62024CC0224
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
N. EMILIOU
od 23. listopada 2025. (
1
)
Predmet C‑224/24
Società Eredi Raimondo Bufarini Srl – Servizi Ambientali
protiv
Ministero dell’Interno,
Ministero della Transizione Ecologica,
Comitato tecnico regionale delle Marche,
Coordinamento per l’uniforme applicazione sul territorio nazionale di cui all’art. 11 del D.Lgs. 105/2015,
uz sudjelovanje:
Regione Marche,
FP
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Direktiva 2012/18/EU – Postrojenja za obradu otpada – Opasne tvari – Koncept ‚prisutnost opasnih tvari’ – Očekivana prisutnost – Obveza obavješćivanja”
I. Uvod
1.
Ovaj zahtjev za prethodnu odluku, koji je uputio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija), odnosi se na tumačenje kriterija za utvrđivanje prisutnosti opasnih tvari u smislu Direktive br. 2012/18/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o kontroli opasnosti od velikih nesreća koje uključuju opasne tvari (poznato kao „Direktiva Seveso‑III”) (
2
).
2.
Direktiva 2012/18 treća je inačica Direktive „Seveso” (
3
), koja 1976. nosi naziv iz industrijske katastrofe u blizini grada Sevesa (Italija). Budući da je bila jedna od najozbiljnijih ekoloških katastrofa u povijesti, poticala je tadašnjeg zakonodavca EEZ‑a da usvoji pravila za sprečavanje takvih katastrofa i ublažavanje njihovih posljedica.
3.
Ukratko, Direktiva 2012/18 nameće razne obveze objektima u kojima su prisutne opasne tvari u količinama koje su jednake ili veće od onih navedenih u njezinu Prilogu I. Ovisno o prisutnim količinama, objekti se mogu klasificirati kao objekti „niže razine” ili „više razine” (što dovodi do dodatnih obveza).
4.
Problematika koja se pojavljuje u ovom predmetu stoga je od velike važnosti u strukturi Direktive 2012/18, s obzirom na to da izravno utječe na klasifikaciju objekata obuhvaćenih područjem primjene te direktive i, u takvim slučajevima, na vrstu obveza koje ti objekti moraju poštovati.
II. Pravni okvir
5.
Ovo se mišljenje ponajprije odnosi na tumačenje članka 3. točke 12. Direktive 2012/18, u kojem se navodi definicija „prisutnosti opasnih tvari”, čiji je tekst naveden u točki 18. ove presude.
6.
U ovom ću mišljenju upućivati i na uvodne izjave 1. do 6., 26. i 29. i članke 1., 7., 8. i 10. do 12. Direktive. Međutim, neću upućivati na odredbe Direktive 2008/98/EZ (
4
) i Direktive 2010/75/EU (
5
). Iako se one navode u prvom prethodnom pitanju, te se direktive ne čine relevantnima u okviru ovog postupka.
7.
Direktiva 2012/128 prenesena je u talijansko pravo decreto legislativo 26 giugno 2015, n. 105. – Attuazione della direttiva 2012/18/UE relativa al controllo del pericolo di incidenti rilevanti connessi con sostanze pericolose (Zakonodavna uredba br. 105 od 26. lipnja 2015. o primjeni Direktive 2012/18/EU o kontroli opasnosti od velikih nesreća koje uključuju opasne tvari) (u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 105) (
6
).
III. Činjenice, glavni postupak i prethodna pitanja
8.
Tužitelj u glavnom postupku (Società Eredi Raimondo Bufarini Srl – Servizi Ambientali; Bufarini) je društvo koje upravlja objektom za obradu opasnog i neopasnog tekućeg otpada Falconara Marittima (Italija) na temelju integrirane okolišne dozvole koju je izdala pokrajina Ancona (Italija). U skladu s tom dozvolom društvo Bufarini može skladištiti do 800 tona opasnog otpada i obraditi do 200 tona takvog otpada dnevno.
9.
U izvješću objavljenom 2020. Comitato tecnico regionale delle Marche (Regionalni tehnički odbor regije Marche, Italija) (u daljnjem tekstu: RTC) zaključio je da je objekt kojim upravlja društvo Bufarini, s obzirom na njegovu sposobnost skladištenja i tretiranja opasnih tvari, obuhvaćen područjem primjene Zakonodavne uredbe br. 105. Na temelju tog izvješća RTC je pozvao društvo Bufarini da u roku od 60 dana podnese obavijest i izvješće predviđene tom uredbom.
10.
Budući da poduzetnik nije poduzeo odgovarajuće mjere usklađivanja, RTC je odlukom od 24. studenoga 2020. društvu Bufarini uputio novu službenu opomenu, zahtijevajući podnošenje prethodno zatražene dokumentacije ili, podredno, fizičko ograničenje uporabe određenih spremnika koji se nalaze u njegovoj instalaciji. RTC je smatrao da, u svrhu određivanja regulatornog sustava primjenjivog na objekt kao što je onaj kojim upravlja društvo Bufarini na temelju Direktive 2012/18, valja uputiti na najveću količinu opasnih tvari koje se mogu skladištiti ili preraditi u predvidivim uvjetima. Prema njegovu mišljenju, sama privremena prisutnost takvih tvari na lokaciji nije sama po sebi dovoljna da bi se na njoj temeljila ta procjena.
11.
Društvo Bufarini osporavalo je to stajalište. Prema njegovu mišljenju, njegovo postrojenje nije obuhvaćeno područjem primjene Zakonodavne uredbe br. 105. Podsjeća da je uspostavio sustav upravljanja zalihama i kontrole neprekoračenja granica utvrđenih uredbom.
12.
Posljedično, društvo Bufarini je osporavalo odluku RTC‑a pred Tribunale amministrativo regionale per le Marche (Okružni upravni sud za Marche, Italija). Presudom od 23. lipnja 2021. taj je sud odbio tu tužbu.
13.
Društvo Bufarini uložilo je žalbu protiv navedene presude Consiglio di Stato (Državno vijeće). Taj je sud 2022. prekinuo postupak i Sudu uputio tri prethodna pitanja. Treće postavljeno pitanje odnosilo se na tumačenje članka 3. točke 12. Direktive 2012/18.
14.
Ta su pitanja bila predmet predmeta C‑144/22, o kojem je Sud odlučio rješenjem od 15. prosinca 2022., Società Eredi Raimondo Bufarini (
7
). Međutim, Sud je u tom rješenju presudio da nije potrebno odgovoriti na treće pitanje jer je ono postavljeno samo za slučaj da Sud potvrdno odgovori na prvo pitanje (koje se odnosilo na opseg obveze upućivanja zahtjeva na temelju članka 267. trećeg stavka UFEU‑a), što on nije učinio.
15.
U okviru istog nacionalnog postupka Consiglio di Stato (Državno vijeće) odlučio je 21. ožujka 2024. prekinuti postupak i Sudu uputiti drugi zahtjev za prethodnu odluku. U tom postupku postavljena su sljedeća pitanja:
„1.
Protivi li se definiciji ‚prisutnosti opasnih tvari’ iz članka 3. točke 12. Direktive [2012/18] praksa prema kojoj se količina opasnih tvari prisutnih u postrojenju za obradu otpada procjenjuje u okviru operativnog postupka koji primjenjuje operater (i koji se prema potrebi provodi uz dozvolu iz članka 23. Direktive [2008/98] ili iz članka 4. Direktive [2010/75]), u kojem se otpad razvrstava kao smjesa u smislu članka 3. točke 11. Direktive [2012/18], predviđa stalni nadzor količine opasnih tvari prisutnih u postrojenju i jamči da nisu prekoračene niža razina predviđena stupcem 2. ni viša razina predviđena stupcem 3. Priloga I. Direktivi [2012/18]?”
2.
Protivi li se članku 7. Direktive 2012/18/EU, kojim se predviđa da je operater dužan poslati ‚obavijest nadležnom tijelu’ koja sadržava informacije navedene u članku 7. stavku 1. te direktive i koji se tumači s obzirom na načela tržišnog natjecanja i slobode poslovnog nastana, pravno pravilo poput onog iz članka 13. stavaka 1., 2. i 5. Decreta legislativo n. 105/2015 (Zakonodavna uredba br. 105/2015), kojim se predviđa da se informacije moraju priopćivati isključivo upućivanjem ‚obavijesti, sastavljene u skladu s obrascem iz Priloga 5.’ (stavak 1.), ‚potpisane u obliku osobne izjave u skladu s važećim propisima’ (stavak 2.), ‚koju operater šalje primateljima iz stavka 1. u elektroničkom obliku upotrebom usluga i alata elektroničkog prijenosa stavljenih na raspolaganje s pomoću popisa objekata koji mogu uzrokovati velike nesreće iz članka 5. stavka 3.’ ili ‚isključivo digitalno potpisanom certificiranom elektroničkom poštom’ (stavak 5.), pri čemu se isključuje način priopćivanja preko ‚operativnog postupka koji primjenjuje operater’, a kojim se predviđa stalni nadzor količine opasnih tvari prisutnih u postrojenju i jamči da nisu prekoračene niža razina predviđena stupcem 2. ni viša razina predviđena stupcem 3. Priloga I. Direktivi 2012/18/EU?”
16.
Pisana očitovanja podnijeli su društvo Bufarini i Europska komisija.
IV. Analiza’
A.
Prvo pitanje
17.
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi pojasniti definiciju pojma „prisutnost opasnih tvari” iz članka 3. točke 12. Direktive 2012/18 i, konkretnije, značenje pojma „očekivana prisutnost” iz tog članka.
18.
Tom se odredbom predviđa sljedeće:
„‚prisutnost opasnih tvari” znači stvarna ili očekivana prisutnost opasnih tvari u objektu ili opasnih tvari za koje je razumno predvidjeti da mogu nastati za vrijeme gubitka kontrole nad procesima, uključujući djelatnosti skladištenja, u bilo kojem postrojenju unutar objekta, u količinama koje su jednake ili veće od propisanih količina iz Priloga I. dijela 1. ili Priloga I. dijela 2.” (
8
).
19.
Iz toga slijedi da se za opasne tvari u smislu te direktive smatra da su prisutne u objektu – pod uvjetom da su njihove količine jednake ili veće od onih navedenih u njezinu Prilogu I. – u trima slučajevima: i. kada su stvarno prisutne; ii. ako se njihova prisutnost može predvidjeti; ili iii. ako je razumno predvidjeti da one mogu nastati tijekom gubitka kontrole nad procesima unutar objekta.
20.
Razvrstavanje objekata u jedan od triju scenarija načelno se mora provesti prije početka svake djelatnosti koja uključuje obradu opasnih tvari. Kako je to prethodno navedeno, u ovom je slučaju relevantna druga od tih situacija.
21.
U biti, postavlja se pitanje jesu li nacionalna tijela (odnosno RTC) pravilno smatrala da se, u slučaju kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, „očekivane” količine trebaju odrediti na temelju maksimalnog kapaciteta objekta, u skladu s okolišnom dozvolom. Komisija je to stajalište branila i u ovom postupku.
22.
Suprotno tomu, društvo Bufarini smatra da se radi utvrđivanja „očekivane prisutnosti” opasnih tvari operater može pozvati na mehanizam koji predviđa stalno praćenje količine opasnih tvari prisutnih u postrojenju i jamči da pragovi utvrđeni Direktivom 2012/18 ne budu premašeni. Naglašava da njegov objekt skladišti i prerađuje opasne tvari i tvari koje nisu opasne.
23.
Valja istaknuti da Direktiva 2012/18 ne definira pojam „očekivano” niti daje pojašnjenja u pogledu njegova značenja. Taj nedostatak precizne definicije otvara pitanja o načinu na koji nadležna tijela trebaju ocijeniti „očekivanu” prisutnost opasnih tvari za potrebe razvrstavanja u skladu s Direktivom.
24.
U nedostatku izričite definicije, tumačenje pojma „očekivano” treba se temeljiti na tekstu odredbe te ciljevima i općoj strukturi Direktive.
25.
Što se tiče teksta te odredbe, ističem da se u svakodnevnom jeziku pojam „očekivani” općenito shvaća kao sinonim pojmova kao što su „anticipirani”, „predočeni”, „planirani”, „predviđeni” ili „predviđeno”. Usporedba različitih jezičnih verzija Direktive potvrđuje taj zaključak (
9
).
26.
S obzirom na prethodno navedeno, ne čini se da doslovno tumačenje članka 3. točke 12. Direktive 2012/18 potkrepljuje stajalište koje zastupa RTC, a koje zagovara Komisija, prema kojem „očekivanu prisutnost” treba izjednačiti s maksimalnim kapacitetom. Čini se da tekst odredbe zahtijeva barem razumnu vjerojatnost da predmetne opasne tvari u određenom trenutku postoje u količinama većima od onih navedenih u Prilogu I.
27.
To je također potkrijepljeno tekstom članka 7. stavka 1. Direktive 2012/18, kojim se operaterima nalaže da nadležnom tijelu dostave obavijest koja, među ostalim, sadržava „informacije dostatne za identifikaciju opasnih tvari i kategorije tvari, za tvari koje su uključene ili bi mogle biti prisutne”, kao i „količinu i fizički oblik dotične opasne tvari ili dotičnih opasnih tvari” (
10
). Slično tome, bilješka 3. uz Prilog I. Direktive 2012/18 navodi da „količine koje treba razmotriti radi primjene odgovarajućih članaka najveće su količine koje su ili bi mogle biti prisutne u bilo kojem trenutku” (
11
).
28.
Moje tumačenje pojma „očekivano” također je u skladu s tekstom članka 3. točke 12. Direktive 2012/18 u pogledu treće situacije u kojoj se smatra da su opasne tvari prisutne u objektu: ako je „razumno predvidjeti da mogu nastati za vrijeme gubitka kontrole nad procesima, […] unutar objekta”. Taj dio odredbe također upućuje na to da puka teoretska mogućnost da opasne tvari mogu biti prisutne u količinama koje su jednake ili veće od onih navedenih u Prilogu I. nije dovoljna za primjenu Direktive 2012/18.
29.
U svakom slučaju, ako se Direktiva primjenjuje samo zbog sposobnosti objekta da skladišti, prerađuje ili proizvodi opasne tvari, razumno je očekivati da je zakonodavac Unije odgovarajuće uredio relevantne odredbe. Upotreba izraza „očekvana prisutnost” kako bi se odrazio pojam ukupnog maksimalnog kapaciteta čini se nepreciznom na jezičnoj i konceptualnoj razini, osobito u kontekstu zakonodavnog instrumenta čije su odredbe, prema mišljenju samog zakonodavca Unije, bile „jasne, dosljedne i lako razumljive kako bi se poboljšala provedba i izvršivost” (
12
).
30.
Tumačenje pojma „očekivani” koje predlažu RTC i Komisija nije potkrijepljeno ni kontekstualnim ni teleološkim tumačenjem odredbi Direktive 2012/18.
31.
Što se tiče konteksta, nisu mi uvjerljivi argumenti koje je istaknula Komisija da je tumačenje pojma „očekivano” na temelju kapaciteta nužno jer se više obveza predviđenih Direktivom 2012/18 mora ispuniti unaprijed, odnosno prije nego što opasne tvari prvi put budu prisutne u objektu. Komisija se posebno poziva na obveze izrade i provedbe politike sprečavanja teških nesreća (članak 8.), izrade sigurnosnog izvješća (članak 10.), izrade kriznog plana i pružanja informacija o njima nadležnim nacionalnim tijelima (članak 12.) (
13
).
32.
Taj se argument čini pomalo kružnim jer se temelji na pretpostavci da se predmetne odredbe moraju primjenjivati na sve objekte koji ne mogu ex ante predvidjeti točne količine opasnih tvari prisutnih u bilo kojem trenutku. Prema mojem mišljenju, ta je pretpostavka neosnovana. Ako pragovi utvrđeni u Prilogu I. nisu prekoračeni, nemogućnost da se unaprijed procijene točne količine obrađenih tvari u bilo kojem trenutku nije relevantna. Stoga se zabrinutost Komisije u pogledu primjene članaka 8., 10. i 12. Direktive 2012/18 u načelu ne može ostvariti.
33.
Nije uvjerljiv ni Komisijin argument koji se temelji na tekstu članka 7. stavka 4. i članka 11. Direktive 2012/18. Komisija naglašava da na temelju tih odredbi subjekti moraju obavijestiti nadležno tijelo o znatnim povećanjima ili smanjenjima količine opasnih tvari prije nego do njih dođe i, prema potrebi, poduzeti odgovarajuće mjere. To nije izvedivo, kao što to ističe Komisija, kad je riječ o nepredviđenim i iznenadnim povećanjima zbog nefunkcionalnog postupka kontrole.
34.
Prema mojem mišljenju, iz tih se odredbi ne može shvatiti kako treba tumačiti članak 3. točku 12. Direktive 2012/18. Kao što to proizlazi iz teksta i konteksta članka 7. stavka 4. točke (a) i članka 11. Direktive 2012/18, te se odredbe odnose na dugoročna povećanja ili smanjenja količine opasnih tvari u objektu.
35.
Nenamjerne i prijelazne situacije koje mogu dovesti do toga da količine uskladištenih, obrađenih ili proizvedenih opasnih tvari prelaze razine o kojima je obaviješteno nadležno tijelo (i, ovisno o slučaju, iznad razina dopuštenih odobrenjem) potencijalno mogu nastati u brojnim objektima ili čak u svim objektima. To vrijedi i za one koji poštuju sve obveze iz Direktive. Potpuno je jasno da u tim situacijama operateri nisu obvezni preispitati ili ažurirati obavijest, politiku sprečavanja teških nesreća itd.
36.
Logično je da isto vrijedi i za situacije u kojima, kao što to tvrdi društvo Bufarini, postoji mehanizam kojim se stalno nadzire količina opasnih tvari prisutnih u objektu kako bi se osiguralo da se ne prekorače granice utvrđene u Prilogu I. Direktivi 2012/18. Ako bi se, pogrešno, u određenom trenutku granice mogle prekoračiti, to bi potaknulo operatera da djeluje kako bi smanjio količinu manju ispod granica utvrđenih u Prilogu I. U tim slučajevima ne postoji ni dugoročna promjena količine obrađenih opasnih tvari, čak i ako operater ne uspije odmah reagirati. Te situacije stoga nisu obuhvaćene područjem primjene odredbi na koje upućuje Komisija (
14
).
37.
Nadalje, što se tiče teleološkog tumačenja odredbi Direktive 2012/18, ističem sljedeće.
38.
Kao prvo, točno je da je krajnji cilj Direktive osigurati visoku razinu zaštite zdravlja ljudi i okoliša (
15
). Međutim, njezino je područje primjene ograničeno, kao što je osobito navedeno u uvodnim izjavama 1. do 6. i članku 1., na „sprečavanje velikih nesreća … i ograničavanje njihovih posljedica” (
16
). To nije instrument koji je usmjeren na sve industrijske nesreće koje uključuju opasne tvari, nego samo na one koje uzrokuju znatne opasnosti za zdravlje ljudi i okoliš. Njome se ne nastoji ni smanjiti rizike na nulu (po prirodi nemoguću zadaću) ili se tomu približiti (
17
).
39.
Ne smije se zaboraviti da, čak i u slučaju nefunkcioniranja kontrolnih mehanizama poput onih koje je opisalo društvo Bufarini, koji može dovesti do toga da količine opasnih tvari privremeno prijeđu pragove utvrđene u Prilogu I., takav događaj sam po sebi ne bi izravno prouzročio nesreću, a još manje veliku nesreću. To se posebno odnosi na slučajeve u kojima operater zadržava sposobnost brzog i učinkovitog djelovanja kako bi se smanjile predmetne količine i ponovno uspostavili sigurnosni uvjeti. Stoga se, pod uvjetom da se odgovarajuće mjere ublažavanja brzo provedu, profil rizičnosti objekta ne bi znatno povećao. Time se naglašava važnost uzimanja u obzir postojećih tehničkih jamstava i operativnog odgovora operatera pri procjeni potencijalnih rizika na temelju Direktive 2012/18.
40.
Osim toga, taj krajnji cilj mora biti u skladu s drugim javnim interesima. Konkretno, kao što je to objašnjeno u uvodnoj izjavi 4. navedene direktive, zakonodavac Unije također je nastojao „racionalizacijom ili pojednostavljivanjem smanj[ti] nepotrebna administrativna opterećenja, pod uvjetom da se ne ugrozi sigurnost te zaštita okoliša i zdravlja ljudi ”. Slična je zabrinutost izražena u uvodnoj izjavi 18. navedene direktive, u kojoj se navodi potreba da se „ako je moguće […] smanj[e] administrativna opterećenja, posebno za mala i srednja poduzeća”.
41.
Prihvaćanje Komisijina tumačenja članka 3. točke 12. Direktive 2012/18 značilo bi da bi se operaterima s vrlo niskim profilom rizika (
18
) također nametnulo poštovanje više obveza koje mogu biti skupe za provedbu. Ta administrativna i financijska opterećenja čine se nerazmjernima i daleko od realističnog pristupa upravljanju rizicima od velikih nesreća (
19
).
42.
S obzirom na načelo proporcionalnosti, razumno je pretpostaviti da je zakonodavac Unije primijenio pragmatičan, a ne previše formalan pristup time što je pojam „prisutnost opasnih tvari” definirao kao parametar za određivanje područja primjene Direktive 2012/18 i za razlikovanje objekata niže razine od objekata više razine.
43.
Stoga smatram da pojam „očekivana prisutnost” treba tumačiti na način koji odražava pristup utemeljen na riziku koji je u skladu s preventivnom svrhom Direktive, s naglaskom na predvidljivim uvjetima rada, a ne na teoretskim maksimalnim kapacitetima. Takvo tumačenje u skladu je s ciljem Direktive da se spriječe velike nesreće na način da se od država članica i operater zahtijeva da procijene vjerojatnu stvarnu prisutnost i rukovanje opasnim tvarima, čime se olakšavaju razmjerne i provedive regulatorne mjere.
44.
Naravno, dijelim zabrinutost Komisije u pogledu potrebe da se izbjegnu situacije u kojima operateri koji postupaju u zloj vjeri ili jednostavno zbog nemara mogu lako izbjeći obveze koje imaju na temelju Direktive 2012/18. Tumačenje pojma „očekivana prisutnost” koje bi de facto davalo operaterima slobodu da se oslanjaju na svoja subjektivna očekivanja i procjene potkopalo bi učinkovitost sustava zaštite uspostavljenog Direktivom 2012/18.
45.
Primjenjivost Direktive 2012/18 na određeni objekt ili njegova klasifikacija kao subjekta „niže” ili „više razine” mora se, prema mojem mišljenju, temeljiti na objektivnim podacima koje nadležna tijela mogu odmah i lako provjeriti. U suprotnom, sustav kontrole i sankcija koji je predvidio zakonodavac Unije ne bi pravilno funkcionirao (
20
).
46.
U skladu s člankom 20. stavkom 1. „[d]ržave članice osiguravaju da nadležna tijela organiziraju sustav inspekcija”. Cilj je tih inspekcija prije svega omogućiti nadležnim tijelima da „poduzimaju potrebne mjere u slučaju nepoštovanja” (njezina uvodna izjava 26.). Osim toga, člankom 28. Direktive 2012/18, kako je preuzet u njezinoj uvodnoj izjavi 29., državama članicama nalaže se da predvide i učinkovito provode sankcije koje se primjenjuju na kršenja nacionalnih odredaba donesenih na temelju te direktive, a koje su učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.
47.
U tom kontekstu smatram da bi sustav kao što je onaj koji društvo Bufarini predviđa mogao u određenim okolnostima biti prikladan kako bi se osiguralo da „očekivana prisutnost” opasnih tvari u objektu ostane ispod pragova utvrđenih u Prilogu I. Taj se sustav sastoji od uspostave mehanizma koji u svakom trenutku prati količinu opasnih tvari prisutnih u objektu, omogućujući operateru da brzo intervenira ako postoji rizik da bi tvari mogle prijeći pragove utvrđene u Prilogu I.
48.
Međutim, valja utvrditi da, kako bi se sustav mogao smatrati usklađenim sa zahtjevima Direktive 2012/18, on mora omogućiti operateru da intervenira preventivno, odnosno prije nego što količine opasnih tvari prijeđu pragove utvrđene u Prilogu I. Svaki mehanizam koji funkcionira isključivo putem ex post korektivnih mjera i koji dovodi do prisutnosti opasnih tvari iznad tih pragova s određenim stupnjem pravilnosti ne može se smatrati ekvivalentnim. U takvim slučajevima prekoračenje nije slučajno, nego predvidljivo te se, kao takvo, nedvojbeno aktivira primjena Direktive.
49.
Osim toga, u takvom bi se sustavu u svakom trenutku trebale bilježiti i količine prisutne kako bi nadležna tijela mogla u bilo kojem trenutku provjeriti jesu li premašeni pragovi o kojima je riječ i, ako jesu, dobiti potrebne informacije (uključujući datume, trajanje i učestalost pojava, prekomjerne količine itd.).
50.
Naravno, pitanje je li posebni mehanizam koji je uspostavio određeni operater točan, pouzdan i učinkovit stvar je nacionalnih tijela, a posebno upravnih i pravosudnih tijela u slučaju spora.
51.
S obzirom na prethodna razmatranja, smatram da se članku 3. točki 12. Direktive 2012/18/EU ne protivi praksa prema kojoj se „očekivana” prisutnost opasnih tvari u objektu ocjenjuje upućivanjem na mehanizme koje je operater uspostavio kako bi osigurao kontinuiranu kontrolu stvarno prisutnih količina. Ti mehanizmi moraju omogućiti brzu intervenciju kako bi se te količine smanjile u slučajevima u kojima postoji predvidljiv rizik od prekoračenja pragova utvrđenih u Prilogu I. Međutim, ovaj pristup je dopušten samo tamo gdje mehanizam vodi odgovarajuće evidencije, čime nadležnim tijelima omogućuje provođenje potrebnih provjera.
B.
Drugo pitanje
52.
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita može li se nacionalnim propisom zahtijevati da se obavijest iz članka 7. stavka 1. Direktive 2012/18 dostavi na poseban način, čime se isključuju oblici obavješćivanja koji se temelje na novijim tehnologijama. Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu upućuje na tehnologije koje upotrebljavaju društvo Bufarini i drugi operateri koji su primijenili mehanizme kontrole poput onih prethodno navedenih.
53.
Razlozi zbog kojih je sud koji je uputio zahtjev postavio to pitanje ne čine mi se potpuno jasnima. Osim toga, ne vidim kako bi odgovor na to pitanje mogao utjecati na postupak koji je trenutačno u tijeku pred sudom koji je uputio zahtjev.
54.
Pitanje koje se nalazi u središtu glavnog postupka jest, koliko mi je poznato, metoda koju treba primijeniti kako bi se utvrdilo je li objekt obuhvaćen područjem primjene Direktive 2012/18, s obzirom na to da su opasne tvari stvarno prisutne ili je vjerojatno da će biti prisutne u objektu u količini jednakoj ili većoj od ograničenja utvrđenih u Prilogu I. Direktivi 2012/18. Društvo Bufarini tvrdi da je metoda koju koristi u tom pogledu u skladu s odredbama Direktive. To bi značilo da njegov objekt nije obuhvaćen područjem primjene Direktive.
55.
Čini se da određivanje načina na koji operater mora izvršiti obavijest iz članka 7. Direktive 2012/18 – pod pretpostavkom da je ta odredba primjenjiva na društvo Bufarini – nije relevantno za pitanja postavljena u glavnom postupku. Taj zaključak vrijedi tim više ako se na prvo prethodno pitanje odgovori na način koji sam gore predložio.
56.
Stoga smatram da je drugo prethodno pitanje nedopušteno.
V. Zaključak
57.
Zaključno, predlažem Sudu da na pitanja koja je postavio Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija) odgovori kako slijedi:
1.
Točku 12. članak 3. Direktive 2012/18/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o kontroli opasnosti od velikih nesreća koje uključuju opasne tvari
treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalna praksa prema kojoj se „očekivana” prisutnost opasnih tvari u objektu procjenjuje pozivanjem na mehanizme koje je uspostavio operater, a koji osiguravaju kontinuirano praćenje stvarno prisutnih količina. Takvi mehanizmi moraju omogućiti brzu intervenciju radi smanjenja tih količina tamo gdje postoji predvidljiv rizik od prekoračenja pragova utvrđenih u Prilogu I. Direktivi 2012/18. To je slučaj ako mehanizam osigurava vođenje odgovarajuće evidencije, što nadležnim tijelima omogućuje provođenje potrebnih provjera.
2.
Drugo prethodno pitanje je nedopušteno.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Direktiva o izmjeni i kasnijem stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 96/82/EZ (SL 2012., L 197, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 31., str. 77.)
(
3
)	Njezina prva verzija sastavljena je od 1982.: Direktiva Vijeća 82/501/EEZ od 24. lipnja 1982. o opasnostima od teških nesreća kod određenih industrijskih aktivnosti (SL 1982., L 230, str. 1.)
(
4
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 19. studenoga 2008. o otpadu i stavljanju izvan snage određenih direktiva (SL 2008., L 312, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 34., str. 99.)
(
5
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 24. studenoga 2010. o industrijskim emisijama (integrirano sprečavanje i kontrola onečišćenja) (SL 2010., L 334, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 15., str. 159.).
(
6
)	GURI br. 161. od 14. srpnja 2015
(
7
)	EU:C:2022:1013.
(
8
)	Moje isticanje.
(
9
)	Vidjeti, na primjer, verzije Direktive 2012/18 na njemačkom („vorgesehene”), španjolskom („anticipada”), francuskom („anticipée”), nizozemskom („verwachte”), talijanskom („prevista”), poljskom („przewidywanto”), portugalskom („prevista”), rumunjskom („anticipată”) i finskom („niitä ennakoidaan olevan”).
(
10
)	Moje isticanje.
(
11
)	Moje isticanje.
(
12
)	Vidjeti uvodnu izjavu 4. Direktive 2012/18.
(
13
)	Valja istaknuti da se članci 10. i 12. Direktive 2012/18 primjenjuju samo na institucije više razine.
(
14
)	Međutim, situacija može biti drukčija ako se količine ne mogu brzo smanjiti. U tim slučajevima nefunkcioniranje sustava kontrole može dovesti ne samo do primjene sankcija (vidjeti točku 48. ovog mišljenja), nego čak i do primjene Direktive 2012/18.
(
15
)	Vidjeti, među ostalim, uvodne izjave 2., 4. i 6. i članak 1. Direktive 2012/18.
(
16
)	Moje isticanje. Vidjeti u tom pogledu i presudu od 17. lipnja 1999., Komisija/Italija (C‑336/97, EU:C:1999:314, t. 20. i navedena sudska praksa).
(
17
)	Vidjeti, primjerice, OECD, OECD guiding principles for chemical accident prevention, preparedness and response – Third edition, 2023. str. 15.: „Mjere koje industrija poduzima kako bi uklonila rizike od kemijskih nesreća trebale bi biti primjerene kako bi ih se u najvećoj mogućoj mjeri smanjilo.” Moje isticanje.
(
18
)	U tom je pogledu zanimljivo istaknuti da je Komisija u nedavnom izvješću primijetila da se, prema njezinoj posebnoj bazi podataka, većina nesreća (uključujući „velike” nesreće) zabilježenih u razdoblju 2019. 2022. dogodila u objektima više razine. Vidjeti Izvješće Komisije Europskom parlamentu i Vijeću o provedbi i učinkovitom funkcioniranju Direktive [2012/18] o kontroli opasnosti od velikih nesreća koje uključuju opasne tvari za razdoblje 2019.‑2022., COM (2025) 508 final, 19. rujna 2025., str. 13.
(
19
)	Vidjeti u tom pogledu Mišljenje Europskog gospodarskog i socijalnog odbora o „Prijedlogu direktive Europskog parlamenta i Vijeća o kontroli opasnosti od teških nesreća koje uključuju opasne tvari”, COM (2010) 781 final – 2010/0377 (COD), t. 4.9.
(
20
)	Što se tiče važnosti odgovarajuće provedbe takvog sustava, vidjeti presudu od 17. lipnja 1999., Komisija/Italija (C‑336/97, EU:C:1999:314, t. 25.).