62007CC0459
PAOLO MENGOZZI
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2008. november 4. (
1
)
C-459/07. sz. ügy
Veli Elshani
kontra
Hauptzollamt Linz
„Közösségi Vámkódex — 202. cikk és a 233. cikk első bekezdésének d) pontja — Vámtartozás keletkezése — Az áruk jogellenes bejuttatása — Lefoglalás és elkobzás — A vámtartozás megszűnése — Azon időpont, amikor a lefoglalásnak meg kell történnie”
1.
Az a probléma, amelyről a Bíróságnak a jelen ügyben határoznia kell, önmagában viszonylag korlátozott: ugyanis lényegében a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12-i 2913/92/EGK tanácsi rendelet egyetlen és rövid részének, pontosabban a 233. cikk első bekezdésének d) pontjában szereplő „jogellenes beléptetés során” kifejezés értelmezéséről van szó.
2.
A kérdések azonban a látszólagos egyszerűségük ellenére számos összetett szemponttal rendelkeznek. Egyrészt ugyanis a normatív szabály szövege nem tartalmaz egyértelmű utalást annak értelmezésére. Másrészt az egyik lehetséges értelmezés választása egy másikkal szemben jelentős gyakorlati következményekkel járhat többek között a vámok beszedését illetően.
3.
Ezenkívül jelentőséggel bír, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által a Bíróság elé terjesztett probléma eredete – a jogtudományban is tükröződő – ítélkezési gyakorlatbeli vita bizonyos nemzeti bíróságok között az említett 233. cikk helyes értelmezési módja vonatkozásában.
4.
Ezenkívül az ítélkezési gyakorlatbeli vita, amelynek megoldását a Bíróságtól várja a kérdést előterjesztő bíróság, transznacionális jellegű, még akkor is, ha az két azonos nyelvi területhez tartozó tagállamra vonatkozik: a szóban forgó rendelkezés két ellentétes értelmezését követő két bíróság ugyanis egyrészt a Verwaltungsgerichtshof (Ausztria), másrészt a Bundesfinanzhof (Németország). A közelmúltban e bíróságok egy-egy kiváló képviselője közös tanulmányban fejtette ki igazságszolgáltatási szerveik álláspontját. (
2
)
I – Szabályozási háttér
A – A Vámkódex rendelkezései
5.
A Közösségi Vámkódexnek (
3
) a jelen ügyre vonatkozó rendelkezései a következők:
„38. cikk
(1)   A Közösség vámterületére beléptetett árut az azt a Közösségbe behozó személy haladéktalanul továbbszállítja – ha van ilyen – a vámhatóság által kijelölt útvonalon és utasításainak megfelelően:
a)
a vámhatóság által kijelölt vámhivatalhoz vagy bármely más olyan helyre, amit e hatóságok kijelöltek vagy jóváhagytak;
[…]
(2)   Az a személy, aki a többek között átrakás eredményeként a Közösség vámterületére történő beléptetést követően vállalja az áru fuvarozását, felel az (1) bekezdésben megállapított kötelezettség teljesítéséért […]
202. cikk
(1)   A behozatalkor vámtartozás keletkezik:
a)
a behozatalivám-köteles árunak a Közösség vámterületére történő jogellenes bejuttatásakor;
[…]
E cikk alkalmazásában jogellenes bejuttatás a 38–41. cikk és a 177. cikk második francia bekezdése rendelkezéseinek megsértésével történő bejuttatás.
(2)   A vámtartozás az áru jogellenes bejuttatásakor keletkezik.
[…]
203. cikk
(1)   A behozatalkor vámtartozás keletkezik:
—
a behozatalivám-köteles áru vámfelügyelet alóli jogellenes elvonása esetén.
(2)   A vámtartozás az áru vámfelügyelet alóli jogellenes elvonásakor keletkezik.
[…]
233. cikk
A vámtartozás elévülésére és az ilyen tartozásnak az adós jogerősen megállapított fizetésképtelensége miatti behajthatatlanságára vonatkozó, hatályos rendelkezések sérelme nélkül, a vámtartozás megszűnik:
[…]
d)
ha azt az árut, amelynek tekintetében a 202. cikknek megfelelően vámtartozás keletkezett, jogellenes beléptetés miatt [helyesen: során] lefoglalták, és ezzel egyidejűleg vagy ezt követően elkobozták.
Lefoglalás és elkobzás esetén a vámtartozást, a vámjogszabályok megsértése esetén alkalmazandó büntetőjogi előírások alkalmazásában sem lehet megszűntnek tekinteni, ha valamely tagállam büntetőjoga értelmében a vámteher képezi a büntetés meghatározásának alapját, vagy a vámtartozás fennállása ad alapot a büntetőeljárás megindításához.”
B – A végrehajtási rendelet rendelkezései
6.
Ezen a helyen fel kell idézni a Vámkódex végrehajtási rendeletének (
4
) két rendelkezését:
„867. cikk
A Vámkódex 233. cikkének c) és d) pontja alapján történő elkobzás nem érinti a szóban forgó áruk vámjogi helyzetét.
867a. cikk
(1)   Azokat a nem közösségi árukat, amelyeket felajánlottak az államkincstár javára, lefoglaltak vagy elkoboztak, úgy kell tekinteni, mint amelyeket vámraktározási eljárás alá vontak.
(2)   Az (1) bekezdésben említett árukat a vámhatóság csak azzal a feltétellel értékesítheti, hogy a vevő a valamely vámjogi sors alá vonáshoz szükséges minden alakiságot azonnal elvégzi.
Amennyiben az értékesítés a behozatali vámokat is magában foglaló áron történik, az eladást egyenértékűnek kell tekinteni a szabad forgalomba bocsátással, és a vámhatóságoknak ki kell számolniuk a vámot, és le kell könyvelniük az összeget.
Ezekben az esetekben az értékesítést a tagállamokban hatályban lévő eljárások szerint kell végrehajtani.
(3)   Amennyiben az igazgatási szerv úgy határoz, hogy az (1) bekezdésben hivatkozott árukról nem értékesítés útján kell intézkedni, azonnal köteles a Vámkódex 4. cikke (15) bekezdésének a), b), c) és d) pontja valamelyike szerinti vámjogi sorshoz szükséges alakiságokat elvégezni.”
II – A tényállás, az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
7.
2001. május 21-én számos telefonlehallgatás alapján az osztrák rendőrség Wels környékén megállított egy koszovói turistabuszt, amelyben 150 karton csempészett cigarettát találtak, amelyet lefoglaltak, ezt követően elkoboztak és megsemmisítettek.
8.
A kérdéses autóbusz a Közösség vámterületére Olaszországban, Brindisi kikötőjénél lépett be 2001. május 19. és 21. közötti, közelebbről meg nem határozott időpontban. A jármű rendeltetési helye Eferding falu volt, amelyet a rendőrségi intézkedés időpontjában még nem ért el.
9.
Az osztrák vámhatóságok ezt követően kiszámították a kérdéses cigaretták vámját, és annak megfizetését igényelték. A vám összege 961,46 euró volt.
10.
Az osztrák hatóságokhoz benyújtott számos kérelmet követően (amelyek lényegében az ügy pontos ténybeli körülményeinek megállapítását érintő problémákra és a részt vevő személyek sajátos felelősségére vonatkoztak) a kérdést benyújtották a kérdést előterjesztő bírósághoz. A kérdést előterjesztő bíróság, figyelembe véve a határozat szempontjából a Vámkódex 233. cikke által betöltött központi szerepet, felfüggesztette az eljárást, és a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
„1)
Figyelembe véve, hogy a [Vámkódex] 233. cikke első albekezdésének d) pontja szerinti megszűnési ok nem a vámtartozás keletkezésének időpontjára, hanem a vámtartozás keletkezését követő időszakra utal, mivel az a Vámkódex 202. cikkében meghatározott körülmények között »keletkezett« vámtartozást feltételez, úgy kell-e értelmezni a Vámkódex 233. cikke első albekezdésének d) pontja szerinti »jogellenes beléptetés során« kifejezést,
—
hogy az olyan árunak a Közösség vámterületére való beléptetése, amelynek tekintetében a Vámkódex 202. cikke alapján keletkezett vámtartozás befejeződik már az árunak a határvámhivatalhoz vagy a vámhatóság által kijelölt egyéb helyre való megérkezésével, legkésőbb azonban a határvámhivatal hivatali területének vagy az egyébként kijelölt helynek az áru általi elhagyásával, hiszen ezáltal az áru a vámterületen belülre került, és így annak ezen időpontot követő lefoglalása és elkobzása többé nem eredményezi a vámtartozás megszűnését,
vagy úgy,
—
hogy az olyan árunak a Közösség vámterületére való beléptetése, amelynek tekintetében a Vámkódex 202. cikke alapján keletkezett vámtartozás, gazdasági szempontból nézve az áru fuvarozásának mint az áru vámterületre való beléptetéséhez kapcsolódó egységes folyamatnak az elvégzéséig tart, tehát addig, míg az áru el nem éri a vámterületen belüli első rendeltetési helyet, és meg nem érkezik, így annak ezen időpontig történő lefoglalása és elkobzása a vámtartozás megszűnését eredményezi?
2)
Mivel a Vámkódex 202. cikke szerinti, az áru beléptetése során felfedett jogellenes eljárás a vámtartozás szükségszerű megszűnését eredményezi, az áru lefoglalása közvetlenül a vámfelügyelet alóli elvonás – mint a Vámkódex 203. cikke szerinti jogellenes eljárás – során ellenben nem eredményezi a vámtartozás azonnali megszűnését, úgy kell-e értelmezni a Vámkódex 233. cikke első albekezdésének d) pontját, hogy ez a kifejezetten a vámtartozás keletkezésének a Vámkódex 202. cikke szerinti eseteire korlátozott vámtartozás-megszűnés mégis megfelel a jogellenes eljárással kapcsolatos egyenlő bánásmód követelményének?”
III – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
A – Az első kérdés
11.
A kérdést előterjesztő bíróság által megfogalmazott két kérdés közül kétségtelenül jelentősebb és kényesebb az első. E kérdés előterjesztésével a bíróság többek között azt kéri, hogy a Bíróság határozzon a Vámkódex 233. cikkében található „jogellenes beléptetés során” szövegrész értelmezéséről. Közelebbről, az Unabhängiger Finanzsenat feleletválasztásos jellegű kérdést javasol, a két lehetséges értelmezés megjelölésével. Valójában, amint látni fogjuk, a fent hivatkozott kifejezés más értelmezése is lehetséges.
12.
Mindenesetre a kérdést előterjesztő bíróság által felvetett probléma teljes megértése érdekében mindenekelőtt szükség van az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben érintett két ítélkezési gyakorlatbeli álláspont rövid bemutatására.
1. A „széles” értelmezés
13.
A Vámkódex 233. cikkének kevésbé szigorú értelmezése szerint – amelyet többek között az osztrák Verwaltungsgerichtshof támogat – a Közösségbe beléptetett csempészett áruk vonatkozásában a vámtartozás minden egyes esetben megszűnik, ha a kérdéses árukat a Közösség vámterületén belüli első rendeltetési hely elérése előtt lefoglalták.
14.
A most vizsgált esetben tehát az a tény, hogy a cigaretták lefoglalására azelőtt került sor, hogy az autóbusz, amelybe azokat elrejtették, elérte volna a rendeltetési helyét (Eferding falut) a fenti értelmezés szerint a vámtartozás megszűnését eredményezi.
15.
Ezt az álláspontot a jelen ügy keretében különösen az osztrák kormány támogatja.
16.
Az osztrák kormány mindenekelőtt megjegyzi, hogy a Vámkódex 233. cikkében található beléptetés fogalmának más a jelentése, mint az ugyanezen kódex más pontjaiban található „beléptetés” fogalmának. Ugyanis általában a beléptetés pillanatnyi aktus, amely azonnal befejeződik, amint az áru átlépi a határt. Az osztrák kormány azonban megjegyzi, hogy a Vámkódex 202. cikke úgy határozza meg a „jogellenes beléptetést”, hogy az „a 38–41. cikk és a 177. cikk második francia bekezdése rendelkezéseinek megsértésével történő bejuttatás.” E kormány szerint az ilyen kifejezést nem lehet a beléptetés általános fogalmára való utalással megmagyarázni. Ugyanis ha a „beléptetés” alatt a határ átlépéséből álló pillanatnyi aktust kellene érteni, akkor nem volna értelme a Vámkódex 38–41. cikkére és a 177. cikkére való hivatkozásnak, mivel ezek a cikkek a határvonal átlépése utáni aktusokra utalnak.
17.
Ebből következően az osztrák kormány szerint a vámkódex 202. és 233. cikkében található „beléptetés” és „bejuttatás” fogalma önálló fogalom, amely a határ egyszerű, azonnali átlépésénél hosszabb időszakra vonatkozik. (
5
)
18.
Ezenfelül a megszorító értelmezés alkalmazása a jelen esetben e kormány szerint azon esetek teljesen ésszerűtlen korlátozását jelentené, amelyekben a rendelkezés ténylegesen alkalmazható. (
6
)
19.
A finn kormány a maga részéről még kevésbé megszorító értelmezést javasol: véleménye szerint ugyanis a vámtartozásnak a 233. cikk alapján minden olyan esetben meg kell szűnnie, ha bizonyítható, hogy a vámterületre jogellenesen beléptetett áru nem került be a gazdasági körforgásba. (
7
) Ennélfogva, azzal a feltétellel, hogy az árut még nem „hozták forgalomba”, a vámfizetési kötelezettség abban az esetben is megszűnik, ha a lefoglalásra azon időpontot követően kerül sor, hogy az áru elérte a Közösség vámterületén belüli első rendeltetési helyét.
20.
Mindez összhangban van a Vámkódex 233. cikkében előírt rendelkezés céljával, mivel az áruk megfelelő időben való lefoglalása az államkincstár bármilyen károsodását megakadályozza. Másrészt a Vámkódex végrehajtási rendeletének 867a. cikke értelmében az elkobzott áruk esetleges későbbi értékesítése magában foglalja a vám megfizetését, ezért e vámok összege minden esetben beszedésre kerül.
21.
Ezenkívül a finn kormány szerint a megszorító értelmezés ellentétes az egyenlő bánásmód elvével, mivel az teljes mértékben eltérően kezeli azokat az egyébként ténylegesen nagyon hasonló helyzeteket, amikor valakitől a jogellenesen beléptetett árut a határ átlépésének időpontjában foglalták le, és amikor valakitől az ilyen árut (talán csak kevéssel) későbbi időpontban foglalták le. (
8
)
2. A megszorító értelmezés
22.
A Vámkódex 233. cikkének megszorító értelmezése szerint, amelyet – a fenti megjegyzés alapján – a legutóbb a német Bundesfinanzhof követett, a csempészett áruk lefoglalásából és későbbi elkobzásából következő vámtartozás megszűnése azokra az esetekre korlátozódik, amelyekben a lefoglalás pontosan a határ átlépése, vagy a határvámhivatalba való belépés időpontjában történik. Ennek az az oka, hogy a „jogellenes beléptetés során” kifejezés egyszerűen az áru Közösség vámterületére való érkezésének pontos időpontját jelzi.
23.
A kérdést előterjesztő bíróság előtti esetben az a tény, hogy a csempészett cigaretták lefoglalása a határ átlépése utáni időpontban történt (emlékeztetünk arra, hogy a határ átlépésére Brindisi kikötőjében, Olaszországban került sor), kizárja ezen megszűnési ok alkalmazásának lehetőségét. Következésképpen a csempészett áruk lefoglalása és elkobzása ellenére a cigaretták jogellenes beléptetéséért felelős jogalanyok jogilag kötelesek a megfelelő vám megfizetésére.
24.
Ezt az álláspontot a jelen ügy keretében különösen a dán kormány és az Európai Közösségek Bizottsága támogatta.
25.
A dán kormány a 233. cikk megszorító értelmezése felé hajlik mind rendszertani okokból – tekintettel arra, hogy a Vámkódex más részeiben a „beléptetés” kifejezés azonnali és nem időben elnyúló aktust jelöl (
9
) – mind jogbiztonsági okokból, mivel túlságosan bizonytalanok az olyan fogalmak, mint a „gazdasági körforgásba való bekerülés” vagy a „rendeltetési hely”. (
10
)
26.
Ez a kormány ezenkívül úgy véli, hogy a megszorító értelmezés hozzájárul a csalások megelőzéséhez, amennyiben az ténylegesen a Közösség vámterületén a csempészet elkövetőjét terhelő kiegészítő szankciónak minősül. (
11
)
27.
A Bizottság úgy véli, hogy a megszorító értelmezés először is a 233. cikk szó szerinti értelmezésével és e cikk különböző nyelvi változatainak összehasonlításával támasztható alá. (
12
) Ezenkívül ugyanezt az értelmezést erősíti meg a rendszertani olvasat is, mivel a „beléptetés” fogalma az egész Vámkódexben egyedülálló. Ezenkívül a vámtartozás 233. cikkben előírt megszűnését megszorítóan kell értelmezni, mivel az kivételt tartalmazó rendelkezés. (
13
)
3. Alternatív nézőpont: a lengyel kormány álláspontja
28.
A lengyel kormány ezzel szemben eltérő értelmezési módot javasol a Bíróságnak, amely szerint felesleges megválaszolni a kérdést előterjesztő bíróság kérdéseit. Ez a kormány ugyanis a végrehajtási rendelet 867a. cikkére utal, amely előírja, hogy azokat a nem közösségi árukat, amelyeket lefoglaltak vagy elkoboztak, úgy kell tekinteni, mint amelyeket vámraktározási eljárás alá vontak. Márpedig ez a rendelkezés lex specialis a vámtartozás keletkezését és megszűnését szabályozó rendelkezésekhez képest: a lengyel kormány szerint azokban az esetekben, amelyekben a 867a. cikket kell alkalmazni, vámtartozás sem keletkezik, ezért szükségtelen vizsgálni a Vámkódex 233. cikke alapján a vámtartozás megszűnésének feltételeit. (
14
)
29.
Ugyanez a kormány megjegyzi ezenkívül, hogy amennyiben a vámokat az elkobzott árukra alkalmazandóknak tartjuk, akkor ezen áruk későbbi hatóság általi értékesítése a vám kétszeres megfizetésének helyzetét eredményezi. (
15
)
4. Értékelés
30.
Amint azt a fentiekben már említettem, nem egyszerű az a kérdés, amelyet a Bíróságnak ezúttal meg kell oldania. Az értelmezendő jogszabályszöveg nem ad határozott iránymutatást, valamint a felek által kifejtett valamennyi álláspont nagyon érdekes, és nagyon megfontolandó szempontokat tartalmaz.
31.
A megoldás, amelyet a Bíróság elé kívánok terjeszteni az osztrák kormány által támogatott megoldás. Az alábbiakban ki fogom fejteni azokat az okokat, amelyek miatt a többi értelmezési lehetőséggel szemben ezt részesítem előnyben, anélkül hogy leplezném bizonyos problematikus vonatkozásait.
a) A különböző nyelvi változatok
32.
A Bizottság azt állítja, hogy különböző nyelvi változatok elemzése a 233. cikk megszorító értelmezését támasztja alá, amelyet ezen intézmény előnyben részesít. Ez az értelmezés következik többek között a Vámkódex olasz és spanyol változataiból. Bár a többi nyelvi változat kevésbé nyilvánvalóan támasztja alá a Bizottság álláspontját, mindenesetre azok is a megszorító értelmezést támasztják alá.
33.
Számomra azonban úgy tűnik, hogy a Bizottság állításával ellentétben a Vámkódex nyelvi változatainak elemzéséből (
16
) nem lehet a 233. cikk helyes értelmezésére vonatkozó határozott útmutatásra következtetni. Az olasz („all’atto dell’introduzione irregolare”) és a spanyol változat („en el momento de la introducción irregular”) ugyanis mind az áru „azonnali” beléptetésének, mind annak időben elnyújtott beléptetésének elgondolásával összeegyeztethetőek. Ugyanis még ha árulkodó is az „atto” és a „momento” kifejezések használata, meg kell jegyezni, hogy ezek a kifejezések mindössze egy nyelvi fordulat részei („all’atto di” illetőleg „en el momento de”), és azok egyáltalán nem határozzák meg, és nem minősítik az áru vámterületre való beléptetését. Ebből a nézőpontból a két idézett változat egyenértékűnek tűnik a többivel. (
17
) Másrészt – még ha úgy is kellene tekinteni, hogy az olasz és a spanyol változatok célzatosan a határ átlépésével egyidejű eseményt jelölnek – nem vitatott, hogy a többi nyelvi változatból hiányzik ez a jelentésárnyalat.
34.
Következésképpen úgy vélem, hogy a különböző nyelvi változatok elemzése nem szolgáltat döntő iránymutatást az értelmezés érdekében.
b) A lengyel kormány álláspontjáról
35.
Bármilyen érdekes is a lengyel kormány által képviselt eredeti álláspont, számomra nem tűnik elfogadhatónak. Ugyanis ha úgy tekintjük, hogy azokban az esetekben, amelyekben a végrehajtási rendelet 867a. cikkét kell alkalmazni, a Vámkódex 202. cikke értelmében vámtartozás sem keletkezik, ezért szükségtelen értelmezni a Vámkódex 233. cikkének d) pontját, ez azt jelenti, hogy végül is egy végrehajtási rendelkezés (a fent hivatkozott 867a. cikk) kap az „elsődleges” rendelkezés alkalmazásának lehetőségét megakadályozó hatályt. Ugyanis a 233. cikk első bekezdésének d) pontja – amely kizárólag a 202. cikk értelmében vett vámtartozás keletkezését előfeltételezi – ebben a szakaszban tárgy nélkül marad, tehát nem alkalmazható.
36.
Ezenkívül és főként a 233. cikk első bekezdésének d) pontja szól kifejezetten „a 202. cikknek megfelelően […] keletkezett” (dőltbetűs kiemelés tőlem) vámtartozásról. Más megfogalmazásban egyáltalán nem kétséges az a tény, hogy vámtartozásnak kell keletkeznie és ezt követően megszűnnie.
37.
Meg kell azonban jegyezni, hogy a lengyel kormány az észrevételeiben felhívja a figyelmet ugyanazon áruk esetében a vám kétszeres alkalmazásának veszélyére és e helyzet elkerülésének szükségességére. A későbbiekben visszatérek erre a sajátos problémára. (
18
)
c) A nem megszorító értelmezés mellett szóló tények
i) A „jogellenes beléptetés” fogalma
38.
A „jogellenes beléptetést” a jelenleg számunkra érdekes célokra a Vámkódex 202. cikke a következőképpen határozza meg: „a 38–41. cikk és a 177. cikk második francia bekezdése rendelkezéseinek megsértésével történő bejuttatás”. Számomra úgy tűnik azonban, hogy a feleknek mind írásban, mind a tárgyaláson előterjesztett észrevételeiből kimaradt egy véleményem szerint döntő pont.
39.
Az ugyanis egyértelmű – egyebekben a Bizottság sem vitatja – hogy az áruknak a Közösség területére való beléptetése csak akkor válik jogellenessé, ha az árut beléptető személy egyértelmű magatartással nyilvánvalóvá tette azt a szándékát, hogy az illetékes vámhatóságok számára nem jelzi az áru beléptetését. Ez történik az őrzött határátkelőhelyen való beléptetés esetén, abban az időpontban, amikor a kérdéses jogalany anélkül hagyja el a vámhivatalt, hogy nyilatkozatot tenne a birtokában lévő árukról. Az áruknak az úgynevezett „zöldhatáron” – azaz nem őrzött határszakaszon – keresztül történő beléptetése esetén a jogellenesség megvalósulásának időpontja az, amikor nyilvánvalóvá válik az a szándék, hogy az árukat nem mutatják be a vámhivatalnak. (
19
)
40.
Következésképpen a „jogellenes beléptetés” csak akkor valósul meg, ha a jogalany elhagyta a határátkelőhelyet, vagy mindenesetre egyértelműen kinyilvánította azt a szándékát, hogy nem tesz nyilatkozatot az áruról a vámhatóságoknak.
41.
A megszorító értelmezés szerint, amint láttuk, a vámtartozás csak abban az esetben szűnik meg, ha a lefoglalásra azelőtt kerül sor, hogy az árut szállító személy elhagyná a határátkelőhelyet, vagy kinyilvánítaná azt a szándékát, hogy nem fordul az illetékes vámhatósághoz. Márpedig ezen értelmezés követése azt jelenti, hogy a Vámkódex 233. cikke első bekezdésének d) pontja – e rendelkezés szó szerinti szövegével ellentétben – olyan „beléptetésre” vonatkozik, amely még nem „jogellenes”.
42.
Álláspontom szerint mindez nyilvánvalóan sértené a jogszabály szövegét. Annál is inkább, mert a Vámkódex 202. cikkének (2) bekezdése szerint „a vámtartozás az áru jogellenes bejuttatásakor keletkezik”, ami alaposabban megfontolva azt jelenti, hogy a megszorító értelmezés végeredményben olyan tartozást kíván megszüntetni, amely még nem jött létre.
43.
Másodlagosan a megszorító értelmezés alapján azt lehetne hinni, hogy a kérdéses megszűnés soha nem következik be, mivel a kifejezetten előírt feltétel (azaz a „jogellenes beléptetés”) nem valósul meg.
44.
Következésképpen a megszorító értelmezés végeredményben logikai ellentmondást tartalmaz, amely álláspontom szerint annak tényleges gyengeségét bizonyítja.
ii) Hatékony érvényesülés
45.
Ugyan nem e kifejezést használja, az osztrák kormány azt állítja, hogy a Vámkódex 233. cikke első bekezdése d) pontjában található kikötés megszorító értelmezése azzal a veszéllyel jár, hogy ezt a rendelkezést teljesen megfosztja a hatékony érvényesüléstől. Ugyanis ha a vámtartozás megszűnését azokra az esetekre korlátozzuk, amelyekben a csempészett árut a határ átlépésekor foglalják le, az ezt a rendelkezést szinte alkalmazhatatlanná tenné (vagy mindenesetre nagyon kevés esetre alkalmazhatóvá), a gyakorlatban ugyanis a csempészett áru lefoglalására általában nem a határ átlépésekor, hanem későbbi időpontban kerül sor. (
20
)
46.
Ez az érv ugyan önmagában nem döntő, számomra azonban figyelemreméltónak tűnik. Mint ismeretes, a közösségi jogban a hatékony érvényesülés elve meghatározó szerepet játszik. Ezen elv alapján mindig azt az értelmezést kell előnyben részesíteni, amely lehetővé teszi a közösségi jogi aktus céljainak elérését. (
21
) Ebből a nézőpontból egyáltalán nem kétséges, hogy a „széles” értelmezés alkalmasabbnak tűnik a szóban forgó rendelkezés alkalmazásának biztosítására.
iii) Arányosság
47.
Mint ismeretes, a Bíróság rendszeresen elismerte – az alapvető elvek között – az arányosság elvének fennállását. Ezt az elvet alkalmazta a szankcionált magatartásokhoz képest túl szigorúnak (tehát „aránytalannak”) ítélt szankciók jogellenessé nyilvánításához. (
22
) Ezenkívül ugyanezen elv alapján általánosan megállapítást nyert, hogy amikor több alkalmas intézkedés között lehet választani az adott helyzetben, a kívánt cél megvalósítását lehetővé tevők közül a legkevésbé kényszerítőt kell igénybe venni. (
23
)
48.
Az arányosság elvén alapuló érvelésnek a közösségi jogi aktusok értelmezésére való kiterjesztését követően felmerülhet a kérdés, hogy ha a jogalany számára hátrányos következményt tartalmazó ugyanazon rendelkezésnek két értelmezése lehetséges, köteles-e az értelmező a kevésbé hátrányos következménnyel járó értelmezést választani. Elvileg ez a megközelítés számomra ésszerűnek tűnik, és a jelen esetben a „szélesebb” értelmezés mellett szól.
49.
Mindez természetesen attól a feltételtől függ, hogy mindkét lehetséges értelmezés alkalmas a rendelkezés céljának elérésére. Ezen értelmezendő rendelkezésnek pontosan ez a célja képezi a tárgyát a következő fejtegetéseimnek.
iv) A rendelkezés indoka
50.
Mi az a cél, amelyet az értelmezendő rendelkezés – a jelen esetben a Vámkódex 233. cikke első bekezdésének d) pontja – el kíván érni? Ez a kérdés nyilvánvalóan alapvető az értelmezés céljából.
51.
Számomra nehéznek tűnik tagadni, hogy a vámtartozásnak a Vámkódex 233. cikke első bekezdésének d) pontjában előírt megszűnésének az a célja, hogy elkerülhető legyen a vám beszedése abban az esetben, ha a Közösség területére jogellenesen beléptetett áru forgalomba hozatalára nem volt lehetőség, tehát az a verseny szempontjából a közösségi áruk vonatkozásában nem képezett „veszélyt”. (
24
)
52.
Nyilvánvaló, hogy e rendelkezésnek a fenti megfontolások alapján kidolgozott szigorú teleologikus értelmezése ahhoz az állításhoz vezetne, hogy a vámtartozás minden olyan esetben megszűnik, amikor a csempészett árut a kereskedelmi forgalomba hozatala előtt foglalták le, a lefoglalás helyétől és időpontjától függetlenül. Egyebekben ezt az álláspontot fejtette ki a finn kormány is, amint azt a fentiekben felidéztem.
53.
Úgy vélem azonban, hogy a Vámkódex 233. cikkének ezt a rendkívül „széles” értelmezését nem lehet elfogadni azon oknál fogva, hogy az túlságosan nyilvánvalóan elferdíti a rendelkezés szövegét.
54.
Ezen értelmezés szerint ugyanis a csempészett árukra vonatkozó vámtartozásnak abban az esetben is meg kellene szűnnie, ha a csempészett árukat például néhány hónappal a jogellenes beléptetésük után foglalták le, miután azok a forgalomba hozatalig „biztos” helyen voltak elrejtve. Nyilvánvaló, hogy az ilyen eset semmiképpen nem egyeztethető össze a jelenleg szóban forgó rendelkezéssel, amely szerint a lefoglalt áruk esetében a kötelezettség megszűnik „az áruk jogellenes beléptetésekor”. Más megfogalmazásban számomra egyértelműnek tűnik, hogy a rendelkezés bizonyos időbeli folyamatosságot követel meg a csempészett árukkal való határátlépés és ezen áruk lefoglalása között.
55.
Jóllehet a rendelkezés rendkívül „nagyvonalú” értelmezése – amelyet a fenti 52. pontban vázoltam – nem fogadható el, ez nem változtat azon, hogy ezen rendelkezés indoka, annak ellenére, hogy a szó szerinti jelentés teljes eltorzítását nem teszi lehetővé, megköveteli, hogy annak olyan hatályt tulajdonítsanak, amely a lehető leginkább összhangban áll e rendelkezés céljaival. A jelen esetben tehát a jogalkotó szándékának megfelelő célok figyelembevétele az olyan értelmezés mellett szól, amely a szabály megfogalmazásának tiszteletben tartása mellett – amennyiben a csempészett áruk forgalomba hozatalára még nem került sor – kibővíti azon helyzetek körét, amelyekben a vámtartozás megszűnik.
56.
Az igaz, hogy a Vámkódex 233. cikke első bekezdése d) pontjának megszorítóbb értelmezése hatására hangsúlyosabbá válna – amint azt a dán kormány (az írásbeli észrevételeiben) és a Bizottság (a tárgyaláson) kiemelte – a norma szankciójellege/elrettentő hatása. Ebben a vonatkozásban azonban a következők az észrevételeim.
57.
A lefoglalt csempészett áruk esetében – amint azt láttuk – az a vámtartozás megszűnésének indoka, hogy maguk az áruk, a verseny szempontjából, már nem jelentenek veszélyt a közösségi áruk számára. Amennyiben úgy adódik, hogy ezeket az árukat később újból forgalomba hozzák, az azokra vonatkozó vámokat ki kell fizetni a végrehajtási rendelet 867a. cikke alapján.
58.
A Bizottság és a dán kormány érvelése – amely szerint a Vámkódex 233. cikkének a „szankció” szellemében való alkalmazását az indokolja, hogy ha már átlépték a határátkelőhelyet, a csempészett áruk nagyobb valószínűséggel kerülnek be a gazdasági körforgásba, és ennélfogva nagyobb valószínűséggel okoznak kárt a közösségi áruk és államkincstárak számára – következetlen és logikai hibán alapul.
59.
Egyrészt ugyanis, ha a csempészett árut lefoglalják, a kár veszélye már nem áll fenn: a csempészett áruk nem lépnek tisztességtelen versenybe a közösségi árukkal, és ha bekerülnek a gazdasági körforgásba, azt a vámok megfizetése után teszik. Másrészt ha maguk az áruk elkerülik a lefoglalást, mindenképpen bekerülnek a kereskedelembe, és a vám megfizetésére egyáltalán nem kerül sor, függetlenül a 233. cikk megszorító vagy kevésbé megszorító értelmezésétől.
60.
Azt sem lehet állítani, hogy a szankció valójában elrettentően hat a potenciális csempészekre. Közelebbről, ha a jogalkotó a lefoglalt vagy elkobzott áruk esetében a vám megfizetését szankcióként kívánta volna kialakítani, a Vámkódex 233. cikkében nem írt volna elő egy olyan esetet, amelyben a vámok megszűnését még a csempészek javára is elismeri. Ha a jogalkotó a rendelkezésnek hatékony elrettentő erőt akart volna adni, semmilyen megszűnési esetet nem írt volna elő, hanem arra kötelezte volna a csempészt, hogy a lefoglalt áruk után a vámot kivétel nélkül minden esetben fizesse meg. Ha azonban a megszorító értelmezést követjük, ez a „szankció” csak a jogellenes tevékenységének viszonylag előrehaladott szakaszában felfedezett csempészt sújtaná, míg a kezdeti szakaszban felfedezett csempész mentesülne a vám megfizetése alól.
61.
Úgy vélem azonban, hogy a valóban szankciójelleget öltő vonatkozások a csempészeti tevékenységgel összefüggésben az ilyen magatartásokat sújtó büntető és/vagy közigazgatási rendelkezések tárgyát képezik. Az ilyen megfontolásokat azonban figyelmen kívül kell hagyni az arra vonatkozó érvelés szempontjából, hogy ki kell-e vetni vámokat vagy sem, amely a jelen ügy egyedüli tárgya.
62.
Ezt megerősíti a Vámkódex 233. cikkének utolsó bekezdése, amely – pontosan annak érdekében, hogy a büntetőjogi szankciók kiszabásának lehetőségét a vámtartozás megszűnésének esetére is fenntartsa – kimondja, hogy a büntetőjogi előírások alkalmazásában a csempészett áruk lefoglalása és elkobzása nem jár a vámtartozás megszűnésével.
63.
Az általam javasolt értelmezést egyebekben kifejezetten megerősíti a Bíróság egyik ítélete, amely – ugyan formálisan a jelenlegi Vámkódex hatálybalépése előtti szabályozási háttérre hivatkozik – számomra úgy tűnik, hogy teljesen megőrizte az érvényességét: ebben az ítéletben a Bíróság különösen azt fejtette ki, hogy „a megszűnés okainak azon a megállapításon kell alapulniuk, hogy az áru ténylegesen nem kapott olyan gazdasági rendeltetést, amely a behozatali vámok alkalmazását indokolja”. (
25
)
v) A szabályozásnak és a szabályozás értelmezésének történeti fejlődése
64.
A csempészett áruk lefoglalását és elkobzását követően a vámtartozás megszűnéséről szóló, a Vámkódex 233. cikke első bekezdésének d) pontjában található rendelkezések az erre vonatkozó szabályozás szigorodásának minősülnek, amelyet a Vámkódex hatálybalépéséig a 2144/87/EGK rendelet (
26
) írt elő. E rendelet ugyanis a 8. cikk (1) bekezdésének b) pontjában az áru elkobzásának valamennyi esetére a vámtartozás megszűnését írta elő.
65.
A rövidesen hatályba lépő új vámkódexet tartalmazó 450/2008/EGK rendelet (
27
) a 86. cikkében újból a 2144/87 rendeletben már megtalálható „puha” szabályt tartalmazza, megállapítva többek között, hogy a vámtartozás megszűnik „ha a behozatalivám- vagy kivitelivám-köteles árukat elkobozzák” ((1) bekezdés d) pontja), „ha a behozatalivám- vagy kivitelivám-köteles árut lefoglalják, és egyidejűleg vagy ezt követően elkobozzák” ((1) bekezdés e) pontja), valamint „ha a behozatalivám- vagy kivitelivám-köteles áruk a vámfelügyelet alatt megsemmisülnek vagy azokat az államnak felajánlják” ((1) bekezdés f) pontja). Az új vámkódexben tehát a vámtartozás megszűnése szempontjából úgyszintén nincs jelentősége a lefoglalás és/vagy az elkobzás időpontjának.
66.
Mivel a jelenleg hatályos Vámkódex a csempészett áruk esetében a vámtartozás megszűnésének szemszögéből különösen szigorú szabályozásnak mutatkozik, amely időrendi szempontból két jóval kevésbé szigorú szabályozás közé illeszkedik, számomra úgy tűnik, hogy a Vámkódex 233. cikke első bekezdése d) pontjának nagyon megszorító értelmezése minden valószínűség szerint ellentmond a közösségi jogrend belső logikájának és a jogalkotó feltehető akaratának. (
28
)
vi) A „zöldhatáron” való lefoglalás problémája
67.
A 233. cikk megszorító értelmezése rendkívül problematikussá válik abban az esetben, ha a csempészett árut a „zöldhatáron” keresztül léptették be a Közösségbe. Ebben az esetben ugyanis két különböző értelmezés képzelhető el.
68.
Az első értelmezés szerint, amelyet maga a Bizottság terjesztett elő az írásbeli észrevételeinek 26. pontjában, a nem őrzött határvonalon keresztüli csempészet esetében a jogellenes beléptetés már a határvonal fizikai átlépésével megvalósul. Nyilvánvaló, hogy ezen elgondolás alapján a vámtartozásnak a Vámkódex 233. cikke első bekezdésének d) pontjában meghatározott megszűnésére gyakorlatilag soha nem kerülne sor, mivel az majdnem lehetetlen, hogy az áruk lefoglalására pontosan a határvonalon kerüljön sor. A vonal – meghatározásánál fogva – olyan geometriai fogalom, amelynek szélessége nulla.
69.
Eltérő értelmezés szerint, amelyet azonban a Bizottság a tárgyaláson támogatott, az áru zöldhatáron keresztüli beléptetése esetén a 233. cikkben meghatározott jogellenes beléptetés abban az időpontban valósul meg, amikor az árukat szállító személy a legközelebbi határátkelőhely eléréséhez követendő iránytól eltérő irányt választ, kinyilvánítva ezáltal az említett áru csempészetére vonatkozó szándékát. (
29
)
70.
Megjegyezzük, hogy a megszorító értelmezés ezen második „változata” biztosan meggyőzőbbnek tűnik az elsőnél: ugyanis legalább nem teszi gyakorlatilag alkalmazhatatlanná a 233. cikk első bekezdésének d) pontját. Ebben az értelmezésben is fennmaradnak azonban bizonyos problémák: mivel nyilvánvalóan nem mindig könnyű konkrétan meghatározni az importőr jogalany által a határ átlépését követően választott irányt, különösen az olyan erdős vagy nehezen megközelíthető területeken, amelyeken a „zöldhatáron” keresztül rendszerint járnak.
71.
Tehát ebből a szemszögből is előnyösebbnek tartom a nem megszorító értelmezést.
d) A javasolt értelmezés korlátai
72.
Az általam javasolt értelmezés ugyan számomra kétségtelenül előnyösnek tűnik, azonban felvet bizonyos problémákat.
73.
Először is, amint azt láttuk, annak érdekében, hogy a Vámkódex 233. cikke első bekezdése d) pontjának nem megszorító értelmezést lehessen adni, szükséges annak elfogadása, hogy a 233. cikkben található „beléptetés” fogalma eltér a Vámkódex más részeiben található „beléptetés” fogalmától. Ideális esetben természetesen előnyösebb volna elkerülni az ilyen jelentésbeli különbségeket. Másrészt azonban úgy vélem, hogy rámutattam arra, hogy a 233. cikkben foglalt „beléptetés” kifejezésnek „pillanatnyi” és időben korlátozott jelentéssel való felruházása – amely jelentéssel kétségtelenül rendelkezik ez a kifejezés a Vámkódex más részeiben – több nehézséget teremt, mint amennyit az így értelmezett rendelkezés megold.
74.
Másodszor a nem megszorító értelmezés a csempészett áruk első rendeltetési helyéhez kapcsolódó bizonytalansági elemet tartalmaz. Nyilvánvaló, hogy az „első rendeltetési hely” meglehetősen határozatlan fogalom, amelyet nem lehet pontosabban körülírni, és amelyet esetről esetre történő értékeléssel lehet közelebbről meghatározni, amint azt maga az osztrák kormány is elismerte a tárgyaláson. Ezenkívül olyan tényleges esetek is előfordulhatnak, amelyekben nehéz megítélni, hogy az áruk elérték-e már a Közösség vámterületén belüli első rendeltetési helyüket. Az ilyen esetekben alapos vizsgálatok lefolytatására is szükség lehet: másrészt az ilyen típusú vizsgálatok teljesen általánosak például a büntetőjog keretében, és nem szabad elfelejteni, hogy a csempészeti tevékenység általában – tekintettel arra, hogy a csempészet bűncselekmény – mindenesetre szükségessé teszi a helyi hatóságok számára, hogy bűnügyi nyomozást folytassanak. „Mozgó” áruk lefoglalása esetén elképzelhető olyan vélelem is, amely szerint az ellenkező bizonyításáig úgy kell tekinteni, hogy az első rendeltetési helyet még nem érték el.
75.
Ezenkívül nem hagyható figyelmen kívül, hogy még a megszorító értelmezés is rendelkezik ugyanilyen bizonytalan vonatkozásokkal. Ez különösen érvényes a „zöldhatárt” átlépő csempészett áruk lefoglalása esetén, amint azt a fentiekben láttuk. (
30
)
76.
Harmadszor, a javasolt értelmezés ugyan korlátozza, de nem szünteti meg annak a veszélyét, hogy ugyanazon áru után kétszer fizessék meg a vámot. (
31
) A kétszeres fizetésnek ez a helyzete abban az esetben következhet be, ha az árukat az első rendeltetési helyük elérése előtt foglalják le (ezért nem szűnik meg a vámtartozás), és később azokat a hatóságok értékesítik, amelynek következtében ezúttal az áruk megszerzőjének kell (másodszor) megfizetnie a vámot a végrehajtási rendelet 867a. cikke szerint.
77.
Már megjegyeztem, hogy az egyetlen mód a vámok kétszeres beszedése veszélyének teljes kizárására, ha a vámtartozást minden olyan esetben megszűntnek tekintjük, amikor a csempészett árut a forgalomba hozatal előtt foglalták le és kobozták el. Másrészt már hangsúlyoztam, hogy ez a megoldás – amely a 2144/87 rendeletben található, és amelyet most a 450/2008 rendelet újból tartalmaz – a Vámkódex megfogalmazásának fényében nem tűnik fenntarthatónak. (
32
)
e) Az első kérdésre vonatkozó végkövetkeztetés
78.
Úgy vélem, hogy az általam fent jelzett korlátok és problémák összességükben nem képezhetik komoly akadályát a fent meghatározott értelmezésnek. Mindenesetre az ettől eltérő értelmezések még jelentősebb hátrányokat mutatnak.
79.
Következésképpen javaslom, hogy a Bíróság úgy válaszoljon az Unabhängiger Finanzsenat első kérdésére, hogy a Vámkódex 233. cikke első bekezdésének d) pontjában szereplő „jogellenes beléptetés során” kifejezést úgy kell értelmezni, hogy az arra az időközre vonatkozik, amely a határ átlépésétől a jogellenesen beléptetett áru első rendeltetési helyének eléréséig tart a Közösség területén belül.
B – A második kérdés
80.
A második kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy az a tény, hogy a Vámkódex 233. cikke első bekezdésének d) pontja a vámtartozás megszűnését kizárólag a Vámkódex 202. cikke értelmében jogellenesen behozott áruk lefoglalásának következményeként írja elő, jóllehet semmi hasonló nincs előírva arra az esetre, ha egy árut az említett kódex 203. cikke értelmében a vámfelügyelet alóli elvonást követően foglalnak le, az egyenlő bánásmód elvének megsértését jelenti-e.
81.
Azonnal nyilvánvaló, hogy a második kérdés nem elhanyagolható problémákat vet fel ezen kérdésnek az alapeljárásbeli határozatra vonatkozó jelentőségének szemszögéből.
1. A kérdés megválaszolásának szükségességéről
82.
Mind a Bizottság, mind – némileg eltérő megfogalmazásban – az osztrák kormány azt állítja, hogy a kérdés az alapügy tárgyától nyilvánvalóan idegen. (
33
)
83.
A Bizottság és az osztrák kormány által előterjesztett megfontolások számomra helyesnek tűnnek. Az alapügyben felperes jogalany helyzetét ugyanis vitathatatlanul a Vámkódex 202. cikke szabályozza, amely az áruknak a határon túlra való jogellenes beléptetésére vonatkozik. A 203. cikkben meghatározott eset ezzel szemben az áruknak a vámfelügyelet alóli elvonása, amely teljesen idegen jelen ügy tényállásától.
84.
Nyilvánvaló, hogy ha a 203. cikkben előírt helyzet szabályozása ténylegesen kedvezőtlenebb volna, mint 202. cikkben meghatározott helyzeté, akkor az egyenlő bánásmód elvének fényében fel lehetne vetni a kedvezőtlenebb rendelkezések érvénytelenségének problémáját. A jelen esetben azonban a 202. cikkből eredő szabályozás – más szavakkal a kedvezőbb szabályozás – vonatkozik az alapügyre.
85.
A Bíróság, jóllehet joggal volt mindig nagyon körültekintő azzal a lehetőséggel kapcsolatban, hogy ne adjon választ valamely előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre, az állandó ítélkezési gyakorlat alapján úgy ítélheti meg, hogy nem dönt valamely előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről, ha nyilvánvalónak tűnik, hogy a nemzeti bíróság által kért értelmezésnek semmilyen jelentősége nincs az alapügy szempontjából. (
34
) Márpedig számomra egyértelműnek tűnik, hogy a jelen esetben a kérdés nyilvánvalóan hipotetikus jellegű, semmilyen jelentősége nincs az alapügy megoldására. Úgy vélem tehát, hogy a Bíróságnak nem kellene határoznia erről a második kérdésről.
86.
Arra az esetre, ha a Bíróság mindennek ellenére úgy határozna, hogy érdemben válaszol erre a kérdésre, erre vonatkozóan a következőkben kifejtek néhány rövid megfontolást.
2. Másodlagosan, a kérdés érdeméről
87.
A dán és a finn kormány azt állítja ebben a vonatkozásban, hogy a Vámkódex 202. és 203. cikkében szabályozott helyzetek objektíve különbözőek, ezért az említett helyzetek eltérő kezelése nem sérti az egyenlő bánásmód elvét. (
35
)
88.
Az osztrák kormány ezzel szemben úgy véli, hogy a 233. cikk valóban indokolatlan megkülönböztetést teremt a 202. cikkben és a 203. cikkben meghatározott helyzetek között: a hátrányosan megkülönböztető hatást azzal lehetne megszüntetni, ha a vámtartozás megszűnését analógia útján elismernék a 203. cikk szerint a vámfelügyelet alól elvont áruk lefoglalásának esetére is. Másrészről álláspontja szerint a kérdésnek ettől még ugyanúgy nem volna jelentősége, tekintettel arra, hogy az alapügy tárgyát képező helyzetet a Vámkódex 202. cikke szabályozza. (
36
) Az osztrák kormány ezenkívül megjegyzi, hogy az új vámkódex esetében ez a probléma többé nem fog felmerülni, mivel az a lefoglalás és elkobzás esetére attól függetlenül előírja a vámtartozás megszűnését, hogy a lefoglalásra és/vagy az elkobzásra milyen időpontban és milyen helyzetben került sor. (
37
)
89.
A Bizottság azonban a lengyel kormány által általánosabb szemszögből kifejtetthez hasonló érvelésében (
38
) a végrehajtási rendelkezések 867a. cikkére utal, és azt állítja, hogy mivel ez utóbbi rendelkezés megkülönböztetés nélkül vonatkozik a 202. cikkben meghatározott csempészett árukra és Vámkódex 203. cikke értelmében a vámfelügyelet alól elvont árukra, nem lehetséges úgy tekinteni, hogy a 233. cikk első bekezdésének d) pontjában foglaltak hátrányosan megkülönböztető jellegűek.
90.
A kérdés érdemi megválaszolásához álláspontom szerint elkerülhetetlen a Vámkódex 202. illetőleg 203. cikkében szabályozott helyzetek között fennálló jelentős tényleges különbség hangsúlyozása.
91.
Közelebbről, míg a 202. cikk az áruk Közösség vámterületére való csempészetének „klasszikus” helyzeteire vonatkozik, a 203. cikk meghatározza az összes olyan helyzetet, legyen az cselekvés vagy mulasztás, amelynek eredményeként az illetékes vámhatóság – akár átmenetileg – akadályoztatva van a vámfelügyelet alatti áruhoz való hozzáférésben és a Vámkódex által előírt ellenőrzésben. (
39
)
92.
Más szavakkal a Vámkódex 203. cikkében meghatározott helyzetben az áruk, ha azokat a vámfelügyelet alól elvonták, elvileg jóval nagyobb valószínűséggel kerülnek be a gazdasági körforgásba, amennyiben azok már ténylegesen a vámterületen belül vannak. Ugyanakkor azonban ezen áruk létezése ismert a vámhatóságok előtt. Ezen ténybeli adatok is elegendőek lehetnek a két helyzet különböző kezelésének indokolására.
93.
Azt is meg kell jegyezni, hogy a Vámkódex 203. cikkében meghatározott vámfelügyelet alól elvont áruk – a meghatározásuknál fogva – olyan áruk, amelyeknek a Közösség területére való beléptetését már előzőleg közölték. Következésképpen, amint azt a dán kormány helyesen hangsúlyozta, (
40
) a lefoglalás/elkobzás esélye (tehát a Vámkódex 233. cikkének esetleges alkalmazhatósága) a gyakorlatban kisebb jelentőséggel bír a 203. cikk rendelkezéseinek hatálya alá tartozó áruk, mint 202. cikk értelmében jogellenesen beléptetett áruk esetében.
94.
Tény, hogy ugyanebben a vonatkozásban a rövidesen hatályba lépő új vámkódexben találhatóhoz hasonló rendelkezés tűnik a leginkább logikusnak és „igazságosnak”, amennyiben általánosan előírja az összes lefoglalt áru esetében a vámtartozás megszűnését. Másrészt álláspontom szerint tekintettel a jelenleg hatályban lévő Vámkódex 233. cikkének egyértelmű megfogalmazására, amely az említett Vámkódex 203. cikkének hatálya alá tartozó elkobzott áruk esetén nem írja elő a vámtartozás megszűnését, a 202. illetőleg 203. cikkben meghatározott esetek közötti objektív különbségek elegendőek az ebben a vonatkozásban a közösségi jogalkotó által előírt különböző kezelés igazolására (még ha az nem is lehet „optimális”).
IV – Végkövetkeztetések
95.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság akként válaszoljon az Unabhängiger Finanzsenat által előterjesztett kérdésekre, hogy a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12-i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 233. cikke első bekezdésének d) pontjában szereplő „jogellenes beléptetés során” kifejezést úgy kell értelmezni, hogy az arra az időközre vonatkozik, amely a határ átlépésétől a jogellenesen beléptetett áru első rendeltetési helyének eléréséig tart a Közösség területén belül.
(
1
)	Eredeti nyelv: olasz.
(
2
)	K. Höfinger, R. Rüsken, „Wann erlischt die Zollschuld infolge Beschlagnahme und Einziehung von Schmuggelware?”, Zeitschrift für Zölle und Verbrauchsteuern, 8/2007. sz., 197. o.
(
3
)	A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12-i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.).
(
4
)	Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2-i 2454/93/EK bizottsági rendelet (HL L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o.; a továbbiakban: végrehajtási rendelet).
(
5
)	Az osztrák kormány észrevételeinek 10. pontja.
(
6
)	Uo., 15. pont.
(
7
)	A finn kormány észrevételeinek 13. és 14. pontja.
(
8
)	Uo., 16. és 17. pont.
(
9
)	A dán kormány észrevételeinek 16. pontja.
(
10
)	Uo., 20. pont.
(
11
)	Uo., 26. pont.
(
12
)	A Bizottság észrevételeinek 15–23. pontja.
(
13
)	Uo., 36. pont.
(
14
)	A lengyel kormány észrevételeinek 18–26. pontja.
(
15
)	Uo., 23. pont.
(
16
)	Mint ismeretes a Bíróság gyakran kijelentette értelmezési kételyek esetén, hogy szükség van a közösségi jogi aktusok különböző nyelvi változatai összehasonlításának értelmezési eszközként való alkalmazására. Lásd például a 19/67. sz. Sociale Verzekeringsbank kontra Van der Vecht ügyben 1967. december 5-én hozott ítéletnek (EBHT 1967., 408. o.) különösen a 417. oldalát; a 9/79. sz. Koschniskekontra Read van Arbeid ügyben 1979. július 12-én hozott ítélet (EBHT 1979., 2717. o.) 6. pontját és a C-296/95. sz., The Queen kontra Commissioners of Customs and Excise, ex parte EMU Tabac és társai ügyben 1998. április 2-án hozott ítélet (EBHT 1998., I-1605. o.) 36. pontját). Különösen a Vámkódexet illetően lásd a C-48/98. sz. Söhl & Söhlke ügyben 1999. november 11-én hozott ítélet (EBHT 1999., I-7877. o.) 46. pontját.
(
17
)	Lásd például a francia („lors de l’introduction irrégulière”), az angol („upon their unlawful introduction”), a német („bei dem vorschriftswidringen Verbringen”) és a holland változatot („bij het onregelmatig binnenbrengen”).
(
18
)	Lásd a lenti 76. és 77. pontot.
(
19
)	Lásd ebben a kérdésben a lenti 67. és az azt követő pontokat.
(
20
)	Az osztrák kormány észrevételeinek 15. pontja.
(
21
)	A hatékony érvényesülés elvének fogalma és alkalmazása olyan kérdésnek minősül, amelynek terjedelme jóval meghaladja a jelen indítvány kereteit, mivel olyan elvről van szó, amely már a kezdetektől meghatározta a közösségi jog Bíróság általi értelmezését. Lásd például a 9/70. sz. Grad kontra Finanzamt Traunstein ügyben 1970. október 6-án hozott ítélet (EBHT 1970., 825. o.) 5. pontját; a 23/70. sz. Haselhorst kontra Finanzamt Düsseldorf ügyben 1970. október 21-én hozott ítélet (EBHT 1970., 881. o.) 5. pontját; a 187/87. sz., Saarland és társai ügyben 1988. szeptember 22-én hozott ítélet (EBHT 1988., 5013. o.) 19. pontját és a C-223/98. sz. Adidas-ügyben 1999. október 14-én hozott ítélet (EBHT 1999., I-7081. o.) 24. pontját.
(
22
)	Lásd például a 122/78. sz. Buitoni-ügyben 1979. február 20-án hozott ítélet (EBHT 1979., 677. o.) 16. pontját. A vám tárgyában a szankciók alkalmazása előfeltételének tekintett arányosság elvéről lásd általánosságban a C-210/91. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1992. december 16-án hozott ítélet (EBHT 1992., I-6735. o.) 19. és 20. pontját.
(
23
)	Lásd például a 265/87. sz. Schräder kontra Hauptzollamt Gronau ügyben 1989. július 11-én hozott ítélet (EBHT 1989., 2237. o.) 21. pontját és C-157/96. sz., National Farmers’ Union és társai ügyben 1998. május 5-én hozott ítélet (EBHT 1998., I-2211. o.) 60. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
24
)	Lásd Tizzano főtanácsnoknak a C-337/01. sz. Hamann International ügyre vonatkozó 2003. június 12-én előterjesztett indítványának (2004. február 12-én hozott ítélet, EBHT 2004., I-1791. o.) 50. pontját.
(
25
)	A 186/82. és 187/82. sz., Magazzini generali egyesített ügyekben 1983. október 5-én hozott ítélet (EBHT 1983., 2951. o.) 14. pontja.
(
26
)	A vámtartozásról szóló, 1987. július 13-i 2144/87/EGK tanácsi rendelet (HL L 201., 15. o.).
(
27
)	A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 2008. április 23-i 450/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (Modernizált Vámkódex) (HL L 145., 1. o.).
(
28
)	Egyebekben megjegyezzük, hogy a megszorító értelmezést még Németországban sem követik egyöntetűen. Ez az értelmezés egy nagyon új, azonban rendkívül mérvadó értelmezési álláspont eredménye. Heves kritika tárgyát is képezte, amelynek alapját részben a jelen indítványban kifejtettekhez hasonló érvek adták. Lásd például a 233. cikkel kapcsolatban: Witte, P., Zollkodex – Kommentar (4. kiadás, München, Beck, 2006).
(
29
)	Egyebekben megjegyezzük, hogy ezen álláspont elfogadásával a Bizottság lényegében ellentmond a beléptetés szükségszerűen „pillanatnyi” jellegére vonatkozó állításaival, amely a 233. cikk szó szerinti értelmezéséből adódik (lásd a fenti 32. és azt követő pontokat).
(
30
)	Lásd a fenti 67. és azt követő pontokat.
(
31
)	Magától értetődik, hogy ez a veszély sokkal nagyobb a megszorító értelmezés alapján, mivel ebben az esetben a vámtartozás megszűnésének lehetőségei a minimálisra korlátozódnak.
(
32
)	Lásd a fenti 53. és 54. pontot.
(
33
)	Az osztrák kormány észrevételeinek 22. pontja és a Bizottság észrevételeinek 44. pontja.
(
34
)	Lásd ebben a vonatkozásban egyszerű példaként a C-83/91. sz. Meilicke kontra ADV-ORGA ügyben 1992. július 16-án hozott ítélet (EBHT 1992., I-4871. o.) 26. és azt követő pontjait és a C-222/04. sz., Cassa di Risparmio di Firenze és társai ügyben 2006. január 10-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-289. o.) 75. pontját.
(
35
)	A finn kormány észrevételeinek 22. pontja és a dán kormány észrevételeinek 34. pontja.
(
36
)	Az osztrák kormány észrevételeinek 22. pontja.
(
37
)	Uo., 24. pont. Ebben a vonatkozásban lásd a fenti 65. pontot.
(
38
)	Egyebekben a Bizottság érvelése néhány vonatkozásban meglehetősen homályos, és olyan rendelkezésre utal, amelynek esetében az eltérő nyelvi változatok között néhány különbség van. A 867a. cikket a végrehajtási rendeletbe beillesztő 3665/93 rendelet Bizottság által hivatkozott kilencedik preambulumbekezdésének lasz változata ugyanis úgy szól, hogy amíg ezeket az árukat nem bocsátották szabad forgalomba „può sorgere nei confronti di esse un’obbligazione doganale”. Ugyanez az értelme a francia („une dette douanière reste susceptible de naître à leur égard”), az angol („a customs debt may still be incurred with regard to them”), a spanyol („una deuda aduanera sigue siendo susceptible de nacer al respecto”) és a holland változatnak is („een douaneschuld ten aanzien daarvan zou kunnen ontstaan”). A német változat azonban úgy szól, hogy az áruk szabad forgalomba bocsátásáig „entsteht keine Zollschuld im Hinblick auf sie” (azaz „azok vonatkozásában semmilyen vámtartozás nem keletkezik”). A változatok nem összeegyeztethetetlenek, azonban kétségtelenül különböző szemléleteket hangsúlyoznak.
(
39
)	Lásd a 24. lábjegyzetben hivatkozott Hamann International ügyben hozott ítélet 31. pontját, a C-66/99. sz. D. Wandel ügyben 2001. február 1-jén hozott ítélet (EBHT 2001., I-873. o.) 47. pontját és a C-371/99. sz. Liberexim-ügyben 2002. július 11-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-6227. o.) 55. pontját).
(
40
)	A dán kormány észrevételeinek 35. pontja.