62018CC0349
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
GIOVANNIJA PITRUZZELLE
od 11. lipnja 2019. (
1
)
Spojeni predmeti od C-349/18 do C-351/18
Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen (NMBS)
protiv
Mbutuku Kanyebe (C-349/18)
Larisse Nijs (C-350/18)
Jean-Louisa Anite Dedrooga (C-351/18)
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Vredegerecht te Antwerpen (Mirovni sud u Antwerpenu, Belgija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Željeznički prijevoz – Prava i obveze putnika – Uredba (EZ) br. 1371/2007 – Članak 9. stavak 4. – Putnik bez prijevozne karte – Propuštanje reguliranja položaja – Priroda pravnog odnosa – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Direktiva 93/13/EEZ – Članci 2. i 3. i članak 6. stavak 1. – Područje primjene – Opći uvjeti o prijevozu – Tarifni dodatak za putnike koji ne posjeduju kartu”
1.
Predstavlja li ugovor, u skladu s pravom Unije, pravni odnos koji obvezuje osobu koja odluči ući u vlak bez kupljene karte i koja nakon pregleda odbije regulirati vlastiti položaj? Također, mogu li se, u svakom slučaju, na taj pravni odnos primijeniti pravila o nepoštenim odredbama, slijedom čega sud može smatrati neobvezujućim za potrošača/putnika one odredbe kojima se uređuje dodatna naknada koju potražuje prijevoznik zbog izostanka kupnje karte?
2.
To su u biti pitanja koja predstavljaju temelj ovog postupka, a koja proizlaze iz prethodnog pitanja koje je uputio Vredegerecht te Antwerpen (Mirovni sud u Antwerpenu, Belgija) u glavnom postupku u kojem belgijski željeznički prijevoznik traži od putnika zatečenih bez karte plaćanje iznosa određenog općim uvjetima o prijevozu kada putnik bez karte odbije platiti cijenu karte i uvećanja cijene predviđena u slučaju propuštanja naknadnog reguliranja.
I. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
3.
U dvanaestoj uvodnoj izjavi Direktive 93/13/EEZ (
2
) navedeno je:
„[…]
budući, međutim, da nacionalni zakoni za sada dozvoljavaju samo djelomičnu mogućnost usklađivanja; budući da ova Direktiva obuhvaća samo one ugovorne odredbe o kojima nisu vođeni pojedinačni pregovori; budući da bi državama članicama trebalo omogućiti da svojim nacionalnim propisima, strožim od onih iz ove Direktive, uz dužno poštovanje ugovora, svojim potrošačima pruže višu razinu zaštite”.
4.
Člankom 1. Direktive 93/13 određuje se:
„1.   Svrha ove Direktive je uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.
2.   Ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba i odredaba ili načela međunarodnih konvencija u kojima su države članice ili Zajednica stranke, posebno u području prijevoza, ne podliježu odredbama ove Direktive.”
5.
Člankom 3. te direktive određuje se:
„1.   Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.
2.   Uvijek se smatra da se o nekoj odredbi nije pojedinačno pregovaralo ako je ona sastavljena unaprijed pa potrošač nije mogao utjecati na njezin sadržaj, posebno u kontekstu unaprijed formuliranog standardnog ugovora.
Činjenica da se o određenim aspektima neke odredbe ili o nekoj određenoj odredbi pregovaralo ne isključuje primjenu ovog članka na ostatak ugovora ako opća ocjena ugovora ukazuje na to da se ipak radi o unaprijed formuliranom standardnom ugovoru.
Kad god prodavatelj robe ili pružatelj usluga izjavi da se o nekoj standardnoj odredbi pojedinačno pregovaralo, teret dokaza je na njemu.
3.   Prilog sadrži indikativan i netaksativni popis odredaba koje se mogu smatrati nepoštenima.”
6.
Člankom 6. stavkom 1. određuje se:
„Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”
7.
Člankom 8. Direktive 93/13 određuje se:
„Kako bi osigurale najviši stupanj zaštite potrošača, države članice mogu u području na koje se odnosi ova Direktiva usvojiti ili zadržati najstrože odredbe spojive s Ugovorom.”
8.
Člankom 4. Uredbe (EZ) br. 1371/2007 (
3
) određuje se:
„Sukladno odredbama ovog poglavlja, sklapanje i izvršavanje ugovora o prijevozu te pružanje informacija i karata, uređuju se odredbama glava II. i III. Priloga I.”
9.
Člankom 9. stavkom 4. Uredbe (EZ) br. 1371/2007 određuje se:
„Željeznički prijevoznici nude mogućnost nabave karata za dotičnu uslugu prijevoza u vlaku, osim u slučaju kada je to ograničeno ili nije dopušteno na temelju razloga povezanih sa sigurnošću ili s politikom borbe protiv zlouporabe, ili ako je za vlak obvezna rezervacija, ili radi utemeljenih komercijalnih razloga.”
10.
U skladu s člankom 6. Naslova II. Priloga I. „Izvod iz Jedinstvenih pravila o ugovoru o međunarodnom željezničkom prijevozu putnika i prtljage (CIV)” Uredbi (EZ) br. 1371/2007:
„1.   Ugovorom o prijevozu prijevoznik preuzima prijevoz putnika, a gdje je primjereno, i prijevoz prtljage i vozila, do odredišta te isporuku prtljage i vozila u mjestu odredišta.
2.   Ugovor o prijevozu mora se potvrditi s jednom ili s više karata koje su izdane putniku. Međutim, na temelju članka 9., izostanak, neispravnost ili gubitak karte neće utjecati na postojanje ili valjanost ugovora koji ostaje podložan tim Jedinstvenim pravilima.
3.   Karta je prima facie dokaz o zaključivanju i sadržaju ugovora o prijevozu.”
11.
U skladu s člankom 9. Naslova II. Priloga I. Uredbi (EZ) br. 1371/2007:
„1.   Putnik, od početka putovanja, mora posjedovati valjanu kartu i pokazati je pri pregledu karata. Opći uvjeti o prijevozu mogu predvidjeti:
a)
da putnik koji ne pokaže valjanu kartu, mora platiti, osim cijene karte, i nadoplatu;
b)
da se od putnika koji odbije platiti naknadu za prijevoz ili nadoplatu pošto se to od njega može zahtijevati da prekine putovanje;
c)
ako i pod kojim uvjetima se naplaćuje nadoknada [naplaćuje li se nadoplata i pod kojim uvjetima].”
B.
Belgijsko pravo
12.
Članak I.8.39. Wetboeka van Economisch Recht (Trgovački zakonik) (
4
) sadržava sljedeću definiciju pojma „poduzetnik”:
„poduzetnik: svaka fizička ili pravna osoba ili udruženje takvih osoba, koja trajno ostvaruje gospodarski cilj.”
13.
Člankom VI.83, 24° Trgovačkog zakonika određuje se:
„U ugovorima sklopljenim između poduzetnika i potrošača u svakom su slučaju nepoštene odredbe i uvjeti ili kombinacije odredaba i uvjeta koji imaju za cilj:
[…]
24° u slučajevima neizvršenja ili kašnjenja u izvršenju obveza potrošača određivanje iznosa naknade štete i kamata koji očito nadilaze stvarnu štetu koju je poduzetnik mogao pretrpjeti.”
14.
Člankom VI.84 stavkom 1. Trgovačkog zakonika određuje se:
„Sve nepoštene odredbe zabranjene su i ništetne. Ugovor i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti bez tih nepoštenih odredaba. Potrošač se ne može odreći prava koja su mu dodijeljena ovim odjeljkom.”
15.
U članku 2. Općih i posebnih uvjeta o prijevozu Nationale Maastschappij van de Belgische Spoorwegen (Belgijsko nacionalno željezničko poduzeće, u daljnjem tekstu: NMBS) (Algemene en bijzondere vervoersvoorwaarden van de Nationale Maatschappij van de Belgische Spoorwegen), naslovljenom „Prihvaćanje općih i posebnih uvjeta o prijevozu putnika”, navodi se:
„Korištenjem usluga prijevoza NMBS-a, potvrđujete da ste upoznati s ovim dokumentom i Posebnim uvjetima (dostupnim na našoj internetskoj stranici snbc.be) i potpuno ih prihvaćate. NMBS može u svakom trenutku izmijeniti i dopuniti ovaj dokument iz opravdanih razloga kao što su, među ostalim, obveze povezane s pružanjem javne usluge, usklađivanje s odlukama koje su usvojila tijela javne vlasti, operativna ograničenja povezana s infrastrukturom, mrežom ili resursima. NMBS se obvezuje obavještavati vas o svim izmjenama ovih Općih uvjeta o prijevozu NMBS-ovim kanalima (posebno s pomoću internetske stranice snbc.be), kao i priopćenjima u državnom službenom listu Moniteur Belge. Navedene izmjene primjenjive su na vas od trenutka njihove objave.”
16.
Člankom 4. stavkom 3. Općih i posebnih uvjeta o prijevozu predviđa se:
„Zapisnik o utvrđivanju neispravnosti zbog nepoštovanja obveze povezane s kartom, koji dovodi do primjene mjera utvrđenih Prilogom I. – Neispravnost i kršenje javnog reda i mira, ni u kojem slučaju ne predstavlja ugovor o prijevozu. Slijedom navedenog, nemate pravo potraživati nikakvu naknadu ili odštetu.”
17.
Člankom 5.4. Općih i posebnih uvjeta o prijevozu, naslovljenim „Kupnja karte po ‚Tarifi za kupnju karte u vlaku’”, predviđa se:
1.   Osim u slučajevima iz točke 1. Priloga I. – Neispravnost i kršenje javnog reda i mira, za koje se odmah sastavlja zapisnik o utvrđivanju neispravnosti, kondukter će vam predložiti da kupite kartu iz ponude proizvoda koji se prodaju u vlaku po „Tarifi za kupnju karte u vlaku” u sljedećim slučajevima:
a)
kada niste mogli predočiti kartu kondukteru iz bilo kojeg razloga,
[…]
3.   „Tarifa za kupnju karte u vlaku” uključuje cijenu karte uvećanu za dodatak čiji je iznos utvrđen Posebnim uvjetima o prijevozu. Uključen je u cijenu karte.
18.
Točkom 2.1.2. Priloga I. Posebnim uvjetima o prijevozu, naslovljenom „Utvrđivanje ‚srednje razine’ neispravnosti” predviđa se sljedeće:
„Zapisnik o utvrđivanju ‚srednje razine’ neispravnosti izrađuje se ako se putnik nađe u jednom od slučajeva iz članka 5.4. Općih uvjeta o prijevozu i odbije kupiti kartu po ‚Tarifi za kupnju karte u vlaku’.”
19.
Točkom 4. Priloga I. Posebnim uvjetima o prijevozu na sljedeći se način određuje iznos dodatka slučaju neispravnosti karte:
„Paušalni iznos (uključujući PDV od 6 %)
– utvrđivanje neispravnosti u pogledu karte
Plaćanje izvršeno u roku od 14 kalendarskih dana (uključujući dan nastanka činjenica): 75,00 eura.
Neizvršenje plaćanja u roku od 14 kalendarskih dana (uključujući dan nastanka činjenica): 225,00 eura”.
II. Činjenice, glavni postupak i prethodna pitanja
20.
Povod za ovaj postupak tri su spora koji se vode pred Vredegerecht te Antwerpen (Mirovni sud u Antwerpenu, Belgija), vezano za koje su Sudu upućena ista prethodna pitanja.
21.
Tijekom 2015. Nationale Maatschappij van de Belgische Spoorwegen (Belgijsko nacionalno željezničko poduzeće) četiri je puta utvrdio da je M. Kanyeba prekršio uvjete prijevoza jer je putovao vlakom ne plativši cijenu karte. NMBS je sva četiri puta M. Kanyebi pružio mogućnost „reguliranja položaja”, kupnjom karte u vlaku uz dodatak od 7,50 eura ili, alternativno, plaćanjem dodatka od 75 eura u roku od četrnaest dana od utvrđivanja prekršaja ili iznosa od 225 eura po proteku četrnaest dana od utvrđivanja.
22.
Tijekom 2013. i 2015. isto je pet puta utvrđeno u slučaju L. Nijs i jedanaest puta u slučaju J.-L. A. Dedrooga tijekom 2014. i 2015..
23.
NMBS je svakom od njih ponudio mogućnost da reguliraju svoj položaj u rokovima iz točke 21. Međutim, ni jedan od njih nije iskoristio tu mogućnost.
24.
Stoga je NMBS pokrenuo sudski postupak zahtijevajući da se M. Kanyebi naloži plaćanje 880,20 eura, L. Nijs 1103,90 eura i J.-L. A. Dedroogu 2394,00 eura. Tužitelj u glavnom postupku tvrdi da je priroda odnosa između njega i triju osoba utemeljena na pravilima upravnog prava, a ne ugovorna s obzirom na to da oni nisu kupili kartu.
25.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da je, u skladu sa sudskom praksom Suda, dužan po službenoj dužnosti ispitati primjenu pravila o nepoštenim odredbama uvijek kada se usluga pruža potrošaču, kao što je ovdje slučaj. S obzirom na navedeno, sud koji je uputio zahtjev pita se, koja je, s jedne strane, priroda pravnog odnosa između NMBS-a i potrošačâ, a s druge, može li se ugovor smatrati sklopljenim unatoč tomu što su potonji putovali bez kupnje karte.
26.
Konkretno, sud koji je uputio zahtjev ističe da nije jasan pravni temelj NMBS-ovih Općih uvjeta o prijevozu. Prema prvom stajalištu, Opći uvjeti kojima se utvrđuju prava i obveze strana predstavljali bi isključivo ugovorne odredbe. Međutim, prema drugom stajalištu oni bi pak predstavljali propise upravnog prava.
27.
Nadalje, sud koji je uputio zahtjev poziva se na teorijsku raspravu u Belgiji u vezi s prirodom pravnog odnosa između NMBS-a i putnika. Jedni smatraju da je taj odnos ugovorne prirode, čak i ako putnik ne kupi kartu, jer, po njihovu mišljenju, sama činjenica ulaska u područje u kojem je potrebno posjedovati valjanu kartu podrazumijeva sklapanje unaprijed formuliranog standardnog ugovora o prijevozu. Postoje i oni koji smatraju da je odnos ugovorne prirode samo ako putnik kupi kartu, a da se u protivnom treba smatrati odnosom koji se temelji na propisima upravnog prava.
28.
Konačno, sud koji je uputio zahtjev podsjeća da su Grondwettelijk (Ustavni sud, Belgija) i Hof van Cassatie (Kasacijski sud, Belgija) naveli da je „teorija nepoštenih odredaba” u belgijskom pravu primjenjiva čak i na pravne odnose koji se temelje na zakonskim propisima.
29.
U tom je kontekstu Vredegerecht te Antwerpen (Mirovni sud u Antwerpenu,) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 9. stavak 4. [Uredbe (EZ) br. 1371/2007] od 23. listopada 2007. o pravima i obvezama putnika u željezničkom prometu, u vezi s člankom 2. točkom (a) i člankom 3. Direktive 93/13, tumačiti na način da između željezničkog prijevoznika i putnika uvijek nastaje ugovorni pravni odnos, pa i onda kad potonji upotrebljava prijevoznikovu uslugu bez kupnje karte?
2.
Ako je odgovor na prvo pitanje niječan, proteže li se tada zaštita doktrine o nepoštenim ugovornim odredbama na putnika koji upotrebljava javni prijevoz bez karte i koji je zbog takvog ponašanja na temelju općih uvjeta prijevoznika, koji se smatraju opće obvezujućim na temelju njihove normativne prirode ili priopćenja u državnom službenom listu, obvezan platiti dodatak na cijenu prijevoza?
3.
Protivi li se u svim slučajevima članku 6. Direktive 93/13 o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, u kojem je određeno da „[d]ržave članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba”, to da sud ublaži ugovornu odredbu koja se smatra nepoštenom ili umjesto nje primijeni opće pravno pravilo?
4.
Ako je odgovor na treće pitanje niječan, pod kojim okolnostima nacionalni sud može ublažiti ugovornu odredbu koja se smatra nepoštenom ili istu zamijeniti općim pravnim pravilom?
5.
Ako se na gore navedena pitanja ne može pružiti apstraktan odgovor, postavlja se pitanje protivi li se članku 6. Direktive 93/13 – u slučaju u kojem nacionalni željeznički prijevoznik nakon što je zatekao putnika bez karte, potonjeg građanskopravno sankcionira dodatkom, ovisno o slučaju povrh cijene karte, te sud zaključi da je nametnuti dodatak nepošten u smislu članka 2. točke (a), u vezi s člankom 3. Direktive 93/13 – to da sud proglasi ugovornu odredbu ništavom i primijeni opće pravno pravilo u području građanskopravne odgovornosti radi naknade štete koju je pretrpio nacionalni željeznički prijevoznik?
III. Pravna analiza
30.
U skladu sa zahtjevom Suda, u ovom ću se mišljenju usredotočiti na analizu drugog prethodnog pitanja koje ću ipak razmotriti zajedno s prvim zbog njihove uske povezanosti. Treće, četvrto i peto prethodno pitanje razmotrit ću zajedno, ograničavajući se na kratka očitovanja o ustaljenoj sudskoj praksi Suda.
1.
Prvo i drugo prethodno pitanje
a) Uvodne napomene
31.
Prvim i drugim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud može li se na temelju Uredbe (EZ) br. 1371/2007 o pravima i obvezama putnika u željezničkom prometu i Direktive 93/13 o nepoštenim uvjetima, zaključiti da ugovorni pravni odnos između željezničkog prijevoznika i putnika postoji i onda kad potonji bez kupnje karte upotrebljava prijevoznikovu uslugu. Ako je odgovor niječan, mogu li se, u svakom slučaju, na takve situacije primijeniti pravila o nepoštenim odredbama iz Direktive 93/13 na način da moguću odredbu kojom se putniku bez valjane karte nalaže plaćanje dodatne naknade sud proglasi nepoštenom i time neobvezujućom za potrošača.
32.
Za potrebe razmatranja koje slijedi potrebno je iznijeti dvije pretpostavke.
33.
Prva: Uredbom (EZ) br. 1371/2007 i Direktivom 93/13 ne daju se nikakve naznake o pravnoj prirodi odnosa između potrošača koji ulazi u vlak i prijevoznika.
34.
Člankom 4. Uredbe (EZ) br. 1371/2007 određuje se: „Sukladno odredbama ovog poglavlja, sklapanje i izvršavanje ugovora o prijevozu te pružanje informacija i karata, uređuju se odredbama glava II. i III. Priloga I.”
35.
Člankom 6. stavkom 2. Naslova II. Priloga I. Uredbi (EZ) br. 1371/2007 navodi se samo: „Ugovor o prijevozu mora se potvrditi s jednom ili s više karata koje su izdane putniku. Međutim, na temelju članka 9., izostanak, neispravnost ili gubitak karte neće utjecati na postojanje ili valjanost ugovora […]”.
36.
Člankom 9. Naslova II. Priloga I. Uredbi (EZ) br. 1371/2007 pobliže se određuje da „1. Putnik, od početka putovanja, mora posjedovati valjanu kartu i pokazati je pri pregledu karata. Opći uvjeti o prijevozu mogu predvidjeti: a) da putnik koji ne pokaže valjanu kartu, mora platiti, osim cijene karte, i nadoplatu; b) da se od putnika koji odbije platiti naknadu za prijevoz ili nadoplatu pošto se to od njega zatraži može zahtijevati da prekine putovanje […].”
37.
Dakle, te odredbe, kao što je to Sud već jasno naveo, jednostavno pretpostavljaju postojanje prethodno sklopljenog ugovora o prijevozu (
5
).
38.
Direktiva 93/13 ne sadržava nikakvo upućivanje na pojam ugovora kao ni na vrijeme njegova sklapanja, već se samo ograničuje na pretpostavku postojanja ugovora kako bi se primijenila pravila o nepoštenim odredbama (
6
).
39.
Stoga se ni jednom od odredaba prava Unije koje navodi sud koji je uputio zahtjev ne određuje ni u kojem je slučaju pravni odnos moguće kvalificirati kao ugovor o prijevozu ni vrijeme kada se ugovor o prijevozu može smatrati sklopljenim.
40.
Dakle, kvalifikacija prirode pravnog odnosa koji nastaje u opisanim situacijama potpuno je u nadležnosti država članica (
7
).
41.
Slijedom toga, pravu Unije ne protivi se postojanje nacionalnih odredbi kojima je predviđeno da osoba koja putuje vlakom bez posjedovanja valjane karte i koja ne regulira svoj položaj nakon pregleda nije vezana ugovorom sa željezničkim prijevoznikom (
8
).
42.
Stoga smatram da se članak 9. stavak 4. Uredbe (EZ) br. 1371/2007, članak 2. stavak (a) i članak 3. Direktive 93/13 ne mogu tumačiti na način da uvijek postoji ugovorni odnos između prijevoznika i putnika.
43.
Iz tog je razloga na nacionalnom sudu da utvrdi postojanje ugovornog odnosa uzimajući u obzir nacionalno pravo.
44.
Druga je pretpostavka da opisano ponašanje nije društveno prihvatljivo, što se u različitim pravnim sustavima može pravno kvalificirati samo kao povreda ugovora, kao upravni prekršaj ili čak kao kazneno djelo (
9
) s obzirom na javni interes poštovanja odredbi o prijevozu putnika.
45.
Naime, koliko se može shvatiti iz spisa predmeta, nalazimo se u situaciji u kojoj putnik vjerojatno svjesno ulazi u vlak bez karte i bez ikakve volje da ispuni svoju obvezu plaćanja cijene usluge kojom se koristi, čak i unatoč raznim mogućnostima koje mu je pružatelj usluga nudi tijekom i nakon korištenja same usluge.
b) Primjena pravila o nepoštenim odredbama u slučaju putnika bez karte
46.
Na temelju već iznesenih pretpostavki, vezano za drugo prethodno pitanje, sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud mogu li se pravila o nepoštenim odredbama iz Direktive 93/13 primijeniti i u slučaju putnika koji uđe u vlak bez karte i od kojega, nakon višestrukog odbijanja da regulira vlastiti položaj na temelju općih uvjeta o prijevozu željezničkog prijevoznika, taj isti prijevoznik sudskim putem zatraži plaćanje karte i tarifnog dodatka.
47.
Opći uvjeti o prijevozu željezničkog poduzetnika predstavljaju pravni izvor za plaćanje tarifnog dodatka u slučaju neposjedovanja valjane karte (i naknadnog nereguliranja vlastitog položaja nakon ponovljenih i uzastopnih zahtjeva).
48.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da su ti opći uvjeti primjenjivi na sve putnike zbog njihove utemeljenosti na zakonskim propisima ili njihova priopćenja u državnom službenom listu.
49.
Načelno se ne može isključiti da se radi o odnosu ugovorne prirode (
10
).
50.
Kao što je već rečeno, na nacionalnom je sudu da utvrdi, na temelju nacionalnog prava, postojanje ili nepostojanje ugovornog odnosa između prijevoznika i potrošača bez karte.
51.
Ako je točno da je na nacionalnom sudu da na temelju nacionalnog prava kvalificira opisanu pravnu situaciju, u nedostatku točnog upućivanja na vrijeme sklapanja ugovora u prethodno navedenim izvorima prava Unije, jednako tako je točno, kao što to navodi i Komisija u svojim pisanim očitovanjima iz spisa predmeta (
11
), da je u svrhu kvalifikacije pravnog odnosa kao ugovornog nužno postojanje uzajamne volje koja je zajednička pretpostavka u pravnim sustavima država članica.
52.
U konkretnom slučaju, poput onoga prethodno opisanog, itekako bi se moglo dvojiti o postojanju uzajamne volje. Naime, ne samo da je putnik odlučio da neće kupiti kartu u javnoj ponudi, već je i nakon dodatnog prijedloga sklapanja ugovora u vlaku odbio izraziti volju da kupi kartu.
53.
Stoga je upitno je li u slučaju protupravnog ponašanja poput prethodno opisanog moglo doći do odgovarajućeg izraza uzajamne volje koji može predstavljati ugovor. Putnik naime ne izražava svoj pristanak na bitan element ugovora, tj. cijenu usluge i njezino plaćanje.
54.
Kada bi se smatralo da je odnos između prijevoznika i potrošača koji je odbio platiti kartu ugovorne prirode, trebala bi se načelno primjenjivati pravila o nepoštenim odredbama. Međutim, u skladu s člankom 1. stavkom 2. Direktive 93/13, ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih odredaba ne podliježu odredbama same direktive.
55.
Ako su opći uvjeti o prijevozu u određenom nacionalnom pravu kvalificirani kao temeljeni na zakonu, tada bi se trebao primjenjivati navedeni članak 1. stavak 2., iz čega proizlazi isključenje pravila o nepoštenim odredbama.
56.
Suprotno tomu, ako se smatra da bi opće uvjete prijevoza, koji sadržavaju odredbu kojom se nalaže plaćanje tarifnog dodatka u slučaju da se karta ne kupi, trebalo kvalificirati kao ugovor, tada se sama odredba može promatrati u odnosu na pravilo o nepoštenim odredbama jer se članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 ne primjenjuje.
57.
Međutim, u konkretnom slučaju belgijskog pravnog sustava, Komisija u svojim pisanim očitovanjima ističe kako Kraljevina Belgija nije u svoj nacionalni pravni sustav prenijela članak 1. stavak 2. Direktive 93/13, koristeći mogućnost predviđenu člankom 8. te direktive (
12
).
58.
Ako je takvo stanje uistinu na snazi u belgijskom pravnom sustavu i ako se smatra da odredba članka 1. stavka 2. Direktive 93/13 nije izravno primjenjiva u pravnim sustavima država članica, tada bi sud trebao u svakom pojedinom slučaju ocjenjivati je li odredba nepoštena.
59.
U drukčijem slučaju u kojemu, u pojedinom nacionalnom pravnom sustavu, odnos između prijevoznika i potrošača koji je odbio platiti kartu nije ugovorne prirode, situacija je izvan područja primjene prava Unije.
60.
Naime, članak 1. stavak 1. Direktive 93/13 jasno ograničava područje njezine primjene na ugovore koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.
61.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev, u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje Sudu, koja u vezi s time nije osobito jasna, ističe da je, unutar belgijskog pravnog sustava, sudska praksa Ustavnog suda i Kasacijskog suda proširila „teoriju nepoštenih odredaba” čak i na „pravne odnose temeljene na zakonu” (
13
).
62.
Ako je prema belgijskom pravu zaštita od nepoštenih odredbi proširena na sve odnose između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluge, čak i ako je riječ o odnosu koji se temelji na zakonu, a utvrđivanje te činjenice je isključivo na nacionalnom sudu, odredbu kojom se putniku koji odbije platiti kartu nalaže plaćanje nadoplate treba ocijeniti u skladu s pravilima o nepoštenim odredbama.
63.
Ipak, u svakom slučaju treba, osim već navedenih subjektivnih mišljenja vezanih za društveno neprihvatljivo ponašanje potrošača, uzeti u obzir da je riječ o sasvim izuzetnoj situaciji, u kojoj se isprepliću privatni i javni interesi: pružanje usluge prijevoza osoba; „sankcionirajuća” priroda dodatne naknade u slučaju ponovnog odbijanja plaćanja karte, koja istodobno ima funkciju odvraćanja od takvog nezakonitog ponašanja i zaštite poduzetnika od administrativnih troškova pokušaja naplate dugovanih iznosa; ponašanje osobe koja, svjesno odbijajući platiti cijenu usluge kojom se koristi, krši obvezu prethodne kupnje valjane karte, a zatim odbija ispraviti nepravilnost plaćanjem u vlaku.
64.
Vezano za način na koji bi nacionalni sud u konkretnom slučaju mogao pristupiti ocjeni nepoštenosti odredbe, sud bi trebao uzeti u obzir spomenuti kontekst, kako bi provjerio uzrokuje li navedena odredba znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, kao što to zahtijeva članak 3. stavak 1. Direktive 93/13.
65.
U tom pogledu, može se dvojiti o postojanju znatnije neravnoteže u pravima i obvezama koja je potrebna u svrhu ocjene nepoštenosti, u slučajevima u kojima su pojedinačne odredbe, bez obzira na to što predviđaju koristi za stranku koja ih je sastavila, uvjetovane opravdanim organizacijskim potrebama i potrebama upravljanja poduzećem, bez kojih ono ne bi moglo učinkovito i profitabilno obavljati svoju djelatnost.
2.
Treće, četvrto i peto pitanje
66.
U trećem, četvrtom i petom pitanju, sud koji je uputio zahtjev pita se u biti o opsegu obveze suda države članice da utvrdi ništetnost odredbe koju smatra nepoštenom i treba li članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da se njime zabranjuje sudu države članice da ublaži odredbu kojom se predviđa tarifni dodatak za putnike bez karte, a koja se smatra nepoštenom, kao i da takvu odredbu zamijeni općim pravnim pravilom u području odgovornosti u svrhu naknade pretrpljene štete poduzetniku.
67.
Kao što je u uvodu najavljeno, smatram da je navedena pitanja prikladno razmatrati zajedno te ću samo podsjetiti na relevantnu sudsku praksu Suda vezanu za to pitanje.
68.
Prije svega, smatram da je potrebno razmotriti dopuštenost tih pitanja.
69.
Naime, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne proizlaze razlozi zbog kojih sud koji je uputio zahtjev postavlja ta pitanja, a još manje nacionalni pravni okvir kojem ta pitanja pripadaju.
70.
Zahtjevi koji se odnose na sadržaj zahtjeva za prethodnu odluku navedeni su u članku 94. Poslovnika Suda, koji je sud države članice dužan, u okviru pravosudne suradnje, predviđene člankom 267. UFEU-a, poznavati i strogo poštovati (
14
).
71.
Međutim, iako nema sumnje da je predmet trećeg, četvrtog i petog prethodnog pitanja tumačenje članka 6. Direktive 93/13, iz zahtjeva za prethodnu odluku također nije jasno koje odredbe su predmet ocjene nepoštenosti, a još manje se navodi koje odredbe „općih pravnih pravila” sud koji je uputio zahtjev pretpostavlja da će koristiti umjesto odredbe koja se proglašava nepoštenom.
72.
U svakom slučaju, dovoljno je pozvati se na sudsku praksu Suda u vezi s tumačenjem članka 6. stavka 1. Direktive 93/13, u skladu s kojom se taj članak protivi nacionalnom propisu koji omogućuje nacionalnom sudu dopunu takvog ugovora uz izmjenu sadržaja same ugovorne odredbe nakon što utvrdi nepoštenost odredbe u ugovoru sklopljenom između potrošača i prodavatelja robe ili pružatelja usluge (
15
).
73.
Kako iz navedene sudske prakse jasno proizlazi, takva bi intervencija suda mogla ugroziti dugoročni cilj Direktive 93/13, odnosno odvraćanje prodavatelja robe i pružatelja usluga od upotrebe nepoštenih odredbi (
16
).
74.
Nadalje, u tekstu članka 6. stavka 1. jasno se navodi da odredbu koja je proglašena nepoštenom valja izostaviti iz ugovora tako da se pritom potrošač ni na koji način ne obvezuje. Stoga očito proizlazi da je intervencija suda u smislu ublažavanja ili smanjivanja učinaka takve nepoštene odredbe u očitoj suprotnosti s tekstom, prije negoli s teleološkim tumačenjem predmetnog propisa.
75.
U odnosu pak na mogućnost suda države članice da zamijeni nepoštenu odredbu, trebalo bi podsjetiti da se jedina iznimka u tom smislu temelji na sudskoj praksi Suda u predmetu Kásler (
17
) prema kojem se intervencija suda smatra dopuštenom samo pod dvama uvjetima: s jedne strane, činjenica da bi neprimjena odredbe koja je proglašena nepoštenom, u skladu s nacionalnim pravom, značila poništenje cijelog ugovora i, s druge strane, činjenica da bi poništenje ugovora izložilo potrošača izuzetno štetnim (
18
) i kažnjivim posljedicama.
76.
Nadalje, osim već navedenih uvjeta, sudska je praksa također pojasnila da je dopuna ugovora moguća samo putem dispozitivne odredbe ili zamjenom nepoštene odredbe odredbom koja navodi tekst propisa, ne ostavljajući pritom sudu prostor za tumačenje ili za „kreativnost”.
77.
U ovom slučaju, vrlo jedinstvenom zbog više puta navedenog protupravnog ponašanja potrošača, jasno je da sud koji je uputio zahtjev postavlja Sudu treće, četvrto i peto pitanje jer se nalazi u pravnom okviru u kojem se, s jedne strane, čini da tumačenje nacionalnih propisa na najvišim sudskim instancama proširuje primjenjivost pravila o nepoštenim odredbama čak i na izvanugovorne odnose, dok, s druge strane, sudska praksa Suda ne dopušta prilagodbu odredbe u smislu koji je povoljniji za potrošača.
78.
Drugim riječima, sud koji je uputio zahtjev, itekako svjestan protupravnog ponašanja potrošača i dalje sumnja u nerazmjerno visok iznos nadoplate nametnut općim uvjetima u slučaju da se ne kupi karta.
79.
Ne dovodeći u pitanje prethodna razmatranja, kojima se nacionalnom sudu nalaže da ocijeni činjenično stanje koje je predmet spora na temelju važećeg nacionalnog prava, u prethodno navedenom okviru tumačenja prava Unije, smatram da bi Sud mogao ocijeniti mogućnost ograničenog i precizno definiranog proširenja ovlasti suda da izmijeni takve odredbe u slučajevima nacionalnih propisa u kojima bi se pravila o nepoštenim odredbama teoretski mogla primijeniti i na slučajeve poput ovoga.
IV. Zaključak
80.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na sljedeći način odgovori na zahtjev za prethodnu odluku koji je Sudu uputio Vredegerecht te Antwerpen (Mirovni sud u Antwerpenu, Belgija), samo u odnosu na drugo pitanje:
Direktiva 93/13/EEZ ne uređuje uvjete sklapanja ugovora, a pravila o nepoštenim odredbama koja su njoj sadržana načelno se primjenjuju samo na ugovorne pravne odnose koje takvima treba kvalificirati sud države članice na temelju nacionalnog prava. U slučaju putnika koji se koristi uslugama prijevoza, a da nije kupio kartu i koji je, zbog takvog ponašanja osim cijene karte dužan platiti i dodatak, nacionalni sud treba, u skladu s nacionalnim pravom, odrediti je li priroda takvog odnosa ugovorna i procijeniti mogu li se pravila o nepoštenim odredbama primijeniti na svaki odnos između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača, čak ako se radi o izvanugovornim odnosima. Nadalje, ocjena nepoštenosti odredbe kojom se osim cijene karte nalaže i plaćanje dodatka zbog prethodnog izostanka kupnje karte i naknadno propuštenog reguliranja položaja predviđenog općim uvjetima o prijevozu, mora se provesti na način da se, u skladu s člankom 3. Direktive 93/13, utvrdi je li prouzročena znatnija neravnoteža u položaju stranaka, uključujući i obzirom na činjenicu da se u takvom slučaju isprepliću privatni i javni interesi i uzimajući u obzir sve okolnosti konkretnog slučaja, a posebice protupravno ponašanje potrošača.
(
1
)	Izvorni jezik: talijanski
(
2
)	Direktiva Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.)
(
3
)	Uredba (EZ) br. 1371/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2007. o pravima i obvezama putnika u željezničkom prometu (SL 2007., L 315, str. 14.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 10., str. 143. i ispravak SL 2017., L 123, str.14.)
(
4
)	Wet van 28 februari 2013 tot Invoering van het Wetboek van Economisch Recht (Zakon od 28. veljače 2013. o donošenju Trgovačkog zakonika), Moniteur Belge od 29. ožujka 2013., str. 19975.
(
5
)	Presuda od 21. rujna 2016., Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen, C-261/15, EU:C:2016:709, t. 26.
(
6
)	Člankom 1. određuje se: „Svrha ove Direktive je uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.”
(
7
)	U navedenoj „presudi Demey” Sud ističe da su uvjeti sklapanja ugovora o prijevozu uređeni relevantnim nacionalnim odredbama (presuda od 21. rujna 2016., Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen, C-261/15, EU:C:2016:709, t. 34.).
(
8
)	S obzirom na članak 6. Naslova II. Priloga I. Uredbi (EZ) br. 1371/2007, vidjeti presudu od 21. rujna 2016., Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen, C-261/15, EU:C:2016:709, t. 35.
(
9
)	Rješenje od 30. svibnja 2018., SNCB, C-190/18, neobjavljeno, EU:C:2018:355, t. 7. i presuda od 21. rujna 2016., Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen, C‑261/15, EU:C:2016:709, t. 12. i t. 13.
(
10
)	U točki 27. navedene presude Demey (presuda od 21. rujna 2016., Nationale Maatschappij der Belgische Spoorwegen, C-261/15, EU:C:2016:709), u vezi s člankom 6. Naslova II. Priloga I. Uredbi (EZ) br. 1371/2007, Sud navodi da se „izostanak karte […] može tumačiti samo na način da znači da je ugovor o prijevozu prethodno sklopljen i da putnik ne može pokazati dokaz kojim se potvrđuje da je kupio kartu”.
(
11
)	Pisana očitovanja, točka 19.
(
12
)	Pisana očitovanja, točka 12.
(
13
)	Odluka kojom se upućuje zahtjev, stranica 12. U vezi s time Komisija napominje da Ustavni sud u presudi br. 159 od 26. listopada 2005. smatra da bi bilo u suprotnosti s načelom jednakosti i nediskriminacije, utvrđenim u člancima 10. i 11. Belgijskog ustava, isključiti iz zaštite od nepoštenih odredaba javna tijela ili društva u kojima tijela javne vlasti drže većinski udio, a koja obavljaju poslovnu, financijsku ili industrijsku djelatnost i nude na prodaju ili prodaju proizvode ili usluge (pisana očitovanja podnesena u spisu, točka 12.).
(
14
)	Vidjeti, ex multis, rješenje od 7. rujna 2017., Alandžak, C-187/17, neobjavljeno, EU:C:2017:662, t. 13. i navedenu sudsku praksu kao i rješenje od 30. svibnja 2018., SNCB, C-190/18, neobjavljeno, EU:C:2018:355, t. 19. i navedenu sudsku praksu.
(
15
)	Presuda od 26. ožujka 2019., Abanca Corporación Bancaria, C-70/17, EU:C:2019:250, t. 53.; presuda od 14. lipnja 2012., Banco Español de Crédito, C-618/10, EU:C:2012:349, t. 73.; presuda od 30. svibnja 2013., Asbeek Brusse i de Man Garabito, C-488/11, EU:C:2013:341, t. 60.; presuda od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai, C-26/13, EU:C:2014:282, t. 77. i mišljenje nezavisnog odvjetnika Pitruzzelle od 14. svibnja 2019., Dziubak C-260/18, t. 31.
(
16
)	Presuda od 26. ožujka 2019., Abanca Corporación Bancaria, C-70/17, EU:C:2019:250, t. 54.; presuda od 14. lipnja 2012., Banco Español de Crédito, C-618/10, EU:C:2012:349, t. 69. i 70. i rješenje od 16. studenoga 2010., Pohotovosť, C-76/10, EU:C:2010:685, t. 41. i u njima navedena sudska praksa
(
17
)	Presuda od 30. travnja 2014, Kásler i Káslerné Rábai, C-26/13, EU:C:2014:282
(
18
)	Presuda od 30. travnja 2014, Kásler i Káslerné Rábai, C-26/13, EU:C:2014:282. t. 83.