61998CC0171_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Den foreliggende sag omhandler de arrangementer om lastfordeling, der er indeholdt i de aftaler, som Kongeriget Belgien og Storhertugdoemmet Luxembourg inden for rammerne af Den Belgisk-Luxembourgske OEkonomiske Union (herefter »UEBL«) har indgaaet med Den Togolesiske Republik, Republikken Mali, Republikken Senegal og Republikken Côte d'Ivoire. Kommissionen har gjort gaeldende, at indgaaelsen af aftalerne med Republikken Mali og Den Togolesiske Republik er i strid med artikel 5 i Raadets forordning (EOEF) nr. 4055/86 af 22. december 1986 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for soetransport mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og tredjelande (1) (herefter »forordningen«). Ifoelge Kommissionen har de sagsoegte medlemsstater endvidere tilsidesat forordningens artikel 3 og artikel 4, stk. 1, idet de ikke har truffet de noedvendige foranstaltninger, enten for at tilpasse aftalerne med Republikken Senegal og Republikken Côte d'Ivoire paa en saadan maade, at der ydes alle erhvervsdrivende i Faellesskabet en rimelig og fri adgang uden forskelsbehandling til de lastandele, Belgien og Luxembourg er berettiget til, eller til at ophaeve aftalerne.
De relevante retsregler
2 Forordningen har til formaal at gennemfoere Raadets forordning (EOEF) nr. 954/79 af 15. maj 1979 om medlemsstaternes ratifikation eller tiltraedelse af De Forenede Nationers konvention om en kodeks for linjekonferencer (2). Navnlig tilsigtes det med forordningen, at princippet om fri udveksling af tjenesteydelser anvendes »paa soetransportomraadet mellem medlemsstaterne og medlemsstaterne og tredjelande, saa eksisterende restriktioner gradvis fjernes, og der ikke indfoeres nye restriktioner« (3). Forordningens artikel 1, stk. 1, bestemmer: »Fri adgang til at udfoere soetransport mellem Faellesskabets medlemsstater samt mellem medlemsstater og tredjelande gaelder for statsborgere i medlemsstaterne, saafremt de er hjemmehoerende i en anden medlemsstat end den person, for hvem soetransporten udfoeres.«
3 De bestemmelser i forordningen, der er relevante i den foreliggende sag, er dem, der vedroerer arrangementer om lastfordeling. Der maa i den forbindelse sondres mellem bestaaende og fremtidige arrangementer. Med hensyn til fremtidige arrangementer er det i forordningens artikel 5, stk. 1, fastsat, at de »er forbudt bortset fra saerlige tilfaelde, hvor linjerederierne i Faellesskabet ellers ikke har faktisk mulighed for at besejle de paagaeldende tredjelande. Under saadanne omstaendigheder kan de paagaeldende arrangementer tillades paa de i artikel 6 fastsatte betingelser« (4). For saa vidt angaar eksisterende arrangementer hedder det i artikel 3, at de »skal ophaeves gradvis eller tilpasses i henhold til artikel 4«. Artikel 4 har foelgende ordlyd:
»1. Bestaaende arrangementer om lastfordeling, der ikke er ophaevet gradvis i henhold til artikel 3, tilpasses i overensstemmelse med faellesskabsforskrifterne og skal navnlig:
a) for saa vidt angaar trafik, som er omfattet af FN's kodeks for linjekonferencer, vaere i overensstemmelse med denne kodeks og med medlemsstaternes forpligtelser i henhold til forordning (EOEF) nr. 954/79
b) for saa vidt angaar trafik, som ikke er omfattet af FN's kodeks for linjekonferencer, tilpasses saa snart som muligt og i hvert fald inden den 1. januar 1993, saaledes at der ydes alle statsborgere i Faellesskabet, som defineret i artikel 1, en rimelig og fri adgang uden forskelsbehandling til de lastandele, de paagaeldende medlemsstater er berettiget til.
2. Medlemsstaterne og Kommissionen underrettes straks om nationale foranstaltninger, der traeffes i medfoer af stk. 1. Den konsultationsprocedure, der blev indfoert ved Raadets beslutning 77/587/EOEF, finder anvendelse.
3. Medlemsstaterne skal i starten af hver sjette maaned og derefter hvert aar foretage indberetning til Kommissionen om fremskridt med hensyn til den i stk. 1, litra b), naevnte tilpasning.
4. Opstaar der vanskeligheder i forbindelse med tilpasningen af arrangementer for at bringe dem i overensstemmelse med stk. 1, litra b), underretter den paagaeldende medlemsstat Raadet og Kommissionen. I de tilfaelde, hvor aftaler er uforenelige med stk. 1, litra b), og hvor den paagaeldende medlemsstat anmoder herom, skal Raadet paa forslag af Kommissionen traeffe passende foranstaltninger.«
4 Den 25. oktober 1973 indgik Republikken Côte d'Ivoire paa den ene side og UEBL paa den anden en international aftale, hvis artikel 3, stk. 1, indeholdt et arrangement om lastfordeling, der var formuleret paa foelgende maade:
»For saa vidt angaar transport af varer af enhver art, der sendes ad soevejen mellem de to parter, uanset lastehavn og lossehavn, anvender de kontraherende parter paa deres respektive rederiers skibe fordelingsnoeglen 40/40/20 med hensyn til de lastede maengder og disses vaerdi (5).«
5 En lignende aftale blev indgaaet den 3. september 1984 mellem Republikken Senegal og UEBL. Denne aftales artikel 4, stk. 2, indeholdt en bestemmelse om lastfordeling, der var formuleret paa samme maade som i aftalen med Republikken Côte d'Ivoire.
6 Den 12. februar 1985 blev der indgaaet en aftale mellem Republikken Mali og UEBL. Aftalens artikel 4, stk. 2, indeholdt foelgende arrangement om lastfordeling:
»For saa vidt angaar transport af varer, der sendes ad soevejen (linjefart) mellem de to parter, uanset lastehavn og lossehavn, anvender de kontraherende parter paa deres respektive nationale rederiers skibe fordelingsnoeglen 40/40/20 med hensyn til de lastede maengder og disses vaerdi. Saafremt de 20%, der tildeles tredjelande, ikke transporteres af dem, deles den overskydende del ligeligt med hensyn til vaerdi og kvantum mellem de nationale rederier i Republikken Mali og de nationale rederier i UEBL (6).«
7 Endelig skal jeg naevne den aftale, der blev indgaaet den 19. oktober 1984 mellem Den Togolesiske Republik og UEBL. Aftalens artikel 4, stk. 2, har foelgende ordlyd:
»For saa vidt angaar transport af varer, der sendes ad soevejen (linjefart) mellem de to parter, uanset lastehavn og lossehavn, er de kontraherende parter enige om, at de lastede maengder principielt skal fordeles fuldkommen ligeligt paa grundlag af parternes rettigheder og den lastede enheds vaegt og det fragtedes vaerdi, idet sidstnaevnte kriterium er afgoerende.
Den del af trafikken, der er forbeholdt deres respektive rederiers skibe, skal udgoere mindst 40% af den samlede trafik, og den del, som rederier fra tredjelande har adgang til, kan ikke overstige 20% (7).«
Den administrative procedure
8 Kommissionen fandt, at de arrangementer om lastfordeling, der var indeholdt i de aftaler, som inden for rammerne af UEBL var indgaaet mellem Kongeriget Belgien og Storhertugdoemmet Luxembourg paa den ene side og Republikken Senegal, Republikken Côte d'Ivoire, Republikken Mali og Den Togolesiske Republik paa den anden, medfoerte, at en del af trafikken var forbeholdt skibe, der sejlede under de kontraherende parters flag. De paagaeldende arrangementer var ifoelge Kommissionen udtryk for forskelsbehandling og derfor i strid med forordningen. Ved aabningsskrivelser af henholdsvis 10. april 1991 og 9. november 1995, som blev tilstillet henholdsvis Kongeriget Belgien og Storhertugdoemmet Luxembourg, indledte Kommissionen den i EF-traktatens artikel 169 fastsatte administrative procedure. Kommissionen anfoerte, at de aftaler, der var indgaaet med Republikken Senegal og med Republikken Côte d'Ivoire, var i strid med forordningens artikel 3 og artikel 4, stk. 1, mens de aftaler, der var indgaaet med Republikken Mali og med Den Togolesiske Republik, var i strid med forordningens artikel 5.
Da den administrative procedure ikke gav noget resultat, har Kommissionen indbragt naervaerende sager for Domstolen.
Realiteten
9 Kommissionen har gjort gaeldende, at de aftaler, der er indgaaet med Republikken Senegal og med Republikken Côte d'Ivoire, indeholder bestemmelser om lastfordeling til fordel for nationale rederier, hvilket er i strid med forordningens bestemmelser. Eftersom der er tale om »aftaler, der var bestaaende« paa det tidspunkt, hvor forordningen traadte i kraft, burde aftalerne have vaeret tilpasset ifoelge den tidsplan, der er fastsat i forordningens artikel 3 og 4. Der er imidlertid ikke foretaget nogen tilpasning.
For saa vidt derimod angaar aftalerne med Republikken Mali og med Den Togolesiske Republik er der ifoelge Kommissionen tale om »fremtidige aftaler«, idet de er traadt i kraft efter forordningen. I henhold til forordningens artikel 5 kan de paagaeldende aftaler derfor kun tillades, saafremt der foreligger ganske saerlige omstaendigheder, hvilket imidlertid ikke er tilfaeldet i de foreliggende sager.
10 Kongeriget Belgien har ikke bestridt, at der er tale om traktatbrud. Det har blot anfoert, at aftalen med Den Togolesiske Republik er blevet aendret som oensket af Kommissionen. Som foelge af en skrivefejl har det imidlertid vist sig noedvendigt at udveksle nye verbalnoter med den paagaeldende stat. Dette vil ske i den naermeste fremtid. For saa vidt angaar de oevrige aftaler har den belgiske regering anfoert, at forhandlingerne med henblik paa at gennemfoere de noedvendige tilpasninger har vaeret mere tidskraevende end forventet, men at de er lovende.
11 Storhertugdoemmet Luxembourg har ikke bestridt Kommissionens klagepunkter, men - noget overraskende - paastaaet sig frifundet. Den luxembourgske regering har med hensyn til realiteten blot henvist til det svarskrift, Kongeriget Belgien har indgivet i sag C-201/98. I den sag har den belgiske regering imidlertid ikke bestridt, at der er tale om traktatbrud og heller ikke nedlagt paastand om frifindelse. Efter min opfattelse har den luxembourgske regering saaledes kun formelt, men ikke materielt, bestridt, at der er tale om traktatbrud. For mig at se maa der derfor gives Kommissionen medhold.
Forslag til afgoerelse
12 Sammenfattende skal jeg herefter foreslaa, at
- Kommissionens paastande tages til foelge i de forenede sager C-171/98, C-201/98 og C-202/98, og at
- Kongeriget Belgien og Storhertugdoemmet Luxembourg paalaegges at betale sagsomkostningerne.
(1) - EFT L 378, s. 1.
(2) - EFT L 121, s. 1.
(3) - 11. betragtning til forordningen.
(4) - Min fremhaevelse. Den fremgangsmaade, der er fastsat i artikel 6 med hensyn til tilladelse til nye arrangementer, er foelgende:
»1. Hvis en medlemsstats statsborgere eller rederier som defineret i artikel 1, stk. 1 og 2, befinder sig i eller risikerer at komme i en situation, hvor de ikke har faktisk mulighed for at besejle et bestemt tredjeland, underretter den paagaeldende medlemsstat de oevrige medlemsstater og Kommissionen saa hurtigt som muligt.
2. Raadet traeffer med kvalificeret flertal paa forslag af Kommissionen afgoerelse om de noedvendige foranstaltninger. Saadanne foranstaltninger kan under de i artikel 5, stk. 1, omhandlede omstaendigheder omfatte forhandlinger om og indgaaelse af arrangementer om lastfordeling.
3. Saafremt Raadet ikke har truffet afgoerelse om de noedvendige foranstaltninger inden seks maaneder efter, at en medlemsstat har givet underretning i henhold til stk. 1, kan den paagaeldende medlemsstat traeffe saadanne foranstaltninger, som paa dette tidspunkt maatte vaere noedvendige for at bevare en faktisk mulighed for besejling i overensstemmelse med artikel 5, stk. 1.
4. Foranstaltninger, der traeffes i henhold til stk. 3, skal vaere i overensstemmelse med faellesskabsforskrifterne og give statsborgere eller faellesskabsrederier som defineret i artikel 1, stk. 1 og 2, rimelig, fri adgang uden forskelsbehandling til de relevante lastandele.
5. Medlemsstaterne og Kommissionen underrettes straks om nationale foranstaltninger, der traeffes i medfoer af stk. 3. Den konsultationsprocedure, der blev indfoert ved Raadets beslutning 77/587/EOEF, finder anvendelse.«
(5) - Min oversaettelse.
(6) - Min oversaettelse.
(7) - Min oversaettelse.