62022CC0608
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA,
predstavljeni 9. novembra 2023 (
1
)
Združeni zadevi C‑608/22 in C‑609/22
AH (C‑608/22),
FN (C‑609/22)
ob udeležbi
Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl
(Predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ju je vložilo Verwaltungsgerichtshof (upravno sodišče, Avstrija))
„Predhodno odločanje – Prostor svobode, varnosti in pravice – Direktiva 2011/95/EU – Pravila o priznanju mednarodne zaščite in vsebini take zaščite – Člen 9(1)(b) – Pojem ‚dejanja preganjanja‘ – Akumulacija diskriminatornih dejanj in ukrepov, sprejetih v zvezi z dekleti in ženskami – Načini preizkusa ravni zahtevane resnosti – Člen 4(3) – Obravnavanje prošnje v vsakem posameznem primeru – Upoštevanje spola, ne pa drugih dejavnikov, značilnih za osebne okoliščine – Diskrecijska pravica držav članic“
I. Uvod
1.
Od vrnitve talibanskega režima v Afganistan se je položaj deklet in žensk v tej državi hitro poslabšal do te mere, da je mogoče govoriti o samem zanikanju njihove identitete. Da bi se izognila temu nevzdržnemu položaju, afganistanska dekleta in ženske bežijo iz svoje države ali se nočejo vrniti tja in iščejo azil, zlasti v Evropski uniji. Organi držav članic se ob soočanju s tem položajem ne morejo odločiti, ali bi tem ženskam priznali status begunca zgolj na podlagi njihovega spola, ali pa bi v vsakem posameznem primeru preučili, ali obstaja nevarnost preganjanja.
2.
Ta zadeva bo Sodišču omogočila razjasnitev tega položaja.
3.
Natančneje, s tema predlogoma za sprejetje predhodne odločbe se Sodišče prosi, naj pojasni načine preizkusa v zvezi z obstojem utemeljenega strahu pred „dejanjem preganjanja“ v smislu člena 9 Direktive 2011/95/EU, (
2
) kadar prošnjo za mednarodno zaščito vloži ženska, ker ji ob vrnitvi v izvorno državo grozi, da bo izpostavljena akumulaciji diskriminatornih dejanj in ukrepov, ki omejujejo uresničevanje njenih državljanskih, političnih, ekonomskih, socialnih in kulturnih pravic.
4.
Verwaltungsgerichtshof (upravno sodišče, Avstrija) Sodišče zlasti sprašuje, ali se dejanja, kakršna so tista, ki jih je talibanski režim sprejel po 15. avgustu 2021 in ki omejujejo dostop deklet in žensk do izobraževanja, opravljanja poklicne dejavnosti in do zdravstvenega varstva, ki omejujejo njihovo udeležbo v javnem in političnem življenju ter svobodo gibanja in ukvarjanje s športom, ki poleg tega od njih zahtevajo, da si povsem zakrijejo telo in obraz, ter jih prikrajšajo za zaščito pred nasiljem na podlagi spola in nasiljem v družini, lahko glede na njihov kumulativni učinek in intenzivnost štejejo za „dejanje preganjanja“ v smislu člena 9(1)(b) Direktive 2011/95. V tem okviru naj bi torej Sodišče dopolnilo načela, ki jih je že razvilo v sodbah z dne 5. septembra 2012, Y in Z (
3
), ter z dne 7. novembra 2013, X in drugi (
4
), v zvezi z razlago pojma „dejanja preganjanja“ v smislu člena 9(1)(a) Direktive 2004/83/ES, (
5
) ki je bila razveljavljena in nadomeščena z Direktivo 2011/95, pri čemer je besedilo člena 9 v teh dveh direktivah skoraj enako.
5.
Poleg tega predložitveno sodišče sprašuje Sodišče, ali lahko pristojni organ v okviru preučitve individualnega položaja in osebnih okoliščin tožeče stranke, ki je potrebna za obravnavo prošnje za mednarodno zaščito v posameznem primeru, ugotovi, da obstaja utemeljen strah pred tem, da bo preganjana zaradi svojega spola, ne da bi mu bilo treba preučiti druge dejavnike, značilne za njene osebne okoliščine.
6.
To drugo vprašanje, ki se nanaša na obseg obravnave v vsakem posameznem primeru, ki jo zakonodajalec Unije zahteva v členu 4(3) Direktive 2011/95, je umeščeno v poseben okvir. Nekatere države članice, kot sta Kraljevini Švedska (
6
) in Danska (
7
) ali celo Republika Finska (
8
), so se že odločile, da bodo afganistanskim državljankam skoraj samodejno dodelile status begunke zgolj na podlagi njihovega spola, s čimer so sledile tistim, ki so od avgusta 2021 nameravale izvajati režim začasne zaščite, vzpostavljen z Direktivo 2001/55/ES. (
9
) Agencija Evropske unije za azil (EUAA) v svojem zadnjem informativnem poročilu o Afganistanu (2023) ugotavlja, da bo utemeljen strah pred preganjanjem na splošno ugotovljen pri afganistanskih dekletih in ženskah glede na ukrepe, ki jih je sprejel talibanski režim, (
10
) Urad visokega komisarja Združenih narodov za begunce (UNHCR) pa v svoji izjavi, izdani v okviru teh predlogov za sprejetje predhodne odločbe, prav tako poudarja, da pri afganistanskih ženskah in dekletih obstaja domneva priznanja statusa begunca. (
11
)
7.
V teh sklepnih predlogih bom navedel razloge, zaradi katerih menim, da ukrepi, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, pomenijo „dejanje preganjanja“ v smislu člena 9(1)(b) Direktive 2011/95. Pojasnil bom, da resna, sistematična in institucionalizirana diskriminacija afganistanskih deklet in žensk povzroči, da so jim odvzete pravice, ki so najpomembnejše za življenje v družbi, in je ogroženo polno spoštovanje človekovega dostojanstva, kot je določeno v členu 2 PEU in členu 1 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. (
12
)
8.
Navedel bom tudi razloge, zaradi katerih menim, da pristojnemu organu nič ne preprečuje, da bi ugotovil, da obstaja utemeljen strah pred preganjanjem zgolj zaradi spola tožeče stranke, ne da bi mu bilo treba preučiti druge dejavnike, značilne za njene osebne okoliščine.
II. Pravni okvir
A.
EKČP
9.
Člen 15 Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, (
13
) naslovljen „Derogacija v primeru izrednega stanja“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Med vojno ali ob drugi splošni nevarnosti, ki ogroža življenje naroda, sme vsaka Visoka pogodbena stranka sprejeti ukrepe, s katerimi derogira svoje obveznosti iz te Konvencije, v strogo omejenem obsegu, ki ga terjajo kritične razmere, in ob pogoju, da ti ukrepi niso v nasprotju z njenimi drugimi obveznostmi po mednarodnem pravu.
2.   Na podlagi te določbe ni mogoče derogirati pravic iz 2. člena [‚Pravica do življenja‘], razen v primerih smrti, ki so posledica zakonitih vojnih dejanj, kakor tudi ne pravic iz 3. [‚Prepoved mučenja‘] in 4. (1. odstavek) [‚Prepoved suženjstva‘] ter 7. člena [‚Ni kazni brez zakona‘].“
B.
Direktiva 2011/95
10.
V uvodni izjavi 14 Direktive 2011/95 je navedeno:
„Države članice bi morale imeti možnost uvesti ali ohraniti določbe, ugodnejše od standardov iz te direktive, za državljane tretjih držav ali osebe brez državljanstva, ki državo članico prosijo za mednarodno zaščito, kadar takšna prošnja temelji na tem, da je oseba bodisi begunec v smislu člena 1(A) […] Konvencije [o statusu beguncev (
14
), kakor je bila dopolnjena s Protokolom o statusu beguncev (
15
) (v nadaljevanju: Ženevska konvencija)] ali oseba, upravičena do subsidiarne zaščite.“
11.
Člen 2(d) te direktive določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
(d)
‚begunec‘ pomeni državljana tretje države, ki se zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem zaradi rasne, verske, nacionalne pripadnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini nahaja izven države, katere državljan je, in ne more ali zaradi tega strahu noče izkoristiti zaščite te države, ali osebo brez državljanstva, ki se nahaja izven države prejšnjega običajnega prebivališča zaradi enakih razlogov, kot so navedeni zgoraj, in se ne more ali zaradi tega strahu noče vrniti vanjo, in za katera se ne uporablja člen 12“.
12.
Člen 3 Direktive, naslovljen „Ugodnejši standardi“, določa:
„Države članice lahko uvedejo ali ohranijo ugodnejše standarde za opredelitev osebe kot begunca ali osebe, upravičene do subsidiarne zaščite, in za opredelitev vsebine mednarodne zaščite, v kolikor so ti standardi združljivi s to direktivo.“
13.
Člen 4 Direktive 2011/95, naslovljen „Obravnavanje dejstev in okoliščin“, določa:
„1.   Države članice lahko naložijo prosilcu dolžnost, da čim prej predloži vse potrebne elemente za utemeljitev prošnje za mednarodno zaščito. Dolžnost države članice je, da v sodelovanju s prosilcem obravnava ustrezne elemente prošnje.
2.   Elementi iz odstavka 1 so izjave prosilca in vsa dokumentacija, s katero razpolaga prosilec, glede svoje starosti, porekla, vključno s poreklom ustreznih sorodnikov, identitete, državljanstva(-ev), držav(-e) in kraja(-ev) prejšnjega prebivališča, prejšnjih prošenj za azil, prepotovanih poti, potovalnih dokumentov ter razlogov za prošnjo za mednarodno zaščito.
3.   Obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito se izvede v vsakem posameznem primeru posebej in vključuje upoštevanje naslednjega:
(a)
vsa ustrezna dejstva, ki se nanašajo na izvorno državo v času, ko se sprejme odločitev o prošnji, vključno z zakoni in predpisi izvorne države in načinom njihove uporabe;
(b)
ustrezne izjave in dokumentacijo, ki jih predloži prosilec, vključno z informacijami o tem, ali je bil ali bi lahko bil prosilec podvržen preganjanju oziroma mu je bila ali bi mu lahko bila povzročena resna škoda;
(c)
individualni položaj in osebne okoliščine prosilca, vključno z dejavniki, kot so poreklo, spol in starost, za oceno dejstva, ali bi na podlagi prosilčevih osebnih okoliščin dejanja, ki jim je bil prosilec izpostavljen ali bi jim bil lahko izpostavljen, pomenila preganjanje ali resno škodo;
[…]“
14.
Člen 9 te direktive, naslovljen „Dejanja preganjanja“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Da se šteje za dejanje preganjanja v smislu člena 1(A) Ženevske konvencije, mora dejanje:
(a)
biti dovolj resne narave ali dovolj ponavljajoče, da predstavlja hudo kršitev temeljnih človekovih pravic, zlasti pravic, od katerih odstopanja niso mogoča po členu 15(2) [EKČP], ali
(b)
predstavljati akumulacijo različnih ukrepov, vključno s kršitvami človekovih pravic, ki je dovolj huda, da vpliva na posameznika na podoben način, kot je omenjeno v točki (a).
2.   Dejanja preganjanja, opredeljena v odstavku 1, imajo lahko med drugim naslednje oblike:
(a)
dejanja fizičnega ali psihičnega nasilja, vključno z dejanji spolnega nasilja;
(b)
pravni, upravni, policijski in/ali sodni ukrepi, ki so sami po sebi diskriminatorni ali izvedeni na diskriminatoren način;
(c)
pregon ali kazen, ki je nesorazmeren(-a) ali diskriminatoren(-a);
[…]
(f)
dejanja, ki so povezana s spolom ali usmerjena na otroke.“
III. Dejansko stanje sporov o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
15.
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari v zadevi C‑608/22, AH, je afganistanska državljanka, rojena leta 1995. Po vstopu v Avstrijo 31. avgusta 2015 je v tej državi članici vložila prošnjo za mednarodno zaščito. V utemeljitev svoje prošnje je med drugim navedla, da je pobegnila pred prisilno poroko, ki jo je načrtoval njen oče. Tožeča stranka, ki je bila takrat stara približno 14 let, je z materjo pobegnila v Iran, kjer je do leta 2015 živela s svojima dvema sestrama. Prošnjo je vložila v Avstriji, ker je tam že živel njen mož, s katerim se je poročila med bivanjem v Grčiji.
16.
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari v zadevi C‑609/22, FN, je prav tako afganistanska državljanka, rojena leta 2007. Leta 2020 je vložila prošnjo za mednarodno zaščito v Avstriji. Nikoli naj ne bi živela v Afganistanu. Nazadnje naj bi z materjo in dvema sestrama živela v Iranu, iz katerega je pobegnila, ker njeni družinski člani niso imeli dovoljenja za bivanje in niso smeli delati, sama pa ni smela hoditi v šolo. Navedla je, da bi bila v primeru vrnitve v Afganistan kot ženska izpostavljena nevarnosti ugrabitve, da ne bi mogla hoditi v šolo in da se morda ne bi mogla preživljati, ker tam nima družine. V podporo svoji prošnji je oseba FN navedla tudi, da želi živeti svobodno in imeti enake pravice kot moški.
17.
Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (zvezni urad za priseljevanje in azil, Avstrija) je menil, da argumenti, ki jih je oseba AH navedla v zvezi z razlogom za beg, niso bili verodostojni in da oseba FN v Afganistanu glede na poročila, ki so bila na voljo ob sprejetju odločitve, torej oktobra 2020, ni bila izpostavljena resničnemu tveganju preganjanja. Ta organ tako v obeh primerih ni priznal statusa begunca v smislu člena 2(e) Direktive 2011/95. Vendar je osebama AH in FN dodelil subsidiarno zaščito, ker bi bili, ker nista imeli socialne mreže v Afganistanu, izpostavljeni ekonomskim in socialnim težavam, če bi se tja vrnili.
18.
Osebi AH in FN sta pri Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče, Avstrija) vložili tožbo zoper odločbi, s katerima jima je bil zavrnjen status begunca, pri čemer sta zlasti trdili, da so se po tem, ko je poleti 2021 oblast prevzel talibanski režim, razmere v Afganistanu spremenile tako, da so ženske zdaj izpostavljene vsesplošnemu preganjanju. Oseba FN meni, da bi ji moral biti status begunca priznan že zaradi samega dejstva, da je Afganistanka, kar naj bi v svoji sodni praksi iz časa prejšnjega talibanskega prevzema oblasti sprejelo tudi Verwaltungsgerichtshof (upravno sodišče, Avstrija).
19.
Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče, Avstrija) je obe tožbi zavrnilo kot neutemeljeni, pri čemer je zlasti navedlo, da tožeči stranki glede na življenjske razmere v Avstriji nista sprejeli „zahodnega načina življenja“, ki bi postal tako bistven del njune identitete, da se mu ne bi mogli odpovedati, zato da bi se izognili grožnjam preganjanja v svoji izvorni državi.
20.
Osebi AH in FN sta vložili revizijo na Verwaltungsgerichtshof (vrhovno upravno sodišče), pri čemer sta ponovno trdili, da položaj žensk pod novim talibanskim režimom sam po sebi upravičuje dodelitev statusa begunca.
21.
V teh okoliščinah je Verwaltungsgerichtshof (vrhovno upravno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo naslednji vprašanji, ki sta bili v obeh zadevah enaki:
„1.
Ali je treba akumulacijo ukrepov, ki jih v neki državi sprejema, spodbuja ali dopušča dejanski nosilec vladne oblasti in ki se nanašajo zlasti na to, da
–
ženske ne smejo imeti političnih funkcij in ne smejo sodelovati pri političnem odločanju,
–
ženskam niso zagotovljena pravna sredstva, s katerimi bi se lahko zaščitile pred nasiljem, vezanim na spol, in nasiljem v družini,
–
so ženske na splošno izpostavljene nevarnosti prisilnih porok, čeprav je dejanski nosilec vladne oblasti take poroke sicer prepovedal, vendar ženskam zoper prisilne poroke ni zagotovljeno učinkovito varstvo in se take sklenitve zakonske zveze občasno izvajajo tudi ob udeležbi oseb, ki dejansko predstavljajo državno oblast in ki vedo, da gre za prisilno poroko,
–
ženske ne smejo opravljati gospodarske ali poklicne dejavnosti, oziroma jo lahko v omejenem obsegu pretežno opravljajo samo doma,
–
je ženskam otežen dostop do zdravstvenih ustanov,
–
se ženskam – v celoti ali pretežno (na primer tako, da lahko deklice obiskujejo le osnovno šolo) – preprečuje dostop do izobraževanja,
–
se ženske brez spremstva moškega (s katerim so v določenem sorodstvenem razmerju) ne smejo zadrževati ali gibati v javnosti, vsekakor ne, če prekoračijo določeno razdaljo od prebivališča,
–
morajo ženske v javnosti povsem pokriti svoje telo in zakriti svoj obraz,
–
se ženske ne smejo ukvarjati s športom,
v smislu člena 9(1)(b) Direktive [2011/95] šteti za dovolj hudo, da vpliva na žensko na podoben način, kot je omenjeno v členu 9(1)(a) te direktive?
2.
Ali za priznanje statusa prosilke za azil zadostuje, da ti ukrepi v izvorni državi vplivajo na žensko zgolj zaradi njenega spola, ali pa je treba za presojo, ali akumulacija teh ukrepov v smislu člena 9(1)(b) Direktive [2011/95] vpliva na žensko, obravnavati njen individualni položaj?“
22.
S sklepom predsednika Sodišča z dne 13. oktobra 2022 sta bili ti zadevi združeni za pisni in ustni del postopka ter za odločitev Sodišča.
23.
Tožeči stranki, avstrijska, belgijska, španska in francoska vlada ter Evropska komisija so predložile pisna stališča.
IV. Analiza
24.
V skladu s členom 2(d) Direktive 2011/95 se državljanu tretje države status begunca prizna, če ga je utemeljeno strah preganjanja v njegovi izvorni državi zaradi rasne, verske, nacionalne pripadnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini.
25.
Pristojni organ mora torej, da bi lahko priznal status begunca, ugotoviti, da obstaja preganjanje ali nevarnost preganjanja zadevne osebe.
26.
Prvič, iz člena 9 v povezavi s členom 10 Direktive 2011/95 izhaja, da je pojem „preganjanje“ sestavljen iz dveh elementov.
27.
Prvi je materialni. Gre za „dejanje preganjanja“, ki je opredeljeno v členu 9 te direktive. Ta element je odločilen, saj na njem temelji strah posameznika in pojasnjuje, zakaj se ta ne more opreti na zaščito svoje izvorne države ali jo zavrača. S prvim vprašanjem za predhodno odločanje predložitveno sodišče tako želi ugotoviti, ali diskriminatorni ukrepi, ki jih je talibanski režim sprejel v zvezi z dekleti in ženskami, dosegajo stopnjo resnosti, ki jo zahteva člen 9 te direktive, da jih je mogoče opredeliti kot „dejanja preganjanja“. Drugi je intelektualni. Gre za razlog iz člena 10 iste direktive, zaradi katerega je bilo dejanje ali niz dejanj ali ukrepov storjeno oziroma uporabljeno. Ta zadnja točka ni predmet spora v obravnavanih zadevah.
28.
Po drugi strani pa mora pristojni organ na podlagi presoje dejstev in okoliščin v zvezi s prošnjo za mednarodno zaščito, ki jo zahteva člen 4 Direktive 2011/95, preveriti, ali je strah prosilca pred preganjanjem po vrnitvi v izvorno državo utemeljen. Z drugim vprašanjem za predhodno odločanje predložitveno sodišče sprašuje, ali lahko zlasti ob upoštevanju člena 4(3) te direktive afganistanska ženska uživa mednarodno zaščito, ne da bi se njen položaj obravnaval individualno, glede na to, da nekatere ženske morda ne zavračajo ali celo odobravajo ukrepe, ki jih sprejemajo ali dopuščajo talibani, ki tako morda ne vplivajo na dejanski položaj teh žensk.
A.
Obseg pojma „dejanja preganjanja“ v smislu člena 9(1)(b) Direktive 2011/95 (prvo vprašanje)
29.
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem za predhodno odločanje Sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 9(1)(b) Direktive 2011/95 razlagati tako, da diskriminatorna dejanja in ukrepi, ki dekletom in ženskam močno omejujejo svobodo gibanja, sodelovanje v javnem in političnem življenju, dostop do izobraževanja in zdravstvenega varstva, opravljanje poklicne in športne dejavnosti ter jim poleg tega onemogočajo zaščito pred nasiljem zaradi spola in pred nasiljem v družini ter jim nalagajo pravila oblačenja, v skladu s katerimi si morajo povsem zakriti telo in obraz, pomenijo „dejanje preganjanja“.
1. Uvodne ugotovitve
30.
Oseba AH, belgijska vlada in Komisija so v svojih stališčih izrazile dvome glede obsega tega vprašanja.
31.
Prvič, Komisija in belgijska vlada poudarjata, da Sodišče ne more in abstracto odločati o tem, ali akumulacija ukrepov, ki jih je izrecno navedlo predložitveno sodišče, pomeni „dejanje preganjanja“ v smislu člena 9(1)(b) Direktive 2011/95. Res je, da je v skladu s členom 4 te direktive in členom 10(3) Direktive 2013/32/EU (
16
) za to presojo izključno odgovoren pristojni organ, ki mora na podlagi ustreznega, celovitega in ažurnega obravnavanja oceniti potrebo prosilca po mednarodni zaščiti.
32.
Vendar menim, da se prvo vprašanje za predhodno odločanje ne bi smelo postaviti v tej obliki. Predložitveno sodišče želi namreč zgolj razumeti, kako je treba presojati resnost teh ukrepov, ki izhaja iz njihovega kumulativnega učinka, v primerjavi s stopnjo resnosti, ki jo zahteva člen 9(1)(a) Direktive 2011/95. Kot je razvidno iz uporabe prislova „zlasti“ v besedilu tega vprašanja, to sodišče ni nameravalo našteti vseh ukrepov, ki bi jim lahko bile izpostavljene afganistanske državljanke, če bi bile vrnjene v svojo izvorno državo. Obseg teh ukrepov se redno povečuje, kot je ponazorjeno v zadnjem informativnem poročilu AUEA o Afganistanu (2023) (
17
) in nedavnem dekretu, ki ga je sprejel talibanski režim in ki odreja zaprtje kozmetičnih salonov, edinega „javnega“ prostora, kjer so se ženske še lahko zbirale. Navedeno sodišče se zaveda, da čeprav so ti ukrepi, obravnavani ločeno, vredni obsodbe, ne pomenijo kršitve absolutne pravice, kakor je določena v členu 15(2) EKČP in ki ne dopušča odstopanja, in da jih kot celoto ni mogoče obravnavati tako, da bi dosegli stopnjo resnosti, ki jo zahteva člen 9(1)(a) te direktive.
33.
Drugič, oseba AH v svojem stališču navaja, da diskriminatornih ukrepov, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, ni treba preučiti na podlagi člena 9(1)(b) Direktive 2011/95, saj so afganistanska dekleta in ženske izpostavljene tudi dejanjem, ki resno vplivajo na njihove temeljne pravice v smislu člena 9(1)(a) te direktive. Jasno je namreč, da lahko dejanja nasilja, ki temeljijo na spolu, in nasilja v družini, ki ženskam grozijo, če se vrnejo v izvorno državo, zaradi svoje narave ali ponavljanja pomenijo „hudo kršitev temeljnih človekovih pravic“ in torej dejanje preganjanja v smislu te določbe. (
18
)
34.
Prav tako skorajda ni dvoma, da so pregon in kazni, ki so jim izpostavljene afganistanske državljanke, kadar ne spoštujejo predpisov, ki veljajo zanje, sami po sebi lahko dejanje preganjanja v smislu člena 9(1)(a), ker lahko povzročijo hud in nedopusten poseg v človeka.
35.
Vendar opozarjam, da se vprašanji za predhodno odločanje nanašata na opredelitev diskriminatornih ukrepov, sprejetih v zvezi z afganistanskimi dekleti in ženskami, glede na člen 9(1)(b) Direktive 2011/95 in da mora pristojni organ celovito opredeliti dejanja preganjanja ali resno škodo, ki grozi prosilki, če bo vrnjena v svojo izvorno državo.
36.
Na eni strani to izhaja iz zahtev, določenih v členu 4 Direktive 2011/95, da mora pristojni nacionalni organ ustrezno in učinkovito obravnavati prošnjo za mednarodno zaščito, da se zagotovi izčrpna ocena potreb zadevne osebe po zaščiti. Sodišče je tako v sodbi Y in Z razsodilo, „da mora pristojni organ, ko v skladu s členom 4(3) [te] [d]irektive posamično obravnava prošnjo za mednarodno zaščito, upoštevati vsa dejanja, ki jim je prosilec bil ali bi jim lahko bil izpostavljen, zato da ob upoštevanju njegovih osebnih okoliščin ugotovi, ali je mogoče ta dejanja šteti za preganjanje v smislu člena 9(1) [navedene] [d]irektive“. (
19
)
37.
Na drugi strani mora to omogočiti izognitev občutljivim položajem, v katerih zadevna oseba na podlagi člena 11(1)(e) Direktive 2011/95 ne bi bila več upravičena do statusa begunca zaradi spremenjenih okoliščin v izvorni državi in bi ji bil torej status prezgodaj odvzet zaradi nezadostne opredelitve tveganj.
38.
V teh okoliščinah mora pristojni nacionalni organ, če je jasno, da so nekateri zadevni diskriminatorni ukrepi očitno dejanje preganjanja v smislu člena 9(1)(a) Direktive 2011/95, na podlagi svoje ocene tveganja ugotoviti, v kolikšni meri je verjetno, da bosta tudi tožeči stranki izpostavljeni dejanjem preganjanja, ki spadajo na področje uporabe člena 9(1)(b) te direktive. (
20
)
2. Vsebinska presoja
39.
V členu 9 Direktive 2011/95 so opredeljeni elementi, na podlagi katerih je mogoče dejanje obravnavati kot preganjanje v smislu člena 1(A) Ženevske konvencije. (
21
)
40.
Člen 9(1) te direktive se nanaša na zahteve v zvezi z naravo in resnostjo dejanja, medtem ko so v členu 9(2) navedene direktive neizčrpno naštete različne oblike dejanja preganjanja.
41.
V obravnavani zadevi ni dvoma, da ukrepi, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, spadajo na ta seznam, saj razlaga člena 9(2) Direktive 2011/95 ni sporna. Namen zakonodajalca Unije namreč ni omejiti dejanj preganjanja na dejanja fizičnega nasilja, temveč uporabiti dovolj odprto in prilagodljivo besedilo, ki odraža izjemno raznolike in nenehno razvijajoče se oblike preganjanja. (
22
) V skladu s členom 9(2)(b), (c) in (f) te direktive imajo tako lahko „dejanja preganjanja“„med drugim“ obliko „pravni[h], upravni[h], policijski[h] in/ali sodni[h] ukrep[ov], ki so sami po sebi diskriminatorni ali izvedeni na diskriminatoren način“, „pregon[a] ali kaz[ni], ki je nesorazmeren(-a) ali diskriminatoren(-a)“ ter „dejanja, ki so povezana s spolom ali usmerjena na otroke“.
42.
Vendar, ali lahko ti ukrepi dosežejo stopnjo resnosti, ki jo zahteva člen 9(1) Direktive 2011/95?
43.
Ta člen uvaja razlikovanje glede na to, ali zadevno dejanje krši temeljne človekove pravice (točka (a)) ali druge človekove pravice (točka (b)).
44.
Kar zadeva, prvič, člen 9(1)(a) Direktive 2011/95, ta določa, da mora biti zadevno dejanje „dovolj resne narave ali dovolj ponavljajoče, da predstavlja hudo kršitev temeljnih človekovih pravic, zlasti pravic, od katerih odstopanja niso mogoča po členu 15(2) [EKČP]“. (
23
)
45.
Dejanje, ki po svoji naravi ni dovolj resno, da bi predstavljalo hudo kršitev temeljnih človekovih pravic, lahko zaradi svoje ponavljajoče se narave doseže to stopnjo resnosti in pomeni tako kršitev.
46.
Pravice iz člena 15(2) EKČP so tako imenovane „absolutne“ ali „neodtujljive“ pravice vsakega posameznika. Omejevati jih ni mogoče niti, ko pride do izjemne splošne nevarnosti, „ki ogroža življenje naroda“. Gre za pravico do življenja, pravico do nepodvrženosti mučenju ali nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju, pravico do nezasužnjenosti ali nepodložništva ter pravico do tega, da ni samovoljno pridržan ali zaprt. (
24
) Svet je že v Skupnem stališču 96/196/PNZ (
25
) opredelil pojem „preganjanje“ kot dejanja, ki predstavljajo kršitev temeljnih človekovih pravic, na primer pravico do življenja, svobode ali telesne integritete, ali dejanja, ki osebi, ki je žrtev takih dejanj, nedvomno onemogočajo, da bi še naprej živela v izvorni državi. (
26
) V skladu s členom 9(1)(a) Direktive 2011/95 mora torej dejanje preganjanja pomeniti hud in nedopusten poseg v človeka, zlasti v njegove najosnovnejše pravice.
47.
Vendar se ta člen, kot je poudarilo Sodišče, primeroma sklicuje na člen 15(2) EKČP za opredelitev dejanj, ki jih je treba zlasti šteti za preganjanje. (
27
) Iz tega sledi, da je, če prosilec svojo prošnjo za mednarodno zaščito utemeljuje s kršitvijo absolutne pravice iz te določbe, obstoj preganjanja ugotovljen ipso facto, če ta kršitev temelji na podlagi rase, vere, državljanstva, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini.
48.
Nasprotno, če prosilec utemelji svojo prošnjo s kršitvijo temeljne pravice, ki ni absolutna pravica, Sodišče meni, da sama kršitev ne nalaga pristojnemu organu obveznosti, da mu prizna status begunca. (
28
) Sodišče meni, da mora biti ta kršitev „dovolj huda“ (
29
) in mora „odločilno vpliva[ti] na zadevno osebo“ (
30
). Po mnenju Sodišča je torej treba preučiti, ali ta kršitev pomeni legitimno omejitev uresničevanja zadevne temeljne pravice in je v takem primeru ni mogoče opredeliti kot „dejanje preganjanja“. (
31
) Prav tako je treba ugotoviti, v kakšnem obsegu lahko navedena kršitev pomeni kršitev, ki je tako huda, da jo je mogoče primerjati s kršitvijo absolutnih pravic iz člena 15(2) EKČP ali jo z njo izenačiti. (
32
) V tem okviru Sodišče meni, da je nujno preseči „nomenklaturo“ zadevne pravice ali svoboščine, zato da se upošteva ne le resnost dejanja ali ukrepa in posledice za zadevno osebo, ki iz tega izhajajo, ampak tudi naravo in resnost nasilja nad posameznikom. (
33
) Sodišče je v sodbah Y in Z ter z dne 4. oktobra 2018, Fathi, (
34
) tako odločilo, da je bil prosilec izpostavljen dejanju preganjanja, ker mu je zaradi uresničevanja verske svobode v izvorni državi resno grozilo zlasti preganjanje, nečloveško ali ponižujoče ravnanje ali kaznovanje s strani enega od subjektov iz člena 6 Direktive 2011/95. (
35
)
49.
Drugič, člen 9(1)(b) Direktive 2011/95, na katerega se sklicuje predložitveno sodišče, določa, da je dejanje preganjanja lahko tudi akumulacija različnih ukrepov, vključno s kršitvami človekovih pravic, ki je dovolj huda, da vpliva na posameznika na podoben način, kot je opisano v členu 9(1)(a) te direktive.
50.
Zakonodajalec Unije se pri tem sklicuje na dejanja ali ukrepe, vključno s kršitvami človekovih pravic, ki vsak posamično ne pomenijo kršitve prosilčevih temeljnih pravic. Kot je razvidno iz besedila te določbe, lahko taka dejanja ali ukrepi pomenijo preganjanje le, če zaradi „akumulacije“ vplivajo na prosilca na način, ki je primerljiv s hudo kršitvijo temeljne človekove pravice v smislu člena 9(1)(a) navedene direktive. (
36
)
51.
Ta zadnji element je odločilen, saj naj bi omogočil razlikovanje pojma „dejanja preganjanja“ od katerega koli drugega diskriminatornega ukrepa. Cilj skupnega evropskega azilnega sistema namreč ni zagotovitev zaščite vsakokrat, kadar oseba v svoji izvorni državi ne more popolno in učinkovito uveljavljati jamstev, ki ji jih priznava Listina ali EKČP, ampak omejitev priznavanja statusa begunca na posameznike, ki so izpostavljeni nevarnosti hudega odrekanja ali sistematičnega kršenja njihovih najosnovnejših pravic in katerih življenje v tej državi je zato postalo neznosno.
52.
Za ugotovitev obstoja materialnega dejanja preganjanja je torej treba preučiti, v kakšnem obsegu imajo omejitve ali diskriminacija, ki jih je prosilec utrpel pri uveljavljanju svojih pravic, vključno s temeljno pravico, zaradi svojega kumulativnega učinka resne posledice za prosilca v njegovi izvorni državi, s čimer doseže stopnjo resnosti, ki je enaka hudi kršitvi ene od njegovih temeljnih pravic. (
37
) UNHCR v zvezi z Ženevsko konvencijo poudarja, da ni mogoče določiti splošnega pravila o kumulativnih razlogih, na podlagi katerih bi bila prošnja za status begunca veljavna. (
38
) Po mnenju UNHCR diskriminatorni ukrep pomeni preganjanje le, če ima resne škodljive posledice za zadevno osebo, kot so resne omejitve pravice do preživljanja, pravice do prakticiranja vere ali celo dostopa do izobraževalnih ustanov, in je odvisen od vseh okoliščin, vključno s posebnim geografskim, zgodovinskim in etnološkim kontekstom. (
39
)
53.
Tako kot načela, ki jih je Sodišče določilo za razlago člena 9(1)(a) Direktive 2011/95, mora pristojni organ glede na osebne okoliščine zadevne osebe preučiti konkretne razmere, ki jim je ta oseba izpostavljena v svoji državi izvora, pri tem pa upoštevati ne le naravo in resnost diskriminatornih ukrepov, ki ji grozijo, in njihove posledice zanjo, temveč tudi naravo in resnost sankcij, ki jim je izpostavljena, če ne bo upoštevala omejitev in prepovedi, ki so ji s tem naložene. Naj namreč spomnim, da je treba v skladu s sodno prakso Sodišča dejanja, ki se lahko štejejo za preganjanje v smislu člena 9(1) Direktive 2011/95, opredeliti glede na resnost ukrepov in sankcij, ki so bili ali bi lahko bili sprejeti v zvezi z zadevno osebo. (
40
)
54.
V obravnavanem primeru ni dvoma, da ne glede na naravo represije, ki so ji izpostavljena afganistanska dekleta in ženske v primeru neupoštevanja predpisov, ki jih je sprejel talibanski režim – ki lahko že sami pomenijo dejanje preganjanja v smislu člena 9(1)(a) Direktive 2011/95, ker lahko povzročijo hud in nedopusten poseg v človeka – zadevna diskriminatorna dejanja in ukrepi dosegajo stopnjo resnosti, ki je enakovredna kršitvi absolutnih pravic iz člena 15(2) EKČP, tako glede na svojo intenzivnost in kumulativni učinek kot glede na posledice za zadevno osebo.
55.
Omejitve dostopa do zdravstvenih storitev so tako stroge, da kršijo temeljno pravico do varovanja zdravja iz člena 35 Listine ter afganistanska dekleta in ženske izpostavljajo nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu člena 4 Listine, če nimajo dostopa do kvalificiranih zdravstvenih storitev. Omejitve dostopa do izobraževanja, poklicnega usposabljanja in trga dela kršijo pravici žensk do dostopa do izobraževanja in dela, priznani zlasti v členih 14 in 15 Listine, ter jih izpostavljajo tveganju, da ne bodo mogle zadovoljiti svojih najosnovnejših potreb in potreb svojih otrok, kot so potrebe po hrani, higieni in nastanitvi. (
41
) Take omejitve lahko zaradi resnosti prikrajšanj, ki jih povzročajo, ogrozijo njihovo telesno ali duševno celovitost tako kot bolj neposredne grožnje življenju. V zvezi s tem so ta dekleta in ženske prikrajšane tudi za pravno varstvo pred nasiljem na podlagi spola in nasiljem v družini, kar poleg kršitve načela enakosti pred zakonom in pravice do učinkovitega pravnega sredstva lahko pomeni tudi kršitev pravice do življenja in prepovedi mučenja ter nečloveškega ali ponižujočega ravnanja ali kaznovanja. (
42
)
56.
Poleg teh ukrepov so proti afganistanskim dekletom in ženskam sprejeti tudi drugi diskriminatorni ukrepi, ki običajno omejujejo ali celo prepovedujejo njihovo svobodo gibanja v javnem prostoru, svobodo izražanja in združevanja ali celo svobodo sodelovanja na političnih funkcijah in v procesu političnega odločanja. Ti ukrepi skupaj kažejo na jasno željo tistih, ki so vpleteni v preganjanje, da bi dekleta in ženske izključili iz življenja v družbi in jim odrekli pravice, pa naj gre za državljanske, politične, ekonomske, socialne ali kulturne pravice. Ti ukrepi zaradi svojega kumulativnega učinka ter namerne in sistematične uporabe pričajo o vzpostavitvi družbene organizacije, ki temelji na sistemu segregacije in zatiranja deklet in žensk, v katerem so te izključene iz civilne družbe in jim je odvzeta pravica do dostojnega in dostojanstvenega življenja v njihovi izvorni državi.
57.
Generalni pravobranilec Yves Bot je v sklepnih predlogih v združenih zadevah Y in Z poudaril, da „[p]reganjanje namreč pomeni skrajno resno dejanje, ker se z njim odkrito in neusmiljeno odreka najosnovnejše pravice človeka zaradi barve njegove kože, narodnosti, spola in spolne usmerjenosti, političnega ali verskega prepričanja. Preganjanje ne glede na obliko in poleg diskriminacije, ki jo povzroča, pomeni zanikanje človeka in se uporablja za njegovo izključitev iz družbe. V ozadju preganjanja je zamisel o prepovedi, prepovedi življenja v družbi z drugimi zaradi spola, prepovedi enakega obravnavanja zaradi osebnih prepričanj ali dostopa do zdravljenja in izobraževanja zaradi rase. Navedene prepovedi so same po sebi sankcija, sankcija tega, kar posameznik je ali kar predstavlja“. (
43
)
58.
V obravnavanem primeru ni niti malo dvoma, da ne glede na to, kakšno obliko imajo diskriminatorni ukrepi, najsi gre za dekrete, ki jih je sprejel veljavni režim, ali za dejanja, ki jih ta dopušča, sami po sebi pomenijo sankcijo, in sicer sankcijo tega, kar ženska je ali kar predstavlja v tej državi. Ti ukrepi namreč povzročajo očitno in neusmiljeno odrekanje najosnovnejših pravic dekletom in ženskam na podlagi njihovega spola, zaradi česar so prikrajšane za svojo identiteto in je njihovo vsakdanje življenje nevzdržno.
59.
Glede na te dejavnike menim, da je treba člen 9(1)(b) Direktive 2011/95 razlagati tako, da pojem „dejanja preganjanja“ zajema akumulacijo diskriminatornih dejanj in ukrepov, ki so sprejeti v državi proti dekletom in ženskam ter ki omejujejo ali celo prepovedujejo zlasti njihov dostop do izobraževanja in zdravstvenega varstva, opravljanje poklicne dejavnosti, sodelovanje v javnem in političnem življenju, svobodo prihajanja in odhajanja ter sodelovanja pri športnih dejavnostih, ki jim odrekajo zaščito pred nasiljem na podlagi spola in nasiljem v družini ter od njih zahtevajo popolno zakrivanje telesa in obraza, ker ta dejanja in ukrepi s svojim kumulativnim učinkom tem dekletom in ženskam odvzamejo najbolj bistvene pravice do življenja v družbi in tako kršijo popolno spoštovanje človeškega dostojanstva, kot je določeno v členu 2 PEU in členu 1 Listine.
B.
Obseg obravnave v vsakem posameznem primeru, ki jo mora pristojni organ opraviti v skladu s členom 4(3) Direktive 2011/95 (drugo vprašanje)
60.
Z drugim vprašanjem za predhodno odločanje predložitveno sodišče v bistvu sprašuje Sodišče, ali je treba člen 4(3)(c) Direktive 2011/95 razlagati tako, da mora pristojni organ pri presoji, ali diskriminatorni ukrepi, ki jim je bila ali bi jim lahko bila prosilka izpostavljena v svoji izvorni državi, pomenijo preganjanje v smislu člena 9(1)(b) te direktive, poleg spola prosilke upoštevati dejavnike, ki so značilni za njene osebne okoliščine.
61.
To sodišče se zlasti sprašuje, ali zadošča, da se ugotovi, da je prosilka ženska, ali pa je treba dokazati, da so ukrepi usmerjeni posebej proti tej ženski zaradi drugih dejavnikov, značilnih za njene osebne okoliščine.
62.
To vprašanje temelji na dveh vrstah premislekov.
63.
Prvič, izhaja iz sodne prakse, ki jo je predložitveno sodišče razvilo v zvezi z obravnavo prošenj za mednarodno zaščito, ki so jih vložila afganistanska dekleta in ženske, ki so pobegnile pred prejšnjim talibanskim režimom v Afganistanu. V skladu s to sodno prakso, ki je nastala pred sprejetjem Direktive 2011/95, je bilo treba položaj teh deklet in žensk v celoti opredeliti kot dovolj resen, da je bilo mogoče šteti, da so diskriminatorni ukrepi, usmerjeni proti njim, sami po sebi dejanja preganjanja v smislu Ženevske konvencije. Tako je bil prosilki status begunca priznan zgolj na podlagi njenega statusa afganistanskega dekleta ali ženske. Po padcu talibanskega režima je predložitveno sodišče spremenilo svojo sodno prakso in odločilo, da so do mednarodne zaščite upravičena le dekleta in ženske, ki jim preganjanje grozi zaradi sprejetja „zahodnjaškega načina življenja“, ki je postal tako bistven za njihovo identiteto, da od njih ni mogoče zahtevati, da se mu odpovedo, da bi se izognile nevarnosti preganjanja, pri čemer taka presoja temelji na konkretni preučitvi okoliščin posameznega primera.
64.
Po drugi strani predložitveno sodišče poudarja, da čeprav so ukrepi, ki jih je sprejel talibanski režim, usmerjeni proti vsem dekletom in ženskam, se lahko zgodi, da v posameznem primeru ena od njih ni posebej izpostavljena enemu ali več tem ukrepom, tako da diskriminatorni ukrepi, ki jim je izpostavljena, s svojim kumulativnim učinkom ne bi dosegli stopnje resnosti, primerljive s tisto iz člena 9(1)(a) Direktive 2011/95.
65.
Člen 4 Direktive 2011/95 določa pravila za obravnavanje dejstev in okoliščin, na katerih temelji preučitev potrebe po mednarodni zaščiti. Sodišče je odločilo, da se ta člen uporablja za vse prošnje za mednarodno zaščito, ne glede na razloge preganjanja, na katere se te prošnje sklicujejo. (
44
)
66.
V skladu s členom 4(3) Direktive 2011/95 mora pristojni organ prošnjo obravnavati v vsakem posameznem primeru. Prošnja mora temu organu omogočiti, da ugotovi, katera oseba ima dejansko potrebo po mednarodni zaščiti, in presodi njeno verodostojnost. (
45
) V okviru te presoje je navedeni organ v skladu s členom 4(3)(c) te direktive dolžan upoštevati „individualni položaj in osebne okoliščine prosilca, vključno z dejavniki, kot so poreklo, spol in starost, za oceno dejstva, ali bi na podlagi [njegovih] osebnih okoliščin dejanja, ki jim je prosilec izpostavljen ali bi jim bil lahko izpostavljen, pomenila preganjanje“. (
46
) Zakonodajalec Unije ne določa posebnih pravil glede teže ali pomembnosti, ki jo je treba pripisati dejavnikom, ki so značilni za individualni položaj ali osebne okoliščine prosilca.
67.
Zakonodajalec Unije s tem, da v členih 4(1) in 10(3)(a) Direktive 2013/32 zahteva, da pristojni organ ustrezno in izčrpno preuči prošnjo, (
47
) temu organu priznava polje proste presoje, ki zadostuje za to, da v vsakem posameznem primeru in ob upoštevanju vseh informacij, ki so mu na voljo, določi elemente prošnje, pomembne za preučitev potrebe prosilca po mednarodni zaščiti. Ta organ namreč lahko najbolje ugotovi, katere dejavnike je treba upoštevati, glede na dejstva in okoliščine, na katerih temelji prošnja. (
48
)
68.
Sodišče je v svoji sodni praksi priznalo obstoj tega polja proste presoje.
69.
Tako je Sodišče v sodbah z dne 2. decembra 2014, A in drugi, (
49
) in z dne 25. januarja 2018, F, (
50
) v zvezi s strahom pred preganjanjem zaradi spolne usmerjenosti razsodilo, da čeprav se določbe člena 4 Direktive 2011/95 ne glede na razloge za preganjanje, ki so navedeni za utemeljitev teh prošenj, uporabljajo za vse prošnje za mednarodno zaščito, morajo pristojni organi prilagoditi način preizkusa izjav ter listinskih in drugih dokazov glede na značilnosti vsake posamezne skupine prošenj za mednarodno zaščito, ob spoštovanju pravic, zagotovljenih z Listino. (
51
) Sodišče torej ni izključilo, da se nekatere oblike dokazovanja z izvedenci izkažejo za koristne za presojo dejstev in okoliščin, če se izdelajo ob upoštevanju temeljnih pravic prosilca za mednarodno zaščito. (
52
)
70.
Poleg tega je Sodišče v sodbi z dne 17. februarja 2009, Elgafaji, (
53
) v zvezi s strahom pred resnimi in individualnimi grožnjami zaradi vsesplošnega nasilja v primeru oboroženega spopada, sprejelo, da se obstoj takih groženj lahko izjemoma šteje za dokazan, kadar stopnja vsesplošnega nasilja, značilna za potekajoči oboroženi spopad, ki jo ocenijo pristojni nacionalni organi, doseže tako visoko stopnjo, da bi civilist, ki se vrne v zadevno državo ali, odvisno od primera, v zadevno pokrajino, že samo zaradi svoje navzočnosti na ozemlju dejansko tvegal, da bo izpostavljen takim grožnjam, ne da bi mu bilo treba dokazati, da so zaradi dejavnikov, značilnih za njegove osebne okoliščine, posebej usmerjene nanj. (
54
)
71.
Iz tega sledi, da že sama zahteva po obravnavanju prošnje za mednarodno zaščito v vsakem posameznem primeru pomeni, da mora pristojni organ način preizkusa dejstev in dokazov prilagoditi posebnostim vsake prošnje.
72.
Menim, da imajo prošnje za mednarodno zaščito, ki so jih vložila dekleta in ženske iz Afganistana, posebne značilnosti, ki pristojnim organom dovoljujejo, da prilagodijo načine obravnavanja teh prošenj.
73.
Diskriminatorni ukrepi, ki so jim izpostavljena afganistanska dekleta in ženske, so namreč del sistema segregacije in zatiranja, ki se izvaja samo zaradi njihove prisotnosti v državi, ne glede na njihovo identiteto ali osebne okoliščine. (
55
) Čeprav je mogoče, da eden ali več zadevnih ukrepov ne vpliva na prosilko zaradi posebnih značilnosti, je še vedno izpostavljena omejitvam in prikrajšanjem, ki, če se jih obravnava posamično ali pa skupaj, dosegajo stopnjo resnosti, enakovredno stopnji resnosti, ki jo zahteva člen 9(1)(a) Direktive 2011/95. Ta režim, ki je obširno dokumentiran, je poleg tega opisan kot drugačen od vseh drugih. (
56
) V poročilih, ki so jih pripravili AUEA in organi Sveta Evrope ali pa prihajajo iz sistema Združenih narodov, ter v poročilih, ki so jih izdale mednarodne nevladne organizacije, je ugotovljeno, da je obravnava deklet in žensk v Afganistanu taka, da ustvarja splošno potrebo po mednarodni zaščiti prosilk.
74.
V takih okoliščinah po mojem mnenju pristojnemu organu nič ne preprečuje, da glede na vse informacije, ki jih ima na voljo, presodi, da ni treba dokazati, da so ukrepi usmerjeni proti prosilki zaradi drugih razlikovalnih značilnosti, ki niso njen spol.
75.
V tem smislu odloča tudi Evropsko sodišče za človekove pravice. Tako omili zahtevo, da mora biti prosilec sposoben dokazati obstoj dejanskega tveganja slabega ravnanja zaradi njegovih okoliščin ali posebnih značilnosti v primerih, ko je ugotovljeno, da je prosilka pripadnica skupine, ki je v njeni izvorni državi sistematično tarča, in da bo zaradi splošnih razmer nasilja v tej državi že zaradi same vrnitve izpostavljena nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v nasprotju s členom 3 EKČP. (
57
)
76.
Zdi se mi, da taki načini preizkusa tudi spadajo v polje proste presoje, ki ga zakonodajalec Unije v členu 3 Direktive 2011/95 priznava državam članicam. V skladu s tem členom lahko države članice uvedejo ali ohranijo ugodnejše standarde zlasti za ugotavljanje, kdo izpolnjuje pogoje za status begunca, vendar le, če so ti skladni s to direktivo. Kot je Sodišče poudarilo v sodbi z dne 9. novembra 2021, Bundesrepublik Deutschland (Ohranitev enotnosti družine), (
58
) gre pri teh standardih zlasti lahko za omilitev pogojev za priznanje statusa begunca in ne smejo ogroziti splošne ureditve ali ciljev te direktive. (
59
)
77.
Vendar taki načini obravnavanja po mojem mnenju ne morejo ogroziti splošne ureditve in namena Direktive 2011/95, če se status begunca dodeli po ustrezni in izčrpni preučitvi prosilkine potrebe po mednarodni zaščiti v skladu s pogoji za priznanje tega statusa, določenimi v poglavjih II in III te direktive.
78.
Glede na te elemente menim, da je treba člen 4(3)(c) Direktive 2011/95 razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da lahko pristojni nacionalni organi v okviru preučitve individualnega položaja in osebnih okoliščin tožeče stranke, ki je potrebna za obravnavo prošnje za mednarodno zaščito v posameznem primeru, ugotovijo, da obstaja utemeljen strah pred tem, da bo preganjana zaradi svojega spola, ne da bi jim bilo treba preučiti druge dejavnike, značilne za njene osebne okoliščine.
V. Predlog
79.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja Verwaltungsgerichtshof (upravno sodišče, Avstrija) odgovori tako:
1.
Člen 9(1))(b) Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite
je treba razlagati tako, da
pojem „dejanja preganjanja“ zajema akumulacijo diskriminatornih dejanj in ukrepov, ki so sprejeti v državi proti dekletom in ženskam ter ki omejujejo ali celo prepovedujejo zlasti njihov dostop do izobraževanja in zdravstvenega varstva, opravljanje poklicne dejavnosti, sodelovanje v javnem in političnem življenju, svobodo prihajanja in odhajanja ter sodelovanja pri športnih dejavnostih, ki jim odrekajo zaščito pred nasiljem na podlagi spola in nasiljem v družini ter od njih zahtevajo popolno zakrivanje telesa in obraza, ker ta dejanja in ukrepi s svojim kumulativnim učinkom tem dekletom in ženskam odvzamejo najbolj bistvene pravice do življenja v družbi in tako kršijo popolno spoštovanje človeškega dostojanstva, kot je določeno v členu 2 PEU in členu 1 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.
2.
Člen 4(3)(c) Direktive 2011/95
je treba razlagati tako, da
ne nasprotuje temu, da lahko pristojni nacionalni organi v okviru preučitve individualnega položaja in osebnih okoliščin tožeče stranke, ki je potrebna za obravnavo prošnje za mednarodno zaščito v posameznem primeru, ugotovijo, da obstaja utemeljen strah pred tem, da bo preganjana zaradi svojega spola, ne da bi jim bilo treba preučiti druge dejavnike, značilne za njene osebne okoliščine.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (UL 2011, L 337, str. 9).
(
3
)	C‑71/11 in C‑99/11, v nadaljevanju: sodba Y in Z, EU:C:2012:518. Ta sodba se nanaša na obravnavo prošnje za mednarodno zaščito, ki temelji na nevarnosti preganjanja zaradi veroizpovedi prosilca. Glej tudi sodbo z dne 4. oktobra 2018, Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803).
(
4
)	Od C‑199/12 do C‑201/12, EU:C:2013:720. Ta sodba se nanaša na obravnavo prošnje za mednarodno zaščito, ki temelji na nevarnosti preganjanja zaradi homoseksualnosti prosilca.
(
5
)	Direktiva Sveta z dne 29. aprila 2004 o minimalnih standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca ali osebe, ki iz drugih razlogov potrebuje mednarodno zaščito, in o vsebini te zaščite (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 7, str. 96).
(
6
)	Glej sporočili za javnost Migrationsverket (urad za priseljevanje, Švedska) z dne 7. decembra 2022 z naslovoma „Ženskam iz Afganistana bo na Švedskem odobren azil“ in „Biti ženska iz Afganistana je dovolj za pridobitev zaščite“.
(
7
)	Glej sporočilo za javnost Flygtningenævnet (odbor za begunce, Danska) z dne 30. januarja 2023, ki je na voljo na naslednjem spletnem naslovu: Flygtningenævnet giver asyl til kvinder og piger fra Afghanistan - Fln.
(
8
)	Glej sporočilo za javnost Maahanmuuttovirasto (nacionalni urad za priseljevanje, Finska) z dne 15. februarja 2023 z naslovom „Status begunca afganistanskim ženskam in dekletom“.
(
9
)	Direktiva Sveta z dne 20. julija 2001 o najnižjih standardih za dodelitev začasne zaščite v primeru množičnega prihoda razseljenih oseb in o ukrepih za uravnoteženje prizadevanj in posledic za države članice pri sprejemanju takšnih oseb (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 162). Glej po izjavi Josepa Borrella, visokega predstavnika Evropske unije za zunanje zadeve in varnostno politiko, podpredsednika Komisije, z dne 19. avgusta 2021, resolucijo Evropskega parlamenta z dne 16. septembra 2021 o razmerah v Afganistanu [2021/2877(RSP), točka 41].
(
10
)	Glej AUEA, Country guidance: Afghanistan, januar 2023, zlasti točka 3.15 (str. 23) ter str. 86 in naslednje.
(
11
)	Glej HCR, Statement on the concept of persecution on cumulative grounds in light of the current situation for women and girls in Afghanistan, issued in the context of the preliminary ruling reference to the Court of Justice of the European Union in the cases of AH and FN v. Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (C‑608/22 and C‑609/22), točka 5.1.11.
(
12
)	V nadaljevanju: Listina.
(
13
)	Podpisana v Rimu 4. novembra 1950, v nadaljevanju: EKČP.
(
14
)	Podpisana v Ženevi 28. julija 1951 (Recueil des traités des Nations unies, zvezek 189, str. 150, št. 2545 (1954)) in je začela veljati 22. aprila 1954.
(
15
)	Sklenjen 31. januarja 1967 v New Yorku in je začel veljati 4. oktobra 1967.
(
16
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (UL 2013, L 180, str. 60).
(
17
)	Glej opombo 10 teh sklepnih predlogov.
(
18
)	Sklicujem se na svoje sklepne predloge v zadevi Intervyuirasht organ na DAB pri MS (Ženske žrtve nasilja v družini) (C‑621/21, EU:C:2023:314, opomba 17).
(
19
)	Glej točko 68 te sodbe. Moj poudarek.
(
20
)	Menim, da uporaba veznika „ali“ v členu 9(1) Direktive 2011/95 ne nasprotuje taki razlagi.
(
21
)	Konvencija ne opredeljuje pojma „dejanja preganjanja“. Samo njen člen 1(A)(2), prvi pododstavek, določa, da se izraz „begunec“ uporablja za vsako osebo, ki se „zaradi utemeljenega strahu pred preganjanjem zaradi rasne, verske, nacionalne pripadnosti, političnega prepričanja ali pripadnosti določeni družbeni skupini nahaja izven države, katere državljan je, in ne more ali zaradi tega strahu noče izkoristiti zaščite te države“ (moj poudarek).
(
22
)	V zvezi z Direktivo 2004/83 glej komentar Komisije k členu 11 z naslovom „Narava preganjanja“ (postal člen 9 Direktive 2004/83) iz predloga direktive Sveta o najnižjih standardih, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva za priznavanje in status beguncev ali oseb, ki drugače potrebujejo mednarodno zaščito, in vsebino priznane zaščite (COM(2001) 510 final), ki je bil predstavljen 12. septembra 2001.
(
23
)	Glej sodbo Y in Z (točka 57).
(
24
)	Te pravice so navedene v členih 2 in 3, 4(1) in 7 EKČP oziroma v členih 2 in 4, 5(1) in 49 Listine.
(
25
)	Skupno stališče z dne 4. marca 1996 Sveta na podlagi člena K.3 Pogodbe o Evropski uniji o usklajeni uporabi opredelitve izraza begunec iz člena 1 Ženevske konvencije z dne 28. julija 1951 o statusu beguncev (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 20).
(
26
)	Glej točko 4 tega skupnega stališča. Naj opozorim, da se je zakonodajalec Unije leta 2001 v okviru dela Sveta v zvezi s predlogom direktive, navedene v opombi 22 teh sklepnih predlogov, pri čemer je prvotno poudarjal „življenje, svobodo ali […] telesno celovitost“, nato pa je glede na pridržke nekaterih držav članic navedel pravice, od katerih na podlagi člena 15(2) EKČP odstopanja niso mogoča (glej dokumente, ki so na voljo na spletni strani Sveta pod referenčnimi številkami 13620/01, 11356/02, 12620/02 in 13648/02).
(
27
)	Glej sodbo Y in Z (točka 57).
(
28
)	Glej sodbo Y in Z (točka 58).
(
29
)	Glej sodbi z dne 7. novembra 2013, X in drugi (od C‑199/12 do C‑201/12, EU:C:2013:720, točka 53), in z dne 19. novembra 2020, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Vojaška služba in azil) (C‑238/19, EU:C:2020:945, točka 22 in navedena sodna praksa).
(
30
)	Glej sodbo z dne 4. oktobra 2018, Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, točka 94 in navedena sodna praksa).
(
31
)	Glej sodbo Y in Z, v kateri je Sodišče na primer navedlo, da „so takoj izključena dejanja, ki pomenijo omejitev uresničevanja temeljne pravice do verske svobode v smislu člena 10(1) Listine, ne da bi se z njimi ta svoboda kršila, ker so zajeta s členom 52(1) Listine“ (točka 60).
(
32
)	Glej sodbo v zadevi Y in Z, v kateri je Sodišče pojasnilo, da „[d]ejanja, ki resda pomenijo kršitev pravice, priznane s členom 10(1) Listine, vendar niso tako resna, da bi pomenila hudo kršitev temeljnih človekovih pravic, od katerih odstopanja po členu 15(2) EKČP niso mogoča, se ne morejo šteti za preganjanje v smislu člena 9(1) Direktive [2004/83] in člena 1(A) Ženevske konvencije“ (točka 61, moj poudarek).
(
33
)	Glej v zvezi s tem sodbo Y in Z, v kateri je Sodišče pojasnilo, da se dejanja, ki se zaradi svoje resnosti in resnosti njihovih posledic za zadevno osebo lahko štejejo za preganjanje, ne smejo opredeliti na podlagi elementa verske svobode, v katerega se posega, temveč glede na naravo nasilja nad posameznikom in njegove posledice (točki 65 in 66).
(
34
)	C‑56/17, EU:C:2018:803.
(
35
)	Glej sodbi Y in Z (točka 67) in z dne 4. oktobra 2018, Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, točka 95 in navedena sodna praksa).
(
36
)	V zvezi s tem glej AUEA, Qualification for International Protection, Judicial analysis, druga izdaja, januar 2023 (zlasti točka 1.4.3 v zvezi s členom 9(1)(b) Direktive 2011/95).
(
37
)	V zvezi s tem glej pravno analizo, navedeno v opombi 36 teh sklepnih predlogov, v kateri AUEA ugotavlja, da „manj ugodna obravnava, ki je posledica različnega obravnavanja različnih skupin, sama po sebi ne pomeni preganjanja. Diskriminatorna zakonodaja ali diskriminatorna uporaba zakona se lahko šteje za dejanje preganjanja le, če obstajajo zelo resne obteževalne okoliščine, kot so resne škodljive posledice za prosilca“. AUEA meni, da „resne omejitve pravice do opravljanja poklica, prakticiranja vere ali dostopa do izobraževalnih ustanov lahko – odvisno od okoliščin – same po sebi ali zaradi svojega kumulativnega učinka z drugimi omejitvami pomenijo preganjanje, če vplivajo na posameznika na način, ki je primerljiv s hudo kršitvijo temeljne človekove pravice v smislu člena 9(1)(a) Direktive 2011/95. Pri tem je treba upoštevati vse individualne okoliščine in zlasti učinek akumulacije diskriminatornih dejanj in/ali ukrepov na življenjske razmere osebe“ (prosti prevod) (točka 1.4.4.3).
(
38
)	Glej Priročnik o postopkih in merilih, ki jih je treba uporabiti za določitev statusa begunca, in smernicah o mednarodni zaščiti v skladu z [Ženevsko] konvencijo, februar 2019 (točke od 53 do 55).
(
39
)	Glej UNHCR, Priročnik in smernice
o postopkih in merilih za ugotavljanje statusa begunca, december 2011 (točke od 53 do 55), ter Smernice UNHCR o mednarodni zaščiti št. 1: Preganjanje, povezano s spolom, v okviru člena 1A(2) [Ženevske konvencije] z dne 8. julija 2008 (točka 14).
(
40
)	Sodišče je v sodbi Y in Z odločilo, da lahko kršitev pravice do verske svobode pomeni preganjanje v smislu člena 9(1)(a) Direktive 2004/83, če prosilcu za azil zaradi uresničevanja te svobode v izvorni državi resno grozi zlasti preganjanje, nečloveško ali ponižujoče ravnanje ali kaznovanje s strani enega od subjektov iz člena 6 te direktive (točka 67). Glej tudi sodbo z dne 4. oktobra 2018, Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, točka 95).
(
41
)	Po mnenju Sodišča je ta posebej visok prag resnosti iz člena 4 Listine dosežen v primerih hudega materialnega pomanjkanja zadevne osebe, zaradi katerega ne bi mogla zadovoljiti svojih najosnovnejših potreb, kot so med drugim hrana, higiena in nastanitev, in zaradi katerega bi bilo ogroženo njeno telesno ali duševno zdravje ali bi se znašla v stanju poslabšanja razmer, ki ni združljivo s človekovim dostojanstvom. Sodišče se je v sodbi z dne 19. marca 2019, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, točka 92), sklicevalo na sodbo ESČP z dne 21. januarja 2011, M.S.S. proti Belgiji in Grčiji (CE:ECHR:2011:0121JUD003069609, točke od 252 do 263).
(
42
)	V zvezi s tem glej sodbo ESČP z dne 9. junija 2009, Opuz proti Turčiji (CE:ECHR:2009:0609JUD003340102, točka 176).
(
43
)	Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca Y. Bota v združenih zadevah Y in Z (C‑71/11 in C‑99/11, EU:C:2012:224, točka 56).
(
44
)	Glej sodbo z dne 25. januarja 2018, F (C‑473/16, EU:C:2018:36, točka 36).
(
45
)	Glej uvodno izjavo 12 Direktive 2011/95. Glej tudi sodbe z dne 30. januarja 2014, Diakité (C‑285/12, EU:C:2014:39, točka 33); z dne 18. decembra 2014, M'Bodj (C‑542/13, EU:C:2014:2452, točka 37); z dne 25. januarja 2018, F (C‑473/16, EU:C:2018:36, točka 34), in z dne 10. junija 2021, Bundesrepublik Deutschland (Pojem resna in individualna grožnja) (C‑901/19, EU:C:2021:472, točka 44). Naj spomnim, da mora upoštevanje osebnih okoliščin prosilca pristojnemu organu omogočiti tudi oceno, ali prosilec potrebuje posebna postopkovna jamstva v skladu s členom 24 Direktive 2013/32, in opredelitev prednosti, ki jih je treba upravičencem do mednarodne zaščite priznati v skladu s členom 20(3) in (4) Direktive 2011/95.
(
46
)	Moj poudarek. V zvezi s tem glej AUEA, Pravna analiza: ocena dokazov in verodostojnosti v okviru skupnega evropskega azilnega sistema, 2018, v kateri AUEA ugotavlja, da je treba skupni učinek diskriminatornih ukrepov presojati glede na prosilčeve osebne okoliščine ob upoštevanju vseh dejanj, ki jim je bil prosilec izpostavljen ali bi jim lahko bil izpostavljen (točka 4.3.1, str. 67).
(
47
)	Glej uvodni izjavi 18 in 20 Direktive 2013/32.
(
48
)	Tako iz člena 18(1) Direktive 2013/32 izhaja, da lahko pristojni organ, če meni, da je to pomembno za obravnavanje prošnje v skladu s členom 4 Direktive 2011/95, s privolitvijo prosilca poskrbi za zdravniški pregled prosilca glede znakov, ki bi lahko kazali na preganjanje ali hude poškodbe v preteklosti.
(
49
)	Od C‑148/13 do C‑150/13, EU:C:2014:2406.
(
50
)	C‑473/16, EU:C:2018:36.
(
51
)	Glej sodbi z dne 2. decembra 2014, A in drugi (od C‑148/13 do C‑150/13, EU:C:2014:2406, točka 54), in z dne 25. januarja 2018, F (C‑473/16, EU:C:2018:36, točka 36).
(
52
)	Glej sodbo z dne 25. januarja 2018, F (C‑473/16, EU:C:2018:36, točka 37). Uporabljene metodologije morajo biti skladne z določbami direktiv 2011/95 in 2013/32 ter, kot je razvidno iz uvodnih izjav 16 oziroma 60 teh direktiv, s temeljnimi pravicami, zagotovljenimi z Listino, kakršni sta pravica do spoštovanja človekovega dostojanstva iz člena 1 Listine ter pravica do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja iz njenega člena 7. Glej v tem smislu sodbo z dne 2. decembra 2014, A in drugi (od C‑148/13 do C‑150/13, EU:C:2014:2406, točka 53).
(
53
)	C‑465/07, EU:C:2009:94.
(
54
)	Glej sodbi z dne 17. februarja 2009, Elgafaji (C‑465/07, EU:C:2009:94, točka 43), in z dne 10. junija 2021, Bundesrepublik Deutschland (Pojem resna in individualna grožnja) (C‑901/19, EU:C:2021:472, točka 28).
(
55
)	Tako stališče je izrazil tudi UNHCR v svoji izjavi, izdani v okviru obravnavanih predlogov za sprejetje predhodne odločbe: „Medtem ko bodo v okviru nekaterih prošenj, povezanih s pripadnostjo določenemu spolu, prosilci izpostavljeni tveganju preganjanja zaradi posebnih okoliščin – na primer kaznovanja zaradi prestopka družbenih običajev; nasilja v družini – bodo drugi izpostavljeni takemu tveganju zaradi splošnega stanja diskriminacije in nasilja na podlagi spola v državi“ (prosti prevod) (točka 5.2.4).
(
56
)	Glej Svet za človekove pravice, Položaj človekovih pravic v Afganistanu, Poročilo posebnega poročevalca o položaju človekovih pravic v Afganistanu, 9. september 2022: „V nobeni drugi državi ženske in dekleta niso tako hitro izginile z vseh področij javnega življenja in so tako prikrajšane na vseh področjih svojega življenja“ (točka 21).
(
57
)	Glej na primer sodbo ESČP z dne 25. februarja 2020, A.S.N. in drugi proti Nizozemski (CE:ECHR:2020:0225JUD006837717, točka 107 in navedena sodna praksa).
(
58
)	C‑91/20, EU:C:2021:898.
(
59
)	Glej točki 39 in 40 te sodbe in navedeno sodno prakso. Sodišče je opozorilo, da so zlasti prepovedani standardi, ki priznavajo status begunca državljanom tretje države, ki so v položajih, ki nimajo nobene zveze z logiko mednarodne zaščite (točka 40 in navedena sodna praksa).