61985C0237
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
CARL OTTO LENZ
fremsat den 27. maj 1986 (
*1
)
Høje Domstol.
A —
Den sag, som jeg i dag skal tage stilling til, og som er blevet indledt gennem en forelæggelse fra Arbeitsgericht Oldenburg, angår fortolkningen af Rådets direktiv 75/117 af 10. februar 1975»om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemførelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder«.
Følgende faktiske omstændigheder er af interesse i denne forbindelse.
Sagsøgeren i hovedsagen er ansat som faglært arbejder i det trykkeri, der ejes af sagsøgte i hovedsagen. Hun skal — ifølge forelæggelseskendelsen — betjene en falsemaskine, som hun selv indstiller, og forskellige mindre maskiner. Det er videre en del af hendes opgaver at indpakke brochurer og formularer til forsendelse. Efter sagsøgerens fremstilling udgør den del af arbejdstiden, som hun tilbringer ved falsemaskinen, fra 30-50% af hendes arbejdstid. Hun har endvidere hævdet, at hun også selv indstiller de mindre maskiner, og at de pakker, som hun skal indpakke, undertiden har en vægt på langt over 20 kg. Sagsøgte har herimod i hovedsagen anført, at andelen af arbejdstiden ved falsemaskinen kun andrager 10%, ved de mindre maskiner 20%. Efter sagsøgtes fremstilling foretages indstillingen af de mindre maskiner ikke af sagsøgeren, idet 70% af sagsøgerens arbejdsområde angår såkaldt bordarbejde, ligesom de pakker, der skal indpakkes af sagsøgeren, maksimalt har en vægt af 1 kg.
På dette arbejdsforhold finder den lønrammetarifaftale anvendelse, der den 6. juli 1984 blev indgået mellem Bundesverband Druck e. V. og Industriegewerkschaft Druck und Papir, og som har været gældende siden den 1. oktober 1984. Denne aftale indeholder en lønrammebeskrivelse, hvis vurderingskriterier er nærmere anført i forelæggelseskendelsen; de skal ikke i ethvert tilfælde forstås kumulativt. Ifølge lønrammebeskrivelsen omfatter lønramme III (som sagsøgeren aflønnes i henhold til)
»Opgaver,
—
der kan udføres med nogen forkundskaber og efter en vis undervisning eller instruktion i opgaverne,
—
som stiller noget højere krav til nøjagtighed eller samvittighedsfuldhed,
—
som indebærer en noget højere, lejlighedsvis stor belastning af musklerne (
1
),
—
og som er forbundet med ringe, lejlighedsvis noget større ansvar for driftsmidler og /eller eget arbejde.«
Lønramme IV omfatter
»Opgaver,
—
der forudsætter forkundskaber på grundlag af undervisning eller instruktion i opgaverne, i givet fald længere erhvervspraksis,
—
som stiller noget højere krav til nøjagtighed eller samvittighedsfuldhed,
—
som indebærer noget højere, lejlighedsvis store bekstninger^ af forskellig art, især som følge af arbejde ved maskine,
—
og som indebærer større ansvar for driftsmidler og /eller arbejdsprodukt.«
Af vigtighed er i denne forbindelse — som holdepunkt for fortolkningen — de i bilaget til lønrammetarifaftalen anførte retningsgivende eksempler; herunder er der blandt andet for lønramme IV opført følgende:
»3.
Indretning og betjening af simple specialmaskiner og apparater til videreforarbejdning
4.
Hårdt pakke-, forsendelses-og afsendel-sesarbejde (
1
)
7.
Optælling og manuel sortering af trykark.«
Det er også af vigtighed — ifølge forelæggelseskendelsen — at i tilfælde, hvor der udføres flere opgaver, er det den opgave, der udøves hyppigst, der er afgørende for aflønningen.
Sagsøgeren er af den opfattelse, at hun — dersom tarifaftalen fortolkes rigtigt i lyset af ligebehandlingsgrundsætningen og anvendes i overensstemmelse hermed — fra den 1. oktober 1984 skulle have været aflønnet i henhold til lønramme IV, hvorfor hun har nedlagt påstand om betaling af differencen mellem betalingen ifølge denne lønramme og hendes faktiske aflønning. Sagsøgte finder, at dette ikke er rigtigt, og er af den opfattelse, at der i sagsøgerens tilfælde kun kan være tale om »ringe krav til musklerne«, således at det egentlig er lønramme II, der skal anvendes, hvorunder hører opgaver, »som stiller ringe eller noget højere krav til musklerne«.
Arbeitsgericht, som sagen er indbragt for, nærer i første række betænkeligheder med hensyn til, om lønrammetarifaftalen er forenelig med førnævnte direktiv, hvis artikel 1 bestemmer:
»Det i artikel 119 i traktaten omhandlede princip om lige løn til mænd og kvinder, ... indebærer, at for samme arbejde eller for arbejde, som tillægges samme værdi, afskaffes enhver forskelsbehandling med hensyn til køn for så vidt angår alle lønelementer og lønvilkår.
Især når et fagligt klassifikationssystem anvendes for lønfastsættelsen, må dette system bygge på samme kriterier for mandlige og kvindelige arbejdstagere og indrettes således, at det udelukker forskelsbehandling med hensyn til køn.«
Betænkelighederne skyldes, at der i den nævnte aftale anvendes kriterier som »krav til musklerne«, »belastning af musklerne« og »hårdt arbejde«. Betænkeligheden hænger sammen med, at der herved i praksis — efter Arbeitsgericht's opfattelse — kun (hvilket er typisk for mandsarbejde) tænkes på forhøjet energiomsætning og store muskelgrupper (således når talen er om krav til musklerne), henholdsvis — for så vidt angår det mere omfattende begreb vedrørende arbejdets hårdhed — på graden af kravet til musklerne. Sådanne kriterier kan kvinder gennemsnitligt — fordi de er udrustet med mindre muskelkraft — vanskeligere opfylde, hvorfor de muligvis må anses som diskriminerende i henhold til det nævnte direktiv.
Dersom man ikke går så langt, opstår problemet, hvorvidt det på grundlag af direktivet er nødvendigt at give en bestemt fortolkning af lønrammetarifaftalen med hensyn til spørgsmålet om, hvis ydelsesevne — mandens eller kvindens — der skal lægges til grund for sådanne kriterier. Af de fire muligheder, der herved kommer i betragtning — mandsværdier som udslagsgivende; mandsværdier som udslagsgivende for mænd og kvindeværdier som udslagsgivende for kvinder; middelværdier som udslagsgivende; kvindeværdier som udslagsgivende — skal efter rettens opfattelse de to første muligheder udelukkes, fordi de er uforenelige med princippet om lige løn til mænd og kvinder. Retten er dog af den opfattelse, at kvinder nærmest må siges at have chance for at tjene lige så meget som mænd i henhold til den fjerde mulighed, hvorfor retten mener, at i det mindste denne fortolkning skal anvendes for at undgå forskelsbehandling.
Retten er endelig af den opfattelse, at man i praksis — dersom det ikke udtrykkeligt er fastsat i tarifaftalen, at man skal henholde sig til kvindens ydeevne — i overvejende grad vil anvende manden som målestok. Man må derfor efter rettens opfattelse anse sådanne afgørelser for ikke at være forenelige med direktivets princippet i tilfælde, hvor det ikke tydeligt er kommet til udtryk, at man skal henholde sig til kvindens ydeevne.
Da retten ved behandlingen af de opstillede problemer ikke selv har kunnet udlede gyldige svar af fællesskabsretten, har den ved kendelse efter mundtlig forhandling af 25. juni 1985, der er indgået her den 31 juli 1985, udsat sagen og forelagt følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse i henhold til EØF-traktatens artikel 177:
»1)
Følger det af bestemmelserne i Rådets direktiv af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemførelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder, at der i faglige klassifikationssystemer ikke må sondres efter
a)
i hvilket omfang et arbejde stiller krav til /belaster musklerne,
b)
hvorvidt et arbejde er hårdt eller ikke?
2)
Såfremt spørgsmål 1 principielt besvares benægtende:
skal der ved afgørelsen af
a)
i hvilket omfang et arbejde stiller krav til /belaster musklerne,
b)
hvorvidt et arbejde er hårdt eller ikke,
tages hensyn til, i hvilket omfang arbejdet for kvinder er krævende/belastende, henholdsvis om det er hårdt arbejde for kvinder?
3)
Såfremt spørgsmål 2 besvares bekræftende :
er direktivets betingelser opfyldt, for så vidt angår faglige klassifikationssystemer, hvori kriteriet krav til/belastning af musklerne eller kriteriet hårdt arbejde er anvendt, men hvoraf det ikke klart fremgår, at det afgørende er, i hvilken grad arbejdet er muskelmæssig krævende/belastende for kvinder, henholdsvis om det er hårdt arbejde for kvinder?«
Sagsøgte i hovedsagen, Det forenede Kongeriges regering og Kommissionen for De europæiske Fællesskaber har taget stilling til disse spørgsmål. Jeg skal behandle indholdet af deres indlæg i afsnit B.
B —
Efter min opfattelse er følgende betragtninger af betydning for sagen.
1.
Jeg tillader mig indledningsvis at henvise til to domme afsagt af Bundesarbeitsgericht den 17. april 1985, der er blevet tilstillet Domstolen af denne ret, og som er af betydning for spørgsmålet om indholdet af praksis i Forbundsrepublikken Tyskland angående vurderingskriterier af den art, der her er af interesse, eller indholdet af fremtidig praksis på grundlag af retspraksis fra højeste instans. Dette er af interesse, fordi sådanne overvejelser, der hviler på praksis, spiller en rolle for den forelæggende ret, således som vi har set det. Det kan ikke af sagens akter udledes, hvorvidt den forelæggende ret har haft kendskab til disse domme. Det er derfor på sin plads at behandle deres indhold.
Begge dommene vedrører lønrammeaftalen for den grafiske industri af 1. april 1980, altså forgængeren til den aftale, der er af betydning i hovedsagen. Begge domme drejede sig om, hvorvidt sagsøgerne udførte fysisk hårdt arbejde som omtalt i beskrivelsen for lønramme W og derfor kunne gøre krav gældende i overensstemmelse hermed (begge domme nåede til det resultat, at det kunne de ikke). Vedrørende begrebet »hårdt fysisk arbejde« er det af interesse, at det herved efter Bundesarbeitsgericht's opfattelse var afgørende, hvilke krav der blev stillet til den fysiske styrke. Afgørende er — som det udtrykkeligt hedder i dommene — de fysiske belastninger, og herved skal der lægges vægt på energiomsætningen, tidskravet, bevægelseshurtigheden og bevægelsesforløbet, samt den nødvendige kropsstilling. Når dette lægges til grund (og også den gentagne håndtering af mindre tunge byrder gennem et længere tidsrum tages der hensyn til), er der efter rettens opfattelse ingen grund til at befrygte forskelsbehandling af mænd og kvinder som forbudt ved artikel 3 i Grundgesetz. Ganske vist gælder dette — således som retten også har fremhævet det — kun under den forudsætning, at der tages hensyn til kvinders ringere fysiske styrke, altså når der for kvinder lægges mindre gennemsnitsværdier til grund for den fysiske belastningsevne og anvendes mindre værdier for de gennemsnitlige energiomsætninger.
Herefter er det klart, at Bundesarbeitsgericht i sin retspraksis åbenbart anvender nummer to af de fire hypotetiske muligheder, der er anført af den forelæggende ret i forbindelse med det andet spørgsmål (
2
), om hvilken den forelæggende ret mener — som Domstolen ved — at den ikke er acceptabel i lyset af ligebehandlingsprincippet. Det hedder herom : »det andet alternativ er uforeneligt med princippet om ligeløn« (forelæggelseskendelsen, s. 15).
2.
Når vi herefter vender os mod det første af de stillede spørgsmål — altså problemet om, hvorvidt det følger af Rådets direktiv, at det er retsstridigt at sondre efter arbejdets hårdhed og kravet til musklerne i faglige klassifikationssystemer — skal der først mindes om, at dette skal besvares benægtende efter den opfattelse, som sagsøgte i hovedsagen hævder. Sagsøgte er af den opfattelse, at erhvervslivets krav gør sådanne kriterier nødvendige; noget andet ville indebære en tilsidesættelse af lønstrukturen. Sagsøgte har imidlertid også betonet, at man ikke herved må se bort fra bestemte slags krav til musklerne; der skal altså tages hensyn til, at der foreligger muskelbelastning ved stående arbejde og ved fingerarbejde.
Noget lignende gælder det synspunkt, som den britiske regering har indtaget. Efter denne regerings opfattelse kan man ikke lade indplaceringskriterier ude af betragtning, hvorefter personer af det ene køn må anses for mere egnet, dersom en objektiv vurdering af arbejdet gør dette påkrævet. At nå til et andet resultat ville være ensbetydende med — mener den britiske regering — at ignorere virkeligheden og acceptere forskelsbehandling til fordel for det bedre egnede køn (hvilken hensigt man ikke kan tillægge direktivets ophavsmænd). I hvert fald finder den britiske regering det betænkeligt, dersom der i tysk praksis rent faktisk måtte være en tilbøjelighed til ved anvendelsen af kriterier af den her omhandlede art at se bort fra bevægelser af mindre muskelgrupper og hermed også se bort fra opgaver, der hovedsageligt udøves af personer af det ene køn.
Det lader sig endelig også hævde, at Kommissionens opfattelse er på linje hermed, hvortil jeg straks skal føje, at min vurdering går i samme retning.
Dette fremgår således af en umiddelbar overvejelse vedrørende det overordnede hensyn bag direktivets artikel 1, som jeg tidligere har citeret. Bestemmelsen fastsætter for faglige klassifikationssystemer, at der skal anvendes samme kriterier for mandlige og kvindelige arbejdstagere, samt bestemmer endvidere, at systemet skal være indrettet således, at det udelukker forskelsbehandling med hensyn til køn.
Dette kan kun betyde, at forskelsbehandling ikke nødvendigvis udelukkes allerede gennem anvendelsen af fælles kriterier, der i øvrigt også optræder i den lønrammetarifaftale, der finder anvendelse i hovedsagen. Anderledes udtrykt skal hvert enkelt kriterium ikke nødvendigvis være således beskaffent, at forskelsbehandling udelukkes, hvorimod systemet som helhed skal være udformet med henblik på dette mål.
Dersom det således af fælles kriterier — som de, der i nærværende tilfælde er tale om (krav til musklerne, arbejdets hårdhed) — fremgår, at der trods de af Bundesarbeitsgericht opstillede anvendelseskriterier må antages at foreligge en vis forskelsbehandling af kvinder på dette snævrere område, ville dette ifølge direktivets principper ikke nødvendigvis betyde, at anvendelsen af sådanne kriterier er retsstridige. Det er derimod afgørende, om man efter aftalen som helhed kan tale om forskelsbehandling, eller om der tværtimod som helhed ved udvælgelsen, formuleringen og vægtningen af de fælles kriterier anvendes en sådan fremgangsmåde, at forskelsbehandling med hensyn til køn udelukkes. Når en række arbejdskrav lettere kan opfyldes af mænd, skal der til udligning heraf foreligge krav, der omtrent giver samme betaling, og som lettere kan opfyldes af kvinder, således at mænd og kvinder som helhed har samme chancer ifølge aftalen.
Dette er alt, hvad der kan siges på grundlag af fællesskabsretten. Et spørgsmål, der yderligere kræves svar på, skal — således som det fremgår af direktivets artikel 2 — træffes af den forelæggende ret. Den skal altså afgøre, hvorvidt den pågældende tarifaftale er i overensstemmelse med disse kriterier.
3.
Arbeitsgericht ønsker med det andet spørgsmål endvidere at få oplyst, hvorvidt den opfattelse, som retten hælder til, er rigtig, hvorefter det følger af direktivet, at man ved afgørelsen af, i hvilket omfang et arbejde stiller krav til musklerne og er hårdt arbejde, skal tage hensyn til, hvorvidt dette er tilfældet for kvinder.
Sagsøgte i hovedsagen er herved af den opfattelse, at der — hvis man går ud fra, at det afgørende er det udførte arbejde og ikke kvalifikationen i forbindelse med et arbejde — ikke ved direktivet opstilles noget krav om, at der skal tages hensyn til kvindeværdier, og heller ikke, at der gælder forskellige begreber for mænd og kvinder. Lønninger på et sådant grundlag ville nemlig ikke kunne forenes med princippet om ligebehandling.
Den britiske regering er nærmest af samme mening. Den har anført, at man ikke på grundlag af den omstændighed, at direktivets artikel 1, stk. 1, taler om arbejde af samme værdi, kan udlede, at det er nødvendigt at foretage vurderingen efter de forskellige krav, som et arbejde stiller til mænds og kvinders fysiske ydeevne.
Dersom man antog dette, kunne en arbejdsgiver ikke fastsætte særligt høje lønninger for arbejdsopgaver, der indebærer store krav til musklerne, men måtte i så fald give mange arbejdstagere den højeste løn. Man kan imidlertid ikke antage, at direktivets ophavsmænd skulle have haft dette til hensigt.
Efter den britiske regerings opfattelse er det derfor efter direktivet tilladt at fastsætte regler om lønrammer i henhold til kravet til musklerne og arbejdets hårdhed og herved lade mandsværdier være gældende som referencestørrelser, når man herved rent faktisk henholder sig til en anvendelse af de objektive anstrengelser, der er uomgængeligt nødvendige ved udførelsen af et arbejde. Afgørende er det altså, om sådanne vurderinger hviler på objektivt gyldige grunde. Dersom dette må antages, kræver et arbejde altså særlig anstrengelse, må der kunne fastsættes en højere løn efter tilsvarende kriterier, eftersom dette er økonomisk nødvendigt for at kunne ansætte den mere begrænsede personkreds, der kommer i betragtning i forbindelse med et sådant arbejde.
Kommissionen har endelig anført, at direktivet begrænser sig til at fastslå grundsætningen om, at et fagligt klassifikationssystem skal være således indrettet, at forskelsbehandling på grundlag af køn udelukkes; der gælder altså et krav om, at en ordning som helhed ikke må medføre forskelsbehandling, ligesom den skal være således udformet, at konkrete beslutninger om indplacering stemmer overens med princippet om ligebehandling. Der kan ikke af direktivet — der (således som artikel 2 viser det) går ud fra, at den konkrete anvendelse er overladt de nationale retter — udledes præcise bestemmelser om, at indplaceringskriteriet »krav til musklerne« skal anvendes under anvendelse af kvindeværdier. I hvert fald må det i den forbindelse bemærkes, at anvendelsen af princippet om ligebehandling og kravet om, at man konkret skal undgå at stille nogen ringere, kan medføre, at kvindeværdier i større omfang eller overvejende skal lægges til grund ved bedømmelsen af et konkret tilfælde.
Hvad angår den problematik, der er rejst i forbindelse med det andet spørgsmål, er det resultat indlysende, som den forelæggende ret herved har anført, nemlig at der ikke alene forekommer forskelsbehandling af kvinder, dersom man i forbindelse med indplaceringskriteriet »hårdt arbejde« og »krav til musklerne« lægger mandsværdier eller de for begge køn fælles gennemsnitsværdier til grund (hvorved kvinder — som den britiske regering med rette har bemærket — gennemsnitligt turde have større vanskeligheder ved at opfylde de stillede krav), men også i det tilfælde, hvor der — som i henhold til Bundesarbeitsgericht's retspraksis — alene anvendes særlige kvindeværdier for kvinder. Eftersom der herefter for kvinder bliver tale om en højere indplacering allerede ved mindre anstrengelser, kan dette føre til, at kvinder har ringere chancer for adgang til sådanne stillinger, fordi man så vil foretrække mænd, der skal have en lavere løn i henhold til den målestok, der hviler på kravet til musklerne.
Om end man herefter kunne hælde til den forelæggende rets anskuelse (hvorefter alene kvindeværdier skal tjene som målestok), kan man på den anden side ikke se bort fra, at dette kan føre til, at der over et — målt i forhold til mandsværdier — ikke særligt højt niveau for arbejde, der stiller krav til musklerne, ikke sker nogen differentiering. Men denne differentiering kan være nødvendig for at fastlægge en retfærdig og passende aflønning, fordi der i modsat fald rimeligvis ikke ville være nogen ansøgere til ekstremt hårdt arbejde.
Man kunne forestille sig, at sådanne problemer har været overvejet i forbindelse med affattelsen af direktivet, og at der af samme grund ikke er blevet fastlagt detaljerede regler for den konkrete anvendelse af ligebehandlingsprincippet i forbindelse med udformningen af indplaceringskriterier. Man kan således af direktivet alene udlede — og her må man give Kommissionen ret — det almindelige princip, at et indplaceringssystem ud fra et helhedssynspunkt ikke må være forskelsbehandlende (hvilket — således som den britiske regering har anført det — f. eks. kunne være tilfældet, dersom et sådant system i overdreven grad fremhæver kriterier, der hviler på arbejdets hårdhed og kravet til musklerne, på bekostning af andre kriterier). Endvidere kan man heraf udlede kravet om, at der konkret skal tages hensyn til virkeliggørelsen af princippet om ligebehandling, og at det herved ikke er udelukket — således som Kommissionen ligeledes har fremhævet det — at der i forbindelse med kriterier som de i hovedsagen omhandlede undertiden skal ske anvendelse af kvindeværdier.
Det er vanskeligt at sige yderligere om det andet spørgsmål, således som det er blevet stillet; det er med andre ord næppe muligt at besvare det generelt med et ja.
4.
Dersom man herefter vil behandle det tredje spørgsmål, der kun er blevet stillet for det tilfælde, at det andet spørgsmål besvares bekræftende, er det formentligt kun muligt — jeg behøver ikke her at gentage spørgsmålet — at bifalde det resultat, som Kommissionen har foreslået.
Udgangspunktet er det forhold, at direktivet ikke har det princip som indhold, at der ved anvendelsen af kriteriet om anstrengelsen eller belastningen af musklerne eller kriteriet om arbejdets hårdhed skal tages hensyn til, i hvilket omfang arbejdet er muskelmæssigt anstrengende/belastende for kvinder eller er hårdt for kvinder. Heraf følger videre, at der ikke generelt kan gælde et krav om, at noget sådant gøres tydeligt i forbindelse med et fagligt klassifikationssystem.
Dersom det konkret viser sig — kan man videre i lighed med Kommissionen mene — at en forskelsbehandling af kvinder kun kan undgås, dersom deres ydeevne lægges til grund, opstår — dersom en sådan fremgangsmåde ikke udtrykkeligt er fastsat — det spørgsmål, om de gældende regler tillader en fortolkning, der indebærer, at forskelsbehandling undgås. Er dette tilfældet, er der intet i vejen for at anvende reglerne uden forskelsbehandling, hvorfor der i henseende til direktivet ikke kan anføres noget imod et sådant system. Er dette imidlertid ikke tilfældet, og kan forskelsbehandling konkret ikke undgås gennem en meningsfuld fortolkning, står alene det resultat tilbage, at et sådant system ikke er i overensstemmelse med direktivet og derfor må ændres således, at man får kriterier i hænde, der afgørende og utvivlsomt ikke stiller kvinder ringere.
Dermed turde også alt nødvendigt være anført med hensyn til det tredje spørgsmål.
C —
Herefter foreslår jeg, at der gives følgende svar på den anmodning om præjudiciel afgørelse, der er forelagt af Arbeitsgericht Oldenburg:
1)
Rådets direktiv af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemførelse af princippet om lige løn til mænd og kvinder er ikke til hinder for et fagligt klassifikationssystem, der opstiller en sondring på grundlag af, i hvilket omfang et arbejde medfører en anstrengelse eller belastning af musklerne, eller om et arbejde er hårdt eller ikke, dersom systemet som helhed er således udformet, at forskelsbehandling på grundlag af køn udelukkes.
2)
Det nævnte direktiv indeholder intet almindeligt princip, hvorefter der ved afgørelsen af, i hvilket omfang et arbejde medfører en anstrengelse eller en belastning af musklerne, eller om et arbejde er hårdt eller ikke, altid udelukkende eller overvejende skal tage hensyn til, i hvilket omfang arbejdet er anstrengende, henholdsvis hårdt for kvinder. Ligebehandlingsprincippet kan imidlertid konkret indebære et krav om, at man for at undgå, at kvinder får en ringere stilling ved indplaceringen, i særlig grad skal tage hensyn til deres fysiske ydeevne.
3)
Et fagligt klassifikationssystem, der anvender kriteriet om anstrengelse/belastning af musklerne eller kriteriet om arbejdets hårdhed, uden at det gøres tydeligt, at det er afgørende, i hvilket omfang arbejdet for kvinder indebærer en anstrengelse/belastning af musklerne, henholdsvis om arbejdet er hårdt for kvinder, stemmer overens med principperne i det nævnte direktiv. Det kan dog forholde sig anderledes, dersom der konkret kræves en sondring mellem den fysiske ydeevne for mænd og kvinder, fordi dette er nødvendigt for at undgå forskelsbehandling på grundlag af køn, og fordi en sådan fortolkning af det omhandlede system ikke forekommer mulig.
(
*1
) – Oversat fra tysk.
(
1
) – Min kursivering.
(
2
) – Se ovenfor, s. 2104.