62023CJ0454
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
2025. február 27. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség – Menekültpolitika – Nemzetközi védelem – 2011/95/EU irányelv – Menekült jogállás – A 14. cikk (4) bekezdésének a) pontja és (5) bekezdése – A menekült jogállás visszavonása vagy megadásának megtagadása a fogadó tagállam biztonságát fenyegető veszély esetén – A kérelmezőnek a fogadó tagállam területére történő belépését megelőző magatartás és cselekmények – Megengedhetőség – Érvényesség – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 18. cikke – Az EUMSZ 78. cikk (1) bekezdése – A menekültek helyzetére vonatkozó egyezmény (»Genfi Egyezmény«)”
A C‑454/23. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias (nemzetközi védelemmel kapcsolatos ügyek elbírálására hatáskörrel rendelkező közigazgatási bíróság, Ciprus) a Bírósághoz 2023. július 18‑án érkezett, 2023. június 19‑i határozatával terjesztett elő a
Κ. Α. Μ.
és
a Ciprusi Köztársaság
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
tagjai: M. L. Arastey Sahún tanácselnök, D. Gratsias (előadó), E. Regan, J. Passer és B. Smulders bírák,
főtanácsnok: L. Medina,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
Κ. Α. Μ. képviseletében N. Charalambidou dikigoros,
–
a Ciprusi Köztársaság képviseletében F. Sotiriou és E. Symeonidou, meghatalmazotti minőségben,
–
a Németországi Szövetségi Köztársaság képviseletében J. Möller és R. Kanitz, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Parlament képviseletében I. Anagnostopoulou és R. van de Westelaken, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Unió Tanácsa képviseletében M. Balta, M. Moore és K. Pleśniak, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében T. Adamopoulos, A. Azéma, F. Blanc, J. Hottiaux és A. Katsimerou, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem egyrészt a harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült‑ vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i 2011/95/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 337., 9. o.; helyesbítések: HL 2017. L 167., 58. o.; HL 2019. L 19., 20. o.) 12. cikkének, 14. cikke (4) bekezdése a) pontjának, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 18. cikkének értelmezésére, másrészt e 14. cikk (4) bekezdése a) pontjának az EUMSZ 78. cikk (1) bekezdésének és a Charta 18. cikkének a fényében fennálló érvényességére vonatkozik.
2
E kérelmet a K. A. M. és az Ypiresia Asylou (menekültügyi szolgálat, Ciprus) által képviselt Ciprusi Köztársaság között annak tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, hogy e szolgálat elutasította K. A. M. menekült jogállás iránti kérelmét, azzal az indokkal, hogy veszélyt jelent e tagállam biztonságára.
Jogi háttér
A nemzetközi jog
3
A menekültek helyzetére vonatkozó, 1951. július 28‑án Genfben aláírt egyezmény (Recueil des traités des Nations unies [1954], 189. kötet, 150. o., 2545. sz.; kihirdette: az 1989. évi 15. tvr.) – amely egyezmény 1954. április 22‑én lépett hatályba, és amelyet kiegészített a menekültek helyzetére vonatkozó, 1967. január 31‑én New Yorkban aláírt, 1967. október 4‑én hatályba lépett jegyzőkönyv (a továbbiakban: Genfi Egyezmény) – „A »menekült« fogalmának meghatározása” címet viselő cikke F. pontjában a következőképpen rendelkezik:
„Az Egyezmény rendelkezései nem alkalmazhatók az olyan személyre, akiről alapos okkal feltételezhető, hogy:
a)
Béke elleni, háborús‑, vagy emberiség elleni, az ilyen bűncselekményekről rendelkező nemzetközi okmányokban meghatározott bűncselekményt követett el;
b)
A menedéket nyújtó országon kívül, az országba menekültként történő befogadását megelőzően súlyos, nem politikai bűncselekményt követett el;
c)
Az Egyesült Nemzetek céljaiba és elveibe ütköző cselekményekben bűnös.”
4
Az Egyezménynek „A kiutasítás vagy visszaküldés (»refoulement«) tilalma” címet viselő 33. cikke a következőket írja elő:
„1.   Egyetlen Szerződő Állam sem utasítja ki vagy küldi vissza (»refouler«) a menekültet azon ország területének határára, ahol élete vagy szabadsága faji, vallási okokból, nemzeti hovatartozása miatt, vagy abból az okból van veszélyeztetve, hogy bizonyos társadalmi csoporthoz tartozik, vagy bizonyos politikai véleményt vall.
2.   A jelen rendelkezésből folyó kedvezmény azonban nem illeti meg azt a menekültet, akiről alaposan feltehető, hogy veszélyezteti annak az országnak biztonságát, amelynek területén van, vagy aki mivel különösen súlyos bűncselekményért jogerősen elítélték, veszélyt jelent az illető ország lakosságára nézve.”
Az uniós jog
5
A 2011/95 irányelv (21), (31) és (37) preambulumbekezdése az alábbiakat mondja ki:
„(21)
A menekültjogállás elismerése deklaratív aktus.
[…]
(31)
Az Egyesült Nemzetek céljaival és alapelveivel ellentétes cselekményeket az Egyesült Nemzetek Alapokmányának preambuluma, valamint 1. és 2. cikke sorolja fel, valamint azokat belefoglalták a terrorizmus leküzdésére irányuló intézkedésekről szóló ENSZ‑határozatokba is, amelyek szerint: »a terrorcselekmények, illetve a terrorista módszerek és gyakorlatok ellentétesek az Egyesült Nemzetek céljaival és alapelveivel«, továbbá: »a terrorcselekmények tudatos finanszírozása és megtervezése, illetve az arra való felbujtás szintén ellentétes az Egyesült Nemzetek céljaival és alapelveivel«.
[…]
(37)
A nemzetbiztonság és a közrend fogalma magában foglalja azon eseteket is, amikor a harmadik ország állampolgára a nemzetközi terrorizmust támogató szervezethez tartozik, vagy ilyen szervezetet támogat.”
6
Ugyanezen irányelv „Fogalommeghatározások” címet viselő 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Ezen irányelv alkalmazásában az alábbi fogalommeghatározások alkalmazandók:
[…]
d)
»menekült«: harmadik ország olyan állampolgára, aki faji, illetőleg vallási okok, nemzeti hovatartozása, politikai meggyőződése avagy meghatározott társadalmi csoporthoz való tartozása miatti üldöztetéstől való megalapozott félelme miatt az állampolgársága szerinti országon kívül tartózkodik, és nem tudja, vagy az üldöztetéstől való félelmében nem kívánja annak az országnak a védelmét igénybe venni; vagy olyan hontalan személy, aki korábbi szokásos tartózkodási helyén kívül tartózkodva a fenti okoknál fogva nem tud, vagy az üldöztetéstől való félelmében nem akar oda visszatérni, és akire a 12. cikk nem vonatkozik;
[…]”
7
Az említett irányelvnek „A nemzetközi védelem iránti kérelem értékelése” című II. fejezete, amely az irányelv 4–8. cikkét tartalmazza, előírja a kérelmező nemzetközi védelem iránti igényének megállapítása szempontjából releváns tényezőket. Ugyanezen irányelvnek „A menekültkénti elismerés feltételei” című III. fejezete, amely az irányelv 9–12. cikkét tartalmazza, felsorolja a menekültnek minősülésre vonatkozó feltételeket.
8
Az említett irányelv „Kizáró okok” című 12. cikkének (2) bekezdése a következőket írja elő:
„A harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személy nem ismerhető el menekültként, amennyiben nyomós okkal feltételezhető, hogy az érintett személy:
a)
béke elleni, háborús, vagy emberiség elleni, az ilyen bűncselekményekről rendelkező nemzetközi okmányokban meghatározott bűncselekményt követett el;
b)
a menedéket nyújtó országon kívül, az országba menekültként történő befogadását – vagyis a menekültként való elismerésen alapuló tartózkodási engedély kiállításának időpontját – megelőzően súlyos, nem politikai bűncselekményt követett el; a különösen kegyetlen cselekmények akkor is súlyos, nem politikai bűncselekménynek minősíthetők, ha azokat állítólagos politikai célból követték el;
c)
az Egyesült Nemzetek – az ENSZ Alapokmányának preambulumában, illetve 1. és 2. cikkében meghatározott – céljaiba és elveibe ütköző cselekményekben bűnös.”
9
Ezen irányelvnek „A menekültként való elismerés” címet viselő 13. cikke értelmében:
„A tagállamok olyan harmadik országbeli állampolgárt vagy hontalan személyt ismernek el menekültként, aki megfelel a II. és III. fejezetben előírt feltételeknek.”
10
Ezen irányelvnek „A menekült jogállás visszavonása, megszüntetése, illetve megújításának megtagadása” című 14. cikke a (4)–(6) bekezdésében előírja:
„(4)   A tagállamok visszavonhatják, illetve megszüntethetik a menekült valamely kormányzati, közigazgatási, bírósági vagy kvázibírósági szerv által elismert jogállását, illetve megtagadhatják annak megújítását, amennyiben:
a)
alaposan feltehető, hogy veszélyt jelent a tartózkodási helye szerinti tagállam biztonságára;
b)
különösen súlyos bűncselekményért való jogerős elítéléséből fakadóan veszélyt jelent az érintett tagállam társadalmára.
(5)   A (4) bekezdésben említett esetekben a tagállamok határozhatnak úgy, hogy nem ismerik el a menekültjogállást, amennyiben még nem született arról határozat.
(6)   A (4) és (5) bekezdés hatálya alá tartozó személyeket megilletik a genfi egyezmény 3., 4., 16., 22., 31., 32., és 33. cikkében meghatározott vagy az azoknak megfelelő jogok, amennyiben e személyek az érintett tagállamban tartózkodnak.”
11
Az említett irányelvnek a „Visszaküldés elleni védelem” című 21. cikke kimondja:
„(1)   A tagállamok nemzetközi jogi kötelezettségeiknek megfelelően tiszteletben tartják a visszaküldés tilalmának elvét.
(2)   Amennyiben azt az (1) bekezdésben említett nemzetközi kötelezettségek nem tiltják, úgy a tagállamok – a menekültként való hivatalos elismerés tényétől függetlenül – visszaküldhetik a menekültet, ha:
a)
alaposan feltételezhető, hogy veszélyt jelent a tartózkodási helye szerinti tagállam biztonságára; vagy
b)
különösen súlyos bűncselekményért való jogerős elítéléséből fakadóan veszélyt jelent az érintett tagállam társadalmára.
(3)   A tagállamok visszavonhatják, illetve megszüntethetik a (2) bekezdés hatálya alá tartozó menekült tartózkodási engedélyét, illetve megtagadhatják annak megújítását vagy megadását.”
12
A 2011/95 irányelvnek a „Tartózkodási engedély” című 24. cikke az (1) bekezdésében a következőképpen szól:
„A tagállamok közvetlenül a nemzetközi védelem megadását követően és a 21. cikk (3) bekezdésének sérelme nélkül, legalább három évig érvényes és megújítható tartózkodási engedélyt állítanak ki a menekült jogállású személyek számára, kivéve ha ennek kényszerítő nemzetbiztonsági vagy közrendi okok ellentmondanak.”
A ciprusi jog
13
A Peri Prosfygon Nómos 2000 (a menekültekről szóló 2000. évi törvény) módosított változatának (EE, (I.) 6. melléklet, 3383. sz., 28.1.2000., 1. o.; a továbbiakban: menekültügyi törvény) „A kérelmező kizárása” című 5. cikke a következőképpen rendelkezik:
„1)   A kérelmező menekültként való elismerése kizárt:
[…]
c)
amennyiben nyomós okkal feltételezhető, hogy:
i)
béke elleni, háborús, vagy emberiség elleni, az ilyen bűncselekményekről rendelkező nemzetközi okmányokban meghatározott bűncselekményt követett el; vagy
ii)
egy másik országban a menekült jogállás elismerésén alapuló tartózkodási engedély kiállítását megelőzően súlyos, nem politikai bűncselekményt követett el; e pont alkalmazásában a súlyos, nem politikai bűncselekmény fogalma magában foglalja a különösen kegyetlen cselekményeket, még akkor is, ha azokat állítólagos politikai célból követték el; vagy
iii)
az Egyesült Nemzetek – az Egyesült Nemzetek Alapokmányának preambulumában, illetve 1. és 2. cikkében meghatározott – céljaiba és elveibe ütköző cselekményekben bűnös.
iv)
felbujtó az i–iii) pontban meghatározott bűncselekményeknek vagy cselekmények egyike tekintetében, vagy más módon részt vesz azokban.
[…]”
14
A menekültügyi törvény 6A. cikke előírja:
„1)   A menekültnek való minősítést vissza kell vonni, ha a [menekültügyi szolgálat] vezetője:
[…]
c)
úgy véli, hogy az érintett személy alapos okokból veszélyt jelent a Köztársaság biztonságára; vagy
d)
úgy véli, hogy az érintett személy veszélyt jelent a ciprusi társadalomra, mivel különösen súlyos bűncselekményért jogerősen elítélték.
1A)   Ha az (1) bekezdés c) és d) pontjában említett kategóriák valamelyikébe tartozó személy nyújtja be a kérelmet, a [menekültügyi szolgálat] vezetője határozattal elutasítja a menedékjog iránti kérelmet.
2)   Ha a [menekültügyi szolgálat] vezetője – miután analógia útján a 13. cikk szerinti, a kérelmek vizsgálatára irányuló rendes eljárást alkalmazva megvizsgálta az ügy iratait – megállapítja, hogy az (1) bekezdésben említett feltételek valamelyike teljesül, indokolással ellátott írásbeli határozattal visszavonja az érintett személy menekült minősítését, amelyben megjelöli az e határozat alapjául szolgáló ténybeli és jogi indokokat; arról is tájékoztatja az érintett személyt, hogy joga van fellebbezni e határozat ellen […]
[…]
5)   Az (1) bekezdés b) pontja vagy az (1A) bekezdés rendelkezéseinek hatálya alá tartozó személyeket mindaddig megilletik a [Genfi Egyezmény] 3., 4., 16., 22., 31., 32. és 33. cikkében előírt jogok, amíg a Köztársaság kormánya által ellenőrzött területeken tartózkodnak.”
15
A menekültügyi törvénynek „A nemzetközi védelemben részesülő személyek kiutasítása” című 29. cikke értelmében:
„1)   A [Tmima Archeiou Plithysmou kai Metanastefsis (menekültügyi szolgálat)] vezetője határozhat egy nemzetközi védelemben részesülő személy kiutasításáról, ha:
a)
ha nyomós okkal feltételezhető, hogy az érintett személy veszélyt jelent a Köztársaság biztonságára; […]
[…]
4)   Tilos a menekült […] olyan országba történő kiutasítását elrendelő határozatot hozni, ahol élete vagy szabadsága veszélyben lenne, vagy ahol az érintett személy neme, vallása, nemzeti hovatartozása, meghatározott közösséghez tartozása, politikai meggyőződése, illetve fegyveres konfliktus vagy ökológiai katasztrófa miatt kínzásnak, megalázó bánásmódnak vagy embertelen bánásmódnak vagy üldöztetésnek lenne kitéve.
[…]
6)   Az (1) bekezdés rendelkezéseinek hatálya alá tartozó személyeket mindaddig megilletik a [Genfi Egyezmény] 3., 4., 16., 22., 31., 32. és 33. cikkében előírt jogok, amíg a Köztársaság kormánya által ellenőrzött területeken tartózkodnak.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
16
Az alapeljárás felperese, K. A. M. marokkói állampolgár, aki 2018. december 29‑én jogellenesen lépett be a Ciprusi Köztársaság területére, 2019. január 10‑én nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be a menekültügyi szolgálathoz.
17
2019. január 28‑án a Grafeio Katapolemisis tis Tromokratias (terrorizmus elleni hivatal, Ciprus) bizalmas levelet küldött a menekültügyi szolgálatnak, amelyben azt állította, hogy az alapeljárás felperese veszélyt jelent.
18
Az alapeljárás felperesének tudomására hozott és a Bírósághoz benyújtott írásbeli észrevételeiben említett információk szerint e levélben először is az áll, hogy a Ciprusi Köztársaság hatóságai által megszerzett információk az érintettet terrorista csoport javára operatív tevékenységet végző személyként azonosították, másodszor, hogy ellentmondott önmagának többek között az ország területére való belépését megelőző utazásaival kapcsolatban, harmadszor pedig, hogy az alapeljárás felperese különböző bűncselekmények miatt ismert a belga, a spanyol és a francia rendőri hatóságok előtt, és azzal fenyegetett, hogy megtámadja Belgium marokkói nagykövetségét.
19
2019. április 16‑án a menekültügyi szolgálat közölte az alapeljárás felperesével a nemzetközi védelem iránti kérelmének elutasítását. E tekintetben e szolgálat „megállapította, hogy nyomós okkal feltételezhető, hogy ha [K. A. M.] visszatér Marokkóba, akkor ő mind az ország hatóságai, mind a társadalom által súlyos üldöztetésnek lesz kitéve” nézetei miatt, és ebből azt a következtetést vonta le, hogy „[K. A. M.] fent említett állításai alapján úgy tűnik, hogy vele szemben fennállnak azok a szubjektív és objektív elemek, amelyek alkalmasak annak bizonyítására, hogy elmenekült származási országából, és nem kíván oda visszatérni a 2000. évi és a 2018. évi menekültügyi törvény 3. cikkének (1) bekezdésében említett okok valamelyike miatti üldöztetéstől való megalapozott félelem miatt”. Mindazonáltal, megállapítva, hogy az illetékes hatóságok az érintettre olyan személyként hivatkoznak, mint aki veszélyt jelent a ciprusi társadalomra és a Ciprusi Köztársaság biztonságára, az említett szolgálat úgy ítélte meg, hogy teljesülnek a menekültügyi törvény 6A. cikke (1) bekezdésének c) pontjában és 6A. cikkének (1A) bekezdésében előírt feltételek, következésképpen megtagadta tőle a menekült jogállás elismerését.
20
Miután az alapeljárás felperese ugyanezen a napon közigazgatási jogorvoslati kérelmet nyújtott be e határozattal szemben az Anatheoritiki Archi Prosfygonhoz (menekültügyi fellebbviteli hatóság, Ciprus; a továbbiakban: fellebbviteli hatóság), e hatóság 2019. július 30‑án helybenhagyta az említett határozatot. Az említett határozathoz hasonló okokból ugyanis úgy ítélte meg, hogy „menekült jogállását a 2000. évi és a 2018. évi menekültügyi törvény 6A. cikke (1) bekezdésének c) pontja és 6A. cikkének (1A) bekezdése alapján vissza kell vonni”.
21
Az alapeljárás felperese 2019. október 14‑én keresetet indított a fellebbviteli hatóság 2019. július 30‑i határozatának megsemmisítése iránt a Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias (nemzetközi védelemmel foglalkozó közigazgatási bíróság, Ciprus), a kérdést előterjesztő bíróság előtt.
22
E kereset keretében az alapeljárás felperese lényegében azt állítja, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak előzetes döntéshozatal iránti kérelmet kell a Bíróság elé terjesztenie annak meghatározása érdekében, hogy a 2011/95 irányelv 14. cikke (4) bekezdésének a) pontja értelmezhető‑e úgy, hogy e rendelkezés lehetővé teszi a menekült jogállás visszavonását olyan múltbeli magatartás vagy a menekült által a védelmet nyújtó országba való belépését megelőzően és azon kívül állítólagosan elkövetett cselekmények miatt, amelyek nem szerepelnek a menekültként való elismerést kizáró okokat képező cselekmények között, és amelyek nem tartozhatnak a Genfi Egyezmény 33. cikkének hatálya alá sem, mint az érintett személynek a védelmet nyújtó országba való belépését megelőző múltbeli magatartások, és az e kérdésre adott igenlő válasz esetén az említett rendelkezés ilyen értelmezése kibővíti‑e azon esetek kimerítő felsorolását, amelyekben a menekült jogállás kizárása a Genfi Egyezmény alapján megengedett.
23
A Ciprusi Köztársaság a maga részéről vitatja a kérdést előterjesztő bíróság előtt az alapeljárás felperese által javasolt kérdéseknek az alapügy megoldása szempontjából fennálló relevanciáját, továbbá azt állítja, hogy a „veszélyt jelent a […] tagállam biztonságára” fogalmát a Bíróság már értelmezte, és hogy a nemzetbiztonsági kérdések a tagállamok kizárólagos hatáskörébe tartoznak.
24
A kérdést előterjesztő bíróság mindenekelőtt megjegyzi, hogy az alapeljárás felei között nem vitatott, hogy azok a cselekmények, amelyeken az alapeljárás felperese számára a menekült jogállás elismerésének megtagadása alapul, az alapeljárás felperesének a nemzeti területre való belépését megelőző múltbeli magatartásához vagy múltbeli cselekményeihez kapcsolódnak.
25
Ezt követően a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy bár a Bírósághoz már fordultak a jelen ügyben felvetettekhez hasonló kérdésekkel, a Bíróság ez utóbbiakra még nem válaszolt külön.
26
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság egyrészt megjegyzi, hogy a 2019. május 14‑iM és társai (Menekült jogállás visszavonása) ítélet (C‑391/16, C‑77/17 és C‑78/17, EU:C:2019:403) alapjául szolgáló ügyben azzal a kérdéssel fordultak a Bírósághoz, hogy a 2011/95 irányelv rendelkezései, különösen a 14. cikk (4)–(6) bekezdése, amelyek lehetővé teszik a tagállamok számára, hogy visszavonják vagy megtagadják a menekült jogállást, olyan visszavonási vagy kizáró kikötésnek minősülnek‑e, amely nem szerepel a Genfi Egyezményben, és e rendelkezések érvényesek‑e a Charta és az EUM‑Szerződés azon szabályaira tekintettel, amelyek értelmében az Európai Unió menekültügyi politikájának összhangban kell lennie a Genfi Egyezménnyel.
27
Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy ebben az ítéletben a Bíróság megállapította, hogy e rendelkezések érvényesek, és különösen azt hangsúlyozta, hogy a menekült jogállás visszavonása vagy e jogállás megadásának megtagadása nem jár azzal a hatással, hogy az a személy, aki származási országában megalapozottan fél az üldöztetéstől, többé nem minősül a Genfi Egyezmény értelmében vett menekültnek vagy hogy elveszíti azokat a jogokat, amelyeket a Genfi Egyezmény e minőséghez kapcsol, különbséget téve ezáltal a Genfi Egyezmény értelmében vett „menekült” fogalma és a 2011/95 irányelvben meghatározott „menekült jogállás” fogalma között.
28
Másrészt a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a 2010. november 9‑iB és D ítélet (C‑57/09 és C‑101/09, EU:C:2010:661) 100–105. pontjában a Bíróság megállapította, hogy a 2011/95 irányelv által átdolgozott, a harmadik országok állampolgárainak, illetve a hontalan személyeknek menekültként vagy a más okból nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésének feltételeiről [helyesen: feltételeire] és az e státuszok tartalmára vonatkozó minimumszabályokról szóló, 2004. április 29‑i 2004/83/EK tanácsi irányelv (HL 2004. L 304., 12. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 7. kötet, 96. o.) 12. cikke (2) bekezdésének b) és c) pontjában foglalt kizáró okok célja a múltban elkövetett cselekmények szankcionálására irányul, pontosította ugyanakkor, hogy minden olyan tényleges veszély, amelyet a menekült esetlegesen jelent az érintett tagállam számára, nem e rendelkezés keretében, hanem ezen irányelv 14. cikke (4) bekezdésének a) pontja vagy 21. cikkének (2) bekezdése keretében vehető figyelembe.
29
E körülmények között határozott úgy a Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias (nemzetközi védelemmel foglalkozó közigazgatási bíróság) hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Az [EUMSZ 78. cikk (1) bekezdésében és a menekültek jogállására vonatkozó Genfi Egyezményben,] valamint a [Charta] 18. cikkében foglalt, menedékjogra vonatkozó rendelkezések tükrében úgy értelmezhetők‑e a [2011/95] irányelv 14. cikke (4) bekezdésének a) pontjában foglalt rendelkezések – amelyek előírják, hogy a menekültjogállás visszavonható, ha alaposan feltehető, hogy a menekült veszélyt jelent a védelmet nyújtó tagállam biztonságára –, hogy azok lehetővé teszik a menekültjogállás visszavonását a menekült által a védelmet nyújtó országba való beutazását megelőzően, annak területén kívül elkövetett olyan múltbeli cselekmények vagy állítólagosan elkövetett cselekmények miatt, amelyek a [Genfi Egyezmény] – a valamely személy menekültjogállásból való kizárhatóságának okait tételesen meghatározó, a menekültek jogállására vonatkozó 1. cikke F. pontjának és a 2011/95 irányelv kizárásra vonatkozó 12. cikkének rendelkezései tükrében – nem minősülnek olyan magatartásnak, amelyek miatt valamely személy nem ismerhető el menekültként?
2)
Az [első kérdésre] adandó igenlő válasz esetén: összeegyeztethető‑e [a 2011/95 irányelv] ily módon értelmezett 14. cikk[e] (4) bekezdésének a) pontja a [Charta] 18. cikkével és az EUMSZ 78. cikk (1) bekezdésével, amelyek többek között úgy rendelkeznek, hogy a másodlagos [uniós] jognak meg kell felelnie a [Genfi Egyezménynek], amelynek az 1. cikke [F. pontjában] szereplő kizárási záradéka tételes meghatározást tartalmaz, és azt szigorúan kell értelmezni?
3)
A [2011/95] irányelv 14. cikke (4) bekezdése a) pontjának alkalmazásával összefüggésben hogyan értelmezendő a »veszélyt jelent a […] tagállam biztonságára« fogalom e fogalomnak a [Genfi Egyezmény] 33. cikkének (2) bekezdésében előírt rendkívüli magas szintje és a jogállás visszavonásával érintett menekültre gyakorolt súlyos következmények tükrében, konkrétan pedig e cikk kiterjedhet‑e a védelmet nyújtó országba történő beutazást megelőzően feltételezhetően elkövetett cselekményekkel vagy magatartással kapcsolatos veszély értékelésére? A [2011/95] irányelv 14. cikke (4) bekezdése a) pontjának alkalmazásával összefüggésben a »veszélyt jelent a […] tagállam biztonságára« fogalma magában foglalhatja‑e a menekült által nem a szóban forgó tagállamban elkövetett cselekményeit vagy nem ott tanúsított magatartását?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Előzetes észrevételek
30
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti bíróságok és a Bíróság között az EUMSZ 267. cikkel bevezetett együttműködési eljárás keretében a Bíróság feladata, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak az előtte folyamatban lévő ügy eldöntéséhez hasznos választ adjon, és ennek érdekében adott esetben a Bíróságnak át kell fogalmaznia az elé terjesztett kérdéseket (2023. december 5‑iNordic Info ítélet, C‑128/22, EU:C:2023:951, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
31
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy mind az uniós jog egységes alkalmazásának követelménye, mind pedig az egyenlőség elve alapján az uniós jog azon rendelkezésében foglalt kifejezéseknek, amely – a 2011/95 irányelv 14. cikke (4) bekezdésének b) pontjához hasonlóan – a jelentésének és hatályának meghatározása érdekében nem tartalmaz kifejezett utalást a tagállami jogokra, rendes körülmények között az egész Unióban önálló és egységes értelmezést kell tulajdonítani (lásd analógia útján: 2023. július 6‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Különösen súlyos bűncselekmény] ítélet, C‑402/22, EU:C:2023:543, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
32
E tekintetben ezen irányelv 14. cikke (4) bekezdésének szövegéből kifejezetten kitűnik, hogy a menekült jogállás visszavonása azt jelenti, hogy e jogállást előzetesen „valamely kormányzati, közigazgatási, bírósági vagy kvázibírósági szerv ismerte el a menekült számára”. Ezzel szemben a tagállamok e cikk (5) bekezdésében előírt azon lehetősége, hogy ne ismerjék el a menekült jogállást, azt feltételezi, hogy „még nem született határozat” e jogállás elismeréséről.
33
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseivel kizárólag a 2011/95 irányelv 14. cikke (4) bekezdése menekült jogállás visszavonására vonatkozó a) pontjának értelmezését kéri.
34
Márpedig az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a menekültügyi szolgálat 2019. április 16‑án közölt határozatával elutasította az alapeljárás felperese által 2019. január 10‑én benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelmet. Amint azt a kérdést előterjesztő bíróság a Bíróság információkérésére adott válaszában megerősítette, e határozatot nem előzte meg egyetlen olyan korábbi határozat sem, amellyel a 2011/95 irányelv 14. cikkének (4) bekezdése értelmében a Ciprusi Köztársaság valamely kormányzati, közigazgatási, bírósági vagy kvázibírósági szerve menekült jogállást biztosított volna az alapeljárás felperese számára.
35
Kétségtelen, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a Bíróság információkérésére adott válaszában azt állítja, hogy a menekültügyi szolgálat végül elutasította az alapeljárás felperesének nemzetközi védelem iránti kérelmét, miután megállapította, hogy fennállnak azok a körülmények, amelyek alapján megállapítható, hogy e személy megalapozottan fél a származási országában való üldöztetéstől, tehát azt követően, hogy a menekült jogállás elismerésére, és ennélfogva az e jogállás elismerésére vonatkozó kérelem kedvező elbírálására vonatkozó határozat született. Ebből az következik, hogy e kérelem végleges elutasítását „visszavonásnak” kell minősíteni. Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a fellebbviteli hatóság az alapeljárásban szereplő határozatával kifejezetten visszavonta az említett a jogállást.
36
Mindazonáltal emlékeztetni kell arra, hogy amint azt a Bíróság kimondta, a 2011/95 irányelv 14. cikkének (4) és (5) bekezdését nem lehet akként értelmezni, hogy az ezen irányelvvel létrehozott rendszerben a menekült jogállás visszavonása vagy megadásának megtagadása következtében többé nem minősül az említett irányelv 2. cikkének d) pontja és a Genfi Egyezmény 1. cikkének A. szakasza szerinti menekültnek az az érintett harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személy, aki esetében teljesülnek az említett 2. cikk – az irányelv III. fejezetében szereplő rendelkezésekkel összefüggésben értelmezett – d) pontjában található feltételek. Az a körülmény ugyanis, hogy az érintett személy az ugyanezen irányelv 14. cikkének (4) és (5) bekezdésében említett valamely esetbe tartozik, nem jelenti azt, hogy esetében már nem teljesülnek a származási országában az üldöztetéstől való megalapozott félelem fennállásával kapcsolatos azon anyagi jogi feltételek, amelyektől a menekültnek minősülés függ (2019. május 14‑iM és társai [Menekült jogállás visszavonása), ítélet, C‑391/16, C‑77/17 és C‑78/17, EU:C:2019:403, 97. és 98. pont).
37
Következésképpen, ellentétben azzal, amint azt a kérdést előterjesztő bíróság láthatóan véli, az a körülmény, hogy a menekültnek „minősítés” elismerését megtagadó határozat indokolásában az illetékes hatóság megállapította, hogy az érintett nemzetközi védelmet kérelmező személy megfelel ezen irányelv anyagi jogi feltételeinek, amelyektől a menekült „minőség” függ, nem jelenti szükségképpen azt, hogy e határozatot e „jogállás”„visszavonásaként” kellene vizsgálni. E megállapítás ellenére ugyanis, ha a tagállamok még nem adták meg az említett jogállást, pontosan arra van lehetőségük, hogy az említett irányelv 14. cikkének (5) bekezdése alapján megtagadják annak megadását, különösen akkor, ha alapos okkal feltételezhető, hogy a szóban forgó kérelmező az irányelv 14. cikke (4) bekezdésének a) pontja értelmében veszélyt jelent a tartózkodási helye szerinti tagállam biztonságára.
38
E körülmények között meg kell állapítani, hogy kérdéseivel a kérdést előterjesztő bíróság mind a menekült jogállás visszavonásának, mind pedig e jogállás megadása megtagadásának esetére vonatkozik a 2011/95 irányelv 14. cikke (4) bekezdésének a) pontjában leírt helyzetben, következésképpen az említett bíróság nem csupán e rendelkezés, hanem ezen irányelv 14. cikke (5) bekezdésének értelmezését is kéri. A kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy a jelen ítélet 32–37. pontjában szolgáltatott információk alapján megvizsgálja, hogy a menekültügyi szolgálat eredeti határozatát és a fellebbviteli hatóságnak az alapeljárásban szereplő határozatát az említett jogállást visszavonó vagy annak megadását megtagadó határozatoknak kell‑e minősíteni.
Az első és a harmadik kérdésről
39
Első és harmadik kérdésével, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 2011/95 irányelv 14. cikke (4) bekezdésének a) pontját és (5) bekezdését az EUMSZ 78. cikk (1) bekezdésével és a Charta 18. cikkével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy a tagállam visszavonhatja a menekült jogállást, vagy dönthet úgy, hogy nem ad ilyen jogállást, ha azon alapos okok, amelyek miatt feltehető, hogy a menekült e tagállam biztonságára veszélyt jelent, a menekült által az említett tagállamba való beutazását megelőzően elkövetett cselekményeken vagy magatartáson alapulnak, tekintettel egyrészt arra a tényre, hogy e cselekmények vagy e magatartás nem minősül a menekült jogállásból való kizárás Genfi Egyezmény 1. cikkének F. pontjában és ezen irányelv 12. cikkében kifejezetten előírt okának, másrészt pedig a „veszélyezteti annak az országnak biztonságát” fogalma tekintetében alkalmazandó, az ezen Egyezmény 33. cikkének (2) bekezdésében említett feltételekre, vagy az abból eredően a menekültet érintő súlyos következményekre.
40
Először is, ami azt a kérdést illeti, hogy a 2011/95 irányelv 14. cikke (4) bekezdésének a) pontja értelmében vett „alaposan feltehető, hogy a [menekült] veszélyt jelent a tartózkodási helye szerinti tagállam biztonságára” kifejezés utalhat‑e e menekültnek az érintett tagállam területére való belépését megelőző cselekményeire vagy magatartására, meg kell állapítani, hogy ezen irányelv egyetlen rendelkezése sem határozza meg e kifejezés jelentését és hatályát. Azt tehát a köznyelvben elfogadott szokásos jelentését alapul véve kell értelmezni, figyelembe véve azon szövegkörnyezetet, amelyben e kifejezést használják, és azon szabályozás célkitűzéseit, amelynek e kifejezés a részét képezi (lásd analógia útján: 2023. július 6‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Különösen súlyos bűncselekmény] ítélet, C‑402/22, EU:C:2023:543, 24. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
41
Először is, az „alaposan feltehető, hogy a [menekült] veszélyt jelent a tartózkodási helye szerinti tagállam biztonságára” kifejezésnek az általános nyelvhasználatban elfogadott szokásos jelentését illetően meg kell állapítani, hogy általános jellegére tekintettel úgy tűnik, hogy e kifejezés nem utal az ilyen „alapos okok” bármilyen, földrajzi, illetve időben, vagy az ezen okok alapját képező cselekmények jellegét illető behatárolására (lásd analógia útján: 2022. szeptember 22‑iOrszágos Idegenrendészeti Főigazgatóság és társai ítélet, C‑159/21, EU:C:2022:708, 89. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
42
Ezt követően, ami azt a szövegkörnyezetet illeti, amelyben e kifejezést használják, hangsúlyozni kell, hogy a 2011/95 irányelv 14. cikke (4) bekezdésének b) pontjától eltérően, amely két együttes körülményre utal, amelyek egyrészt a különösen súlyos bűncselekményért való jogerős elítélésre, másrészt pedig az érintett harmadik országbeli állampolgár tartózkodási helye szerinti tagállam társadalmára jelentett veszély fennállására vonatkoznak, ezen irányelv 14. cikke (4) bekezdésének a) pontja lehetővé teszi az olyan harmadik országbeli állampolgár menekült jogállásának visszavonását, aki az elítéléstől függetlenül veszélyt jelent e tagállam biztonságára (lásd ebben az értelemben: 2023. július 6‑iCommissaire général aux réfugiés et aux apatrides [Súlyos bűncselekményt elkövető menekült] ítélet, C‑8/22, EU:C:2023:542, 30. és 40. pont).
43
Végül, ami a 2011/95 irányelv 14. cikke (4) bekezdése a) pontjának célját illeti, meg kell állapítani, hogy e rendelkezés azzal, hogy arra hivatkozik, hogy az érintett „veszélyt jelent a tartózkodási helye szerinti tagállam biztonságára”, az e biztonságot fenyegető olyan kockázat megelőzésére irányul, amely az érintett személynek e tagállam területén való jelenléte folytán, az illetékes hatóság határozathozatalának időpontjában vagy egy későbbi időpontban következhet be.
44
Ezenkívül vitathatatlan, hogy az említett rendelkezés kivételt határoz meg az ezen irányelv 13. cikkében foglalt azon szabály alól, amely szerint a tagállamok menekültként ismerik el az olyan harmadik országbeli állampolgárt, aki megfelel a menekültként való elismerés feltételeinek, és ezért ezt a rendelkezést ezért szigorúan kell értelmezni (lásd analógia útján: 2023. július 6‑iCommissaire général aux réfugiés et aux apatrides [Súlyos bűncselekményt elkövető menekült] ítélet, C‑8/22, EU:C:2023:542, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
45
Mindazonáltal az e személynek betudható múltbeli cselekmények vagy magatartások releváns körülményeknek minősülhetnek annak értékelése során, hogy e személy tekintetében fennáll‑e a hajlam arra, hogy fenntartsa az ilyen veszélyt jelentő magatartást vagy e cselekményeket megismételje, tekintettel különösen e magatartások vagy cselekmények súlyosságára, az azok bekövetkezése óta eltelt időre és az esetleges későbbi fejleményekre (lásd ebben az értelemben: 2023. július 6‑iCommissaire général aux réfugiés et aux apatrides [Súlyos bűncselekményt elkövető menekült] ítélet, C‑8/22, EU:C:2023:542, 63. és 64. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
46
Következésképpen az illetékes hatóság nem kötelezhető arra, hogy kizárja a menekültnek betudható múltbeli cselekmények vagy magatartások figyelembevételét pusztán azzal az indokkal, hogy azok a tartózkodási helye szerinti tagállam területére való belépése előtt történtek.
47
Amint azt a német kormány hangsúlyozza, úgy tűnik, hogy az ilyen cselekmények vagy magatartások figyelembevételének szükségessége még inkább szükséges, ha az illetékes hatóságnak első alkalommal kell döntenie egy olyan nemzetközi védelmet kérelmező személy által benyújtott menekült jogállás iránti kérelemről, aki röviddel korábban lépett be a területre. Ha ugyanis nem ez lenne a helyzet, a menekült által az érintett tagállam biztonságára jelentett esetleges veszély értékelése ebben a helyzetben a gyakorlatban rendkívül nehéznek bizonyulhatna. A 2011/95 irányelv 14. cikkének (5) bekezdését, amely éppen arra hatalmazza fel a tagállamokat, hogy ilyen helyzetben megtagadják a menekült jogállás elismerését, ez akkor megfosztaná hatékony érvényesülésétől.
48
Másodszor, ami a menekültnek az érintett tagállam területére való belépését megelőző azon cselekményei vagy magatartása jellegét illeti, amelyeket figyelembe lehet venni az e tagállam biztonságát fenyegető veszély értékelése céljából, hangsúlyozni kell, hogy a 2011/95 irányelv 14. cikke (4) bekezdésének a) pontja a veszélynek a 14. cikk (4) bekezdésének b) pontjában hivatkozott típusától eltérő típusú veszélyre vonatkozik, amely e tagállam társadalmára jelentett veszélyt említi (2023. július 6‑iCommissaire général aux réfugiés et aux apatrides [Súlyos bűncselekményt elkövető menekült] ítélet, C‑8/22, EU:C:2023:542, 41. pont).
49
Közelebbről, a 2011/95 irányelv 14. cikke (4) bekezdésének a) pontjában említett, „a [menekült] tartózkodási helye szerinti tagállam biztonsága” fogalom megfelel az ezen irányelv 24. cikkének (1) bekezdésében említett „nemzetbiztonság” fogalmának. E tekintetben figyelembe kell venni a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatát, amely szerint a „közbiztonságnak” az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2004. L 158., 77. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 46. o.; helyesbítés: HL 2009. L 274., 47. o.) 28. cikkének (3) bekezdése értelmében vett fogalma egyaránt magában foglalja a tagállam belső és külső biztonságát, és hogy ennélfogva az alapvető állami intézmények és közszolgáltatások működésének, valamint a lakosság életének veszélyeztetése, a külkapcsolatok vagy a nemzetek békés egymás mellett élése komoly megzavarásának a veszélye, illetve a honvédelmi érdekek veszélyeztetése hatással lehet a közbiztonságra (lásd ebben az értelemben: 2015. június 24‑iT. ítélet, C‑373/13, EU:C:2015:413, 78. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
50
Ezenkívül, amint az a 2011/95 irányelv (37) preambulumbekezdéséből következik, a „nemzetbiztonság” fogalma magában foglalja azon eseteket is, amikor a harmadik ország állampolgára a nemzetközi terrorizmust támogató szervezethez tartozik, vagy ilyen szervezetet támogat.
51
A kérdést előterjesztő bíróság feladata lesz tehát annak meghatározása, hogy a Terrorizmus Elleni Hivatal által a menekültügyi szolgálatnak továbbított, az alapeljárás felperese által tanúsított magatartásra és az őt érintő, a nemzeti területre való belépését megelőző időpontban történt cselekményekre vonatkozó információk alapján tarthatnak‑e az érintett tagállamnak a jelen ítélet 49. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat által meghatározott belső vagy külső biztonságát fenyegető veszélytől.
52
Egyébiránt az, hogy a 2011/95 irányelv 14. cikke (4) bekezdésének a) pontja úgy fogalmaz, hogy „alaposan feltehető”, hogy a nemzetközi védelmet kérelmező személy „veszélyt jelent” a tartózkodási helye szerinti tagállam biztonságára, míg ezen irányelv 14. cikke (4) bekezdésének b) pontja arra az esetre vonatkozik, amikor e kérelmező különösen súlyos bűncselekményért való jogerős elítéléséből fakadóan veszélyt „jelent” az érintett tagállam társadalmára, arra utal, hogy e rendelkezések közül az első nemcsak valódi és közvetlen veszélyre vonatkozhat, hanem potenciális veszélyre is (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2020. április 2‑iBizottság kontra Lengyelország, Magyarország és Cseh Köztársaság [A nemzetközi védelmet kérelmezők áthelyezésére szolgáló ideiglenes mechanizmus] ítélet, C‑715/17, C‑718/17 és C‑719/17, EU:C:2020:257, 157. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2023. július 6‑iCommissaire général aux réfugiés et aux apatrides [Súlyos bűncselekményt elkövető menekült] ítélet, C‑8/22, EU:C:2023:542, 52. és 53. pont).
53
Mindazonáltal a 2011/95 irányelv 14. cikke (4) bekezdése a) pontjának és (5) bekezdésének alkalmazása során a hatáskörrel rendelkező hatóság feladata, hogy minden egyedi esetben értékelje az egyedi ügy sajátos körülményei (2023. július 6‑iCommissaire général aux réfugiés et aux apatrides [Súlyos bűncselekményt elkövető menekült] ítélet, C‑8/22, EU:C:2023:542, 61. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), figyelemmel többek között a jelen ítélet 45. pontjában említett tényezőkre.
54
Ugyanis e rendelkezések szövegéből az következik, hogy e hatóságnak mérlegelési mozgástérrel kell rendelkeznie annak eldöntésekor, hogy az érintett tagállam nemzetbiztonságával kapcsolatos megfontolások alapján helye van‑e, vagy sem a menekült jogállás visszavonásának, ami kizárja, hogy az e biztonságot fenyegető veszély fennállásának megállapítása automatikusan ilyen határozatot vonjon maga után. Ezenkívül a nemzetbiztonsági szakhatóságok által szolgáltatott információk terjedelmét és az e határozat szempontjából betöltött relevanciáját e hatóságnak szabadon kell értékelnie (lásd ebben az értelemben: 2022. szeptember 22‑iOrszágos Idegenrendészeti Főigazgatóság és társai ügyben hozott ítélet, C‑159/21, EU:C:2022:708, 81. és 83. pont).
55
Harmadszor, a menekültnek vagy a nemzetközi védelmet kérelmezőnek felróható múltbeli cselekmények vagy magatartások figyelembevételét nem korlátozhatja az a körülmény, hogy e cselekmények és magatartások nem minősülnek a menekült jogállásból való kizárásnak a Genfi Egyezmény 1. cikkének F. pontjában és ezen irányelv 12. cikkében kifejezetten előírt okainak.
56
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy noha az Unió nem szerződő fele a Genfi Egyezménynek, az EUMSZ 78. cikk (1) bekezdése és a Charta 18. cikke kötelezi ezen Egyezmény szabályainak tiszteletben tartására. A 2011/95 irányelv rendelkezéseit tehát a Genfi Egyezmény és az EUMSZ 78. cikk (1) bekezdésében említett egyéb vonatkozó szerződések, valamint a Chartában, közelebbről annak 18. cikkében elismert jogok tiszteletben tartásával kell értelmezni (lásd ebben az értelemben: 2016. március 1‑jei Alo és Osso ítélet, C‑443/14 és C‑444/14, EU:C:2016:127, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2019. május 14‑iM és társai [Menekült jogállás visszavonása] ítélet, C‑391/16, C‑77/17 és C‑78/17, EU:C:2019:403, 74. pont).
57
Ugyanakkor az egyrészt az ezen irányelv III. fejezetébe beillesztett 12. cikkének (2) bekezdésében említett azon kizáró okok, amelyek értelmében a harmadik ország állampolgárát „kizárják a menekültként való elismerésből”, másrészt az e jogállás visszavonásának vagy megadása megtagadásának az ezen irányelv 14. cikkének (4) és (5) bekezdésében előírt okai között fennálló különbségtétel lényegében a Genfi Egyezmény 1. cikkének F. pontja és 33. cikkének (2) bekezdése közötti különbséget tükrözi (lásd ebben az értelemben: 2023. július 6‑iCommissaire général aux réfugiés et aux apatrides [Súlyos bűncselekményt elkövető menekült] ítélet, C‑8/22, EU:C:2023:542, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
58
Közelebbről e 12. cikk (2) bekezdésének szövegéből kitűnik, hogy az ott meghatározott feltételek teljesülése esetén az érintett személy menekültként való elismerése „kizárt”. Ezenkívül a 2011/95 irányelv rendszerében annak 2. cikke c) pontja kifejezetten attól teszi függővé a menekültként való minősítést, hogy az érintett személy nem tartozik az ezen irányelv 12. cikkének hatálya alá (lásd analógia útján a 2004/83 irányelvet illetően: 2010. november 9‑iB és D ítélet, C‑57/09 és C‑101/09, EU:C:2010:661, 107. pont). Ezzel szemben, amint arra a jelen ítélet 36. pontja emlékeztet, a menekült jogállásnak a 14. cikk (4) bekezdése alapján történő visszavonása vagy megadásának a 14. cikk (5) bekezdése alapján való megtagadása nem jár azzal a hatással, hogy az érintett harmadik országbeli állampolgár elveszíti a 2011/95 irányelv 2. cikkének d) pontja és a Genfi Egyezmény 1. cikkének A. pontja értelmében vett menekült minőséget.
59
Negyedszer, rá kell mutatni, vitathatatlan, hogy a 2011/95 irányelv 14. cikkének (4) bekezdésében említett azon esetek, amelyekben a tagállamok visszavonhatják a menekült jogállást, vagy amelyekben e 14. cikk (5) bekezdése értelmében megtagadhatják e jogállás nyújtását, lényegében megfelelnek azoknak a helyzeteknek, amelyekben a tagállamok ezen irányelv 21. cikkének (2) bekezdése és a Genfi Egyezmény 33. cikkének (2) bekezdése értelmében visszaküldhetik a menekülteket (lásd ebben az értelemben: 2019. május 14‑iM és társai [Menekült jogállás visszavonása] ítélet, C‑391/16, C‑77/17 és C‑78/17, EU:C:2019:403, 93. pont).
60
Mindazonáltal, amennyiben egy menekültnek a 2011/95 irányelv 14. cikkének (4) és (5) bekezdésében, valamint 21. cikkének (2) bekezdésében említett valamely esetbe tartozó visszaküldése miatt fennállna annak a veszélye, hogy megsértik a Charta 4. cikkében és 19. cikkének (2) bekezdésében rögzített alapvető jogait, amely rendelkezések abszolút módon tiltják a kínzást és az embertelen vagy megalázó bánásmódot vagy büntetést, bármi legyen is az érintett személy magatartása, és ugyanígy az olyan államba való kiutasítást is, ahol az érintett személyt komolyan fenyegeti az a veszély, hogy ilyen bánásmódnak lesz kitéve, az érintett tagállam nem térhet el a visszaküldés tilalmának elvétől a Genfi Egyezmény 33. cikkének (2) bekezdése szerint (lásd ebben az értelemben: 2019. május 14‑iM és társai ítélet [Menekült jogállás visszavonása] ítélet, C‑391/16, C‑77/17 és C‑78/17, EU:C:2019:403, 94. és 95. pont).
61
E körülmények között – amennyiben az említett irányelv 14. cikkének (4) és (5) bekezdése az abban említett helyzeteket illetően előírja, hogy a tagállamok visszavonhatják a menekült jogállást, illetve megtagadhatják e jogállás megadását, noha a Genfi Egyezmény 33. cikkének (2) bekezdése a maga részéről megengedi az ilyen helyzetek valamelyikében található menekült visszaküldését olyan országba, ahol élete vagy szabadsága veszélyeztetve van – az uniós jog az érintett menekülteknek az említett Egyezményben biztosítottnál szélesebb nemzetközi védelmét írja elő (lásd ebben az értelemben: 2019. május 14‑iM és társai [Menekült jogállás visszavonása] ítélet, C‑391/16, C‑77/17 és C‑78/17, EU:C:2019:403, 96. pont).
62
Következésképpen nem tekinthető úgy, hogy a menekült jogállásnak a 2011/95 irányelv 14. cikke (4) bekezdésének b) pontja szerinti visszavonása vagy e jogállás nyújtásának e 14. cikk (5) bekezdése szerinti megtagadása azzal járna, hogy állást kell foglalni arra a külön kérdésre vonatkozóan, hogy ez a személy kiutasítható‑e származási országába (lásd ebben az értelemben: 2023. július 6‑iBundesamt für Fremdenwesen und Asyl [Súlyos bűncselekményt elkövető menekült] ítélet, C‑663/21, EU:C:2023:540, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
63
Következésképpen az egyrészt a menekült által a tartózkodási helye szerinti tagállam biztonságára jelentett veszély értékelése annak meghatározása érdekében, hogy e veszély igazolja‑e a menekült jogállás visszavonását vagy e jogállás megadásának megtagadását, másrészt pedig az e visszavonás vagy e megtagadás által a helyzetére gyakorolt következmények közötti mérlegelés keretében nem kell a veszély olyan súlyossági fokára hivatkozni, amely igazolhatja az érintettnek a származási országába a Genfi Egyezmény 33. cikkének (2) bekezdésében meghatározott feltételek mellett történő visszaküldését.
64
Közelebbről, bizonyos körülmények, amelyek nem bírnak olyan súlyossági fokkal, hogy igazolnák e kérelmező visszaküldését, ugyanakkor tekinthetők olyan „alapos oknak”, amely igazolhatja a tartózkodási engedély részére történő megadásának megtagadását (lásd ebben az értelemben: 2015. január 24‑iT. ítélet (C‑373/13, EU:C:2015:413, 75. pont).
65
Az annak „alapos okaira”, nem pedig „nyomós okaira” való hivatkozás ugyanis, hogy a nemzetközi védelmet kérelmező vagy a menekült veszélyt jelent a fogadó tagállam biztonságára, egyértelműen nagyobb mérlegelési mozgásteret hagy a fogadó tagállam számára (lásd többek között: 2020. április 2‑iBizottság kontra Lengyelország, Magyarország és Cseh Köztársaság [A nemzetközi védelmet kérelmezők áthelyezésére szolgáló ideiglenes mechanizmus] ítélet (C‑715/17, C‑718/17 és C‑719/17, EU:C:2020:257, 156. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
66
A fentiek összességéből az következik, hogy az első és a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2011/95 irányelv 14. cikke (4) bekezdésének a) pontját és (5) bekezdését az EUMSZ 78. cikk (1) bekezdésével és a Charta 18. cikkével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy a tagállam visszavonhatja a menekült jogállást, vagy dönthet úgy, hogy nem ad ilyen jogállást, ha azon alapos okok, amelyek miatt feltehető, hogy a menekült e tagállam biztonságára veszélyt jelent ezen irányelv 14. cikke (4) bekezdésének a) pontja értelmében, a menekült által az említett tagállamba való beutazását megelőzően elkövetett cselekményeken vagy magatartáson alapulnak. Annak nincs relevanciája, hogy e cselekmények és e magatartás nem minősül a menekült jogállásból való kizárás tekintetében a Genfi Egyezmény 1. cikkének F. pontjában és ezen irányelv 12. cikkében kifejezetten előírt oknak. Az egyrészt a menekült jogállás visszavonását vagy e jogállás megadásának megtagadását igazoló veszély súlyosságának, másrészt e visszavonás vagy megtagadás menekült helyzetére gyakorolt következményeinek értékeléséhez nem szükséges a „veszélyezteti annak az országnak biztonságát” fogalma tekintetében alkalmazandó, az ezen Egyezmény 33. cikkének (2) bekezdésében említett feltételekre, vagy az abból eredően a menekültet érintő súlyos következményekre hivatkozni.
A második kérdésről
67
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy az első és a harmadik kérdésre adott igenlő válasz esetén a 2011/95 irányelv 14. cikke (4) bekezdésének a) pontja és (5) bekezdése érvényes‑e az EUMSZ 78. cikk (1) bekezdésére és a Charta 18. cikkére tekintettel, amennyiben ez utóbbi rendelkezések megkövetelik a Genfi Egyezmény, és különösen annak 1. cikke F. pontjának tiszteletben tartását.
68
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 78. cikk (1) bekezdése és a Charta 18. cikke értelmében a 2011/95 irányelvnek tiszteletben kell tartania a Genfi Egyezmény szabályait (lásd ebben az értelemben: 2019. május 14‑iM és társai [Menekült jogállás visszavonása] ítélet, C‑391/16, C‑77/17 és C‑78/17, EU:C:2019:403, 74. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
69
Mindazonáltal, amint arra a jelen ítélet 57. pontja emlékeztet, figyelembe kell venni az egyrészt az ezen irányelv III. fejezetébe beillesztett 12. cikkének (2) bekezdésében említett azon kizáró okokat, amelyek értelmében a harmadik országbeli állampolgárt „kizárják a menekült jogállásból”, másrészt pedig az e jogállás visszavonásának vagy megadása megtagadásának az ezen irányelv 14. cikkének (4) és (5) bekezdésében előírt okai között fennálló különbségtételt, amely különbségtétel lényegében a Genfi Egyezmény 1. cikkének F. pontja és 33. cikkének (2) bekezdése között fennálló különbséget tükrözi.
70
Így, mivel – amint az a jelen ítélet 36. pontjában kifejtésre került – a 2019. május 14‑iM és társai (Menekült jogállás visszavonása) ítéletben (C‑391/16, C‑77/17 és C‑78/17, EU:C:2019:403, 97. pont) a Bíróság kimondta, hogy a menekült jogállásnak a 2011/95 irányelv 14. cikkének (4) bekezdése alapján történő visszavonása vagy e jogállás megadásának a 14. cikk (5) bekezdése alapján történő megtagadása nem jár azzal a hatással, hogy az érintett harmadik országbeli állampolgár elveszíti a 2. cikk d) pontja és a Genfi Egyezmény 1. cikkének A. pontja értelmében vett menekült minőséget, e 14. cikk (4) és (5) bekezdése nem értelmezhető úgy, hogy azok az ezen irányelv 12. cikkének (2) bekezdésében és ezen Egyezmény 1. cikkének F. pontjában foglalt okokat új kizáró okokkal egészítik ki.
71
Végezetül meg kell állapítani, hogy ebben az ítéletben a Bíróság megállapította, hogy a 2011/95 irányelv 14. cikke (4)–(6) bekezdésének vizsgálata nem tárt fel olyan tényezőt, amely érinthetné e rendelkezéseknek az EUMSZ 78. cikk (1) bekezdésére és a Charta 18. cikkére tekintettel fennálló érvényességét (2019. május 14‑iM és társai [Menekült jogállás visszavonása] ítélet, C‑391/16, C‑77/17 és C‑78/17, EU:C:2019:403, 112. pont). Márpedig a fentiekből az következik, hogy ezen irányelv 14. cikke (4) bekezdése a) pontjának és (5) bekezdésének a jelen ügy keretében történő vizsgálata nem tárt fel olyan új tényezőt, amely megkérdőjelezné e következtetést ez utóbbi rendelkezésekre vonatkozóan.
72
A fenti megfontolásokra tekintettel azt a választ kell adni, hogy a 2011/95 irányelv 14. cikke (4) bekezdése a) pontjának és (5) bekezdésének vizsgálata nem tárt fel olyan tényezőt, amely érinthetné e rendelkezéseknek az EUMSZ 78. cikk (1) bekezdésére és a Charta 18. cikkére tekintettel fennálló érvényességét.
A költségekről
73
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült‑ vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i 2011/95/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 14. cikke (4) bekezdésének a) pontját és (5) bekezdését az EUMSZ 78. cikk (1) bekezdésével és az Európai Unió Alapjogi Chartájának 18. cikkével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
a tagállam visszavonhatja a menekült jogállást, vagy dönthet úgy, hogy nem ad ilyen jogállást, ha azon alapos okok, amelyek miatt feltehető, hogy a menekült e tagállam biztonságára veszélyt jelent ezen irányelv 14. cikke (4) bekezdésének a) pontja értelmében, a menekült által az említett tagállamba való beutazását megelőzően elkövetett cselekményeken vagy magatartáson alapulnak. Annak nincs relevanciája, hogy e cselekmények és e magatartás nem minősül a menekült jogállásból való kizárás tekintetében a menekültek helyzetére vonatkozó, 1951. július 28‑án Genfben aláírt egyezmény – amely egyezmény 1954. április‑22 én lépett hatályba, és amelyet kiegészített a menekültek helyzetére vonatkozó, 1967. január 31‑én New Yorkban aláírt, 1967. október 4‑én hatályba lépett jegyzőkönyv – 1. cikkének F. pontjában és az említett irányelv 12. cikkében kifejezetten előírt oknak. Az egyrészt a menekült jogállás visszavonását vagy e jogállás megadásának megtagadását igazoló veszély súlyosságának, másrészt e visszavonás vagy megtagadás menekült helyzetére gyakorolt következményeinek értékeléséhez nem szükséges a „veszélyezteti annak az országnak biztonságát” fogalma tekintetében alkalmazandó, az ezen Egyezmény 33. cikkének (2) bekezdésében említett feltételekre, vagy az abból eredően a menekültet érintő súlyos következményekre hivatkozni.
2)
A 2011/95 irányelv 14. cikke (4) bekezdése a) pontjának és (5) bekezdésének vizsgálata nem tárt fel olyan tényezőt, amely érinthetné e rendelkezéseknek az EUMSZ 78. cikk (1) bekezdésére és az Alapjogi Charta 18. cikkére tekintettel fennálló érvényességét.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: görög.