dokumenta institucije, ki ni bil objavljen in vsebuje pravno mnenje, v okviru sodnega postopka, saj v točkah 120 in 121 izpodbijane sodbe ne upošteva okoliščin zadeve, na katero se sklicuje, ter nepopolno in nezadostno navaja sodno prakso.
135. Pritožnica s četrtim delom navedenega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da je kršilo načelo enakosti orožij v poštenem postopku, na katerega obseg je opozorila, ker ji je prepovedalo sklicevanje na javni in odločilni dokument, čeprav so vse ostale stranke vedele za njegovo vsebino.(72) Poleg tega naj bi Splošno sodišče kršilo načelo kontradiktornosti, na katerega obseg prav tako opozarja,(73) ker ji ni dovolilo razpravljati o vseh dokazih, ki jih vsi poznajo, z utemeljitvijo, da je razširjanje tega mnenja ušlo nadzoru Komisije. Pritožnica opozarja, da gre za kršitev poštenega sojenja, zagotovljenega s členom 6(1) Evropske konvencije o človekovih pravicah in temeljnih svoboščinah,(74) kadar država ali upravni organ, v tem primeru Komisija, pritožnici brez upravičenega razloga prepreči uporabo dokumentov, ki jih ima, ki bi pritožnici pomagali pri njenem zagovoru.(75)
136. Komisija trdi, da je treba peti pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen, ker naj v obrazložitvi, navedeni v točkah 122 in 123 izpodbijane sodbe, ne bi bilo napačno uporabljeno pravo.
137. Na prvem mestu, odgovarja, da iz sklepa z dne 14. maja 2019, Madžarska/Parlament,(76) izhaja, da dokler zadevna institucija ne dovoli dostopa do mnenja svoje pravne službe, to, da je prišlo v javnost, ne vpliva na vprašanje, ali je tako mnenje mogoče vključiti v spis zadeve pred sodiščem Unije. Poleg tega Komisija opozarja, da je Splošno sodišče zavrnilo prve tri nezakonitosti, na katere se je pritožnica sklicevala v utemeljitev tožbe, tako da po mnenju Komisije pravnega mnenja ni mogoče opredeliti kot „odločilnega“.
138. Po mnenju Komisije se zdi, da pritožnica meni, da iz sodbe z dne 3. junija 2021, Madžarska/Parlament,(77) izhaja, da je preglednost pravnih mnenj institucij Unije pravilo, medtem ko naj bi ravno nasprotno izhajalo zlasti iz točke 56 te sodbe.
c)      Presoja
139. Menim, da pri analizi, na podlagi katere je Splošno sodišče ugodilo predlogu Komisije, naj se mnenje njene pravne službe umakne iz spisa zadeve, pravo ni bilo napačno uporabljeno.
140. Prvič, z nobeno trditvijo pritožnice ni mogoče ovreči upoštevnosti splošnih načel, ki jih je Sodišče določilo v sodbah z dne 28. junija 2012, Komisija/Éditions Odile Jacob,(78) z dne 31. januarja 2020, Slovenija/Hrvaška,(79) in z dne 16. februarja 2022, Madžarska/Parlament in Svet,(80) in ki jih je Splošno sodišče natančno povzelo v točkah od 116 do 121 izpodbijane sodbe. Dejstvo, da je bilo mnenje pravne službe Komisije razkrito in da je javno dostopno, seveda ni upoštevno za presojo obsega, v katerem je lahko vključeno v spis zadeve pred sodiščem Unije. Pomembno je le vprašanje, ali je ta institucija odobrila razkritje tega dokumenta.
141. Drugič, trditev pritožnice v zvezi z uporabo načel kontradiktornosti in enakosti orožij prav tako ni mogoče sprejeti.
142. Naj spomnim, da sta v skladu z ustaljeno sodno prakso načeli kontradiktornosti in enakosti orožij kot posledica pojma „pravično sojenje“ sestavni del načela učinkovitega sodnega varstva pravic, ki jih imajo pravni subjekti na podlagi prava Unije, določenega v členu 47 Listine o temeljnih pravicah.(81)
143. Načelo kontradiktornosti praviloma vsaki stranki v postopku podeljuje pravico, da se seznani z dokazi in stališči, ki jih sodišču predloži njen nasprotnik, ter da o njih razpravlja, in nasprotuje temu, da odločba sodišča Unije temelji na dejstvih ali dokumentih, za katere stranke – ali ena od njih – niso vedele in glede katerih zato niso mogle podati stališč.(82)
144. Kar zadeva načelo enakosti orožij, to načelo pomeni obveznost dati vsaki stranki razumno možnost, da predstavi svoje stališče, vključno z dokazi, pod pogoji, ki je v primerjavi z nasprotno stranko ne postavljajo v bistveno slabši položaj.(83)
145. Cilj tega načela je zagotoviti postopkovno ravnovesje med strankami sodnega postopka s tem, da zagotavlja enakost pravic in obveznosti teh strank zlasti glede pravil, ki urejajo izvajanje dokazov in kontradiktorno razpravo pred sodiščem, ter pravice teh strank do pravnega sredstva. Da bi se zadostilo zahtevam, ki se nanašajo na pravico do poštenega sojenja, je pomembno, da stranke poznajo dejanske in pravne okoliščine, ki odločilno vplivajo na izid postopka, in da imajo možnost o njih kontradiktorno razpravljati.(84)
146. Pritožnica se lahko sklicuje na ta načela le, če so bili dokazi, predloženi sodišču Unije, pridobljeni zakonito.(85) Sodišče je namreč v sodbi z dne 12. julija 2022, Nord Stream 2/Parlament in Svet,(86) ki jo je omenilo Splošno sodišče v točki 117 izpodbijane sodbe, razsodilo, da je treba ob dokazih, ki jih je stranka nezakonito predložila, kot so interni dokumenti, na katere se nanaša Uredba (ES) št. 1049/2001(87), katerih predložitve zadevna institucija ni odobrila niti jih ni odredilo sodišče Unije, pretehtati interese strank v postopku, povezane z njihovo pravico do poštenega sojenja, ob upoštevanju interesov, ki so varovani s pravili, ki so bila kršena ali obidena pri pridobivanju takih dokazov.(88) Poleg tega je menilo, da mora sodišče Unije, ki mu je predložen predlog za izločitev ustreznih dokazov, tehtati med interesi tožeče stranke, ki je te dokaze predložila, zlasti ob upoštevanju njihove koristnosti za presojo utemeljenosti tožbe, vložene pri njem, ter interesi nasprotne stranke, na katere bi lahko ohranitev navedenih dokazov v spisu konkretno in dejansko vplivala.(89)
147. Ugotavljam pa, da je Splošno sodišče v točkah od 116 do 122 izpodbijane sodbe pretehtalo zadevne interese, da bi odločilo o predlogu Komisije, pri čemer je zlasti poudarilo, da se zdi, da predložitev takega pravnega mnenja vodijo lastni interesi tožeče stranke glede tega, da podpre svojo argumentacijo, saj se poleg tega ni sklicevala na prevladujoč javni interes, ki bi lahko upravičil drugačen sklep.
148. Nazadnje, sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice, na katero se sklicuje pritožnica, prav tako ne more upravičiti drugačne ugotovitve, ker se nanaša na pravico strank v sporu, da se seznanijo z listinami in elementi, ki jih je upoštevalo sodišče, in ne na vprašanje, ali, in če je tako, pod katerimi pogoji lahko stranka v sporu sodišču predloži pravno mnenje, katerega razkritje ni odobril njegov avtor ali njegov naslovnik.
149. Zato Sodišču predlagam, naj peti pritožbeni razlog zavrne kot neutemeljen.
150. Glede na vse te preudarke in glede na utemeljenost drugega pritožbenega razloga, ki se nanaša na napačno presojo pogoja v zvezi z odgovornostjo urada OLAF ali Komisije za škodni dogodek, Sodišču predlagam, naj izpodbijano sodbo razveljavi v delu, v katerem je Splošno sodišče kršilo pravila o dokaznem bremenu in izvajanju dokazov, ker ni upoštevalo potrebe po prilagoditvi dokaznega bremena glede na okoliščine zadeve ter ni presojalo upoštevnosti in dokazne vrednosti dokazov, ki sta jih predložili pritožnica in Komisija.
151. Ker Splošno sodišče ni ustrezno preučilo spora, da bi ugotovilo, ali so pogoji za nepogodbeno odgovornost urada OLAF in Komisije izpolnjeni, se mi zdi, da stanje postopka ne dovoljuje odločitve o sporu. Zato Sodišču predlagam, naj zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, da to odloči o tožbi pritožnice, odločitev o stroških pa naj pridrži.
V.      Predlog
152. Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj odloči tako:
1.      Sodba Splošnega sodišča z dne 28. junija 2023, IMG/Komisija (T‑752/20, EU:T:2023:366), se razveljavi.
2.      Zadeva se vrne v razsojanje Splošnemu Sodišču Evropske unije.
3.      Odločitev o stroških se pridrži.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
2      T‑752/20, v nadaljevanju: izpodbijana sodba, EU:T:2023:366.
3      Glej točko 67 izpodbijane sodbe.
4      Zunanje preiskave so neposredne preiskave v zvezi s tretjimi osebami, katerih dejavnost je povezana s proračunskimi transakcijami Unije (glej Posebno poročilo št. 1/2005 o upravljanju Evropskega urada za boj proti goljufijam (OLAF) z odgovori Komisije (UL 2005, C 202, str. 1), točka 12).
5      T‑509/21, EU:T:2024:590.
6      Glej sodbi z dne 28. oktobra 1982, Groupement des Agences de voyages/Komisija (135/81, EU:C:1982:371, točka 10), in z dne 18. januarja 2007, PKK in KNK/Svet (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, točka 114), ter sklep z dne 24. novembra 2009, Landtag Schleswig‑Holstein/Komisija (C‑281/08 P, EU:C:2009:728, točka 22).
7      135/81, EU:C:1982:371. Ta zadeva se je nanašala na luksemburško družbo z omejeno odgovornostjo v ustanavljanju, katere sposobnost biti stranka v postopku je Komisija izpodbijala. V točki 9 sodbe je Sodišče presodilo, da „[Komisija] ni mogla izpodbijati sposobnosti biti stranka subjekta, ki mu je dovolila sodelovati na javnem razpisu in ki mu je po primerjavi vseh ponudnikov poslala negativno odločbo“.
8      C‑229/05, EU:C:2007:32.
9      Glej v zvezi s tem sodbo ESČP z dne 19. novembra 2020, Efstratiou in drugi proti Grčiji (CE:ECHR:2020:1119JUD005322114, točka 43 in navedena sodna praksa).
10      C‑183/17 P in C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
11      Glej sodbo z dne 5. septembra 2019, Evropska unija/Guardian Europe in Guardian Europe/Evropska unija (C‑447/17 P in C‑479/17 P, EU:C:2019:672, točka 99 in navedena sodna praksa).
12      Glej tudi sklep Splošnega sodišča z dne 2. julija 2021, da se odločanje o ugovoru nedopustnosti pridrži za končno odločbo.
13      C‑414/08 P, EU:C:2010:165, točka 52.
14      C‑666/20 P, EU:C:2022:225, točka 26.
15      Glej sodbo z dne 24. marca 2022, GVN/Komisija (C‑666/20 P, EU:C:2022:225, točka 24 in navedena sodna praksa).
16      Glej sodbo z dne 24. marca 2022, GVN/Komisija (C‑666/20 P, EU:C:2022:225, točka 26 in navedena sodna praksa).
17      Glej sodbo z dne 18. decembra 2025, Hamoudi/Frontex (C‑136/24 P, v nadaljevanju: sodba Hamoudi/Frontex, EU:C:2025:977, točka 68 in navedena sodna praksa).
18      Glej sodbo Hamoudi/Frontex (točka 69 in navedena sodna praksa). Glej tudi sklep z današnjega dne v zadevi CW/Eurojust in Europol (C-565/25 P, točka 28 in navedena sodna praksa).
19      Forster, N., La responsabilité sans faute de l’Union européenne, doktorska disertacija, ki jo je zagovarjal 8. novembra 2019, Bruylant, Bruselj, 2021, točki 218 (str. 297) in 219 (str. 299).
20      Forster, N., prav tam, točka 219 (str. 299).
21      Forster, N., prav tam, točka 219 (str. 299).
22      C‑679/23, EU:C:2025:976.
23      Glej sodbo z dne 18. decembra 2025, WS in drugi/Frontex (Skupna operacija vračanja) (C‑679/23 P, EU:C:2025:976, točka 149 in navedena sodna praksa).
24      Glej sodbo z dne 18. decembra 2025, WS in drugi/Frontex (Skupna operacija vračanja) (C‑679/23 P, EU:C:2025:976, točka 150 in navedena sodna praksa).
25      Glej sodbo z dne 18. decembra 2025, WS in drugi/Frontex (Skupna operacija vračanja) (C‑679/23 P, EU:C:2025:976, točka 150 in navedena sodna praksa). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Wahla v zadevi Evropska unija/Kendrion (C‑150/17 P, EU:C:2018:612, točka 50) in v pravni teoriji Wildermeersch, J., Contentieux de la légalité des actes de l’Union européenne: le mythe du droit à un recours effectif, Bruylant, Bruselj, 2019, zlasti točka 625 (str. 484).
26      Wildermeersch, J., prav tam, točka 625 (str. 484), in Forster, N., prav tam, točka 228 (str. 306 in 307).
27      Glej Forster, N., prav tam, točka 223 (str. 301 in 302).
28      T‑259/03, EU:T:2007:254. V tej sodbi je Splošno sodišče odločilo, da „[v] primerih, ko je [informacija v zvezi s priporočilom urada OLAF glede uvedbe postopka proti tožeči stranki] neposredno ali posredno posredovana novinarju, je to uhajanje informacij treba šteti ne le kot conditio sine qua non škode, ki je nastala z objavo te informacije, ampak tudi kot dovolj neposreden vzrok škode“ (točka 320).
29      T‑48/05, EU:T:2008:257, točka 183.
30      T‑838/16, EU:T:2019:494, točka 321.
31      Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. septembra 2013 o preiskavah, ki jih izvaja Evropski urad za boj proti goljufijam (OLAF), ter razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1073/1999 Evropskega parlamenta in Sveta in Uredbe Sveta (Euratom) št. 1074/1999 (UL 2013, L 248, str. 1).
32      T‑48/05, EU:T:2008:257.
33      Naj poudarim, da ugotovitev Splošnega sodišča ni edina v sodni praksi, saj je občna seja Sodišča za uslužbence prišla do enake ugotovitve v zadevi, ki je bila zelo podobna tej in v kateri je bila izdana sodba z dne 13. januarja 2010, A in G/Komisija (F‑124/05 in F‑96/06, EU:F:2010:2). V tej zadevi „Komisija […] in OLAF nista bila edina organa, ki sta posedovala zapisnik z zaslišanja[…] tožeč[e] strank[e] […], saj je bil ta posredovan belgijskim nacionalnim organom, da bi ti lahko začeli morebitni kazenski pregon“ (točka 215). Sodišče unije je razsodilo, da ni mogoče trditi, da je „imela Komisija največ možnosti, da priskrbi dokaze v zvezi s tem, kaj je bil vzrok za to, da so informacije prišle v javnost“, in je prišlo do enake ugotovitve kot Splošno sodišče v izpodbijani sodbi, in sicer, da za „negotovost glede izvora tega uhajanja informacij ne more odgovarjati [Komisija]“ (točka 214).
34      169/83 in 136/84, EU:C:1986:371.
35      T‑48/05, EU:T:2008:257.
36      Glej sodbo Hamoudi/Frontex (točka 71).
37      Quézel-Ambrunaz, C., Essai sur la causalité en droit de la responsabilité civile, Dalloz, Pariz, 2010, zlasti str. 255.
38      169/83 in 136/84, EU:C:1986:371.
39      Glej sodbo z dne 8. oktobra 1986, Leussink/Komisija (169/83 in 136/84, EU:C:1986:371, točki 15 in 16). Glej tudi sklepne ugotovitve generalnega pravobranilca G. Slynna v združenih zadevah Leussink/Komisija (169/83 in 136/84, EU:C:1986:265).
40      Glej sodbo z dne 8. oktobra 1986, Leussink/Komisija (169/83 in 136/84, EU:C:1986:371, točka 17).
41      T‑259/03, EU:T:2007:254.
42      Glej sodbo z dne 12. septembra 2007, Nikolaou/Komisija (T‑259/03, EU:T:2007:254, točka 196).
43      Glej sodbo z dne 12. septembra 2007, Nikolaou/Komisija (T‑259/03, EU:T:2007:254, točki 196 in 198). Splošno sodišče je v tej sodbi menilo, da „mora Komisija v imenu [urada OLAF] pojasniti, kako je lahko prišlo do tega uhajanja informacij, da bi po potrebi dokazala, da zgoraj navedena obveznost direktorja urada OLAF ni bila kršena. Če Komisija teh pojasnil ne poda, je treba domnevati, da je uhajanje informacij posledica kršitve člena 8(3) Uredbe [ES] št. 1073/1999 [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. maja 1999 o preiskavah, ki jih izvaja Evropski urad za boj proti goljufijam (OLAF) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 91),] ki jo je storil direktor urada OLAF pri opravljanju svojih nalog v smislu člena 288 ES [(zdaj člen 340 PDEU)]“ (točka 197).
44      Glej sodbo z dne 12. septembra 2007, Nikolaou/Komisija (T‑259/03, EU:T:2007:254, točka 196).
45      T‑48/05, EU:T:2008:257. V zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba, je škoda nastala zaradi razkritja zaupnih informacij, ki so jih imeli urad OLAF, Komisija in francoski pravosodni organi, v medijih.
46      Glej sodbo z dne 8. julija 2008, Franchet in Byk/Komisija (T‑48/05, EU:T:2008:257, točka 203).
47      F‑30/08, EU:F:2010:43, točka 169.
48      Glej v zvezi s tem točko 103 sodbe Hamoudi/Frontex, v kateri je Sodišče odločilo, da je tožba za uveljavljanje nepogodbene odgovornosti na podlagi člena 268 PDEU lahko edino pravno sredstvo, ki lahko zadostno zagotovi sodno varstvo pred sodiščem Unije proti agenciji ali instituciji Unije.
49      Glej Forster, N., prav tam, točka 290 (str. 386).
50      Glej sodbo z dne 18. septembra 2014, Holcim (Romania)/Komisija (T‑317/12, EU:T:2014:782, točka 79 in navedena sodna praksa).
51      Glej sodbo Hamoudi/Frontex (točke od 72 do 80).
52      Glej sodbo Hamoudi/Frontex (točka 81 in navedena sodna praksa).
53      Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca R. Norkusa v zadevi Hamoudi/Frontex (C‑136/24 P, EU:C:2025:257, točka 18) ter sodno prakso ESČP, navedeno v opombi 30 teh sklepnih predlogov: sodbi z dne 13. februarja 2020, N. D. in N. T. proti Španiji (CE:ECHR:2020:0213JUD000867515, točka 85), in z dne 18. novembra 2021, M. H. in drugi proti Hrvaški (CE:ECHR:2021:1118JUD001567018, točka 268).
54      C‑363/22 P, EU:C:2024:20, točka 75.
55      Glej sodbo z dne 30. novembra 2023, Sistem ecologica/Komisija (C‑787/22 P, EU:C:2023:940, točki 66 in 154).
56      Čeprav urad OLAF in zadevni nacionalni organi z izmenjavo informacij prispevajo k uresničevanju istega cilja, in sicer boja proti goljufijam in škodi finančnim interesom Unije, pri okrepljenem upravnem sodelovanju med temi akterji ne obstajajo splošne ali posebne določbe, ki bi urejale pogoje, pod katerimi je mogoče uveljavljati nepogodbeno odgovornost urada OLAF ali zadevnih nacionalnih organov zaradi neizpolnitve obveznosti zaupnosti poročil o preiskavi, ki jih je pripravil urad OLAF, tako da ti pogoji na področju odgovornosti spadajo v dva različna pravna reda. Če ni mehanizma solidarne odgovornosti (Europol) in skupne odgovornosti (Frontex) ter če se ne uveljavlja odgovornost in solidum, je urad OLAF odgovoren za vso škodo, ki jo povzroči osebi zaradi nepooblaščenega razkritja svojega poročila o preiskavi, vsaka država članica pa je v skladu s svojim nacionalnim pravom odgovorna za vso škodo, ki jo osebi povzroči obdelava, vključno z nepooblaščenim razkritjem poročila o preiskavi, ki ga je prejela od urada OLAF.
57      Forster, N., poudarja, da je negotovost v mrtvem kotu, ki škoduje sodnemu varstvu posameznikov (prav tam, točka 256, str. 338). V predgovoru k delu Joistna, C., L’incertitude causale en droit de la responsabilité civile, Larcier, Bruselj, 2024, profesor Bernard Dubuisson zastavlja vprašanje, ki se mi zdi še posebej umestno: „Kako in zakaj [je] dopustno, da nekaj, kar ni nujno gotovo z vidika dejstev, postane gotovo v pravu?“ (str. 9).
58      Forster, N., prav tam, točka 323.
59      C‑446/19, EU:C:2020:918.
60      Glej sodbo z dne 11. decembra 2025, ABLV Bank/EOR
(C‑602/22 P, EU:C:2025:953, točki 45 in 46 ter navedena sodna praksa).
61      C‑16/90, EU:C:1991:233.
62      C‑16/90, EU:C:1991:402.
63      T‑514/93, EU:T:1995:49.
64      T‑231/97, EU:T:1999:146.
65      Glej sodbo z dne 26. septembra 2024, WEPA Hygieneprodukte in drugi/Komisija (C‑795/21 P in C‑796/21 P, EU:C:2024:807, točka 82 in navedena sodna praksa).
66      C‑156/21, EU:C:2022:97.
67      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
68      C‑457/18, EU:C:2020:65.
69      C‑156/21, EU:C:2022:97.
70      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
71      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
72      Pritožnica se v tem okviru sklicuje na sodbe ESČP z dne 27. oktobra 1993, Dombo Beheer B.V. proti Nizozemski (CE:ECHR:1993:1027JUD001444888, točka 33); z dne 7. junija 2001, Kress proti Franciji (CE:ECHR:2001:0607JUD003959498, točka 72), in z dne 19. septembra 2017, Regner proti Češki republiki (CE:ECHR:2017:0919JUD003528911, točka 146).
73      Pritožnica se v tem okviru sklicuje na sodbo ESČP z dne 28. avgusta 1991, Brandstetter proti Avstriji (CE:ECHR:1991:0828JUD001117084, točka 67).
74      Podpisana 4. novembra 1950 v Rimu.
75      Pritožnica se v zvezi s tem sklicuje na sodbo ESČP z dne 9. junija 1998, McGinley in Egan proti Združenemu kraljestvu (CE:ECHR:1998:0609:JUD002182593, točki 86 in 90).
76      C‑650/18, EU:C:2021:426, točka 17.
77      C‑650/18, EU:C:2021:426.
78      C‑404/10 P, EU:C:2012:393.
79      C‑457/18, EU:C:2020:65.
80      C‑156/21, EU:C:2022:97.
81      Glej sklep z dne 12. novembra 2025, Fashion TV RO in Maestro (C‑475/24, EU:C:2025:898, točka 45 in navedena sodna praksa).
82      Glej sodbo z dne 4. decembra 2019, H/Svet (C‑413/18 P, EU:C:2019:1044, točka 103 in navedena sodna praksa).
83      Glej sodbo Hamoudi/Frontex (točka 77 in navedena sodna praksa).
84      Glej sklep z dne 12. novembra 2025, Fashion TV RO in Maestro (C‑475/24, EU:C:2025:898, točka 46 in navedena sodna praksa).
85      Glej sodbo z dne 12. julija 2022, Nord Stream 2/Parlament in Svet (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, točka 129 in navedena sodna praksa).
86      C‑348/20, EU:C:2022:548.
87      Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 331).
88      Glej sodbo z dne 12. julija 2022, Nord Stream 2/Parlament in Svet (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, točka 130).
89      Glej sodbo z dne 12. julija 2022, Nord Stream 2/Parlament in Svet (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, točka 131).