62019CC0649
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
PRIITA PIKAMÄEA
od 30. rujna 2020. (
1
)
Predmet C‑649/19
Specializirana prokuratura
Kazneni postupak
protiv
IR
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Specializiran nakazatelen sad (Specijalizirani kazneni sud, Bugarska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Pravo na informiranje u kaznenom postupku – Direktiva 2012/13/EU – Članci 3. do 7. – Pisana obavijest o pravima prilikom uhićenja – Pravo na informiranje o optužbama – Pravo pristupa spisu predmeta – Osoba uhićena u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga – Pravni lijek protiv odluke o izdavanju europskog uhidbenog naloga – Valjanost Okvirne odluke 2002/584/PUP – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članci 6., 47. i 48.”
I. Uvod
1.
Od 2010. zakonodavac Europske unije donio je određeni broj direktiva koje su namijenjene poboljšanju pravosudne suradnje u kaznenim stvarima i koje uglavnom imaju za cilj jačanje prava dotičnih osoba u kaznenom postupku.
2.
Prvo pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev povezano je s dosegom ratione personae takvog poboljšanja, konkretnije glede priznavanja, u korist osoba uhićenih u okviru izvršavanja europskog uhidbenog naloga, različitih postupovnih prava predviđenih u Direktivi 2012/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informiranje u kaznenom postupku (
2
). Povezujući priznavanje tih prava s korištenjem djelotvornog pravnog lijeka protiv izdavanja takvog naloga navedeni sud dvoji glede same valjanosti Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (
3
), s obzirom na članke 6. i 47. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) u slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje.
3.
Tako ovaj predmet daje priliku Sudu da pojasni odnos između Direktive 2012/13 i Okvirne odluke 2002/584/PUP kao i svoje zahtjeve glede zaštite temeljnih prava koji se primjenjuju na sustav europskog uhidbenog naloga.
II. Pravni okvir
A.
Direktiva 2012/13
4.
Uvodna izjava 39. te direktive sastavljena je na sljedeći način:
„Pravo na pisanu obavijest o pravima prilikom uhićenja koje je predviđeno ovom Direktivom, također bi se trebalo primjenjivati, mutatis mutandis, na osobe koje su uhićene zbog izvršenja europskog uhidbenog naloga u skladu s Okvirnom odlukom Vijeća [2002/584]. Kako bi se pomoglo državama članicama pri sastavljanju obavijesti o pravima za takve osobe, predviđen je obrazac u Prilogu II. Taj obrazac služi kao primjer i može podlijegati preispitivanju u kontekstu izvješća Komisije o provedbi ove Direktive, te također nakon stupanja na snagu svih mjera iz Plana.”
5.
Člankom 1. navedene direktive određeno je:
„Ovom se Direktivom utvrđuju pravila o pravu na informiranje osumnjičenika ili okrivljenika o njihovim pravima u kaznenom postupku i optužbama protiv njih. Njome se također utvrđuju pravila o pravu na informiranje osoba koje su predmetom europskog uhidbenog naloga o njihovim pravima”.
6.
Članak 3. iste direktive određuje:
„1.   Države članice osiguravaju da se osumnjičenicima ili okrivljenicima žurno pruže informacije barem o sljedećim postupovnim pravima, kako se primjenjuju prema nacionalnom pravu, kako bi im se omogućilo djelotvorno ostvarivanje tih prava:
(a)
pravo pristupa odvjetniku;
(b)
pravo na besplatan pravni savjet i uvjeti za dobivanje takvog savjeta;
(c)
pravo na informiranost o optužbama u skladu s člankom 6.,
(d)
pravo na tumačenje i prevođenje;
(e)
pravo na uskraćivanje iskaza.
2.   Države članice osiguravaju da se informacije pružene u skladu sa stavkom 1. daju usmeno ili u pisanom obliku, na jednostavnom i razumljivom jeziku, uzimajući u obzir posebne potrebe ranjivih osumnjičenika ili ranjivih okrivljenika.”
7.
Članak 4. Direktive 2012/13 određuje:
„1.   Države članice osiguravaju da osumnjičenici ili okrivljenici koji su uhićeni ili zadržani žurno dobiju pisanu obavijest o pravima. Omogućuje im se da pročitaju obavijest o pravima te je smiju držati u svom posjedu cijelo vrijeme dok im je sloboda oduzeta.
2.   Osim informacija navedenih u članku 3., obavijest o pravima iz stavka 1. ovog članka sadržava informacije o sljedećim pravima, kako se ona primjenjuju prema nacionalnom pravu:
(a)
pravo pristupa spisu predmeta;
(b)
pravo obavješćivanja konzularnih tijela i jedne osobe;
(c)
pravo pristupa hitnoj liječničkoj pomoći; i
(d)
najveći mogući broj sati ili dana za vrijeme kojih osumnjičenici ili okrivljenici mogu biti lišeni slobode prije njihovog izvođenja pred pravosudno tijelo.
3.   Obavijest o pravima također sadrži temeljne informacije o svakoj mogućnosti pobijanja zakonitosti uhićenja prema nacionalnom pravu; ostvarivanja preispitivanja zadržavanja; ili podnošenja zahtjeva za privremeno puštanje na slobodu.
4.   Obavijest o pravima sastavlja se na jednostavnom i razumljivom jeziku. Primjer obrasca obavijesti o pravima naveden je u Prilogu I.
5.   Države članice osiguravaju da osumnjičenici ili okrivljenici dobiju obavijest o pravima napisanu na jeziku koji oni razumiju. Ako obavijest o pravima nije dostupna na odgovarajućem jeziku, osumnjičenike ili okrivljenike se o njihovim pravima informira usmeno na jeziku koji oni razumiju. Obavijest o pravima na jeziku koji oni razumiju predaje im se bez nepotrebnog odgađanja.”
8.
Članak 5. te direktive predviđa:
„1.   Države članice osiguravaju da osobe koje su uhićene zbog izvršenja europskog uhidbenog naloga žurno dobiju odgovarajuću obavijest o pravima koja sadrži informacije o njihovim pravima u skladu s pravom kojim se u državi članici izvršiteljici provodi Okvirna odluka [2002/584].
2.   Obavijest o pravima sastavlja se na jednostavnom i razumljivom jeziku. Primjer obrasca naveden je u Prilogu II.”
9.
Prema članku 6. navedene direktive:
„1.   Države članice osiguravaju da osumnjičenici ili okrivljenici dobiju informacije o kaznenim djelima za koja se sumnjiče ili za čije počinjenje su okrivljeni. Te se informacije dostavljaju žurno i uz toliko detalja koliko je potrebno kako bi se osigurala pravičnost postupka i djelotvorno ostvarivanje prava na obranu.
2.   Države članice osiguravaju da osumnjičenici ili okrivljenici koji su uhićeni ili zadržani budu informirani o razlozima njihovog uhićenja ili zadržavanja, uključujući o kaznenom djelu za koje se sumnjiče ili za čije počinjenje su okrivljeni.
3.   Države članice osiguravaju da se najkasnije po dostavljanju optužnice sudu, pruže detaljne informacije o optužbama, uključujući vrstu i pravnu kvalifikaciju kaznenog djela, kao i vrstu sudjelovanja od strane okrivljene osobe.
4.   Države članice osiguravaju da osumnjičenici ili okrivljenici budu žurno obaviješteni o svim promjenama informacija koje su pružene u skladu s ovim člankom, kada je to potrebno radi osiguravanja pravičnosti postupka.”
10.
Članak 7. iste direktive određuje:
„1.   Kada je osoba uhićena ili zadržana u bilo kojoj fazi kaznenog postupka, države članice osiguravaju da dokumenti povezani s predmetnim slučajem koji se nalaze u posjedu nadležnih tijela, a koji su ključni za djelotvorno pobijanje, u skladu s nacionalnim pravom, zakonitosti uhićenja ili zadržavanja, budu dostupni uhićenim osobama ili njihovim odvjetnicima.
2.   Države članice osiguravaju da tim osobama ili njihovim odvjetnicima bude zajamčen pristup barem svim onim materijalnim dokazima koji se nalaze u posjedu nadležnih tijela, bez obzira na to jesu li ti dokazi u korist ili na štetu osumnjičenika ili okrivljenika, kako bi se osigurala pravičnost postupka i kako bi oni pripremili obranu.
3.   Ne dovodeći u pitanje stavak 1., pristup materijalima iz stavka 2., osigurava se pravovremeno kako bi se omogućilo djelotvorno ostvarivanje prava na obranu, a najkasnije prilikom podnošenja optužnice sudu na razmatranje. Ako u posjed nadležnih tijela dođu dodatni materijalni dokazi, pristup tim dokazima se osigurava pravovremeno kako bi se omogućilo njihovo razmatranje.
4.   Odstupajući od stavaka 2. i 3., te pod uvjetom da se time ne dovodi u pitanje pravo na pravično suđenje, pristup određenim materijalima može se uskratiti, kada bi takav pristup mogao dovesti do ozbiljnog ugrožavanja života ili temeljnih prava druge osobe, ili ako bi takvo uskraćivanje bilo prijeko potrebno radi zaštite važnog javnog interesa, kao što je to u slučajevima kada bi pristup mogao ugroziti istragu koja je u tijeku ili ozbiljno naštetiti nacionalnoj sigurnosti države članice u kojoj se vodi kazneni postupak. Države članice osiguravaju da, u skladu s postupcima nacionalnog prava, odluka o uskraćivanju pristupa određenim materijalima u skladu s ovim stavkom, bude donesena od strane pravosudnog tijela ili da barem podliježe preispitivanju od strane suda.
5.   Pristup, kako je naveden u ovom članku, osigurava se besplatno.”
B.
Okvirna odluka 2002/584
11.
Članak 1. te okvirne odluke određuje:
„1.   Europski uhidbeni nalog je sudska odluka koju izdaje država članica s ciljem uhićenja i predaje tražene osobe od strane druge države članice, zbog vođenja kaznenog progona, izvršenja kazne zatvora ili naloga za oduzimanje slobode.
2.   Države članice izvršavaju svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja u skladu s odredbama ove Okvirne odluke.
3.   Ova Okvirna odluka ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. [UEU‑a].”
12.
Članak 8. navedene okvirne odluke predviđa:
„1.   Europski uhidbeni nalog sadrži sljedeće informacije, u skladu s obrascem u prilogu:
(a)
identitet i državljanstvo tražene osobe;
(b)
ime, adresu, brojeve telefona i telefaksa te adrese za elektroničku poštu pravosudnog tijela koje izdaje uhidbeni nalog;
(c)
dokaz o postojanju izvršive presude, uhidbenog naloga ili druge izvršive sudske odluke s istim učinkom, obuhvaćene odredbama članaka 1. i 2.;
(d)
prirodu i pravni opis kaznenog djela, posebno u vezi s odredbama članka 2.;
(e)
opis okolnosti u kojima je kazneno djelo počinjeno, uključujući vrijeme, mjesto i stupanj sudjelovanja tražene osobe;
(f)
izrečenu kaznu, ako postoji pravomoćna presuda, ili sve propisane kazne za kazneno djelo u skladu s pravom države članice izdavateljice uhidbenog naloga;
(g)
ako je moguće, ostale posljedice počinjenja kaznenog djela.
2.   Europski uhidbeni nalog mora biti preveden na službeni jezik ili na jedan od službenih jezika države članice izvršenja. Svaka država članica može, u trenutku usvajanja ove Okvirne odluke ili kasnije, u izjavi upućenoj Glavnom tajništvu Vijeća izjaviti da će prihvatiti prijevod na jedan ili više drugih službenih jezika ustanova Europskih zajednica.”
13.
U članku 11. iste okvirne odluke navodi se:
„1.   Ako je tražena osoba uhićena, nadležno pravosudno tijelo izvršenja, u skladu s nacionalnim pravom, tu osobu obavještava o europskom uhidbenom nalogu i o njegovu sadržaju te o mogućnosti njezina pristanka na predaju pravosudnom tijelu koje je izdalo europski uhidbeni nalog.
2.   Tražena osoba koja je uhićena u svrhe izvršenja europskoga uhidbenog naloga ima pravo na pravnog zastupnika i tumača u skladu s nacionalnim pravom države članice izvršenja.”
14.
Članak 12. Okvirne odluke 2002/854 sastavljen je na sljedeći način:
„Ako je osoba uhićena na temelju europskog uhidbenog naloga, pravosudno tijelo izvršenja odlučuje hoće li zadržati traženu osobu, u skladu s pravom države članice izvršenja. Uhićena osoba u svakom trenutku može biti privremeno puštena na slobodu u skladu s domaćim pravom države članice izvršenja, pod uvjetom da nadležno tijelo te države članice poduzme sve mjere koje smatra potrebnima kako bi spriječilo bijeg te osobe.”
III. Glavni postupak i prethodna pitanja
15.
Specializirana prokuratura (Specijalizirano državno odvjetništvo, Bugarska) pokrenulo je kazneni progon protiv IR‑a koji je optužen zbog sudjelovanja u zločinačkoj organizaciji radi počinjenja financijskih kaznenih djela. Na početku preliminarne faze kaznenog postupka, koji se vodio protiv njega i tijekom kojeg se koristio uslugama dvaju odvjetnika koje je odabrao, IR je kao okrivljenik bio obaviješten samo o nekim svojim pravima.
16.
Prilikom započinjanja sudske faze kaznenog postupka protiv IR‑a 24. veljače 2017. potonji je napustio svoju kućnu adresu i nije se moglo utvrditi gdje se nalazi. Oba odvjetnika koja su ga zastupala tijekom preliminarne faze kaznenog postupka izjavila su da ga više ne zastupaju. Novi je odvjetnik postavljen po službenoj dužnosti u tu svrhu.
17.
Rješenjem od 10. travnja 2017., potvrđenim po žalbi 19. travnja 2017., sud koji je uputio zahtjev donio je protiv IR‑a mjeru istražnog zatvora koja predstavlja nacionalni uhidbeni nalog. IR nije sudjelovao u postupku i branio ga je odvjetnik postavljen po službenoj dužnosti.
18.
Dana 25. svibnja 2017. europski uhidbeni nalog izdan je protiv IR‑a koji dosad nije pronađen. Odvjetnik postavljen po službenoj dužnosti radi zastupanja zamijenjen je novim odvjetnikom koji je također postavljen po službenoj dužnosti.
19.
Nakon što se upoznao s presudama OG i PI (Državna odvjetništva u Lübecku i Zwickauu) (
4
) i PF (Glavni državni odvjetnik Litve) (
5
), kao i mišljenjem nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu Gavanozov (
6
), sud koji je uputio zahtjev odlučio je opozvati navedeni uhidbeni nalog smatrajući da nije siguran u njegovu usklađenost s pravom Unije jer IR‑u ne jamči pravo na djelotvoran pravni lijek jer on odmah nakon svojeg uhićenja u državi članici izvršenja neće moći zahtijevati ukidanje nacionalnog i europskog uhidbenog naloga.
20.
Navedeni sud naglašava da mu je, kako bi mogao izdati novi europski uhidbeni nalog protiv IR‑a u skladu s pravom Unije, potrebno razjašnjenje sadržaja navedenog naloga ili mogućnosti prilaganja dokumenata istomu, na način koji će zajamčiti poštovanje prava dodijeljenih Direktivom 2012/13.
21.
Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev smatra da iz te direktive ne proizlazi jasno mogu li se određene odredbe, poput njezina članka 4. stavka 3., članka 6. stavka 2. i članka 7. stavka 1. primijeniti na osobu koja je na temelju europskog uhidbenog naloga uhićena na državnom području druge države članice. Valja saznati može li se ta osoba pozvati na prava predviđena u tim odredbama, povrh onih koja su izričito obuhvaćena člankom 5. Direktive 2012/13 i Prilogom II. toj direktivi.
22.
Kao drugo, u slučaju da valja zaključiti da osoba uhićena u državi članici izvršenja na temelju europskog uhidbenog naloga treba imati sva prava koja bi joj bila priznata da je uhićena na državnom području države izdavanja, sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 8. Okvirne odluke 2002/584 tumačiti na način da se sadržaj europskog uhidbenog naloga može izmijeniti kako bi se u njega uvrstila prava predviđena u gore spomenutim odredbama Direktive 2012/13.
23.
Kao treće, ako treba smatrati da se informacije koje se nalaze u Okvirnoj odluci 2002/584 ne mogu dopuniti, sud koji je uputio zahtjev pita koja bi bila druga sredstva da se zajamči stvarno i djelotvorno ostvarivanje prava koja IR ima na temelju Direktive 2012/13 odmah nakon što je uhićen u drugoj državi članici na temelju europskog uhidbenog naloga. To bi moglo navesti sud koji je uputio zahtjev i koji je izdao europski uhidbeni nalog, da navedenoj osobi, nakon što je obaviješten o njezinu uhićenju, pošalje obavijest o pravima u slučaju uhićenja, presliku nacionalnog uhidbenog naloga i s time povezane dokaze, kao i podatke o njezinom zastupniku te, ako ona to zahtijeva, presliku drugih dokumenta predmeta koji se na nju odnosi.
24.
Kao četvrto, u slučaju da ne postoji obvezujuće pravno rješenje koje uhićenoj osobi jamči korištenje pravima koja ima na temelju članka 4. stavka 3., članka 6. stavka 2. i članka 7. stavka 1. Direktive 2012/13, sud koji je uputio zahtjev dvoji glede valjanosti Okvirne odluke 2002/584 s obzirom na nužno poštovanje temeljnih prava utvrđeno u uvodnoj izjavi 12. i članku 1. stavku 3. navedene odluke, te konkretnije prava utvrđenih u člancima 6. i 47. Povelje.
25.
U tim je okolnostima Specializiran nakazatelen sad (Specijalizirani kazneni sud, Bugarska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Primjenjuju li se prava okrivljenika iz članka 4. (posebice pravo iz članka 4. stavka 3.), članka 6. stavka 2. i članka 7. stavka 1. Direktive [2012/13] na okrivljenika koji je uhićen na temelju europskog uhidbenog naloga?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora, treba li članak 8. Okvirne odluke [2002/584] tumačiti na način da mu se ne protivi promjena sadržaja europskog uhidbenog naloga, kako je određen u obrascu u Prilogu, a osobito da mu se ne protivi uvrštavanje novog teksta u taj obrazac koji se odnosi na prava tražene osobe na pobijanje nacionalnog i europskog uhidbenog naloga u odnosu na pravosudna tijela države koja izdaje uhidbeni nalog?
3.
U slučaju niječnog odgovora na drugo pitanje:: je li u skladu s uvodnom izjavom 12. i člankom 1. stavkom 3. Okvirne odluke [2002/584] te člankom 4., člankom 6. stavkom 2. i člankom 7. stavkom 1. Direktive [2012/13] te člancima 6. i 47. Povelje to da se europski uhidbeni nalog izdaje u potpunosti u skladu s obrascem iz Priloga (tj. bez informiranja tražene osobe o njezinim pravima pred pravosudnim tijelom koje izdaje uhidbeni nalog), a pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog pruži toj osobi informacije o njezinim pravima te joj pošalje odgovarajuće dokumente odmah nakon što je obaviješteno o uhićenju?
4.
Je li Okvirna odluka [2002/584] valjana ako ne postoje druga pravna sredstava kojima bi se jamčila prava osobe uhićene na temelju europskog uhidbenog naloga predviđena člankom 4. (posebice pravo iz članka 4. stavka 3.), člankom 6. stavkom 2. i člankom 7. stavkom 1. Direktive [2012/13]?”
IV. Postupak pred Sudom
26.
Pisana očitovanja podnijele su češka, njemačka, mađarska i austrijska vlada te Europska komisija u roku određenom u skladu s člankom 23. Statuta Suda Europske unije.
V. Analiza
27.
Sud koji je uputio zahtjev postavio je Sudu četiri pitanja koja se djelomično preklapaju i mogu se, prema mojem mišljenju, objediniti u dva pitanja.
28.
Svojim prvim prethodnim pitanjem navedeni sud pita, u biti, treba li članak 4. stavak 3., članak 6. stavak 2. i članak 7. stavak 1. Direktive 2012/13 tumačiti na način da se prava koja su njima obuhvaćena primjenjuju na osobe uhićene u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga. U slučaju potvrdnog odgovora sud koji je uputio zahtjev dvoji oko mogućnosti izmjene sadržaja jedinstvenog obrasca europskog uhidbenog naloga, kako je određen u članku 8. Okvirne odluke 2002/584, na način da se u njega uvrste navedena prava, ili, ako to nije moguće, slanja uhićenoj osobi dokumenata kojima je se obavještava o njezinim pravima na temelju gore spomenutih odredaba Direktive 2012/13.
29.
Svojim drugim prethodnim pitanjem, u slučaju niječnog odgovora na prvo pitanje, sud koji je uputio zahtjev pita Sud, u biti, o usklađenosti Okvirne odluke 2002/584 sa zahtjevima koji proizlaze iz prava na slobodu predviđenog u članku 6. Povelje i prava na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje utvrđenog u članku 47. Povelje, jer ona osobi uhićenoj na temelju europskog uhidbenog naloga i zadržanoj u državi članici izvršenja ne jamči pravo na informiranje utvrđeno u gore spomenutim člancima Direktive 2012/13 kako bi se pred pravosudnim tijelom izdavanja učinkovito koristila pravnim lijekom odmah nakon svojeg uhićenja u toj državi, i to radi ukidanja nacionalnog uhidbenog naloga i europskog uhidbenog naloga.
A.
Dopuštenost
30.
Njemačka vlada izrazila je dvojbe glede dopuštenosti postavljenih pitanja koja sliče zahtjevu za pravno mišljenje bez veze sa sporom u tijeku, a što je suprotno smislu i svrsi prethodnog postupka na temelju članka 267. UFEU‑a.
31.
U tom pogledu valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru njegove suradnje s nacionalnim sudovima uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, samo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji treba preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će se donijeti da ocijeni, s obzirom na posebnosti predmeta, kako potrebu za prethodnom odlukom da bi mogao donijeti svoju odluku tako i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je u načelu dužan donijeti odluku. Iz toga slijedi da pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (
7
).
32.
U ovom slučaju iz spisa podnesenog Sudu ne proizlazi na očit način da situacija u ovom predmetu odgovara jednom od tih slučajeva. Naime, pred sudom koji je uputio zahtjev trenutačno je u tijeku kazneni postupak protiv IR‑a koji se vodi u njegovoj odsutnosti i u okviru kojeg je taj sud donio protiv njega mjeru istražnog zatvora koja predstavlja nacionalni uhidbeni nalog, a potom je 27. svibnja 2017. izdao europski uhidbeni nalog. Ovaj zahtjev za prethodnu odluku upućen je u okviru tog postupka. U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev navodi da se obratio Sudu kako bi ovisno o odgovorima danima na upućena pitanja donio novi europski uhidbeni nalog protiv IR‑a, jer je prvotno izdan nalog opozvan zbog dvojbi navedenog suda glede njegove usklađenosti s pravom Unije. Slijedom navedenog, ne može se tvrditi da upućena pitanja nemaju nikakve veze s činjeničnim stanjem ni predmetom postupka koji se vodi pred sudom koji je uputio zahtjev kao ni da je problem hipotetske naravi (
8
).
33.
Mora se, usto, naglasiti da izdavanje europskog uhidbenog naloga ima za posljedicu moguće uhićenje tražene osobe i, prema tome, povređuje osobnu slobodu ove potonje. Sud je presudio da je u postupku koji se odnosi na europski uhidbeni nalog jamstvo temeljnih prava prije svega odgovornost države članice izdavanja. Slijedom toga, radi zadaće osiguranja poštovanja tih prava – koja pravosudno tijelo može navesti da donese odluku o povlačenju europskog uhidbenog naloga koji je izdalo – važno je da to tijelo ima mogućnost obraćanja Sudu u prethodnom postupku kako bi se utvrdile pretpostavke za usklađenost izdavanja novog europskog uhidbenog naloga s pravom Unije, osobito glede poštovanja postupovnih prava dotične osobe i, dakle, primjenjivosti članka 4. stavka 3., članka 6., stavka 2. i članka 7. stavka 1. Direktive 2012/13 na osobe uhićene u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga (
9
).
34.
Slijedom toga, smatram da je ovaj zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
B.
Prvo prethodno pitanje
35.
Čini mi se nužnim uvodno naglasiti očitu činjenicu da se Direktiva 2012/13 primjenjuje na osobe protiv kojih je izdan europski uhidbeni nalog, jer se pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev odnosi na opseg te primjene te, konkretnije, na priznavanje, u korist tih osoba, onih prava koja su predviđena u članku 4. stavku 3., članku 6. stavku 2. i u članku 7. stavku 1. Direktive 2012/13.
36.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, prilikom tumačenja odredbe prava Unije valja uzeti u obzir ne samo formulaciju te odredbe već i njezin kontekst te cilj propisa čijih je ta odredba dio (
10
).
1. Kontekstualno i doslovno tumačenje članka 4. stavka 3., članka 6. stavka 2. i članka 7. stavka 1. Direktive 2012/13
37.
Analiza opće strukture Direktive 2012/13 jest, prema mojem mišljenju, bitna za utvrđivanje područja primjene članka 4. stavka 3., članka 6. stavka 2. i članka 7. stavka 1. te direktive i za rješavanje pitanja priznavanja prava koja su njima predviđena u korist osoba uhićenih u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga.
38.
Mora se ustvrditi u tom pogledu da se u preambuli položaj gore spomenutih osoba prvi put spominje tek u uvodnoj izjavi 39. Direktive 2012/13, jer su sve prethodne uvodne izjave posvećene prikazu minimalnih pravila koja se trebaju primjenjivati u vezi s informiranjem „osumnjičenika ili okrivljenika” u kaznenom postupku. Formulacija uvodne izjave 39. potvrđuje razlikovanje situacija koje je napravio zakonodavac Unije jer je navedeno da bi se pravo na pisanu obavijest o pravima prilikom uhićenja „također” trebalo primjenjivati, mutatis mutandis, na osobe koje su uhićene u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga. Taj latinski izraz, koji je moguće prevesti „promijenivši ono što treba promijeniti”, uobičajeno se rabi u okviru usporedbe između situacija koje se namjerava prikazati samo kao slične.
39.
Članak 1. Direktive 2012/13 još je izričitiji jer u dvjema zasebnim rečenicama definira njezin dvostruki cilj, to jest utvrđivanje pravila o pravu na informiranje dviju kategorija pojedinaca, osumnjičenika i okrivljenika u kaznenom postupku, s jedne strane, te, osoba koje su predmet europskog uhidbenog naloga, s druge strane. Tako upotrijebljena terminologija precizno je preuzeta u članke 2. do 8. koji slijede te se samo u članku 5. te direktive, isključujući dakle odredbe obuhvaćene zahtjevom za prethodnu odluku, izričito upućuje na tu drugu kategoriju. U članku 2. Direktive 2012/13 spomenuta je njezina primjenjivost ratione materiae samo s aspekta određivanja pojma kaznenog postupka pri čemu je on u konkretnom slučaju određen u širokom smislu, i to od prvotne sumnje do konačne odluke o krivnji zainteresirane osobe. Ta definicija pokazuje i jedinstvenost i na neki način akcesoran značaj odredaba koje su sadržane u članku 5. Direktive 2012/13 i odnose se na osobe protiv kojih je izdan europski uhidbeni nalog.
40.
Što se konkretnije tiče dosega prava predviđenih u člancima 4., 6. i 7. Direktive 2012/13, te odredbe valja zajedno protumačiti uključujući članak 3. te direktive i uzimajući u obzir izričita upućivanja na jedan ili drugi od tih tekstova koja su tamo izvršena.
41.
Članak 4. Direktive 2012/13 obvezuje države članice da osumnjičenici ili okrivljenici koji su uhićeni ili zadržani dobiju pisanu obavijest koja sadržava informacije koje se odnose, s jedne strane, na postupovna prava iz članka 3. te direktive, među kojima je pravo na informiranost o optužbama u skladu s člankom 6. tog istog akta, te, s druge strane, na četiri dodatna prava spomenuta u članku 4. stavku 2. navedene direktive među kojima je pravo pristupa spisu predmeta koje je razrađeno u članku 7. ove potonje. Usto, članak 4. stavak 3. Direktive 2012/13 predviđa da ta obavijest o pravima također sadržava temeljne informacije o svakoj mogućnosti pobijanja zakonitosti uhićenja prema nacionalnom pravu, ostvarivanja preispitivanja zadržavanja, ili podnošenja zahtjeva za privremeno puštanje na slobodu.
42.
Kao što je to pojašnjeno u uvodnoj izjavi 22. Direktive 2012/13 i kao što je predviđeno u članku 4. stavku 4. ove potonje, kako bi se pomoglo državama članicama pri sastavljanju takve obavijesti o pravima, predviđen je obrazac u Prilogu I. toj direktivi koji sadržava osam rubrika koje se odnose na: A. pomoć odvjetnika, pravo na pravnu pomoć; B. informacije o optužbama protiv dotične osobe, C. tumačenje i prevođenje; D. pravo na uskraćivanje iskaza; E. pristup dokumentima; F. pravo na obavješćivanje treće osobe o uhićenju ili zadržavanju/pravo na obavješćivanje konzulata ili veleposlanstva dotične osobe; G. hitnu liječničku pomoć; H. razdoblje oduzimanja slobode. Iz toga proizlazi da rubrike B., E. i H. odgovaraju pravima koja su predviđena u članku 6. stavku 2., članku 7. stavku 1. i članku 4. stavku 3. Direktive 2012/13.
43.
Članak 5. Direktive 2012/13, u vezi s uvodnom izjavom 39. ove potonje, određuje da osobe koje su uhićene zbog izvršenja europskog uhidbenog naloga moraju također dobiti „odgovarajuću” pisanu obavijest o pravima i upućuje na primjer obrasca u Prilogu II. toj direktivi čiji se sadržaj razlikuje od onoga reproduciranog u Prilogu I. Naime, primjer obrasca iz Priloga II. ne sadržava rubrike u vezi s pravima predviđenima u članku 6. stavku 2., članku 7. stavku 1. i članku 4. stavku 3. Direktive 2012/13, koje se dakle ne primjenjuju na osobe uhićene radi izvršenja europskog uhidbenog naloga (
11
).
44.
Kao što češka vlada s pravom ističe u svojim očitovanjima, niti jedna odredba Direktive 2012/13 ne previđa niti daje naslutiti da bi osobe uhićene na temelju europskog uhidbenog naloga trebale dobiti pisanu obavijest u kojoj su objedinjene informacije sadržane u dvama primjerima obrasca koji se nalaze u prilozima I. i II. toj direktivi. Naprotiv, u uvodnoj izjavi 39. Direktive 2012/13 vrlo je jasno istaknuto da se obrazac obavijesti o pravima „za takve osobe” sastoji samo od Priloga II. toj direktivi. Stoga iz teksta članaka 4. i 5. Direktive 2012/13, u vezi s uvodnim izjavama 22. i 39. ove potonje, proizlazi da se obrasci obavijesti o pravima reproducirani u tim dvama prilozima međusobno isključuju (
12
).
45.
Zaključak o neprimjenjivosti članka 4. stavka 3., članka 6. stavka 2. i članka 7. stavka 1. Direktive 2012/13 na položaj osoba uhićenih u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga podupiru još dva druga elementa.
46.
Čini mi se relevantnim, kao prvo, usredotočiti se na doseg pojmova „uhićenja” ili „zadržavanja” osumnjičenika i okrivljenika, kako su upotrijebljeni u člancima 4., 6. i 7. Direktive 2012/13. U tom pogledu uvodna izjava 21. Direktive 2012/13 pojašnjava da „[u]pućivanja u ovoj Direktivi na osumnjičenike ili okrivljenike koji su uhićeni ili zadržani trebalo bi smatrati upućivanjima na svaku situaciju u kojoj su tijekom kaznenog postupka osumnjičenici ili optuženici lišeni slobode u smislu članka 5. stavka 1. točke (c) [Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP)], kako ga se tumači u sudskoj praksi Europskog suda za ljudska prava”.
47.
Ova se potonja odredba tiče situacije u kojoj je pojedinac „zakonito uhićen ili pritvoren radi dovođenja nadležnoj sudbenoj vlasti kad postoji osnovana sumnja da je počinio kazneno djelo ili kad je razumno vjerovati da je to nužno radi sprječavanja izvršenja kaznenog djela ili bijega nakon njegova počinjenja”. No, takva se situacija razlikuje od one iz članka 5. stavka 1. točke (f) EKLJP‑a, to jest zakonitog uhićenja ili pritvora neke osobe kako bi je se spriječilo da neovlašteno uđe u zemlju ili osobe protiv koje je u tijeku „postupak protjerivanja ili izručenja”, pri čemu ovaj potonji slučaj odgovara mehanizmu europskog uhidbenog naloga uspostavljenog Okvirnom odlukom 2002/584.
48.
Kao drugo, iz članaka 3. i 4. Direktive 2012/13 proizlazi da su u korist osumnjičenika i okrivljenika priznata različita prava, među kojima je pravo na informiranje o optužbama i pravo pristupa spisu predmeta koja su određena u člancima 6. i 7. te direktive „kako se ona primjenjuju prema nacionalnom pravu” dotične države članice. No, na temelju tog izričitog upućivanja na „nacionalno pravo” ne može se u obzir uzeti položaj osoba uhićenih u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga, jer ovaj potonji nužno upućuje na pravo države članice izdavanja ili izvršenja, a što potvrđuje tekst članka 5. navedene direktive.
2. Teleološko tumačenje
49.
Uvodno ističem da vodeći računa o naravi upućenog prethodnog pitanja teleološko tumačenje podrazumijeva objedinjeno ispitivanje ciljeva Direktive 2012/13 i Okvirne odluke 2002/584.
50.
Kako bi se shvatila volja zakonodavca Unije i, posljedično, ciljevi tih akata, valja se usredotočiti na dinamiku, iz gledišta Unije, izgradnje područja slobode, sigurnosti i pravde, a konkretnije u području pravosudne suradnje u kaznenim stvarima.
51.
U tom se pogledu mora primijetiti da je Okvirna odluka 2002/584, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 6., prva konkretna mjera u području kaznenog prava kojom se primjenjuje načelo uzajamnog priznavanja presuda i sudskih odluka, utvrđeno člankom 82. stavkom 1. UFEU‑a koji je zamijenio članak 31. UEU‑a, na temelju kojega je ta okvirna odluka donesena. Sustav pravosudne suradnje u kaznenim stvarima otada je bogatiji za pravne instrumente čijom se usklađenom primjenom nastoji ojačati povjerenje država članica u nacionalne pravne poretke drugih država članica, kako bi se u Uniji osiguralo priznanje i izvršenje presuda u kaznenim stvarima, s ciljem da se izbjegne da počinitelji kaznenih djela ostanu nekažnjeni (
13
).
52.
Kao što se to navodi u uvodnim izjavama 11., 12. i 14. Direktive 2012/13, ona je dio skupa pravnih instrumenata kojima se konkretizira Plan koji je Vijeće donijelo 2009. radi jačanja prava osoba u kaznenom postupku i koji je Europsko vijeće pozdravilo i proglasilo sastavnim dijelom Stockholmskog programa (
14
). Ta kronologija očito otkriva da je zakonodavac Unije nastojao ojačati pravosudnu suradnju u kaznenim stvarima nadilazeći mehanizam europskog uhidbenog naloga koji je već uspostavljen, a kako bi u cijelosti obuhvatio kazneni postupak. Kao što je to spomenuto u Rezoluciji Vijeća od 30. studenoga 2009. o navedenom planu, „za potrebe ove Rezolucije, kazneni postupci obuhvaćaju fazu koja prethodi postupku i postupak stricto sensu”.
53.
Među tim se instrumentima nalaze također:
–
Direktiva 2010/64/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 20. listopada 2010. o pravu na tumačenje i prevođenje u kaznenim postupcima (
15
);
–
Direktiva 2013/48/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013. o pravu na pristup odvjetniku u kaznenom postupku i u postupku na temelju europskog uhidbenog naloga te o pravu na obavješćivanje treće strane u slučaju oduzimanja slobode i na komunikaciju s trećim osobama i konzularnim tijelima (
16
);
–
Direktiva (EU) 2016/800 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2016. o postupovnim jamstvima za djecu koja su osumnjičenici ili optuženici u kaznenim postupcima (
17
);
–
Direktiva (EU) 2016/1919 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. listopada 2016. o pravnoj pomoći za osumnjičenike i okrivljenike u kaznenom postupku i za tražene osobe u postupku na temelju europskog uhidbenog naloga (
18
).
54.
Svim tim normama sekundarnog prava, uključujući Direktivu 2012/13, nastoji se ojačati postupovna prava osumnjičenika ili okrivljenika u kaznenom postupku, no zajedničko im je to što sadržavaju posebne odredbe u vezi s položajem osoba uhićenih u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga, zbog čega neka od navedenih prava postaju na odgovarajući način primjenjiva na ove potonje. Tumačenje odredaba iz zahtjeva za prethodnu odluku ne može se, prema mojem mišljenju, odvojiti od tog posebnog normativnog konteksta, koji obilježava zakonodavna tehnika koja se koristi pravnim instrumentima koji imaju dvojaki cilj, i u kojem osnovni propis, to jest Okvirna odluka 2002/584, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (
19
), nije više dostatan sam za sebe da se sagledaju prava osoba uhićenih na temelju europskog uhidbenog naloga.
55.
Što se tiče upravo Direktive 2012/13, ističem da su iz konačnog teksta nestale različite formulacije koje su upotrijebljene u Komisijinu Prijedlogu direktive od 20. srpnja 2010. (
20
) i koje su se mogle činiti relativno dvosmislenima glede dosega tamo predviđenih prava.
56.
Tako je u uvodnoj izjavi 25. bilo spomenuto da bi se „prava predviđena u ovoj Direktivi” trebala također primjenjivati, mutatis mutandis, na postupke u vezi s izvršenjem europskog uhidbenog naloga, što je općenita formulacija koja je u uvodnoj izjavi 39. Direktive 2012/13 zamijenjena pozivanjem samo na pravo na pisanu obavijest o pravima prilikom uhićenja uz izričito upućivanje na obrazac obavijesti u Prilogu II.
57.
Članak 2. Prijedloga direktive koji se odnosi na područje primjene, već je u svojem stavku 1. sadržavao istovjetnu definiciju ratione temporis, to jest o prvotnoj sumnji do konačne odluke o krivnji. Stavak 2. glasio je ovako: „Ova se Direktiva primjenjuje na postupke u vezi s izvršenjem europskog uhidbenog naloga”. Mora se ustvrditi da se u članku 2. Direktive 2012/13 navedeni postupci čak ni ne spominju.
58.
Valja, naprotiv, naglasiti da je Prijedlog direktive sadržavao u obrazloženju u vezi s člankom 5. izričit navod prema kojem se „različita prava primjenjuju na osobe obuhvaćene europskim uhidbenim nalogom”, a što se potom očitovalo u tome da je ta odredba sastavljena na način blizak trenutnom konačnom tekstu.
59.
Stoga proizlazi da se Direktivom 2012/13 nastoji, s jedne strane i poglavito, utvrditi zajedničkim minimalnim pravilima pravo na informiranje osumnjičenika i okrivljenika u nacionalnim kaznenim postupcima, kako bi se ojačalo uzajamno povjerenje u kaznenopravne sustave svih država članica (
21
). Kao što se to navodi u uvodnim izjavama 19., 22., 27. i 28. Direktive 2012/13 te člancima 3., 4., 6. i 7. navedene direktive, cilj je tih članaka upravo osigurati djelotvorno ostvarivanje prava na obranu i pravičnost navedenog postupka (
22
), pri čemu se ta prava ostvaruju u skladu s nacionalnim pravom dotične države članice.
60.
Njome se s druge strane i usputno nastoji pojasniti način na koji se pravo na informiranje primjenjuje u korist osoba uhićenih u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga, pri čemu članak 5. Direktive 2012/13 i njezin Prilog II. tako dopunjuju Okvirnu odluku 2002/584.
61.
Iako su ta dva cilja nedvojbeno povezana ili se mogu opisati kao usporedni, oni se ne preklapaju jer europski uhidbeni nalog proizlazi iz nacionalnog kaznenog postupka. Uhićenje tražene osobe automatski dovodi do provedbe posebnog postupka koji je lex specialis zbog svoje prekogranične dimenzije.
62.
U tom pogledu valja podsjetiti da Okvirna odluka 2002/584 nastoji, uvođenjem novog, pojednostavljenog i učinkovitijeg sustava predaje osuđenih osoba ili osoba osumnjičenih da su povrijedile kazneni zakon, olakšati i ubrzati pravosudnu suradnju u svrhu pridonošenja ostvarenju cilja dodijeljenog Uniji, da postane područje slobode, sigurnosti i pravde, zasnivajući se pri tome na visokoj razini povjerenja koje mora postojati između država članica. Sustav europskog uhidbenog naloga omogućuje da se, kao što proizlazi iz uvodne izjave 5. navedene okvirne odluke, ukine zamršenost i opasnost od kašnjenja koji postoje kod postupaka izručivanja koji su postojali prije njezina donošenja. U skladu s člankom 1. stavkom 1. te okvirne odluke, cilj mehanizma europskog uhidbenog naloga jest, dakle, omogućiti uhićenje i predaju tražene osobe kako, imajući u vidu cilj te okvirne odluke, počinjeno kazneno djelo ne bi ostalo nekažnjeno i kako bi se protiv te osobe mogao voditi kazneni postupak ili kako bi mogla izdržati kaznu zatvora koja joj je izrečena (
23
).
63.
Sud je već presudio da se odlukom tijela izvršenja samo dopušta predaja osobe o kojoj je riječ, u skladu s odredbama Okvirne odluke 2002/584, pri čemu postupak kaznenog progona, izvršenja kazne zatvora ili mjere osiguranja oduzimanjem slobode ili, pak, meritorni kazneni postupak ostaju izvan područja primjene navedene odluke (
24
).
64.
Utvrđivanje postupovnih prava osobe uhićene u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga neodvojivo je od volje zakonodavca Unije izražene prilikom stvaranja navedenog naloga. Ovaj je potonji osmišljen kao pravosudni mehanizam za brzu i djelotvornu predaju traženih osoba između država članica, koji zamjenjuje složeni sustav izručenja koji podliježe ocjeni političke vlasti u okviru koje se ne može uzeti u obzir cjelovit kazneno‑postupovni položaj zainteresirane osobe. Kao što to češka vlada pravilno naglašava, prava osobe u okviru postupka u vezi s europskim uhidbenim nalogom su, dakle, prema svakoj logici, usmjerena na aspekt predaje u drugoj državi članici i ne obuhvaćaju čitav niz prava kojima osoba raspolaže u okviru kaznenog postupka na temelju nacionalnog prava (
25
).
65.
U tom mi se kontekstu svako tumačenje Direktive 2012/13 koje dovede do njezine široke primjene ratione personae (
26
) i do snažnog međusobnog prožimanja dviju predmetnih normi sekundarnog prava, čini neusklađenim s namjerno ograničenim predmetom Okvirne odluke 2002/584 i ciljem ubrzavanja pravosudne suradnje koji ta odluka ima, a čiji članak 17. stavak 1. izričito predviđa da se europski uhidbeni nalog mora obraditi i izvršiti kao žuran predmet (
27
). Mora se stoga izbjeći, u skladu s voljom koju je Sud već izrazio, da se učinci europskih uhidbenih naloga oslabe praksom odugovlačenja s ciljem sprječavanja izvršenja navedenih naloga (
28
).
66.
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo prethodno pitanje valja odgovoriti da članak 4. stavak 3., članak 6. stavak 2. i članak 7. stavak 1. Direktive 2012/13 treba tumačiti na način da prava predviđena u njima nisu primjenjiva na osobe uhićene u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga (
29
). U tim okolnostima nije potrebno ispitati mogućnost koju sud koji je uputio zahtjev ističe glede izmjene sadržaja jedinstvenog obrasca europskog uhidbenog naloga, kako je određen u članku 8. Okvirne odluke 2002/584, na način da se u njega uvrste navedena prava, ili, ako to nije moguće__ slanja uhićenoj osobi dokumenata kojima je se obavještava o njezinim pravima na temelju gore spomenutih odredaba Direktive 2012/13.
67.
Glede argumenta koji je sud koji je uputio zahtjev istaknuo i prema kojem bi lišavanje osoba uhićenih u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga onih prava koja su utvrđena u gore spomenutim odredbama Direktive 2012/13 dovelo do kršenja obveze poštovanja temeljnih prava, kako je predviđena u uvodnoj izjavi 12. i članku 1. stavku 3. Okvirne odluke 2002/584, i konkretnije zahtjeva koji proizlaze iz članak 6. i 47. Povelje, mora se naglasiti da takav argument dovodi u stvarnosti do dvojbe oko usklađenosti Okvirne odluke 2002/584 s temeljnim pravima zaštićenima u pravnom poretku Unije, a što je predmet drugog upućenog pitanja (
30
).
C.
Drugo prethodno pitanje
68.
U okviru svojeg drugog prethodnog pitanja sud koji je uputio zahtjev pita Sud glede valjanosti Okvirne odluke 2002/584 s obzirom na članke 6. i 47. Povelje, jer osobama uhićenima na temelju europskog uhidbenog naloga nisu zajamčena prava predviđena odredbama Direktive 2012/13 na koje se odnosi odluka kojom se upućuje prethodno pitanje, a što onemogućuje ili pretjerano otežava osporavanje nacionalnih i europskih uhidbenih naloga od strane navedenih osoba, čak i ako se one nalaze u pritvoru u državi članici izvršenja na temelju europskog uhidbenog naloga.
69.
Mora se uvodno podsjetiti da u skladu s člankom 6. stavkom 1. UEU‑a, Unija priznaje prava, slobode i načela određena Poveljom, koja ima istu pravnu snagu kao Ugovori (
31
).
70.
Mora se naglasiti, kao prvo, da se mehanizam europskog uhidbenog naloga uveden Okvirnom odlukom 2002/584, koja ne uređuje mogućnost podnošenja pravnog lijeka protiv odluke o izdavanju navedenog naloga, zasniva na predmnjevi poštovanja temeljnih prava utvrđenih Poveljom čiji je sastavni dio pravo na slobodu predviđeno u članku 6. Povelje kao i poštovanje prava obrane koja se izvode iz prava na pošteno suđenje utvrđenog u člancima 47. i 48. Povelje.
71.
Naime, načelo uzajamnog priznavanja na kojem se temelji sustav europskog uhidbenog naloga i sâmo počiva na uzajamnom povjerenju među državama članicama da njihovi nacionalni pravni sustavi mogu pružiti odgovarajuću i stvarnu zaštitu temeljnih prava priznatih u Uniji i osobito onih iz Povelje. Načelo uzajamnog povjerenja svakoj od tih država nalaže, osobito u pogledu područja slobode, sigurnosti i pravde, da smatra, osim u iznimnim okolnostima, da sve ostale države članice poštuju pravo Unije i konkretno temeljna prava priznata tim pravom (
32
).
72.
Konkretnije, Okvirna odluka 2002/584 počiva na načelu prema kojem za odluke o europskom uhidbenom nalogu vrijede sva jamstva svojstvena sudskim odlukama, osobito ona koja proizlaze iz temeljnih prava i temeljnih pravnih načela iz članka 1. stavka 3. navedene okvirne odluke, a što podrazumijeva da se svaki postupak predaje između država članica predviđen Okvirnom odlukom 2002/584 provodi pod sudskim nadzorom. Proizlazi da je već samim odredbama Okvirne odluke predviđen postupak koji je u skladu sa zahtjevima iz članka 47. Povelje, neovisno o detaljnim pravilima za provedbu Okvirne odluke koje države članice odaberu (
33
).
73.
Sud je presudio da kad je riječ o postupku u vezi s europskim uhidbenim nalogom, osiguranje poštovanja prava tražene osobe primarno je odgovornost države članice izdavateljice naloga, za koju valja pretpostaviti da poštuje pravo Unije i, osobito, temeljna prava koja potonja priznaje (
34
). U tom pogledu, sustav europskog uhidbenog naloga obuhvaća zaštitu postupovnih i temeljnih prava koja moraju biti zajamčena traženoj osobi na dvije razine, s obzirom na to da se na sudsku zaštitu na prvoj razini, prilikom donošenja nacionalne sudske odluke poput nacionalnog uhidbenog naloga, nadovezuje zaštita koja se mora osigurati na drugoj razini, prilikom izdavanja europskog uhidbenog naloga, do kojeg može doći, ovisno o slučaju, u kratkom roku nakon donošenja spomenute nacionalne sudske odluke (
35
).
74.
Stoga, glede mjere koja poput izdavanja europskog uhidbenog naloga može povrijediti pravo na slobodu dotične osobe, ta zaštita podrazumijeva da se odluka koja ispunjava zahtjeve djelotvorne sudske zaštite donese barem na jednoj od dviju razina navedene zaštite. Konkretnije, druga razina zaštite prava osobe o kojoj je riječ podrazumijeva da pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog provjeri jesu li ispunjene pretpostavke za to izdavanje te na objektivan način provjeri proporcionalnost tog izdavanja, uzimajući u obzir sve elemente koji idu na teret osobi o kojoj je riječ kao i one koji joj idu u korist, pri čemu ne smije biti izloženo riziku vanjskih uputa, osobito onih izvršne vlasti (
36
).
75.
Slijedom navedenog, države članice dužne su osigurati da njihovi pravni poreci doista jamče razinu sudske zaštite koja se zahtijeva Okvirnom odlukom 2002/584 uvođenjem postupovnih pravila koja se mogu razlikovati od sustava do sustava, ako se poštuje cilj te okvirne odluke i zahtjevi koji iz nje proizlaze. U tom pogledu zahtjevi djelotvorne sudske zaštite mogu dovesti do uspostave zasebnog prava na pravni lijek protiv odluke o izdavanju europskog uhidbenog naloga koju je donijelo pravosudno tijelo različito od suda (
37
). S obzirom na tekst zahtjeva za prethodnu odluku zanimljivo je istaknuti da zahtjevu djelotvorne sudske zaštite udovoljava nacionalni sustav kojim je predviđeno pravo na pravni lijek protiv odluke o izdavanju europskog uhidbenog naloga u svrhu kaznenog progona koje se može ostvarivati nakon stvarne predaje tražene osobe (
38
).
76.
Mora se još naglasiti da iako su primjenom članka 1. stavka 2. Okvirne odluke 2002/584 države članice obvezne izvršiti svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja i u skladu s odredbama te iste okvirne odluke, to priznavanje ipak ne podrazumijeva apsolutnu obvezu izvršenja izdanog europskog uhidbenog naloga (
39
). Prije odluke o predaji tražene osobe radi kaznenog progona, pravosudno tijelo izvršenja mora provesti određene provjere europskog uhidbenog naloga i uvjeriti se u poštovanje njezinih temeljnih prava, kao što je to izričito navedeno u članku 1. stavku 3. Okvirne odluke 2002/584. To tijelo ne smije dopustiti kršenje tih prava i u takvom slučaju raspolaže mogućnošću odbiti izvršenje europskog uhidbenog naloga (
40
).
77.
Kao završnu napomenu ističem da se sudska praksa Suda navedena u ovom mišljenju mogla s pravom okvalificirati kao kretanje u smjeru „procesualizacije” načela uzajamnog povjerenja u okviru provedbe europskog uhidbenog naloga, čija je namjena kompenzirati njegov kvaziautomatizam postupovnim zahtjevima kojima se jamče prava dotičnih osoba (
41
).
78.
Kao drugo, valja primijetiti da je Okvirnom odlukom 2002/584 predviđen određeni broj postupovnih prava u korist osobe privedene na temelju europskog uhidbenog naloga u državi članici izvršenja, a osobito pravo na informiranje. U skladu s člankom 11. Okvirne odluke 2002/584 nadležno pravosudno tijelo izvršenja mora navedenu osobu obavijestiti, od trenutka njezina uhićenja, o europskom uhidbenom nalogu i o njegovu sadržaju te o mogućnosti njezina pristanka na predaju pravosudnom tijelu koje je izdalo europski uhidbeni nalog ili protivljenja istomu, kao i o njezinu pravu na pomoć pravnog zastupnika i tumača. Kada ona ne pristane na svoju predaju u skladu s člankom 14. navedene okvirne odluke, ta prava, osim prava na saslušanje, odgovaraju onima u pisanoj obavijesti koja se žurno mora priopćiti osobi uhićenoj u svrhu izvršenja europskog uhidbenog naloga, koja je predviđena u članku 5. Direktive 2012/13.
79.
U okviru priopćenja sadržaja uhidbenog naloga, navedena će osoba dobiti potrebne informacije u jedinstvenom obrascu europskog uhidbenog naloga, priloženom Okvirnoj odluci 2002/584, koji pravosudna tijela izdavanja moraju ispuniti i to s ciljem pojednostavljivanja i ubrzavanja postupka predaje poštujući rokove predviđene u članku 17. Okvirne odluke 2002/584. U skladu s člankom 8. ove potonje, te informacije očito uključuju dokaz o postojanju izvršive presude, uhidbenog naloga ili druge izvršive sudske odluke s istim učinkom, obuhvaćene područjem primjene članaka 1. i 2. te okvirne odluke, ali i vrstu i pravnu kvalifikaciju kaznenog djela, opis okolnosti u kojima je kazneno djelo počinjeno, uključujući vrijeme, mjesto i stupanj sudjelovanja tražene osobe u kaznenom djelu (
42
). Zanimljivo je istaknuti da ove dvije zadnje informacije sliče onima iz članka 6. Direktive 2012/13.
80.
Proizlazi da se na temelju članka 11. Okvirne odluke 2002/584 i članka 5. Direktive 2012/13, osobi uhićenoj u svrhu izvršenja europskog uhidbenog naloga pruža u ranom stadiju postupka predaje precizna, prikladna i dostupna informacija o njezinim pravima, tako da joj se omogući učinkovito ostvarivanje tih prava u posebnom okviru navedenog postupka.
81.
Ta su prava još pojašnjena i dopunjena odredbama Direktiva 2010/64, 2013/48 i 2016/1919. Sud je tako naglasio da je Okvirna odluka 2002/584 dio globalnog sustava jamstava djelotvorne sudske zaštite predviđenih drugim propisima Unije donesenima u okviru pravosudne suradnje u kaznenim stvarima, čiji je cilj omogućiti osobi traženoj na temelju europskog uhidbenog naloga izvršavanje njezinih prava, još i prije njezine predaje državi članici izdavanja. Konkretnije, u skladu s člankom 10. Direktive 2013/48 nadležno tijelo države članice izvršenja dužno je nakon oduzimanja slobode, bez nepotrebnog odgađanja, osobu čija je predaja zatražena obavijestiti o njezinu pravu na angažiranje odvjetnika u državi članici izdavanja (
43
). Mora se, međutim, pojasniti, s jedne strane, da uloga tog odvjetnika jest pomoći odvjetniku u državi članici izvršenja tako da mu pruži informacije i savjete kako bi se osiguralo djelotvorno ostvarivanje prava navedenih osoba „predviđenih na temelju Okvirne odluke 2002/584/PUP”, te, s druge strane, da se gore spomenuto pravo ostvaruje ne dovodeći u pitanje rokove utvrđene u Okvirnoj odluci 2002/584 ili obvezu pravosudnog tijela izvršenja da u rokovima i pod uvjetima utvrđenima u navedenoj okvirnoj odluci odluči treba li osobu predati.
82.
Što se, kao treće, tiče situacije zadržavanja tražene osobe, koju je sud koji je uputio zahtjev povezao s pitanjem korištenja pravnim lijekom protiv nacionalnog uhidbenog naloga i europskog uhidbenog naloga, mora se naglasiti da je na temelju članka 12. Okvirne odluke 2002/584 na pravosudnom tijelu izvršenja da nakon uhićenja tražene osobe odluči mora li se ona zadržati ili pustiti na slobodu do donošenja odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga. Zadržavanje nije stoga nužno potrebno i privremeno puštanje na slobodu je moguće u svakom trenutku u skladu s unutarnjim pravom države članice izvršenja.
83.
Ova se opažanja povezuju s činjenicom da je europski zakonodavac, s jedne strane, osigurao poštovanje prava na saslušanje u državi članici izvršenja, kako ono proizlazi, među ostalim, iz članaka 14. i 18. Okvirne odluke 2002/584, a što omogućava dotičnoj osobi da učinkovito osporava svoje zadržavanje, te, s druge strane, vremenski i strogo ograničio donošenje odluka o europskom uhidbenom nalogu kako bi se ispunio cilj ubrzavanja pravosudne suradnje.
84.
Kao što je to spomenuto, što se konkretno tiče donošenja odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga, članak 17. stavak 1. Okvirne odluke 2002/584 predviđa da se taj nalog obrađuje i izvršava kao žurni predmet. Stavci 2. i 3. tog članka određuju precizne rokove kojih se države članice moraju pridržavati i koji iznose deset odnosno šezdeset dana za donošenje konačne odluke o izvršenju navedenog naloga, ovisno o tome pristaje li tražena osoba na svoju predaju, pri čemu je u stavku 4. predviđeno produljenje od trideset dana. Vremenski aspekt mehanizma europskog uhidbenog naloga počiva, dakle, uvelike na očitovanju volje navedene osobe.
85.
Iako je naveo da su rokovi iz članka 17. Okvirne odluke 2002/584 u načelu dovoljni – osobito u svjetlu ključne uloge načela uzajamnog priznavanja u sustavu uvedenom Okvirnom odlukom – da pravosudno tijelo izvršenja provede kontrole koje prethode izvršenju europskog uhidbenog naloga te donese odluku o njegovu izvršenju, Sud je smatrao da to tijelo ostaje u obvezi donijeti tu odluku i nakon isteka navedenih rokova te da se u takvoj situaciji članak 12. Okvirne odluke, u vezi s njezinim člankom 17., načelno ne protivi tomu da pravosudno tijelo izvršenja zadrži traženu osobu, u skladu s pravom države članice izvršenja, čak i ako ukupno razdoblje zadržavanja te osobe premašuje navedene rokove (
44
).
86.
Ono što mi se čini važnim jest to da protumačivši dotične odredbe u skladu s člankom 6. Povelje, čija objašnjenja upućuju na članak 5. EKLJP‑a te, u ovom slučaju na članak 5. stavak 1. točku (f) navedenog propisa koji se odnosi na postupke izručenja, Sud je jasno ublažio to rješenje pojasnivši da s obzirom na to da izdavanje europskog uhidbenog naloga ne bi samo po sebi moglo opravdati zadržavanje tražene osobe tijekom razdoblja čije ukupno trajanje prekoračuje vrijeme potrebno za izvršenje tog naloga, pravosudno tijelo izvršenja može odlučiti o zadržavanju te osobe u pritvoru, samo ako je postupak izvršenja europskog uhidbenog naloga vođen s dovoljnom razinom pažnje i, u skladu s time, ako trajanje zadržavanja nije pretjerano. To tijelo – kako bi se uvjerilo da je tome uistinu tako – mora konkretno provjeriti predmetnu situaciju, vodeći računa o svim relevantnim elementima, kako bi ocijenilo opravdanost trajanja postupka (
45
).
87.
Čini mi se da se još mora podsjetiti na dvije odredbe Okvirne odluke 2002/584 s obzirom na situaciju zadržavanja osobe uhićene u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga koju je sud koji je uputio zahtjev istaknuo u prilog svojim dvojbama glede valjanosti tog akta u slučaju neprimjenjivosti različitih prava na informiranje iz Direktive 2012/13 na koja se odnosi zahtjev za prethodnu odluku.
88.
S jedne strane, članak 23. stavak 5. Okvirne odluke 2002/584 predviđa da se po isteku rokova za predaju tražene osobe nakon donošenja odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga, ta osoba pušta na slobodu ako se još nalazi u pritvoru.
89.
S druge strane, članak 26. stavak 1. Okvirne odluke 2002/584 predviđa da država članica koja izdaje uhidbeni nalog oduzima ukupno vrijeme zadržavanja na temelju izvršenja europskog uhidbenog naloga od ukupnog vremena oduzimanja slobode koje u njoj mora biti izvršeno, osiguravajući na taj način da se cjelokupno razdoblje zadržavanja, čak i ako ono proizlazi iz eventualnog zadržavanja nakon isteka rokova iz članka 17. Okvirne odluke, valjano uzme u obzir u slučaju izvršenja kazne oduzimanja slobode u državi članici izdavateljici (
46
).
90.
U tom mi se kontekstu čini da zaključak o neprimjenjivosti članka 4. stavka 3., članka 6. stavka 2. i članka 7. stavka 1. Direktive 2012/13 na osobe uhićene u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga ne upućuje, s obzirom na mogući pravni lijek protiv odluke o izdavanju nacionalnog i europskog uhidbenog naloga i položaj tih osoba tijekom postupka predaje, na to da se Okvirnom odlukom 2002/584 na bilo koji način krše zahtjevi koji proizlaze iz članaka 6., 47. i 48. Povelje.
91.
Smatram da Okvirna odluka 2002/584, kako je pojašnjena i dopunjena, osobito, člankom 5. Direktive 2012/13, te kako ju je Sud protumačio, jamči prava dotičnim osobama, u skladu s gore spomenutima zahtjevima, osiguravajući djelotvornost mehanizma predaje tih osoba i time djelotvornost sustava pravosudne suradnje između država članica čiji je europski uhidbeni nalog jedan od bitnih elemenata.
92.
Imajući u vidu sva prethodna razmatranja, valja odgovoriti da ispitivanje upućenih pitanja nije pokazalo nikakav element koji bi mogao utjecati na valjanost Okvirne odluke 2002/584.
VI. Zaključak
93.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da Specializiran nakazatelen sadu (Specijalizirani kazneni sud, Bugarska) odgovori na sljedeći način:
–
Članak 4. stavak 3., članak 6. stavak 2. i članak 7. stavak 1. Direktive 2012/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informiranje u kaznenom postupku treba tumačiti na način da prava predviđena u njima nisu primjenjiva na osobe uhićene u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga.
–
Ispitivanje upućenih pitanja nije pokazalo nikakav element koji bi mogao utjecati na valjanost Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	SL 2012., L 142, str. 1., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 48.
(
3
)	SL 2002., L 190, str. 1., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak SL 2013., L 222, str. 14.
(
4
)	Vidjeti presudu od 27. svibnja 2019., OG i PI (Državna odvjetništva u Lübecku i Zwickauu) (C‑508/18 i C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456).
(
5
)	Vidjeti presudu od 27. svibnja 2019., PF (Glavni državni odvjetnik Litve) (C‑509/18, EU:C:2019:457).
(
6
)	Vidjeti mišljenje Y. Bota u predmetu Gavanozov (C‑324/17, EU:C:2019:312).
(
7
)	Vidjeti, osobito, presudu od 12. listopada 2017., Sleutjes (C‑278/16, EU:C:2017:757, t. 21. i 22. i navedena sudska praksa).
(
8
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 25. srpnja 2018., AY (Uhidbeni nalog – svjedok) (C‑268/17, EU:C:2018:602, t. 26. i 27.).
(
9
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 25. srpnja 2018., AY (Uhidbeni nalog – svjedok) (C‑268/17, EU:C:2018:602, t. 28. i 29.).
(
10
)	Vidjeti presudu od 10. rujna 2014., Ben Alaya (C‑491/13, EU:C:2014:2187, t. 22. i navedena sudska praksa).
(
11
)	Prilog II. sadržava pet rubrika koje se odnose na: A. podatke o europskom uhidbenom nalogu; B. pomoć odvjetnika; C. tumačenje i prevođenje; D. mogućnost pristanka na predaju; E. saslušanje. Te rubrike odgovaraju pravima tražene osobe koja su izravno zajamčena u Okvirnoj odluci 2002/584 kao što će se to vidjeti u daljnjem tekstu.
(
12
)	Pojašnjavam, međutim, da će tražena osoba, jednom kada je predana pravosudnom tijelu izdavanja, dobiti status „okrivljenika” u smislu Direktive 2012/13 te će joj se, dakle, priznati sva prava povezana s tim svojstvom.
(
13
)	Vidjeti presudu od 12. prosinca 2019., Državno odvjetništvo Velikog Vojvodstva Luksemburga i Openbaar Ministerie (Državna odvjetništva u Lyonu i Toursu) (C‑566/19 PPU i C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, t. 43.).
(
14
)	Rezolucija Vijeća od 30. studenoga 2009. o planu za jačanje postupovnih prava osumnjičenika ili okrivljenika u kaznenom postupku (SL 2009., C 295, str. 1.) i „Stockholmski program – otvorena i sigurna Europa koja služi svojim građanima i štiti ih”, t. 2.4. (SL 2010., C 115, str. 1.). [neslužbeni prijevod]
(
15
)	SL 2010., L 280, str. 1., SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 213.
(
16
)	SL 2013., L 294, str. 1.
(
17
)	SL 2016., L 132, str. 1.
(
18
)	SL 2016., L 297, str. 1. i ispravak 2017., L 91, str. 40.
(
19
)	SL 2009., L 81, str. 24. i SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.
(
20
)	COM(2010) 392 final
(
21
)	Vidjeti u tom smislu presude od 13. lipnja 2019., Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, t. 34.) i od 19. rujna 2019., Rayonna prokuratura Lom (C‑467/18, EU:C:2019:765, t. 36.). U toj prvoj odluci, Sud je još pojasnio u točki 36. da Direktiva 2012/13 doprinosi utvrđivanju minimalnog usklađivanja kaznenih postupaka u Uniji, a primjena pravila predviđenih tom direktivom u državi članici neovisna je o postojanju situacije s prekograničnim elementom u okviru spora koji nastane u toj državi članici.
(
22
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 5. lipnja 2018., Kolev i dr. (C‑612/15, EU:C:2018:392, t. 89.).
(
23
)	Vidjeti presude od 6. prosinca 2018., IK (Izvršenje dodatne kazne) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, t. 36. do 39.) i od 30. svibnja 2013., F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, t. 57.).
(
24
)	Vidjeti u tom smislu presude od 6. prosinca 2018., IK (Izvršenje dodatne kazne) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, t. 56.) i od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 57.).
(
25
)	Pretpostavka koja je iznesena u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje i koja se sastoji od usklađivanja postupovnog položaja osoba uhićenih u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga s položajem osumnjičenika i okrivljenika obuhvaćenih Direktivom 2012/13, svodi se, prema mojem mišljenju na negiranje osobitosti prekograničnog postupka predaje tražene osobe između država članica.
(
26
)	Primjenjivost članka 4. stavka 3., članka 6. stavka 2. i članka 7. stavka 1. Direktive 2012/13 na položaj osoba uhićenih u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga jest u svakom slučaju lišena smisla kada je taj nalog izdan radi izvršenja kazne zatvora.
(
27
)	Može se osobito dvojiti o posljedicama okolnosti da je u korist osoba uhićenih u okviru izvršenja europskog uhidbenog naloga priznato pravo na pristup spisu predmeta kako je predviđeno u članku 7. stavku 1. Direktive 2012/13 i pojašnjeno u njezinoj uvodnoj izjavi 30. i to u obliku stavljanja dotičnoj osobi i njezinu odvjetniku na raspolaganje dokumenata te ako je to potrebno, fotografija, zvučnih i video zapisa koji su ključni za djelotvorno pobijanje zakonitosti uhićenja ili zadržavanja osumnjičenika u skladu s nacionalnim pravom. To priopćavanje spisa predmeta omogućit će dotičnoj osobi i njezinu odvjetniku da postave zahtjeve glede podnesenih dokaza ili da zatraže dopunu istrage, a što će nedvojbeno imati utjecaja na odvijanje postupka predaje.
(
28
)	Presuda od 16. srpnja 2015., Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 41.)
(
29
)	Ističem da to stajalište dijele Komisija i sve vlade koje su podnijele pisana očitovanja u okviru ovog postupka.
(
30
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 26. veljače 2013., Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, t. 45.).
(
31
)	Vidjeti presudu od 26. veljače 2013., Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, t. 48.).
(
32
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru (C‑404/15 i C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, t. 77. i 78.).
(
33
)	Vidjeti u tom smislu presude od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 56.) i od 30. svibnja 2013., F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, t. 46. i 47.).
(
34
)	Vidjeti presudu od 23. siječnja 2018., Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, t. 50.).
(
35
)	Vidjeti presudu od 27. svibnja 2019., OG i PI (Državna odvjetništva u Lübecku i Zwickauu) (C‑508/18 i C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456, t. 67. i navedena sudska praksa).
(
36
)	Vidjeti presudu od 12. prosinca 2019., Državno odvjetništvo Velikog Vojvodstva Luksemburga i Openbaar Ministerie (Državna odvjetništva u Lyonu i Toursu) (C‑566/19 PPU i C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, t. 60. i 61.).
(
37
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 12. prosinca 2019., Državno odvjetništvo Velikog Vojvodstva Luksemburga i Openbaar Ministerie (Državna odvjetništva u Lyonu i Toursu) (C‑566/19 PPU i C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, t. 64. do 66.).
(
38
)	Vidjeti presude od 30. svibnja 2013., F (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, t. 50.), od 6. prosinca 2018., IK (Izvršenje dodatne kazne) (C‑551/18 PPU, EU:C:2018:991, t. 67.) i od 12. prosinca 2019., Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg i Openbaar Ministerie (Državni odvjetnici u Lyonu i Toursu) (C‑566/19 PPU i C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, t. 70. i 71.).
(
39
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 11. ožujka 2020., SF (Europski uhidbeni nalog – jamstvo vraćanja u državu izvršiteljicu) (C‑314/18, EU:C:2020:191, t. 39. i 40.).
(
40
)	Vidjeti u tom smislu presude od 29. siječnja 2013., Radu (C‑396/11, EU:C:2013:39, t. 41.) i od 10. kolovoza 2017., Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, t. 103. i 104.). Primjera radi moguće je navesti provjeru od strane pravosudnog tijela izvršenja glede opasnosti od nečovječnog i ponižavajućeg postupanja zbog uvjeta oduzimanja slobode u državi izdavanja (presuda od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru (C‑404/15 i C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198)), svojstva tijela koje je izdalo uhidbeni nalog kao pravosudnog tijela (presuda od 10. studenoga 2016., Kovalkovas (C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861)), postojanje nacionalnog uhidbenog naloga (presuda od 1. lipnja 2016., Bob‑Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:385)), poštovanje načela non bis in idem (presuda od 16. studenoga 2010., Mantello (C‑261/09, EU:C:2010:683)), činjenice da su uvjeti za izdavanje tog naloga, osobito njegova proporcionalnosti predmet sudskog nadzora u toj državi članici (presuda od 12. prosinca 2019., Openbaar Ministerie (Švedsko državno odvjetništvo) (C‑625/19 PPU, EU:C:2019:1078)).
(
41
)	Rizcallah, C.„La notion d’autorité judiciaire d’émission dans le cadre du mandat d’arrêt européen et la „procéduralisation” du principe de confiance mutuelle”, revija L’Observateur de Bruxelles, br. 119, str. 36.
(
42
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 23. siječnja 2018., Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, t. 58. i 59.).
(
43
)	Vidjeti presudu od 12. prosinca 2019., Državno odvjetništvo Velikog Vojvodstva Luksemburga i Openbaar Ministerie (Državna odvjetništva u Lyonu i Toursu) (C‑566/19 PPU i C‑626/19 PPU, EU:C:2019:1077, t. 72. i 73.).
(
44
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2015., Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 42., 52., 60. i 62.).
(
45
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2015., Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 53. do 59.).
(
46
)	Vidjeti presudu od 16. srpnja 2015., Lanigan (C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, t. 51.).