61981C0280
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT S. ROZÈS
FREMSAT DEN 24. FEBRUAR 1983 (
1
)
Høje Domstol.
Nærværende sag er i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 91 anlagt mod Kommissionen af Christiane Hoffmann, der er bibliotekar i lønklasse Β 4 ved Det fælles Forskningscenter i Ispra.
Sagen er en tjenstemandssag om forfremmelse. Den vedrører forfremmelserne i regnskabsåret 1980. Efter sagsøgerens opfattelse er en anden tjenestemand, som arbejder i biblioteket i Ispra, G., med urette blevet foretrukket fremfor sagsøgeren.
Søgsmålet er både et annullationssøgsmål og et erstatningssøgsmål.
Sagsøgeren har nedlagt påstand om annullation af:
a)
beslutningen fra organerne i forfremmelsesproceduren (de paritetiske udvalg) om ikke at foreslå ansættelsesmyndigheden at optage Christiane Hoffmann på udkastet til listen over de tjenestemænd, der i kraft af deres fortjenester kunne forfremmes til lønklasse Β 3, hvilket udkast blev vedtaget den 19. november 1980;
b)
ansættelsesmyndighedens beslutning om ikke at optage Christiane Hoffmann på listen over de tjenestemænd, der i kraft af deres fortjenester skulle forfremmes til lønklasse Β 3; beslutningen blev truffet den 27. november 1980;
c)
alle tidligere og senere trufne retsakter vedrørende den pågældende forfremmelsesprocedure, herunder de faktisk foretagne forfremmelser af hendes kolleger, især af G., for så vidt de kan hindre afhjælpningen af sagsøgerens situation.
Alternativt eller subsidiært har sagsøgeren nedlagt påstand om, at hun tilkendes erstatning for det økonomiske og ¡kke-økonomiske tab, hun således har lidt, med et beløb, som Domstolen fastsætter efter ret og billighed, med tillæg af passende renter fra den 19. marts 1981, da hun indgav sin klage.
I —
Da sagens faktiske omstændigheder i det væsentlige falder sammen med de forskellige stadier i forfremmelsesproceduren, vil jeg give en redegørelse for, hvorledes de er forløbet.
De »almindelige gennemførelsesbestemmelser vedrørende proceduren for forfremmelse af det personale, der aflønnes over forskningsbevillingerne« fastsætter de regler, der finder anvendelse; i forfremmelsesproceduren medvirker efter hinanden en »O-instans«, et forfremmelsesudvalg, der udgør første instans, et forfremmelsesudvalg, der udgør anden instans, og endelig ansættelsesmyndigheden.
1.
»O-instansen« er paritetisk sammensat af repræsentanter for personalet og for administrationen; udvalget skal foretage en indledende undersøgelse af fortjenesterne for alle de tjenstemænd, der kan komme i betragtning ved forfremmelsen. De er en »O-instans« inden for Det fælles Forskningscenters enkelte anlæg og for hvert enkelt program og aktion, der er led i de »indirekte aktioner«. I den foreliggende sag holdt »O-instansen for anlægget i Ispra møde den 4. september 1980; udvalget optog ikke Christiane Hoffmann på listen over de tjenestemænd, det ville foreslå forfremmet til lønklasse Β 3.
Herefter fremsendte sagsøgeren den 12. september en skrivelse til formanden for det lokale personaleudvalg i Ispra, Ooms, hvori hun blandt andet fremhævede værdien af sit eksamensbevis og gjorde opmærksom på, at hendes tillidsmand havde lovet, at hendes aktmappe ville blive forelagt det udvalg, der udgør første instans.
2.
Det »forfremmelsudvalg, der udgør første instans, for det over forskningsbevillingerne aflønnede personale, som gør tjeneste inden for Det fælles Forskningscenter«, har som formand generaldirektøren for FFC og har desuden som medlemmer et ligeligt antal repræsentanter for Kommissionen og for personalet. Udvalget skal vedtage udkast til lister over henholdsvis administrative og videnskabelige tjenestemænd, der i kraft af deres fortjenester kan forfremmes. For hele personalet under Det fælles Forskningscenter, uanset hvor de gør tjeneste, er der kun ét forfremmelsesudvalg, der udgør første instans. På sit møde den 25. september 1980 optog udvalget heller ikke Christiane Hoffmann på nævnte liste.
Christiane Hoffmann tilstillede derfor den 13. november en skrivelse til Baichère, der på det tidspunkt var generaldirektør for personale og administration og formand for det udvalg, der udgør anden instans. Hun forklarede heri, at efter hendes oplysninger var det ikke hendes overordnede, der havde taget initiativet til at forfremme F., men det lokale personaleudvalg. Dette udvalg havde lagt vægt på G.'s eksamensbevis og forsinkelsen i hendes karriereforløb. Denne begrundelse skulle imidlertid ikke være korrekt. Ifølge sagsøgeren er hendes eget eksamensbevis bedre end G.'s; desuden er sagsøgerens karriereforløb mere forsinket end G.'s på grund af hendes større anciennitet såvel inden for Kommissionen som i sin lønklasse.
3.
Det forfremmelsesudvalg, der udgør anden instans, er ligeledes paritetisk sammensat; udvalget skal fremsende forslag til ansættelsesmyndigheden. Det er kompetent med hensyn til hele det personale, der aflønnes over forskningsbevillingerne. Udvalget holdt møde den 19. november 1980 og foretog ingen ændringer i listen over tjenestemænd under Det fælles Forskningscenter.
Ved beslutning af 27. november 1980 vedtog ansættelsesmyndigheden listen over de tjenestemænd, der i kraft af deres fortjenester kunne forfremmes; listen svarede fuldt og helt til den liste, der var udarbejdet af det udvalg, der udgør anden instans. Herefter meddeltes de individuelle beslutninger om forfremmelse af et vist antal af de tjenestemænd, der var optaget på listen, herunder G.
Den 19. december 1980 blev Christiane Hoffmann bekendt med, at hendes navn ikke var optaget på den liste, ansættelsesmyndigheden havde vedtaget; det er denne akt, der indeholder et klagepunkt.
Den 19. marts 1981 indgav hun den i vedtægtens artikel 90, stk. 2, første punktum, nævnte klage forud for anlæggelse af søgsmål, altså inden for den i bestemmelsen fastsatte frist på tre måneder, idet den dag, fra hvilken fristen regnes, ikke medregnes (
2
).
Sagen blev registreret på Domstolens justitskontor den 26. oktober 1981, altså inden for den frist på tre måneder for udløbet af den i artikel 91, stk. 3, andet led, fastsatte frist for besvarelse af klagen, henset til forlængelsen af procesfristen under hensyn til afstanden med ti dage, der gælder for en sagsøger, der har fast opholdssted i Italien (procesreglementets bilag 2, artikel 1).
Med disse bemærkninger vedrørende fristerne bør søgsmålet antages til realitetsbehandling.
Jeg vil herefter gå over til behandlingen af de to anbringender vedrørende realiteten, som Christiane Hoffmann har fremført.
II —
Med sit første anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at der er tale om en ukorrekt bedømmelse af fortjenesterne og kvalifikationsbeviserne for de personer, der kunne komme i betragtning ved den omtvistede forfremmelse. De forskellige instanser, der medvirker ved forfremmelsesproceduren, navnlig ansættelsesmyndigheden, har hverken taget hensyn til de pågældende personers fortjenester eller til alle omstændighederne i deres aktmapper. Forfremmelses-instanserne har navnlig ikke taget hensyn til forskellen mellem Christiane Hoffmanns og G.'s eksamensbeviser, idet sidstnævntes eksamensbevis klart er på et lavere niveau.
Således som sagsøgeren har fremstillet anbringendet i replikken og siden under den mundtlige forhandling, består det til syvende og sidst af to dele.
1.
Den første del af anbrindendet hænger sammen med usikkerheden med hensyn til forfremmelsesinstansernes, navnlig ansættelsesmyndighedens, behandling af eksamensbeviserne. Efter min opfattelse bør dette spørgsmål behandles i forbindelse med undersøgelsen af det andet anbringende. Dette støtter sig nemlig på, at det ikke er bevist, at forfremmelsesinstanserne og ansættelsesmyndigheden faktisk har gennemgået de personlige aktmapper for de personer, der kunne forfremmes. Det ligger imidlertid fast, at G.'s og Christiane Hoffmanns eksamensbeviser findes i deres personlige aktmapper.
2.
Den anden del af anbringendet er, at selv om forfremmelsesinstanserne måtte have gennemgået G.'s og sagsøgerens eksamensbeviser, har de under alle omstændigheder ikke været klar öveiden endog betydelige forskel mellem de pågældende eksamensbeviser. Christiane Hoffmann har i den forbindelse ganske vist indrømmet, at forfremmelsesinstanserne havde udmærket kendskab til indholdet af hendes eksamensbevis, og at de således havde fuldstændige oplysninger om det, idet de på grundlag af hendes personlige aktmappe kunne vide, at hendes eksamensbevis svarer til et eksamensbevis på universitetsniveau for en ingeniør, som har gennemført en højere teknisk uddannelse på et toårigt dagstudium på en læreanstalt, hvortil der i princippet kræves gymnasieuddannelse (»Abitur«) for at få adgang. Men hun har bemærket, at de pågældende instanser var uvidende om det nøjagtige indhold af G.'s eksamensbevis: for at bestå den eksamen krævedes kun 90 timers undervisning på en læreanstalt, hvortil alle har adgang.
Ifølge Christiane Hoffmann har forfremmelsesinstanserne således ikke truffet deres afgørelse med fuldt kendskab til sagen: de har fremsat deres forslag og truffet deres beslutning på grundlag af oplysninger, som de i det mindste har fortolket ukorrekt.
Ved en nærmere gennemlæsning indeholder denne anden del af anbringendet for mig at se igen to led.
3.
I sin argumentation har Christiane Hoffmann delvis lagt vægt på en sammenligning mellem hendes eksamensbeviser og G.'s, idet hun opfatter G. som sin umiddelbare konkurrent, hvis forfremmelse er til hinder for hendes egen forfremmelse.
Efter Kommissionens opfattelse vidner et sådant ræsonnement om et manglende kendskab til de principper, der er afgørende ved forfremmelsesproceduren. Med hensyn til forfremmelse er der ikke tale om nogen speciel konkurrence mellem tjenestemænd inden for samme tjenestegren, idet forfremmelsesinstanserne foretager en sammenligning af fortjenesterne for samtlige de tjenestemænd, der kan forfremmes. En sammenligning mellem forskellige eksamensbeviser er følgelig uden interesse, selv om Christiane Hoffmanns eksamensbevis afgjort er på et højere niveau.
Til støtte for sin opfattelse har Kommissionen fremført faktiske og retlige argumenter. Med hensyn til de faktiske omstændigheder erkender Kommissionen, at det fremførte argument ville have langt større vægt, såfremt de bevillingsmæssige muligheder ikke kun i så beskedent omfang oversteg antallet af tjenestemænd, som kunne forfremmes. Men Kommissionen har bemærket, at 122 personer kunne forfremmes; men der var kun bevillinger til at foretage 9 forfremmelser. I retlig henseende har Kommissionen henvist til præmis 13 i Domstolens dom af 5. juni 1980 i Oberthür-sagen, hvorefter »Domstolen finder, ... at det vil være vilkårligt at annullere forfremmelsen af den eneste tjenestemand i GD VII [samme GD som for sagsøgeren], som faktisk blev forfremmet til Β 2« (
3
).
For mig at se er det bestemt muligt, at en tjenestemand i praksis kan være i mere umiddelbar konkurrence vedrørende sin forfremmelse med en kollega fra samme tjenestegren end med de øvrige tjenestemænd, der kan forfremmes.
Men en umiddelbar sammenligning mellem nævnte to tjenestemænd støder på uovervindelige retlige hindringer. En sådan sammenligning synes ikke alene at være i strid med Domstolens praksis, således som den fremgår af ovennævnte præmis fra Oberthür-dommen, men også og navnlig uforenelig med ordlyden af vedtægtens artikel 45 (»... blandt de tjenestemænd [altså alle], der kan komme i betragtning ved forfremmelsen, efter sammenligning af deres fortjenester«), som anvendes og understreges i artikel 4 i de relevante almindelige gennemførelsesbestemmelser (»... på grundlag af en sammenligning af de fortjenester, som tjenestemænd, der ... kan komme i betragtning ...«).
Som Kommissionen understregede under retsmødet, er en sådan sammenligning i praksis desuden uden tvivl mindre påkrævet i tilfælde af en forfremmelse som led i et karriereforløb, hvor de forfremmede tjenestemænd bevarer deres tidligere arbejdsopgaver, end i tilfælde af en forfremmelse til en stilling i en højere karriere end for en tjenestegren, som to ansøgere hører under.
Set ud fra dette synspunkt kan denne anden del af anbringendet således ikke tages til følge.
4.
Men Christiane Hoffmann har også anført, at for at en forfremmelsesprocedure skal være lovlig, skal sammenligningen af fortjenesterne for de tjenestemænd, der kan forfremmes, foretages på nøjagtigt lige vilkår. Hvis derfor forfremmelsesinstanserne har truffet deres beslutning på grundlag af en ukorrekt vurdering af G's eksamensbevis, har hun og alle hendes konkurrenter ikke længere lige chancer, og forfremmelses-proceduren må være ugyldig.
Spørgsmålet, om dette klagepunkt er begrundet, kan behandles i lyset af Domstolens praksis.
a)
Netop med hensyn til forfremmelser er der tale om et område, hvor de beslutninger, der indbringes for Domstolen, medfører »omfattende kvalitative skøn, som i kraft af deres natur og indhold ikke kan efterprøves af Domstolen« (
4
). Domstolen afviser således at sætte sin egen vurdering med hensyn til en forfremmelse i stedet for administrationens, medmindre der er tale om et åbenbart fejlskøn (
5
).
Til gengæld påser Domstolen omhyggeligt, at sammenligningen mellem hver enkelt ansøgers fortjenester sker efter ensartede kriterier og på grundlag af sammenlignelige informations- og oplysningskilder. Domstolen lagde megen vægt herpå, allerede før bedømmelsesrapporterne blev indført (
6
); dette er stadig tilfældet, således som det fremgår af visse af Domstolens seneste domme vedrørende forfremmelser (
7
).
b)
Ud fra det oplyste kan det ikke afgøres med bestemthed, om forfremmelsesinstanserne faktisk kendte til det nøjagtige indhold af G's eksamensbevis.
Men selv om forfremmelsesinstanserne måtte have overvurderet det, har de ikke for mig at se åbenbart overskredet grænserne for deres skøn. Et eksamensbevis fra 1965 kan helt klart kun tillægges sekundær, hvis overhovedet nogen, vægt ved en forfremmelse, der foretages femten år senere. Det er ubestridt, at i forbindelse med den i vedtægtens artikel 45 krævede vurdering af fortjenesterne er andre omstændigheder af langt større betydning end gamle eksamensbeviser. Jeg skal ikke i den forbindelse drage de berørte tjenestemænds kvalifikationer ind i sagen, men i første række nævne, at det må være af betydning, hvorledes tjenestemændene i almindelighed har udført deres arbejdsopgaver i de seneste år inden den omtvistede forfremmelsesprocedure.
Efter min opfattelse følger det også ud fra dette andet synspunkt, at anden del af det første anbringende skal forkastes.
III —
Sagsøgerens andet anbringende er, at der er tale om en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 45, som blandt andet bestemmer, at »forfremmelse sker ... blandt de tjenestemænd, der kan komme i betragtning ved forfremmelsen, efter sammenligning af deres fortjenester og de afgivne udtalelser om dem«.
Ifølge sagsøgeren er bestemmelsen tilsidesat, fordi:
—
»O-instansen« ikke har gennemgået de personlige aktmapper for de tjenestemænd; der kunne forfremmes, og navnlig ikke udtalelserne, der befandt sig i aktmapperne;
—
det forfremmelsesudvalg, der udgør første instans, har hverken foretaget en sammenligning af fortjenesterne for de tjenestemænd, der kunne forfremmes, eller en gennemgang af deres udtalelser og de personlige aktmapper, som indeholdt udtalelserne;
—
det samme er tilfældet for det udvalg, der udgør anden instans;
—
heller ikke ansættelsesmyndigheden har gennemgået de personlige aktmapper.
1.
Første, andet og fjerde led af anbringendet er blevet fremført i replikken, og tredje led først under den mundtlige forhandling. Der må derfor først tages stilling til formalitetsspørgsmålet.
Procesreglementets artikel 42, stk. 2, bestemmer, at »nye søgsmålsgrunde ... må ikke fremføres under sagens behandling, medmindre disse støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under den skriftlige forhandling«. I henhold til Domstolens praksis (
8
) kan et anbringende ligeledes tages under påkendelse, såfremt det kan anses for »en udvidelse af et anbringende, der tidligere er fremført«, idet den retsregel, der påstås at være tilsidesat, kan være angivet direkte eller endog indirekte i stævningen.
Desuden støttes anbringendet på dokumenter, som Christiane Hoffmann påstår først at have fået kendskab til, da svarskriftet blev fremlagt. Uddragene af de forskellige forfremmelsesinstansers mødereferater og ansættelsesmyndighedens beslutning er vedlagt som bilagene 11-14 til svarskriftet. Den i artikel 42, stk. 2, fastsatte betingelse for at tage anbringendet under påkendelse er således opfyldt, hvis Christiane Hoffmann ikke havde haft mulighed for at skaffe sig kendskab til disse dokumenter tidligere.
Kommissionen har ikke draget denne omstændighed i tvivl, og der er heller ikke for mig nogen grund til tvivl, idet der er tale om dokumenter, som efter deres natur ikke kommer til de berørte tjenestemænds kendskab (
9
).
Denne begrundelse for at tage anbringendet under påkendelse kan imidlertid ikke følges med hensyn til den del af anbringenderne, der først er fremført under den mundtlige forhandling. Den omstændighed, at det udvalg, der udgør anden instans, ikke har gennemgået de personlige aktmapper, kunne være gjort gældende allerede i replikken, eftersom der som bilag til svarskriftet var vedlagt et uddrag af referatet fra udvalgets møde.
Jeg vil imidlertid gerne rejse det spørgsmål, om der ikke er en anden grund til at tage det andet anbringende under påkendelse, og alle anbringendets fire led, også det tredje; jeg vil i den forbindelse henvise til dommen i Amylum-sagen (
8
).
Man kunne være af den opfattelse, at det andet anbringende er en udvidelse af det eneste anbringende i stævningen, som altså er blevet det første anbringende i replikken. Den første del af dette anbringende støttes som overnfor nævnt på, at der er usikkerhed med hensyn til de forskellige forfremmelsesinstansers gennemgang af Christiane Hoffmanns og G.'s eksamensbeviser. De pågældende eksamensbeviser findes imidlertid i deres personlige aktmapper, og med sit andet anbringende har sagsøgeren netop kritiseret forfremmelsesinstanserne for ikke at have gennemgået dem.
Men jeg skal opfordre Domstolen til ikke at følge dette argument, for denne del af anbringendet, der er klart og udtømmende angivet, fandtes ikke i replikken, og er hverken nævnt udtrykkeligt eller endog stiltiende i stævningen.
Jeg skal foreslå, at det andet anbringende tages under påkendelse, men følgelig ikke for så vidt angår anbringendets tredje led.
2.
Lad mig derfor tage stilling til anbringendets indhold. Efter min opfattelse synes det at have en rækkevidde, som går langt ud over sagsøgerens specielle tilfælde, for det består i realiteten i at forfægte en streng fortolkning af vedtægtens artikel 45.
a)
Ifølge Christiane Hoffmann er det ikke tilstrækkeligt, at deltagerne i forfremmelsesudvalgenes møder har »alle de i vedtægtens artikel 45 nævnte dokumenter og navnlig de detaljerede lister med forslag til forfremmelser ... og aktmapperne med de personlige begrundelser« til deres rådighed. Ligeledes er det efter hendes opfattelse utilstrækkeligt, at ansættelsesmyndigheden, i den foreliggende sag generaldirektøren for Det fælles Forskningscenter i direktøren for personale, har »mulighed for at gennemgå de personlige aktmapper for alle de tjenestemænd og midlertidigt ansatte, som kan forfremmes« (
10
).
Ifølge sagsøgeren sikrer alene forfremmelsesinstansernes faktiske gennemgang af de personlige aktmapper, at vedtægtens artikel 45 er overholdt. I modsat fald kan man ikke tale om en virkelig sammenligning i bestemmelsens forstand. Ved denne gennemgang skal forfremmelsesinstanserne være særlig opmærksomme på udtalelserne, således som det kræves i henhold til vedtægtens artikel 45.
En så streng anvendelse af artikel 45 er så meget desto mere påkrævet for De europæiske Fællesskaber, som — i modsætning til de fleste øvrige internationale organisationer — kun kender til, hvad man kan betegne som forfremmelsesproceduren »efter frit valg«, altså en ordning, der tillægger forfremmelsesinstanserne og navnlig ansættelsesmyndigheden et overordentligt vidt skøn.
Kravet om, at aktmapperne gennemgås, må i særlig grad gælde for ansættelsesmyndigheden. Ved ikke at foretage en sådan gennemgang mister ansættelsesmyndigheden sin selvstændige beslutningsbeføjelse og overlader i virkeligheden beslutningen til instanser, som ganske vist har den fordel at være paritetisk sammensat, men som kun har indstillende myndighed.
b)
Jeg er ikke enig i disse synspunkter. Således som den er gennemført i den foreliggende sag, er den forfremmelses-procedure, der er fastlagt i de »almindelige gennemførelsesbestemmelser vedrørende proceduren for forfremmelse af det personale, der aflønnes over forskningsbevillingerne«, en korrekt anvendelse af vedtægtens artikel 45.
Med hensyn til »O-instansen« er Kommissionen af den opfattelse, at det ikke på det stadium er påkrævet at overholde artikel 45, for så vidt de indledende undersøgelser, denne instans foretager, ikke er et led i den egentlige forfremmelsesprocedure. Men så snart undersøgelsen i medfør af artikel 4 i de almindelige gennemførelsesbestemmelser lægges til grund ved den udarbejdelse af udkast til lister, som foretages af de forfremmelsesudvalg, der udgør første og anden instans, og i praksis synes at have en ofte afgørende betydning, mener jeg, at de såkaldte »O-instanser« skal overholde de samme regler som de udvalg, der udgør første og anden instans.
Jeg er til gengæld overbevist om, at i den foreliggende sag er kravene efter artikel 45 overholdt af alle forfremmelsesudvalgene, herunder »O-instansen«. Efter min opfattelse fremgår dette af de allerede nævnte uddrag af referaterne fra møderne i forfremmelsesudvalgene og af andre uddrag af de samme referater, som findes i sagen. Således fremgår det af bilag 11 til svarskriftet, at »alle forslag til forfremmelse og sager, der er fremlagt til drøftelse, [er blevet] gennemgået omhyggeligt af medlemmerne af udvalget (’O-instansen’), som har foretaget en sammenligning af de pågældende tjenestemænds fortjenester, kvalifikationer og arbejdsopgaver«. Tilsvarende fremgår det af bilag 12 til svarskriftet, at »medlemmerne af udvalget (det udvalg, der udgør første instans) omhyggeligt har gennemgået hvert enkelt forslag om forfremmelse til nævnte lønklasse (lønklasse Β 3)«.
Kravet om, at »[udvælgelsen skal ske] blandt de tjenestemænd, der kan komme i betragtning ved forfremmelsen, efter sammenligning af deres fortjenester og de afgivne udtalelser om dem« (artikel 45), må herefter for mig at se anses for at være behørigt tilgodeset.
Endelig mener jeg ikke, at artikel 45 er krænket derved, at ansættelsesmyndigheden i virkeligheden ikke selv har gennemgået aktmapperne for alle de tjenestemænd, der kunne forfremmes.
Den fastsatte forfremmelsesprocedure, hvorefter indstillende instanser, hvor personalerepræsentanter udgør halvdelen af medlemmerne, spiller en betydelig rolle, indebærer bestemt, at ansættelsesmyndighedens skønsmargen begrænses. Den afskærer dog ikke ansættelsesmyndigheden fra at foretage et andet valg, såfremt den måtte ønske det. Dens selvstændighed er således opretholdt. Det er af den grund, at ansættelsesmyndigheden kan gennemgå de personlige aktmapper for alle de tjenestemænd, der kan forfremmes.
Efter min opfattelse bør det andet anbringende derfor ikke tages til følge.
Heraf følger, at de anfægtede beslutninger ikke giver anledning til kritik. Christiane Hoffmann bør derfor ikke gives medhold i sin påstand om erstatning.
Jeg vil derfor foreslå,
—
at sagsøgte frifindes,
—
og at Kommissionen i medfør af procesreglementets artikel 70 bærer sine egne omkostninger.
(
1
) – Oversat fra fransk.
(
2
) – Siledes som det anerkendes enstemmigt, selv om det ikke synes at fremgå udtrykkeligt af nogen specifik bestemmelse.
(
3
) – Dom af 5. 6. 1980, første afdeling, Oberthür mod Kommissionen, Sml., s. 1743, 1759, præmis 13.
(
4
) – Dom af 5. 12. 1963, forste afdeling, Leroy mod Den Hoje Myndighed, de forenede sager 35/62 og 16/63, Sml. 1954—1964, s. 435; org. ref. Recueil 1963, s. 420.
(
5
) – Senest dom af 3. 12. 1981, tredje afdeling, Bakke-d'Aloya mod Rådet, sag 280/80, pramis 10, Sml. 1981, s. 2887, 2898.
(
6
) – F.eks. dom af 19. 3. 1964, Raponi mod EØF-Kommissioncn, sag 27/63, Sml. 1954—1964, s. 467.
(
7
) – Dom af 18. 12. 1980, anden afdeling, Gratrcau mod EØF-Kommissionen, de forenede sager 156/79 og 51/80, præmisserne 22 og 23, Sml. 1980, s. 3943, 3954-55.
(
8
) – Dom af 30. 9. 1982, anden afdeling, Amylum, sag 108/81, præmis 25.
(
9
) – Artikel 3, stk. 3, i de almindelige bestemmelser: udvalgenes arbejde er fortroligt.
(
10
) – Betragtning 3 i beslutningen af 27. 11. 1980.