62012CC0335_HR
Mišljenje nezavisnog odvjetnika
Mišljenje nezavisnog odvjetnika
1. U kontekstu povrede obveze za koje Komisija tereti Portugalsku Republiku u odnosu na prijenos doprinosa na neizvezeni višak zaliha šećera nakon pristupanja te države članice, postavlja se pitanje pravne prirode davanja koja se odnose na navedene viškove. Sud tako ima priliku izjasniti se o ocjeni tog financijskog sredstva, koje Komisija, suprotno mišljenju Portugalske Republike, smatra „vlastitim sredstvom“ Unije.
2. U slučaju da Sud utvrdi da se, kao što ću to iznijeti u ovom mišljenju, radi o vlastitom sredstvu, morat će u nastavku odlučiti o tome je li Portugalska Republika upotrijebila dužnu pažnju u izvršavanju obveze naplate iznosa koji se duguje po toj osnovi ili, suprotno tome, u konačnici mora odgovarati Uniji i preuzeti obvezu plaćanja iznosa koji je propustila naplatiti.
I – Pravni okvir
A – Akt o uvjetima pristupanja Kraljevine Španjolske i Portugalske Republike i prilagodbama Ugovora (2)
3. Članak 254. Akta o pristupanju određuje sljedeće:
„Sve zalihe proizvoda koje se na dan 1. ožujka 1986. nalaze u slobodnom prometu na portugalskom državnom području i prelaze količinu koja se može smatrati uobičajenim prijenosom zaliha Portugalska Republika treba ukloniti o svom trošku u okviru postupaka Zajednice koji će se utvrditi i u rokovima koji će se odrediti sukladno uvjetima iz članka 258.
[…]“ [neslužbeni prijevod]
4. Na temelju članka 371. stavka 1. Akta o pristupanju, „[O]dluka od 21. travnja 1970. o zamjeni financijskih doprinosa država članica vlastitim sredstvima Zajednica [...] primjenjuje se u skladu s člancima 372. do 375“. [neslužbeni prijevod]
5. U skladu s člankom 372. stavkom 1. Akta o pristupanju, „[p]rihodi pod nazivom ‚poljoprivredna pristojbaʼ, navedeni u članku 2. stavku 1. točki (a) odluke od 21. travnja 1970., uključuju i prihode ostvarene od svih iznosa utvrđenih pri uvozu u trgovini između Portugala i drugih država članica te između Portugala i trećih država […]“. [neslužbeni prijevod]
B – Odluka 85/257/EEZ, Euratom (3)
6. Članak 2. stavak 1. Odluke 85/257 određuje sljedeće:
„Sljedeći prihodi predstavljaju vlastita sredstva u proračunu Zajednica:
(a) nameti, premije, dodatni ili kompenzacijski iznosi, dodatni iznosi ili čimbenici i druga davanja koja su institucije Zajednica utvrdile ili će utvrditi u odnosu na trgovinu s državama nečlanicama u okviru zajedničke poljoprivredne politike te doprinosi i ostala davanja predviđeni u okviru zajedničke organizacije tržišta šećera;
(b) carine u skladu sa Zajedničkom carinskom tarifom i druga davanja koja su institucije Zajednica utvrdile ili će utvrditi u odnosu na trgovinu s državama nečlanicama čine zajednička sredstva koja se predaju u proračun Zajednice.“ [neslužbeni prijevod]
7. Članak 7. stavak 1. Odluke 85/257 određuje:
„Države članice prikupljaju sredstva Zajednica navedena u člancima 2. i 3. u skladu s nacionalnim odredbama koje su predviđene zakonima i drugim propisima koji se prema potrebi mijenjaju u tu svrhu. Države članice stavljaju Komisiji na raspolaganje ta sredstva.“ [neslužbeni prijevod]
C – Uredba EEZ br. 1697/79 (4)
8. U skladu s člankom 1. Uredbe br. 1697/79:
„1. Ovom se uredbom propisuju uvjeti pod kojima nadležna tijela naknadno naplaćuju uvozne ili izvozne carine koje iz bilo kojeg razloga nisu bile zahtijevane od osobe odgovorne za plaćanje robe koja je podvrgnuta carinskom postupku koji uključuje obvezu plaćanja tih carina.
2. Za potrebe ove uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:
(a) ‚uvozne carineʼ označavaju carine i davanja s istovrsnim učinkom te poljoprivredne pristojbe i ostala davanja pri uvozu predviđena u okviru zajedničke poljoprivredne politike ili u okviru posebnih mjera koje se na temelju članka 235. Ugovora primjenjuju na određenu robu dobivenu preradom poljoprivrednih proizvoda;
[…]
(c)
‚knjiženjeʼ znači upravni akt kojim se valjano utvrđuje iznos uvoznih ili izvoznih carina […];
(d) ‚carinski dugʼ znači obvezu fizičke ili pravne osobe da na temelju važećih pravnih pravila podmiri iznos uvoznih ili izvoznih carina na proizvode podložne tim carinama […].“ [neslužbeni prijevod]
9. Članak 2. Uredbe br. 1697/79 glasi kako slijedi:
„1. Kada nadležna tijela utvrde da od odgovorne osobe nije zatraženo plaćanje punog iznosa uvoznih ili izvoznih carina ili jednog njegovog dijela koji se zakonito duguje za deklariranu robu podvrgnutu carinskom postupku koji uključuje takvu obvezu, pokreću postupak naplate nepodmirenih carina.
Navedeni se postupak, međutim, ne može pokrenuti nakon isteka roka od tri godine od dana knjiženja iznosa čije je plaćanje zatraženo od odgovorne osobe ili, ako nije bilo knjiženja, od dana nastanka carinskog duga za robu o kojoj je riječ.
2. U smislu stavka 1., postupak naplate pokreće se obaviješću zainteresiranoj osobi o iznosu uvoznih ili izvoznih carina koji duguje.“ [neslužbeni prijevod]
D – Uredba EEZ br. 3771/85 (5)
10. Sukladno članku 1., Uredba br. 3771/85 „utvrđuj[e] opća pravila za provedbu članka 254. Akta o pristupanju“. [neslužbeni prijevod]
11. U skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (b) iste uredbe, smatra se da se „nalaze u slobodnom prometu na portugalskom državnom području […] proizvodi […] uvezeni u Portugal za koje su ispunjene uvozne formalnosti te za koje su u Portugalu plaćene propisane carine i davanja s istovrsnim učinkom, u slučaju da nije u cijelosti ili djelomično korišteno oslobođenje od plaćanja navedenih carina i davanja.“ [neslužbeni prijevod]
12. Članak 8. Uredbe br. 3771/85 određuje:
„1. Detaljna pravila za provedbu ove Uredbe donose se u skladu s postupkom predviđenim u članku 38. Uredbe Vijeća br. 136/66/EEZ od 22. rujna 1966. o uspostavi zajedničke organizacije tržišta ulja i masti(6) ili, ovisno o slučaju, u odgovarajućim odredbama drugih uredaba o zajedničkoj organizaciji poljoprivrednih tržišta.
2. Detaljna pravila za provedbu navedena u stavku 1. osobito uključuju:
[…]
(d) detaljna pravila za prodaju viškova proizvoda.
3.
Detaljnim pravilima za provedbu navedenima u stavku 1. može se predvidjeti:
[…]
(c) naplata pristojbe u slučaju da zainteresirana osoba ne poštuje detaljna pravila za prodaju viškova proizvoda.“ [neslužbeni prijevod]
E – Uredba EEZ br. 579/86 (7)
13.
U uvodnoj izjavi 2. Uredbe br. 579/86 navodi se da, „s obzirom na to da u novim državama članicama postoji rizik od spekulacija u pogledu šećera […], potrebno je urediti pitanje zaliha koje se na dan 1. ožujka 1986. nalaze [...] u Portugalu“. [neslužbeni prijevod]
14. U uvodnoj izjavi 6. iste uredbe utvrđuje se da „količine koje premašuju uobičajeni prijenos zaliha [...] koje nisu izvezene prije propisanog datuma i na taj način uklonjene s tržišta treba smatrati uvezenima iz trećih zemalja i prodanima na unutarnjem tržištu Zajednice; [...] u tim okolnostima opravdano je predvidjeti naplatu iznosa jednakog uvoznoj carini za predmetni proizvod važećoj posljednjeg dana roka predviđenog za izvoz [...]“. [neslužbeni prijevod]
15. U uvodnoj izjavi 8. iste uredbe određuje se da je, „kako bi se udovoljilo zahtjevu dobrog upravljanja tržištima sektora, potrebno da nove države članice objave utvrđenu količinu svojih zaliha i količine koje se smatraju prodanima na unutarnjem tržištu.“ [neslužbeni prijevod]
16. Članak 3. navedene uredbe određuje:
„1. Nove države članice odvojeno popisuju zalihe šećera […] koje se na dan 1. ožujka 1986. u 0.00 sati nalaze u slobodnom prometu na njihovu državnom području.
2. Radi primjene stavka 1., sve osobe koje po bilo kojoj osnovi posjeduju količinu šećera […] od najmanje 3000 kilograma [...] koja se na dan 1. ožujka 1986. u 0.00 sati nalazi u slobodnom prometu dužne su je prijaviti nadležnim tijelima prije 13. ožujka 1986.
[...]“ [neslužbeni prijevod]
17. Članak 4. Uredbe br. 579/86 predviđa:
„1. Ako zalihe šećera […] prelaze propisanu količinu […], nova država članica osigurava izvoz iz Zajednice [...], prije 1. srpnja 1987.(8), količine jednake razlici između popisane i propisane količine [...]. U slučaju Portugala, utvrđivanje zaliha i određivanje količina šećera koje će se izvoziti u skladu sa podstavkom 1. provest će se odvojeno za autonomne regije Azori i Madeira, s jedne strane, i ostale regije, s druge strane.
2. Za količine koje se moraju izvesti na temelju stavka 1.:
[…]
(c) predmetni se proizvod mora izvesti s državnog područja nove države članice na kojem je utvrđena razlika iz stavka 1. prije 1. siječnja 1987. i mora napustiti zemljopisno područje Zajednice prije propisanog datuma.“(9) [neslužbeni prijevod]
18. U skladu s člankom 5. iste uredbe:
„1. Osim u slučaju više sile, dokaz o izvozu […] treba podnijeti prije 1. ožujka 1987.(10) u obliku:
a) izvoznih dozvola koje je […] izdalo nadležno tijelo predmetne nove države članice;
b) dokumenata iz članaka 30. i 31. Uredbe (EEZ) br. 3183/80(11), potrebnih za vraćanje osiguranja.
2. Ako se dokaz iz stavka 1. ne podnese prije 1. ožujka 1987., predmetna će se količina smatrati prodanom na unutarnjem tržištu Zajednice.“ [neslužbeni prijevod]
19. Članak 7. Uredbe br. 579/86 određuje:
„1. Za količine koje se u smislu članka 5. stavka 2. smatraju prodanima na unutarnjem tržištu naplaćuje se:
a) u slučaju šećera, za svakih 100 kilograma iznos jednak uvoznoj pristojbi za bijeli šećer važećoj na dan 31. prosinca 1986.(12) [...];
[...]
20. U skladu s člankom 8. stavkom 1. Uredbe br. 579/86, „[n]ov e države članice poduzimaju sve mjere potrebne za provedbu ove Uredbe i utvrđuju osobito sve postupke nadzora koji se pokažu potrebnima za provedbu popisa iz članka 3. i za ispunjenje obveze izvoza iz članka 4. stavka 1.“ [neslužbeni prijevod]
F – Uredba (EEZ, Euratom) br.1552/89 (13)
21. Članak 2. stavak 1. Uredbe br. 1552/89 predviđa da se „[z]a potrebe provedbe [te] uredbe, pravo Zajednica na vlastita sredstva iz članka 2. stavka 1. točaka (a) i (b) Odluke 88/376/EEZ, Euratom utvrđuje […] čim nadležna služba države članice obavijesti dužnika o iznosu duga. Ta se obavijest dostavlja čim je dužnik poznat, a nadležna upravna tijela mogu izračunati iznos carine, uz poštovanje svih mjerodavnih odredaba prava Zajednice“. [neslužbeni prijevod]
22. U skladu s člankom 11. iste uredbe, „[u] slučaju kašnjenja u knjiženju, na račun iz članka 9. stavka 1. predmetna država članica plaća kamatu […]“. [neslužbeni prijevod]
23. Članak 17. Uredbe br. 1552/89 određuje:
„1. Države članice poduzimaju sve potrebne mjere kako bi osigurale da se iznosi koji odgovaraju utvrđenim carinama […] stave na raspolaganje Komisiji na način propisan ovom Uredbom.
2. Države članice oslobođene su obveze da iznose koji odgovaraju utvrđenim carinama stave na raspolaganje Komisiji samo ako do naplate tih iznosa nije došlo zbog više sile. K tome, države članice mogu zanemariti obvezu da te iznose stave na raspolaganje Komisiji u posebnim slučajevima u kojima se, nakon temeljitog ispitivanja svih relevantnih okolnosti, naplata pokaže definitivno nemogućom zbog razloga koji im se ne mogu staviti na teret. Takvi slučajevi moraju se navesti u izvješću predviđenom u stavku 3. ako iznosi prelaze 10.000 [eura] […]. To izvješće mora sadržavati razloge zbog kojih određena država članica predmetne iznose nije mogla staviti na raspolaganje. Komisija ima rok od šest mjeseci da, ako je potrebno, predmetnoj državi članici dostavi svoje primjedbe.
[…]“. [neslužbeni prijevod]
II – Predsudski postupak
24. Dopisom od 26. lipnja 2003. nadležna portugalska tijela zatražila su od Komisije, u skladu s člankom 17. stavkom 2. Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1150/2000(14), oslobađanje od obveze stavljanja na raspolaganje iznosa od 785.078,50 eura na ime utvrđenih carina koje se odnose na višak zaliha šećera za koji nije podnesen dokaz o izvozu u roku propisanom Uredbom br. 579/86. Prema navodima Portugalske Republike, zahtjev za podmirenje carina upućen dužniku 25. listopada 1990. odbijen je presudom Supremo Tribunal Administrativo (Visoki upravni sud) od 8. svibnja 2002.(15), čime su te pristojbe postale nenaplative.
25. Komisija je, nakon što je zatražila dodatne informacije, odbila zahtjev Portugala zbog proteka više od tri godine od dana kada je knjiženje duga postalo moguće i datuma kada je stvarno pokrenut postupak naknadne naplate. S druge strane, smatrajući da Portugalska Republika nije dokazala nepostojanje svoje odgovornosti za izostanak naplate dugovanog iznosa, Komisija je od nadležnih portugalskih tijela zatražila da joj najkasnije do 20. rujna 2004. stave na raspolaganje iznos od 785.078,50 eura.
26. Nakon višestruke razmjene dopisa, nadležna portugalska tijela u dopisu od 31. siječnja 2006. istaknula su da je Supremo Tribunal Administrativo svoju presudu zasnovao na pretpostavci da sporne pristojbe ne čine vlastita sredstva, tako da članak 17. stavak 2. Uredbe br. 1150/2000 nije primjenjiv, zbog čega su nadležna portugalska tijela od Komisije zatražila da se njihov zahtjev za oslobađanje od obveze smatra nepostojećim.
27. Komisija je odbila navedeni zahtjev dopisom od 28. srpnja 2006., kojim je od nadležnih portugalskih tijela ponovno zatražila da sporni iznos odmah stave na raspolaganje. Na taj zahtjev, kao ni na onaj sljedeći proslijeđen dopisom od 31. siječnja 2007., nije odgovoreno.
28. Dana 23. listopada 2007. Komisija je nadležnim portugalskim tijelima uputila pismo opomene u kojem je izložila razloge zbog kojih nije suglasna sa stajalištem da predmetne carine ne predstavljaju vlastita sredstva te istaknula da, iako je nesporno da se ne može zanemariti presudu Supremo Tribunal Administrativo, ona utječe samo na odnose između gospodarskih subjekata i nadležnih nacionalnih tijela.
29. S obzirom na to da nije udovoljeno pismu opomene, Komisija je dopisom od 2. veljače 2009. nadležnim nacionalnim tijelima uputila obrazloženo mišljenje, koje je ponovila dopisom od 28. listopada 2011. Budući da je Portugalska Republika ostala pri svojem stajalištu, Komisija je podnijela tužbu.
III – Komisijina tužba
30. Komisija tereti Portugal za povredu obveza koje ima na temelju članka 10. UEZ-a, članka 254. Akta o pristupanju, članka 7. Odluke 85/257, članaka 4., 7. i 8. Uredbe br. 579/86, članka 2. Uredbe br. 1697/79 te članaka 2., 11. i 17. Uredbe br. 1552/89, zbog toga što nije stavio na raspolaganje Uniji iznos od 785.078,50 eura, koji odgovara carinama na višak zaliha šećera neizvezen nakon pristupanja Portugala Zajednicama.
31. Komisija smatra da traženi iznos čini „vlastito sredstvo“ Zajednica u smislu članka 2. stavka 1. točke (a) Odluke 85/257 jer je riječ o prihodu koji proizlazi iz „ostalih davanja predviđenih u okviru zajedničke organizacije tržišta u sektoru šećera“ kao posljedica posebnog režima uspostavljenog za Portugalsku Republiku u trenutku njezina pristupanja.
32. Komisija navodi da, u skladu s člankom 254. Akta o pristupanju, zalihe proizvoda koje se na dan 1. ožujka 1986. nalaze u slobodnom prometu na njezinu državnom području i količinski premašuju ono što se može smatrati uobičajenim prijenosom Portugalska Republika mora ukloniti o svojem trošku, u okviru postupaka Zajednice čija su pravila i rokovi određeni uredbama br. 3771/85 i 579/86.
33. Prema Komisijinu mišljenju, ne treba miješati, s obzirom na prirodu svakog od navedenih iznosa, s jedne strane, troškove eventualno povezane s izvozom viška zaliha te, s druge strane, iznos koji su morala naplatiti nadležna nacionalna tijela na temelju činjenice da je višak zaliha smatran „uvezenim iz trećih zemalja i prodanim na unutarnjem tržištu Zajednice“, kao što to predviđa uvodna izjava 6. Uredbe br. 579/86. Komisija smatra da drugi navedeni iznos čini vlastita sredstva Zajednica s obzirom na to da je Sud već potvrdio različitu prirodu jednog i drugog iznosa u točki 57. gore navedenog rješenja u predmetu William Hinton & Sons.
34. U pogledu zakašnjenja s kojim je, prema Komisijinu mišljenju, dostavljena obavijest o predmetnom dugu, u tužbi se tvrdi da je od dana kada je postalo moguće knjiženje carinskog duga – 16. listopada 1987. – do datuma stvarnog pokretanja postupka naknadne naplate – 29. listopada 1990. – proteklo više od tri godine, što podrazumijeva prekoračenje roka predviđenog člankom 2. stavkom 1. Uredbe br. 1697/79, kao što je to potvrdio Supremo Tribunal Administrativo u presudi od 8. svibnja 2002., iz koje se može zaključiti, a contrario, da se obavijest o dugu mogla pravodobno dostaviti. U pogledu ostalih pitanja, Komisija smatra da je njezino stajalište potvrđeno presudom Suda od 15. studenoga 2005.(16) .
35. Sukladno navedenom, Komisija od Suda traži da utvrdi da je Portugalska Republika povrijedila obveze koje ima na temelju članka 10. UEZ-a, članka 254. Akta o pristupanju, članka 7. Odluke 85/257, članaka 4., 7. i 8. Uredbe br. 579/86, članka 2. Uredbe br. 1697/79 te članaka 2., 11. i 17. Uredbe br. 1552/89. Usto traži da se Portugalskoj Republici naloži snošenje troškova.
IV – Postupak pred Sudom
36. Sud je pozvao Komisiju i Portugalsku Republiku da svoja izlaganja tijekom rasprave usredotoče na četiri pitanja: 1) Čini li pristojba predviđena člankom 8. stavkom 3. točkom (c) Uredbe br. 3771/85 vlastita sredstva Zajednice? 2) U slučaju da ta pristojba predstavlja davanje predviđeno u okviru zajedničke organizacije tržišta šećera, ulazi li u područje primjene Uredbe br. 1697/79? 3) Koji su točni datumi početka i kraja razdoblja od tri godine predviđenog člankom 2. stavkom 1. podstavkom 2. Uredbe br. 1697/79? 4) Koji su, prema Komisijinu mišljenju, točni datumi razdoblja u kojem nadležna portugalska tijela nisu djelovala dovoljno brzo kako bi dostavila obavijest o spornom dugu?
37. U odnosu na prirodu spornog iznosa, Portugalska Republika u svojem odgovoru na tužbu navodi da je Sud otklonio Komisijine sumnje u pogledu primjenjivosti Uredbe br. 1697/79 gore navedenim rješenjem William Hinton & Sons, prema kojem navedena primjenjivost pretpostavlja da je roba prijavljena u skladu s člankom 3. stavkom 2. Uredbe br. 579/86, što je trebao utvrditi Supremo Tribunal Administrativo. U ostalim slučajevima, kako se navodi u točki 38. navedenog rješenja, nacionalni sud treba primijeniti portugalske zakone o naplati potraživanja.
38. Prema mišljenju Portugalske Republike, Supremo Tribunal Administrativo nije precizirao je li ispunjen taj uvjet, ali je o primjenjivosti Uredbe br. 1697/79 zaključio na temelju upućivanja iz članka 98. Carinske reforme(17), prema kojem je naknadna naplata carina koje nisu ni vlastita sredstva ni ostala davanja uređena odredbama važećih propisa Zajednice.
39. Portugalska Republika smatra da je Supremo Tribunal Administrativo pogriješio. Unatoč tome, zbog važnih ustavnopravnih razloga presudu od 8. svibnja 2002. trebalo je izvršiti.
40. Portugalska Republika smatra da, s obzirom na to da je članak 17. Uredbe br. 1150/2000 primjenjiv samo kada su u pitanju vlastita sredstva Zajednice, njezin prvotni zahtjev za oslobađanje od obveze treba smatrati nepostojećim.
41. S druge strane, navodi da u općem proračunu Zajednica za 1987., 1988. i 1989. iznos predviđen člankom 7. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 579/86 nije namijenjen nijednoj proračunskoj poziciji, dok se prema članku 4. Financijske uredbe od 21. prosinca 1977.(18) prihodi mogu ubirati samo ako su namijenjeni nekoj od tih pozicija. Zato, čak i ako je riječ o vlastitim sredstvima, postoji pravna prepreka za njihovu naplatu.
42. Osim toga, Portugalska Republika navodi da su u Aktu o pristupanju točno određeni prihodi koje treba kvalificirati kao vlastite prihode, iz čega su isključeni oni koji proizlaze iz iznosa predviđenih u članku 7. stavku 1. točki (a) Uredbe br. 579/86.
43. Portugalska Republika smatra da je kvalifikaciju tog iznosa kao pristojbe Sud doveo u pitanje u presudi Koninklijke Coöperatie Cosun/Komisija(19) od 26. listopada 2006. te da bi, kada bi bila riječ o vlastitim sredstvima, takva bila i davanja obračunata u skladu s člankom 6. stavkom 3. Uredbe (EZ) br. 60/2004(20) i člankom 12. stavkom 3. Uredbe (EZ) br. 1832/2006(21), koja ipak nisu kvalificirana kao takva.
44. Posljedično, Portugalska Republika smatra da se predmetni iznos zasniva, s jedne strane, na članku 8. stavku 3. točki (c) Uredbe br. 3771/85 i, s druge strane, na članku 254. Akta o pristupanju, na koji upućuju uvodne izjave 1. i 2. Uredbe br. 579/86.
45. U odnosu na navodno kašnjenje u dostavi obavijesti o dugu, Portugalska Republika navodi da je njezin prvotni zahtjev proizišao iz nemogućnosti da naplati predmetni iznos jer je Supremo Tribunal Administrativo odbio akt o knjiženju duga. U tom pogledu navodi da su nadležna nacionalna tijela saznala za dug tek 2. kolovoza 1990. te da nisu bila ovlaštena za pokretanje postupka naknadne naplate do 9. listopada 1990., datuma kada je otkriveno da su podaci koje je prijavilo predmetno poduzeće netočno prikazani.
46. U skladu s naprijed navedenim, Portugalska Republika predlaže da se tužba odbije i da se Komisiji naloži snošenje troškova.
47. Stranke su u replici i odgovoru na repliku u bitnome ostale pri svojim stajalištima.
V – Ocjena
48. Središte interesa predmetne tužbe jest pitanje pravne prirode carina na višak zaliha šećera neizvezen nakon pristupanja Portugala.
49. Kako bi se riješilo navedeno pitanje, potrebno je osvrnuti se na normativni kontekst koji uređuje višak zaliha.
A – Višak zaliha šećera u vrijeme pristupanja Portugala
50. U skladu s Aktom o pristupanju (članak 254.), Portugal je bio obvezan o svojem trošku ukloniti „zalihe proizvoda koje se na dan 1. ožujka 1986. nalaze u slobodnom prometu na portugalskom državnom području i prelaze količinu koja se može smatrati uobičajenim prijenosom zaliha“. Drugim riječima, prekomjerne količine zaliha, odnosno višak zaliha .
51. S ciljem primjene ove ovlasti u području poljoprivrednih proizvoda, Uredba br. 3771/85 utvrđuje opća pravila o primjeni članka 254. Akta o pristupanju. U skladu s navedenim pravilima, smatra se da „se nalaze u slobodnom prometu na portugalskom državnom području […] proizvodi […] uvezeni u Portugal za koje su ispunjene uvozne formalnosti te za koje su u Portugalu plaćene carine i davanja s istovrsnim učinkom“ (članak 1.).
52. Članak 8. Uredbe br. 3771/85 u pogledu svoje provedbe upućuje na postupke predviđene uredbama o uspostavi zajedničke organizacije tržišta ulja i masti i zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta, određujući da se pravilima za provedbu može predvidjeti „naplata pristojbe u slučaju da zainteresirana osoba ne poštuje detaljna pravila za prodaju viškova proizvoda“.
53. Na temelju članka 8. Uredbe br. 3771/85 donesena je Uredba br. 579/86, kojom se određuju pravila o zalihama proizvoda u sektoru šećera koje se na dan 1. ožujka 1986. nalaze u Portugalu. Pravila koja nas ovdje zanimaju su sljedeća:
a) Portugal mora popisati zalihe šećera koje se na dan 1. ožujka 1986. nalaze u slobodnom prometu na njegovu državnom području (članak 3. stavak 1.). S tim ciljem, sve osobe koje posjeduju količinu šećera veću od 3000 kilograma dužne su je prijaviti nadležnim tijelima prije 13. ožujka 1986. (članak 3. stavak 2.);
b) U slučaju da se prekorači količina dodijeljena Portugalu člankom 2. iste uredbe, članak 4. određuje da Portugal mora osigurati izvoz viška zaliha iz Zajednice prije 1. srpnja 1987.;
c) Dokaz o izvozu mora se podnijeti prije 1. rujna 1987., u skladu s člankom 5. stavkom 1. navedene uredbe;
d) U slučaju da se navedeni dokaz ne podnese, predmetna količina smatrat će se prodanom na unutarnjem tržištu Zajednice (članak 5. stavak 2.);
e) Članak 7. određuje da se za količine koje se smatraju prodanima na unutarnjem tržištu naplaćuje iznos jednak uvoznoj pristojbi za bijeli šećer važećoj na dan 30. lipnja 1987., koja se uvećava ili umanjuje za pristupni kompenzacijski iznos koji je u Portugalu tog datuma na snazi za bijeli šećer.
54. Potonji iznos Komisija smatra „vlastitim sredstvom“ Zajednica. Portugal to osporava oslanjajući se na argumente koji, prema mojem mišljenju, nisu uvjerljivi.
B – Pojam „vlastitog sredstva“
55. U početku su se Zajednice financirale doprinosima zemalja članica. Međutim, već je Ugovorom iz Rima predviđena uspostava sustava vlastitih sredstava, koja su uglavnom činili prihodi iz Zajedničke carinske tarife (članak 201. UEZ-a).
56. Zamjena modela financiranja zasnovanog na nacionalnim doprinosima sustavom vlastitih sredstava formalizirana je 1970.(22), iako su u praksi oba modela supostojala do 1980. Financijski doprinosi i danas postoje kao sustav financiranja nekih izvanproračunskih instrumenata(23) . U svakom slučaju, financiranje putem vlastitih sredstava načelno je pitanje i preduvjet za potvrđivanje vlastite i odvojene pravne osobnosti Unije.
57. Nijedan od Osnivačkih ugovora ne sadrži definiciju vlastitih sredstava. Komisija ih je definirala neutralno, sa stajališta pravne doktrine, kao „prihode porezne prirode dodijeljene Zajednici u svrhu financiranja proračuna, koji joj pripadaju ex lege, bez potrebe naknadne odluke nadležnih nacionalnih tijela“(24) .
58. Predmetna sredstva sastoje se od sljedećih elemenata(25) :
a) takozvanih „tradicionalnih ili izvornih vlastitih sredstava“, a to su: carine, poljoprivredne pristojbe i davanja koja je Zajednica utvrdila u okviru zajedničke poljoprivredne politike (među njima i davanja predviđena u okviru zajedničke organizacije tržišta šećera);
b) postotka od jedinstvene osnovice PDV-a;
c) „dopunskog sredstva“ koje se utvrđuje s obzirom na bruto nacionalni dohodak (BND).
59. Ovim prihodima treba dodati i one koji proizlaze iz poreza na dohodak i druge primitke od rada dužnosnika i ostalih članova osoblja Unije ili prihode koji proizlaze iz administrativnog djelovanja ili gospodarske aktivnosti institucija. Ipak, glavnina vlastitih sredstava sastoji se od gore navedenih elemenata.
60. „Tradicionalna vlastita sredstva“ dobivena od neke države članice moraju se položiti na račun koji je Komisija u tu svrhu otvorila pri nacionalnoj državnoj riznici(26) . Budući da ta sredstva Zajednici pripadaju ab origine, ne bi smjela biti prikazana u nacionalnim državnim proračunima ni kao rashod ni kao prihod. U praksi, međutim, mnoge države članice ta sredstva uključuju u svoje proračune, iako ih uvijek iskazuju kao ulazne i izlazne prihode. Unatoč tome, stvara se dojam da njihova uplata Zajednicama ovisi o nacionalnoj odluci, što nije u skladu s njihovim svojstvom sredstava kojih je nositelj isključivo Unija.
C – Priroda davanja koja su predmet spora
61. Najprije ću razdvojiti argumente koji govore u prilog kvalifikaciji predmetnih davanja kao vlastitih sredstava Unije ili kao sredstava država članica, nakon čega ću o tome zauzeti svoje stajalište.
1. Argumenti u prilog kvalifikaciji davanja kao „vlastitog sredstva“
62. U početku su se carine na višak zaliha šećera smatrale davanjima s istovrsnim učinkom i, kao takve, „vlastitim sredstvima“. U rješenju donesenom u predmetu William Hinton & Sons(27) govoreći o tim carinama više je puta upotrijebljen izraz „davanja“.
63. Ipak, to je stajalište, prema mišljenju Portugalske Republike, Sud napustio u presudi Koninklijke Coöperatie Cosun/Komisija. Prihvaćajući mišljenje Općeg suda, Sud je potvrdio da se iznos poput onoga o kojem je ovdje riječ „ne ubire zbog činjenice da je količina šećera C prešla granice Zajednice već, naprotiv, zato što njezin izvoz nije bio u skladu s utvrđenim uvjetima i rokovima […]“(28) . Prema mojem mišljenju, relevantnost tog citata za ovaj je predmet upitna jer proizlazi samo to da davanja na višak zaliha šećera nisu izvozne ili uvozne carine, bez zaključka o tome mogu li biti vlastita sredstva po drugim osnovama.
64. U svakom slučaju, Komisija od 2006. godine sporna davanja opravdano kvalificira kao „davanja predviđena u okviru zajedničke organizacije tržišta šećera“, u smislu članka 2. Odluke 2000/597.
65. Prema mojem mišljenju, teško je ne složiti se s Komisijinom tvrdnjom, čak i kad bi to bilo samo zato što je sadržaj članka 2. Odluke 2000/597 dovoljno širok da obuhvati spornu pristojbu. K tome, iako je točno da, u skladu s presudom Koninklijke Coöperatie Cosun/Komisija, strogo govoreći nije riječ o izvoznoj ili uvoznoj carini, jednako je tako sigurno da, u skladu s propisima Unije primjenjivima u ovom slučaju, navedena pristojba ispunjava funkciju istovrsnu onoj koju ima ta vrsta davanja.
66. Kao što je to istaknula Komisija, u uvodnoj izjavi 6. Uredbe br. 579/86 navodi se da „količine koje premašuju uobičajeni prijenos zaliha [...] koje nisu izvezene prije propisanog datuma i na taj način uklonjene s tržišta treba smatrati uvezenima iz trećih zemalja
i prodanima na unutarnjem tržištu Zajednice; [...] u tim okolnostima opravdano je predvidjeti naplatu iznosa jednakog uvoznoj carini za predmetni proizvod
važećoj posljednjeg dana roka predviđenog za izvoz; [...]“(29) .
67. Prilično je jasno da bi navedeni iznos bio vlastito sredstvo Unije jer je riječ o ekvivalentu uvoznoj pristojbi.
68. Čak i kada se naprijed navedeno ne bi prihvatilo, bilo bi teško, prema mojem mišljenju, oduzeti tom davanju svojstvo vlastitog sredstva jer je riječ o „davanju predviđenom u okviru zajedničke organizacije tržišta šećera“ u smislu već navedene Odluke 2000/597.
69. Doista, u uvodnoj izjavi 8. Uredbe br. 579/86 navodi se da je, „kako bi se udovoljilo zahtjevu dobrog upravljanja tržištima sektora, potrebno da nove države članice objave utvrđenu količinu svojih zaliha i količina koje se smatraju prodanima na unutarnjem tržištu“(30) . Takva je provjera potrebna kako bi se utvrdilo je li Portugal premašio količinu koja mu je dodijeljena Uredbom br. 579/86, u kojem slučaju, sukladno članku 4. Uredbe, mora osigurati izvoz viška iz Zajednice prije 1. srpnja 1987.
70. Radi se, dakle, o mjeri čiji je cilj osigurati stabilnost tržišta šećera, sprečavajući poremećaje koje bi moglo prouzročiti postojanje viškova zaliha prilikom pristupanja nove države članice. Budući da bi, ako se viškovi zaliha ne uklone izvozom, došlo do poremećaja na tržištu, Uredba br. 579/86 to nastoji spriječiti primjenjujući na te viškove davanje istovrsno carini koju bi trebalo platiti da je riječ o uvezenim količinama.
71. U preostalom dijelu Uredba br. 579/86 u očitom je suglasju s Uredbom (EEZ) br. 2670/81(31), u čijem se članku 3. stavku 1. utvrđuje iznos koji treba naplatiti za količine „ prodane na unutarnjem tržištu “(32), dok se članak 7. stavak 1. Uredbe br. 579/86 odnosi na „količine koje se smatraju prodanima na unutarnjem tržištu “(33) . Ne može se, međutim, shvatiti iz kojeg razloga Portugal izrijekom prihvaća(34) da iznosi naplaćeni u skladu s člankom 3. stavkom 1. Uredbe br. 2670/81 predstavljaju prihode od „ostalih davanja predviđenih u okviru zajedničke organizacije tržišta šećera“, u smislu članka 2. Odluke 85/257, ali ne prihvaća da se isto može reći za iznose naplaćene u skladu s člankom 7. stavkom 1. Uredbe br. 579/86(35) .
72. Stoga je, u mjeri u kojoj je riječ, s jedne strane, o pristojbi koja ima funkciju istovrsnu onoj uvozne carine i, s druge strane, o mjeri s ciljem boljeg upravljanja tržištem šećera, razumno prihvatiti da je po svakoj od tih osnova predmetna pristojba vlastito sredstvo. Treba, međutim, analizirati i protivne argumente.
2. Argumenti protiv kvalifikacije davanja kao „vlastitog sredstva“
73. Kako navodi Komisija, Uredba br. 579/86, o utvrđivanju detaljnih pravila koja se odnose na zalihe proizvoda u sektoru šećera koje se na dan 1. ožujka 1986. nalaze u Portugalu, kao jednu od svojih pravnih osnova, uz Akt o pristupanju, sadrži Uredbu br. 3771/85 o zalihama poljoprivrednih proizvoda u Portugalu. To sigurno ne znači da se Uredba br. 579/86 odnosi na „davanja predviđena u okviru zajedničke organizacije tržišta šećera“, odnosno na vlastito sredstvo u smislu Odluke 85/257. Osim toga, navedena Uredba br. 579/86 samo je propis za provedbu Uredbe br. 3771/85, čija je jedina pravna osnova Akt o pristupanju, a ne Uredba br. 1785/81 o uspostavi zajedničke organizacije tržišta šećera(36) .
74. Prema mojem mišljenju, naprijed navedeno ne dovodi u pitanje stajalište o spornim davanjima kao vlastitim sredstvima Zajednice.
75. Kao što je to gore navedeno(37), sporna davanja imaju za cilj osigurati ravnotežu na tržištu šećera i, u tom smislu, djeluju u „okviru zajedničke organizacije tržišta šećera“. Uredba br. 1785/81 propis je kojim se uspostavlja „zajednička organizacija tržišta šećera“, kako sâm njezin naziv upućuje, što ne znači da navedena uredba čini nužnu pravnu osnovu za sve odredbe koje bi se trebale primjenjivati na tim tržištima.
76. Odluka 85/257 zapravo govori o „davanjima u okviru zajedničke organizacije tržišta šećera“. Iako je točno da je navedeni okvir definiran Uredbom br. 1785/81, davanja koja se na tom tržištu primjenjuju mogu biti ustanovljena drugim propisima. To je slučaj, primjerice, s Uredbom br. 3771/85 o zalihama poljoprivrednih proizvoda u Portugalu.
77. S druge strane, ne može se zanemariti sadržaj Akta o pristupanju, čiji članak 254. određuje da višak zaliha treba ukloniti „u okviru postupaka Zajednice koji će se utvrditi“, što je učinjeno upravo Uredbom br. 3771/85. Osim toga, prema članku 371. stavku 1. Akta o pristupanju, „odluka od 21. travnja 1970. o zamjeni financijskih doprinosa država članica vlastitim sredstvima Zajednica [...] primjenjuje se u skladu s člancima 372. do 375.“. Prema stavku 1. navedenog članka 372., „[p]rihodi pod nazivom ‚poljoprivredna pristojbaʼ navedeni u članku 2. stavku 1. točki (a) odluke od 21. travnja 1970. uključuju i prihode ostvarene od svih iznosa utvrđenih pri uvozu u trgovini između Portugala i drugih država članica te između Portugala i trećih država
na temelju članaka 233. do 345., članka 210. stavka 3. i članka 213.“(38)
78. Posljedično, može se zaključiti da Akt o pristupanju ne samo da je dostatan kao pravna osnova za Uredbu br. 3771/85 (te za njezin provedbeni propis, Uredbu br. 579/86) nego je i sam temelj za razumijevanje spornih davanja kao „vlastitih sredstava“ (u mjeri u kojoj, kako smo vidjeli, predstavljaju ekvivalent uvoznoj carini).
79. Drugi argument protiv kvalifikacije spornih davanja kao vlastitih sredstava Portugalska Republika temelji na činjenici da predmetna pristojba nije predviđena u proračunu Unije. U tom smislu valja istaknuti da ne treba miješati mjere proračunskog prava koje definiraju vlastita sredstva, s jedne strane, i pristojbe ili davanja koja je zakonodavac utvrdio u okviru specifičnih normativnih ovlasti, s druge strane(39) . Kako navodi Komisija, podmirenje dužnog iznosa ne ovisi o tome je li on namijenjen određenoj poziciji u proračunu Zajednica, nego je dovoljno da bude predviđen specifičnim zakonodavnim aktom, što je u ovom slučaju Uredba br. 579/86. Osim toga, Odluka 85/257 (koja se odnosi na vlastita sredstva i koja je stoga proračunski propis) određuje u članku 7. da države članice navedena sredstva moraju staviti na raspolaganje Komisiji. Ovdje se nalazi jasna veza s proračunom.
80. Portugalska Republika naposljetku smatra da bi u slučaju kvalifikacije sporne pristojbe kao vlastitog sredstva to bila i davanja naplaćena u skladu s člankom 6. stavkom 3. Uredbe br. 60/2004 i člankom 12. stavkom 3. Uredbe br. 1832/2006(40), koja se, međutim, tako ne kvalificiraju. Oba propisa predviđaju da se davanja na višak zaliha uplaćuju u nacionalni proračun nove države članice. Međutim, članak 7. Uredbe br. 60/2004 u nastavku predviđa da se, u slučaju nepostojanja dokaza o uklanjanju viška zaliha, „novoj državi članici zaračunava iznos jednak količini koja nije uklonjena […]. Taj se iznos dodjeljuje proračunu Zajednice (41) […] i bit će uzet u obzir pri izračunu proizvodnih pristojbi za tržišnu godinu 2004./2005.“(42) . Prema tome, kako navodi Komisija, ne radi se ni o čemu drugom nego o sustavu naplaćivanja u dvije faze koji uvijek završava uplatom u proračun Zajednica.
81. Za kraj ovog dijela o pravnoj kvalifikaciji spornog iznosa valja spomenuti dodatni element koji, prema mojem mišljenju, potvrđuje da navedeni iznos u svakom slučaju treba smatrati vlastitim sredstvom.
82. Radi se o sadržaju rješenja Suda u predmetu William Hinton & Sons povodom zahtjeva za prethodnu odluku upućenog tijekom postupka koji su vodila nadležna portugalska tijela radi naplate iznosa koji se duguje na ime neizvezenog viška zaliha. Budući da je to rješenje utemeljeno na pretpostavci da je iznos potraživan kao vlastito sredstvo, dužno poštovanje načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja trebalo bi navesti Sud da izbjegne donošenje odluke utemeljene na pretpostavci koja ne samo da je različita nego je i proturječna onoj koju je Sud već prihvatio. To je tako bez obzira na ranije navedenu činjenicu da naknadna promjena u sudskoj praksi do koje je došlo u predmetu Koninklije Coöperatie Cosun/Komisija može izazvati određene sumnje.
83. Stoga, prema mojem mišljenju, što je i moj prvi zaključak, sporni iznos odgovara davanju koje treba smatrati vlastitim sredstvom Unije.
D – Primjenjivost Uredbe br. 1697/79
84. Nakon što je utvrđeno da je sporna pristojba vlastito sredstvo, treba utvrditi je li primjenjiva Uredba br. 1697/79, kojom se uređuje naknadna naplata uvoznih ili izvoznih carina te u skladu s kojom se navedena naplata mora izvršiti u roku od tri godine.
85. Iako mogu postojati određene sumnje u primjenjivost Uredbe br. 1697/79 u slučajevima u kojima se, kao što je rečeno, davanje ne može smatrati uvoznom pristojbom, mislim da nije moguće osporiti da je ona potpuno primjenjiva na ovaj predmet. S jedne strane, zato što je rješenje William Hinton & Sons, kao što smo vidjeli, utemeljeno na pretpostavci da je to davanje pristojba i zbog toga vlastito sredstvo, pri čemu je Sud prepustio Supremo Tribunal Administrativo da utvrdi je li roba deklarirana u skladu s Uredbom br. 579/86, potvrđujući da, u slučaju da nije, treba primijeniti nacionalno zakonodavstvo, a ne Uredbu br. 1697/79(43) . S druge strane, što je još važnije, zato što je Supremo Tribunal Administrativo u presudi od 8. svibnja 2002.(44) zaključio da je u predmetnom slučaju ta uredba primjenjiva jer na nju upućuje unutarnje pravo(45) .
86. U pogledu potonjeg treba upozoriti da je nebitna činjenica da je, kako tvrdi Portugalska Republika, Supremo Tribunal Administrativo mogao pogriješiti smatrajući da sporno davanje nije vlastito sredstvo. Kao prvo, očito je da je u ovom slučaju u konačnici relevantna samo pravna ocjena Suda. Kao drugo, u svakom je slučaju odlučujuće to što je Supremo Tribunal Administrativo jasno naznačio da je propis koji treba primijeniti u predmetu upravo Uredba br. 1697/79.
87. Prema tome, primjena Uredbe br. 1697/79 ne bi trebala predstavljati veći problem jer je to pitanje već riješio Supremo Tribunal Administrativo te, neizravno, i sam Sud. U tom smislu iznosim svoj drugi zaključak.
E – Postupanje nadležnih portugalskih tijela
88. Naposljetku, budući da se radi o vlastitom sredstvu i da treba primijeniti Uredbu br. 1697/79, posljednje pitanje koje treba riješiti jest je li zastara duga na koju upozorava Supremo Tribunal Administrativo – i s njom nemogućnost stavljanja predmetnog iznosa na raspolaganje Komisiji – posljedica nemarnog postupanja Portugalske Republike.
89. Komisija tvrdi da se sporni dug mogao potraživati od 16. listopada 1987., datuma njegova knjiženja. Prema tome, zastara za njegovo potraživanje, u skladu s člankom 2. Uredbe br. 1697/79, nastupila je tri godine kasnije, to jest 16. listopada 1990. Međutim, nadležna portugalska tijela nisu postupila sve do 29 listopada 1990., što, prema Komisijinu mišljenju, svjedoči o nepažnji iz koje proizlazi povreda obveza Portugalske Republike prema Uniji.
90. Portugalska Republika u odgovoru na repliku(46) navela je da je sporni dug zastario 1. rujna 1987., iako je tijekom rasprave tvrdila da se to dogodilo 17. rujna 1987. U svakom slučaju, tijekom cijelog postupka navodila je da je za dug saznala tek 2. kolovoza 1990. i da do 9. listopada 1990. nije mogla započeti postupak njegove naplate.
91. Pod najpovoljnijom pretpostavkom za Portugalsku Republiku, onako kako je riješio Supremo Tribunal Administrativo, rok za potraživanje spornog duga nije mogao početi teći nakon 16. listopada 1987., dana kada je, prema utvrđenju nacionalnog suda, izvršeno knjiženje iznosa dužnih davanja na teret društva dužnika. Prema tome, u skladu s člankom 2. Uredbe br. 1697/79, dug je zastario 16. listopada 1990., a nadležna portugalska tijela postupak radi naplate dužnih davanja nisu pokrenula do 29. listopada 1990.
92. Kako tvrdi Komisija, oslanjajući se osobito na gore navedenu presudu Komisija/Danska, države članice dužne su uknjižiti pravo Zajednice na vlastita sredstva čim su njihova nadležna tijela u mogućnosti izračunati iznos tih sredstava. Prihvaćajući da je, kao što to tvrdi Portugalska Republika, u ovom slučaju to bilo moguće tek 2. kolovoza 1990., pitanje je jesu li nadležna tijela učinila sve što se razumno može očekivati kako bi se za dužni iznos saznalo ranije i kako bi ga se, uzimajući u obzir sve formalnosti nužne za njegovu naplatu, moglo potraživati prije no što istekne trogodišnji rok utvrđen člankom 2. Uredbe br. 1697/79, što se dogodilo u ovom slučaju.
93. Prema opisu činjenica koji su nadležna portugalska tijela iznijela u odgovoru na tužbu(47), društvo dužnik uplatilo je 30. listopada 1987. iznos od 522.511,20 eura koji je carinska služba u Funchalu zatražila dopisom od 16. listopada 1987. Dana 26. lipnja 1990. carinska služba u Funchalu od društva dužnika zatražila je podmirenje dodatnog iznosa od 23.419,63 eura zbog neispravno obračunatog poreznog odbitka. Navedeni iznos uplaćen je 20. veljače 1991. Dana 26. rujna 1990. zatražena je još jedna uplata na ime PDV-a i, naposljetku, dana 25. listopada 1990. zatražen je iznos koji je predmet ovog postupka i koji je ispravljen 26. studenoga 1990.
94. Osobito je važan podatak da je obavijest o prvotno potraživanom dugu društvu dostavljena 16. listopada 1987. i da je do ispravka s povećanjem iznosa koji je sada predmet spora došlo tek 25. listopada 1990., kao posljedica, kako je objašnjeno u odgovoru na tužbu(48), rezultata nadzora koji je naložio državni tajnik za prehranu zbog navodnih nedosljednosti u raspodjeli iznosa koje su trebali platiti posjednici šećera u autonomnoj regiji Madeira i Instituto do Vinho de Madeira. Međutim, Portugalska Republika nije navela datum provedbe nadzora, niti je naznačila u kojem su trenutku zamijećene nedosljednosti koje su do njega dovele. Rezultati nadzora pojavili su se tri godine nakon što je carinska uprava u Funchalu od društva dužnika zatražila isplatu davanja.
95. Kako se moglo utvrditi tijekom rasprave, broj posjednika viškova zaliha šećera u autonomnoj regiji Madeira nije tako velik da bi onemogućio ili znatno otežao i najmanju provjeru stvarnih količina viškova zaliha koje su prijavili. U svakom slučaju, Portugalska Republika nije dokazala suprotno, zbog čega se, prema mojem mišljenju, ne može opravdati razdoblje od tri godine proteklo između knjiženja davanja i postupanja nadležnih nacionalnih tijela u obliku nadzora, što upućuje na nepažnju iz koje proizlazi povreda obveze koju navodi Komisija, s čime se, što je moj posljednji zaključak, mogu samo složiti.
VI – Troškovi
96. U skladu s člankom 184. stavkom 1. i člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, predlažem Sudu da Portugalskoj Republici naloži snošenje troškova.
VII – Zaključak
97. S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da:
utvrdi da je Portugalska Republika, odbijajući Komisiji staviti na raspolaganje iznos od 785.078,50 eura, koji odgovara carinama na višak zaliha šećera neizvezen nakon njezina pristupanja Zajednicama, povrijedila obveze koje ima na temelju članka 10. UEZ-a, članka 254. Akta o pristupanju, članka 7. Odluke 85/257, članaka 4., 7. i 8. Uredbe br. 579/86, članka 2. Uredbe br. 1697/79 te članaka 2., 11. i 17. Uredbe br. 1552/89.
Portugalskoj Republici nalaže se snošenje troškova.
(1) .
(2)  –	SL 1985, L 302, str. 23., u daljnjem tekstu: Akt o pristupanju
(3)  –	Odluka Vijeća od 7. svibnja 1985. o sustavu vlastitih sredstava Zajednice (SL L 128, str. 15.)
(4)  –	Uredba Vijeća od 24. srpnja 1979. o naknadnoj naplati uvoznih ili izvoznih carina koje iz bilo kojeg razloga nisu bile zahtijevane od osobe odgovorne za plaćanje robe koja je podvrgnuta carinskom postupku koji uključuje obvezu plaćanja tih carina (SL L 197, str. 1.)
(5)  –	Uredba Vijeća (EEZ) br. 3771/85 od 20. prosinca 1985. o zalihama poljoprivrednih proizvoda u Portugalu (SL L 362, str. 21.)
(6)  – SL L 172, str. 3025.
(7)  – Uredba Komisije od 28. veljače 1986. kojom se utvrđuju pravila o zalihama proizvoda sektora šećera koje se zateknu u Španjolskoj i Portugalu 1. ožujka 1986. (SL L 57, str. 21.)
(8)  – Navedeni je datum u slučaju Portugala promijenjen u 1. srpnja 1987. Uredbom Komisije (EEZ) br. 3332/86 od 31. listopada 1986. o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 579/86 o utvrđivanju detaljnih pravila koja se odnose na zalihe proizvoda u sektoru šećera koje se na dan 1. ožujka 1986. nalaze u Španjolskoj i Portugalu (SL L 306, str. 37).
(9)  – Uredba br. 3332/86 kao datum za Portugal utvrdila je 1. srpnja 1987.
(10)  – Taj je datum u slučaju Portugala promijenjen u 1. srpnja 1987. Uredbom br. 3332/86.
(11)  – Uredba Komisije br. 3183/80 od 3. prosinca 1980. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava uvoznih i izvoznih dozvola i potvrda o određivanju predujma za poljoprivredne proizvode (SL L 338, str. 1.)
(12)  – Taj je datum u slučaju Portugala Uredbom br. 3332/86 promijenjen u 30. lipnja 1987.
(13)  –	Uredba Vijeća od 29. svibnja 1989. o provedbi Odluke 88/376/EEZ, Euratom o sustavu vlastitih sredstava Zajednice (SL L 155, str. 1.)
(14)  –	Uredba Vijeća od 22. svibnja 2000. o provedbi Odluke br. 94/728/EZ, Euratom o sustavu vlastitih sredstava Zajednica (SL L 130, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 11., str. 12.)
(15)  –	Tijekom postupka u kojem je donesena ta presuda postavljeno je prethodno pitanje u predmetu C‑30/00, William Hinton & Sons, u kojem je Sud donio rješenje od 11. listopada 2001. (Zb., str. I‑7511.).
(16)  –	Predmet Komisija/Danska, C‑392/02 (Zb., str. I‑9811.), t. 60., 63., 67. i 68.
(17)  –	Odobrena Uredbom sa zakonskom snagom br. 46311 od 27. travnja 1965.
(18)  –	SL L 356, str 1.
(19)  –	Predmet C-68/05 P (Zb., str. I‑10367.)
(20)  –	Uredba Komisije od 14. siječnja 2004. o utvrđivanju prijelaznih mjera u sektoru šećera zbog pristupanja Češke, Estonije, Cipra, Latvije, Litve, Mađarske, Malte, Poljske, Slovenije i Slovačke (SL L 9, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 26., str. 166.)
(21)  –	Uredba Komisije od 13. prosinca 2006. o utvrđivanju prijelaznih mjera u sektoru šećera zbog pristupanja Bugarske i Rumunjske (SL L 354, str. 8.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 26., str. 218.)
(22)  –	Odluka Vijeća 70/243 EZUČ, EEZ, Euratom od 21. travnja 1970 . (SL L 94, str. 12.)
(23)  –	Primjerice, Europski fond za razvoj (EDF), nastao Sporazumom o partnerstvu između skupine država Afrike, Kariba i Pacifika, s jedne strane, i Europske zajednice i njezinih država članica, s druge strane, potpisanim 23. lipnja 2000. Putem doprinosa financiraju se i pojedini istraživački programi (članak 18. stavak 1. točka (a) Financijske uredbe koja se primjenjuje na opći proračun Europskih zajednica (Uredba Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/202 od 25. lipnja 2002. (SL L 248, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 2., str. 145.)).
(24)  –	Europska komisija, Javne financije Europske unije,
Ured za publikacije Europske unije, Luxembourg, 2002., str. 108.
(25)  –	Ova se struktura zadržala od 1970. u uzastopnim odlukama o vlastitim sredstvima. Posljednja među njima je Odluka Vijeća 2007/436/EZ, Euratom od 7. lipnja 2007. (SL L 163, str. 17.). O razvoju sustava vlastitih sredstava u njihovoj ukupnosti vidjeti Waldhoff, Ch., „čl. 311. (3)“, u Calliess, Ch. i Ruffert, M. (ured.), EUV/AEUV Kommentar,
4. izd., Verlag C. H. Beck, München, 2011.
(26)  –	Uplatu treba izvršiti u mjesecu nakon „utvrđivanja davanja“. Davanje je „utvrđeno“ kad je nadležna služba države članice utvrdila predmetni dug. Unija u pogledu ubiranja davanja doista ovisi o nacionalnim poreznim službama.
(27)  –	Na zahtjev za prethodnu odluku koju je, kako je već rečeno, Supremo Tribunal Administrativo uputio tijekom postupka u kojem je proglašena zastara duga koji je potraživan od posjednika viška zaliha šećera.
(28)  –	Presuda Koninklijke Coöperatie Cosun/Komisija, točka 41.
(29)  –	Moje isticanje.
(30)  –	Moje isticanje
(31)  –	Uredba Komisije od 14. rujna 1981. o utvrđivanju detaljnih provedbenih pravila glede proizvodnje šećera koja premašuje kvotu (SL L 262, str. 14.)
(32)  –	Moje isticanje
(33)  –	Moje isticanje
(34)  –	Točka 2. odgovora na repliku
(35) – U prilog različitom mišljenju, Portugal se u točki 3. odgovora na repliku poziva na odgovor na Komisijino obrazloženo mišljenje. U navedenom se odgovoru, međutim, ničim ne upućuje na Uredbu br. 2670/81.
(36)  –	 SL L 177, str. 4.
(37)  –	Točke 69. i 70.
(38)  –	Moje isticanje
(39)  –	Vidjeti rješenje od 21. veljače 2013., Isera & Scaldis Sugar i dr., (C‑154/12, t. 31. i navedena sudska praksa). Vidjeti također Inghelram, J., komentar članka 310. UFEU-a u Lenz, C.-O. i Borchardt, K.-D., EU-Verträge Kommentar,
Bundesanzeiger Verlag, 6. izdanje, Köln, 2013.
(40)  –	Obje već citirane, o utvrđivanju prijelaznih mjera u sektoru šećera zbog pristupanja 2004. i 2007.
(41)  –	Moje isticanje
(42)  –	Isto je izraženo u članku 13. Uredbe br. 1832/2006
(43)  –	Rješenje William Hinton & Sons, t. 38.
(44)  –	Stranica 15. preslike priložene Komisijinoj tužbi
(45)  –	Konkretno, članak 98. Carinske reforme
(46)
–	Točke 34. i 35.
(47)  –	Točke 6. do 12.
(48)
–	Točke 9. i 10.