62002TO0206_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag T-206/02,
Congrès national du Kurdistan (KNK), Bruxelles (Belgien), ved avocat J. Boisseau,
sagsøger,
mod
Rådet for Den Europæiske Union
ved M. Vitsentzatos og S. Marquardt, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
støttet af:
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber,
først ved G. zur Hausen og G. Boudot, derefter ved J. Enegren og G. Boudot, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,
og af:
Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland,
først ved J. Collins, derefter ved R. Caudwell, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg,
intervenienter,
angående en påstand om annullation af Rådets afgørelse 2002/334/EF af 2. maj 2002 om gennemførelse af artikel 2, stk. 3, i forordning (EF) nr. 2580/2001 om specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme og om ophævelse af afgørelse 2001/927/EF (EFT L 116, s. 33),
har
DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS
(Anden Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, J. Pirrung, og dommerne N.J. Forwood og S. Papasavvas,
justitssekretær: H. Jung,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
Tvistens baggrund
1. Det fremgår af sagen, at det kurdiske arbejderparti (PKK) opstod i 1978 og indledte en væbnet kamp mod den tyrkiske regering med henblik på at få anerkendt kurdernes ret til selvbestemmelse. I juli 1999 erklærede PKK en ensidig våbenhvile, men forbeholdt sig retten til selvforsvar. I april 2002 besluttede PKK’s kongres at opløse PKK.
2. Kurdistans nationalkongres (KNK), som blev oprettet i 1999, er en organisation, der omfatter omkring 30 organisationer. KNK har til formål »at styrke enheden og samarbejdet mellem kurdere i alle dele af Kurdistan og at støtte kurdernes kamp i lyset af den kurdiske nations overordnede interesser« ( artikel 7, afsnit A, i KNK’s grundlæggende charter). PKK var medlem af KNK ved sidstnævntes oprettelse.
3. Den 27. december 2001 vedtog Rådet, som fandt, at der var behov for en fællesskabsindsats for at gennemføre resolution 1373 (2001) fra FN’s Sikkerhedsråd, fælles holdning 2001/930/FUSP om bekæmpelse af terrorisme (EFT L 344, s. 90) og fælles holdning 2001/931/FUSP om anvendelse af specifikke foranstaltninger til bekæmpelse af terrorisme (EFT L 344, s. 93).
4. Artikel 2 i den fælles holdning 2001/931 lyder således:
»Det Europæiske Fællesskab, der handler inden for rammerne af sine beføjelser i henhold til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, vil beordre indefrysning af pengemidler og andre finansielle aktiver eller økonomiske ressourcer over for personer, grupper og enheder opført i bilaget.«
5. Den 27. december 2001 vedtog Rådet forordning (EF) nr. 2580/2001 om specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder med henblik på at bekæmpe terrorisme (EFT L 344, s. 70).
6. Artikel 2 i forordning nr. 2580/2001 har følgende ordlyd:
»1. Med forbehold af artikel 5 og 6
a) indefryses alle midler, andre finansielle aktiver og økonomiske ressourcer, der tilhører, ejes eller besiddes af fysiske eller juridiske personer, grupper eller enheder, som er opført på den i stk. 3, omhandlede liste
b) må der hverken direkte eller indirekte stilles pengemidler, andre finansielle aktiver og økonomiske ressourcer til rådighed for eller til gavn for de fysiske eller juridiske personer, grupper eller enheder, som er opført på den i stk. 3, omhandlede liste.
2. Det er forbudt at levere finansielle tjenesteydelser til eller til gavn for de fysiske eller juridiske personer, grupper eller enheder, som er opført på den i stk. 3, omhandlede liste, jf. dog artikel 5 og 6.
3. Rådet udarbejder, reviderer og ændrer med enstemmighed den liste over personer, grupper og enheder, som denne forordning finder anvendelse på, i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 1, stk. 4, 5 og 6, i fælles holdning 2001/931/FUSP. Listen omfatter:
i) fysiske personer, som begår eller søger at begå eller at deltage i eller fremme enhver form for terrorhandling
ii) juridiske personer, grupper eller enheder, som begår eller søger at begå eller at deltage i eller fremme enhver form for terrorhandling
iii) juridiske personer, grupper eller enheder, som ejes eller kontrolleres af en eller flere af de fysiske eller juridiske personer, grupper eller enheder, der henvises til under nr. i) og ii); eller
iv) fysiske eller juridiske personer, grupper eller enheder, som handler på vegne af eller under ledelse af en eller flere af de fysiske eller juridiske personer, grupper eller enheder, der henvises til under nr. i) og ii).«
7. Den 2. maj 2002 vedtog Rådet afgørelse 2002/334/EF om gennemførelse af artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2580/2001 og om ophævelse af afgørelse 2001/927/EF (EFT L 116, s. 33). Afgørelsen indføjede PKK på den liste, der er omhandlet i artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2580/2001 (herefter »den omtvistede liste«).
8. Den 17. juni 2002 vedtog Rådet afgørelse 2002/460/EF om gennemførelse af artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 2580/2001 og om ophævelse af afgørelse 2002/334/EF (EFT L 160, s. 26). PKK figurerede fortsat på den omtvistede liste. Listen er efterfølgende regelmæssigt blevet ajourført ved afgørelser fra Rådet.
Retsforhandlinger og parternes påstande
9. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 2. juli 2002 har KNK ved præsidenten, Serif Vanly, anlagt nærværende annullationssøgsmål.
10. Ved kendelse af 24. februar 2003 fik Kommissionen og Det Forenede Kongerige tilladelse til at intervenere til støtte for Rådet.
11. Ved særskilt dokument har Rådet i den foreliggende sag fremsat en formalitetsindsigelse i henhold til artikel 114, stk. 1, i Rettens procesreglement. Sagsøgeren og Kommissionen har indleveret deres bemærkninger til indsigelsen inden for de fastsatte frister. Det Forenede Kongerige har givet afkald på at indlevere sådanne bemærkninger.
12. Rådet har, støttet af Kommissionen, nedlagt følgende påstande:
– Sagen afvises.
– Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
13. Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
– Der udpeges en generaladvokat.
– Europa-Parlamentet tilpligtes at fremlægge lydoptagelsen af det fælles parlamentarikermøde mellem EU og Tyrkiet den 17. og 18. juni 2002.
– Sagen antages til realitetsbehandling.
– Rådet tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med nærværende procedure forud for domsforhandlingen.
Formaliteten
Parternes argumenter
14. Rådet har, støttet af Kommissionen, anført, at KNK ikke er umiddelbart og individuelt berørt af den omtvistede afgørelse.
15. Rådet og Kommissionen har først anført, at KNK ikke er adressat for afgørelsen og ikke hverken udtrykkeligt eller stiltiende er anført i denne. Rådet og Kommissionen har påpeget, at den eneste interesse, som KNK har gjort gældende – nemlig et anslag mod KNK’s diplomatiske indsats, omdømme og troværdighed – ikke er tilstrækkeligt til at individualisere KNK.
16. Rådet og Kommissionen har dernæst anført, at KNK heller ikke har søgsmålskompetence på vegne af et af sine medlemmer. Dels er PKK ikke længere medlem af KNK. Dels har Rådet subsidiært anført, at KNK ikke er en sammenslutning, der er oprettet for at sikre varetagelsen af medlemmernes kollektive interesser som omhandlet i retspraksis, henset til medlemmernes forskellighed.
17. For det tredje bør sagsøgerens argument – hvorefter den omstændighed, at der ikke foreligger noget effektivt retsmiddel, gør, at søgsmålet kan antages til realitetsbehandling – forkastes henset til Domstolens dom af 25. juli 2002, sag C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, Sml. I, s. 6677, præmis 43).
18. Rådet og Kommissionen er for det fjerde af den opfattelse, at KNK ikke har søgsmålskompetence for så vidt som KNK ikke har hævdet, at dens finansielle aktiver er blevet berørt af den indefrysning af midler, der er gennemført ved den omtvistede afgørelse.
19. KNK har først anført, at den ikke forsøger at beskytte sine egne interesser, men at genskabe en historisk sandhed, nemlig at PKK har opløst sig selv og er ophørt med voldelige aktioner. KNK tilsigter således ikke med søgsmålet at bekæmpe virkningerne af forordning nr. 2580/2001 eller at anfægte fremtidige økonomiske sanktioner, som aldrig vil berøre KNK.
20. KNK har derimod med søgsmålet nedlagt påstand om annullation af den omtvistede afgørelse, da denne skader berettigelsen af KNK’s politiske aktion alvorligt. Den uberettigede opførelse af PKK på den omtvistede liste miskrediterer i betydeligt omfang den af KNK førte kamp. KNK har i denne forbindelse påpeget, at den i henhold til chartrets artikel 7, afsnit A, af medlemmerne har fået til opgave at »støtte kurdernes kamp i lyset af den kurdiske nations overordnede interesser«.
21. KNK har anført, at PKK blev opløst i april 2002, og dermed for altid er afskåret fra at anfægte den afgørelse, som er rettet til denne. Opløsningen forpligter KNK til at anlægge et annullationssøgsmål. KNK har i denne forbindelse anført, at Rådet har anerkendt, at KNK, såfremt PKK var forblevet medlem af KNK, havde været individuelt berørt af den omtvistede afgørelse.
22. Der opstod flere episoder i Europarådet blot få dage efter vedtagelsen af den omtvistede afgørelse. Bl.a. blev to af dets fremtrædende medlemmer frataget deres tilladelse til at overvære det fælles parlamentarikermøde mellem EU og Tyrkiet den 17. og 18. juni 2002 med den begrundelse, at de var terrorrister.
23. I øvrigt gør intet andet retsmiddel det muligt at anfægte lovligheden af den omtvistede afgørelse. Følgelig bør søgsmålet antages til realitetsbehandling, idet de almindelige principper i artikel 6 og artikel 13 i konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder i modsat fald vil blive tilsidesat. I denne forbindelse udgør dommen i sagen Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 17, ikke en hindring, da det i den foreliggende sag er ufornødent at undersøge den nationale procesret, eftersom det er selve vedtagelsen af den omtvistede afgørelse, som berører KNK.
Rettens bemærkninger
24. I henhold til procesreglementets artikel 114, stk. 1, kan Retten, såfremt en part fremsætter begæring herom, tage stilling til, om sagen bør afvises, uden at indlede behandlingen af sagens realitet. Ifølge artikel 114, stk. 3, forhandles der mundtligt om begæringen, medmindre Retten bestemmer andet.
25. I den foreliggende sag finder Retten, at de oplysninger, der fremgår af sagen, er tilstrækkelige, og at det ikke er nødvendigt at indlede den mundtlige forhandling. Navnlig er det henset til den klare retspraksis ufornødent at udpege en generaladvokat. Ligeledes må påstanden om fremlæggelse af et dokument fra Europa-Parlamentet forkastes, eftersom spørgsmålet om sagens antagelse til realitetsbehandling, såfremt det forudsættes, at et sådant dokument beviser sagsøgerens udtalelser, ikke vil ændres heraf.
26. Det er ubestridt, at sagsøgeren ikke kan anses for at være adressat for den omtvistede afgørelse, eftersom kongressen ikke er opført på den omtvistede liste.
27. Ifølge fast retspraksis kan en sammenslutning, der er oprettet for at varetage en gruppe borgeres kollektive interesser, ikke anses for at være individuelt berørt i artikel 230, stk. 4, EF’s forstand af en retsakt, der påvirker denne gruppes interesser generelt, og har derfor ikke kompetence til at anlægge sag med påstand om annullation, når sammenslutningens medlemmer ikke kan gøre det individuelt (Domstolens dom af 14.12.1962, forenede sager 19/62-22/62, Fédération nationale de la boucherie en gros et du commerce en gros des viandes m.fl. mod Rådet, Sml. 1954-1964, s. 371, org.ref.: Rec. s. 943, på s. 960, og Rettens dom af 21.3.2001, sag T-69/96, Hamburger Hafen- und Lagerhaus m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1037, præmis 49).
28. I det foreliggende tilfælde må det konstateres, at sagsøgeren ifølge det grundlæggende charters artikel 7, afsnit A, har til opgave at styrke enheden og samarbejdet mellem kurdere i alle dele af Kurdistan og at støtte kurdernes kamp i lyset af den kurdiske nations overordnede interesser. Sagsøgeren bør derfor anses for at være en sammenslutning, der er oprettet for at varetage en gruppe borgeres kollektive interesser.
29. Denne konklusion understøttes ligeledes af sagsøgerens første argument, hvorefter opførelsen af PKK alvorligt skader berettigelsen og gennemførelsen af KNK’s politiske aktion. Sagsøgeren påberåber sig derved varetagelsen af medlemmernes kollektive interesser. Ifølge den ovenfor nævnte retspraksis kan sagsøgeren ikke i denne forbindelse være individuelt berørt.
30. Det bør dernæst undersøges, om sagsøgeren kan påberåbe sig, at en eller flere af dens medlemmer kan anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af den omtvistede afgørelse.
31. Sagsøgeren har anført, at PKK var et af dens medlemmer, og at PKK kunne have anlagt et søgsmål til prøvelse af den omtvistede afgørelse.
32. Sagsøgeren har med dette argument, uden at det er fornødent at sætte spørgsmålstegn ved påstanden, erkendt, at PKK ikke længere er et af dens medlemmer. I denne forbindelse kan det ikke antages, at en persons tidligere medlemskab af en sammenslutning gør det muligt for sammenslutningen at påberåbe sig, at denne person eventuelt kunne have anlagt et søgsmål. At tillade en sådan argumentation ville nemlig give sammenslutningen en slags evig søgsmålskompetence, og dette uanset den omstændighed, at sammenslutningen ikke længere kan hævde at repræsentere det tidligere medlems interesser.
33. Den omstændighed, at PKK ifølge sagsøgeren har opløst sig selv, og at sagsøgeren derfor herefter er den eneste, der kan anlægge sag, kan ikke ændre denne konklusion. Såfremt det antages, at denne påstand er korrekt, vil den nemlig kun kunne føre til den konstatering, at PKK ikke længere er i stand til at anlægge et søgsmål. Sagsøgeren vil følgelig heller ikke kunne påberåbe sig et af dens medlemmers mulighed for individuelt at anlægge et søgsmål med henblik på selv at anlægge et søgsmål.
34. Sagsøgeren har ligeledes anført, at visse af dens medlemmer blev angrebet såvel i Europa-Parlamentet som i Europarådet kort tid efter vedtagelsen af den omtvistede afgørelse.
35. Selv om disse faktiske omstændigheder godtgøres, har sagsøgeren ikke redegjort for, hvorledes disse medlemmer selv ville kunne anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af den anfægtede afgørelse. Under alle omstændigheder kan disse episoder ikke anses for at følge af retsvirkningerne af den omtvistede afgørelse.
36. Sagsøgeren har slutteligt anført, at intet andet retsmiddel end nærværende søgsmål gør det muligt at anfægte lovligheden af den omtvistede afgørelse for så vidt som den angår PKK.
37. Det må konstateres, at denne påstand er ukorrekt. Den omstændighed, at sagsøgeren ikke selv kan anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af den omtvistede afgørelse, er på ingen måde ensbetydende med, at ingen andre personer, der er adressater for denne afgørelse eller umiddelbart og individuelt berørt af denne, kan anlægge et sådant søgsmål.
38. I denne forbindelse er det almindeligt kendt, at Rådet ved sin afgørelse 2004/306/EF af 2. april 2004 om gennemførelse af artikel 2, stk. 3, i forordning (EF) nr. 2580/2001 og om ophævelse af afgørelse 2003/902/EF (EUT L 99, s. 28) har opført KADEK og Kongra-Gel alias PKK på den omtvistede liste. Ved stævning indleveret den 25. juni 2004, opført under sagsnummer T-253/04 (EUT C 262, s. 28), har Kongra-Gel nedlagt påstand om annullation af denne afgørelse.
39. Da sagsøgeren ikke kan gøre gældende, at et af dens medlemmer kan anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af den omtvistede afgørelse, må det fastslås, at sagsøgeren ikke er individuelt berørt af denne afgørelse.
40. Det følger af det foregående, at søgsmålet bør afvises.
Sagens omkostninger
41. I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da sagsøgeren har tabt sagen, bør det pålægges denne at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med Rådets påstand herom.
42. I henhold til artikel 87, stk. 4, første afsnit, i Rettens procesreglement bærer medlemsstater og institutioner, der er indtrådt i en sag, deres egne omkostninger. Det Forenede Kongerige og Kommissionen bør derfor bære deres egne omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
bestemmer
RETTEN (Anden Afdeling)
1) Sagen afvises.
2) Sagsøgeren bærer sine egne omkostninger og betaler Rådet for Den Europæiske Unions omkostninger.
3) Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland og Kommissionen for De Europæiske Fælleskaber bærer deres egne omkostninger.
Således bestemt i Luxembourg den 15. februar 2005.