62025CJ0819
DOMSTOLENS DOM (Femte Afdeling)
26. marts 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – præjudiciel hasteprocedure – grænsekontrol, asyl og indvandring – indvandringspolitik – direktiv 2003/86/EF – ret til familiesammenføring – artikel 13, stk. 1 – pligt til at lette udstedelsen af visa – visa, der er udstedt på betingelse af, at de begunstigede personer giver personligt fremmøde med henblik på kontrol af deres identitet og af ægtheden af de fremlagte dokumenter – begunstigede personer, som ikke kan rejse til en diplomatisk eller konsulær repræsentation for den medlemsstat, der har udstedt visummet – medlemsstatens forpligtelser til at sikre eller lette en sådan rejse – foreligger ikke«
I sag C-819/25 PPU [Gonrieh] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af tribunal de première instance francophone de Bruxelles (den fransksprogede ret i første instans i Bruxelles, Belgien) ved afgørelse af 12. december 2025, indgået til Domstolen den 12. december 2025, i sagen
X og Y, der handler i eget navn og som juridiske repræsentanter for A, B, C og D
mod
État belge,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, M.L. Arastey Sahún, og dommerne J. Passer (refererende dommer), E. Regan, D. Gratsias og B. Smulders,
generaladvokat: R. Norkus,
justitssekretær: fuldmægtig C. Di Bella,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 11. februar 2026,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
X og Y, der handler i eget navn og som juridiske repræsentanter for deres mindreårige børn, A, B, C og D, ved avocats P. Robert og J. Van Edom,
–
den belgiske regering ved L. Jans, C. Pochet og M. Van Regemorter, som befuldmægtigede, bistået af avocats B. Appaerts og C. Caillet,
–
Den Tjekkiske Republik ved A. Edelmannová, S. Šindelková og J. Vláčil, som befuldmægtigede,
–
Forbundsrepublikken Tyskland ved J. Möller og R. Kanitz, som befuldmægtigede,
–
Den Hellenske Republik ved L. Kotroni, som befuldmægtiget,
–
Den Franske Republik ved O. Duprat-Mazaré og C. Thomas, som befuldmægtigede,
–
Den Italienske Republik ved S. Fiorentino, som befuldmægtiget,
–
Kongeriget Nederlandene ved A. Hanje og P.P. Huurnink, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved F. Blanc, E. Cujo, J. Hottiaux og C. Ladenburger, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 5. marts 2026,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af Rådets direktiv 2003/86/EF af 22. september 2003 om ret til familiesammenføring (EUT 2003, L 251, s. 12) og navnlig af dette direktivs artikel 13, stk. 1, sammenholdt med artikel 2, 4, 7 og 24 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
2
Denne anmodning er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem Y, der er bosiddende i Belgien, hans ægtefælle X og fire af deres børn, A, B, C og D, der opholder sig i Gaza-striben, og État belge vedrørende en anmodning om, at sidstnævnte pålægges at sikre evakueringen af X og børnene fra dette område eller at træffe andre foranstaltninger, der letter deres udrejse fra nævnte område med henblik på familiesammenføring.
Retsforskrifter
EUF-traktaten
3
Artikel 20, stk. 2, litra c), TEUF bestemmer:
»Unionsborgerne har de rettigheder og er underlagt de pligter, der er indeholdt i traktaterne. De har bl.a. følgende rettigheder:
[…]
c)
de nyder i tredjelande, hvor den medlemsstat, som de er statsborgere i, ikke er repræsenteret, beskyttelse hos enhver medlemsstats diplomatiske og konsulære myndigheder på samme vilkår som statsborgere i denne medlemsstat.«
4
Artikel 23 TEUF bestemmer:
»Enhver unionsborger nyder i tredjelande, hvor den medlemsstat, hvori han er statsborger, ikke er repræsenteret, enhver medlemsstats diplomatiske og konsulære myndigheders beskyttelse på samme vilkår som statsborgere i denne medlemsstat […]«
Chartret
5
Chartrets artikel 2 med overskriften »Ret til livet« bestemmer:
»1.   Ethvert menneske har ret til livet.
2.   Ingen må idømmes dødsstraf eller henrettes.«
6
Chartrets artikel 4 med overskriften »Forbud mod tortur og umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf« foreskriver:
»Ingen må underkastes tortur, ej heller umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf.«
7
Chartrets artikel 7 med overskriften »Respekt for privatliv og familieliv« er affattet således:
»Enhver har ret til respekt for sit privatliv og familieliv, sit hjem og sin kommunikation.«
8
Chartrets artikel 24 med overskriften »Børns rettigheder« har følgende ordlyd:
»1.   Børn har ret til den beskyttelse og omsorg, der er nødvendig for deres trivsel. De kan frit udtrykke deres synspunkter. Der tages hensyn hertil i forhold, der vedrører dem, i overensstemmelse med deres alder og modenhed.
2.   I alle handlinger vedrørende børn, uanset om de udføres af offentlige myndigheder eller private institutioner, skal barnets tarv komme i første række.
3.   Ethvert barn har ret til regelmæssigt at have personlig forbindelse og direkte kontakt med begge sine forældre, medmindre dette er i modstrid med dets interesser.«
9
Chartrets artikel 46 med overskriften »Diplomatisk og konsulær beskyttelse« bestemmer:
»Enhver unionsborger nyder i tredjelande, hvor den medlemsstat, hvori den pågældende er statsborger, ikke er repræsenteret, enhver medlemsstats diplomatiske og konsulære myndigheders beskyttelse på samme vilkår som statsborgere i denne medlemsstat.«
Direktiv 2003/86
10
13. betragtning til direktiv 2003/86/EF er affattet som følger:
»Der bør indføres procedureregler for behandlingen af ansøgninger om familiesammenføring samt for familiemedlemmers indrejse og ophold. Disse procedurer bør være effektive og kunne forvaltes inden for rammerne af de nationale myndigheders normale arbejdsbyrde, og de bør være gennemsigtige og retfærdige for at sikre de pågældende et passende retssikkerhedsniveau.«
11
Dette direktivs artikel 2 bestemmer:
»I dette direktiv forstås ved:
[...]
c)
»referenceperson«: en tredjelandsstatsborger, der har lovligt ophold i en medlemsstat, og som ansøger om eller hvis familiemedlemmer ansøger om familiesammenføring for at blive ført sammen med ham/hende
d)
»familiesammenføring«: indrejse og ophold i en medlemsstat for familiemedlemmer til en tredjelandsstatsborger, der har lovligt ophold i den pågældende medlemsstat, med henblik på at bevare familieenheden, hvad enten den familiemæssige tilknytning opstod før eller efter referencepersonens indrejse
[...]«
12
Nævnte direktivs artikel 5, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne afgør, om det er referencepersonen eller de berørte familiemedlemmer, der for at udøve retten til familiesammenføring skal indgive en ansøgning om tilladelse til indrejse og ophold til de kompetente myndigheder i den pågældende medlemsstat.«
13
Samme direktivs artikel 13 foreskriver i stk. 1:
»Når ansøgningen om tilladelse til familiesammenføring er godkendt, tillader den berørte medlemsstat det eller de pågældende familiemedlemmers indrejse. Den pågældende medlemsstat letter i den forbindelse udstedelsen af de nødvendige visa til de pågældende personer.«
Direktiv (EU) 2015/637
14
Artikel 5 i Rådets direktiv (EU) 2015/637 af 20. april 2015 om koordinations- og samarbejdsforanstaltninger for at lette konsulær beskyttelse af ikkerepræsenterede unionsborgere i tredjelande og om ophævelse af afgørelse 95/553/EF (EUT 2015, L 106, s. 1) bestemmer:
»Der ydes konsulær beskyttelse til familiemedlemmer, der ikke selv er unionsborgere, som ledsager ikkerepræsenterede borgere i et tredjeland, i samme udstrækning og på samme betingelser, som gælder for familiemedlemmer til borgere i den bistående medlemsstat, der ikke selv er unionsborgere, i overensstemmelse med dens nationale lovgivning eller praksis.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
15
Y og X er ifølge oplysningerne i forelæggelsesafgørelsen gift og forældre til fem børn, A, B, C, D og E, født mellem 2013 og 2021. De er ikke unionsborgere. På et ikke nærmere angivet tidspunkt fik Y udstedt et visum, der gav ham tilladelse til at opholde sig i Belgien, hvor han også har arbejdstilladelse. Ifølge den forelæggende ret har Y i øvrigt indgivet en ansøgning om at blive tildelt status som flygtning til de kompetente belgiske myndigheder, og denne ansøgning var ifølge de oplysninger, som advokaten for sagsøgerne i hovedsagen fremlagde i retsmødet for Domstolen, stadig under behandling på tidspunktet for dette retsmøde.
16
Den 7. oktober 2023 gennemførte Hamas flere terrorangreb på israelsk område fra Gazastriben. Efter disse begivenheder iværksatte staten Israel en blokade af Gazastriben og en militær intervention på sidstnævnte område.
17
Den 3. maj 2024 forlod Y Gazastriben med et af børnene, E, og indrejste i Egypten via grænseovergangen i Rafah.
18
Den 5. maj 2024 blev denne grænseovergang lukket, hvilket forhindrede X og de øvrige børn i at indrejse i Egypten. Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at denne grænseovergang stadig var lukket fire dage før vedtagelsen af forelæggelsesafgørelsen.
19
I denne sammenhæng har Kongeriget Belgien iværksat en procedure for evakuering fra Gazastriben til Belgien til fordel for belgiske statsborgere, personer, der er anerkendt som flygtninge i Belgien, og medlemmer af deres kernefamilie, hvis de selv er i besiddelse af et visum eller en opholdstilladelse i Belgien. Der fandt evakueringer sted fra november 2023, men de måtte afbrydes i marts 2024.
20
Efter marts 2025 blev Kongeriget Belgien, staten Israel og Det Hashemitiske Kongerige Jordan enige om en ny procedure for evakuering fra Gazastriben, inden for rammerne af hvilken Kongeriget Belgien tog ansvar for transporten af de samme personkategorier som dem, der er nævnt i den foregående præmis, fra dette område til Belgien, via Israel og Jordan.
21
På en ikke nærmere angivet dato indgav X og parrets fem børn hver især en ansøgning om indrejse og ophold med henblik på familiesammenføring til Office des étrangers (udlændingemyndigheden, Belgien). Ansøgningen vedrørende E blev indgivet til den belgiske ambassade i Egypten, hvor han opholder sig, mens de øvrige ansøgninger blev indgivet på afstand.
22
Den 23. maj 2025 blev der givet afslag på disse seks ansøgninger.
23
På et tidspunkt, som parterne ikke har angivet nærmere, men efter den 26. maj 2025, forlod Y Egypten og ankom alene til Belgien.
24
Efter en anmodning fra advokaten for sagsøgerne i hovedsagen om, at udlændingemyndigheden skulle omgøre den afgørelse om afslag, der er nævnt i nærværende doms præmis 22, meddelte denne myndighed den 6. oktober 2025 X og de fem omhandlede børn visum med henblik på familiesammenføring på den suspensive betingelse, at de pågældendes identitet og ægtheden af de dokumenter, der var vedlagt deres ansøgninger om indrejse og ophold blev kontrolleret. Med henblik på gennemførelsen af denne kontrol var et personligt fremmøde på en belgisk ambassade eller et belgisk konsulat påkrævet.
25
E kunne afhente sit pas forsynet med et visum på den belgiske ambassade i Egypten den 16. oktober 2025. X og de øvrige børn, der opholdt sig i Gazastriben, kunne derimod ikke give fremmøde på en belgisk ambassade eller et belgisk konsulat.
26
Den 21. oktober 2025 anlagde sagsøgerne i hovedsagen sag mod État belge ved tribunal de première instance francophone de Bruxelles (den fransksprogede ret i første instans i Bruxelles, Belgien), som er den forelæggende ret, og som træffer afgørelse om foreløbige forholdsregler.
27
De har principalt nedlagt påstand om, at État belge pålægges at indskrive X og de fire børn, der stadig befinder sig i Gazastriben, på listen over personer, der skal evakueres i forbindelse med den procedure, der er nævnt i nærværende doms præmis 20, og konkret at organisere deres evakuering, når formaliteterne er fuldført. Subsidiært har de i det væsentlige nedlagt påstand om, at État belge pålægges at underrette de israelske, egyptiske, jordanske eller andre involverede myndigheder om, at de pågældende har et visum til Belgien, og at de ønsker at få tilladelse til at forlade Gazastriben for at rejse til Belgien.
28
État belge har på grundlag af en indsigelse om manglende kompetence, som den forelæggende ret ikke har givet medhold i, bestridt, at søgsmålet kan antages til realitetsbehandling.
29
Den forelæggende ret har i øvrigt fastslået, at levevilkårene for X og hendes fire børn i Gazastriben opfylder den betingelse om uopsættelighed, der er fastsat i de belgiske processuelle bestemmelser om foreløbige forholdsregler.
30
Den nævnte ret bemærkede i øvrigt, at État belge i henhold til national ret, når den gennemfører en evakueringsprocedure, råder over en skønsmargen ved fastlæggelsen af, hvem der er omfattet af denne procedure, hvilken skønsmargen den fandt ikke åbenbart var blevet tilsidesat.
31
Den forelæggende ret har imidlertid anført, at rækkevidden af État belges forpligtelser i henhold til EU-retten er omtvistet blandt parterne i hovedsagen, at denne tvist ikke lader sig løse på grundlag af Domstolens eksisterende praksis, og at en afklaring deraf ligeledes kunne være relevant for andre lignende tvister, der verserer for de belgiske retter.
32
På denne baggrund har tribunal de première instance francophone de Bruxelles (den fransksprogede ret i første instans i Bruxelles) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Når en medlemsstat i henhold til [direktiv 2003/86] og i overensstemmelse med [dom af 18. april 2023, Afrin (C-1/23 PPU, herefter Afrin-dommen, EU:C:2023:296),] udsteder et visum i forbindelse med en familiesammenføring og kræver, at visumindehaveren giver personligt fremmøde ved udleveringen af visummet (personlig overdragelse), således at vedkommendes identitet kan kontrolleres, rækker gennemførelsen af EU-retten som omhandlet i [chartrets] artikel 51 […] da ud over udstedelsen af visummet – således at den eksempelvis også omfatter udleveringen af det (den personlige overdragelse)?
2)
Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 13, stk. 1, i direktiv [2003/86], isoleret betragtet eller sammenholdt med [chartrets] artikel 2, 4, 7 og 24 […], da fortolkes således, at den pålægger den medlemsstat, der har udstedt et visum som anført i det første spørgsmål, at yde visumindehaveren (en tredjelandsstatsborger) en bistand, som gør det muligt for vedkommende at forlade det tredjeland, hvor den pågældende opholder sig, og få udleveret visummet (ved personlig overdragelse), når vedkommende ikke er i stand til at forlade dette land alene, og den pågældendes liv klart er i fare dér?
3)
Såfremt det andet spørgsmål besvares bekræftende, skal den bistand, der skal ydes i henhold til den nævnte bestemmelse eller de nævnte bestemmelser, da bestå i:
–
at inkludere visumindehaveren (en tredjelandsstatsborger) i en evakueringsprocedure foranstaltet af den pågældende medlemsstat for kategorier af personer, som denne medlemsstat har fastlagt, på de samme betingelser som for disse kategorier, også selv om visumindehaveren ikke tilhører dem, eller i det mindste
–
at underrette myndighederne i tredjelande, som forhindrer visumindehaveren i at rejse til [Den Europæiske Union], om, at vedkommende ønsker at tage ophold dér og i dette øjemed er i besiddelse af det krævede visum, selv om denne underretning går ud over rammerne for den nævnte evakueringsprocedure?«
Anmodningen om anvendelse af den præjudicielle hasteprocedure
33
Den forelæggende ret har anmodet om, at nærværende præjudicielle forelæggelse undergives den præjudicielle hasteprocedure, der er foreskrevet i artikel 23a, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og i artikel 107 i Domstolens procesreglement.
34
Det følger af disse bestemmelser, at anvendelsen af denne procedure er underlagt to kumulative betingelser. For det første skal den præjudicielle forelæggelse rejse fortolkningsspørgsmål vedrørende det område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, som er genstand for afsnit V i EUF-traktatens tredje del. For det andet skal omstændighederne i tvisten i hovedsagen, således som de er beskrevet af den forelæggende ret, være kendetegnet ved, at der foreligger en hastesituation.
35
Hvad angår den første betingelse skal det fastslås, at nærværende anmodning om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 13, stk. 1, i direktiv 2003/86, som er blevet vedtaget på grundlag af artikel 63, stk. 1, nr. 3), litra a), EF, nu artikel 79, stk. 2, litra), TEUF. Dette direktiv henhører således under afsnit V i EUF-traktatens tredje del om et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. I overensstemmelse med artikel 23a, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og procesreglementets artikel 107, stk. 1, kan den nævnte anmodning derfor undergives den præjudicielle hasteprocedure.
36
Hvad angår den anden betingelse skal det bemærkes, at det fremgår af fast retspraksis, at den omstændighed, at et barn er adskilt fra en af sine forældre, kan begrunde en konstatering af uopsættelighed med henblik på gennemførelsen af den præjudicielle hasteprocedure, når den fortsatte opretholdelse af denne adskillelse kan være til alvorlig skade for dette barn og dets forhold til denne forælder (jf. i denne retning dom af 22.12.2010, Mercredi, C-497/10 PPU, EU:C:2010:829, præmis 39, af 19.11.2015, P, C-455/15 PPU, EU:C:2015:763, præmis 32, og Afrin-dommen, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis).
37
I den foreliggende sag fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at børnene A, B, C og D, der er født mellem 2013 og 2021, har været adskilt fra deres far i næsten to år, og at en fortsat opretholdelse af denne situation i alvorlig grad kan skade børnenes fremtidige forhold til deres far.
38
På denne baggrund har Domstolens Femte Afdeling den 12. januar 2026 efter at have hørt generaladvokaten besluttet at efterkomme den forelæggende rets anmodning om, at den foreliggende præjudicielle forelæggelse undergives hasteproceduren.
De præjudicielle spørgsmål
39
Med de præjudicielle spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 13, stk. 1, i direktiv 2003/86, alene eller sammenholdt med chartrets artikel 2, 4, 7 og 24, skal fortolkes således, at en medlemsstat i et tilfælde, hvor en tredjelandsstatsborger, der har fået udstedt et visum med henblik på familiesammenføring, som er betinget af en kontrol af vedkommendes identitet og af ægtheden af de dokumenter, der er vedlagt den pågældendes ansøgning om visum indgivet på afstand, idet der ved denne kontrol kræves personligt fremmøde ved en af den pågældende medlemsstats diplomatiske eller konsulære repræsentationer, er forpligtet til at arrangere og sikre denne persons rejse til dette sted eller til at kontakte et eller flere tredjelande for at lette denne rejse i en situation, hvor det ikke er muligt for den pågældende at indfinde sig på dette sted.
40
Dette direktivs artikel 13, stk. 1, foreskriver, at når ansøgningen om tilladelse til familiesammenføring er godkendt, tillader den berørte medlemsstat det eller de pågældende familiemedlemmers indrejse. I den forbindelse letter denne medlemsstat udstedelsen af de nødvendige visa til de pågældende personer.
41
I den foreliggende sag ønsker den forelæggende ret navnlig oplyst, hvorledes denne bestemmelses andet punktum skal fortolkes under omstændigheder som dem, der foreligger i tvisten i hovedsagen, dvs. den evakueringsprocedure, der er nævnt i nærværende doms præmis 20.
42
Selv om sagsøgerne i hovedsagen ikke er inkluderet i de kategorier af personer, der er omfattet af denne evakueringsprocedure, har de anmodet om, at X og de fire børn, der befinder sig i Gazastriben, kan indgå i den nævnte procedure, idet de har påberåbt sig artikel 13, stk. 1, i direktiv 2003/86 og Domstolens fortolkning af dette direktiv i Afrin-dommen, som hovedsageligt vedrørte fortolkningen af nævnte direktivs artikel 5, som fastsætter reglerne for indgivelse og behandling af ansøgninger om familiesammenføring.
43
I den pågældende dom fastslog Domstolen, at artikel 5, stk. 1, i direktiv 2003/86, sammenholdt med chartrets artikel 7 og artikel 24, stk. 2 og 3, er til hinder for en national lovgivning, der gør indgivelsen af en ansøgning om tilladelse til indrejse og ophold med henblik på familiesammenføring betinget af, at referencepersonens familiemedlemmer er forpligtet til personligt at møde op ved en diplomatisk eller konsulær repræsentation, herunder i en situation, hvor det er umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt for dem at møde op ved denne repræsentation. Domstolen anførte imidlertid udtrykkeligt, at denne fortolkning af EU-retten ikke er til hinder for, at en medlemsstat kræver, at referencepersonens familiemedlemmer giver personligt fremmøde på et senere trin i familiesammenføringsproceduren, idet denne procedure forløber etapevis, idet den i nævnte doms præmis 58 tilføjede, at et sådant fremmøde kan have til formål at kontrollere de pågældendes familiemæssige tilknytning og identitet. I denne henseende præciserede Domstolen i samme doms præmis 59, at medlemsstaten skal gøre dette fremmøde lettere, bl.a. ved at udstede konsulære dokumenter eller passérsedler.
44
Som generaladvokaten har anført i punkt 45 i forslaget til afgørelse, har Kongeriget Belgien i det foreliggende tilfælde handlet i overensstemmelse med den praksis fra Domstolen, der følger af Afrin-dommen, idet denne medlemsstat har foreskrevet, at de berørte personer skal give fremmøde med henblik på kontrol af deres identitet og af ægtheden af de dokumenter, der er vedlagt deres ansøgninger om indrejse og ophold, efter indgivelsen af ansøgningen om familiesammenføring.
45
Denne fase af proceduren er reguleret ved artikel 13, stk. 1, i direktiv 2003/86, hvorefter den pågældende medlemsstat, efter at have godkendt en ansøgning om familiesammenføring, skal tillade familiemedlemmet eller familiemedlemmerne indrejse og »[lette] udstedelsen af de nødvendige visa« til dem.
46
Eftersom dette direktiv ikke definerer rækkevidden af denne forpligtelse til at lette udstedelsen af de nødvendige visa, skal betydningen deraf undersøges, idet der derved tages hensyn til ordlyden af denne artikel 13, stk. 1, og den sammenhæng, hvori bestemmelsen indgår, samt til det nævnte direktivs formål.
47
Det fremgår således af fast retspraksis, at der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse skal tages hensyn ikke blot til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af. En EU-retlig bestemmelses tilblivelseshistorie kan ligeledes give relevante elementer med henblik på dens fortolkning (dom af 8.5.2025, Provincie Oost-Vlaanderen og Sogent, C-236/24, EU:C:2025:321, præmis 21 og den deri nævnte retspraksis).
48
Hvad angår ordlyden af andet punktum i nævnte artikel 13, stk. 1, skal det bemærkes, at i almindelig sprogbrug henviser udtrykket »letter« til de midler, der gør det muligt at opnå noget uden vanskeligheder, og udtrykket »udstedelsen« betyder at opnå at blive tildelt noget. »[L]ette udstedelsen af de nødvendige visa« henviser således til alle de midler, der gør det muligt at få tildelt et visa uden vanskeligheder.
49
Hvad angår den sammenhæng, som samme artikel 13, stk. 1, indgår i, bemærkes, at i overensstemmelse med 13. betragtning til direktiv 2003/86 bør procedurereglerne for behandling af ansøgninger om familiesammenføring samt for familiemedlemmers indrejse og ophold være effektive og kunne forvaltes inden for rammerne af de nationale myndigheders normale arbejdsbyrde.
50
Det fremgår ligeledes af punkt 5.1 i Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om retningslinjer for anvendelsen af direktiv 2003/86 af 3. april 2014 (COM(2014) 210 final), som Domstolen tager hensyn til ved fortolkningen af dette direktiv (jf. i denne retning dom af 2.9.2021, État belge (Ret til ophold i tilfælde af vold i hjemmet), C-930/19, EU:C:2021:657, præmis 64), at forpligtelsen til at give enhver mulighed for at opnå visum betyder, at »medlemsstaterne [skal] sikre, at visumproceduren kan gennemføres hurtigt, mindske de supplerende administrative byrder til et minimum og undgå dobbeltkontrol af, at betingelserne for familiesammenføring er opfyldt«. Det tilføjes i dette punkt 5.1, at »[i] ekstraordinære tilfælde, f.eks. i forbindelse med en stat i opløsning eller et land med høje interne sikkerhedsrisici, opfordres medlemsstaterne til at acceptere nødpas udstedt af Den Internationale Røde Kors Komité (ICRC), udstede et nationalt envejs-laissez-passer eller tilbyde familiemedlemmer at få udstedt et visum ved ankomsten til medlemsstaten.«
51
Hvad angår nævnte direktivs tilblivelseshistorie bemærkes, at det i bemærkningerne til artiklerne til det forslag til Rådets direktiv om ret til familiesammenføring, som Kommissionen fremsatte den 1. december 1999 (KOM(1999) 638 endelig, s. 19), anføres, at når en ansøgning om familiesammenføring imødekommes, og den berettigede »skal have visum for at komme ind i den medlemsstat, hvor referencepersonen har ophold, skal medlemsstaten lette udstedelsen af visummet, bl.a. ved at udstede det hurtigst muligt«.
52
Henset til disse kontekstuelle forhold og tilblivelseshistorien for artikel 13, stk. 1, i direktiv 2003/86, og således som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 48, 49 og 51 i forslaget til afgørelse, skal det fastslås, at denne bestemmelse med sit andet punktum pålægger medlemsstaterne en forpligtelse til at fjerne ubegrundede administrative hindringer og til at anvende hurtige og effektive administrative procedurer for udstedelse af visa. Derimod pålægger hverken denne bestemmelse eller nogen anden bestemmelse i dette direktiv forpligtelser for så vidt angår de diplomatiske eller konsulære forbindelser mellem en medlemsstat og et tredjeland.
53
En sådan fortolkning er i overensstemmelse med det formål, der forfølges med nævnte direktiv, der, således som Domstolen gentagne gange har fastslået, er at fremme familiesammenføring og at yde tredjelandsstatsborgere, navnlig mindreårige, beskyttelse (Afrin-dommen, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
54
Denne fortolkning kan ikke drages i tvivl af Domstolens fortolkning i Afrin-dommen. I den doms præmis 50 og 51 bemærkede Domstolen ganske vist, at i situationer, hvor et personligt fremmøde er umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt, navnlig i situationer, hvor referencepersonens familiemedlemmer bor i en konfliktzone og ved at rejse risikerer at udsætte sig selv for umenneskelig eller nedværdigende behandling eller endog at bringe deres liv i fare, er det med henblik på at nå det formål, der forfølges med det nævnte direktiv, nødvendigt, at medlemsstaterne udviser den fornødne fleksibilitet for at gøre det muligt for de berørte effektivt at kunne indgive deres ansøgning om familiesammenføring.
55
Når dette er sagt, fordrer dette krav om fleksibilitet fra medlemsstaternes side, således som det fremgår af nævnte doms præmis 58 og 59, udelukkende, at det tillades, at det personlige fremmøde sker på et fremskredent tidspunkt i proceduren, eller endog i dens afsluttende fase, snarere end ved indgivelsen af ansøgningen om familiesammenføring, eller at det i stedet gøres lettere at give dette personlige fremmøde, eventuelt ved udstedelse af konsulære dokumenter eller passérsedler, og ved at antallet af fremmøder reduceres til det strengt nødvendige. Det må imidlertid fastslås, at alle disse forpligtelser efter selve deres art adskiller sig fra forpligtelser, der vedrører de diplomatiske eller konsulære forbindelser mellem en medlemsstat og et tredjeland.
56
Det følger heraf, at i en sammenhæng, der er karakteriseret ved en generel forpligtelse til at fjerne ubegrundede administrative hindringer og til at anvende hurtige og effektive administrative procedurer, kan de forpligtelser, der påhviler medlemsstaterne i forbindelse med gennemførelsen af artikel 13, stk. 1, i direktiv 2003/86, eksempelvis vedrøre tilgængeligheden af deres konsulære tjenesters eller udstedelsen til den berørte person af dokumenter, der kan lette den pågældendes rejse til deres konsulære repræsentation, såsom en invitation til at give møde for de konsulære myndigheder.
57
Som generaladvokaten har anført i punkt 51 i forslaget til afgørelse, kræver inkluderingen af Y’s familiemedlemmer i den procedure for evakuering fra Gazastriben, der er nævnt i nærværende doms præmis 20, eller ydelsen af bistand, der består i at underrette myndighederne i tredjelande om deres ønske om at få tilladelse til at forlade dette område for at rejse til Belgien, at der træffes foranstaltninger, der går ud over de krav, der er fastsat i artikel 13, stk. 1, i direktiv 2003/86. Disse initiativer kræver nemlig at Kongeriget Belgien træffer diplomatiske eller konsulære foranstaltninger i forhold til et eller flere tredjelande, hvilket ikke er omfattet af direktivets anvendelsesområde, men henhører under denne medlemsstats internationale forbindelser med tredjelande, i det foreliggende tilfælde staten Israel, Det Hashemitiske Kongerige Jordan og i givet fald Den Arabiske Republik Egypten.
58
Hvad i øvrigt angår området for diplomatisk og konsulær beskyttelse bemærkes, således som generaladvokaten har anført i punkt 60 og 61 i forslaget til afgørelse, at artikel 20, stk. 2, litra c), TEUF og artikel 23 TEUF samt chartrets artikel 46 kun finder anvendelse på unionsborgere, der befinder sig på et tredjelands område, hvor den medlemsstat, hvori de er statsborgere, ikke er repræsenteret, og i henhold til artikel 5 i direktiv 2015/637 på deres familiemedlemmer, der ledsager dem, og som ikke er unionsborgere, men ikke på tredjelandsstatsborgere, der har ret til familiesammenføring i henhold til direktiv 2003/86.
59
Hvad endelig angår den mulige relevans af chartrets artikel 2, 4, 7 og 24 foreskriver chartrets artikel 51, stk. 1 og 2, at dets bestemmelser kun finder anvendelse på medlemsstaterne, når de gennemfører EU-retten, og at de på ingen måde udvider Unionens kompetencer, sådan som de er fastsat i traktaterne.
60
Som det fremgår af denne doms præmis 57, er de tiltag, som sagsøgerne i hovedsagen har anmodet om, og som er beskrevet i nærværende doms præmis 27, imidlertid ikke omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2003/86, således at et afslag på at efterkomme en sådan anmodning ikke udgør en gennemførelse af EU-retten som omhandlet i chartrets artikel 51, stk. 1. Følgelig kan en sådan anmodning heller ikke støttes på chartrets bestemmelser.
61
Henset til ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 13, stk. 1, i direktiv 2003/86, sammenholdt med chartrets artikel 2, 4, 7 og 24, skal fortolkes således, at en medlemsstat i et tilfælde, hvor en tredjelandsstatsborger, der har fået udstedt et visum med henblik på familiesammenføring, som er betinget af en kontrol af vedkommendes identitet og af ægtheden af de dokumenter, der er vedlagt den pågældendes ansøgning om visum indgivet på afstand, idet der ved denne kontrol kræves personligt fremmøde ved en af den pågældende medlemsstats diplomatiske eller konsulære repræsentationer, ikke er forpligtet til at arrangere og sikre denne persons rejse til dette sted eller til at kontakte et eller flere tredjelande for at lette denne rejse i en situation, hvor det ikke er muligt for den pågældende at indfinde sig på dette sted.
Sagsomkostninger
62
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Femte Afdeling) for ret:
Artikel 13, stk. 1, i Rådets direktiv 2003/86/EF af 22. september 2003 om ret til familiesammenføring, sammenholdt med artikel 7 samt artikel 2, 4, 7 og 24 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder,
skal fortolkes således, at
en medlemsstat i et tilfælde, hvor en tredjelandsstatsborger, der har fået udstedt et visum med henblik på familiesammenføring, som er betinget af en kontrol af vedkommendes identitet og af ægtheden af de dokumenter, der er vedlagt den pågældendes ansøgning om visum indgivet på afstand, idet der ved denne kontrol kræves personligt fremmøde ved en af den pågældende medlemsstats diplomatiske eller konsulære repræsentationer, ikke er forpligtet til at arrangere og sikre denne persons rejse til dette sted eller til at kontakte et eller flere tredjelande for at lette denne rejse i en situation, hvor det ikke er muligt for den pågældende at indfinde sig på dette sted.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.