FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
T. ĆAPETA
fremsat den 13. juli 2023 (1)
Sag C-261/22
GN
procesdeltager:
Procuratore generale presso la Corte di appello di Bologna
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol, Italien))
»Præjudiciel forelæggelse – europæisk arrestordre – rammeafgørelse 2002/584/RIA – procedurer for overgivelse mellem medlemsstaterne – respekt for privatliv og familieliv – børns rettigheder – mødre med hjemmeboende mindreårige børn – grunde til at afslå fuldbyrdelse eller til at udsætte overgivelsen«
I.      Indledning
1.        Mødre kommer også i fængsel.
2.        Undertiden kan en dømt endog være mor til små børn. Domstolen skal for første gang tage stilling til en situation, hvor der er blevet udstedt en europæisk arrestordre mod en sådan mor med henblik på fuldbyrdelse af en fængselsstraf. Er barnets tarv relevant for fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre som denne?
3.        Den forelæggende ret, Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol, Italien), har således anmodet om en fortolkning af rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre (2): Kan fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre afslås eller udsættes, hvis den eftersøgte er en mor, der har hjemmeboende mindreårige børn?
II.    De faktiske omstændigheder i sagen, de forelagte spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen
4.        Den 26. juni 2020 udstedte en belgisk judiciel myndighed en europæisk arrestordre mod GN med henblik på afsoning af en dom på fem års fængsel for menneskehandel og bistand til ulovlig indrejse. GN blev dømt in absentia og blev i henhold til belgisk ret behørigt underrettet om sagen.
5.        GN blev anholdt i Bologna (Italien) den 2. september 2021. På tidspunktet for anholdelsen blev hendes mindreårige søn, som indtil da havde boet sammen med hende, overgivet til de sociale myndigheder. Da GN ikke gav sit samtykke til overgivelse, blev hun varetægtsfængslet, hvilket efterfølgende blev erstattet af husarrest, hvorved hun blev genforenet med sin søn.
6.        I retsmødet den 17. september 2021 anmodede Corte d’appello di Bologna (appeldomstolen i Bologna, Italien) den udstedende judicielle myndighed om at fremsende oplysninger i henhold til artikel 15, stk. 2, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre. Den stillede spørgsmål om procedurerne for fuldbyrdelse af en straf i Belgien for mødre med hjemmeboende mindreårige børn, om den behandling, GN ville blive udsat for i fængslet, de foranstaltninger, som ville blive truffet over for hendes søn, og muligheden for fornyet prøvelse af sagen, eftersom den sag, der førte til domfældelsen af GN, var blevet gennemført in absentia. Anklagemyndigheden i Antwerpen svarede, at disse spørgsmål kunne besvares af Federale Overheidsdienst Justitie (den offentlige forbundstjeneste for justitsanliggender) i Belgien. Efter dette svar fandt der ingen yderligere kommunikation sted mellem de to judicielle myndigheder.
7.        Ved dom af 15. oktober 2021 afslog Corte d’appello di Bologna (appeldomstolen i Bologna) at overgive GN til den udstedende judicielle myndighed, fordi hun var mor til et barn under tre år, som på tidspunktet for anholdelsen kun var hjemmeboende hos hende, og afgjorde, at hun straks skulle løslades. Ifølge denne domstol var der i mangel af svar fra den udstedende judicielle myndighed ingen garanti for, at den belgiske retsorden garanterer forhold under varetægtsfængslingen svarende til de af den italienske stat garanterede, som beskytter en mors ret til ikke at få brudt båndene med sine børn, og som sikrer et barn den nødvendige omsorg fra sin mor og sin familie, som sikret ved den italienske forfatning, børnekonventionens (3) artikel 3 samt artikel 24 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
8.        Procuratore generale presso la Corte di appello di Bologna (anklagemyndigheden ved appeldomstolen i Bologna, Italien) og GN har iværksat hver sin appel til prøvelse af den ovennævnte dom. Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol), der behandler denne appel, har besluttet at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Skal artikel 1, stk. 2 og 3, samt artikel 3 og 4 i [rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre] fortolkes således, at den fuldbyrdende judicielle myndighed ikke kan afslå eller under alle omstændigheder udsætte overgivelsen af en mor med hjemmeboende mindreårige børn?
2)      Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, er artikel 1, stk. 2 og 3, samt artikel 3 og 4 i [rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre] da forenelige med [chartrets] artikel 7 og artikel 24, stk. 3, også i lyset af praksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol vedrørende artikel 8 i [konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (EMRK), undertegnet i Rom den 4. november 1950,] og af medlemsstaternes fælles forfatningsmæssige traditioner, for så vidt som rammeafgørelsens ovennævnte artikler foreskriver, at en mor overgives, med den følge, at båndene med hendes hjemmeboende mindreårige børn brydes uden hensyntagen til barnets tarv?«
9.        Der er indgivet skriftlige indlæg af GN, Procuratore generale presso la Corte di appello di Bologna, den italienske, den ungarske og den nederlandske regering, Rådet for Den Europæiske Union samt Europa-Kommissionen. Der blev afholdt retsmøde den 28. marts 2023, hvor GN, den italienske og den nederlandske regering, Rådet og Europa-Kommissionen afgav mundtlige indlæg.
III. Bedømmelse
10.      Med henblik på at foreslå Domstolen et hensigtsmæssigt svar på den forelæggende rets spørgsmål foreslår jeg, at spørgsmålene omformuleres. Denne ret ønsker for det første at få fastslået, om den kan afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, hvis den ved en sådan overgivelse risikerer at krænke de grundlæggende rettigheder for en mor, som ønskes overgivet, og de grundlæggende rettigheder for hendes hjemmeboende mindreårige børn. Subsidiært ønsker den forelæggende ret oplyst, om den kan udsætte en sådan overgivelse. De omhandlede rettigheder er retten til familieliv, der er sikret ved chartrets artikel 7, og barnets tarv, der er sikret ved chartrets artikel 24.
11.      Med sit andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, hvorvidt rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre er forenelig med de to omhandlede grundlæggende rettigheder, hvis den skal fortolkes således, at den er til hinder for, at fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre afslås eller udsættes under de i hovedsagen foreliggende omstændigheder. Dette spørgsmål bliver således kun relevant, såfremt Domstolen fastslår, at det ikke er muligt at afslå at fuldbyrde den europæiske arrestordre. På baggrund af det svar på det første spørgsmål, som jeg vil foreslå Domstolen, vil det ikke være nødvendigt at besvare det andet spørgsmål.
12.      Det problem, som den forelæggende ret har rejst, er både velkendt og nyt. Det er velkendt, eftersom det er endnu ét i rækken af præjudicielle forelæggelser, der vedrører spørgsmålet om, hvorvidt en risiko for krænkelse af en grundlæggende rettighed kan begrunde et afslag på at fuldbyrde en europæisk arrestordre ud over de udtrykkelige obligatoriske eller fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i artikel 3, 4 og 4a i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre (4).
13.      Det er imidlertid også helt nyt, eftersom afslaget på fuldbyrdelse for første gang kan være baseret på en mulig krænkelse af grundlæggende rettigheder ikke (alene) for den eftersøgte, men (også) for tredjemand, nemlig det mindreårige barn af den mor, der anmodes overgivet.
14.      Der skal efter min opfattelse sondres mellem disse to problemstillinger. Jeg vil derfor først behandle betingelserne for, at morens ret til familieliv, som sikret ved chartrets artikel 7, kan begrunde et afslag på hendes overgivelse. Svaret på dette spørgsmål kan gives på grundlag af den allerede veludviklede retspraksis vedrørende fortolkningen af artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre. Jeg vil derefter analysere de konsekvenser, som forpligtelsen til at handle under hensyn til barnets tarv – således som det kræves i chartrets artikel 24 – har for den fuldbyrdende myndighed. Efter min opfattelse kan barnets rettigheder muligvis begrunde et afslag på overgivelse. Endelig vil jeg særskilt behandle muligheden for at udsætte en overgivelse.
A.      Risikoen for krænkelse af morens ret til familieliv og »totrinskontrollen«
15.      Det var først i dommen i sagen Aranyosi og Căldăraru i 2016, at Domstolen anerkendte, at det er muligt at afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre med en begrundelse, der ikke er udtrykkeligt fastsat i selve rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre (5).
16.      I denne sag fastslog Domstolen, at en alvorlig risiko for overtrædelse af forbuddet mod umenneskelig og nedværdigende behandling, som er en grundlæggende rettighed af absolut karakter, der er sikret ved chartrets artikel 4, kan udgøre en grund til at afslå overgivelse. Domstolen lagde artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre til grund for at fastslå, at afslaget var betinget af, at den fuldbyrdende myndighed for det første bekræfter, at der foreligger systemiske eller generelle mangler med hensyn til overholdelsen af chartrets artikel 4 i udstedelsesstaten, og for det andet, at der er risiko for, at den pågældende persons rettighed bliver krænket (6).
17.      Dette er den såkaldte »totrinskontrol« (7). I den række domme, som fulgte efter, hvori Domstolen primært blev anmodet om at præcisere omfanget af den undersøgelse, som den fuldbyrdende judicielle myndighed skal udføre i forbindelse med anvendelsen af denne kontrol, bekræftede Domstolen sin holdning i dommen i sagen Aranyosi og Căldăraru (8).
18.      I andre domme, der var baseret på den samme argumentation som den, der gav anledning til dommen i sagen Aranyosi og Căldăraru, fastslog Domstolen, at afslaget på overgivelse, ifølge betingelserne i »totrinskontrollen«, ligeledes er begrundet for så vidt angår en mulig krænkelse af den eftersøgtes ret til en retfærdig rettergang, som er sikret ved chartrets artikel 47. Dette blev fastslået i LM-dommen (9) og blev bekræftet i en række efterfølgende sager (10).
19.      Alle disse sager uden undtagelse drejede sig om den eftersøgtes grundlæggende rettighed. Den foreliggende sag ville rejse et spørgsmål svarende til de spørgsmål, der blev rejst i de i ovenstående punkter nævnte sager, såfremt Domstolen anmodes om at tage stilling til, hvorvidt GN kan påberåbe sig sin ret til familieliv, som fastsat i chartrets artikel 7, med henblik på at modsætte sig sin overgivelse.
20.      Muligheden for at fravige forpligtelsen til at fuldbyrde en europæisk arrestordre er hidtil kun blevet bekræftet for så vidt angår to grundlæggende rettigheder, nemlig de rettigheder, der er sikret ved chartrets artikel 4 og 47 (11). Jeg kan imidlertid ikke se nogen principiel grund til, at det ikke skulle forholde sig på samme måde, hvis der opstod en mistanke om, at der forelå systemiske eller generelle mangler med hensyn til beskyttelsen af en anden grundlæggende rettighed (12) såsom retten til familieliv som i den foreliggende sag.
21.      Udgangspunktet for denne undersøgelse er, at pålæggelsen af en fængselsstraf – således som Kommissionen med rette fremhævede i retsmødet – nødvendigvis griber ind i GN’s ret til familieliv. Denne begrænsning anses imidlertid principielt for nødvendig for at tilgodese en anden samfundsinteresse, nemlig interessen i at undgå straffrihed for gerningsmænd til forbrydelser (13). Når medlemsstaterne udøver deres tvangsbeføjelser over for enkeltpersoner, skal de imidlertid overholde proportionalitetsprincippet. De har derfor pligt til at begrænse retten til familieliv for mødre i fængsel mindst muligt. De råder dog over en skønsmargen ved valget af, hvorledes de vil overholde denne ret (14).
22.      Jeg er derfor af den opfattelse, at GN kun kan påberåbe sig sin ret til familieliv som begrundelse for et afslag på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, såfremt den fuldbyrdende myndighed har grund til at nære mistanke om, at den udstedende medlemsstat ikke vil respektere hendes ret til familieliv.
23.      Som Domstolen gentagne gange har fastslået (15), hviler ordningen med den europæiske arrestordre på en formodning om, at medlemsstaterne overholder de grundlæggende rettigheder.
24.      Udgangspunktet er således – i overensstemmelse med artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre – at den udstedende medlemsstat har truffet foranstaltninger inden for sin retsorden og sin praksis, som ikke uforholdsmæssigt begrænser den fængsledes ret til at bevare sine familiebånd. Der kan kun rejses tvivl om denne formodning, såfremt den fuldbyrdende myndighed har kendskab (16) til systemiske eller generelle mangler med hensyn til at sikre retten til familieliv for fængslede personer i udstedelsesstaten.
25.      Det har afgørende betydning, at denne konklusion ikke kan være baseret på viden om, at den udstedende medlemsstat for så vidt angår beskyttelsen af fængslede personers familieliv har truffet et andet lovgivningsmæssigt valg end den fuldbyrdende medlemsstat.
26.      I alle de sager, uden undtagelse, hvor artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre er blevet fortolket således, at det var muligt at afslå overgivelse, var den faktor, der udløste »totrinskontrollen«, at den fuldbyrdende myndighed havde kendskab til eventuelle systemiske eller generelle mangler i beskyttelsen af den pågældende grundlæggende rettighed i den udstedende medlemsstat. Kun i dette tilfælde kunne den fuldbyrdende myndighed fravige princippet om gensidig tillid og rejse tvivl om beskyttelsen af grundlæggende rettigheder i den udstedende medlemsstat ved at anvende »totrinskontrollen«.
27.      I den foreliggende sag er der ingen grund til at tage »totrinskontrollen« i brug. Den nødvendige udløsende faktor – mistanken om, at Belgien systematisk krænker retten til familieliv for mødre, der afsoner en fængselsstraf – foreligger ikke.
28.      Under disse omstændigheder kan den fuldbyrdende myndighed ikke afslå at fuldbyrde den europæiske arrestordre på grund af en eventuel krænkelse af GN’s ret til familieliv.
29.      Det kan stadig være berettiget at spørge, hvorvidt der i sidste ende kan ske en alt for stor begrænsning af GN’s rettigheder (f.eks. i et hypotetisk scenario, hvor reglerne i det fængsel, hvor hun afsoner straffen, kun tillader familiebesøg en gang om ugen). Det er naturligvis umuligt at udelukke, at der kan ske en individuel krænkelse i en given situation.
30.      Den ordning med gensidig anerkendelse, som ligger til grund for den europæiske arrestordre og andre lignende EU-retlige instrumenter (17), er imidlertid ikke baseret på den (usandsynlige) forventning om, at de grundlæggende rettigheder aldrig krænkes. Den er snarere baseret på formodningen om, at en individuel krænkelse af en grundlæggende rettighed vil blive håndteret. Dette henhører imidlertid under den udstedende medlemsstats ansvar (18). Individuelle tilfælde af krænkelser af de grundlæggende rettigheder skal løses af den udstedende, og ikke af den fuldbyrdende, medlemsstat, bl.a. ved at sikre adgang til dens domstole (19).
31.      Selv om det ikke kan udelukkes, at der kan forekomme individuelle krænkelser, ville det desuden være umuligt for den fuldbyrdende myndighed at forudsige sådanne krænkelser, medmindre der er holdepunkter for at antage, at de systematisk finder sted i den udstedende medlemsstat.
32.      I den foreliggende sag, hvor der ikke er holdepunkter for at antage, at der er systemiske eller generelle mangler i de garantier med hensyn til familielivet, som gives fængslede personer i Belgien, er jeg af den opfattelse, at den fuldbyrdende myndighed ikke kan give afslag på overgivelse af denne grund (20).
33.      I modsat fald ville princippet om gensidig tillid, som ligger til grund for den gensidige anerkendelse, herved miste sit indhold.
B.      Barnets tarv
34.      Den anden person (eller de andre personer, idet det er blevet oplyst, at GN har født et andet barn, efter at den europæiske arrestordre blev udstedt), hvis grundlæggende rettigheder er omhandlet i den foreliggende sag, er GN’s børn.
35.      GN’s børn har også ret til familieliv. Hvad angår børn skal deres ret til familieliv desuden altid fortolkes i lyset af en anden bestemmelse i chartret, nærmere bestemt artikel 24 (21).
36.       Chartrets artikel 24 beskytter børns rettigheder. Stk. 2 er af særlig betydning for den foreliggende sag. Ifølge denne bestemmelse »[skal barnets tarv i] alle handlinger vedrørende børn, uanset om de udføres af offentlige myndigheder eller private institutioner, [...] komme i første række.« Endvidere fastsætter stk. 3: »Ethvert barn har ret til regelmæssigt at have personlig forbindelse og direkte kontakt med begge sine forældre, medmindre dette er i modstrid med dets interesser« (22).
37.      Den mulige krænkelse af GN’s børns grundlæggende rettigheder har kun indirekte forbindelse med den europæiske arrestordre, idet de er potentielle indirekte ofre for fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre, hvorved deres mor skal overgives.
38.      Chartrets artikel 24 finder imidlertid anvendelse på alle foranstaltninger, der følger af anvendelsen af EU-retten, også selv om de ikke direkte berører barnet, men har betydelige konsekvenser for sidstnævnte (23).
39.      Følgelig kan afgørelsen om, hvorvidt en europæisk arrestordre skal fuldbyrdes eller ej, påvirkes af hensynet til barnets tarv.
40.      Eftersom børn kun er indirekte berørt af fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre (24), er spørgsmålet om beskyttelsen af deres rettigheder imidlertid af en anden karakter end det, der lå til grund for tidligere sager vedrørende artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre.
41.      Et eventuelt afslag på fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre for at beskytte barnets tarv er ikke et spørgsmål om gensidig tillid. Barnets tarv skal tages i betragtning, selv når den udstedende medlemsstat sikrer et højt beskyttelsesniveau for børn, hvis mødre er i fængsel.
42.      Beskyttelsen af barnets tarv kræver i sagens natur en anden vurdering, idet udgangspunktet for en analyse altid er det pågældende barns konkrete situation snarere end forholdene i den udstedende medlemsstat. Den måde, hvorpå den udstedende medlemsstat behandler fængslede, der har små børn, spiller en rolle i den fuldbyrdende myndigheds afgørelse, ikke på grund af mistillid til den udstedende medlemsstat, men snarere som en faktor, der bidrager til at afgøre, hvad der er den bedste beslutning for et konkret barn.
43.      I denne henseende er »totrinskontrollen« som garanti for princippet om gensidig tillid uden relevans for besvarelsen af spørgsmålet om, hvorvidt der kan gives afslag på at fuldbyrde en europæisk arrestordre af hensyn til barnets tarv (25).
44.      Inden jeg behandler spørgsmålet om, hvorvidt barnets tarv kan begrunde et afslag på overgivelse, og hvilke foranstaltninger de fuldbyrdende og udstedende myndigheder skal træffe i denne henseende, vil jeg først komme med enkelte bemærkninger om, hvorledes denne grundlæggende rettighed er blevet behandlet i Domstolens praksis.
1.      Barnets tarv i Domstolens praksis
45.      Barnets tarv er i retslitteraturen blevet beskrevet som »et af de mest ubestemmelige og mindst forståede retsbegreber« (26). Tilsvarende har andre retslærde beskæftiget sig med den nøjagtige karakter af de forpligtelser, der følger af chartrets artikel 24 (27), og påpeget, at det bør præciseres, hvordan bestemmelsen skal anvendes i EU-retten (28). Hvad ved vi om barnets tarv ud fra Domstolens praksis?
46.      Domstolens Piotrowski-dom er den eneste sag, der specifikt vedrørte ordningen med den europæiske arrestordre (29). Denne sag drejede sig om muligheden for at fuldbyrde en europæisk arrestordre, når den eftersøgte person var mindreårig. Domstolen fremhævede, at direktiv 2016/800 (30) var blevet vedtaget med henblik på at beskytte børns rettigheder i sådanne situationer. Det fastsætter minimumsregler, der specifikt vedrører de processuelle rettigheder for børn, der er genstand for en europæisk arrestordre (31). Der kan således ikke automatisk gives afslag på at fuldbyrde en europæisk arrestordre, når den eftersøgte person er mindreårig, medmindre den mindreårige er under den kriminelle lavalder (32).
47.      Efter min opfattelse er denne afgørelse dog ikke til megen hjælp i situationer som den foreliggende, hvor det barn, hvis rettigheder er omhandlet, ikke selv er den eftersøgte person.
48.      Denne dom afspejler imidlertid Domstolens fokus på nødvendigheden af at foretage en konkret vurdering af det enkelte barns situation. Dette er også blevet fremhævet på andre områder af EU-retten. F.eks. har Domstolen, på asylområdet, i forbindelse med tilbagesendelse af en uledsaget mindreårig, fastslået, at »det kun [er] en generel og udførlig vurdering af situationen for den pågældende uledsagede mindreårige, som kan gøre det muligt at fastlægge »barnets tarv«« (33).
49.      I forbindelse med en afgørelse om tilbagesendelse af faren til en mindreårig datter opregnede Domstolen desuden de meget specifikke omstændigheder, hvortil der skal tages hensyn, når der træffes afgørelse om tilbagesendelse. Det drejer sig bl.a. om barnets alder, fysiske og følelsesmæssige udvikling, graden af den følelsesmæssige tilknytning til hver af barnets forældre samt den risiko, som adskillelsen fra forælderen indebærer for barnets ligevægt (34).
50.      Domstolen har ligeledes, i forbindelse med familiesammenføring af tredjelandsstatsborgere, fastslået, at en vurdering af en individuel afgørelse, der kan berøre et barn, altid skal tage hensyn til barnets behov for regelmæssigt at have personlig forbindelse med begge sine forældre (35). Den myndighed, der træffer en afgørelse, som berører et barn, skal også tage hensyn til omfanget af det følelsesmæssige forhold, som barnet og værgerne har knyttet til hinanden, samt barnets afhængighedsniveau i forhold til sine værger, for så vidt som disse har forældremyndigheden over barnet og varetager det pågældende barns retlige og økonomiske forsørgelse (36).
51.      Et andet vigtigt hensyn er forælderens evne til i det hele at tage sig af barnet (37) og barnets afhængighed af forælderen (38).
52.      Fælles for disse domme er, at når barnets tarv vurderes, består det første skridt i en beslutningstagning altid i at fastslå barnets situation, og det, som skal fastslås, er barnets konkrete situation (39).
53.      Dette siger noget om kravet i chartrets artikel 24, stk. 2, hvorefter barnets tarv skal komme i første række: Når der er tale om børn, er deres tarv det første, der skal vurderes, og altid under hensyntagen til barnets konkrete situation (40).
54.      Først når der er foretaget en sådan vurdering, har den kompetente myndighed tilstrækkelige oplysninger til at træffe den relevante afgørelse – i den foreliggende sag afgørelsen om, hvorvidt en europæisk arrestordre skal fuldbyrdes eller ej.
55.      Indebærer den omstændighed, at barnets tarv er det primære hensyn også, at en offentlig myndigheds afgørelse, som er i strid hermed, i alle tilfælde vil være direkte forbudt? Eller kræver hensynet til barnets tarv, at dette afvejes i forhold til andre offentlige interesser, der er relevante i en konkret sag (41)?
56.      Som jeg vil redegøre for i det følgende afsnit, er det min opfattelse, at barnets tarv ikke er en a priori absolut hindring for fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre. Det er dog en temmelig stor forhindring: Som jeg vil foreslå, er den for stor til, at den fuldbyrdende judicielle myndighed, som i den foreliggende sag træffer afgørelse om den europæiske arrestordre, kan komme uden om den.
2.      Hvad bør den fuldbyrdende judicielle myndighed tage hensyn til, når den træffer afgørelse vedrørende barnets tarv?
57.      For det første finder artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre ikke kun anvendelse på eftersøgte personer, men også på alle andre personer, der eventuelt er berørt af en europæisk arrestordre (42). Der er intet, der tyder på, at denne bestemmelse kun beskytter de eftersøgte personer mod en krænkelse af deres grundlæggende rettigheder. Hertil kommer, at selv hvis artikel 1, stk. 3, ikke fandtes i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre, gælder de grundlæggende rettigheder, der er fastsat i chartret, ligeledes når EU-retten finder anvendelse (43).
58.      Der er således ingen tvivl om, at den fuldbyrdende judicielle myndighed har pligt til at træffe en afgørelse, der beskytter GN’s børns tarv.
59.      Det første trin i en hvilken som helst sag, der vedrører barnets rettigheder, skal være en konkret og udførlig vurdering af det pågældende barns individuelle situation (44). Den fuldbyrdende judicielle myndighed skal tage hensyn til alle de oplysninger, der er relevante for denne vurdering.
60.      Det har afgørende betydning for den europæiske arrestordres funktion, at der ved indhentningen af disse oplysninger finder (45) en kommunikation sted med den udstedende judicielle myndighed i henhold til artikel 15, stk. 2, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre (46).
61.      I den foreliggende sag anmodede den fuldbyrdende judicielle myndighed således den udstedende judicielle myndighed om supplerende oplysninger i henhold til artikel 15, stk. 2, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre. Den stillede spørgsmål om fængselsforholdene i Belgien for mødre med små børn. Den udstedende judicielle myndighed besvarede ikke dette spørgsmål, men henviste i stedet den fuldbyrdende judicielle myndighed til den belgiske offentlige forbundstjeneste for justits, som er ansvarlig for disse anliggender. Den fuldbyrdende judicielle myndighed forelagde ikke nogen opfølgende spørgsmål.
62.      Er dette en tilfredsstillende anvendelse af kommunikationsmekanismen i henhold til artikel 15, stk. 2, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre?
63.      Det er det på ingen måde.
64.      Domstolen har gentagne gange fremhævet betydningen af kommunikationsmekanismen mellem de to judicielle myndigheder i forbindelse med fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre. Den præciserede, at den er udtryk for forpligtelsen til loyalt samarbejde, hvorefter »medlemsstaterne respekterer og bistår hinanden ved gennemførelsen af de opgaver, der følger af traktaterne« (47).
65.      Dette foranledigede Domstolen til at konkludere, at de to judicielle myndigheder skal gøre fuld brug af de instrumenter, der er fastsat i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre (48), såsom kommunikationsmekanismen i artikel 15, stk. 2, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre.
66.      I den foreliggende sag betyder dette, at de pågældende judicielle myndigheder skal gøre brug af artikel 15, stk. 2, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre for at sikre, at den fuldbyrdende judicielle myndighed er tilstrækkeligt informeret om den situation, som GN og hendes børn vil kunne forvente sig i Belgien.
67.      I forbindelse med en sådan kommunikation kan man forestille sig, at den udstedende judicielle myndighed sender oplysninger om fængselsforholdene for mødre med små børn eller om eksisterende alternativer. Det er imidlertid også muligt, at den nægter at modtage GN’s børn. Der er uendelige muligheder. Alle disse oplysninger er relevante for at afgøre, om fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre vedrørende GN tager hensyn til hendes børns tarv.
68.      Det vigtige spørgsmål fra den fuldbyrdende judicielle myndigheds synspunkt – navnlig i en sag som den foreliggende – er, hvilken konsekvens det har, såfremt den udstedende judicielle myndighed ikke besvarer en anmodning om oplysninger. Bør dette automatisk medføre et afslag på fuldbyrdelse af den europæiske arrestordre?
69.      Kommissionen gjorde i retsmødet gældende, at dette faktisk bør være konsekvensen, hvis anmodningen ikke besvares inden for en rimelig frist (49).
70.      Jeg er ikke enig i, at det ifølge rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre automatisk medfører et afslag på fuldbyrdelse, såfremt der ikke modtages svar fra den udstedende judicielle myndighed.
71.      Imidlertid antager barnets tarv som det primære hensyn her konkret form. Såfremt den fuldbyrdende myndighed ikke modtager tilstrækkelige oplysninger til, at den kan være helt sikker på, at fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre ikke vil være i strid med barnets tarv, bør den afslå overgivelse.
72.      I dette tilfælde vil hensynet til barnets tarv således udgøre en for stor hindring for den fuldbyrdende judicielle myndighed.
3.      Værktøjerne indeholdt i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre, som skal forhindre straffrihed
73.      En stor del af den retspraksis, der forklarer betydningen og virkningerne af hensynet til barnets tarv, er udviklet på asyl- og migrationsområdet. Mens risikoen for straffrihed er en hensigtsmæssig faktor ved fastlæggelsen af kriterierne vedrørende barnets tarv, er den ikke relevant på ovennævnte retsområde.
74.      Den foreliggende sag giver således Domstolen en anledning til at forene formålet om at sikre barnets tarv, som bør komme i første række, med formålet om at undgå straffrihed, der er et af hovedformålene med ordningen med den europæiske arrestordre (50).
75.      Parterne i denne sag har i deres skriftlige indlæg og i retsmødet drøftet andre måder, hvorpå spørgsmålet om barnets tarv kan gribes an. Formålet med disse drøftelser var at finde et alternativ til afslaget på at fuldbyrde den europæiske arrestordre (og dermed forhindre straffrihed for GN), samtidig med at barnets tarv beskyttes.
76.      Selv om det tilkommer EU-lovgiver, og ikke Domstolen, at indføre en eventuel ny løsning, er det min opfattelse, at rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre indeholder nogle værktøjer, der kan anvendes i situationer som den foreliggende. Efter min opfattelse kan de mindske risikoen for straffrihed, når barnets tarv beskyttes. Der er nærmere bestemt tale om artikel 23, stk. 4, samt artikel 4, stk. 6, og artikel 5, stk. 3, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre.
a)      Udsættelse af overgivelsen: artikel 23, stk. 4, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre
77.      Med sit første spørgsmål har den forelæggende ret ikke alene ønsket oplyst, om fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre kunne afslås, men også, subsidiært, om den kunne udsættes.
78.      Parterne i sagen for Domstolen har drøftet muligheden for at anvende artikel 23, stk. 4, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre på den foreliggende sag. Denne bestemmelse har følgende ordlyd: »En overgivelse kan undtagelsesvis udsættes midlertidigt af tungtvejende humanitære grunde, f.eks. hvis der er vægtige grunde til at antage, at den klart ville bringe den eftersøgtes liv eller helbred i fare. Den europæiske arrestordre skal fuldbyrdes, så snart disse grunde ikke længere foreligger. Den fuldbyrdende judicielle myndighed underretter straks den udstedende judicielle myndighed herom, og de aftaler en ny dato for overgivelsen. I så fald finder overgivelsen sted senest ti dage efter den således aftalte nye dato.«
79.      Procuratore generale presso la Corte di appello di Bologna er af den opfattelse – hvilket den italienske regering ligeledes gjorde gældende i retsmødet – at fuldbyrdelsen under alle omstændigheder ikke skal afslås, men blot udsættes i henhold til artikel 23, stk. 4, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre, indtil barnet har opnået en mere moden alder. Rådet foreslog, at den alvorlige risiko for barnet i visse tilfælde kunne fortolkes som en tungtvejende humanitær grund, der kunne begrunde anvendelsen af artikel 23, stk. 4, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre.
80.      I retsmødet erklærede Kommissionen sig uenig og tilføjede, at denne bestemmelse først kan anvendes, når der faktisk er truffet afgørelse om fuldbyrdelse.
81.      Ud over den omstændighed, at artikel 23, stk. 4, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre specifikt vedrører den eftersøgte person, er det efter min opfattelse ikke muligt at anvende den i en sag som den foreliggende. Selve ordlyden henviser til tungtvejende humanitære grunde og giver som eksempel en situation, hvor den eftersøgtes (ikke en tredjemands) helbred klart ville blive bragt i fare.
82.      I E.D.L.-dommen fastslog Domstolen, at artikel 23, stk. 4, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre kan anvendes, når den fuldbyrdende judicielle myndighed har alvorlige og materielle grunde til at antage, at »overgivelsen af den alvorligt syge eftersøgte person vil udsætte denne person for en reel risiko for en væsentlig nedsættelse af den pågældendes forventede levetid eller for en hurtig, betydelig og uoprettelig forværring af den pågældendes helbredstilstand« (51).
83.      Efter min opfattelse er denne tilgang egnet til anvendelse på den eftersøgte person: Selv om der ikke ville være grund til at give afslag på at fuldbyrde den europæiske arrestordre, er det nødvendigt at udsætte den på grund af den eftersøgtes tilstand.
84.      I den foreliggende sag er barnets tarv et nødvendigt hensyn hvad angår en anden person end den eftersøgte, nemlig hendes børn. Hvis der er en risiko for, at overførslen af deres mor ville udgøre en alvorlig fare for børnene (f.eks. for deres helbred eller følelsesmæssige udvikling), burde dette efter min opfattelse allerede have været et vigtigt hensyn, inden der blev truffet afgørelse om overgivelsen.
85.      Selv hvis vi ser ud over teksten i artikel 23, stk. 4, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre og forestiller os, at det kunne være muligt at anvende den på den eftersøgtes børn, ville det ikke opfylde kriteriet om humanitære grunde – som fortolket af Domstolen i E.D.L.-dommen – at vente, indtil barnet er i en mere moden alder, således som den italienske regering har foreslået.
86.      Dette ville efter min opfattelse fordreje formålet med artikel 23, stk. 4, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre.
87.      Det er derfor ikke hensigtsmæssigt i den foreliggende sag at anvende artikel 23, stk. 4, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre.
b)      Artikel 4, stk. 6, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre
88.      Artikel 4, stk. 6, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre er en anden mulighed, som de fuldbyrdende retlige myndigheder kan anvende, når de finder, at barnets tarv begrunder, at både moren og barnet forbliver i den fuldbyrdende medlemsstat.
89.      Denne bestemmelse giver den fuldbyrdende judicielle myndighed mulighed for at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, der er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en straffedom eller en anden frihedsberøvende foranstaltning, hvis den eftersøgte opholder sig i, er statsborger i eller bosat i den fuldbyrdende medlemsstat, og denne stat forpligter sig til selv at fuldbyrde straffedommen eller den anden frihedsberøvende foranstaltning.
90.      Hovedformålet med denne bestemmelse er at give den fuldbyrdende judicielle myndighed adgang til at lægge særlig vægt på, om det er muligt at forbedre den eftersøgtes udsigter til at blive resocialiseret, efter at den pågældende har afsonet den idømte straf (52).
91.      Der er imidlertid intet til hinder for, at denne bestemmelse ligeledes anvendes med det formål at sikre barnets tarv og samtidig undgå straffrihed. Anvendelse af artikel 4, stk. 6, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre kan være den bedste løsning, hvis det af en eller anden grund, der vedrører det pågældende barn, vil tilgodese barnets tarv, at det ikke forlader den fuldbyrdende medlemsstat, samtidig med at det er vigtigt, at det opretholder en hyppig kontakt og et tæt forhold til sin mor (f.eks. i en situation, hvor den anden forælder eller andre familiemedlemmer bor i den fuldbyrdende medlemsstat).
92.      Ifølge den forelæggende ret gennemførte Italien artikel 4, stk. 6, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre i italiensk ret med et krav om, at den eftersøgte skal have været bosat i Italien i mindst fem år for at kunne drage fordel af denne bestemmelse.
93.      Domstolen fastslog, at begreberne »opholder sig« og »bosat« i artikel 4, stk. 6, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre udgør selvstændige EU-retlige begreber, som ikke kan defineres af medlemsstaterne (53). Ifølge Domstolen »sigter [disse begreber] til de situationer, hvor den person, der er omfattet af en europæisk arrestordre, enten har etableret sin faktiske bopæl i den fuldbyrdende medlemsstat eller som følge af et fast ophold af en vis varighed i denne medlemsstat har opnået en tilknytning til den, der kan sidestilles med tilknytning som følge af bopæl« (54).
94.      Dette indebærer, at den forelæggende ret er forpligtet til at fortolke national ret i overensstemmelse med Domstolens selvstændige fortolkning af disse begreber, som ikke pålægger et krav om ophold i den pågældende stat i fem år.
95.      Det er korrekt, at artikel 4, stk. 6, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre giver den fuldbyrdende judicielle myndighed en mulighed for, og ikke indebærer en forpligtelse til, at fuldbyrde straffedommen i den fuldbyrdende medlemsstat. Når det er et spørgsmål om at sikre barnets tarv, kan denne mulighed imidlertid meget vel blive en forpligtelse, hvis den fuldbyrdende judicielle myndighed fastslår, at barnets tarv begrunder, at det ikke forlader den fuldbyrdende medlemsstat (55).
96.      Efter min opfattelse giver denne bestemmelse derfor den fuldbyrdende judicielle myndighed endnu et processuelt værktøj, hvormed den kan mindske risikoen for straffrihed og samtidig tage hensyn til barnets tarv.
c)      Artikel 5, stk. 3, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre
97.      Artikel 5, stk. 3, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre fastsætter, at når en europæisk arrestordre er udstedt med henblik på retsforfølgning af en person, der er statsborger i eller bosat (56) i den fuldbyrdende medlemsstat, kan overgivelsen gøres betinget af, at den pågældende, efter at være blevet hørt, overføres til den fuldbyrdende medlemsstat for der at afsone den straf eller den anden frihedsberøvende foranstaltning, som den pågældende er blevet idømt i den udstedende medlemsstat.
98.      Denne bestemmelse kan ses som modstykket til artikel 4, stk. 6, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre: Uanset om den europæiske arrestordre er udstedt med henblik på retsforfølgning (som det er tilfældet i artikel 5, stk. 3) eller fuldbyrdelse af en straf (artikel 4, stk. 6), kan personer, der er bosat i den fuldbyrdende medlemsstat, drage fordel af muligheden for at afsone en straf i deres bopælsmedlemsstat.
99.      Artikel 5, stk. 3, vedrører situationer, hvor en europæisk arrestordre er udstedt med henblik på retsforfølgning, hvilket formentlig ikke er tilfældet i den foreliggende sag. GN blev dømt i Belgien, og den europæiske arrestordre blev udtrykkeligt udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en straffedom.
100. GN og Kommissionen har imidlertid i retsmødet forklaret, at eftersom GN er blevet dømt in absentia, er der mulighed for fornyet prøvelse i Belgien, hvilket efter deres opfattelse også vil gøre denne europæiske arrestordre til en europæisk arrestordre med henblik på retsforfølgning.
101. I så fald ville artikel 5, stk. 3, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre gøre det muligt for den fuldbyrdende judicielle myndighed at gøre overgivelsen af personer, der er statsborgere i eller bosat i den fuldbyrdende medlemsstat, betinget af, at den pågældende efterfølgende overføres for dér at afsone straffen eller den anden frihedsberøvende foranstaltning.
102. For det første rejser de faktiske omstændigheder i den foreliggende sag tvivl om, hvorvidt GN er bosat i Italien. Det tilkommer imidlertid den forelæggende ret at foretage denne vurdering.
103. For det andet bestemmer artikel 5, første punktum, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordres, at den fuldbyrdende myndighed kan gøre brug af denne mulighed. Artikel 5, stk. 3, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre er således endnu en mulighed, som de fuldbyrdende judicielle myndigheder kan benytte sig af, når de fastslår, at barnets tarv begrunder, at både moren og barnet forbliver i den fuldbyrdende medlemsstat.
104. Eftersom den europæiske arrestordre mod GN udtrykkeligt er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en straffedom, er det imidlertid min opfattelse, at denne bestemmelse ikke kan anvendes i den foreliggende sag.
IV.    Forslag til afgørelse
105. På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer de af Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol, Italien) forelagte præjudicielle spørgsmål således:
»1)      Artikel 1, stk. 3, i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne er principielt ikke til hinder for, at der kan gives afslag på at fuldbyrde en europæisk arrestordre, der er udstedt mod en mor til små børn, når dette er begrundet i barnets tarv.
2)      Et sådant afslag er kun muligt, såfremt den fuldbyrdende myndighed efter at have fastlagt barnets konkrete situation og efter at have gjort brug af den kommunikationsmekanisme, der er fastsat i artikel 15, stk. 2, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre, ikke råder over tilstrækkelige oplysninger, der vil sætte den i stand til med absolut sikkerhed at gå ud fra, at fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre ikke ville være i strid med barnets tarv.
3)      Midlertidig udsættelse af overgivelsen i henhold til artikel 23, stk. 4, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre er ikke en mulighed, når det drejer sig om en anden person end den eftersøgte, og der ikke foreligger tungtvejende humanitære grunde, som klart ville bringe den eftersøgte persons liv eller helbred i fare.«
1 –      Originalsprog: engelsk.
2 –      Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13.6.2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (EFT 2002, L 190, s. 1), som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26.2.2009 om ændring af rammeafgørelse 2002/584/RIA, rammeafgørelse 2005/214/RIA, rammeafgørelse 2006/783/RIA, rammeafgørelse 2008/909/RIA og rammeafgørelse 2008/947/RIA samt styrkelse af personers proceduremæssige rettigheder og fremme af anvendelsen af princippet om gensidig anerkendelse i forbindelse med afgørelser afsagt, uden at den pågældende selv var til stede under retssagen (EUT 2009, L 81, s. 24, herefter »rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre«).
3 –      Vedtaget af De Forenede Nationers generalforsamling den 20.11.1989 (United Nations Treaty Series, bind 1577, s. 3).
4 –      Domstolen indførte muligheden for at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre ud over i de tilfælde, der er fastsat i artikel 3, 4 og 4a i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre, i dom af 5.4.2016, Aranyosi og Căldăraru (C-404/15 og C-659/15 PPU, EU:C:2016:198).
5 –      Allerede inden dommen i sagen Aranyosi og Căldăraru var de nationale retter bekymrede for, at de ved at fuldbyrde europæiske arrestordrer løb en risiko for at krænke den eftersøgtes grundlæggende rettigheder, som er beskyttet i henhold til EMRK, og de har således gentagne gange forelagt Domstolen præjudicielle spørgsmål. I disse tidligere sager fandt Domstolen det imidlertid ikke nødvendigt at fastsætte yderligere muligheder for at afslå overgivelse. Jf. f.eks. dom af 3.5.2007, Advocaten voor de Wereld (C-303/05, EU:C:2007:261), af 26.2.2013, Melloni (C-399/11, EU:C:2013:107), og af 3.5.2013, F. (C-168/13 PPU, EU:C:2013:358).
6 –      Dom af 5.4.2016, Aranyosi og Căldăraru (C-404/15 og C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, præmis 93 og 94).
7 –      Vedrørende terminologien skal det anføres, at udtrykket »totrinskontrol« (på engelsk: »two-step-test«) er anvendt i generaladvokat Bobeks forslag til afgørelse Gavanozov (C-852/19, EU:C:2021:346, fodnote 42). Domstolen har også benævnt det »prøvelse i to trin« (»two-step examination«) i dom af 17.12.2020, Openbaar Ministerie (Den udstedende judicielle myndigheds uafhængighed) (C-354/20 PPU og C-412/20 PPU, EU:C:2020:1033, præmis 53), af 22.2.2022, Openbaar Ministerie (Domstol oprettet ved lov i den udstedende medlemsstat) (C-562/21 PPU og C-563/21 PPU, EU:C:2022:100, præmis 52, 54, 55, 62 og 66), og af 31.1.2023, Puig Gordi m.fl. (C-158/21, EU:C:2023:57, præmis 98 og 101). Det samme udtryk blev ligeledes anvendt i generaladvokat Rantos’ forslag til afgørelse Openbaar Ministerie (Domstol oprettet ved lov i den udstedende medlemsstat) (C-562/21 PPU og C-563/21 PPU, EU:C:2021:1019, punkt 37, 38 og 42 samt fodnote 41), generaladvokat Richard de la Tours forslag til afgørelse Puig Gordi m.fl. (C-158/21, EU:C:2022:573, punkt 7, 88, 90, 92, 93, 97, 106 og 108 samt fodnote 57) og generaladvokat Emilious forslag til afgørelse M.D. (C-819/21, EU:C:2023:386, punkt 3, 23, 26, 32, 33, 51, 67, 70 og 88 samt konklusionen). Endelig blev det ligeledes benævnt »prøvelse i to trin« (»two-stage examination«) i generaladvokat Campos Sánchez-Bordonas forslag til afgørelse E.D.L. (Grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre på grundlag af sygdom) (C-699/21, EU:C:2022:955, punkt 35 og 39).
8 –      Jf. i denne henseende dom af 25.7.2018, Generalstaatsanwaltschaft (Forholdene under frihedsberøvelse i Ungarn) (C-220/18 PPU, EU:C:2018:589, præmis 62), af 19.9.2018, RO (C-327/18 PPU, EU:C:2018:733, præmis 42), og af 15.10.2019, Dorobantu (C-128/18, EU:C:2019:857, præmis 52 og 55).
9 –      Dom af 25.7.2018, Minister for Justice and Equality (Mangler ved domstolssystemet) (C-216/18 PPU, EU:C:2018:586, præmis 61 og 68).
10 –      Dom af 17.12.2020, Openbaar Ministerie (Den udstedende judicielle myndigheds uafhængighed) (C-354/20 PPU og C-412/20 PPU, EU:C:2020:1033, præmis 52), af 22.2.2022, Openbaar Ministerie (Domstol oprettet ved lov i den udstedende medlemsstat) (C-562/21 PPU og C-563/21 PPU, EU:C:2022:100, præmis 50-53), og af 31.1.2023, Puig Gordi m.fl. (C-158/21, EU:C:2023:57, præmis 97 og 98).
11 –      I en nyere sag blev Domstolen anmodet om at tage stilling til muligheden for at afslå overgivelse på grund af en eventuel krænkelse af respekten for menneskets integritet og retten til sundhedsbeskyttelse (chartrets artikel 3 og 35). Den pågældende sag vedrørte imidlertid en anden situation, idet denne rettighed ikke var bragt i fare af systemiske eller generelle mangler i den udstedende medlemsstat med hensyn til frihedsberøvede personers ret til sundhedsbeskyttelse, men af muligheden for, at overgivelsen i sig selv i alvorlig grad kunne forværre den eftersøgtes sundhedstilstand. I denne sammenhæng fandt Domstolen det ikke nødvendigt at fortolke artikel 1, stk. 3, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre i lyset af chartrets artikel 3 og 35. Jf. dom af 18.4.2023, E.D.L. (Grund til afslag på grundlag af sygdom) (C-699/21, EU:C:2023:295, præmis 54).
12 –      Den samme konklusion kan desuden udledes på grundlag af generaladvokat Campos Sánchez-Bordonas tilgang i samme sag, hvor han fandt, at chartrets artikel 3 (retten til respekt for menneskets integritet) eventuelt kunne gøres gældende vedrørende den eftersøgte, men at afslaget på overgivelse kun kunne begrundes ifølge prøvelsen i to trin. Jf. generaladvokat Campos Sánchez-Bordonas forslag til afgørelse E.D.L. (Grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre på grundlag af sygdom) (C-699/21, EU:C:2022:955, punkt 58 og 59).
13 –      Jf. vedrørende en bekræftelse af dette princip generaladvokat Campos Sánchez-Bordonas forslag til afgørelse Presidente del Consiglio dei Ministri m.fl. (Europæisk arrestordre udstedt mod en tredjelandsstatsborger) (C-700/21, EU:C:2022:995, punkt 55 og 56) (hvori han konkluderer, at retten til familieliv ikke kan tilsidesætte fuldbyrdelsen af en frihedsstraf). Forebyggelse af uro eller forbrydelse er desuden anført blandt de eventuelle offentlige interesser, der kan begrunde et indgreb i retten til familieliv som fastsat i EMRK’s artikel 8, stk. 2. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol (herefter »Menneskerettighedsdomstolen«) fastslog f.eks. i dom af 23.10.2014, Vintman mod Ukraine (CE:ECHR:2014:1023JUD002840305, § 78), at en frihedsberøvet persons adskillelse fra sin familie er en uundgåelig følge af vedkommendes fængsling. Det blev derimod fastslået, at der forelå en tilsidesættelse af EMRK’s artikel 8 i en situation, hvor indsatte blev sendt til en straffekoloni flere tusinde kilometer væk fra deres familie. Jf. Menneskerettighedsdomstolens dom af 25.7.2013, Khodorkovskiy og Lebedev mod Rusland (CE:ECHR:2013:0725JUD001108206, § 850).
14 –      Jf. chartrets artikel 52, stk. 1. Jf. desuden f.eks. Menneskerettighedsdomstolens dom af 27.9.2022, Otite mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:2022:0927JUD001833919, § 39), (hvori den fastslog, at de kontraherende stater råder over en vis skønsmargen ved vurderingen af, om et indgreb i en rettighed, der er beskyttet ved artikel 8, er nødvendigt i et demokratisk samfund og står i rimeligt forhold til det legitime mål, der forfølges).
15 –      Den standardformulering, som Domstolen anvender i alle de domme, hvori den fortolker ordningen med den europæiske arrestordre er følgende: »[P]rincippet om gensidig tillid [pålægger], bl.a. for så vidt angår et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hver af medlemsstaterne at lægge til grund, medmindre der er tale om helt særlige omstændigheder, at samtlige andre medlemsstater overholder EU-retten og navnlig de i denne ret anerkendte grundlæggende rettigheder.« Jf. f.eks. dom af 25.7.2018, Generalstaatsanwaltschaft (Forholdene under frihedsberøvelse i Ungarn) (C-220/18 PPU, EU:C:2018:589, præmis 49), af 25.7.2018, Minister for Justice and Equality (Mangler ved domstolssystemet) (C-216/18 PPU, EU:C:2018:586, præmis 36), af 15.10.2019, Dorobantu (C-128/18, EU:C:2019:857, præmis 46), af 22.2.2022, Openbaar Ministerie (Domstol oprettet ved lov i den udstedende medlemsstat) (C-562/21 PPU og C-563/21 PPU, EU:C:2022:100, præmis 40), af 31.1.2023, Puig Gordi m.fl. (C-158/21, EU:C:2023:57, præmis 93), og af 18.4.2023, E.D.L. (Grund til afslag på grundlag af sygdom) (C-699/21, EU:C:2023:295, præmis 30).
16 –      Disse oplysninger kan være meddelt domstolen af den person, der modsætter sig overgivelsen, eller kan være oplysninger, som domstolen allerede råder over, og som f.eks. er fastslået af andre organer. I dommen i sagen Aranyosi og Căldăraru nærede den fuldbyrdende myndighed f.eks. mistanke med hensyn til fængselsforholdene i Ungarn og Rumænien på grundlag af Menneskerettighedsdomstolens tidligere konstateringer og en rapport fra Den Europæiske Komité til Forebyggelse af Tortur og Umenneskelig eller Vanærende Behandling eller Straf. Jf. dom af 5.4.2016, Aranyosi og Căldăraru (C-404/15 og C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, præmis 43, 44 og 59-61).
17 –      Jf. f.eks. Rådets rammeafgørelse 2008/947/RIA af 27.11.2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme og afgørelser om prøvetid med tilsyn med henblik på tilsyn med tilsynsforanstaltninger og alternative sanktioner (EUT 2008, L 337, s. 102), og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/41/EU af 3.4.2014 om den europæiske efterforskningskendelse i straffesager (EUT 2014, L 130, s. 1).
18 –      Dom af 13.1.2021, MM (C-414/20 PPU, EU:C:2021:4, præmis 61).
19 –      Jf. f.eks. dom af 17.12.2020, Generalstaatsanwaltschaft Hamburg (C-416/20 PPU, EU:C:2020:1042, præmis 55) (hvori Domstolen fastslog, at den pågældende, efter overgivelsen, ved den udstedende medlemsstats domstole kan påberåbe sig eventuelle tilsidesættelser af EU-retten, i den pågældende sag vedkommendes processuelle rettigheder i straffeproceduren). Jeg har tidligere påpeget det samme i mit forslag til afgørelse Minister for Justice and Equality (Ophævelse af udsættelsen) (C-514/21 og C-515/21, EU:C:2022:848, punkt 117 og 135).
20 –      Det er en interessant konstatering, som Rådet gjorde Domstolen opmærksom på i retsmødet, at Pál Aranyosi ligeledes var far til et mindreårigt barn. Der blev imidlertid ikke på noget tidspunkt sat spørgsmålstegn ved hans overgivelse på grundlag af en eventuel krænkelse af hans ret til familieliv, men udelukkende på grundlag af en eventuel overtrædelse af forbuddet mod umenneskelig og nedværdigende behandling.
21 –      Dom af 26.3.2019, SM (Barn anbragt under den algeriske kafala-ordning) (C-129/18, EU:C:2019:248, præmis 67).
22 –      Ifølge forklaringerne til Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (EUT 2007, C 303, s. 17) er chartrets artikel 24 baseret på New York-konventionen om barnets rettigheder, der blev undertegnet den 20.11.1989 og er ratificeret af alle medlemsstaterne, særlig artikel 3, 9, 12 og 13 heri. Denne konvention er derfor relevant for fortolkningen af chartrets artikel 24. Jf. i denne henseende dom af 14.12.2021, Stolichna obshtina, rayon »Pancharevo« (C-490/20, EU:C:2021:1008, præmis 63). Børns rettigheder er ligeledes nævnt i artikel 3, stk. 3, TEU som et af de mål, Unionen fremmer.
23 –      Dom af 11.3.2021, État belge (Tilbagesendelse af en forælder til en mindreårig) (C-112/20, EU:C:2021:197, præmis 36 og 38).
24 –      Undtagen når de selv er genstand for overgivelse, hvilket kan være tilfældet, når de når den kriminelle lavalder. Dette var tilfældet i dom af 23.1.2018, Piotrowski  (C-367/16, EU:C:2018:27).
25 –      Alle parterne i den foreliggende sag, med undtagelse af den ungarske regering og Rådet, var også af den opfattelse, at den forelæggende rets første spørgsmål skal besvares på en måde, der i nogen grad afviger fra »totrinskontrollen«.
26 –      C. Smyth, »The best interests of the child in the expulsion and first-entry jurisprudence of the European Court of Human Rights: How principled is the Court’s use of the principle?«, European Journal of Migration and Law, bind 17(1), 2015, s. 70, på s. 71.
27 –      I. Goldner-Lang, »Chapter 31: The child’s best interests as a gap filler and expander of EU law in internal situations«, i K.S. Ziegler, P.J. Neuvonen og V. Moreno-Lax (red.), Research Handbook on General Principles in EU Law. Constructing Legal Orders in Europe, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2022.
28 –      M. Klaassen og P. Rodrigues, »The best interests of the child in EU family reunification law: A plea for more guidance on the role of Article 24(2) of the Charter«, European Journal of Migration and Law, bind 19(2), 2017, s. 191.
29 –      Dom af 23.1.2018, Piotrowski  (C-367/16, EU:C:2018:27).
30 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2016/800 af 11.5.2016 om retssikkerhedsgarantier for børn, der er mistænkte eller tiltalte i straffesager (EUT 2016, L 132, s. 1).
31 –      Nærmere bestemt fastsætter dette direktivs artikel 17, at de rettigheder, som er tillagt børn, der er mistænkte eller eftersøgte i nationale straffesager, skal finde tilsvarende anvendelse for børn, der er omfattet af en europæisk arrestordre, ved deres anholdelse i den fuldbyrdende medlemsstat. Dom af 23.1.2018, Piotrowski  (C-367/16, EU:C:2018:27, præmis 36).
32 –      Dom af 23.1.2018, Piotrowski  (C-367/16, EU:C:2018:27, præmis 38). Det skal tilføjes, at den kriminelle lavalder er en grænse, som under alle omstændigheder udgør en obligatorisk begrundelse for at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre i henhold til artikel 3, stk. 3, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre.
33 –      Dom af 14.1.2021, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Tilbagesendelse af en uledsaget mindreårig) (C-441/19, EU:C:2021:9, præmis 46).
34 –      Dom af 11.3.2021, État belge (Tilbagesendelse af en forælder til en mindreårig) (C-112/20, EU:C:2021:197, præmis 27), og af 10.5.2017, Chavez-Vilchez m.fl. (C-133/15, EU:C:2017:354, præmis 70 og 71).
35 –      Dom af 16.7.2020, État belge (Familiesammenføring – mindreårigt barn) (C-133/19, C-136/19 og C-137/19, EU:C:2020:577, præmis 34). Jf. desuden dom af 6.12.2012, O m.fl. (C-356/11 og C-357/11, EU:C:2012:776, præmis 76).
36 –      Dom af 26.3.2019, SM (Barn anbragt under den algeriske kafala-ordning) (C-129/18, EU:C:2019:248, præmis 69).
37 –      Generaladvokat Szpunars forslag til afgørelse Chavez-Vilchez m.fl. (C-133/15, EU:C:2016:659, punkt 101).
38 –      Dom af 10.5.2017, Chavez-Vilchez m.fl. (C-133/15, EU:C:2017:354, præmis 70).
39 –      Dette er endnu et argument for, at »totrinskontrollen« ikke kan anvendes. Den er utilstrækkelig, for så vidt som det første trin ville springe den konkrete vurdering af barnets tarv over og i stedet fokusere på systemiske eller generelle mangler i den udstedende medlemsstat. Efter at have konstateret, at der ikke foreligger sådanne mangler, hvilket åbenbart er tilfældet i den foreliggende sag, ville den fuldbyrdende judicielle myndighed slet ikke være i stand til at vurdere barnets konkrete situation. Det er netop denne vurdering, der er afgørende, når barnets tarv fastlægges.
40 –      Som J. Cardona Llorens nævner, er barnets tarv et ubestemt, men ikke et skønsmæssigt begreb: »I forbindelse med den samme afgørelse bør vurderingen og fastlæggelsen af fem forskellige børns tarv munde ud i fem forskellige resultater (eftersom der ikke er to børn, som er ens under de samme omstændigheder og i den samme situation). Vurderingen og fastlæggelsen af et enkelt barns tarv, der foretages individuelt af fem voksne i forbindelse med en afgørelse, bør derimod munde ud i det samme resultat.« Jf. J. Cardona Llorens, »Presentation of General Comment No. 14: strengths and limitations, points of consensus and dissent emerging in its drafting«, i The best interests of the child – A dialogue between theory and practice (Europarådet 2016), s. 12. Foreligger på adressen < https://rm.coe.int/1680657e56>
41 –      Jf. vedrørende dette spørgsmål L. Lonardo, »The best interests of the child in the case-law of the Court of Justice of the European Union«, Maastricht Journal of European and Comparative Law, bind 29(5), 2022, s. 596, på s. 598. Jf. vedrørende barnets tarv som et »beskyttelsesprincip«, hvortil der bør tages hensyn ved fortolkningen af andre EU-retlige instrumenter, E. Frasca og J.Y. Carlier, »The best interests of the child in ECJ asylum and migration case-law: Towards a safeguard principle for the genuine enjoyment of the substance of children’s rights?«, Common Market Law Review, bind 60, 2023, s. 345.
42 –      Kommissionen gav ligeledes udtryk for dette synspunkt i retsmødet.
43 –      Dom af 26.2.2013, Åkerberg Fransson (C-617/10, EU:C:2013:105, præmis 21). Jf. vedrørende chartrets artikel 24 dom af 6.6.2013, MA m.fl. (C-648/11, EU:C:2013:367, præmis 59).
44 –      Både den italienske regering og Kommissionen har i retsmødet fremhævet, at dette også kan medføre inddragelse af sociale myndigheder i den fuldbyrdende medlemsstat eller dialog med disse myndigheder i den udstedende medlemsstat.
45 –      Den fuldbyrdende judicielle myndighed skal indhente yderligere relevante oplysninger, f.eks. om barnets øvrige familiemæssige relationer, navnlig med den anden forælder, hvilket kan omfatte inddragelse af sociale myndigheder eller andre relevante organer, som er i besiddelse af oplysninger om et konkret barn.
46 –      Det fremgår således af de faktiske omstændigheder i sagen, at den udstedende judicielle myndighed, da den udstedte den europæiske arrestordre, end ikke vidste, at GN havde et barn.
47 –      F.eks. i dom af 22.2.2022, Openbaar Ministerie (Domstol oprettet ved lov i den udstedende medlemsstat) (C-562/21 PPU og C-563/21 PPU, EU:C:2022:100, præmis 48), af 31.1.2023, Puig Gordi m.fl. (C-158/21, EU:C:2023:57, præmis 131), og af 18.4.2023, E.D.L. (Grund til afslag på grundlag af sygdom) (C-699/21, EU:C:2023:295, præmis 46).
48 –      Dom af 18.4.2023, E.D.L. (Grund til afslag på grundlag af sygdom) (C-699/21, EU:C:2023:295, præmis 46).
49 –      Det samme gjorde Procuratore generale presso la Corte di appello di Bologna samt den italienske og den nederlandske regering.
50 –      Jf. navnlig artikel 25 i Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27.11.2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union (EUT 2008, L 327, s. 27, herefter »rammeafgørelse 2008/909/RIA«). Jf. desuden dom af 31.1.2023, Puig Gordi m.fl. (C-158/21, EU:C:2023:57, præmis 141).
51 –      Dom af 18.4.2023, E.D.L. (Grund til afslag på grundlag af sygdom) (C-699/21, EU:C:2023:295, præmis 42).
52 –      Dom af 29.6.2017, Popławski (C-579/15, EU:C:2017:503, præmis 21), og af 5.9.2012, Lopes Da Silva Jorge (C-42/11, EU:C:2012:517, præmis 32).
53 –      Dom af 17.7.2008, Kozlowski  (C-66/08, EU:C:2008:437, præmis 41 og 43). I denne dom fastslog Domstolen, at medlemsstaterne ikke kunne tillægge disse begreber en videre rækkevidde end den, der er fastsat i EU-retten.
54 –      Dom af 17.7.2008, Kozlowski  (C-66/08, EU:C:2008:437, præmis 46).
55 –      Det skal tilføjes, at medlemsstaterne også har denne valgmulighed efter rammeafgørelse 2008/909/RIA.
56 –      Bemærk, at denne bestemmelse i modsætning til artikel 4, stk. 6, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre ikke omfatter personer, der opholder sig i den fuldbyrdende medlemsstat.