62011CC0376
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г‑ЖА V. TRSTENJAK
представено на 3 май 2012 година (
1
)
Дело C‑376/11
Pie Optiek
срещу
Bureau Gevers
(Преюдициално запитване, отправено от Cour d’appel de Bruxelles (Белгия)
„Индустриална политика — Интернет — Домейни от най-високо ниво .eu — Регламент (ЕО) № 874/2004 — Член 12, параграф 2 и член 21, параграф 1, буква а) — Регламент № 733/2002 — Член 4, параграф 2, буква б) — Терминът „лицензополучател на предходни права“ — Спекулативни и неправомерни регистрации — Регистрация на име, без да са налице „Права или законни интереси“ — Право относно марките“
I – Въведение
1.
В основата на настоящото дело е преюдициално запитване от Cour d’appel de Bruxelles (наричан по-нататък „запитващата юрисдикция“) съгласно член 267 ДФЕС, с което до Съда се отправят два въпроса относно тълкуването на Регламент (ЕО) № 733/2002 на Европейския парламент и на Съвета от 22 април 2002 година относно въвеждането на домейн .eu от най-високо ниво (
2
) и на Регламент (ЕО) № 874/2004 на Комисията от 28 април 2004 година относно определяне на правила на обществената политика за въвеждането и функциите на .eu домейн от най-високо ниво и принципите, които ръководят регистрирането (
3
).
2.
Преюдициалното запитване се отправя във връзка с правен спор между SPRL Pie Optiek (наричанo по нататък „Pie Optiek“) — белгийско дружество, което извършва дейност в областта на продажбата на оптични продукти по интернет, и предприятието SA Bureau Gevers (наричано по-нататък „Bureau Gevers“) — белгийско дружество, което извършва консултантска дейност в областта на интелектуалната собственост, както и отговарящия за предоставянето на имена на домейни .eu ASBL European Registry for Internet Domains (наричан по-нататък „EURid“) във връзка с регистрацията на името на домейн „lensworld.eu“. С подадените пред националните инстанции жалби Pie Optiek, от една страна, иска да се установи, че регистрацията на името на домейна в полза на Bureau Gevers е направено спекулативно и неправомерно. От друга страна, то иска това име на домейн да му се прехвърли.
3.
Като мотиви Pie Optiek посочва по същество, че Bureau Gevers няма право на регистрация на това име на домейн, защото то самото не е „притежател на предходно право“ по смисъла на Регламент № 874/2004. Притежател на такова право е по-скоро американското дружество Walsh Optical. Последното обаче не може да подаде заявка за регистриране, защото неговото седалище е извън Европейския съюз и поради това не отговаря на законовите изисквания. Според Pie Optiek двете предприятия използват схема за заобикаляне на условията за подаване на заявка чрез сключване на споразумение, наречено „лицензионен договор“, с който Bureau Gevers се задължава да заеме името и адреса си в Европейския съюз, за да направи възможно регистрирането на спорното име на домейн за американския си клиент. Освен това Pie Optiek поставя под въпрос самото съществуване на лицензионен договор в правен смисъл в разглеждания случай, защото на Bureau Gevers е предоставено само правомощие да регистрира, но не и да използва марката, например за да продава под нея стоки или услуги.
4.
Следователно предмет на преюдициалното запитване е преди всичко въпросът дали в случая по главното производство може да се говори за лицензионен договор в правен смисъл по отношение на словнaта марка „lensworld“. Освен това се поставя въпросът дали е съвместимо с правото на Съюза да се разреши на дружество, което, поради факта че е регистрирано в трета държава, няма право да подава заявка, все пак да регистрира име на домейн посредством лицензионен договор с дружество със седалище в Съюза. Настоящото дело поставя основни въпроси както относно правната природа на лицензионните договори, така и относно връзката между правото в областта на нематериалните обекти и интернет правото на Съюза, които изискват задълбочен анализ. В допълнение заедно с посочения регламент трябва да се тълкуват също и Директива 89/104/ЕИО на Съвета от 21 декември 1988 година относно сближаване законодателствата на държавите членки относно марките (
4
), съответно Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета от 20 декември 1993 година относно марката на Общността (
5
).
II – Нормативна уредба
А – Регламент № 733/2002
5.
Съгласно член 4, параграф 2, буква б) от Регламент № 733/2002 Службата по регистрация „регистрира имената на домейните в .eu TLD посредством всеки акредитиран .eu регистратор при поискване от […] предприятие, което има регистриран офис, централна администрация или основно място на стопанска дейност в Общността“.
6.
Съгласно член 5, параграф 1, буква б) от този регламент […] Комисията приема „правила за обществена политика относно изпълнението и функциите на .eu TLD и принципите на обществена политика при регистрация. Публичната политика включва: […] обществена политика при спекулативно регистриране и регистриране [с цел злоупотреба] на наименования на домейн, включително възможност за регистрации на наименования на домейн по етапи, за да се гарантират подходящи временни възможности за притежателите на предишни права, признати или установени от националното законодателство и/или от законодателството на Общността, и за обществените органи, за да се регистрират техните наименования […]“.
7.
В изпълнение на тази разпоредба Комисията приема Регламент № 874/2004.
Б – Регламент № 874/2004
8.
Член 2, параграфи 1—3 от Регламент № 874/2004: предвижда следното:
„Лице, което може да [подава заявка за регистрация], както е посочено в член 4, параграф 2, буква б) от Регламент (ЕО) № 733/2002 […], може да регистрира едно или повече имена на домейни в домейна от най-високо ниво .eu.
Без да се засягат разпоредбите на глава IV, определено име на домейн може да бъде предоставено на [лицето, което може да подава заявка за регистрация], чиято заявка е била получена първа от Регистъра, оформена е технически правилно и е в съответствие с настоящия регламент. За целите на настоящия регламент този критерий за приоритет в зависимост от датата и часа на получаване се означава като принцип „първи дошъл — първи обслужен“.
След като едно име на домейн е регистрирано, то не може да бъде предмет на друга регистрация, докато не изтече първата регистрация, без да е била подновена, или докато името на домейна не бъде отнето“.
9.
Глава IV от този регламент се отнася до поетапното регистриране. Член 10, параграф 1, първа и втора алинея гласи:
„[Притежателите на предходни права], признати или установени от националното право и/или от правото на Общността и [публичноправни институции], имат право да поискат регистрирането на имена на домейн през определен период, съгласно процедура за поетапно регистриране, преди да е започнало общото регистриране в домейна .eu.
„Предходни права“ са и регистрирани национални търговски марки или търговски марки на Общността […]“.
10.
Член 12, параграф 2, първа—трета алинея от Регламента гласи:
„Продължителността на поетапното регистриране трябва да бъде четири месеца. Общодостъпното регистриране на имена на домейни не започва преди края на периода за поетапно регистриране.
Поетапното регистриране протича на две фази, всяка от които по два месеца.
По време на първата фаза от поетапното регистриране само регистрираните национални търговски марки и търговските марки на Общността, географските означения и наименования и акронимите, посочени в член 10, параграф 3, могат да бъдат предлагани за регистриране като имена на домейни от [притежателите] и [лицензополучателите] на [предходни права] върху тези имена и от [публичноправни институции], посочени в член 10, параграф 1“.
11.
Член 21, параграф 1 от Регламента е озаглавен „Спекулативни и неправомерни регистрации“ и предвижда следното:
„Регистрирано име на домейн се отнема в рамките на [съответното извънсъдебно или съдебно производство], когато това име е идентично [на или може да бъде сбъркано с] име, по отношение на което е признато или установено право от националното законодателство и/или от законодателството на Общността, като правата, посочени в член 10, параграф 1, и ако [това име на домейн]:
а)
е било регистрирано, без [притежателят] му да е имал право или законен интерес върху името, или
б)
е било регистрирано или използвано недобросъвестно“.
В – Директива 89/104
12.
Член 5, параграф 1 от Директива 89/104, озаглавен „Права, предоставени от марката“, предвижда по-специално следното:
„Регистрираната марка предоставя на притежателя изключителни права. Притежателят има право да забрани на всяко трето лице да използва в търговската дейност без негово съгласие:
а)
всеки знак, идентичен с марката, за стоки или услуги, идентични с тези, за които марката е регистрирана;
б)
всеки знак, при който поради идентичността или сходството му с марката и поради идентичността или сходството на стоките или услугите, защитени от марката и от знака, съществува вероятност от объркване на част от обществото; вероятността от объркване включва вероятност от свързване на знака с марката“.
13.
Член 8 от тази директива, озаглавен „Лицензиране“, предвижда следното:
„1.   Марката може да бъде предмет на лицензия за някои или за всички стоки или услуги, за които е регистрирана, както и за цялата територия на съответната държава членка или за част от нея. Лицензията може да бъде изключител[на] и неизключител[на].
2.   Притежателят на марка може да се позове на правата, предоставени от тази марка, срещу лицензополучател, който наруши разпоредби на лицензионния договор по отношение на срока, вида, в който марката може да се използва съгласно регистрацията, обхвата на стоките или услугите, за които е предоставен лицензът, територията, на която марката може да се поставя, или качеството на произведените стоки или на услугите, предоставени от лицензополучателя“.
III – Факти, главно производство и преюдициални въпроси
14.
Pie Optiek е белгийско дружество, което извършва дейност в областта на продажбата по интернет на контактни лещи, очила и други продукти за очи. То е притежател на фигуративната марка на Бенелюкс, която е заявена под формата на словния знак „Lensworld“ на 8 декември 2005 г. и е регистрирана на 4 януари 2006 г. за стоки и услуги от класове 5, 9 и 44 съгласно Ницската спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки. То използва уебсайта www.lensworld.be.
15.
Bureau Gevers е белгийско дружество, което извършва консултантска дейност в областта на интелектуалната собственост.
16.
Walsh Optical, от своя страна, е американско дружество от New Jersey, което също извършва дейност в областта на контактните лещи и очилата, които продава по интернет. Walsh Optical използва уебсайта www.lensworld.com от 1998 г. и освен това е притежател на марката на Бенелюкс „Lensworld“, заявена на 20 октомври 2005 г. и регистрирана на 26 октомври 2005 г. за стоки и услуги от клас 35. Тази марка е заличена на 30 октомври 2006 г.
17.
На 18 ноември 2005 г. Walsh Optical подписва лицензионен договор („License agreement“, наричан по-нататък „договорът“) с Bureau Gevers. Съгласно клауза 1 от този договор неговата цел се състои в това да разреши на лицензополучателя да регистрира име на домейн на свое име, но за сметка на лицензодателя, т.е. на Walsh Optical, и да определи правата и задълженията на всяка страна по време на действието на лицензионния договор, да организира процедурата, чрез която лицензополучателят ще прехвърли името (имената) на домейн(и) .eu на лицензодателя или на посочено от лицензодателя лице. Съгласно клауза 3 лицензодателят плаща възнаграждение на лицензополучателя. Клауза 4 от договора сочи, че лицензополучателят фактурира услугите си на лицензодателя. Според клауза 5 от договора лицензополучателят трябва да положи разумни усилия, за да подаде заявка/заявки .eu и да получи регистрация .eu за име/имена на домейн.
18.
Видно от изложеното от EURid, първата фаза на поетапното регистриране съгласно глава IV от Регламент № 874/2004 започва на 7 декември 2005 г. Същият ден Bureau Gevers подава заявка пред EURid за регистриране на името на домейн „lensworld.eu“ от свое име, но за сметка на Walsh Optical. Това име на домейн е дадено на Bureau Gevers на 10 юли 2006 г. Междувременно, на 17 януари 2006 г. Pie Optiek също подава заявка за регистрирането на името на домейн „lensworld.eu“. Това дружество получава отказ поради предходността на заявката на Bureau Gevers.
19.
Искането на Pie Optiek пред Арбитражния съд на Чешката република — орган, който отговаря за разрешаването на спорове относно имената на домейни .eu — да му бъде прехвърлено името на домейн „lensworld.eu“, е отхвърлено на 12 март 2007 г. На 13 април 2007 г. Pie Optiek завежда дело срещу Bureau Gevers пред Tribunal de première instance de Bruxelles. На 8 май 2007 г. EURid доброволно встъпва в това производство. Искът е отхвърлен със съдебно решение от 14 декември 2007 г. Жалбата пред запитващата юрисдикция е насочена срещу това първоинстанционно съдебно решение.
20.
Запитващата юрисдикция има съмнения как трябва да се тълкуват терминът „лицензополучател на предходни права“ в член 12, параграф 2, трета алинея от Регламент № 874/2004 и терминът „права или законни интереси“ в член 21, параграф 1, буква а) от този регламент. Поради това тя решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
1)
Трябва ли член 12, параграф 2 от Регламент № 874/2004 да се тълкува в смисъл, че при положение, при което съответното предходно право е право относно марка, терминът „лицензополучатели на предходни права“ може да се отнася за лице, упълномощено от притежателя на марката единствено да регистрира от свое име, но за сметка на лицензодателя име на домейн, което е идентично или подобно на марката, без обаче да има право да използва по друг начин марката или да използва знака като марка, като например за предлагане на пазара на стоки или услуги с тази марка?
2)
При положителен отговор на този въпрос, трябва ли член 21, параграф 1, буква a) от Регламент (ЕО) № 874/2004 да се тълкува в смисъл, че „право или законен интерес“ съществува дори ако „лицензополучателят на предходни права“ е извършил регистрирането на името на домейн .eu от свое име, но за сметка на притежателя на марката, когато последният няма право на регистриране в съответствие с член 4, параграф 2, буква б) от Регламент № 733/2002?
IV – Производство пред Съда
21.
Актът за преюдициално запитване от 29 юни 2011 г. постъпва в секретариата на Съда на 15 юли 2011 г.
22.
В срока по член 23 от Статута на Съда писмени становища представят страните в главното производство, EURid, както и Европейската комисия.
23.
В съдебното заседание от 21 март 2012 г. пред Съда се явяват процесуалните представители на страните в главното производство, на EURid и на Комисията, които излагат съображенията си.
V – Основни аргументи на участниците в производството
24.
Доколкото са релевантни, аргументите на участниците в производството ще бъдат разгледани в рамките на моето изложение.
VI – Правен анализ
А – Уводни бележки
25.
На 7 декември 2005 г. е дадено началото на регистрирането на имена на интернет домейни в домейните от най-високо ниво .eu. Създаването на тези имена на домейни се основава на Плана за действие „eЕвропа 2002“ на Европейския съюз (
6
), който в частта „Насърчаване на електронната търговия“ съдържа целта за „създаване на .eu като интернет домейн от най-високо ниво“. Чрез създаването на тези специфични за всяка държава домейни от най-високо ниво (т.нар. „country-code Top-Level-Domain“, наричани за краткост „ccTLD“) вътрешният пазар на Съюза трябва да стане по-видим на виртуалния интернет пазар и трябва да се стимулира електронната търговия. Чрез използването на тези домейни трябва ясно да се изрази връзката на регистрираните организации, предприятия и физически лица със Съюза, с неговата правна уредба и с европейския пазар.
26.
За създаването на новите европейски домейни от най-високо ниво Съюзът е приел значителна правна уредба. Ако в световен план системата за имената на домейните първоначално се е развивала преди всичко като технически феномен, без да се регулират в подробности рамковите условия за регистрация и използване, Съюзът е преодолял това изоставане при въвеждането на имената на домейни .eu преди всичко с приемането на два законодателни инструмента. В рамковия Регламент № 733/2002 и в приетия за неговото изпълнение Регламент № 874/2004 освен разпоредбите относно технически въпроси има по-специално съвкупност от правила в областта на правото на означенията.
27.
От една страна, е предвидено, че създаването на имена на домейни .eu трябва да се осъществи в процедура за поетапно регистриране („Sunrise Period“) (
7
), при която на притежателите на права върху знаци е осигурен привилегирован достъп до имената на домейн .eu, съответстващи на знаците. В първата фаза от „Sunrise Period“ с продължителност два месеца (от 7 декември 2005 г. до 6 февруари 2006 г.) заявки за регистриране на домейни са могли да подават притежателите на национални марки, на марки на Общността, на географски указания и на означения за произход. Съгласно член 12, параграф 2, втора алинея от Регламент № 874/2004 право на участие са имали и лицензополучателите. Според Bureau Gevers от тази разпоредба за него произтича правото да регистрира името на домейн „lensworld.eu“. Във втората фаза от „Sunrise Period“ е могло да бъдат подавани заявки и за имена на домейни, които се основават на други защитени по националното законодателство права, като например търговски наименования, имена на предприятия, характеризиращо заглавие на защитени литературни произведения или произведения на изкуството, нерегистрирани марки и фирмени наименования.
28.
От друга страна, в правната уредба са включени разпоредби, защищаващи притежателя на предходни права, както и на другите лица с право да подават заявки, от спекулативни и неправомерни регистрации на имена на домейни .eu. На тези разпоредби се позовава и Pie Optiek, за да поиска обезсилването на регистрацията, направена в полза на Bureau Gevers. С оглед на обстоятелството, че Bureau Gevers е подало заявка за регистриране на името на домейн „lensworld.eu“ преди Pie Optiek и е получило регистрацията му, от най-голямо значение за решаването на делото е въпросът дали Bureau Gevers действително може да бъде разглеждано като „лицензополучател на предходни права“ по смисъла на член 12, параграф 2, алинея втора от Регламент № 874/2004. Ако неговото качество на лицензополучател се потвърди, решението на EURid да отхвърли заявката на Pie Optiek за регистриране трябва да бъде прието за правилно. Това е предметът на първия преюдициален въпрос, който в съответствие със зададената последователност трябва да бъде анализиран най-напред.
Б – По първия преюдициален въпрос
1. Липса на лицензионен договор
29.
С първия преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи какво следва да се разбира под термина „лицензополучател на предходно право“ по смисъла на член 12, параграф 2, алинея втора от Регламент № 874/2004, ако предходното право е право върху марка.
30.
В тази връзка първо трябва да се посочи, че Регламент № 874/2004 нито съдържа дефиниция на този термин, нито препраща към националните законодателства на държавите членки. Съгласно постоянната практика както от изискването за еднакво прилагане на правото на Съюза, така и от принципа за равенство следва, че понятия от разпоредби от правото на Съюза, чийто текст не съдържа изрично препращане към правото на държава членка с оглед на определяне на техния смисъл и обхват, по принцип имат самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Съюза, което трябва да бъде направено, като се отчитат контекстът на разпоредбата и целта на разглежданата правна уредба (
8
). Тъй като при подлежащия на тълкуване в случая правен акт се касае за регламент за изпълнение, той при възможност трябва да бъде тълкуван така, че да бъде в съответствие с разпоредбите на основния регламент (
9
).
31.
Терминът „лицензополучател на предходно право“ се състои от две съставни части . От една страна, става дума за концепцията за „предходно право“, чието съдържание всъщност не поражда особени трудности в настоящото преюдициално производство, още повече че Регламентът изрично посочва отделните категории права в член 10, параграф 1, алинея втора. Между тях, наред с другите, са споменати именно и регистрираните национални марки. Имайки предвид, че Белгия, Нидерландия и Люксембург образуват единно правно пространство с единно право относно марките и общо бюро за марките за всичките три държави (
10
), регистрираната в полза на Walsh Optical марка на Бенелюкс може да бъде класифицирана от правна страна като национална марка по смисъла на тази разпоредба.
32.
По-сложно обаче се оказва определението за лицензионен договор. Именно от него зависи изясняването на централния въпрос дали със сключения с Bureau Gevers договор Walsh Optical правно валидно е предоставило лицензия за регистрираната марка. Поради това трябва да се изследва въпросът дали правото на Съюза съдържа легална дефиниция за лицензионен договор. Накрая, трябва да се анализира дали спорният договор отговаря на тази дефиниция.
33.
Както посочвам в заключението си по дело Falco Privatstiftung и Rabitsch (
11
), въпреки че разпоредбите от правото на Съюза в областта на защитата на интелектуалната собственост уреждат възможността за предоставяне на лицензия (
12
), те не съдържат разпоредби за сключването на лицензионен договор. От приложимите правни текстове все пак може да се направи извод, че лицензионният договор е синалагматичен договор, чиято същност се състои в това, че лицензодателят предоставя на лицензополучателя правото на ползване на определени права, свързани с интелектуалната собственост, а лицензополучателят плаща за това лицензионно възнаграждение. С предоставянето на лицензията лицензодателят позволява на лицензополучателя предприемането на действия, които без предоставянето на лицензията биха съставлявали нарушение на правата на интелектуална собственост. Произхождаща от латинската дума „licet“, според етимологията си лицензия означава приблизително „разрешение за използване на благо или за упражняване на дейност“. В съответствие с принципа на автономия на волята може да има договорно ограничаване на лицензията; тя може да бъде изключителна или неизключителна или да бъде ограничена териториално, времево или според вида на използването ѝ (
13
).
34.
Съдът се е присъединил към това разбиране за същността на лицензионния договор, като в Решение по делото Falco Privatstiftung и Rabitsch е определил задължението на притежателя на правото върху интелектуална собственост срещу заплащането на цена да не оспорва използването на това право от неговия съдоговорител, като характеризиращо лицензионните договори. Според разбирането на Съда това е и съществен отличителен признак спрямо договора за услуга. За разлика от последния вид договор, притежателят на правото върху интелектуална собственост не извършва никаква престация, като отстъпва използването на правото, а само се ангажира да остави своя съдоговорител свободно да го използва (
14
). Съдът обаче е приел, че е без значение дали лицензополучателят е длъжен да използва отстъпеното право върху интелектуална собственост (
15
).
35.
Според една нова теория в научната правна литература лицензията все пак не може да се разглежда като просто толериране на използването и по този начин като пасивно задължение на лицензодателя в смисъл на отказ от реализиране на правата на защита. Защитниците на тази правна теория изхождат по-скоро от разбирането, че лицензията предоставя позитивно право на използване (
16
). Както ще покажа по-нататък, някои правни актове на Съюза позволяват да се заключи, че в правото на Съюза лицензията действително е уредена като истинско разрешение за използване, а не като просто толериране. Очертанията на термина „лицензия“ могат да се покажат посредством сравнителен анализ на различни правни актове на Съюза (
17
).
36.
В правото на Съюза разпоредбите относно лицензията се откриват по-специално в две области на правна регламентация. От една страна, лицензията е предвидена като форма на използване на права върху интелектуална собственост в рамките на регламентите, уреждащи правото на закрила на в рамките на Съюза. Чрез общностното законодателство за закрила на сортовете, марката на Общността и промишления дизайн на Общността Съюзът досега вече е създал три оригинални европейски режима за закрила, а има и проект на Регламент за общностен патент. Както показва илюстративният пример на член 22, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Общността (
18
), текстът на разпоредбите относно лицензията е формулиран от перспективата на лицензополучателя. Последователността на думите „срещу лицензополучател, който нарушава една от клаузите на лицензионния договор по отношение на[…] неговия срок, […] формата, която се покрива от регистрацията и под която марката може да бъде използвана […]“ допуска извода, че на лицензополучателя се дава разрешение. Още по-ясен израз на обстоятелството, че лицензията в правото на Съюза е уредена като разрешение за ползване, а не като просто толериране, се намира в материалите към Регламента за марката на Общността и в свързаните с него Насоки на Службата за хармонизация във вътрешния пазар. Така в меморандума относно марката на Общността (
19
) лицензията е определена „като договор, чрез който марка се предоставя на друго лице за използване“ [неофициален превод]. В Насоките, свързани с Регламента относно марката на Общността (
20
), накрая се казва: „Простото толериране или едностранно разрешение, дадено от притежателя на марката на трето лице все още не представлява лицензия“ [неофициален превод]. Това твърдение се потвърждава и от член 4 от Директива 2004/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно упражняването на права върху интелектуалната собственост (
21
), според който създадените с директивата инструменти за защита освен на притежателя на правото се полагат и на лица, на които „е разрешено използването на такива права“, и като такива по-специално споменава лицензополучателите.
37.
Освен това уредба относно лицензиите има в контекста на конкурентното право. Така например Регламент № 772/2004 на Комисията от 27 април 2004 година относно прилагането на член 81, параграф 3 от Договора по отношение на категории споразумения за трансфер на технологии (
22
), както и публикуваните от Комисията във връзка с него насоки еднозначно се основават на концепцията за лицензията като договорно право на използване. Понятието за лицензия може да се извлече и индиректно от разпоредбите относно принудителната лицензия, предвидени например в Директива 98/44/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 6 юли 1998 година относно правната закрила на биотехнологичните изобретения (
23
). Те ясно посочват, че лицензията по правило представлява разрешение за използване на правото на закрила на интелектуална собственост срещу периодично заплащане. Фактът, че в правото на Съюза лицензията не е просто отказ от предявяване на правото на защита, основано на правото на закрила на интелектуалната собственост, а трябва да се разглежда като позитивно право на използване, произтича накрая и от разпоредбите относно принципа за изчерпване на правата.
38.
Независимо дали в догматично отношение в зависимост от правното разбиране като основен признак на един лицензионен договор ще бъде приет отказът от упражняване на едно право или по-скоро предоставянето на разрешение за използване от страна на лицензодателя, следва да се приеме за установено, че изложените по-горе мнения в голяма степен се припокриват в разбирането, че чрез предоставянето на лицензия на лицензополучателя се дава и правомощието да използва временно или трайно право на закрила върху индустриална собственост (патенти, марки, образци), и то в обхват, който иначе се включва в рамките на правото на забрана или правото на използване на притежателя на правото на закрила (
24
).
39.
Под това понятие със сигурност трябва да се разбира само използване според предназначението на това право на закрила (
25
) и именно с оглед продажба на определени стоки или услуги, тъй като в противен случай предоставянето на лицензия не би имало смисъл от икономическа гледна точка. Юридическото отстъпване на едно право върху нематериално благо не е самоцел, а по правило се извършва с очакване за неговото икономическо използване от оправомощения (
26
).
40.
Очевидно законодателят на Съюза също се основава на такова разбиране, както се вижда индиректно от текста на член 22 от Регламент № 40/94 и член 8 от Директива 89/104, според които марката за стоки или услуги, за които тя е регистрирана, може да бъде предмет на лицензии. Все пак се говори за две различни категории продукти (стоки и услуги), които в типичния случай са предназначени за продажба. Следователно споменатите разпоредби относно марките следва да се разбират в смисъл, че чрез отдаването на лицензия на лицензополучателя се разрешава да обозначава с марката определени, предлагани от него в търговския оборот продукти. Затова трябва да се приеме, че по правило лицензополучателят ще използва съответното право на закрила по търговски начин.
41.
Ако по-нататък се следва икономическият подход, не трябва да се пропуска обстоятелството, че лицензодателят често също има интерес от комерсиализирането на марката по пътя на нейното използване в търговския оборот. Всъщност лицензодателят не само е финансово компенсиран за предоставянето на използването, което вече е важен икономически стимул за него. В зависимост от договора, той може да получава лицензионна такса или дори да взема участие в печалбата, която реализира лицензополучателят (
27
). Освен това използването на марката от страна на лицензополучателя гарантира, че отличителната ѝ сила ще се запази и марката ще може да продължава да разгръща функциите си, на които ще се спра подробно по-късно (
28
).
42.
Този аспект е особено релевантен, когато притежателят на правото на закрила по някаква причина не е в състояние сам да използва марката, което с оглед на сложността на днешния икономически живот в никакъв случай не е необичайно. В икономическа система, в която чрез увеличаващо се преплитане и интернационализиране на икономическия процес е трудно самостоятелно и обхватно да се изчерпят възможностите на монополното положение в определен икономически сектор, абстрахирайки се от необходимостта от по-нататъшно техническо-изобретателско развитие (
29
), експлоатацията на нематериалните блага вече се осъществява не само и непосредствено от притежателя на правото на закрила, а с участието на други икономически субекти, които заедно трябва да осигурят оптимална експлоатация. Предоставянето на лицензии позволява да се намерят различни възможности за използване и да се превземат нови пазари. С помощта на т.нар. маркетинг, който лицензополучателят прави в собствен интерес, за да привлече клиенти, се разширява степента на известност на марката, в крайна сметка и в полза на лицензодателя (
30
). По този начин лицензията служи на целта за оптимално използване на правата върху интелектуална собственост. Не на последно място поради това днес тя, заедно с прехвърлянето и учредяването на залог, е една от най-често срещаните форми на търговско използване на тези права. В този контекст и от перспективата на лицензодателя е обосновано да се приеме, че в типичния случай предоставянето на лицензия се извършва с оглед на бъдещо използване (
31
).
43.
Със сигурност под „използване съгласно предназначението“ в горепосочения смисъл могат да бъдат разбирани различни неща в зависимост от правото на закрила. Правата на закрила се различават едно от друго по обхвата си на закрила. В този смисъл е подходящо да се направи и правен анализ, за да може да се прецени дали оправомощаването за използване на правото на закрила е същностно за лицензионния договор. Наред със законодателните предписания, които съществуват в областта на лицензирането на права на закрила и описват онези същностни признаци, които отличават отделните права на закрила, важно е какво са се споразумели страните по договора в отделния случай. От този договор, като израз на договорната автономия, може да се направят изводи за обхвата на прехвърлените правомощия (
32
).
44.
В случая по главното производство Bureau Gevers и Walsh Optical сключват договор, наречен „лицензионен договор“, с предмет право върху марка. Самото избрано от страните по договора наименование обаче не дава сведения за правната квалификация на този договор (
33
). Всъщност налице е не само възможност направената от страните по договора квалификация да се окаже правно погрешна. Трябва също да се отстрани и възможността чрез евентуално умишлено избрана терминология страните по договора да избегнат правните последици, предвидени в правото на Съюза при наличие на лицензионен договор. В обсъждания тук случай става дума за оправомощаването да се регистрира име на домейн с предимство в рамките на особен предрегистрационен срок („Sunrise Period“). От тази перспектива считам за подходящо следването на обективен подход, при който по същество трябва да се анализира дали чрез своя предмет този договор е целял да предостави на Bureau Gevers право на използване на съответната марка съгласно предназначението ѝ.
45.
За тази цел е необходимо да се припомни накратко функцията на марката в търговския оборот. Едва след това ще могат да се направят изводи за това дали е договорена употреба съгласно предназначението, т.е. съответстваща на функцията на марката. Отправна точка за това дава обширната съдебна практика на Съда по Директива 89/104 и Регламент № 40/94.
46.
Както Съдът многократно е разяснявал, марката изпълнява множество функции. Нейната основна функция най-напред се състои в това да гарантира на потребителите произхода на стоката или услугата (
34
). По този начин марката представлява средство за обозначаване и индивидуализиране в търговския оборот. Тази т.нар. указваща произхода функция има различни аспекти, които не трябва да се пренебрегват при оценяване на значението на марката за икономическия живот.
47.
Съдът е взел отношение по тези различни аспекти в Решение по делото Arsenal Football Club (
35
), в което е представил съответните взаимовръзки детайлно и същевременно разбираемо. Според Съда правото на марките представлява съществен елемент от системата на ненарушена конкуренция, която правото на Съюза има за цел да създаде и поддържа. В тази система предприятията трябва да привличат клиенти с качеството на своите стоки или услуги, което предполага отличителни знаци, с които те се индивидуализират. В този смисъл основната функция на марката се състои в това да гарантира на потребителя или на крайния потребител какъв е произходът на обозначената с марката стока или услуга, като му се позволява без вероятност от объркване да отличи тази стока или услуга от такива с друг произход. Всъщност, за да може марката да играе своята роля на съществен елемент в системата на ненарушена конкуренция, която Договорът иска да създаде и да запази, тя трябва да представлява гаранцията, че всички стоки или услуги, които обозначава, са били произведени или доставени под контрола на едно-единствено дружество, което може да носи отговорността за тяхното качество.
48.
Оттогава Съдът е доразвил съдебната си практика относно правото на марките, като е подчертал другите аспекти от указващата произхода функция и им е признал не по-малко значение. За това свидетелстват Решение по дело L’Oréal и др. (
36
) и Решение по дело Google France и Google (
37
), в които Съдът най-напред припомня тази функция, за да разясни след това, че заедно с гарантирането на качество на съответната стока или услуга, марката изпълнява и комуникационна, инвестиционна и рекламна функция. С оглед на това разяснение не би трябвало да има повече съмнение, че и съгласно съдебната практика на Съда функцията във връзка с произхода е само една от многото функции на марката и има същото значение като функцията за гарантиране на качеството и рекламната функция (
38
). По тази причина при преценката на въпроса дали се цели използване на марката по предназначение, трябва да се вземат предвид и другите функции, които тя изпълнява в икономическия живот.
49.
Според Bureau Gevers целта не е била чрез договор Walsh Optical да му даде право да предлага самостоятелно стоки и услуги, използвайки съответната марка. Също така не е било договорено, че то ще рекламира продуктите на Walsh Optical във вътрешния пазар на Съюза. Няма и индикации, за да се допусне, че Bureau Gevers е искало да инвестира в марката. Изобщо липсва всякаква връзка на Bureau Gevers с релевантния пазарен сегмент. Въпросният договор по-скоро се ограничава до това да предвиди, че Bureau Gevers получава поръчка да регистрира името на домейн „lensworld.eu“ от свое име. Следователно между страните по договора по никакъв начин не е договорено използване на марката, което би било близо до съответствие с нейните специфични функции. От тази гледна точка не може да се говори за планирано използване на марката според предназначението ѝ.
50.
В заключение трябва да се посочи и обстоятелството, че сключеният договор не посочва дали лицензополучателят е оправомощен да се позовава на правата, свързани с марката, пред трети лица, макар това също обикновено да е предмет на уреждане във всеки лицензионен договор. Всъщност лицензионните договори изпълняват в този смисъл и функция за разрешаване на конфликти (
39
), ако съдържат разпоредби относно начина на действие, когато конкуренти на лицензополучателя оспорват правото на закрила или лицензополучателят не спазва договорените лицензионни условия. Първият аспект е релевантен в случай на лицензиране на марка именно защото това право на закрила дава възможност на притежателя на правото на закрила да забрани на третите лица неразрешеното използване на идентична марка, както показват член 5 от Директива 89/104 и член 9 от Регламент № 40/94. Следователно, за да може да бъде квалифициран като лицензионен договор за марка, сключеният между Bureau Gevers и Walsh Optical договор е трябвало задължително да уреди този аспект. Тъй като това не се е случило, квалифицирането му като лицензионен договор е съмнително.
51.
В светлината на това, че на договора, предмет на спора, липсват важни съществени характеристики на лицензионен договор, а именно, първо, предоставянето на право на икономическо използване на марката чрез обозначаването на предмети или услуги и второ, правото на позоваване срещу трети лица на свързаните с марката права марката, се поставя въпросът как трябва да се оцени от правна страна фактът, че този договор все пак е предвиждал право за регистриране на името на домейн. Поради това се поставя въпросът за правната квалификация на този договор. Във връзка с това трябва да се отбележи следното.
52.
От една страна, по мое мнение, почти няма съмнение, че предоставянето на това право трябва да се разбира от правна гледна точка в смисъл на отказ от една част от оригинерните права, които се полагат на Walsh Optical като притежател на марката. При това става дума за правото на регистриране на име на домейн, което принципно е запазено само за притежателя на национална марка, съответно на марка на Общността. В областта на правото на домейните .eu това предимство на притежателя на марката е съобразено в разпоредбите на член 12 от Регламент № 874/2004, които, както вече посочих в уводните си бележки, дават на последния предимство при регистрацията на имена на домейни. Те трябва да предпазят притежателя на марка от риска трето лице да регистрира още преди него идентично име на домейн.
53.
От друга страна, не трябва да се пропуска обстоятелството, че отказът на притежателя на марката от неговото оригинерно право да подаде заявка за регистрирането на съответното име на домейн, не може да се приравни на отказ от права, произтичащи от марката, което би било типично за лицензионен договор. Както вече беше установено, сключеният между Walsh Optical и Bureau Gevers договор не е предвиждал използване на марката, нито на съответното име на домейн за търговски цели. Всъщност договорът е служел по-скоро за съвсем друга цел в сравнение с типичния лицензионен договор. Поради това, обективно погледнато, той не отговаря на дефиницията за лицензионен договор, на която се основават разпоредбите от правото на Съюза.
54.
Следователно Bureau Gevers не може да се разглежда като „лицензополучател на предходно право“ по смисъла на член 12, параграф 2 от Регламент № 874/2004.
2. Квалификация като договор за услуга
55.
Възможно е въпросният договор да може да се квалифицира правно по-скоро като договор за предоставяне на услуги. Както е обяснил Съдът в Решение по дело Falco Privatstiftung и Rabitsch, терминът „услуга“ по смисъла на член 5, алинея 1, буква б), второ тире от Регламент № 44/2001 означава, че страната, която я предоставя, осъществява определена дейност срещу заплащане (
40
). На основата на тази дефиниция Съдът е отграничил договорите за услуга от лицензионните договори, като е стигнал до извода, че между двата вида договори няма съвпадение по отношение на техния предмет (
41
).
56.
В моето заключение по това дело (
42
) първо направих опит абстрактно да дефинирам термина „услуга“. При това посочих, че от решаващо значение за дефиницията на този термин са два аспекта. На първо място, обичайното значение на понятието „услуга“ изисква този, който предоставя услугата, да осъществи определена дейност; следователно предоставянето на услуги предполага дейност или активност на предоставящия услугата. На второ място, услугите принципно се предоставят срещу заплащане.
57.
Във връзка с главното производство трябва да се посочи, че въз основа на договор Bureau Gevers е поело задължение срещу заплащането на възнаграждение да положи разумни усилия, за да подаде заявка .eu и да получи регистрация .eu за име на домейн. Във връзка с това прави впечатление фактът, че текстът на договора говори изрично за „услуги“ (
43
) в този контекст. Всичко това сочи, че Bureau Gevers в действителност дължи на Walsh Optical осъществяването на дейност, т.е. на услуга по смисъла на горепосочената дефиниция. Наистина регистрацията на името на домейна е направена от собствено име. С оглед на факта, че Bureau Gevers не е възнамерявало да използва марката и съответно свързаното с нея име на домейн съгласно предназначението, трябва обаче да се изходи от хипотезата, че тази услуга е била предоставена само в интерес на Walsh Optical. В светлината на тези разсъждения въпросният договор отговаря на дефиницията на договор за услуга.
3. Опасност от нарушаване на регулативната цел
58.
Поставя се въпросът дали квалификацията на договора като договор за услуга въпреки това изключва прилагането на член 12, параграф 2, втора алинея от Регламент № 874/2004. Според мен тази разпоредба не се прилага в настоящата хипотеза поради следните причини.
59.
Най-напред трябва да се обърне внимание на обстоятелството, че според текста на член 4, параграф 2, буква б) от Регламент № 733/2002 кръгът на оправомощените да подават заявка за име на домейн .eu лица е ограничен до предприятия и организации, „които имат регистриран офис, централна администрация или основно място на стопанска дейност в [Европейския съюз]“. В този контекст подобно ограничение важи и за физическите лица, в смисъл че те трябва да имат местожителство в Европейския съюз (
44
). От гледна точка на нейната яснота тази уредба трябва да се разбира като израз на принципното решение на съюзния законодател, което трябва да се отчита задължително при тълкуването на регулативната рамка. Отклонение от тази уредба не би било възможно, без това да противоречи на текста.
60.
Макар да изглежда логично регистрацията на домейни под национален домейн от най-високо ниво да е подчинена на изискването заявителят да има седалище в страната, която се идентифицира чрез националния домейн, все пак трябва да се посочи, че международната практика не е единна в това отношение (
45
). Броят на държавите, които изискват седалище на заявителя в страната като условие за регистрацията на домейн под националните ccTLD, е относително еднакъв с групата на държавите, които не поставят такова изискване. Много държави — между тях и Германия и Обединеното кралство — не изискват седалище на заявителя на домейна в страната или поне приемат за достатъчно посочването на местен представител на заявителя. Изглежда, съюзният законодател следва по-стриктен подход в случая с домейните .eu. Основното правило в член 4, параграф 2, буква б) от Регламент № 733/2002 ясно показва, че Съюзът иска да засили идентифициращата сила на ccTLD „.eu“, като поначало отказва регистрация на заявители без седалище в държава членка (
46
).
61.
Този подход съответства и на регулативната цел на Регламент № 733/2002, която е изложена в съображение 6 от него. От там именно следва, че домейнът от най-високо ниво .eu е бил предназначен „да създаде ясно идентифицирана връзка с Общността, [с нейната] правна рамка и [с европейския пазар]“. На предприятия, организации и физически лица в Общността следва да се даде възможност да се регистрират в специален домейн, което ще направи тази връзка видима. Тези съображения показват, че според разбирането на съюзния законодател не може да има достатъчна връзка на определено предприятие със Съюза, която да дава право на регистрация на име на домейн, ако то няма регистриран офис, централна администрация или основно място на стопанска дейност в Съюза. Както правилно посочва Комисията (
47
), връзката на предприятие с вътрешния пазар намира израз, от една страна, в установяването на територията на Съюза, но от друга — в използването на марката в търговския оборот по отношение на стоки и услуги.
62.
Ако тези критерии за тълкуване се приложат към главното производство, става ясно, че в случая на Walsh Optical не съществува подобна връзка със Съюза. Това предприятие нито има седалище в Съюза, нито съществуват каквито и да са индикации, за да се приеме, че целта е била марката да се използва съгласно предназначението ѝ било от самото Walsh Optical, било от Bureau Gevers като твърдян лицензополучател. На първо място, както вече беше установено, договорът, предмет на спора, не цели това. На второ място, трябва да се уточни, че марката на Бенелюкс, на чиято база Bureau Gevers първоначално основава молбата си за регистрация, е заличена на 30 октомври 2006 г. По този начин от гледна точка на правото на марките обозначението „lensworld“ вече не се ползва от закрила в териториалния обхват на правото на марките на Бенелюкс. Едновременно с това по този начин в известна степен впоследствие отпадат и правните изисквания за регистрация на име на домейн.
63.
Следователно би противоречало на смисъла и целта на Регламент № 733/2002, ако се допусне възможност предприятия, които нямат право да подават заявка, да получат регистрация на желаното име на домейн. Това разбиране трябва да важи и когато разпоредбите относно правото да се подаде заявка в края на краищата се заобикалят чрез регистрация, направена посредством използването на правна конструкция, като например възлагането ѝ на друга организация, намираща се в Съюза и поради това имаща право да подава заявка. С цел да се осигури практическо действие на разпоредбата е необходимо стриктно тълкуване на член 4, параграф 2, буква б) от Регламент № 733/2002, за да се изключат хипотези като тази по главното производство. Тълкуване, което би толерирало подобно поведение, би довело до положение, при което желаната от съюзния законодател връзка със Съюза не би била гарантирана неограничено, чрез което в крайна сметка регулативната цел на регламента би била нарушена.
64.
Следователно обстоятелството, че сключеният между Walsh Optical и Bureau Gevers договор не може да бъде квалифициран от правна гледна точка като лицензионен договор, а като договор за услуга, не позволява прилагането на член 4, параграф 2, буква б) от Регламент № 733/2002. С оглед на факта, че към момента на подаване на молбата в главното производство не е било изпълнено съществено условие за регистрация, на регистъра също така е било забранено да регистрира въпросното име на домейн. Тъй като по този начин регистрацията е направена неправомерно, регистърът по своя собствена инициатива трябва да отнеме въпросното име на домейн съгласно член 20, буква б) от Регламент № 874/2004.
4. Заключение
65.
Вследствие на изложеното, на първия преюдициален въпрос следва да се отговори, че в случай, при който съответното предходно право е право върху марка, терминът „лицензополучатели на предходни права“, съдържащ се в член 12, параграф 2 от Регламент № 874/2004, не включва лице, упълномощено от притежателя на марката единствено да регистрира от свое име, но за сметка на лицензодателя име на домейн, което е идентично или подобно на марката, без обаче да има право да използва по друг начин марката или да използва знака като марка, например за предлагане на пазара на стоки или услуги с тази марка.
В – По втория преюдициален въпрос
66.
Тъй като вторият преюдициален въпрос е поставен изрично само в случай че на първия преюдициален въпрос е отговорено утвърдително, не се налага да се дава отговор на втория въпрос.
VII – Заключение
67.
Предвид изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Cour d’appel de Bruxelles преюдициални въпроси по следния начин:
В случай, при който съответното предходно право е право относно марка, терминът „лицензополучатели на предходни права“, съдържащ се в член 12, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 874/2004 на Комисията от 28 април 2004 година относно определяне на правила на обществената политика за въвеждането и функциите на .eu домейн от най-високо ниво и принципите, които ръководят регистрирането, трябва да се тълкува в смисъл, че той не включва лице, упълномощено от притежателя на марката единствено да регистрира от свое име, но за сметка на лицензодателя име на домейн, което е идентично или подобно на марката, без обаче да има право да използва по друг начин марката или да използва знака като марка, например за предлагане на пазара на стоки или услуги с тази марка.
(
1
)	Език на оригиналния текст на заключението: немски.
Език на производството: френски.
(
2
)	ОВ L 113, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 240.
(
3
)	ОВ L 162, стр. 40; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 45, стр. 71.
(
4
)	ОВ L 40, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 92.
(
5
)	ОВ L 11, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 146.
(
6
)	„eЕвропа — Информационно общество за всички“: Съобщение относно инициатива на Комисията за извънредния Европейски съвет в Лисабон на 23—24 март 2000 г. (COM(1999) 687 окончателен).
(
7
)	Относно поетапното регистриране вж. по-подробно Bettinger, T. New European Top-Level Domain .eu. — In: Domain Name Law and Practice. Oxford, 2005, 44; Muñoz, R. L’enregistrement d’un nom de domaine „.eu“. Journaux des tribunaux. — Droit européen, 6/2005, No 120, р. 161 sq.
(
8
)	Решение от 27 февруари 2003 г. по дело Adolf Truley (C-373/00, Recueil, стр. I-1931, точка 35) и Решение от 19 септември 2000 г. по дело Linster (С‑287/98, Recueil, стр. I 6917, точка 43).
(
9
)	Решение от 24 юни 1993 г. по дело Dr. Tretter (C 90/92, Recueil, стр. I-3569, точка 11).
(
10
)	От 1 януари 1971 г. в държавите от Бенелюкс правото на марките за индивидуални и колективни марки за стоки е уредено в единния Закон за марките на Бенелюкс. Според него една марка може да има действие само на цялата територия на Бенелюкс; правото не може да бъде разделено на териториален принцип. По този начин общото право на марките на Бенелюкс е заменило до голяма степен съществуващите преди това самостоятелни национални законодателства (вж. за това Evrard, J./Péters, P. La Défense de la Marque dans le Benelux, 2.Ed., Brüssel, 2000, р. 8, 17; Verkade, F. Angleichung des nationalen Markenrechts in der EWG: Benelux-Staaten. — Gewerblicher Rechtsschutz und Urheberrecht Internationaler Teil, 1992 г., р. 92).
(
11
)	Вж. заключението ми от 27 януари 2009 г. по дело Falco Privatstiftung и Rabitsch (C‑533/07, Решение от 23 април 2009 г., Сборник, стр. I‑3327, точка 50).
(
12
)	Така в областта на авторското право съображение 30 от Директива 2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество (ОВ L 167, стр. 10; Специално издание на български език, глава 17, том 1, стр. 230) определя, че правата, посочени в директивата, могат да бъдат прехвърлени, преотстъпени или да бъдат предмет на договорни лицензии, без да се накърнява съответното национално законодателство в областта на авторското право и сродните му права. В областта на правото на марките член 22, параграф 1 от Регламент № 40/94 предвижда, че марка на Общността може да бъде обект на лицензия за всички или за някои от стоките или услугите, за които тя е регистрирана и за част или за цялата Общност. Регламентът за общностния патент в бъдеще също ще съдържа разпоредби за договорните лицензии; така в член 19 от предложението за Регламент на Съвета за патент на Общността (COM[2000] 412 окончателен) е предвидено, че патентът на Общността може да бъде изцяло или отчасти предмет на лицензии за цялата или за една част от Общността и че лицензията може да е изключителна или неизключителна.
(
13
)	Вж. Vögele, A./Borstell, T./Engler, G. Handbuch der Verrechnungspreise. 3.Ed., München, 2011, 352, които посочват, че за сключването на лицензионни договори принципно важи свободата на договаряне, така че страните по договора могат да договорят определени ограничения на съдържанието на лицензията, които могат да бъдат от териториален, времеви, предметен или персонален характер.
(
14
)	Решение от 23 април 2009 г. по дело Falco Privatstiftung и Rabitsch (C-533/07, Сборник, стр. I-3327, точка 31).
(
15
)	Пак там, точка 32.
(
16
)	Вж. Stumpf, H./Groß, M. Der Lizenzvertrag. 8. Aufl., Frankfurt am Main, 2005, 13, р. 36; Ubertazzi, B. IP‑Lizenzverträge und die EG-Zuständigkeitsverordnung. — Gewerblicher Rechtsschutz und Urheberrecht Internationaler Teil, 2010, р. 115.
(
17
)	Вж. по-подробно McGuire, M.‑R. Der Gerichtsstand des Erfüllungsorts nach Art. 5 Nr. 1 EuGVO bei Lizenzverträgen — Anmerkung zur Entscheidung EuGH Rs. C‑533/07 — Falco Privatstiftung und Thomas Rabitsch/Gisela Weller-Lindhorst. — Zeitschrift für Gemeinschaftsprivatrecht, 2010, р. 99.
(
18
)	ОВ L 78, стр. 1.
(
19
)	Европейска комисия, Меморандум относно създаването на марка на ЕИО, SEC(76) 2462 окончателен.
(
20
)	Насоки за производството пред Службата за хармонизация във вътрешния пазар (марки, дизайни и модели), част Е, глава 5: Лицензии (вж. http://oami.europa.eu/ows/rw/resource/documents/CTM/guidelines/licences_de.pdf) [не са достъпни на български език].
(
21
)	ОВ L 195, стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 2, стр. 56.
(
22
)	ОВ L 123, стр. 11; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 235.
(
23
)	ОВ L 213, стр. 13; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 23, стр. 268.
(
24
)	Вж. Pahlow, L. Lizenz und Lizenzvertrag im Recht des Geistigen Eigentums. Tübingen, 2006, р. 182, който насочва към различните мнения в правната теория относно природата на лицензията. Докато някои говорят за просто „разрешаване“, при други става дума по-скоро за „право на използване“. Според мнението на автора трябва да се стъпи на „най-малкия общ знаменател“ и при лицензиите да се говори най-общо за „оправомощаване за използване“. Подобно при Miguel Asensio, P. A. Jurisprudencia española y comunitaria de Derecho internacional privado. — Revista española de Derecho Internacional, 2009, р. 201, който счита за твърде тясно разбирането за лицензионния договор като прост отказ от упражняването на право по смисъла на Решение по делото Privatstiftung и Rabitsch, тъй като в много договорни уредби случаят не е такъв. Освен това например испанското патентно право предвижда, че лицензодателят трябва да гарантира на лицензополучателя възможността за използване. Въпреки това авторът не счита използваната от Съда в горепосоченото решение дефиниция за погрешна, тъй като тя е обусловена от обстоятелствата на конкретния случай. Gouga, A. Die Übertragung und Lizenzierung der Marke nach griechischem und deutschem Recht unter Berücksichtigung des europäischen Markenrechts. München, 1996, р. 230, правилно посочва, че според днешното правно разбиране природата на правото върху марка се състои както в негативни правомощия за защита, така и в позитивни правомощия за използване, така че е правно допустимо, лицензията за марката да се разбира в смисъл на позитивно право на използване. Bühling, J. Die Markenlizenz im Rechtsverkehr. — Gewerblicher Rechtsschutz und Urheberrecht Internationaler Teil, 2010, р. 196 посочва, че лицензиите за права върху индустриална собственост редовно се описват като правото за използване на индустриалната собственост в обхват, който иначе попада в рамките на правото на забрана или използване от страна на притежателя на правото на закрила. В този смисъл също Martiny, Münchener Kommentar zum BGB. 5. Auflage, 2010, точка 222; Stimmel, U. Die Beurteilung von Lizenzverträgen unter der Rom I‑Verordnung. — Gewerblicher Rechtsschutz und Urheberrecht Internationaler Teil, 2010, р. 782; Vögele, A./Borstell, T./Engler, G. Op.cit. (бележка под линия 13), точка 351.
(
25
)	Вж. Gouga, A. Op_cit. (бележка под линия 24), р. 190, според чието мнение понятието за лицензия обхваща всяко предоставено от лицензодателя на лицензополучателя правомощие да упражнява правото върху индустриална собственост или неговите предходни фази по същия начин, дори и в различен обхват, като притежателя на правото.
(
26
)	В този смисъл Pfaff, D./Nagel, S. Lizenzverträge. 3. Aufl., 2010, 7, съгласно които според днешното разбиране лицензионните договори се отличават с това, че притежателят на защитена по абсолютен начин правна позиция (напр. притежател на патент) дава разрешение на друго лице да използва и остойностява закриляните изобретения или методи.
(
27
)	Вж. Stumpf, H./Groß, M. Op.cit. (бележка под линия 16), 117, р. 95.
(
28
)	Вж. Bühling, J. Op.cit. (бележка под линия 24), р. 199, който насочва към обвързването на лицензията с целта. Според това мнение лицензията трябва да гарантира функциите на марката, но същевременно трябва да подсили и самата марка и да увеличи нейната стойност за лицензодателя.
(
29
)	Вж. във връзка с лицензионните договори в технологичния сектор Brinker, I. EU-Kommentar (hrsg. von Jürgen Schwarze). 2. Auflage, Baden-Baden, 2009, член 81 ДЕО, точка 96, стр. 911, който обяснява, че сключването на лицензионни договори е важен инструмент, който значително улеснява и ускорява пускането на пазара на продукти в рамките на общия пазар. Този, който е разработил определена технология и не е в състояние да използва същата в пълен обем и да произвежда продукти, често се решава да даде лицензия на трети предприятия, на които се определя определена лицензионна територия, на която лицензополучателите действат изключително и продават продуктите, произведени на базата на съответната технология. Лицензодатели и лицензополучатели, но и обществото като цяло, печелят от разпространяването на технологията въз основа на лицензионния договор.
(
30
)	Вж. Pahlow, L. Op.cit. (бележка под линия 24), стр. 218.
(
31
)	Op.cit., р. 225.
(
32
)	Вж. Pahlow, L. Op.cit. (бележка под линия 24), стр. 187, който обяснява, че конкретният договор на страните, както и законовите разпоредби могат да дадат данни за съдържанието на лицензията.
(
33
)	Вж. Vögele, A./Borstell, T./Engler, G. Op.cit. (бележка под линия 13), точка 362, според чието мнение при диференциране на лицензионните договори с оглед на лицензираните нематериални икономически блага не е решаващо наименованието на договорите. Както от правна, така и от данъчна гледна точка много по-решаващо е кои нематериални икономически блага действително се използват на базата на договора.
(
34
)	Вж. Решение от 23 май 1978 г. по дело Hoffmann-La Roche/Centrafarm (102/77, Recueil, стр. 1139, точка 7), Решение от 10 октомври 1978 г. по дело Centrafarm/American Home Products Corporation (3/78, Recueil, стр. 1823, точка 11 и 14) и Решение от 17 октомври 1990 г., HAG (C-10/89, Recueil, стр. I-3711, точка 14). Вж. относно функцията на марката във връзка с произхода Wollmann, H. EU- und EG-Vertrag (hrsg. von Heinz Mayer), член 81 ДЕО, точка 156, р. 53).
(
35
)	Вж. Решение от 12 ноември 2002 г. по дело Arsenal Football Club (C-206/01, Recueil, стр. I-10273, точки 47 и 48).
(
36
)	Вж. Решение от 18 юни 2009 г. по дело L’Oréal и др. (C-487/07, Сборник, стр. I-5185, точка 58).
(
37
)	Вж. Решение от 23 март 2010 г. по дело Google France и Google (C-236/08-C-238/08, Сборник, стр. I-2417, точка 77).
(
38
)	В този смисъл вж. Bühling, J. Op.cit. (бележка под линия 24), р. 199. Вж. Sakulin, W. Trademark protection and freedom of expression. Alphen aan den Rijn, 2011, р. 51, който отдава голямо значение на обстоятелството, че в Решение по дело L’Oréal и в Решение по дело Google Съдът в крайна сметка разглежда като заслужаващи закрила и другите функции на марката. Във връзка с това трябва да се припомни, че генералният адвокат Ruiz-Jarabo Colomer още в заключението си от 13 юни 2002 г. по дело Arsenal Football Club (посочено по-горе в бележка под линия 35, точка 47) се е произнесъл в подкрепа на тезата, че другите функции на марката заслужават закрила.
(
39
)	Вж. Pahlow, L. Op.cit. (бележка под линия 24), р. 236.
(
40
)	Вж. Решение по дело Falco Privatstiftung и Rabitsch (посочено по-горе в бележка под линия 14, точка 29).
(
41
)	Пак там, точка 41.
(
42
)	Вж. моето заключение по дело Falco Privatstiftung и Rabitsch (посочено по-горе в бележка под линия 11, точка 57).
(
43
)	Клауза 4.2. от договора гласи: „Лицензополучателят фактурира услугите си на лицензодателя“ („Licensee will charge Licensor for its services“).
(
44
)	Вж. Scheunemann, K. Die .eu Domain. — Registrierung und Streitbeilegung. Münster, 2008, р. 115.
(
45
)	В някои държави (Аржентина, Австрия, Белгия, Китай, Дания, Финландия, Нидерландия, Полша, Русия, Швейцария, Швеция, Обединеното кралство) имената на домейните се регистрират по собствените за страната ccTLD, без да съществуват каквито и да е предпоставки или условия във връзка с мястото. Съгласно тази практика всеки, независимо от неговото гражданство, местожителство или седалище, може да регистрира име на домейн. Единственото ограничение е във връзка със забраната за смятаните за противоречащи на добрите нрави имена на домейни, които или са изключени от регистрация, или могат да бъдат заличени впоследствие.
Мнозинството от националните регистри използват полурестриктивна система. Съгласно тази система няма нужда да се представят документи, които доказват, че регистрирана марка съответства на име на домейн. Все пак кръгът на лицата, които имат право да подават заявка, е ограничен до тези лица, които могат да покажат локално присъствие или териториална свързаност със страната на ccTLD. При тези изисквания има някои разлики в подробностите. В някои държави се изисква както гражданство, така и местожителство в съответната държава, в други се изисква доказателство за установяване, съответно за търговска дейност в страната (България, Канада, Чешката република, Япония, Унгария, Малта, Норвегия, Сингапур, САЩ) или в Европейския съюз (Италия) или поне посочването на установен агент в съответната страна (Германия, Люксембург).
Други национални регистри позволяват регистрация едва когато молителят има териториална връзка със страната или установяване в съответната страна и допълнително може да удостовери с документи, че е притежател на право на закрила, което отговаря на името на домейна (Австралия). В други държави името на домейна трябва да се среща в по-тясно определени категории от права върху марки и имена и в допълнение молителят трябва да има действителна връзка със страната (Ирландия). В други държави рестриктивните изисквания важат само за директна регистрация под ccTLD, докато регистрацията под домейни от най-високо ниво подлежат на по-малко строги или на никакви изисквания (Индия, Хонконг, Испания). Вж. по този въпрос Bettinger, T. Registration requirements and dispute resolution. — In: Domain Name Law and Practice. Oxford, 2005, р. 44.
(
46
)	Вж. Kipping, D. Das Recht der .eu‑Domains. München, 2008, р. 4, 11.
(
47
)	Вж. точка 30 от писменото становище на Комисията.