62018TO0762_RES
Дело T‑762/18 R
Sofia AthanasiadouиKonstantinos Soulantikas
срещу
Европейска комисия
Определение на председателя на Общия съд от 10 септември 2019 година
„Обезпечително производство — Финансови разпоредби (бюджет, финансова рамка, собствени ресурси, борба с измамите) — Принудително изпълнение — Искане за спиране на изпълнението — Допустимост — Липса на неотложност“
Обезпечително производство — Спиране на изпълнението — Условия за допустимост — Искане да се постанови спиране на принудителното изпълнение на решение, което налага парично задължение — Липса на подадена жалба в главно производство — Липса на последици
(член 256, параграф 1, членове 278 и 299 ДФЕС; член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз; член 156, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд)
(вж. т. 31—36)
Резюме
В определението Athanasiadou и Soulantikas/Комисия (T‑762/18 R), постановено на 10 септември 2019 г. по молба за допускане на обезпечителни мерки, председателят на Общия съд отхвърля възражението за недопустимост, основано но твърдението, че не е подадена жалба в главно производство
Г‑жа Athanasiadou и г‑н Soulantikas, които живеят в Гърция, учредяват гражданското дружество ECOSE. То сключва с Изпълнителната агенция за образование, аудиовизия и култура споразумение за безвъзмездно отпускане на средства за изпълнението на проект, озаглавен „Séniors en actions“. След одитен доклад, в който се препоръчва възстановяване на сумата от 59696,98 EUR, Комисията приема решение за възстановяването от ECOSE на тази сума ведно с дължимите лихви (наричано по-нататък „спорното решение“). В съответствие с разпоредбите на гръцкия граждански процесуален кодекс Комисията връчва спорното решение и разпореждането за плащане, като използва услугите на съдебен изпълнител. На 30 октомври 2018 г. жалбоподателите подават възражение пред едноличен състав на Първоинстанционен съд Атина (Гърция). На 31 декември 2018 г. същите жалбоподатели подават до Общия съд молба на основание член 299 ДФЕС (
1
) за спиране на принудителното изпълнение на решението. В становището си Комисията стига до извода, че молбата за допускане на обезпечителни мерки е недопустима, тъй като не е подадена жалба в главно производство за отмяна на спорното решение, което е в нарушение на членове 161 и 156 от Процедурния правилник на Общия съд (
2
).
Първо, председателят на Общия съд припомня изключителната си компетентност да постанови спиране на принудителното изпълнение на спорното решение, тъй като компетентността на съответните национални юрисдикции се свежда до контрол относно правомерността на изпълнителните мерки (
3
).
Второ, той отбелязва, че член 156 от Процедурния правилник предвижда различни процесуални режими в зависимост от правното основание на молбата за допускане на обезпечителни мерки. Така изискването по член 156, параграф 1 от посочения правилник — съгласно който, за да е допустима молбата за спиране на изпълнението на акт на институция, е необходимо предварително или едновременно с нея да е подадена жалба в главно производство срещу този акт — е изрично ограничено до молбите, подадени на основание членове 278 ДФЕС и 157 Евратом. Следователно това задължение не е непременно приложимо в конкретния случай.
Трето, председателят на Общия съд констатира, че изпълнението на такова задължение би лишило жалбоподателите от правото на ефективни правни средства за защита. Всъщност при обстоятелствата в конкретния случай, за да се осигури на националните юрисдикции времето, което им е необходимо, за да упражнят компетентността си за контрол относно правомерността на изпълнителните мерки в съответствие с член 299, параграф 4 ДФЕС, трябва да е налице възможност да се поиска от съда на Съюза, който единствен има това право, евентуално да постанови спиране на принудителното изпълнение.
В тази хипотеза председателят на Общия съд подчертава, че като следствие от това, за да се докаже наличието на fumus boni juris, трябва да се посочат основания, които са от компетентността на националния съд и изглеждат обосновани. Всъщност са негодни основания, свързани със законосъобразността на решението, освен ако не са повдигнати в рамките на искане, отправено на основание член 278 ДФЕС, което придружава жалба, подадена в главно производство в съответствие с член 263 ДФЕС, доколкото основателността на решение, което е изпълнително основание, може да бъде оспорвана само с жалба за отмяна по реда на тази разпоредба.
Председателят на Общия съд отбелязва, че в това отношение, без да е необходимо на този етап произнасяне по въпроса дали изглеждат обосновани, в случая някои от мотивите, които жалбоподателите изтъкват, за да покажат, че е изпълнено условието за fumus boni juris, се отнасят именно до производството по принудително изпълнение в Гърция и до правомерността на изпълнителните мерки и следователно те действително са от компетентността на националния съд. Така целта на молбата за допускане на обезпечителни мерки е да позволи на националния съд да упражни правомощията си по член 299 ДФЕС.
Вследствие на това председателят на Общия съд стига до извода, че възражението за недопустимост, изведено от твърдението, че не е подадена жалба в главно производство, трябва да се отхвърли. Накрая, молбата за допускане на обезпечителни мерки е отхвърлена поради липса на неотложност.
(
1
)	Съгласно член 299 ДФЕС актовете на Комисията, които налагат парично задължение за субекти, различни от държавите, имат изпълнителна сила. Принудителното изпълнение се урежда от разпоредбите на гражданскопроцесуалните норми, които са в сила в държавата членка, на чиято територия се осъществява. Изпълнителното основание се прилага към решението без допълнителен контрол освен за автентичност на акта, от страна на националния орган, определен за тази цел от правителството на всяка държава членка, и за който то уведомява Комисията и Съда на Европейския съюз. След изпълнението на тези формалности по молба на заинтересованата страна, тя може да пристъпи към принудително изпълнение, като сезира директно компетентната институция съгласно националното законодателство. Принудителното изпълнение може да бъде спряно само с решение на Съда на Европейския съюз. Независимо от това контролът относно правомерността на изпълнителните мерки е от компетентност на националните юрисдикции.
(
2
)	Член 156, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд предвижда, че всяка молба за спиране на изпълнението на акт на институция по смисъла на членове 278 ДФЕС и 157 ДЕОАЕ е допустима само ако молителят е обжалвал този акт пред Общия съд.
(
3
)	Съгласно член 299 ДФЕС във връзка с член 256, параграф 1 ДФЕС, член 39, параграф 1 и член 53, параграф 1 от Статута на Съда на Европейския съюз.