62020CC0530
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MACIEJA SZPUNARA
od 9. prosinca 2021. (
1
)
Predmet C‑530/20
SIA „EUROAPTIEKA”
uz sudjelovanje:
Ministru kabinets
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ustavni sud, Latvija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Lijekovi za humanu uporabu – Oglašavanje lijekova – Oglašavanje kojim se potiče kupnja lijekova isticanjem njihove cijene – Posebna sniženja cijena ili prodaja u paketu s drugim lijekovima, također po sniženoj cijeni, ili s drugom robom”
I. Uvod
1.
U ovom predmetu sud koji je uputio zahtjev traži od Suda da protumači odredbe Direktive 2001/83/EZ (
2
) kako bi se razjasnilo može li država članica, s obzirom na prirodu i opseg usklađivanja koje se provodi tom direktivom, zabraniti širenje informacija kojima se potiče kupnja lijekova, ne samo kada se one odnose na jedan određeni lijek, nego i kada se općenito odnose na lijekove koji se izdaju bez liječničkog recepta.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
2.
Članci 86. do 100. Direktive 2001/83, koji uređuju oglašavanje lijekova, nalaze se u njezinim glavama VIII. i VIII.a, a naslovljeni su „Oglašavanje” odnosno „Informiranje i oglašavanje”.
3.
Članak 86. stavak 1. te direktive glasi:
„Za potrebe ove glave, pod ‚oglašavanjem lijekova’ podrazumijeva se svaki oblik izravnog obavješćivanja (door‑to‑door), pridobivanja ili poticanja, kojima je namjena promicanje propisivanja, izdavanja, prodaje i potrošnje lijekova; uključujući posebno:
–
oglašavanje lijekova prema stanovništvu,
[…]”
4.
U članku 87. stavku 3. navedene direktive određuje se, među ostalim, da „[o]glašavanje o lijeku mora biti objektivno sa svrhom poticanja racionalne uporabe lijeka, predstavljajući lijek bez uveličavanja njegovih svojstava”.
5.
U članku 90. te direktive navodi se popis informacija koje oglašavanje o lijeku prema stanovništvu ne smije sadržavati.
B.
Latvijsko pravo
6.
Točkom 18.12. Ministru kabineta noteikumija Nr. 378 „Zāļu reklamēšanas kārtība un kārtība, kādā zāļu ražotājs ir tiesīgs nodot ārstiem bezmaksas zāļu paraugus” (Uredba Vijeća ministara br. 378 o načinima oglašavanja lijekova i načinima na koje proizvođači lijekova mogu liječnicima nuditi besplatne uzorke lijekova) od 17. svibnja 2011. (Latvijas Vēstnesis, 2011., br. 78) (u daljnjem tekstu: sporna odredba) određuje se:
„U oglašavanju lijeka prema stanovništvu zabranjeno je uključivanje informacija koje potiču kupnju lijeka na način da se potreba za kupnjom lijeka opravdava njegovom cijenom, oglašava posebno sniženje cijena ili navodi da se lijek prodaje u paketu s drugim lijekovima (uključujući i po sniženoj cijeni) ili proizvodima.”
III. Činjenice u glavnom predmetu, postupak pred Sudom i prethodna pitanja
7.
SIA „EUROAPTIEKA” je društvo sa sjedištem u Latviji koje se bavi ljekarničkom djelatnosti i dio je grupe koja posjeduje mrežu ljekarni i društava koja se bave maloprodajom lijekova u toj državi članici. U skladu s latvijskim pravom, ljekarne mogu nuditi i druge proizvode, a ne samo lijekove.
8.
U ožujku 2016. EUROAPTIEKA je na svojoj internetskoj stranici i u svojoj mjesečnoj publikaciji najavila promotivnu prodaju i pritom ponudila sniženje od 15 % prodajne cijene bilo kojeg lijeka prilikom kupovine najmanje tri proizvoda.
9.
Odlukom od 1. travnja 2016., Veselības inspekcijas Zāļu kontroles nodaļa (Odjel za kontrolu lijekova Zdravstvenog inspektorata, Latvija) je na temelju sporne odredbe zabranio EUROAPTIEKI objavljivanje oglasa za navedenu promotivnu prodaju (u daljnjem tekstu: odluka od 1. travnja 2016.).
10.
EUROAPTIEKA je sudu koji je uputio zahtjev podnijela ustavnu tužbu radi ocjene usklađenosti sporne odredbe sa, s jedne strane, člancima 100. i 105. latvijskog Ustava kojim se propisuju sloboda izražavanja i pravo vlasništva i, s druge strane, člankom 288. trećim stavkom UFEU‑a, a zatim je tijekom 2020. pokrenut postupak.
11.
U prilog svojoj tužbi, EUROAPTIEKA je tvrdila, s jedne strane, da se sporna odredba ne primjenjuje samo na oglašavanje jednog određenog lijeka, nego i općenito na oglašavanje lijekova. Slijedom toga, smatra da se navedenom odredbom ograničava njezino pravo na oglašavanje kod javnosti u svrhu promidžbe njezine robne marke i jačanja njezine prepoznatljivosti te da joj se zabranjuje da potrošače obavještava o ugovornim uvjetima prodaje proizvoda koji im se nude. Stoga smatra da se navedenom odredbom smanjuje broj redovnih korisnika njezinih ljekarni i na taj način povređuje njezino pravo vlasništva, uzimajući u obzir da korisnike treba smatrati robom u smislu članka 1. Protokola br. 1 uz Europsku konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanu u Rimu 4. studenoga 1950.
12.
S druge strane, u pogledu dijela njezine tužbe na kojem se temelje prethodna pitanja, EUROAPTIEKA je smatrala da zakonodavac nije ovlastio Vijeće ministara da donosi odredbu kao što je sporna odredba u svrhu provedbe Direktive 2001/83. Naime, ta se direktiva ne primjenjuje na svako oglašavanje povezano s farmaceutskim sektorom ili s lijekovima općenito, nego samo na oglašavanje povezano s određenim lijekovima. Usto, tom se direktivom predviđa potpuno usklađivanje u području oglašavanja lijekova i ne dopušta se državama članicama da u svojim zakonodavstvima propišu dodatne zahtjeve. Propisivanjem sporne odredbe Vijeće ministara proširilo je popis zabranjenih oblika oglašavanja iz članka 90. te direktive, čime je povrijedilo članak 288. treći stavak UFEU‑a.
13.
Vijeće ministara tvrdilo je da činjenica da se spornom odredbom nalažu stroži uvjeti u području oglašavanja lijekova ne znači da je prekoračilo ovlast koju mu je zakonodavac povjerio u svrhu provedbe odredbi Direktive 2001/83. Naime, smatra da pojam „oglašavanje lijekova” iz te direktive treba široko tumačiti. Usto, člankom 87. stavkom 3. navedene direktive zabranjuje se oglašavanje koje potiče neracionalnu uporabu lijeka, a ta se zabrana primjenjuje na uporabu bilo kojeg lijeka.
14.
Upućivanjem na presudu Gintec (
3
), sud koji je uputio zahtjev navodi da je Sud ocijenio da se Direktivom 2001/83 provodi potpuno usklađivanje u području oglašavanja lijekova, pri čemu se izričito navode slučajevi kad države članice mogu donijeti odredbe kojima se odstupa od pravila utvrđenih tom direktivom. Taj sud smatra da spornu odredbu treba smatrati propisom koji uređuje „oglašavanje lijekova” u smislu navedene direktive. Usto smatra da se sporna odredba ne protivi toj direktivi jer je zabrana koja se predviđa tom odredbom u skladu s ciljevima koji se nastoje postići Direktivom 2001/83.
15.
S obzirom na navedeno, sud koji je uputio zahtjev ima dvojbe u pogledu tumačenja članka 86. stavka 1. te članaka 87. i 90. Direktive 2001/83.
16.
Sud koji je uputio zahtjev najprije napominje da, u skladu s člankom 89. stavkom 1. točkom (b) prvom alinejom Direktive 2001/83, svako oglašavanje o lijeku mora sadržavati naziv lijeka te eventualno njegovo uobičajeno ime. To može značiti da „oglašavanje o lijeku” u smislu te direktive podrazumijeva samo oglašavanje lijekova koji se mogu odrediti.
17.
Sud koji je uputio zahtjev navodi da se spornom odredbom ne zahtijeva da se, u onome što on smatra oglašavanjem lijeka prema stanovništvu, moraju uključiti informacije o određenim lijekovima kao što je njihov uobičajeni naziv, ali da se njome zabranjuje da se u oglašavanje lijeka uključe određene informacije, primjerice one koje se odnose na cijenu. Slijedom toga, s obzirom na to da se tom odredbom ne uređuju informacije o samim lijekovima i njihovom nazivu, nego informacije o njihovoj cijeni, djelatnosti iz navedene odredbe ne mogu se smatrati oglašavanjem u smislu Direktive 2001/83, nego oblikom izravnog obavješćivanja, tako da ta odredba nije obuhvaćena područjem primjene te direktive.
18.
Sud koji je uputio zahtjev nakon toga navodi da se spornom odredbom predviđa zabrana koja ne odgovara nijednom zabranjenom obliku oglašavanja koji se zabranjuju u članku 90. Direktive 2001/83. Stoga se postavlja pitanje smiju li države članice proširiti popis zabranjenih oblika oglašavanja navedenih u toj odredbi. Napominje da se, konkretno, članak 87. stavak 3. te direktive u vezi s njezinom uvodnom izjavom 45. može tumačiti na način da su njime države članice ovlaštene zabraniti svako oglašavanje lijekova koje je očito pretjerano ili nepromišljeno i koje bi kao takvo moglo utjecati na javno zdravlje.
19.
U tim je okolnostima Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ustavni sud, Latvija) rješenjem od 6. listopada 2020., koje je Sud zaprimio 20. listopada 2020., odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li djelatnosti na koje se odnose pravila sadržana u spornoj odredbi smatrati oglašavanjem lijekova u smislu glave VIII. Direktive 2001/83, naslovljene ‚Oglašavanje'?
2.
Treba li članak 90. Direktive 2001/83 tumačiti na način da mu se protivi propis države članice kojim se proširuje popis zabranjenih oblika oglašavanja i nalažu stroža ograničenja koja nisu izričito predviđena tom odredbom?
3.
Treba li smatrati da se propisom o kojem je riječ u glavnom postupku ograničava oglašavanje lijekova s ciljem promicanja njihove racionalne uporabe u smislu članka 87. stavka 3. Direktive 2001/83?”
20.
Pisana očitovanja podnijeli su EUROAPTIEKA, latvijska, grčka i poljska vlada te Europska komisija. Rasprava nije održana.
IV. Analiza
A.
Predmet spora u glavnom postupku
21.
Tumačenje teksta određenih odlomaka iz očitovanja stranaka može se zaključiti da se glavni predmet odnosi na zakonitost, s obzirom na latvijski Ustav i pravo Unije, odluke od 1. travnja 2016. kojom je EUROAPTIEKI zabranjena objava oglasa o kojem je riječ u glavnom postupku.
22.
Međutim, čini se da se tužba koju je EUROAPTIEKA podnijela sudu koji je uputio zahtjev ne odnosi na zakonitost te odluke.
23.
Naime, EUROAPTIEKA u okviru te tužbe, podnesene nekoliko godina nakon donošenja odluke od 1. travnja 2016. na temelju sporne odredbe, dovodi u pitanje usklađenost sporne odredbe s latvijskim Ustavom i pravom Unije (
4
).
24.
Prema tome, Direktivu 2001/83 ne treba tumačiti s obzirom na EUROAPTIEKINA postupanja, nego na normativni sadržaj sporne odredbe.
25.
Što se tiče pojašnjenja koja treba pružiti sudu koji je uputio zahtjev kako bi mu se omogućilo da odluči o usklađenosti sporne odredbe s pravom Unije, s obzirom na pregled razloga zbog kojih je taj sud postavio pitanje o tumačenju Direktive 2001/83 i na tvrdnje koje je EUROAPTIEKA iznijela u svojoj tužbi pred sudom koji je uputio zahtjev, valja najprije utvrditi jesu li djelatnosti iz sporne odredbe obuhvaćene pojmom „oglašavanje lijekova” u smislu članka 86. stavka 1. te direktive (prvo prethodno pitanje). U slučaju potvrdnog odgovora, sudu koji je uputio zahtjev valja zatim pružiti pojašnjenja koja će mu omogućiti da provjeri je li latvijski zakonodavac, uzimajući u obzir manevarski prostor kojim država članica raspolaže prilikom provedbe navedene direktive, pravilno prenio tu direktivu u nacionalno pravo (drugo i treće prethodno pitanje).
B.
Prvo prethodno pitanje
26.
Svojim prvim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi saznati treba li se članak 86. stavak 1. Direktive 2001/83 tumačiti na način da je širenje informacija koje potiču kupnju lijeka, a kojima se potreba za kupnjom lijeka opravdava njegovom cijenom, oglašava posebno sniženje cijena ili navodi da se lijek prodaje u paketu s drugim lijekovima (uključujući i po sniženoj cijeni) ili proizvodima, obuhvaćeno pojmom „oglašavanje lijekova” u smislu te odredbe, čak i kada se te informacije ne odnose na jedan određeni lijek, nego općenito na lijekove koji se izdaju bez liječničkog recepta.
27.
Naime, kao prvo, iako se u prvom prethodnom pitanju upućuje na glavu VIII. Direktive 2001/83, naslovljenu „Oglašavanje”, definicija pojma „oglašavanje lijekova” iz članka 86. stavka 1. te direktive vrijedi za sve odredbe iz te glave („Za potrebe ove glave, pod […]”). Kako bi se odgovorilo na to pitanje, najprije je potrebno protumačiti tu odredbu.
28.
Točno je da se glava VIII.a Direktive 2001/83 također odnosi na područje oglašavanja lijekova. Ta glava među ostalim sadržava posebna pravila o oglašavanju prema stanovništvu, navedena u člancima 88.a do 90. (
5
). Oglašavanje prema stanovništvu ipak predstavlja kategoriju „oglašavanja lijekova” u smislu članka 86. stavka 1. te direktive.
29.
Kao drugo, valja napomenuti da, iako se u spornoj odredbi navode tri slučaja iznesena u točki 26. ovog mišljenja, sud koji je uputio zahtjev pita se jesu li oni obuhvaćeni člankom 86. stavkom 1. Direktive 2001/83 ili su iz te odredbe isključeni iz razloga koji su zajednički za ta tri slučaja.
30.
Iako se naime, prema mojem mišljenju, ta tri slučaja mogu zasebno ispitati u kontekstu drugog i trećeg prethodnog pitanja, ipak je u kontekstu prvog prethodnog pitanja riječ o tome da se pojasni jesu li djelatnosti iz sporne odredbe isključene iz područja primjene Direktive 2001/83 ako se općenito odnose na lijekove koji se izdaju bez liječničkog recepta.
31.
Ističem i da se, s obzirom na sadržaj zahtjeva za prethodnu odluku i informacije koje je pružila latvijska vlada, djelatnosti iz sporne odredbe odnose na lijekove koji su odobreni u Latviji i koji se u toj državi članici izdaju bez liječničkog recepta. Naime, oglašavanje neodobrenih lijekova (
6
) i lijekova koji se izdaju na liječnički recept (
7
) zabranjeno je na razini prava Unije.
32.
Stoga ću prvo prethodno pitanje najprije analizirati sa stajališta tekstualnog, sustavnog i teleološkog tumačenja članka 86. stavka 1. Direktive 2001/83, a zatim ću usporediti rezultate svoje analize sa zaključcima koji se mogu izvesti iz nedavnih presuda Suda, osobito iz presuda A (Oglašavanje i prodaja lijekova na internetu) (
8
) i DocMorris (
9
), na koje stranke upućuju u svojim pisanim očitovanjima i odgovorima na pisana pitanja Suda.
1. Tekstualno tumačenje
33.
Člankom 86. stavkom 1. Direktive 2001/83 pojam „oglašavanje lijekova” se definira kao „svaki oblik izravnog obavješćivanja (door‑to‑door), pridobivanja ili poticanja, kojima je namjena promicanje propisivanja, izdavanja, prodaje i potrošnje lijekova”.
34.
Kao prvo, napominjem da se ta odredba, s jedne strane, odnosi na lijekove u množini i, s druge strane, obuhvaća „svaki oblik” oglašavanja.
35.
Kao drugo, s obzirom na normativni sadržaj sporne odredbe, valja istaknuti da pojam „oglašavanje lijekova” osobito podrazumijeva „oglašavanje lijekova prema stanovništvu”. A priori, čini se da djelatnosti utvrđene tom odredbom savršeno odgovaraju toj definiciji.
36.
Kao treće, Sud je već naveo da, s obzirom na tekst članka 86. stavka 1. Direktive 2001/83, svrha poruke predstavlja ključno obilježje oglašavanja u smislu te odredbe i odlučujući element za njegovo razlikovanje od puke informacije (
10
).
37.
Kao što to priznaje sud koji je uputio zahtjev, na nacionalnim je sudovima da nakon konkretnog ispitivanja svih relevantnih okolnosti predmetnog slučaja ocijene je li namjena širenja informacija oglašavanje (
11
). Sud je ipak utvrdio netaksativan popis relevantnih kriterija i okolnosti kako bi se ocijenilo treba li obavijest kvalificirati kao „oglašavanje”, kao što su identitet autora obavijesti, predmet i sadržaj te obavijesti te krug njezinih adresata i karakteristike upotrijebljenog medija (
12
).
38.
U okviru prvog pitanja sud koji je uputio zahtjev traži samo pojašnjenja koja bi mu omogućila da utvrdi isključuje li činjenica da se širenje informacija ne odnosi na neke određene lijekove, nego na lijekove općenito, takvo širenje iz pojma „oglašavanje lijekova” u smislu članka 86. stavka 1. Direktive 2001/83.
39.
Kao što to proizlazi iz točke 33. ovog mišljenja, treba smatrati da je obavješćivanje kojem je namjena promicanje „propisivanja, izdavanja, prodaje i potrošnje lijekova” obuhvaćeno tim pojmom.
40.
U tom kontekstu, s obzirom na to da se u definiciji pojma „oglašavanje lijekova” upotrebljava veznik „i” kako bi se navele svrhe oglašavanja („propisivanj[e], izdavanj[e], prodaj[a] i potrošnj[a] lijekova”), sama činjenica da se širenjem informacija nastoji promicati prodaja lijekova – a ne nužno njihova potrošnja, što je katkad teško odrediti – dovoljna je da se utvrdi da je takvo širenje obuhvaćeno tim pojmom.
41.
Kao i sve stranke, osim EUROAPTIEKE, smatram da širenje informacija o lijekovima koji se izdaju bez liječničkog recepta u načelu može utjecati na potrošačevu odluku o kupnji. Nije važan lijek koji potrošač kupuje, nego činjenica da širenje informacija potiče potrošača na kupnju proizvoda koji je spada u široku kategoriju lijekova koji se izdaju bez liječničkog recepta. Usto, kad bi se smatralo da širenje informacija o lijekovima općenito ne predstavlja oglašavanje, to bi dovelo do toga da se iz područja primjene glava VIII. i VIII.a Direktive 2001/83 također isključi širenje informacija o određenoj kategoriji lijekova namijenjenih liječenju jednog određenog zdravstvenog stanja. Štoviše, ne može se isključiti da takvu kategoriju lijekova potrošači automatski povezuju s određenim lijekom, čak i kada se njegov naziv ne navodi u tim informacijama.
42.
Još je važnije, kao što to proizlazi iz teksta sporne odredbe, to što se njome zabranjuje širenje informacija kojima se potiče kupnja lijekova. Stoga se čini da se takvim širenjem treba promicati („poticati”) prodaja („kupnja”) lijekova da bi ono bilo obuhvaćeno zabranom sadržanom u toj odredbi. Stoga, podložno provjerama suda koji je uputio zahtjev, namjena oglašavanja predstavlja preduvjet za primjenu sporne odredbe i određuje njezino područje primjene. Samim time treba smatrati da je i ta odredba obuhvaćena područjem primjene Direktive 2001/83 jer se glavama VIII. i VIII.a te direktive usklađuje područje oglašavanja lijekova (
13
).
43.
To je razmatranje potkrijepljeno sustavnim tumačenjem Direktive 2001/83.
2. Sustavno tumačenje
44.
U okviru tumačenja pojma „oglašavanje lijekova” Sud je smatrao da se u članku 86. stavku 1. Direktive 2001/83 navodi opće pravilo koje se primjenjuje u svim slučajevima kad je potrebno utvrditi ima li djelatnost obilježja oglašavanja lijekova (
14
). Usto, Sud je pojasnio da članak 87. te direktive sadržava opća načela koja se primjenjuju na sve vrste i elemente oglašavanja lijekova (
15
). Što se konkretno tiče oglašavanja prema stanovništvu, u članku 88. te direktive također se u bitnome navode takva opća načela.
45.
Stoga, kao prvo, pojam „oglašavanje lijekova” treba definirati široko kako bi se njime obuhvatile i manje očite situacije u pogledu činjenice da su obuhvaćene područjem primjene Direktive 2001/83.
46.
U tom kontekstu, činjenica da se člankom 89. stavkom 1. točkom (b) prvom alinejom Direktive 2001/83, koji se nalazi u njezinoj glavi VIII.a, predviđa da svako oglašavanje lijeka prema stanovništvu mora sadržavati njegov naziv ne čini mi se odlučujućom jer je riječ samo o jednoj od kategorija oglašavanja lijekova obuhvaćenih općim pojmom iz članka 86. stavka 1. te direktive. Uostalom, ako se, kao što to tvrdi poljska vlada, oglašavanje lijekova može odnositi samo na jedan određeni proizvod, obveza jasnog određivanja ne bi se navodila u posebnim odredbama koje uređuju određene oblike oglašavanja, nego u općim odredbama navedene direktive kojima se uređuje to oglašavanje.
47.
Kao drugo, argument Suda da se članak 86. stavak 1. Direktive 2001/83 primjenjuje u svim slučajevima kad je potrebno utvrditi ima li neka djelatnost obilježja oglašavanja lijeka shvaćam na način da je zakonodavac Unije, kada je riječ o okviru u odnosu na koji treba ocijeniti usklađenost djelatnosti oglašavanja lijekova s pravom Unije, želio dati prednost odredbama te direktive, a ne odredbama primarnog prava.
48.
Naime, ako bi se smatralo da odredba kao što je ona o kojoj je riječ u glavnom postupku nije obuhvaćena područjem primjene članka 86. stavka 1. Direktive 2001/83, to bi, barem u slučaju prekogranične situacije, značilo da normativni sadržaj te odredbe i njezine učinke na unutarnje tržište treba ispitati s obzirom na primarno pravo i, konkretni, temeljne slobode sadržane u UFEU‑u.
49.
Kao što to pokazuje rasprava između stranaka, u okviru koje EUROAPTIEKA tvrdi da se sporna odredba ne odnosi na lijekove koji se prodaju ljekarni, nego na njezinu djelatnost, ne može se isključiti da se nacionalna odredba kojom se uvode zabrane u području oglašavanja lijekova općenito može, u slučaju prekogranične situacije, povezati sa slobodnim kretanjem robe i sa slobodom pružanja usluga. Sud načelno ispituje takvu nacionalnu odredbu samo s obzirom na jednu od tih dviju temeljnih sloboda ako se pokaže da je jedna od tih sloboda sporedna u odnosu na drugu te da može biti s njom povezana.
50.
U ovom se slučaju sporna odredba ne odnosi na obavljanje ljekarničke djelatnosti ili usluge prodaje kao takve, nego se njome uređuje određeni oblik reklamne kampanje za lijekove koji se prodaju (
16
).
51.
S obzirom na slobodno kretanje robe, moglo bi se smatrati da se spornom odredbom „uređuju načini prodaje” u smislu sudske prakse Suda i da ta odredba ispunjava dva uvjeta koja proizlaze iz sudske prakse Keck i Mithouard (
17
), pa da stoga nije obuhvaćena područjem primjene članka 34. UFEU‑a (
18
).
52.
Slijedom toga, države članice mogle bi slobodno zabraniti djelatnosti kao što su one iz sporne odredbe i takve zabrane u načelu ne bi podlijegale nikakvom nadzoru u pogledu njihove usklađenosti s Direktivom 2001/83 i/ili s temeljnim slobodama propisanim UFEU‑om. Istodobno države članice ne bi bile obvezne propisati takve zabrane, iako te djelatnosti mogu utjecati na ponašanje potrošača (
19
). Smatram da je upravo iz tih razloga, kao što sam to naveo u točki 47. ovog mišljenja, zakonodavac dao prednost Direktivi 2001/83 u pogledu okvira u odnosu na koji valja ocijeniti usklađenost djelatnosti oglašavanja lijekova s pravom Unije.
53.
U tim okolnostima, opća narav pravila iz članka 86. stavka 1. Direktive 2001/83 govori u prilog tumačenju da je oglašavanje lijekova općenito, kao što je ono na koje se odnosi sporna odredba, također obuhvaćeno pojmom „oglašavanje lijekova” u smislu te prve odredbe. To je razmatranje potkrijepljeno teleološkim tumačenjem te direktive.
3. Teleološko tumačenje
54.
Na temelju analize sudske prakse Suda može se smatrati da s gledišta teleološkog tumačenja pojam „oglašavanje lijekova” u smislu članka 86. Direktive 2001/83 treba definirati na način da uključuje bilo kakvo izravno obavješćivanje, pridobivanje ili poticanje koje može naštetiti javnom zdravlju.
55.
Naime, zaštita javnog zdravlja glavni je cilj Direktive 2001/83. Lijekovi se znatno razlikuju od druge robe zbog svojih terapijskih učinaka. Posljedica je tih terapijskih učinaka ta da lijekovi, ako se uzimaju nepotrebno ili nepravilno, mogu ozbiljno naštetiti zdravlju a da pacijent to nije u mogućnosti uvidjeti u trenutku njihove primjene (
20
).
56.
Kao što je to Sud priznao, ne može se isključiti mogućnost da i kod uporabe lijekova koji se izdaju bez liječničkog recepta postoje određeni rizici (
21
). Prema mišljenju latvijske vlade, takvi se rizici osobito odnose na osobe koje koriste različite lijekove a da se pritom ne savjetuju s liječnikom. Prema mišljenju te vlade, čak i a priori bezopasni lijekovi mogu imati neželjene nuspojave kada se koriste zajedno s drugim lijekovima. Usto, uzimanje nekoliko lijekova iz slobodne prodaje koji sadržavaju istu komponentu može dovesti do znatnog predoziranja.
57.
Priznavanjem tih rizika, zakonodavac Unije predvidio je u članku 88. stavcima 1. i 2., kao i u člancima 89. i 90. Direktive 2001/83, koji se nalaze u njezinoj glavi VIII.a, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 45., da oglašavanje prema stanovništvu lijekova koji se izdaju bez liječničkog recepta nije zabranjeno nego dopušteno, podložno uvjetima i ograničenjima predviđenima tom direktivom (
22
).
58.
Među tim se ograničenjima nalazi opće ograničenje iz članka 87. stavka 3. Direktive 2001/83/EZ, u skladu s kojim oglašavanje o lijeku mora biti objektivno sa svrhom poticanja racionalne uporabe lijeka, predstavljajući lijek bez uveličavanja njegovih svojstava. Prema mojem mišljenju, cilj te odredbe nije spriječiti oglašavanje određenog lijeka, nego oglašavanje koje može dovesti do neracionalne uporabe lijekova.
59.
Osim toga, prema mojem mišljenju, iz sudske prakse proizlazi da je Sud, prilikom tumačenja pojma „oglašavanje lijekova”, nastojao uzeti u obzir važnost cilja zaštite javnog zdravlja, s obzirom na to da njegovo tumačenje omogućuje postizanje tog cilja (
23
).
60.
U tom pogledu, kao što sam to naveo, oglašavanje lijekova općenito može utjecati na ponašanje potrošača (
24
), što je protivno tom cilju zaštite javnog zdravlja, te može uzrokovati rizike za njihovo zdravlje (
25
).
61.
Iz toga slijedi da, poput tekstualnog i sustavnog tumačenja, teleološko tumačenje pojma „oglašavanje lijekova” ide u korist potvrdnog odgovora na prvo prethodno pitanje. Razmatranja temeljena na tim tumačenjima ne dovode se u pitanje zaključcima koje se mogu izvesti iz presuda A (Oglašavanje i prodaja lijekova na internetu) (
26
) i DocMorris (
27
) jer se ti zaključci ne mogu primijeniti na ovaj slučaj.
4. Presuda A (Oglašavanje i prodaja lijekova na internetu)
62.
Podsjećam na to da je Sud u točki 50. presude A (Oglašavanje i prodaja lijekova na internetu) (
28
) utvrdio da se člancima 86. do 100. Direktive 2001/83, koji se nalaze u njezinim glavama VIII. i VIII.a, uređuje sadržaj reklamne poruke i načini oglašavanja određenih lijekova, a ne oglašavanje usluga prodaje lijekova na internetu. Stoga, prema mišljenju Suda, te odredbe ne treba uzeti u obzir, osobito prilikom ispitivanja toga protivi li se pravu Unije primjena nacionalnog propisa kojim se zabranjuje ljekarnama da sastavljaju promotivne ponude s ciljem odobravanja popusta na ukupnu cijenu narudžbe lijekova iznad određenog iznosa.
63.
A priori, čini se da je reklamna kampanja o kojoj je riječ u predmetu u kojem je donesena presuda A (Oglašavanje i prodaja lijekova na internetu) (
29
) slična onima koje su zabranjene spornom odredbom u ovom predmetu. Iz te se sličnosti može zaključiti da je ta presuda primjenjiva na ovaj predmet, tako da Direktiva 2001/83 nije relevantna za odgovor na prvo prethodno pitanje.
64.
Međutim, kontekst predmeta u kojem je donesena presuda A (Oglašavanje i prodaja lijekova na internetu) (
30
) razlikuje se od konteksta ovog predmeta.
65.
Naime, nacionalni propis o kojem je riječ u tom prvom predmetu, kojim se ljekarnama osobito zabranjuje da sastavljaju promotivne ponude s ciljem odobravanja popusta na ukupnu cijenu, samo se neizravno odnosio na lijekove i njihovo oglašavanje (
31
), dok se sporna odredba izričito i izravno odnosi na oglašavanje lijekova prema stanovništvu.
66.
Još važnije, pitanje postavljeno u predmetu u kojem je donesena presuda A (Oglašavanje i prodaja lijekova na internetu) (
32
), kao što to proizlazi iz teksta tog pitanja i točke 28. te presude, u biti se tiče usklađenosti s pravom Unije nacionalnog propisa koji država članica odredišta usluge prodaje na internetu lijekova koji se izdaju bez liječničkog recepta primjenjuje na pružatelja te usluge s poslovnim nastanom u drugoj državi članici. Konkretnije, sud koji je uputio zahtjev u ovom predmetu želio je usporediti taj nacionalni propis s člankom 34. UFEU‑a, člankom 85.c Direktive 2001/83 i/ili člankom 3. Direktive 2000/31/EZ (
33
).
67.
Nakon što je Sud utvrdio da usluge prodaje lijekova na internetu nisu isključene iz područja primjene Direktive 2000/31 (
34
) i da se u članku 85.c Direktive 2001/83 osobito upućuje na odredbe te prve direktive, ispitao je prethodno pitanje s obzirom na Direktivu 2000/31. Naime, prema logici na kojoj se temelji Direktiva 2000/31, davatelj usluge informacijskog društva obično podliježe nacionalnim propisima države članice u kojoj ima poslovni nastan (države članice podrijetla). Zahtjevi koji se odnose na usluge informacijskog društva koje su obuhvaćene područjem koordinacije, mogu proizlaziti iz države članice podrijetla ili, u granicama koje se nalažu člankom 3. stavkom 4. navedene direktive, iz drugih država članica. Međutim, u ovom je slučaju riječ o propisu države članice u kojoj davatelj usluge ima poslovni nastan.
5. Presuda DocMorris
68.
U presudi DocMorris (
35
), koja je donesena nakon podnošenja zahtjeva za prethodnu odluku u ovom predmetu, Sudu se uputilo pitanje u pogledu toga protivi li se odredbama sadržanima u glavi VIII. Direktive 2001/83, a osobito njezinu članku 87. stavku 3., nacionalni propis kojim se ljekarni koja dopisno prodaje lijekove zabranjuje organiziranje reklamne kampanje u obliku nagradne igre kojom se sudionicima omogućuje dobivanje predmeta za svakodnevnu upotrebu koji nisu lijekovi, pri čemu je za sudjelovanje u toj igri potrebno poslati narudžbenicu za lijek za humanu primjenu koji se izdaje na liječnički recept, uz prilaganje tog recepta.
69.
Sud je u toj presudi smatrao da takva reklamna kampanja nije obuhvaćena područjem primjene glave VIII. Direktive 2001/83.
70.
Konkretno, Sud je utvrdio da se predmetno oglašavanje ne odnosi na određeni lijek, nego na ukupni asortiman lijekova koji se izdaju na liječnički recept i prodaju u ljekarni o kojoj je riječ. Prije nego što je došao do tog utvrđenja, Sud je u točki 21. navedene presude napomenuo da se tom reklamnom kampanjom ne nastoji utjecati na kupčev izbor određenog lijeka, nego na izbor ljekarne u kojoj taj kupac kupuje taj lijek, a taj izbor prethodi izboru lijeka.
71.
Naime, ono što je bitno, s gledišta teleološkog tumačenja, jest da se navedenom reklamnom kampanjom ne može poticati neracionalna uporaba lijekova, za razliku od djelatnosti iz sporne odredbe. Kupnja lijekova bila je uvjetovana prethodnim dobivanjem liječničkog recepta, pod nadzorom osoba ovlaštenih za njihovo propisivanje.
72.
Suprotno tomu, iz razloga koji su već navedeni u točki 41. ovog mišljenja, djelatnosti iz sporne odredbe mogu potaknuti potrošače na kupnju više lijekova i kada se odnose na lijekove koji se općenito izdaju bez liječničkog recepta. Naime, s obzirom na to da se u predmetnom nacionalnom propisu jasno navodi da se oglašavanje odnosi na lijekove, kao u ovom slučaju, pravila u području oglašavanja moraju se primjenjivati čak i ako u oglašavanju nije izričito naveden nijedan određeni lijek.
6. Zaključak o prvom prethodnom pitanju
73.
S obzirom na nedvosmislene zaključke koji proizlaze iz tekstualnog, sustavnog i teleološkog tumačenja članka 86. stavka 1. Direktive 2001/83, tu odredbu treba tumačiti na način da širenje informacija koje potiču na kupnju lijeka, a kojima se potreba za takvom kupnjom opravdava cijenom lijeka, oglašava posebno sniženje cijena ili navodi da se lijek prodaje u paketu s drugim lijekovima (uključujući i po sniženoj cijeni) ili proizvodima, može biti obuhvaćeno pojmom „oglašavanje lijekova” u smislu navedene odredbe, čak i kada se te informacije ne odnose na jedan određeni lijek, nego općenito na lijekove koji se izdaju bez liječničkog recepta.
C.
Drugo i treće prethodno pitanje
74.
Svojim drugim i trećim pitanjem, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita, kao prvo, treba li članak 87. stavak 3. i članak 90. Direktive 2001/83 tumačiti na način da se tim odredbama protivi to da država članica propiše zabrane koje ne odgovaraju onima navedenima u članku 90. te direktive, ako se te zabrane odnose na oglašavanje koje potiče neracionalnu uporabu lijekova (prvi dio tih prethodnih pitanja) i, kao drugo, propisuju li se pobijanom odlukom takve zabrane (drugi dio navedenih prethodnih pitanja).
75.
S jedne strane, napominjem da, iako se čini da se u drugom prethodnom pitanju, kako ga je postavio sud koji je uputio zahtjev, polazi od pretpostavke prema kojoj se članak 90. Direktive 2001/83 odnosi na zabranjene oblike oglašavanja, tom se odredbom ipak propisuju zabrane u pogledu sadržaja oglašavanja lijeka prema stanovništvu (
36
). S druge strane, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da zabrane propisane pobijanom odredbom ni u kojem slučaju ne odgovaraju zabranama iz članka 90. te direktive.
1. Dopuštenost
76.
Prije nego što ispitam ta pitanja, napominjem da se EUROAPTIEKA u svojim pisanim očitovanjima poziva, iako implicitno, na nedopuštenost drugog i trećeg prethodnog pitanja suda koji je uputio zahtjev. Prema njezinu mišljenju, ta pitanja nisu relevantna za rješenje spora jer se odnose na tumačenje odredbi Direktive 2001/83, a sporna odredba nije obuhvaćena područjem primjene te direktive.
77.
Valja utvrditi da sud koji je uputio zahtjev prvim pitanjem u biti traži da se utvrdi je li sporna odredba obuhvaćena područjem primjene Direktive 2001/83 te da je drugo i treće prethodno pitanje potrebno ispitati samo ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan. S obzirom na moj potvrdan odgovor na to prvo pitanje, ni na kojem temelju ne mogu smatrati da drugo i treće pitanje očito nisu relevantna za ishod glavnog predmeta. Prema mojem mišljenju, ta su pitanja stoga dopuštena.
2. Meritum
78.
Iz sudske prakse Suda proizlazi da na prvi dio drugog i trećeg prethodnog pitanja treba odgovoriti niječno.
79.
Naime, ta dva pitanja, kad se razmatraju zajedno, temelje se na tumačenju Direktive 2001/83 u skladu s kojim se u njezinu članku 90. utvrđuje taksativni popis zabrana koje se odnose na sadržaj oglašavanja lijeka prema stanovništvu, dok se člankom 87. stavkom 3. te direktive državama članicama dopušta da propišu druge zabrane ako se njima potiče racionalna uporaba lijeka.
80.
Takvo tumačenje Direktive 2001/83 utvrdio je Sud u presudi Gintec (
37
), na koju upućuje sud koji je uputio zahtjev.
81.
U toj je presudi Sud osobito odlučio o tome je li takvo oglašavanje, s obzirom na to da se u Direktivi 2001/83 izričito ne zabranjuje oglašavanje lijekova u obliku nagradnih izvlačenja, dopušteno ili zabranjeno člankom 87. stavkom 3. te direktive (
38
).
82.
U tom pogledu, Sud je u biti presudio da je, unatoč tome što se Direktivom 2001/83 ne propisuju posebna pravila u pogledu oglašavanja lijekova u obliku nagradnih izvlačenja, takvo oglašavanje zabranjeno osobito na temelju članka 87. stavka 3. te direktive jer se njime potiče neracionalna uporaba tog lijeka te dovodi do izravnog dijeljenja tog lijeka stanovništvu, kao i davanja besplatnih uzoraka.
83.
Kako bi došao do tog zaključka, Sud je prije svega istaknuo da je takvo oglašavanje teško prihvatljivo s obzirom na potrebu sprečavanja svakog pretjeranog i nepromišljenog oglašavanja koje može utjecati na javno zdravlje. Nadalje, Sud je naveo da se u članku 87. stavku 3. Direktive 2001/83 ponavlja ta potreba i da se njime zahtijeva da oglašavanje lijekova potiče njihovu racionalnu uporabu (
39
). Naposljetku, Sud se složio sa stajalištem određenih vlada te je pritom utvrdio da se u slučaju oglašavanja lijeka u obliku nagradnih izvlačenja potiče neprimjereno i pretjerano korištenje tog lijeka ako ga se predstavi kao nagradu ili kao dar te se potrošaču na taj način skrene pozornost s objektivne ocjene potrebe uzimanja tog lijeka (
40
).
84.
Što se tiče prvog dijela drugog i trećeg prethodnog pitanja, iz toga slijedi da članak 87. stavak 3. i članak 90. Direktive 2001/83 treba tumačiti na način da se tim odredbama ne protivi to da država članica propiše zabrane koje ne odgovaraju onima navedenima u članku 90. te direktive ako se te zabrane odnose na oglašavanje koje potiče neracionalnu uporabu lijekova.
85.
Što se tiče drugog dijela tih prethodnih pitanja, valja naglasiti da se spornom odredbom ne zabranjuje širenje same informacije o cijeni lijekova. Ona se ne odnosi ni na obvezu utvrđivanja određene cijene lijekova. Suprotno tomu, tom se odredbom zabranjuje širenje informacija koje potiču kupnju lijekova, u kojima se ističe njihova cijena, posebna sniženja cijena ili njihova prodaja u paketu s drugim lijekovima ili proizvodima, čak i po sniženoj cijeni.
86.
Kao što sam to istaknuo u točki 72. ovog mišljenja, sporna se odredba stoga odnosi na djelatnosti koje mogu potaknuti potrošače na kupnju više lijekova a da ta kupnja pritom nije nužno povezana s interesom za njihovo zdravlje.
87.
U tom kontekstu, kao što to navodi Komisija u svojim odgovorima na pisana pitanja Suda, cijene uvijek utječu na potrošače i može ih se potaknuti da kupe više nego što je potrebno ako postoji posebna ponuda ili popust. Kada potrošači kupuju lijekove treba prevladati interes za njihovo zdravlje (prevencija ili liječenje), a ne mogući gospodarski interesi ili financijske prednosti povezane s kupnjom u okviru posebnih sniženja cijene ili prodaje u paketu s drugim lijekovima ili proizvodima.
88.
Kupnja lijekova koja nije potaknuta interesom za zdravlje potrošača može dovesti do potrošnje lijekova a da se pritom ne uzme u obzir taj interes, što predstavlja, a da pritom nije čak ni potrebno navesti rizike koje je utvrdila latvijska vlada (
41
), slučaj neracionalne uporabe lijekova u punom smislu riječi.
89.
Usto, činjenica da učinkovita zaštita zdravlja i života ljudi zahtijeva, među ostalim, da se lijekovi prodaju po razumnim cijenama (
42
) ne može zasjeniti potrebu, priznatu u uvodnoj izjavi 45. Direktive 2001/83, da se spriječi pretjerano i nepromišljeno oglašavanje koje može utjecati na javno zdravlje. Kao što je to Sud utvrdio u presudi Gintec (
43
), taj se zahtjev odražava u članku 87. stavku 3. te direktive, na temelju kojeg oglašavanje o lijeku mora biti objektivno sa svrhom poticanja racionalne uporabe lijeka.
90.
Slijedom toga, na drugi dio drugog i trećeg prethodnog pitanja valja odgovoriti na način da se zabrane u pogledu oglašavanja koje potiče na kupnju lijeka, a kojim se potreba za takvom kupnjom opravdava cijenom lijeka, oglašava posebno sniženje cijena ili navodi da se lijek prodaje u paketu s drugim lijekovima (uključujući i po sniženoj cijeni) ili proizvodima, odnose na oglašavanje koje potiče na neracionalnu uporabu lijekova.
V. Zaključak
91.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ustavni sud, Latvija) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 86. stavak 1. Direktive 2001/83/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 6. studenoga 2001. o zakoniku Zajednice o lijekovima za humanu primjenu, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004., treba tumačiti na način da se širenje informacija koje potiču na kupnju lijeka, a kojima se potreba za takvom kupnjom opravdava cijenom lijeka, oglašava posebno sniženje cijena ili navodi da se lijek prodaje u paketu s drugim lijekovima (uključujući i po sniženoj cijeni) ili proizvodima, može biti obuhvaćeno pojmom „oglašavanje lijekova” u smislu te odredbe, čak i kada se te informacije ne odnose na jedan određeni lijek, nego općenito na lijekove koji se izdaju bez liječničkog recepta.
2.
Članak 87. stavak 3. i članak 90. Direktive 2001/83, kako je izmijenjena Direktivom 2004/27, treba tumačiti na način da se tim odredbama ne protivi to da država članica propiše zabrane koje ne odgovaraju onima navedenima u članku 90. te direktive ako se te zabrane odnose na oglašavanje koje potiče na neracionalnu uporabu lijekova.
Zabrane u pogledu oglašavanja koje potiče na kupnju lijeka, a kojim se potreba za takvom kupnjom opravdava cijenom lijeka, oglašava posebno sniženje cijena ili navodi da se lijek prodaje u paketu s drugim lijekovima (uključujući i po sniženoj cijeni) ili proizvodima, odnose se na oglašavanje koje potiče na neracionalnu uporabu lijekova.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 6. studenoga 2001. o zakoniku Zajednice o lijekovima za humanu primjenu (SL 2001., L 311, str. 67.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 56., str. 27.), kako je izmijenjena Direktivom 2004/27/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 31. ožujka 2004. (SL 2004., L 136, str. 34.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 61., str. 101.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2001/83)
(
3
)	Presuda od 8. studenoga 2007. (C‑374/05, EU:C:2007:654, t. 20. i 37.)
(
4
)	Naravno, točno je da se u ovom zahtjevu za prethodnu odluku iz teksta odlomka prema kojem „oglašavanj[e] o kojem je riječ u glavnom postupku ne upućuje na naziv lijeka” može zaključiti da je predmet postupka pred sudom koji je uputio zahtjev zakonitost odluke od 1. travnja 2016. Međutim, ne može se isključiti da se u tom odlomku samo ponavljaju argumenti iz EUROAPTIEKINE ustavne tužbe. Usto, u rečenici nakon tog odlomka navodi se da je potrebno ispitati mogu li djelatnosti uređene spornom odredbom biti obuhvaćene područjem primjene Direktive 2001/83. Osim toga, EUROAPTIEKA u svojim pisanim očitovanjima navodi da sud, kad se od njega traži da odluči o ustavnoj tužbi, pridaje znatnu važnost konkretnim okolnostima u kojima su spornom odredbom povrijeđena tužiteljeva temeljna prava. Međutim, čini se da se pridavanjem određene važnosti konkretnim okolnostima ne dovodi u pitanje predmet glavnog postupka. Usto, EUROAPTIEKA u svojim pisanim očitovanjima upućuje na konačnu odluku Augstākā tiese (Vrhovni sud, Latvija) donesenu u upravnom predmetu koji se na nju odnosi. Na temelju tog se upućivanja može smatrati da je taj vrhovni sud konačno odlučio o tužbi protiv odluke od 1. travnja 2016. Uostalom, Komisija se upravo u tom smislu izjasnila u svojim pisanim očitovanjima.
(
5
)	Presuda od 5. svibnja 2011., Novo Nordisk (C‑249/09, EU:C:2011:272, t. 22.)
(
6
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 11. prosinca 2003., Deutscher Apothekerverband (C‑322/01, EU:C:2003:664, t. 146.).
(
7
)	Vidjeti članak 88. stavak 1. točku (a) Direktive 2001/83.
(
8
)	Presuda od 1. listopada 2020. (C‑649/18, EU:C:2020:764)
(
9
)	Presuda od 15. srpnja 2021. (C‑190/20, EU:C:2021:609)
(
10
)	Presuda od 5. svibnja 2011., MSD Sharp & Dohme (C‑316/09, EU:C:2011:275, t. 31.)
(
11
)	Presuda od 5. svibnja 2011., MSD Sharp & Dohme (C‑316/09, EU:C:2011:275, t. 33.)
(
12
)	Vidjeti presudu od 5. svibnja 2011., MSD Sharp & Dohme (C‑316/09, EU:C:2011:275, t. 34., 36., 40. i 45.).
(
13
)	U pogledu opsega usklađivanja koje se provodi Direktivom 2001/83, vidjeti presudu od 8. studenoga 2007., Gintec (C‑374/05, EU:C:2007:654, t. 20.).
(
14
)	Presuda od 5. svibnja 2011., Novo Nordisk (C‑249/09, EU:C:2011:272, t. 24.)
(
15
)	Presuda od 5. svibnja 2011., Novo Nordisk (C‑249/09, EU:C:2011:272, t. 25.)
(
16
)	U tom smislu, Sud je doista i u presudi DocMorris smatrao da reklamna kampanja o kojoj je riječ u toj presudi, odnosno promotivna igra koja sudionicima omogućuje osvajanje predmeta za svakodnevnu upotrebu koji nisu lijekovi, nije obuhvaćena pojmom „oglašavanje lijekova” u smislu članka 86. stavka 1. Direktive 2001/83. Međutim, Sud je u također smatrao da je širenje oglasnih poruka o usluzi dopisne prodaje lijekova koji se izdaju na recept, iako mu cilj nije promicanje određenih lijekova, sekundaran element u odnosu na promidžbu prodaje tih lijekova koja čini krajnji cilj reklamne kampanje. Vidjeti presudu od 15. srpnja 2021., DocMorris (C‑190/20, EU:C:2021:609, t. 31.).
(
17
)	Presuda od 24. studenoga 1993. (C‑267/91 i C‑268/91, EU:C:1993:905)
(
18
)	Vidjeti po analogiji presudu od 15. srpnja 2021., DocMorris (C‑190/20, EU:C:2021:609, t. 35.).
(
19
)	Vidjeti u tom pogledu točku 41. ovog mišljenja.
(
20
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 19. svibnja 2009., Apothekerkammer des Saarlandes i dr. (C‑171/07 i C‑172/07, EU:C:2009:316, t. 31. i 32.).
(
21
)	Vidjeti presudu od 1. listopada 2020., A (Oglašavanje i prodaja lijekova na internetu) (C‑649/18, EU:C:2020:764, t. 94.).
(
22
)	Vidjeti presudu od 11. lipnja 2020., ratiopharm (C‑786/18, EU:C:2020:459, t. 40.).
(
23
)	Na primjer, Sud je u presudi od 2. travnja 2009., Damgaard (C‑421/07, EU:C:2009:222), razjasnio da širenje informacija o lijeku koje obavlja treća strana treba smatrati „oglašavanjem lijekova” u smislu članka 86. stavka 1. Direktive 2001/83. Nakon što je utvrdio da tekst te direktive ne sadržava nikakvu naznaku o autorima oglašavanja (točke 20. i 21.), Sud je, naime, napomenuo da oglašavanje lijekova može naštetiti javnom zdravlju, čija je zaštita glavni cilj te direktive, i u slučajevima kada ga izvršava neovisna treća strana (točka 22.).
(
24
)	Vidjeti točku 41. ovog mišljenja.
(
25
)	Vidjeti točku 56. ovog mišljenja.
(
26
)	Presuda od 1. listopada 2020. (C‑649/18, EU:C:2020:764)
(
27
)	Presuda od 15. srpnja 2021. (C‑190/20, EU:C:2021:609)
(
28
)	Presuda od 1. listopada 2020. (C‑649/18, EU:C:2020:764)
(
29
)	Presuda od 1. listopada 2020. (C‑649/18, EU:C:2020:764)
(
30
)	Presuda od 1. listopada 2020. (C‑649/18, EU:C:2020:764)
(
31
)	Odnosio se na djelatnost ljekarnika kojem, u skladu s tim propisom, ne smije privlačiti klijente postupcima i sredstvima koji su protivni ugledu struke niti poticati svoje pacijente na zlouporabu lijekova.
(
32
)	Presuda od 1. listopada 2020. (C‑649/18, EU:C:2020:764)
(
33
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2000. o određenim pravnim aspektima usluga informacijskog društva na unutarnjem tržištu, posebno elektroničke trgovine (Direktiva o elektroničkoj trgovini) (SL 2000., L 178, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 39., str. 58.)
(
34
)	Vidjeti presudu od 1. listopada 2020., A (Oglašavanje i prodaja lijekova na internetu) (C‑649/18, EU:C:2020:764, t. 32.).
(
35
)	Presuda od 15. srpnja 2021. (C‑190/20, EU:C:2021:609)
(
36
)	Vidjeti presudu od 8. studenoga 2007., Gintec (C‑374/05, EU:C:2007:654), u kojoj je Sud u točki 36. pojasnio da članak 90. Direktive 2001/83 sadržava posebne zahtjeve u pogledu sadržaja oglašavanja lijekova, pri čemu se zabranjuje uporaba više konkretnih elemenata.
(
37
)	Presuda od 8. studenoga 2007. (C‑374/05, EU:C:2007:654)
(
38
)	Vidjeti presudu od 8. studenoga 2007., Gintec (C‑374/05, EU:C:2007:654, t. 53.).
(
39
)	Vidjeti presudu od 8. studenoga 2007., Gintec (C‑374/05, EU:C:2007:654, t. 55.).
(
40
)	Vidjeti presudu od 8. studenoga 2007., Gintec (C‑374/05, EU:C:2007:654, t. 56.).
(
41
)	Vidjeti točku 56. ovog mišljenja.
(
42
)	Vidjeti presudu od 19. listopada 2016., Deutsche Parkinson Vereinigung (C‑148/15, EU:C:2016:776, t. 43.).
(
43
)	Presuda od 8. studenoga 2007. (C‑374/05, EU:C:2007:654, t. 51.)