KENDELSE AFSAGT AF DOMSTOLENS VICEPRÆSIDENT
6. oktober 2015 (*)
»Appel – intervention – interesse i afgørelsen af retstvisten«
I sag C-418/15 P(I),
angående en appel i henhold til artikel 57 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 29. juli 2015,
Cap Actions SNCM, Marseille (Frankrig), ved advokat C. Bonnefoi,
appellant,
de øvrige parter i appelsagen:
Société nationale maritime Corse Méditerranée (SNCM), Marseille,
sagsøger i første instans,
Europa-Kommissionen ved V. Di Bucci og B. Stromsky, som befuldmægtigede,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLENS VICEPRÆSIDENT
efter at have hørt førstegeneraladvokaten, M. Wathelet,
afsagt følgende
Kendelse
1        Med appellen har Cap Actions SNCM (herefter »Cap Actions«), der er en investeringsforening, hvorigennem de ansatte i Société nationale maritime Corse Méditerranée (SNCM) ejer 9% af kapitalen i dette selskab, nedlagt påstand om ophævelse af kendelse afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 7. juli 2015, SNCM mod Kommissionen (T-1/15, EU:T:2015:489, herefter »den appellerede kendelse«), hvorved Retten afslog foreningens begæring om at intervenere til støtte for den af sagsøgeren i første instans nedlagte påstand i sag T-1/15 om annullation af Kommissionens afgørelse 2014/882/EU af 20. november 2013 om Frankrigs statsstøtte SA 16237 (C58/02) (ex N118/02) til SNCM (EUT 2014 L 357, s. 1, herefter »den omtvistede afgørelse«).
2        Cap Actions har endvidere nedlagt påstand om, at foreningens begæring om intervention tages til følge.
3        Europa-Kommissionen indgav sine bemærkninger til appellen den 7. september 2015.
Appellen
4        I henhold til artikel 40, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol har alle personer, der godtgør at have en berettiget interesse i afgørelsen af en for Unionens retsinstanser indbragt retstvist, ret til at intervenere.
5        Det følger af fast retspraksis, at begrebet »berettiget interesse i afgørelsen af en retstvist« som omhandlet i den nævnte artikel 40, stk. 2, skal defineres i relation til selve genstanden for tvisten og forstås som en direkte og aktuel interesse i, hvorledes der træffes afgørelse om påstandene, og ikke som en interesse i forhold til de fremførte anbringender og argumenter. Udtrykket »afgørelsen af en retstvist« skal således forstås som den endelige dom, der ønskes afsagt, og som vil fremgå af domskonklusionen (jf. Domstolens præsidents kendelse Kommissionen mod EnBW, C-365/12 P, EU:C:2013:83, præmis 7 og den deri nævnte retspraksis).
6        Det skal i denne forbindelse bl.a. undersøges, om intervenienten berøres direkte af den anfægtede retsakt, og om intervenientens interesse i sagens afgørelse er godtgjort (jf. Domstolens præsidents kendelse Mory m.fl. mod Kommissionen, C-33/14 P, EU:C:2015:135, præmis 7 og den deri nævnte retspraksis). En berettiget interesse i afgørelsen af en retstvist kan i princippet kun anses for tilstrækkelig direkte, såfremt afgørelsen kan ændre intervenientens retsstilling (jf. i denne retning Domstolens præsidents kendelser National Power og PowerGen mod Kommissionen, C-151/97 P(I) og C-157/97 P(I), EU:C:1997:307, præmis 61, Schenker mod Air France og Kommissionen, C-589/11 P(I), EU:C:2012:332, præmis 14 og 15, og Mory m.fl. mod Kommissionen, C-33/14 P, EU:C:2015:135, præmis 4 og 11).
7        Med appellen har Cap Actions kritiseret Retten for at have anlagt en urigtig fortolkning af artikel 40, stk. 2, i statutten for Domstolen. Cap Actions har i det væsentlige fremsat følgende fem anbringender:
–        Det første anbringende vedrører en retlig fejl, som Retten begik i forbindelse med anvendelsen af ligebehandlingsprincippet ved ikke at tage hensyn til den omstændighed, at den omtvistede afgørelse blev vedtaget uden at den formelle undersøgelsesprocedure, der er fastsat i artikel 108, stk. 2, TEUF, var blevet genåbnet, efter at Retten ved dom Corsica Ferries France mod Kommissionen (T-565/08, EU:T:2012:415) havde annulleret Kommissionens beslutning 2009/611/EF af 8. juli 2008 om de støtteforanstaltninger, Frankrig har iværksat til fordel for [SNCM] – C 58/02 (ex N 118/02) (EUT 2009 L 225, s. 180).
–        Det andet anbringende vedrører en retlig fejl, som Retten begik ved at fastslå, at den omstændighed, at Cap Actions repræsenterede den fælles interesse hos de aktionærer, der var ansat i SNCM, ikke i sig selv kunne indebære, at Cap Actions havde en direkte og aktuel interesse i afgørelsen af den retstvist, der var indbragt for Retten, som omhandlet i artikel 40, stk. 2, i statutten for Domstolen.
–        Det tredje anbringende vedrører et urigtigt skøn, som Retten anlagde ved at fastslå, at Cap Actions ikke havde godtgjort, at den igangværende nationale insolvensprocedure ville blive afbrudt, såfremt den omtvistede afgørelse måtte blive annulleret.
–        Det fjerde anbringende vedrører en retlig fejl, som Retten begik ved at sidestille interessen hos hovedaktionæren Transdev, der har til hensigt at afvikle sine aktiviteter inden for søtransportområdet, med interessen hos de medarbejderaktionærer, som Cap Actions repræsenterer, og som ønsker at beskytte såvel deres formue som deres ansættelsesforhold.
–        Det femte anbringende vedrører et urigtigt skøn, som Retten anlagde ved at fastslå, at Cap Actions interesse i afgørelsen af den retstvist, der var indbragt for den, ikke var forskellig fra SNCM’s interesse i en sådan afgørelse.
8        Der skal først foretages en undersøgelse af det første anbringende, og derefter en samlet undersøgelse af det andet og det femte anbringende, der i det væsentlige omhandler det samme retsspørgsmål. Endelig skal der foretages en undersøgelse af henholdsvis det tredje og det fjerde anbringende.
Det første anbringende
9        Cap Actions har med det første anbringende anført, at Retten i den appellerede kendelse burde have taget hensyn til den omstændighed, at den omtvistede afgørelse blev vedtaget, uden at den formelle undersøgelsesprocedure, der er fastsat i artikel 108, stk. 2, TEUF, var blevet genåbnet, efter at Retten ved dom Corsica Ferries France mod Kommissionen (T-565/08, EU:T:2012:415) havde annulleret beslutning 2009/611.
10      Denne manglende hensyntagen til den nævnte omstændighed indebar, at to intervenienter ikke fik lige adgang til procedurerne på området for statsstøtte, dvs. Corsica Ferries France (herefter »Corsica Ferries«), der havde fremsat begæring om at måtte intervenere i sag T-1/15 til støtte for Kommissionens påstande, og Cap Actions, der havde fremsat begæring om at måtte intervenere i den samme sag til støtte for SNCM’s påstande. Cap Actions har i denne forbindelse anført, at Retten i præmis 9 i kendelse SNCM mod Kommissionen (T-1/15, EU:T:2015:487), hvorved Corsica Ferries fik tilladelse til at intervenere, bl.a. henviste til den omstændighed, at Corsica Ferries, der er en af SNCM’s konkurrenter, havde deltaget aktivt i den administrative procedure for Kommissionen. Cap Actions har anført, at selskabet blev frataget muligheden for at gøre det samme, idet Kommissionen afslog at genåbne den formelle undersøgelsesprocedure til trods for, at Republikken Frankrig og SNCM havde anmodet Kommissionen herom som følge af annullationen af beslutning 2009/611.
11      Det bemærkes i denne forbindelse, at en anerkendelse af, at en part har adgang til først for Domstolen at fremføre et anbringende, som parten ikke har fremført for Retten, selv om dette måtte have været en mulighed, og selv om anbringendet ikke vedrører en af de grunde, som Retten har angivet i sin afgørelse, er ensbetydende med en adgang til at forelægge Domstolen – der har en begrænset kompetence i appelsager – en mere omfattende tvist end den, der blev forelagt Retten (jf. i denne retning domme Langnese-Iglo mod Kommissionen, C-279/95 P, EU:C:1998:447, præmis 55, og Pêra-Grave mod KHIM, C-249/14 P, EU:C:2015:459, præmis 24).
12      Cap Actions’ argumentation, som er opsummeret i den foreliggende kendelses præmis 10, tager udgangspunkt i den antagelse, at foreningen ville have deltaget i den formelle undersøgelsesprocedure, såfremt denne procedure var blevet genåbnet efter, at Retten havde annulleret beslutning 2009/611. Det fremgår imidlertid af artikel 108, stk. 2, TEUF og af artikel 6, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel [108 TEUF] (EFT L 83, s. 1), at det er de interesserede parter i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i den nævnte artikel 108, stk. 2, der har ret til at fremsætte bemærkninger inden for rammerne af den formelle undersøgelsesprocedure. Cap Actions har således indirekte, men nødvendigvis, over for Domstolen påberåbt sig, at foreningen har status som interesseret part inden for rammerne af den formelle undersøgelsesprocedure vedrørende de støtteforanstaltninger, som er genstand for den omtvistede beslutning.
13      Det skal imidlertid bemærkes, at Cap Actions ikke over for Retten påberåbte sig at have status som interesseret part i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 108, stk. 2, TEUF. Det følger heraf, at Cap Actions ikke kan påberåbe sig denne status for Domstolen med henblik på at nedlægge påstand om annullation af den appellerede kendelse.
14      Det er korrekt, at Cap Actions for Domstolen har fremsat et klagepunkt om forskelsbehandling, som foreningen hævder at have været udsat for som følge af, at Corsica Ferries ved kendelse SNCM mod Kommissionen (T-1/15, EU:T:2015:487) fik tilladelse til at intervenere i sag T-1/15 til støtte for Kommissionens påstande, bl.a. med den begrundelse, at Corsica Ferries havde deltaget aktivt i den formelle undersøgelsesprocedure vedrørende de støtteforanstaltninger, der er genstand for den omtvistede afgørelse.
15      Den omstændighed, at Retten giver en sagsøger tilladelse til at intervenere i en sag på grundlag af de argumenter, som den pågældende har fremsat over for Retten, kan imidlertid ikke i sig selv påvirke udfaldet af en begæring fra en tredjepart om at få tilladelse til at intervenere i den samme sag, idet denne tredjepart befandt sig i en anden situation og for Retten havde påberåbt sig andre argumenter til støtte for sin begæring end dem, der blev fremsat af den person, som fik tilladelse til at intervenere.
16      Det følger heraf, at det første anbringende ikke kan antages til realitetsbehandling.
Det andet og det femte anbringende
17      Cap Actions har inden for rammerne af det andet anbringende, der er rettet mod den appellerede kendelses præmis 11, anført, at foreningen repræsenterer interessen hos de ansatte i SNCM, der ejer aktier i denne forening, hvis værdi vil blive direkte påvirket af den omtvistede afgørelse. De nævnte ansatte har således som aktionærer en direkte og aktuel interesse i afgørelsen af den retstvist, der er indbragt for Retten. Ved at give Cap Actions tilladelse til at intervenere undgås det, at en lang række personer intervenerer, og Cap Actions har anført, at det er af denne grund, at Domstolen har anlagt en vid fortolkning af foreningers ret til at intervenere, idet foreningen til støtte for dette synspunkt har henvist til Domstolens præsidents kendelse National Power og PowerGen mod Kommissionen (C-151/97 P(I) og C-157/97 P(I), EU:C:1997:307, præmis 66). Efter Cap Actions’ opfattelse begik Retten en retlig fejl, da den fastslog, at Cap Actions uanset disse omstændigheder ikke havde en direkte og aktuel interesse i afgørelsen af den omhandlede retstvist.
18      Cap Actions har med det femte anbringende, der er rettet mod den appellerede kendelses præmis 14-16, bestridt den af Retten foretagne konstatering af, at Cap Actions ikke har fremlagt nogen konkrete og underbyggede oplysninger, der kan påvise en forskel mellem Cap Actions’ interesser og SNCM’s interesser. Cap Actions har anført, at foreningen har status som selvstændig juridisk person i forhold til SNCM, og at foreningens interesse består i at beskytte de midler, der tilhører de medarbejderaktionærer, som foreningen repræsenterer. Cap Actions har anført, at de nævnte aktionærer har oplevet, at værdien af deres aktier er faldet på grund af de søgsmål, der verserer ved Unionens retsinstanser vedrørende den statsstøtte, der er blevet udbetalt til SNCM, herunder bl.a. sag T-1/15, der verserer for Retten, og som Cap Actions har fremsat begæring om at måtte intervenere i.
19      Det er korrekt, at medarbejderaktionærernes finansielle interesser, som Cap Actions varetager, i lighed med Cap Actions’ egne interesser som juridisk person i høj grad kan blive påvirket af udfaldet af den retstvist, der verserer for Retten, hvori SNCM er hovedpart. Afgørelsen af den nævnte retstvist vil nemlig have afgørende betydning for SNCM’s finansielle situation, og dermed for værdien af de aktier, som de ansatte ejer gennem Cap Actions.
20      En sådan endog væsentlig skade på de økonomiske og finansielle interesser hos aktionærerne i et selskab, der er en af hovedparterne i en sag, der verserer for Retten, og på interesserne hos en investeringsforening, hvorigennem visse investorer ejer aktier i dette selskab, kan imidlertid ikke anses for at udgøre en direkte skade på aktionærernes og investeringsforeningens interesser som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i den foreliggende kendelses præmis 5 og 6, idet en sådan skade ikke påvirker deres retsstilling. Sådanne interesser er nemlig sammenfaldende med de interesser, der varetages af selskabet, som er hovedpart i den omhandlede retstvist, og påvirkes kun indirekte af afgørelsen af denne retstvist gennem de konsekvenser, som den nævnte afgørelse vil få for denne hovedpart (Domstolens præsidents kendelse AITEC m.fl. mod Kommissionen, C-97/92, C-105/92 og C-106/92, EU:C:1993:954, præmis 15).
21      Det følger heraf, at Retten hverken begik en retlig fejl i den appellerede kendelses præmis 11 eller 14-16 ved at fastslå, at de interesser, som Cap Actions havde påberåbt sig, ikke ville blive påvirket direkte af udfaldet af den retstvist, der var indbragt for Retten, og at disse interesser dermed ikke opfyldte betingelserne i artikel 40, stk. 2, i statutten for Domstolen.
22      Det andet og det femte anbringende skal derfor forkastes.
Det tredje anbringende
23      Cap Actions har med det tredje anbringende, der er rettet mod den appellerede kendelses præmis 12, anført, at Retten anlagde et urigtigt skøn ved at fastslå, at Cap Actions ikke havde godtgjort, at den igangværende nationale insolvensprocedure ville blive afbrudt, såfremt den omtvistede afgørelse måtte blive annulleret. Cap Actions har fremhævet, at udfaldet af insolvensproceduren afhænger af udfaldet af de retstvister, der verserer for Unionens retsinstanser vedrørende den statsstøtte, der er blevet udbetalt til SNCM, herunder bl.a. sag T-1/15, der verserer for Retten. Disse søgsmål er nemlig årsagen til, at SNCM’s hovedaktionær, dvs. det offentlige selskab Transdev, har indledt en insolvensprocedure. Cap Actions har anført, at såfremt de nævnte søgsmål ikke var blevet anlagt, ville SNCM have kunnet korrigere sit underskud ved at fortage en virksomhedsomstrukturering.
24      Det skal i denne forbindelse bemærkes, at det af artikel 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF og artikel 58, stk. 1, i statutten for Domstolen følger, at det alene er Retten, der er kompetent til dels at fastlægge de faktiske omstændigheder, når bortses fra tilfælde, hvor den indholdsmæssige urigtighed af dens konstateringer følger af akterne i den sag, den har behandlet, dels at tage stilling til disse faktiske omstændigheder. Når Retten har fastlagt eller vurderet de faktiske omstændigheder, har Domstolen i henhold til den nævnte artikel 256 kompetence til at gennemføre en kontrol med den retlige vurdering af disse faktiske omstændigheder og de retlige konsekvenser, som Retten har draget (jf. bl.a. dom Bavaria mod Kommissionen, C-445/11 P, EU:C:2012:828, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis).
25      I det foreliggende tilfælde fastslog Retten i den appellerede kendelses præmis 12, at SNCM var involveret i flere verserende sager for Domstolen, og at de beløb, der var omhandlet i den omtvistede afgørelse, derfor alene udgjorde en del af de beløb, som støttemodtageren på daværende tidspunkt skulle tilbagebetale. Det var på grundlag af disse konstateringer, at Retten fandt, at det ikke var godtgjort, at den igangværende nationale insolvensprocedure ville blive afbrudt, såfremt den omtvistede afgørelse måtte blive annulleret.
26      Cap Actions har imidlertid i denne forbindelse begrænset sig til for Domstolen at anføre, at hovedaktionæren Transdev ud fra de beviser, som selskabet fremlagde for Retten, besluttede at indlede en insolvensprocedure ved de nationale retter på grund af de søgsmål vedrørende statsstøtte, der verserer for Unionens retsinstanser. Dette argument kan ikke godtgøre, at de faktiske konstateringer, der ligger til grund for den appellerede kendelses præmis 12, er materielt urigtige.
27      Det må derfor fastslås, at Cap Actions har anfægtet den faktiske vurdering, som Retten foretog i den appellerede kendelses præmis 12, uden at godtgøre, at det fremgår af sagsakterne, at disse vurderinger er materielt urigtige, og at Cap Actions derfor har fremsat et argument, der ikke kan antages til realitetsbehandling.
28      Det følger af det ovenstående, at det tredje anbringende skal afvises.
Det fjerde anbringende
29      Cap Actions har med det fjerde anbringende, der er rettet mod den appellerede kendelses præmis 13, anført, at Retten begik en retlig fejl ved at sidestille interessen hos hovedaktionæren, der er Transdev og ikke den franske stat som sådan, med interessen hos de medarbejderaktionærer, der repræsenteres af Cap Actions. Cap Actions har anført, at Transdev har til hensigt at afvikle sine aktiviteter inden for søtransportområdet, mens medarbejderaktionærerne ønsker at beskytte såvel deres formue som deres ansættelsesforhold. Cap Actions har således en selvstændig interesse i afgørelsen af den retstvist, der er indbragt for Retten, som er forskellig fra hovedaktionærens interesse.
30      De økonomiske og finansielle interesser hos et selskabs aktionærer er, således som det er fastslået i den foreliggende kendelses præmis 20, i princippet sammenfaldende med de interesser, der varetages af det selskab, der er hovedpart i en tvist. De aktionærer, hvis interesser repræsenteres af Cap Actions i det foreliggende tilfælde, er ganske vist også ansat i SNCM, men det bemærkes, at Cap Actions repræsenterer deres interesser i egenskab af aktionærer, hvilket Cap Actions udtrykkeligt har bekræftet inden for rammerne af appellen.
31      Det var således med rette, at Retten i den appellerede kendelses præmis 13 som en undtagelse fra den regel, der er nævnt i den foregående præmis i den foreliggende kendelse, fandt, at den omstændighed, at en mindretalsaktionær i et selskab har andre interesser end hovedaktionæren i det samme selskab, og derfor også muligvis andre interesser end selskabet selv, eventuelt kan give denne mindretalsaktionær en interesse i afgørelsen af den retstvist, hvori det pågældende selskab er en af hovedparterne, som er forskellig fra selskabets interesse. For at kunne påberåbe sig denne undtagelse er det imidlertid nødvendigt, at mindretalsaktionæren fremlægger konkrete oplysninger, der godtgør, at der foreligger sådanne særegne interesser i forhold til afgørelsen af den pågældende tvist under hensyntagen til tvistens genstand.
32      I det foreliggende tilfælde fandt Retten imidlertid i den appellerede doms præmis 13, at Cap Actions ikke havde fremlagt nogen konkrete oplysninger, der kunne godtgøre, at der forelå forskellige interesser. Det følger af den retspraksis, der er nævnt i den foreliggende kendelses præmis 24, at Cap Actions ved at anfægte denne faktiske vurdering uden at godtgøre, at det fremgår af sagsakterne, at de fastlagte omstændigheder er materielt urigtige, har fremsat argumenter, der ikke kan antages til realitetsbehandling.
33      Det følger heraf, at det fjerde anbringende ikke kan antages til realitetsbehandling.
34      Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at appellen skal forkastes i det hele, da ingen af de af Cap Actions til støtte for appellen anførte anbringender kan tiltrædes.
Sagens omkostninger
35      I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen ikke tages til følge. I henhold til samme procesreglementets artikel 138, stk. 1, der i medfør af procesreglementets artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Cap Actions tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og da sidstnævnte har tabt sagen, bør det pålægges Cap Actions at bære sine egne omkostninger og betale Kommissionens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser bestemmer Domstolens vicepræsident:
1)      Appellen forkastes.
2)      Cap Actions SNCM bærer sine egne omkostninger og betaler Europa-Kommissionens omkostninger.
Underskrifter
* Processprog: fransk.