62023TJ1103
A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (kibővített nyolcadik tanács)
2025. július 2. (
*1
)
„Európai uniós védjegy – Megszűnés megállapítása iránti eljárás – Az Európai Uniót megjelölő nemzetközi lajstromozás – TESTAROSSA szóvédjegy – A védjegy tényleges használata – A 207/2009/EK rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja (jelenleg az (EU) 2017/1001 rendelet 58. cikke (1) bekezdésének a) pontja) – Harmadik felek általi használat – A használat jellege – A védjegyjogosult hallgatólagos engedélye – A tényleges használat igazolása – Használt autók – Alkatrészek és tartozékok”
A T‑1103/23. sz. ügyben,
a Ferrari SpA (székhelye: Modena [Olaszország], képviselik: K. Muraro, G. Russo és C. Comolli Acquaviva ügyvédek)
felperes
az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) (képviseli: E. Markakis, meghatalmazotti minőségben)
alperes ellen,
a másik fél az EUIPO fellebbezési tanácsa előtti eljárásban, beavatkozó fél a Törvényszék előtti eljárásban:
Kurt Hesse (lakóhelye: Nürnberg [Németország], képviseli: M. Krogmann ügyvéd),
A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített nyolcadik tanács),
tagjai: A. Kornezov elnök (előadó), G. De Baere, D. Petrlík, Kecsmár K. és S. Kingston bírák,
hivatalvezető: G. Mitrev tanácsos,
tekintettel az eljárás írásbeli szakaszára,
a 2024. december 12‑i tárgyalást követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az EUMSZ 263. cikken alapuló keresetével a felperes Ferrari SpA az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) ötödik fellebbezési tanácsa 2023. augusztus 29‑én hozott, 2023. szeptember 28‑án kijavított határozatának (R 334/2017‑5. és R 343/2017‑5. sz. egyesített ügyek) (a továbbiakban: megtámadott határozat) hatályon kívül helyezését kéri.
A jogvita előzményei
2
Az Európai Uniót megjelölő, 2006. október 17‑i nemzetközi lajstromozás iránti kérelemmel (nemzetközi védjegybejelentés), amely az EUIPO‑hoz 2007. február 8‑án érkezett, a Ferrari SpA a TESTAROSSA szóvédjegy Unión belüli oltalmát igényelte.
3
A nemzetközi lajstromozás – többek között – a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, 1957. június 15‑i, később felülvizsgált és módosított Nizzai Megállapodás szerinti 12. osztályba tartozó, alábbi leírásnak megfelelő áruk tekintetében történt: „Járművek; szárazföldi, légi vagy vízi közlekedési eszközök; motoros szárazföldi járművek; személygépjárművek; szerkezeti és cserealkatrészek, ezek elemei és tartozékai, amelyek mindegyike ebbe az osztályba tartozik; fékek, motorok, gumiabroncsok az ezen osztályba tartozó szárazföldi gépjárművekhez; kerékpárok, motorkerékpárok, kisteherautók és teherautók”.
4
A nemzetközi lajstromozást a Közösségi Védjegyértesítő2007. február 8‑i számában hirdették meg, és a védjegyet 2007. december 12‑én jegyezték be a közösségi védjegylajstromba.
5
2015. szeptember 7‑én a beavatkozó fél, Kurt Hesse a nemzetközi védjegy oltalma megszűnésének megállapítása iránti kérelmet nyújtott be a fenti 3. pontban említett áruk tekintetében, az európai uniós védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet módosított változata 51. cikkének (1) bekezdésével (jelenleg az európai uniós védjegyről szóló, 2017. június 14‑i (EU) 2017/1001 európai parlamenti és tanácsi rendelet [HL 2017. L 154., 1. o.] 58. cikke (1) bekezdésének a) pontja) együttesen értelmezett 158. cikkének (2) bekezdése (jelenleg a 2017/1001 rendelet 198. cikkének (2) bekezdése) alapján.
6
2016. december 16‑i határozatával a törlési osztály részben helyt adott e kérelemnek, és megállapította a vitatott védjegy oltalmának megszűnését a „járművek; szárazföldi, légi vagy vízi közlekedési eszközök; motoros szárazföldi járművek; szerkezeti és cserealkatrészek, ezek elemei és tartozékai, amelyek mindegyike ebbe az osztályba tartozik; fékek, motorok, gumiabroncsok az ezen osztályba tartozó szárazföldi gépjárművekhez; kerékpárok, motorkerékpárok, kisteherautók és teherautók” tekintetében, 2016. december 16‑i hatállyal. A „személygépjárművekre” vonatkozóan viszont elutasította a megszűnés megállapítása iránti kérelmet.
7
2017. február 13‑án a beavatkozó fél fellebbezést nyújtott be a törlési osztály határozata ellen, amelyben annak részleges hatályon kívül helyezését kérte, mégpedig abban a részében, amelyben az említett osztály elutasította a vitatott védjegy oltalmának a „személygépjárművek” tekintetében történő megszűnése megállapítása iránti kérelmet.
8
2017. február 14‑én a felperes szintén fellebbezést nyújtott be a törlési osztály határozata ellen, amelyben annak részleges hatályon kívül helyezését kérte, mégpedig abban a részében, amelyben az említett osztály megállapította a vitatott védjegy oltalmának megszűnését a „szerkezeti és cserealkatrészek, ezek elemei és tartozékai (gépjárművekhez), amelyek mindegyike ebbe az osztályba tartozik; motorok” (a továbbiakban: „alkatrészek és tartozékok”) megnevezésű árukat illetően.
9
A megtámadott határozattal a fellebbezési tanács helyt adott a beavatkozó fél fellebbezésének, és elutasította a felperes fellebbezését. Így a felperesnek a vitatott védjegyhez fűződő jogai a fenti 3. pontban említett áruk egésze tekintetében megszűntek.
A felek kérelmei
10
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
–
változtassa meg a megtámadott határozatot annyiban, hogy a vitatott védjegy tényleges használatát a 12. osztályba tartozó „személygépjárművek”, valamint alkatrészek és tartozékok tekintetében igazolták;
–
az EUIPO‑t és a beavatkozó felet kötelezze a fellebbezési tanács előtti és a jelen eljárásban felmerült költségek viselésére.
11
A tárgyalás során a felperes a második kereseti kérelmétől elállt, amint az a tárgyalásról készült jegyzőkönyvben rögzítésre került.
12
Az EUIPO azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a keresetet;
–
a felperest kötelezze a költségek viselésére, amennyiben tárgyalás tartására kerül sor.
13
A beavatkozó fél azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a keresetet;
–
a felperest kötelezze a költségek viselésére;
A jogkérdésről
Az időbeli hatálynál fogva alkalmazandó anyagi és eljárási jog meghatározásáról
14
Tekintettel a szóban forgó megszűnés megállapítása iránti kérelem benyújtásának időpontjára, azaz 2015. szeptember 7‑re, amely az alkalmazandó anyagi jog meghatározása szempontjából meghatározó, a jelen ügy tényállására a 207/2009 rendelet és a közösségi védjegyről szóló 40/94/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló, 1995. december 13‑i 2868/95/EK bizottsági rendelet (HL 1995. L 303., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 189. o.) anyagi jogi rendelkezései irányadók (lásd ebben az értelemben: 2019. június 6‑iDeichmann kontra EUIPO ítélet, C‑223/18 P, nem tették közzé, EU:C:2019:471, 2. pont; 2019. július 3‑iViridis Pharmaceutical kontra EUIPO ítélet, C‑668/17 P, EU:C:2019:557, 3. pont).
15
E tekintetben a 207/2009 rendelet 55. cikke (1) bekezdésének rendelkezéseiből az következik, hogy a megszűnés esetleges megállapításának a megszűnés megállapítása iránti kérelem benyújtásának időpontjára visszaható hatálya van. Egyébiránt, mivel az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az eljárási szabályokat általában a hatálybalépésüktől kezdve kell alkalmazni (lásd: 2012. december 11‑iBizottság kontra Spanyolország ítélet, C‑610/10, EU:C:2012:781, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), a jogvitára a 2017/1001 rendelet eljárási rendelkezései az irányadók. Meg kell azonban jegyezni, hogy ami a vitatott védjegy tényleges használatának igazolását illeti, többek között a 2017/1001 rendelet kiegészítéséről és az (EU) 2017/1430 felhatalmazáson alapuló rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2018. március 5‑i (EU) 2018/625 felhatalmazáson alapuló bizottsági rendelet (HL 2018. L 104., 1. o.) 82. cikke (2) bekezdésének d), f) és i) pontja alapján, a jogvitára a 2868/95 rendelet rendelkezései irányadók (2021. március 24‑iNovomatic kontra EUIPO – adp Gauselmann [Power Stars] ítélet, T‑588/19, nem tették közzé, EU:T:2021:157, 20. pont).
16
Következésképpen a jelen ügyben az anyagi jogi szabályokat illetően a fellebbezési tanács által a megtámadott határozatban és a felek beadványaiban a 2017/1001 rendelet rendelkezéseire tett hivatkozásokat úgy kell érteni, mint amelyek a 207/2009 rendelet azonos tartalmú rendelkezéseire vonatkoznak.
Az ügy érdeméről
17
A felperes négy jogalapra hivatkozik, amelyek közül az elsőt lényegében az indokolási kötelezettség megsértésére alapítja, mivel szerinte a vitatott védjegy tényleges használatának értékelése során nem vették figyelembe az összes releváns tényezőt, a másodikat a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdése a) pontjának megsértésére, a harmadikat e rendelet 15. cikke (2) bekezdésének (jelenleg a 2017/1001 rendelet 18. cikkének (2) bekezdése) megsértésére, a negyediket pedig a vitatott védjegynek az alkatrészek és tartozékok tekintetében történő használatával kapcsolatos értékelési hibákra alapítja.
18
A 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében az EUIPO‑hoz benyújtott kérelem alapján az európai uniós védjegyoltalom megszűnését kell megállapítani, ha az említett védjegyet az Unióban – a jelen ügyben 2010. szeptember 7‑től 2015. szeptember 6‑ig terjedő – megszakítás nélküli ötéves időszakban (a továbbiakban: releváns időszak) a lajstrom szerinti árujegyzékben szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban nem használták ténylegesen, és a jogosult e használat elmaradását kellőképpen nem igazolja.
19
A 2868/95 rendelet 22. szabálya (3) bekezdésének megfelelően, amelyet ugyanezen rendelet 40. szabályának (5) bekezdése értelmében a megszűnés megállapítása iránti eljárásokban is alkalmazni kell, a használat igazolásának a korábbi védjegy használatának helyére, időtartamára, jelentőségére és jellegére kell vonatkoznia. E szabály (4) bekezdése szerint a bizonyítékoknak főszabály szerint az olyan igazoló iratok előterjesztésére kell korlátozódniuk, mint a csomagolóanyagok, címkék, árjegyzékek, katalógusok, számlák, fényképek, újsághirdetések, valamint a 207/2009 rendelet 78. cikke (1) bekezdésének f) pontjában említett írásbeli nyilatkozatok.
20
Ily módon, valamely védjegy akkor képezi tényleges használat tárgyát, ha alapvető funkciójának megfelelően használják, amely abban áll, hogy biztosítja azon áruk vagy szolgáltatások eredetének azonosíthatóságát, amelyekre vonatkozóan lajstromozták, abból a célból, hogy ezeknek az áruknak és szolgáltatásoknak piacot hozzon létre vagy tartson fenn, kivéve a szimbolikus jellegű használatot, amelynek egyetlen célja a védjegy által biztosított jogok fenntartása (lásd analógia útján: 2003. március 11‑iAnsul ítélet, C‑40/01, EU:C:2003:145, 43. pont). Ezenfelül a védjegy tényleges használatának követelménye megkívánja, hogy a védjegyet – úgy, ahogyan az a vonatkozó területen oltalom alatt áll – nyilvánosan és a külvilág felé használják (lásd: 2015. március 18‑iNaazneen Investments kontra OHIM – Energy Brands [SMART WATER] ítélet, T‑250/13, nem tették közzé, EU:T:2015:160, 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2023. január 11‑iHecht Pharma kontra EUIPO – Gufic BioSciences [Gufic] ítélet, T‑346/21, EU:T:2023:2, 22. pont, nem tették közzé, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
21
Egyébiránt valamely védjegy tényleges használatát nem lehet valószínűségek vagy feltételezések alapján igazolni, ehhez konkrét és objektív bizonyítékokra kell támaszkodni, amelyek igazolják az érintett piacon történő tényleges és elegendő használatot (lásd: 2009. szeptember 23‑iCohausz kontra OHIM – Izquierdo Faces [acopat] ítélet, T‑409/07, nem tették közzé, EU:T:2009:354, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
22
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a védjegyhasználat ténylegességének értékelése során figyelembe kell venni minden olyan tényt és körülményt, amely alapján megállapítható, hogy a védjegy kereskedelmi használata valós‑e; idesorolhatók különösen az érintett gazdasági szektorban igazoltnak tekintendő olyan használatok, amelyek célja az, hogy a védjeggyel ellátott áruk és szolgáltatások számára megteremtsék és fenntartsák a piaci részesedést, az áruk és szolgáltatások jellegét, a piac jellegzetességeit, valamint a védjegy használatának mértékét és gyakoriságát (lásd: 2015. március 8‑iSMART WATER ítélet, T‑250/13, nem tették közzé, EU:T:2015:160, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
23
Ezen elvek fényében kell megvizsgálni a felperes azon érveit, amelyekkel lényegében vitatja a fellebbezési tanácsnak a vitatott védjegynek egyrészt a 12. osztályba tartozó „személygépjárművek”, másrészt az ugyanezen osztályba tartozó alkatrészek és tartozékok tekintetében történő tényleges használata hiányára vonatkozó értékelését. Először tehát a második és a harmadik jogalapot együttesen, majd a negyedik jogalapot, végül pedig adott esetben az első jogalapot kell megvizsgálni.
A vitatott védjegy személygépjárművek tekintetében történő tényleges használatának igazolására vonatkozó, második és harmadik jogalapról
24
A megtámadott határozatban a fellebbezési tanács először is rámutatott arra, hogy a felperes a releváns időszakban a vitatott védjeggyel egyetlen új személygépjárművet sem gyártott vagy forgalmazott, és saját maga nem értékesített TESTAROSSA márkájú használt autókat sem. Ezt követően a TESTAROSSA márkájú használt autók harmadik felek általi értékesítését illetően a fellebbezési tanács lényegében úgy ítélte meg, hogy e védjegy tényleges használatának igazolásához a védjegyjogosultnak bizonyítania kell, hogy az ilyen értékesítésekre az ő engedélyével került sor. Szerinte nincs olyan automatizmus, amely szerint minden olyan használtautó‑értékesítést, amelyről a védjegyjogosultnak tudomása van, a védjegynek az ő engedélyével történő tényleges használatának kell tekinteni, mivel az ilyen használt áruk viszonteladásához nem szükséges a védjegyjogosult hozzájárulása. E tekintetben a fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a 207/2009 rendelet 15. cikke értelmében hozzájárult volna a TESTAROSSA márkájú használt autók harmadik felek általi értékesítéséhez. Végül rámutatott arra, hogy az a tény, hogy a felperes olyan szolgáltatást nyújt, amely annak tanúsításából áll, hogy egy adott használt autó valódi Testarossa (a továbbiakban: tanúsítási szolgáltatás), nem releváns, mivel e szolgáltatást a Ferrari védjeggyel, nem pedig a vitatott védjeggyel nyújtották, így az nem bizonyítja ez utóbbi tényleges használatát.
25
A felperes vitatja ezeket a megállapításokat, és először is arra hivatkozik, hogy a TESTAROSSA márkájú használt autók szerződéses kereskedők általi értékesítése, amelyeket számlákkal támaszt alá, az ő hozzájárulásával történt. Álláspontja szerint az a tény, hogy e kereskedők TESTAROSSA márkájú használt autók értékesítését tanúsító számlákat nyújtottak be hozzá, implicit módon megerősíti, hogy a vitatott védjegyet az ő hozzájárulásával használták. Másodszor a felperes előadja, hogy díjazás ellenében tanúsítási szolgáltatást nyújt a viszonteladóknak. Így ez a szolgáltatás jövedelmet keletkeztet számára, és közvetlenül kapcsolódik a TESTAROSSA márkájú használt gépjárműveknek a márkakereskedők általi értékesítéséhez, mivel az ennek keretében kiállított tanúsítványok növelik az említett gépjárművek értékét, és megkönnyítik azok viszonteladását.
26
Először is, az EUIPO és a beavatkozó fél arra hivatkozik, hogy a felperes hozzájárulása nem vélelmezhető pusztán azért, mert nem tiltakozott a vitatott védjegy harmadik személyek általi használata ellen. A vitatott védjegyre kifejezetten vonatkozó használati engedély vagy a felperes e védjegy harmadik felek általi használatához való más hozzájárulásának hiánya szerinte a felperes passzivitását szemlélteti. Másodszor, az EUIPO szerint a felperes nem bizonyította, hogy aktív magatartást tanúsított volna a használt autók piacán, lehetővé téve számára, hogy megőrizze a szóban forgó áruk minőségének ellenőrzésére vonatkozó lehetőségét. A beavatkozó fél hozzáteszi, hogy a fellebbezési tanács helyesen állapította meg, hogy a tanúsítási szolgáltatás nem releváns, mivel azt a Ferrari védjegy alatt nyújtják.
27
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy – amint az a fenti 19. pontban megállapításra került – a használat igazolásának a korábbi védjegy használatának helyére, időtartamára, jelentőségére és jellegére kell vonatkoznia. A jelen ügyben, amint azt egyébként az EUIPO is megerősítette a tárgyaláson, a fellebbezési tanács a megtámadott határozatban a vitatott védjegy használata jellegének értékelésére szorítkozott. E körülmények között a jelen ügyben kizárólag ezt a szempontot terjesztették a Törvényszék elé vizsgálatra.
28
Azt is pontosítani kell, hogy a felek között nem vitatott, hogy a Testarossa típusú személygépjárművek gyártása 1984 és 1996 között történt, és ennek következtében a releváns időszakban a vitatott védjeggyel nem gyártottak és nem hoztak forgalomba új gépjárműveket.
29
Ugyanígy nem vitatott, amint azt a felperes és az EUIPO a tárgyaláson megerősítette, hogy a releváns időszakban a TESTAROSSA márkájú használt gépjárműveket nem maga a felperes, hanem harmadik felek, nevezetesen a felperes által jóváhagyott, Olaszországban, Németországban, Belgiumban, Franciaországban és Spanyolországban székhellyel rendelkező márkakereskedők vagy forgalmazók értékesítették.
30
Az ítélkezési gyakorlat szerint önmagában a védjeggyel jelölt használt áru viszonteladása nem jelenti azt, hogy e védjegy a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett „használat” tárgyát képezte. Az említett védjegyet ugyanis akkor használták, amikor azt a jogosultja az új áru első forgalomba hozatalakor azon elhelyezte. Mindazonáltal, ha a vitatott védjegy jogosultja e védjegyet ténylegesen használja, azon alapvető rendeltetésének megfelelően, hogy a használt áruk viszonteladása során biztosítsa a védjegy árujegyzékében szereplő áruk eredetének azonosíthatóságát, az ilyen használat a 207/2009 rendelet 51. cikkének (1) bekezdése értelmében véve az említett védjegy „tényleges használatának” minősülhet (lásd ebben az értelemben: 2020. október 22‑iFerrari ítélet, C‑720/18 és C‑721/18, EU:C:2020:854, 55. és 56. pont).
31
A 207/2009 rendelet védjegyoltalom kimerülésére vonatkozó 13. cikkének (1) bekezdése megerősíti ezt az értelmezést. E rendelkezésből ugyanis az következik, hogy a védjegyoltalom alapján a jogosult nem tilthatja meg a védjegy használatát olyan árukkal kapcsolatban, amelyeket e védjeggyel ellátva e jogosult hozott forgalomba, vagy amelyeket a kifejezett hozzájárulásával hoztak forgalomba az Unióban. Ebből következik, hogy valamely védjegy az e védjeggyel már forgalomba hozott áruk tekintetében használható. Az a tény, hogy a védjegyjogosult nem tilthatja meg harmadik személyek számára a védjegyének a védjegyével ellátott, már forgalomba hozott áruk tekintetében történő használatát, nem jelenti azt, hogy saját maga ne használhatná azt ilyen áruk vonatkozásában (lásd ebben az értelemben: 2020. október 22‑iFerrari ítélet, C‑720/18 és C‑721/18, EU:C:2020:854, 58. és 59. pont).
32
E tekintetben a 207/2009 rendelet 15. cikkének (2) bekezdése értelmében a védjegynek a jogosult engedélyével történő használatát a jogosult részéről történő használatnak kell tekinteni. Ennélfogva, amint arra a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 76. pontjában helyesen rámutatott, a fenti 31. pontban szereplő következtetés a védjegynek a jogosult engedélyével történő, harmadik felek általi használatára is vonatkozik, amit végeredményben a felek nem vitatnak. Következésképpen a védjegyjogosult továbbra is bizonyíthatja, hogy a védjegyet az ő engedélyével harmadik felek az e védjeggyel értékesített használt áruk tekintetében ténylegesen használták.
33
Egyébként a védjegyjogosultra hárul annak bizonyítása, hogy valóban hozzájárult e védjegy harmadik fél általi használatához (lásd ebben az értelemben: 2006. május 11‑iSunrider kontra OHIM ítélet, C‑416/04 P, EU:C:2006:310, 44. pont).
34
A jelen ügyben nem vitatott, hogy a felperes nem terjesztett elő olyan bizonyítékokat – például használati engedélyt –, amelyek bizonyítanák, hogy kifejezetten hozzájárult volna a vitatott védjegy harmadik felek általi, releváns időszakban történt használatához. Ezzel szemben azt állítja, hogy az általa benyújtott bizonyítékok alkalmasak annak bizonyítására, hogy az ilyen használatra az ő hallgatólagos engedélyével került sor.
35
E tekintetben az ítélkezési gyakorlat szerint a védjegyjogosult engedélye kifejezett vagy hallgatólagos is lehet. A jogosult hozzájárulását ugyanis oly módon kell kifejezni, hogy az egyértelműen tükrözze a védjegyhez fűződő kizárólagos jogáról való lemondásra irányuló szándékot. Az ilyen szándék rendszerint az engedély megadásának kifejezett kinyilvánításával valósul meg. Mindazonáltal nem zárható ki, hogy bizonyos esetekben hallgatólagosan is következhet olyan körülményekből vagy tényezőkből, amelyek a szóban forgó védjegy harmadik fél általi használatát megelőzően, azzal egyidejűleg vagy azt követően merültek fel, és amelyek szintén egyértelműen arra utalnak, hogy a jogosult lemondott a jogáról (lásd: 2011. január 13‑iPark kontra OHIM – Energy Brands [PINE TREE] ítélet, T‑28/09, nem tették közzé, EU:T:2011:7, 61. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2023. január 11‑iHecht Pharma kontra EUIPO – Gufic BioSciences [Gufic] ítélet, T‑293/21, nem tették közzé, EU:T:2022:345, 71. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
36
Meg kell tehát vizsgálni, hogy a jogosult ilyen hallgatólagos engedélye a vitatott védjegy harmadik fél általi használatát megelőző, azzal egyidejű vagy azt követő körülményekből és tényezőkből ered‑e.
37
E tekintetben az ítélkezési gyakorlat szerint, ha a megszűnés megállapítása iránti eljárás tárgyát képező védjegy jogosultja e védjegy harmadik fél általi használatára hivatkozik a 207/2009 rendelet 15. cikkének (1) bekezdése értelmében vett tényleges használat igazolása érdekében, e jogosult implicit módon azt állítja, hogy e használatra az ő engedélyével került sor (2004. július 8‑iSunrider kontra OHIM – Espadafor Caba [VITAFRUIT] ítélet, T‑203/02, EU:T:2004:225, 24. pont).
38
Mindazonáltal az EUIPO‑hoz hasonlóan pontosítani kell, hogy valamely védjegy használt áruk tekintetében történő használatának sajátos összefüggésében az ilyen hallgatólagos engedély nem vezethető le pusztán abból a tényből, hogy a jogosultnak tudomása volt a védjegy harmadik fél általi használatáról, és azt nem ellenezte. A jogosult engedélye ugyanis jogilag nem szükséges ahhoz, hogy valamely harmadik fél használt áruk vonatkozásában használja a védjegyet. Ahhoz, hogy az ilyen hallgatólagos engedély megléte e sajátos összefüggésben megállapítható legyen, az is szükséges, hogy a jogosult be legyen vonva a védjegy harmadik felek általi használatába.
39
Az ilyen hallgatólagos engedélyek meglétére utaló releváns körülményeket és elemeket – amint azt egyébként az EUIPO a tárgyaláson jelezte – többek között az érintett gazdasági ágazatban igazoltnak tekintett olyan használatok fényében kell megvizsgálni, amelyek célja az, hogy a védjeggyel védett áruk számára megteremtsék vagy fenntartsák a piaci részesedést, illetve a piac jellegzetességeinek fényében (lásd ebben az értelemben, analógia útján: 2015. március 18‑iSMART WATER ítélet, T‑250/13, nem tették közzé, EU:T:2015:160, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
40
A jelen ügyben először is a felperes benyújtotta a TESTAROSSA márkájú használt gépjárművek értékesítésére vonatkozóan az általa jóváhagyott kereskedők által kiállított számlákat, amelyek a következő megnevezéseket tartalmazzák: „Ferrari Vertragshändler” (Ferrari márkakereskedés), „Ferrari und Ferrari Classiche Vetragspartner” (a Ferrari és a Ferrari Classiche szerződéses partnere), „Offizieller Ferrari und Maserati Vetragshändler” (hivatalos Ferrari és Maserati márkakereskedés) vagy „engedéllyel rendelkező forgalmazó és szerviz”.
41
Ebből következik, hogy a vitatott védjegy felperes által hivatkozott használata nem egy akármilyen, vele semmilyen kapcsolatban nem álló harmadik fél általi használat, hanem olyan márkakereskedők és szerződéses forgalmazók általi használat, amelyekkel a felperes gazdasági és szerződéses kapcsolatban áll, ami a jelen ügyben nem vitatott.
42
E tekintetben a Törvényszéknek korábban már volt alkalma kimondani, hogy valamely gyártó cég védjegyének a hozzá gazdaságilag kapcsolódó forgalmazó társaság általi használata elismerhető e védjegynek a jogosult engedélyével történő használataként, és így azt a 207/2009 rendelet 15. cikke (2) bekezdésének megfelelően a jogosult részéről történő használatnak lehet tekinteni (lásd ebben az értelemben: 2011. február 17‑iJ & F Participações kontra OHIM – Plusfood Wrexham [Friboi] ítélet, T‑324/09, nem tették közzé, EU:T:2011:47, 32. pont; 2019. március 5‑iMeblo Trade kontra EUIPO – Energy Brands [PINE MEBLO] ítélet, T‑263/18, nem tették közzé, EU:T:2019:134, 80. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2023. január 11‑iHecht Pharma kontra EUIPO – Izquierdo Faces [acopat] ítélet, T‑194/23, nem tették közzé, EU:T:2024:696, 102. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
43
E megfontolások mutatis mutandis alkalmazandók abban az esetben is, ha egy gyártó cég olyan védjegyét, mint a vitatott védjegy, az e védjegy jogosultja által felhatalmazott forgalmazó társaság használja, amennyiben az ilyen engedély kapcsolatot teremt e két társaság között, ami ellenkező utalás hiányában azt feltételezi, hogy a védjegyjogosult – akár hallgatólagosan is – engedélyezte az említett szerződéses márkakereskedő vagy forgalmazó számára, hogy védjegyeit a piacon folytatott gazdasági tevékenységei keretében használja.
44
Ezt az értékelést a jelen ügyben megerősítik az érintett gazdasági ágazatban igazoltnak tekintett használatok és az érintett piac jellemzői. A gépjárművek piacán ugyanis bevett szokás, hogy az autókat gyakran egyszerre forgalmazzák egy olyan védjeggyel, amely azok gyártóját jelöli, mint amilyen a jelen esetben a Ferrari szóvédjegy vagy a felperes ágaskodó lovat ábrázoló ábrás védjegye, valamint a modell típusát jelölő második védjeggyel, mint például a vitatott védjegy, mivel a két védjegy szorosan kapcsolódik egymáshoz. Így az ezen ágazatban igazoltnak tekintett használatok szerint a Ferrari által engedélyezett forgalmazót vagy márkakereskedőt úgy kell tekinteni, mint aki jogosult e gyártó összes gépjárműmodelljének forgalmazására. Ezenkívül a használt gépjárművek ágazatában igazoltnak tekintett használatoknak megfelelően különbséget kell tenni a használt járműveknek az e gépjárművek gyártójával semmilyen kapcsolatban nem álló, független harmadik felek általi értékesítések, valamint az említett gyártó által felhatalmazott márkakereskedők vagy forgalmazók általi értékesítések között. Ez még inkább igaz akkor, ha – mint a jelen ügyben is – oldtimer, luxus vagy felső kategóriás használt autókról van szó, amelyeket a gyűjtők különös becsben tartanak és nagyra értékelnek. Köztudott ugyanis, hogy e sajátos piacon az a tény, hogy egy ilyen gépjárművet a védjegyjogosult által jóváhagyott kereskedő vagy forgalmazó értékesít, alkalmas arra, hogy jelezze e gépjármű kereskedelmi származását, és biztosítsa az ügyfeleket arról, hogy annak karbantartása, valamint adott esetben az alkatrészek és tartozékok cseréje a gépjármű kereskedelmi származására való kihatás nélkül történt.
45
Ennélfogva, a fellebbezési tanáccsal ellentétben azt kell megállapítani, hogy a TESTAROSSA márkájú használt gépjárműnek a vitatott védjegy jogosultja által felhatalmazott márkakereskedő vagy forgalmazó általi értékesítése arra utaló valószínűsítő körülménynek minősül, hogy arra ez utóbbi engedélyével került sor, még ha csak hallgatólagosan is.
46
Másodszor, a felperes a fenti 24. és 25. pontban említett tanúsítási szolgáltatás keretében saját maga által kiállított, olaszországi, svájci, hollandiai és egyesült királysági ügyfeleknek címzett számlákat is benyújtott.
47
Az ítélkezési gyakorlat szerint valamely, a bizonyos áruk vonatkozásában lajstromozott valamely védjegynek a jogosultja által olyan szolgáltatások tekintetében történő tényleges használata, amelyek közvetlenül kapcsolódnak a már forgalomba hozott árukhoz, és amelyek ezen áruk ügyfélköre szükségleteinek kielégítését célozzák, e védjegynek a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett „tényleges használatának” minősülhet (lásd ebben az értelemben: 2020. október 22‑iFerrari ítélet, C‑720/18 és C‑721/18, EU:C:2020:854, 62. pont).
48
Mindazonáltal az ilyen használat feltételezi a vitatott védjegy tényleges használatát a szóban forgó szolgáltatások nyújtása során. E védjegy használatának hiányában ugyanis nyilvánvalóan nem lehet szó e védjegynek a 207/2009 irányelv 51. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „tényleges használatáról” (lásd ebben az értelemben: 2020. október 22‑iFerrari ítélet, C‑720/18 és C‑721/18, EU:C:2020:854, 63. pont).
49
A jelen ügyben az ügyiratokból és különösen a számlák tartalmából kitűnik, hogy a tanúsítási szolgáltatás célja a TESTAROSSA márkájú használt gépjárművek eredetiségének igazolása (olaszul „certificazione autenticita vettura Testarossa”). Amint azt a felperes a tárgyaláson kifejtette, az ilyen „eredetiségigazolás”, amelyet többek között a TESTAROSSA márkájú használt gépjárművek értékesítése keretében az engedéllyel rendelkező márkakereskedői rendelkezésére bocsát, díjazás ellenében és a szükséges ellenőrzéseket követően igazolja, hogy a szóban forgó gépjármű eredeti Testarossa‑modell.
50
A felperes benyújtott egy „műszaki adatlap” megnevezésű iratot is, amely példa egy TESTAROSSA védjeggyel ellátott használt gépjármű eredetiségigazolása iránti kérelemre. Ebből következik, hogy az eredetiségigazolás megszerzéséhez a kérelmezőnek pontos információkat kell szolgáltatnia a gépjármű egyes fő alkatrészeinek, így a motornak, a sebességváltónak, az üzemanyagtartálynak vagy az üzemanyagszivattyúnak az eredetéről, valamint azok esetleges cseréjének történetéről, amelyet a gépjárműről és alkatrészeiről készült fényképek támasztanak alá.
51
A felperes ezenkívül a Törvényszék írásbeli kérdésére adott válaszában, valamint a tárgyaláson kifejtette, hogy az ilyen igazolások fontos szerepet játszanak a TESTAROSSA márkájú használt gépjárművek értékesítésében, mivel biztosítják a vásárlókat az ilyen gépjármű kereskedelmi származása felől, és növelik a gépjármű értékét egy ilyen igazolással nem rendelkező használt gépjárműhöz képest.
52
Ebből következik, hogy a tanúsítási szolgáltatás közvetlenül kapcsolódik a TESTAROSSA védjeggyel ellátott használt gépjárműveknek a márkakereskedők általi értékesítéséhez, és e gépjárművek vevőköre szükségleteinek kielégítésére irányul, így az ilyen használat a fenti 47. pontban felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően e védjegy 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett „tényleges használatának” minősülhet.
53
Ami a fellebbezési tanács által hivatkozott azon tényt illeti, hogy az említett igazolási szolgáltatást nem a vitatott védjegy alatt, hanem a Ferrari védjegy alatt nyújtják, elegendő megállapítani, hogy a vitatott védjegy szintén egyértelműen látható és azonosítható módon szerepel e számláknak a tárgyában.
54
Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az európai uniós védjegyre vonatkozóan nem létezik olyan szabály, amely arra kötelezné a jogosultat, hogy védjegyének elszigetelt módon, minden más védjegytől vagy megjelöléstől függetlenül történő használatát bizonyítsa. Ennélfogva lehetséges, hogy két vagy több védjegy együttes és önálló használat tárgyát képezi, a gyártó cég nevével együtt vagy anélkül. Ily módon egy másik védjegynek a vitatott védjeggyel való együttes használata önmagában nem sértheti az e másik védjegy által az érintett áruk tekintetében betöltött azonosító funkciót (lásd: 2022. június 8‑iApple kontra EUIPO – Swatch [THINK DIFFERENT] ítélet, T‑26/21–T‑28/21, nem tették közzé, EU:T:2022:350, 87. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ezenkívül a védjegy tényleges használatának feltétele akkor is teljesülhet, ha a védjegyet egy másik védjeggyel együtt használják, amennyiben az első védjegyet továbbra is a szóban forgó áru származásának jelöléseként észlelik (lásd: 2020. szeptember 23‑iCEDC International kontra EUIPO – Underberg [Egy üvegben elhelyezett fűszál formája] ítélet, T‑796/16, EU:T:2020:439, 142. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
55
A jelen ügyben, amint az a fenti 44. pontban megállapításra került, köztudott, hogy a gépjárműveket gyakran egyszerre forgalmazzák a gyártójukat jelölő védjeggyel és a modelljüket jelölő második védjeggyel, így a Ferrari védjegynek és a vitatott védjegynek a tanúsítási szolgáltatásra vonatkozó számlákon történő egyidejű használata, amely a Ferrari autók konkrét modelljét jelöli, megfelel a szóban forgó piaci szokásoknak.
56
Következésképpen a fellebbezési tanács tévesen utasította el a TESTAROSSA márkájú használt gépjárművek tanúsítására vonatkozó bizonyítékokat mint irrelevánsakat.
57
E következtetést nem ingathatja meg az EUIPO azon érve, amely szerint a felperes a releváns időszakban passzív maradt, mivel a fenti, és különösen a tanúsítási szolgáltatásra vonatkozó megállapításokból az következik, hogy a felperes részt vett a TESTAROSSA védjeggyel ellátott használt gépjárműveknek a márkakereskedői és felhatalmazott forgalmazói által végzett egyes értékesítéseiben, és az e szolgáltatás révén szerzett bevételekből gazdasági előnye származott.
58
Egyébiránt, mivel a felperes a vitatott védjegynek az Unióban a releváns időszakban fennálló jóhírnevére hivatkozik, emlékeztetni kell arra, hogy a használatnak a vitatott védjegy jogosultját terhelő bizonyítása nem hozható fel vagy könnyíthető meg azzal az indokkal, hogy e védjegy a releváns időszakban jóhírnévnek örvendett az Unióban (2016. április 8‑iFrinsa del Noroeste kontra EUIPO – Frisa Frigorífico Rio Doce [FRISA] ítélet, T‑638/14, nem tették közzé, EU:T:2016:199, 35. pont), e bizonyítékot tehát a jóhírnévtől függetlenül kell előterjeszteni.
59
Mindazonáltal nem zárható ki, hogy – a körülményektől függően, mint a jelen ügyben is – a vitatott védjegy jóhírneve a fenti 22. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében olyan elemnek minősülhet, amely alkalmas arra, hogy eligazítást nyújtson az érintett gazdasági ágazatban igazoltnak tekintett azon használatokról, amelyek arra irányulnak, hogy a védjeggyel jelölt áruk számára piaci részesedést teremtsenek vagy tartsanak fenn. Különösen, amint az a fenti 44. pontban megállapításra került, az a tény, hogy egy különösen jóhírű gépjárművet a védjegyjogosult által felhatalmazott márkakereskedő vagy forgalmazó értékesít, alkalmas arra, hogy biztosítsa az ügyfeleket afelől, hogy annak karbantartása, valamint adott esetben az alkatrészek és tartozékok cseréje a gépjármű kereskedelmi származására való kihatás nélkül történt.
60
A fenti megfontolások összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács értékelési hibát követett el, amikor azt állapította meg, hogy a felperes nem bizonyította, hogy hallgatólagosan engedélyezte a vitatott védjegy harmadik felek általi használatát a 12. osztályba tartozó „személygépjárművek” vonatkozásában.
61
Következésképpen a második és a harmadik jogalapnak helyt kell adni.
A vitatott védjegy alkatrészek és tartozékok tekintetében történő tényleges használatának igazolására vonatkozó, negyedik jogalapról
62
A megtámadott határozatban a fellebbezési tanács mint elfogadhatatlanokat elutasította a fellebbezés keretében a felperes által első alkalommal hozzá benyújtott, a vitatott védjegynek a 12. osztályba tartozó alkatrészek és tartozékok tekintetében történő használatára vonatkozó bizonyítékokat, még azelőtt, hogy azokat érdemben kizárta a vizsgálatból. Ezzel szemben a beavatkozó fél által benyújtott fellebbezés keretében érdemben vizsgálta ugyanezeket a bizonyítékokat, anélkül, hogy azok elfogadhatóságáról határozott volna. E vizsgálatot követően úgy ítélte meg, hogy az említett bizonyítékok nem teszik lehetővé a vitatott védjegy tényleges használatának igazolását az alkatrészek és tartozékok tekintetében.
63
Meg kell vizsgálni a megtámadott határozatnak az első alkalommal a fellebbezési tanácshoz benyújtott bizonyítékok elfogadhatóságára vonatkozó indokolását, majd a felperes érdemi érveit.
– A megtámadott határozat indokolásáról
64
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az indokolás hiánya vagy elégtelensége az EUMSZ 263. cikk értelmében vett lényeges eljárási szabályok megsértését jelenti, és olyan imperatív jogalapot képez, amelyet az uniós bíróság hivatalból figyelembe vehet, sőt köteles figyelembe venni (2009. december 2‑iBizottság kontra Írország és társai ítélet, C‑89/08 P, EU:C:2009:742, 34. pont; 2023. március 9‑iLes Mousquetaires és ITM Entreprises kontra Bizottság ítélet, C‑682/20 P, EU:C:2023:170, 39. pont). E tekintetben hozzá kell tenni, hogy a kontradiktórius eljárás elve a védelemhez való jog részét képezi, és minden olyan eljárásra alkalmazandó, amely valamely uniós intézmény olyan határozatához vezethet, amely érzékenyen érinti valamely személy érdekeit (2009. december 2‑iBizottság kontra Írország és társai ítélet, C‑89/08 P, EU:C:2009:742, 50. pont). Ennélfogva magának az eljáró bíró(ság)nak is tiszteletben kell tartania a kontradiktórius eljárás elvét, különösen akkor, ha hivatalból felhozott indok alapján bírálja el a jogvitát (2009. december 2‑iBizottság kontra Írország és társai ítélet, C‑89/08 P, EU:C:2009:742, 54. pont).
65
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 207/2009 rendelet 76. cikkének (2) bekezdése szerint az EUIPO figyelmen kívül hagyhatja azokat a tényeket vagy bizonyítékokat, amelyeket a felek nem a kellő időben terjesztettek elő.
66
A 207/2009 rendelet 76. cikke (2) bekezdésének szövegéből következik, hogy főszabály szerint és eltérő rendelkezés hiányában a tények és bizonyítékok felek általi előterjesztése továbbra is lehetséges azon határidők lejárta után is, amelyekhez a 207/2009 rendelet értelmében ezen előterjesztés kötve van, és semmi sem tiltja, hogy az EUIPO az ilyen, késedelmesen előterjesztett tényeket és bizonyítékokat figyelembe vegye (2007. március 13‑iOHIM kontra Kaul ítélet, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, 42. pont; 2018. január 24‑iEUIPO kontra European Food ítélet, C‑634/16 P, EU:C:2018:30, 55. pont).
67
Annak pontosításával ugyanis, hogy az EUIPO ilyen esetben figyelmen kívül „hagyhatja” az ilyen bizonyítékokat, a 207/2009 rendelet 76. cikkének (2) bekezdése széles mérlegelési jogkörrel ruházza fel az EUIPO‑t, hogy – határozatát e tekintetben indokolva – eldönthesse, hogy azokat figyelembe kell‑e venni, vagy sem (2007. március 13‑iOHIM kontra Kaul ítélet, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, 43. pont; 2018. február 28‑imobile.de kontra EUIPO ítélet, C‑418/16 P, EU:C:2018:128, 49. pont).
68
E mérlegelési jogkör gyakorlását illetően emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint az ilyen figyelembevétel különösen akkor igazolható, ha az EUIPO úgy ítéli meg, hogy egyrészt a késedelmesen előterjesztett bizonyítékok első ránézésre tényleges jelentőséggel bírhatnak, másrészt pedig az eljárás azon szakasza, amelyben e késedelmes előterjesztésre sor kerül, és az azt övező körülmények nem zárják ki azok figyelembevételét (lásd ebben az értelemben: 2007. március 13‑iOHIM kontra Kaul ítélet, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, 44. pont; 2018. február 28‑imobile.de kontra EUIPO ítélet, C‑418/16 P, EU:C:2018:128, 63. pont; 2018. október 4‑iBlackmore kontra EUIPO – Paice [DEEP PURPLE] ítélet, T‑344/16, nem tették közzé, EU:T:2018:648, 54. pont).
69
A jelen ügyben először is, amint arra a fenti 62. pontban emlékeztettünk, a fellebbezési tanács a felperes által benyújtott fellebbezés vizsgálata keretében megállapította, hogy a felperes által első alkalommal hozzá benyújtott, alkatrészekre és tartozékokra vonatkozó bizonyítékok elfogadhatatlanok, mivel azokat késedelmesen nyújtották be. E célból a megtámadott határozat 168. és 169. pontjában a fellebbezési tanács mindössze annak jelzésére szorítkozott, hogy a törlési osztály elé terjesztett bizonyítékok nem voltak „kielégítőek”, és hogy „figyelemmel [azok] csekély bizonyító erejére […], a mérlegelési jogkörrel nem [lehetett] élni a [felperes] javára”.
70
Ez az indokolás nem teszi lehetővé az arról való megbizonyosodást, hogy a fellebbezési tanács a fenti 68. pontban felidézett ítélkezési gyakorlatban kialakított szempontok alapján vizsgálta‑e meg e bizonyítékok elfogadhatóságát. Különösen nem teszi lehetővé annak ellenőrzését, hogy a fellebbezési tanács megvizsgálta‑e, hogy e bizonyítékok első ránézésre tényleges jelentőséggel bírhatnak‑e a hozzá benyújtott fellebbezés elbírálása szempontjából, és hogy az eljárás azon szakasza, amelyben e késedelmes előterjesztésre sor került, valamint az említett előterjesztést övező körülmények azok figyelembevétele ellen szólnak‑e. E tekintetben önmagában az az állítás, amely szerint a törlési osztály elé terjesztett bizonyítékok „nem voltak kielégítőek”, nem minősül kellő indokolásnak, mivel nem hoz fel olyan elemet, amely lehetővé tenné annak megértését, hogy az ítélkezési gyakorlat által megállapított szempontok, amelyek lehetővé teszik a késedelmesen előterjesztett bizonyítékok fellebbezési tanácsok általi figyelembevételét, miért ne teljesülnének a jelen ügyben.
71
A tárgyaláson azzal kapcsolatban feltett kérdésre, hogy a megtámadott határozat indokolása elégtelen volt‑e az első alkalommal a fellebbezési tanácshoz benyújtott bizonyítékok elfogadhatóságát illetően, az EUIPO lényegében kijelentette, hogy e szempontok elemzése nem volt szükséges, mivel ezeket a bizonyítékokat ezt követően a megtámadott határozat mindenesetre érdemben vizsgálta.
72
Mindazonáltal az a tény, hogy e bizonyítékokat mindenesetre érdemben megvizsgálták, nem orvosolja a megtámadott határozat indokolásának elégtelenségét e bizonyítékok elfogadhatatlanságát illetően, hanem inkább ezen elégtelenségnek a megtámadott határozat jogszerűségére gyakorolt következményeire vonatkozik, amelyeket az alábbiakban megvizsgálunk.
73
E körülmények között meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat indokolása elégtelen, amelyet a Törvényszéknek hivatalból figyelembe kell vennie.
74
Másodszor, amint az a fenti 62. pontban megállapításra került, meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács egyrészt a felperes által benyújtott fellebbezés keretében mint elfogadhatatlanokat elutasította az említett bizonyítékokat, másrészt pedig a beavatkozó fél által benyújtott fellebbezés keretében nem állapította meg ugyanezen bizonyítékok feltételezett elfogadhatatlanságát, és azokat közvetlenül érdemben vizsgálta.
75
Egy írásbeli kérdéssel a Törvényszék felhívta a feleket, hogy terjesszék elő észrevételeiket a megtámadott határozat indokolásának e tekintetben fennálló esetleges inkoherens jellegét illetően, arra az esetre, ha a Törvényszék e kérdés hivatalból történő felvetését fontosnak tartaná. E kérdésre válaszolva a felperes arra hivatkozott, hogy a megtámadott határozat indokolása e tekintetben ellentmondásos volt, aminek a megtámadott határozat hatályon kívül helyezését kell eredményeznie. Az EUIPO a maga részéről jelezte, hogy a fellebbezési tanács megközelítése nem volt ellentmondásos, mivel a szóban forgó bizonyítékokat mindkét fellebbezés keretében érdemben megvizsgálták és elutasították, így az indokolás szóban forgó ellentmondásossága nincs hatással a megtámadott határozat jogszerűségére. A beavatkozó fél hasonló érvelést terjesztett elő.
76
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat indokolása ellentmondásos, amelyet a Törvényszéknek hivatalból figyelembe kell vennie, mivel ugyanezen bizonyítékokat a felperes által benyújtott fellebbezés keretében elsődlegesen mint elfogadhatatlanokat kizárták, míg azokat ugyan hallgatólagosan, de szükségszerűen elfogadhatóknak tekintették a beavatkozó fél által benyújtott fellebbezés keretében.
77
Ami az EUIPO‑nak a fenti 75. pontban ismertetett érvét illeti, a fenti 72. pontban megállapítottakhoz hasonlóan meg kell állapítani, hogy az semmilyen kihatással nincs arra a tényre, hogy a megtámadott határozat indokolása ellentmondásos az első alkalommal a fellebbezési tanácshoz benyújtott bizonyítékok elfogadhatóságát illetően, és inkább ezen ellentmondásnak a megtámadott határozat jogszerűségére gyakorolt következményeire vonatkozik, amelyeket az alábbiakban megvizsgálunk.
78
A fentiekre tekintettel a Törvényszék nem tudja megállapítani, hogy a fellebbezési tanács, anélkül, hogy hibát vétett volna, elutasíthatta‑e a szóban forgó bizonyítékokat mint elfogadhatatlanokat. Amint ugyanis az a fenti 72. és 76. pontban megállapításra került, a megtámadott határozat indokolása egyrészt elégtelen, másrészt pedig ellentmondásos.
79
E körülmények között meg kell vizsgálni az EUIPO azon érvét, amely szerint az indokolás fent említett hibái nem befolyásolják a megtámadott határozat jogszerűségét, mivel a fellebbezési tanács mindenesetre érdemben elutasította az említett bizonyítékokat.
– Az ügy érdeméről
80
A megtámadott határozatban a fellebbezési tanács először is úgy ítélte meg, hogy a vitatott védjegyet nem a felperes, hanem független kereskedők használták alkatrészek és tartozékok tekintetében, és hogy a bizonyítékokból nem derül ki, hogy e használatra a felperes engedélyével került volna sor. Másodszor, rámutatott arra, hogy a vitatott védjegyet az említett áruk tekintetében, „leíró” jelleggel használták és nem azok kereskedelmi származásának jelölésére. A fellebbezési tanács szerint a felperes által előterjesztett bizonyítékok nem tettek különbséget a vitatott védjeggyel értékesített alkatrészek és tartozékok, illetve a Testarossa típusú járművekkel kompatibilis, utángyártott alkatrészek és tartozékok között. Harmadszor, ami a vitatott védjeggyel jelölt alkatrészeket és tartozékokat ábrázoló bizonyítékokat illeti, a fellebbezési tanács rámutatott arra, hogy olyan elszigetelt esetekről volt szó, amelyek nem voltak elegendőek a vitatott védjegy ezen alkatrészek és tartozékok tekintetében történő tényleges használatának igazolásához.
81
Egyrészt a felperes arra hivatkozik, hogy a fellebbezési tanács tévesen tagadta meg a vitatott védjegy tényleges használatának elismerését a alkatrészek és tartozékok tekintetében. E tekintetben a felperes azt rója fel az említett tanácsnak, hogy tévesen állapította meg, hogy az ezen alkatrészek és tartozékok értékesítésében részt vevő harmadik felek „független kereskedők”, és hogy a vitatott védjegy ilyen áruk tekintetében történő használata nem tekinthető úgy, mint amely igazolja a gépjárművek tényleges használatát, „az érték[ük] aránytalansága miatt”. A felperes azt is hangsúlyozza, hogy a fellebbezési tanács vizsgálata során nem vette figyelembe a tényleges használat értékelése szempontjából releváns szempontokat, azaz a szóban forgó áruk jellegét, a piac jellegzetességeit és a használat gyakoriságát. Ezenkívül a fellebbezési tanács hibát vétett a „tényleges használat” fogalmának értelmezése és a harmadik felek általi ilyen használat értékelése során, amikor – tévesen – azt állapította meg, hogy az előterjesztett bizonyítékok nem voltak elegendők annak bizonyítására, hogy a védjegy alapvető funkciója teljesült.
82
Másrészt a felperes előadja, hogy a fellebbezési tanács nem vette figyelembe azt az ítélkezési gyakorlatot, amely szerint valamely lajstromozott védjegynek az e védjeggyel jelölt áruk szerves részét képező alkatrészek tekintetében történő használata nemcsak maguk az alkatrészek, hanem az említett védjeggyel jelölt áruk tekintetében is tényleges használatnak minősülhet.
83
Az EUIPO és a beavatkozó fél vitatja a felperes érveit, és azt állítja, hogy a vitatott védjegynek az alkatrészek és tartozékok tekintetében történő tényleges használata nem nyert bizonyítást, és semmi esetre sem bizonyíthatja a „személygépjárművek” tekintetében történő használatot. Úgy vélik, hogy a 2020. október 22‑iFerrari ítélet (C‑720/18 és C‑721/18, EU:C:2020:854) nem teszi lehetővé annak automatikus megállapítását, hogy az alkatrészekkel kapcsolatos használat a személygépjárművek tekintetében történő tényleges használatnak minősül. A beavatkozó fél ragaszkodik ahhoz a tényhez, hogy az alkatrészek és tartozékok másodlagos áruk, amelyeket általában független viszonteladók értékesítenek, akik a védjegyet „leíró” jelleggel használják, anélkül, hogy közvetlen kapcsolatban állnának annak jogosultjával. Ezenfelül azt állítja, hogy a felperes nem terjesztett elő olyan licenciaszerződéseket, amelyek a vitatott védjegy alkatrészek és tartozékok tekintetében történő használatára vonatkoznának.
84
A jelen ügyben a felperes nem vitatja a fellebbezési tanács azon megállapítását, amely szerint a vitatott védjeggyel a releváns időszakban értékesített alkatrészek és tartozékok „főként” használt alkatrészek voltak.
85
Ezenkívül a felek között nem vitatott, hogy a vitatott védjegyet a felperes által hivatkozott alkatrészek és tartozékok tekintetében nem ő maga, hanem harmadik felek használták.
86
E tekintetben a felperes nem állítja, hogy kifejezetten hozzájárult volna az ilyen használathoz. Arra hivatkozik viszont, hogy az általa az EUIPO‑hoz benyújtott bizonyítékok együttesen alkalmasak annak bizonyítására, hogy hallgatólagosan hozzájárult az ilyen használathoz.
87
A tárgyaláson a felperes arra is hivatkozott, hogy az egyik márkakereskedője, nevezetesen a Maranello, aki a releváns időszakban a vitatott védjeggyel alkatrészeket és tartozékokat értékesített, valójában ugyanahhoz a cégcsoporthoz tartozott, mint ő. Mindazonáltal, mivel e körülmény nem derül ki az ügy irataiból, és azt semmilyen bizonyíték nem támasztotta alá, a Törvényszék azt nem veheti figyelembe.
88
Először is, a felpereshez hasonlóan és a fellebbezési tanács által megállapítottakkal ellentétben meg kell állapítani, hogy a vitatott védjegyet a releváns időszakban, amint az a felperes által benyújtott bizonyítékokból kitűnik, nem a felperessel semmilyen kapcsolatban nem álló független kereskedők, hanem márkakereskedők és szerződéses forgalmazók használták, amelyekkel a felperes gazdasági és szerződéses kapcsolatban állt.
89
A felperes által előterjesztett bizonyítékok között ugyanis több képernyőfotó és a Maranello internetes oldaláról származó kivonat is szerepel, amelyekből kitűnik, hogy e vállalkozás rendelkezik „a Ferrari személygépjárművekhez gyárilag 1995 előtt gyártott összes alkatrész világszintű forgalmazására vonatkozó kizárólagos jogokkal”, és hogy „Ferrari” alkatrészeket és tartozékokat értékesít, amelyeket „eredeti alkatrészekként” („genuine parts”) értékesít, amelyek megfelelnek a jóváhagyott szabványoknak, amelyek minőségét, biztonságosságát és megbízhatóságát ellenőrizték. A felperes a Maranello, valamint más szerződéses kereskedők által kiállított számlákat is benyújtott, amelyek ilyen alkatrészek és tartozékok Németországban, Svájcban és a Cseh Köztársaságban magánszemélyek részére történő értékesítését, illetve TESTAROSSA márkájú autók javítási szolgáltatásainak értékesítését tanúsítják.
90
Ezenkívül, amint az a fenti 49. és 50. pontban megállapításra került, a felperes többek között a márkakereskedőknek és a szerződéses forgalmazóknak kínálja a tanúsítási szolgáltatást, amelynek célja a TESTAROSSA márkájú használt gépjárművek eredetiségének igazolása, és amely magában foglalja a gépjármű fő alkatrészei kereskedelmi származásának ellenőrzését.
91
Ennélfogva a fenti 34–56. pontban kifejtettekhez hasonló indokok miatt hangsúlyozni kell, hogy a felperes bizonyította, hogy hallgatólagosan hozzájárult a vitatott védjegy harmadik felek általi használatához az alkatrészek és tartozékok tekintetében.
92
Másodszor, a fellebbezési tanács megállapította, hogy a felperes által benyújtott bizonyítékok a vitatott védjegynek az alkatrészek és tartozékok tekintetében „leíró” jelleggel való használatára utalnak, kizárólag annak jelzése céljából, hogy az ilyen áruk kompatibilisek a TESTAROSSA márkájú járművekkel.
93
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács nem vette kellőképpen figyelembe azt a tényt, hogy az alkatrészeknek és tartozékoknak a szerződéses márkakereskedők, különösen a Maranello általi értékesítése főként TESTAROSSA márkájú eredeti alkatrészekre („genuine parts”) vonatkozott, amint arra a felperes a fellebbezési tanács és a törlési osztály előtti eljárásban már hivatkozott, és amint az a fenti 89. pontból kitűnik. E tekintetben arra is rá kell mutatni, hogy egyes bizonyítékok, mint például a Maranello által kiállított számlák, számos utalást tartalmaznak kifejezetten a vitatott védjeggyel jelölt alkatrészekre és tartozékokra.
94
Mindenesetre a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 197. pontjában maga is elismerte, hogy egyes alkatrészek és tartozékok a vitatott védjeggyel voltak ellátva, ugyanakkor úgy vélte, hogy „elszigetelt esetekről” van szó. Mindazonáltal az a kérdés, hogy „elszigetelt esetekről” van‑e szó, a védjegy ilyen alkatrészek és tartozékok tekintetében történő használatának jelentőségére, nem pedig annak jellegére vonatkozik, és – amint arra a fenti 27. pontban emlékeztettünk – kizárólag ez a kérdés képezi a jelen jogvita tárgyát.
95
Ebből következik, hogy a fellebbezési tanácsnak a vitatott védjegy alkatrészek és tartozékok tekintetében történő használatára vonatkozó megállapításai hibában szenvednek.
96
Ráadásul a felpereshez hasonlóan rá kell mutatni arra, hogy a vitatott védjegynek az alkatrészek és tartozékok tekintetében történő használata szintén e védjegy „személygépjárművek” tekintetében történő használatának minősülhet, amit a fellebbezési tanács tévesen tagadott.
97
A Bíróság ugyanis korábban már kimondta, hogy valamely lajstromozott védjegynek a jogosultja által az e védjeggyel jelölt áruk szerves részét képező alkatrészek tekintetében történő használata nem csupán maguk az alkatrészek, hanem az említett védjeggyel jelölt áruk tekintetében is a 207/2009 irányelv 51. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „tényleges használatnak” minősülhet. E tekintetben közömbös, hogy az említett védjegy árujegyzékében nemcsak az egész áruk, hanem azok alkatrészei is szerepelnek (lásd ebben az értelemben: 2020. október 22‑iFerrari ítélet, C‑720/18 és C‑721/18, EU:C:2020:854, 35. pont).
98
Ennélfogva az áruk valamely kategóriája és az azok összetevőit képező alkatrészek valamely kategóriája tekintetében lajstromozott védjegyet úgy kell tekinteni, mint amely a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett „tényleges használat” tárgyát képezte az e kategóriába tartozó összes áru és az azokat alkotó alkatrészek tekintetében, ha az ilyen használat nem csak ezen áruk némelyike, mint például drága luxus‑sportautók tekintetében történt, vagy kizárólag az említett áruk némelyikét alkotó alkatrészek vagy tartozékok tekintetében, kivéve ha a releváns tényekből és bizonyítékokból az következik, hogy az a fogyasztó, aki ugyanazokat az árukat kívánja megszerezni, azokat azon árukategória önálló alkategóriájaként érzékeli, amelynek tekintetében az érintett védjegyet lajstromozták (lásd ebben az értelemben: 2020. október 22‑iFerrari ítélet, C‑720/18 és C‑721/18, EU:C:2020:854, 53. pont).
99
Ennélfogva a fellebbezési tanácsnak konkrétan kellett volna értékelnie, elsősorban azon árukra, illetve szolgáltatásokra tekintettel, amelyek tekintetében a védjegy jogosultja a védjegyének használatát bizonyította, hogy ezen áruk az érintett áruosztályba tartozó árukhoz vagy szolgáltatásokhoz képest önálló alkategóriát képeznek‑e, oly módon, hogy azon árukat vagy szolgáltatásokat, amelyek tekintetében a korábbi védjegy tényleges használatát igazolták, össze kell vetni az említett védjegy árujegyzékében szereplő áruk, illetve szolgáltatások kategóriájával (lásd ebben az értelemben: 2020. október 22‑iFerrari ítélet, C‑720/18 és C‑721/18, EU:C:2020:854, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
100
Márpedig a fellebbezési tanács a megtámadott határozatban nem végzett ilyen vizsgálatot. Nem állapította meg ugyanis, hogy ezen alkatrészek és tartozékok a gépjárművekhez képest önálló alkategóriát képeznek, így az előbbiek használatának bizonyítása az utóbbiak tekintetében nem releváns.
101
A fellebbezési tanács megelégedett annak megállapításával, hogy egyrészt az alkatrészek és tartozékok, valamint a személygépjárművek között gazdasági értéket illető aránytalanság áll fenn. Mindazonáltal a felpereshez hasonlóan rá kell mutatni arra, hogy a fellebbezési tanács az alkatrészek és tartozékok gazdasági értéke alapján nem vette figyelembe azt az állandó ítélkezési gyakorlatot, amely szerint, mivel a fogyasztó mindenekelőtt olyan árut vagy szolgáltatást keres, amely megfelelhet sajátos igényeinek, a szóban forgó áru vagy szolgáltatás célja vagy rendeltetése a döntését illetően alapvető jelleget ölt. Ennélfogva, mivel a cél vagy rendeltetés szempontját a fogyasztók minden vásárlást megelőzően alkalmazzák, az az áruk vagy a szolgáltatások alkategóriájának meghatározásakor elsődleges szempont (2007. február 13‑iMundipharma kontra OHIM – Altana Pharma [RESPICUR], T‑256/04, EU:T:2007:46, 29. pont; 2013. május 16‑iAleris kontra OHIM – Carefusion 303 [ALARIS], T‑353/12, nem tették közzé, EU:T:2013:257, 22. pont; 2024. január 24‑iAgus kontra EUIPO – Alpen Food Group [ROYAL MILK], T‑603/22, nem tették közzé, EU:T:2024:29, 32. pont).
102
Másrészt a fellebbezési tanács rámutatott arra, hogy az érintett közönség nem tekinti úgy, hogy az alkatrészek és tartozékok gyártója rendelkezne a gépjárművek gyártására vonatkozó műszaki kapacitásokkal, mivel köztudott, hogy a gépjárműgyártók nem maguk gyártják a járműveik alkatrészeinek és tartozékainak egészét. Mindazonáltal, bár igaz, hogy általában nem maguk a gépjárműgyártók gyártják az alkatrészek és tartozékok egészét, és fordítva, az ilyen alkatrészek és tartozékok gyártói nem szükségszerűen gyártanak gépjárműveket, ugyanígy köztudott, hogy az alkatrészek és a tartozékok egy bizonyos részét valóban maguk a gépjárműgyártók vagy licencia alapján harmadik felek gyártják. Következésképpen nem létezik olyan általános szabály, amely szerint az érintett közönség szükségszerűen úgy véli, hogy a gépjárművek az e gépjárművek alkatrészeit és tartozékait gyártó gyártóktól eltérő gyártóktól származnak.
103
A fentiekre tekintettel a megtámadott határozat értékelési hibákat is tartalmaz a vitatott védjegy gépjárművek tekintetében történő használatának bizonyítása szempontjából az alkatrészekre és tartozékokra vonatkozó bizonyítékok relevanciáját illetően. E hibák hozzáadódnak a fenti 60. pontban megállapított hibákhoz.
104
A fentiekből következően a negyedik jogalapnak helyt kell adni.
105
A fentiek egészére tekintettel, az EUIPO állításával ellentétben, az indokolás fenti 72. és 78. pontban megállapított hibái kihatással vannak a jogvita elbírálására. Mindebből ugyanis az következik, hogy a megtámadott határozat mind az alkatrészekre és tartozékokra vonatkozó bizonyítékok elfogadhatóságát illetően az indokolás hiánya, mind pedig az érdemi vizsgálatukra vonatkozó értékelési hibák miatt hibás, így azt e részében is hatályon kívül kell helyezni.
106
Következésképpen a megtámadott határozatot teljes egészében hatályon kívül kell helyezni, anélkül hogy az első jogalapot vizsgálni kellene.
A költségekről
107
A Törvényszék eljárási szabályzata 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel az EUIPO és a beavatkozó fél pervesztes lett, a felperes kérelmének megfelelően kötelezni kell őket a költségek viselésére.
108
Ezenkívül a felperes kérte, hogy a Törvényszék az EUIPO‑t és a beavatkozó felet kötelezze a fellebbezési tanács előtti eljárásban a felperes részéről felmerült költségek viselésére. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az eljárási szabályzat 190. cikkének (2) bekezdése értelmében a feleknél a fellebbezési tanács előtti eljárással kapcsolatban szükségszerűen felmerült költségeket megtérítendő költségeknek kell tekinteni. Következésképpen az EUIPO‑t és a beavatkozó felet kötelezni kell a felperes részéről a fellebbezési tanács előtti eljárással kapcsolatban szükségszerűen felmerült költségek viselésére is.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített nyolcadik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) ötödik fellebbezési tanácsának 2023. augusztus 29‑i határozatát (R 334/2017‑5. és R 343/2017‑5. sz. egyesített ügyek) hatályon kívül helyezi.
2)
Az EUIPO és Kurt Hesse a saját költségein felül viseli a Ferrari SpA részéről felmerült költségeket is, ideértve a fellebbezési tanács előtti eljárással kapcsolatban szükségszerűen felmerült költségeket is.
Kornezov
De Baere
Petrlík
Kecsmár
Kingston
Kihirdetve Luxembourgban, a 2025. július 2‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.