Privremena verzija
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
ATHANASIOSA RANTOSA
od 19. ožujka 2026.(1)
Predmet C-762/24 P
Conserve Italia –
Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr.,
Conserves France SA
protiv
Europske komisije
„Žalba – Tržišno natjecanje – Članak 101. UFEU-a – Zabranjeni sporazumi – Uredba (EZ) br. 1/2003 – Novčane kazne – Članak 23. stavak 2. – Određivanje zakonske gornje granice novčane kazne – Relevantni prihod – Subjekt koji djeluje u sektoru prerade poljoprivrednih proizvoda – Subjekt koji posluje kao zadruga – Subjekt koji je kvalificiran i kao ‚poduzetnik’ i kao ‚udruženje poduzetnika’”
I.      Uvod
1.        Svojom žalbom društva Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr. (u daljnjem tekstu: Conserve Italia) i Conserves France SA (u daljnjem tekstu zajedno: žalitelji) zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 4. rujna 2024., Conserve Italia i Conserves France/Komisija (T-59/22, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2024:574), kojom je odbijena njihova tužba za djelomično poništenje Odluke Europske komisije C(2021) 8259 final od 19. studenoga 2021. u vezi s postupkom na temelju članka 101. UFEU-a i članka 53. Sporazuma o EGP-u(2) (Predmet AT.40127 – Konzervirano povrće (u daljnjem tekstu: sporna odluka)(3), i smanjenje iznosa novčane kazne koja im je izrečena. Konkretnije, Komisija je tom odlukom žaliteljima solidarno izrekla novčanu kaznu u iznosu od 20 milijuna eura zbog sudjelovanja, u razdoblju od 2000. do 2013., u zabranjenom sporazumu na tržištu prodaje konzerviranog graška i/ili mrkve te konzerviranog kukuruza.
2.        Žalitelji ovom žalbom, kao i svojom tužbom u prvostupanjskom postupku, ne osporavaju ni postojanje povrede o kojoj je riječ ni svoje sudjelovanje u njoj, nego osporavaju isključivo iznos novčane kazne koju je Komisija izrekla. Oni u biti tvrde da je društvo Conserve Italia, s obzirom na njegovu zadružnu prirodu i vertikalnu uzajamnu strukturu, trebalo kvalificirati kao „udruženje poduzetnika”. Time se zakonska gornja granica od 10 % predviđena člankom 23. stavkom 2. Uredbe (EZ) br. 1/2003(4) nije trebala izračunati na temelju konsolidiranog prihoda na svjetskom tržištu grupe Conserve Italia kao „poduzetnika” u skladu s drugim podstavkom te odredbe, nego samo na temelju prihoda društva Conserve Italia od prerađenih proizvoda obuhvaćenih zabranjenim sporazumom, u skladu s trećim podstavkom navedene odredbe, s obzirom na to da je te proizvode isporučilo 350 poljoprivrednih gospodarstava u svojstvu „članova” društva Conserve Italia.
3.        Ovaj predmet stoga Sudu pruža priliku da pojasni pravila koja se primjenjuju na određivanje zakonske gornje granice novčanih kazni koje Komisija može izreći u slučaju povrede pravila tržišnog natjecanja, osobito kada je subjekt o kojem je riječ kvalificiran i kao „poduzetnik” i kao „udruženje poduzetnika”.
II.    Pravni okvir
A.      Uredba br. 1/2003
4.        Članak 23. Uredbe br. 1/2003, naslovljen „Novčane kazne”, u stavku 2. određuje:
„Komisija može poduzetnicima i udruženjima poduzetnika odlukom propisati novčane kazne ako bilo namjerno ili nepažnjom:
(a)      krše odredbe članka [101. ili 102. UFEU-a] [...]
[...]
Za svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koje sudjeluje u povredi propisa, novčana kazna ne smije prelaziti 10 % njegovog ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini.
Kada se povreda propisa [koju je počinilo udruženje] poduzetnika odnosi na aktivnosti njegovih članova, novčana kazna ne smije prelaziti 10 % zbroja ukupnih prihoda svih članova koji su djelovali na tržištu na kojem je nastupila povreda propisa od strane udruženja poduzetnika.
[...]”
B.      Smjernice o metodi za utvrđivanje novčanih kazni
5.        Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (u daljnjem tekstu: Smjernice o metodi za utvrđivanje kazni)(5) u točkama 14., 32. i 33. predviđaju:
„14. Ako se povreda udruženja poduzetnika odnosi na djelovanja njegovih članova, vrijednost prodaje općenito odgovara zbroju vrijednosti prodaje koju su ostvarili njegovi članovi.
[...]
32.       Konačni iznos kazne ne smije ni u kojem slučaju premašivati 10 % ukupnog prometa koji je u prethodnoj poslovnoj godini ostvario poduzetnik ili udruženje poduzetnika koji sudjeluju u povredi, kako je utvrđeno u članku 23. stavku 2. Uredbe br. 1/2003.
33.       Ako se povreda udruženja poduzetnika odnosi na postupke njegovih članova, kazna ne smije premašivati 10 % zbroja ukupnog prometa svakog aktivnog člana na tržištu pogođenom takvom povredom.”
III. Okolnosti spora i sporna odluka
6.        Okolnosti spora, kako ih je Opći sud izložio u točkama 2. do 9. pobijane presude, za potrebe ovog mišljenja mogu se sažeti na sljedeći način.
7.        Društvo Conserve Italia i njegovo društvo kći, Conserves France, koje je u njegovu 99,77 %-tnom vlasništvu, djeluju u sektoru prerade hrane.
8.        Komisija je spornom odlukom utvrdila da su žalitelji sudjelovali u jedinstvenoj povredi članka 101. stavka 1. UFEU-a i članka 53. stavka 1. Sporazuma o EGP-u. Ta se povreda, u razdoblju od 15. ožujka 2000. do 1. listopada 2013., sastojala od usklađivanja cijena, podjele tržišta i razmjene osjetljivih informacija o prodaji određenih vrsta konzerviranog povrća namijenjenih distributerima ili sektoru ugostiteljstva u EGP-u. Konkretnije, žalitelji su sudjelovali u dvama različitim sporazumima, od kojih se jedan odnosio na prodaju konzerviranog povrća, kao što su mahune, grašak te mješavina graška i mrkve, a drugi na prodaju konzerviranog kukuruza(6).
9.        Komisija je stoga žaliteljima solidarno izrekla novčanu kaznu u iznosu od 20 milijuna eura na temelju članka 23. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 1/2003 i Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni(7).
IV.    Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
10.      Žalitelji su Općem sudu podnijeli tužbu sa zahtjevom da, s jedne strane, djelomično poništi spornu odluku u dijelu u kojem se odnosi na određivanje iznosa novčane kazne i, s druge strane, umanji iznos novčane kazne koja im je izrečena, na temelju neograničene nadležnosti predviđene člankom 261. UFEU-a i člankom 31. Uredbe br. 1/2003.
11.      U prilog svojim zahtjevima žalitelji su istaknuli dva tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na povredi članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 i točke 33. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni prilikom određivanja prihoda koji se uzima u obzir za izračun gornje granice novčane kazne(8), a drugi na povredi članka 101. UFEU-a i članka 23. stavka 3. Uredbe br. 1/2003, kao i točaka 14., 19., 20., 22., 24. i 25. tih smjernica, prilikom određivanja osnovnog iznosa novčane kazne(9).
12.      Opći je sud pobijanom presudom odbio tužbu.
13.      Prvi tužbeni razlog, koji se odnosi na zakonsku gornju granicu novčane kazne koju je Komisija izrekla i primijenila u spornoj odluci, Opći je sud odbio kao neosnovan uz obrazloženje, u bitnome, da je Komisija društvo Conserve Italia pravilno okvalificirala kao „poduzetnika” u smislu članka 23. stavka 2. drugog podstavka Uredbe br. 1/2003, tako da su argumenti žaliteljâ o istodobnoj kvalifikaciji društva Conserve Italia i kao „udruženja poduzetnika” bespredmetni, a što se ostalog tiče, da njihovi argumenti koji se odnose, s jedne strane, na posebnu pravnu i činjeničnu situaciju, odnosno na uzajamnu strukturu društva Conserve Italia, i, s druge strane, na njegovo postupanje i postupanje njegovih članova na tržištima na koje se povreda odnosi, ili nisu relevantni za određivanje zakonske gornje granice novčane kazne koju treba izreći žaliteljima na temelju članka 23. stavka 2. drugog podstavka te uredbe ili su neosnovani (točke 29. do 46. pobijane presude). Osim toga, Opći je sud presudio da u svakom slučaju nisu ispunjeni uvjeti za primjenu zakonske gornje granice novčane kazne iz članka 23. stavka 2. trećeg podstavka navedene uredbe (točke 47. do 51. te presude).
14.      Kad je riječ o drugom tužbenom razlogu, koji se odnosi na određivanje osnovnog iznosa novčane kazne izrečene žaliteljima, a koji se ovom žalbom ne osporava, Opći je sud taj tužbeni razlog također odbio kao neosnovan, pri čemu je, osobito u pogledu određivanja vrijednosti prihoda od prodaje, uputio na neke od svojih ocjena iznesenih u okviru prvog tužbenog razloga (točke 67. i 68. navedene presude).
V.      Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
15.      Žalitelji su 31. listopada 2024. podnijeli žalbu protiv pobijane presude. Od Suda zahtijevaju da ukine tu presudu, smanji iznos novčane kazne koja im je izrečena i naloži Komisiji snošenje troškova ovog i prvostupanjskog postupka.
16.      Komisija od Suda zahtijeva da odbije žalbu i žaliteljima naloži snošenje troškova.
17.      Na raspravi održanoj 17. prosinca 2025. Sud je saslušao izlaganja stranaka i njihove odgovore na pitanja koja im je postavio.
VI.    Analiza
18.      U prilog svojoj žalbi žalitelji ističu dva žalbena razloga. Prvi žalbeni razlog temelji se na nedostatku u obrazloženju i pogrešnoj primjeni članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003. Drugi žalbeni razlog, koji se djelomično preklapa s prvim, temelji se na pogreškama koje se tiču prava koje je Opći sud počinio s obzirom na zahtjeve propisane tom odredbom, u vezi s člankom 49. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
A.      Uvodne napomene
19.      Prije ispitivanja tih žalbenih razloga želio bih iznijeti nekoliko uvodnih napomena. Budući da se cijela žalba odnosi na primjenu članka 23. stavka 2. drugog i trećeg podstavka Uredbe br. 1/2003, čini mi se potrebnim podsjetiti na sadržaj i primjenu tih odredbi, s obzirom na njihov tekst, nastanak, kontekst i ciljeve koji se njima nastoje postići(10).
20.      Kao prvo, kad je riječ o tekstu članka 23. stavka 2. drugog podstavka Uredbe br. 1/2003, njime se utvrđuje opće pravilo prema kojem zakonska gornja granica ne smije prelaziti 10 % ukupnog prihoda „[z]a svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koje sudjeluje u povredi”, dok je njegov treći podstavak, vrsta lex specialis, kojim se predviđa da „[k]ada se povreda propisa [koju je počinilo udruženje] poduzetnika odnosi na aktivnosti njegovih članova, novčana kazna ne smije prelaziti 10 % zbroja ukupnog prihoda svih članova koji su djelovali na tržištu na kojem je nastupila povreda propisa od strane udruženja poduzetnika”(11).
21.      Iz odnosa tih dvaju podstavaka u načelu proizlazi da je Komisija – kada se subjekt koji sudjeluje u povredi prava tržišnog natjecanja Unije kvalificira kao „udruženje poduzetnika” – obično dužna primijeniti opće pravilo za izračun zakonske gornje granice novčane kazne iz drugog podstavka, osim ako su ispunjena dva uvjeta, odnosno, s jedne strane, da se povreda „odnosi” na aktivnosti njegovih članova i, s druge strane, da su barem neki članovi tog udruženja poduzetnika „djelovali na tržištu na kojem je nastupila povreda”. Prvi je uvjet relativno jednostavno ispuniti jer „udruženja poduzetnika” obično brane zajedničke interese svojih članova, osobito u odnosu na druge gospodarske subjekte(12), te se stoga njihovo poslovanje lako može „odnositi” na aktivnosti njegovih članova, pri čemu glagol „odnositi se” ima široko, a ne usko značenje. Drugi je uvjet zahtjevniji jer se njime traži da su članovi „djelovali na tržištu na kojem je nastupila povreda propisa od strane udruženja poduzetnika”. Budući da taj drugi uvjet nužno podrazumijeva da je prvi uvjet ispunjen, zapravo je jedini zahtjev propisan trećim podstavkom da se povreda koju je počinilo udruženje poduzetnika odnosi na tržište na kojem djeluju njegovi članovi.
22.      Iz toga slijedi da je, u pravilu, prihod udruženja poduzetnika odgovarajuća osnova za određivanje zakonske gornje granice novčane kazne kada sâmo udruženje djeluje na tržištu na koje se povreda odnosi, u smislu da na tom tržištu ostvaruje vlastitu prodaju – prodaju koja se uračunava u njegov prihod. Međutim, ako to nije slučaj i ako se povreda odnosi na tržište na kojem djeluju članovi tog udruženja, tom se udruženju tako može izreći novčana kazna u iznosu do 10 % prihoda tih aktivnih članova.
23.      Ipak, doslovnim tumačenjem članka 23. stavka 2. drugog i trećeg podstavka Uredbe 1/2003 ne mogu se obuhvatiti sve moguće situacije. Primjerice, postavlja se pitanje koji referentni prihod treba smatrati najprikladnijim kada određeni članovi udruženja djeluju na relevantnom tržištu i kada sâmo udruženje također obavlja samostalnu djelatnost na tom tržištu. Treba li u takvoj situaciji opće pravilo (drugi stavak) imati prednost pred lex specialis (treći stavak)?
24.      U tom pogledu, kao drugo, kad je riječ o nastanku članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, ističem da u prethodnoj Uredbi br. 17(13) nije postojala nijedna odredba istovjetna trećem podstavku. Međutim, to nije spriječilo sudove Unije, osobito Opći sud, da zakonsku gornju granicu novčane kazne izrečene udruženjima poduzetnika izračunavaju na temelju prihoda njegovih članova kada je takav izračun bio prikladniji za odražavanje veličine i gospodarske snage udruženja na tržištu(14). Taj je pristup potvrdio i Sud u presudi Finnboard, u kojoj je utvrđeno da „kada je riječ o izricanju novčane kazne udruženju poduzetnika, čiji vlastiti prihod najčešće nije povezan s njegovom veličinom ili tržišnom snagom, samo se uzimanjem u obzir prihoda poduzetnika članova udruženja može odrediti sankcija koja bi bila odvraćajuća [...] U tu svrhu nije potrebno da su članovi udruženja stvarno sudjelovali u povredi, nego da udruženje na temelju svojih internih pravila može obvezati svoje članove”(15). Tek je nakon te presude zakonodavac Unije u Prijedlogu Uredbe br. 1/2003 dodao taj treći podstavak stavka 2. članka 23. te uredbe. Naime, taj podstavak, koji se nije nalazio ni u Komisijinu prvotnom prijedlogu uredbe(16) ni u različitim izmjenama koje je predložio Parlament(17), uveden je tek u posljednjoj fazi donošenja te uredbe, vjerojatno kako bi se kodificirala ta sudska praksa koja proizlazi iz primjene članka 15. stavka 2. Uredbe br. 17(18).
25.      Nakon te kodifikacije sudske prakse u Uredbi br. 1/2003, Sud je donio dvije presude relevantne za primjenu pravila o određivanju zakonske gornje granice novčane kazne na udruženja poduzetnika: odnosno, s jedne strane, presudu Coop de France bétail et viande(19) (koja se, međutim, odnosila na analizu članka 15. stavka 2. Uredbe br. 17) i, s druge strane, presudu o litavskim javnim bilježnicima. Sud je u oba slučaja potvrdio i dodatno naglasio da je korištenje prihoda članova udruženja opravdano potrebom da se bolje odrazi veličina i gospodarska snaga udruženja poduzetnika koje je počinilo povredu prava tržišnog natjecanja kako bi se odredila sankcija koja bi stvarno bila odvraćajuća(20).
26.      Naposljetku, kao treće i posljednje, kad je riječ o ciljevima koji se žele postići člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003, ističem da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, utvrđivanjem zakonske gornje granice nastoji izbjeći da izricanje novčane kazne u iznosu većem od te gornje granice nadiđe platežnu mogućnost poduzetnika (ili udruženja poduzetnika) na datum utvrđivanja njegove odgovornosti za povredu i izricanja novčane kazne od strane Komisije(21). Stoga se tom odredbom nastoji izbjeći da novčane kazne budu neproporcionalne u odnosu na važnost poduzetnika koji je sudjelovao u povredi, pri čemu samo ukupni prihod može doista poslužiti kao približan pokazatelj u tom pogledu(22). Međutim, taj se cilj treba uskladiti s nastojanjem da se novčanoj kazni osigura dovoljno odvraćajući učinak, koji opravdava uzimanje u obzir veličine i gospodarske snage poduzetnika u pitanju, to jest cjelokupnih resursa počinitelja povrede(23).
27.      Ovu žalbu treba ispitati s obzirom na ta načela.
B.      Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na nedostatku u obrazloženju i povredi članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003
28.      Svojim prvim žalbenim razlogom, koji se sastoji od dvaju dijelova, žalitelji ističu da je pobijana presuda zahvaćena očitim nedostatkom u obrazloženju jer je Opći sud, time što je Conserve Italia pogrešno kvalificirao kao „poduzetnika” u svrhu određivanja gornje granice iznosa novčane kazne na temelju članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, samo potvrdio Komisijino rasuđivanje, ne uzevši u obzir argumente žaliteljâ koji se odnose na obilježja i funkcioniranje zadruge uzajamnog tipa, kao što je Conserve Italia (prvi dio). Usto, Opći je sud povrijedio članak 23. stavak 2. te uredbe time što je potvrdio primjenu njezina članka 23. stavka 2. drugog podstavka u svrhu Komisijina određivanja novčane kazne izrečene spornom odlukom, smatrajući da nisu ispunjeni uvjeti za primjenu članka 23. stavka 2. trećeg podstavka navedene uredbe (drugi dio).
1.      Dopuštenost
29.      Uvodno ističem da Komisija, iako formalno ne ističe postojanje zapreke vođenju postupka, izražava sumnje u pogledu dopuštenosti prvog žalbenog razloga jer su žalitelji u bitnome izmijenili predmet spora koji se vodio pred Općim sudom. Naime, iako je u prvostupanjskom postupku njihov cilj bio dokazati da ih je Komisija pogrešno okvalificirala kao „poduzetnika” i da je stoga pogrešno odbila primijeniti odredbu o određivanju gornje granice novčane kazne koja se, prema toj odredbi, primjenjuje na „udruženja poduzetnika”, odnosno članak 23. stavak 2. treći podstavak Uredbe br. 1/2003, treba ustvrditi da u okviru prvog žalbenog razloga ove žalbe, žalitelji više ne osporavaju pobijanu presudu u dijelu u kojem se njome potvrđuje kvalifikacija društva Conserve Italia kao „poduzetnika”(24), nego u biti tvrde da je Opći sud čak i prema toj kvalifikaciji, a s obzirom na posebnosti tog društva, trebao izmijeniti spornu odluku primjenjujući na njih tu istu odredbu(25).
30.      U tom pogledu podsjećam na to da se, u skladu s člankom 170. stavkom 1. Poslovnika Suda, žalbom ne može izmijeniti predmet spora koji se vodio pred Općim sudom jer je nadležnost Suda u postupku povodom žalbe, naime, ograničena na ocjenu pravnih utvrđenja u vezi s razlozima o kojima se raspravljalo u prvostupanjskom postupku(26).
31.      U ovom slučaju iz pregleda dokumenata iz prvostupanjskog postupka proizlazi da, iako su žalitelji u svojoj tužbi stvarno tvrdili da je Komisija Conserve Italia pogrešno kvalificirala kao „poduzetnika”, umjesto kao „udruženje poduzetnika”(27), zbog čega nije primijenila članak 23. stavak 2. treći podstavak Uredbe br. 1/2003(28), oni su u svojoj replici ublažili taj pristup, ostavljajući mogućnost da se društvo Conserve Italia istodobno može smatrati „poduzetnikom” i „udruženjem poduzetnika”, pri čemu su pojasnili da je ono ipak „više” obuhvaćeno tom drugom kvalifikacijom(29). Iz toga slijedi da se argumenti žaliteljâ ne mogu kvalificirati kao „novi” s obzirom na to da je pitanje primjenjivosti članka 23. stavka 2. trećeg podstavka te uredbe, neovisno o tome kako je društvo Conserve Italia kvalificirano, istaknuto i raspravljeno pred Općim sudom, među ostalim, s obzirom na njegove posebnosti(30).
32.      S obzirom na prethodna razmatranja, smatram da prvi žalbeni razlog treba proglasiti dopuštenim.
2.      Meritum
a)      Prvi dio prvog žalbenog razloga, koji se temelji na nedostatku u obrazloženju pobijane presude
1)      Argumentacija stranaka
33.      U prilog prvom dijelu prvog žalbenog razloga žalitelji u bitnome tvrde da pobijana presuda u točkama 31. do 52. nije dostatno obrazložena jer je Opći sud, time što je, s jedne strane, društvo Conserve Italia kvalificirao kao „poduzetnika” na kojeg se primjenjuju odredbe članka 23. stavka 2. drugog podstavka Uredbe br. 1/2003 i, s druge strane, time što je presudio da su argumenti o kvalifikaciji društva Conserve Italia kao „udruženja poduzetnika” bespredmetni, samo potvrdio Komisijino rasuđivanje a da nije ispitao argumente koji se odnose na obilježja i funkcioniranje zadruge za više proizvoda uzajamnog tipa, kao što je društvo Conserve Italia(31). U tom pogledu, sudska praksa Suda zahtijeva od Komisije da ne izvršava svoju ovlast izricanja sankcija „formalistički”, a da pritom ne vodi pravilno računa o obilježjima poduzetnika o kojemu je riječ(32). Proglasivši posebnosti društva Conserve Italia bespredmetnima, Opći sud ne samo da ih nije ispitao u svrhu donošenja presude, nego nije ni dovoljno obrazložio odbijanje argumenata koje su žalitelji istaknuli.
34.      Komisija ističe da se na temelju podnesaka žaliteljâ ne mogu precizno utvrditi navodni nedostaci u obrazloženju jer se u njima u biti samo ponavljaju argumenti koji su već istaknuti pred Općim sudom i tako se od Suda nastoji ishoditi novo ispitivanje prvostupanjske tužbe. Prema njezinu mišljenju, argumentacija žaliteljâ stoga je nedopuštena i, u svakom slučaju, neosnovana.
2)      Ocjena
35.      Najprije podsjećam na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, obveza obrazlaganja koju Opći sud ima na temelju članka 296. drugog stavka UFEU-a te članka 36. i članka 53. prvog stavka Statuta Suda Europske unije nalaže Općem sudu da jasno i nedvosmisleno iznese svoje rasuđivanje, tako da se zainteresiranim osobama omogući da se upoznaju s razlozima donesene odluke, a Sudu da provede svoj sudski nadzor(33). Međutim, kao što je to Sud također pojasnio, tom se obvezom obrazlaganja svojih odluka ne nalaže Općem sudu da pruži obrazloženje kojim bi se iscrpno i pojedinačno osvrnuo na sve tvrdnje koje su iznijele stranke u sporu. Obrazloženje stoga može biti implicitno pod uvjetom da se njime zainteresiranim osobama omogućava da saznaju razloge zbog kojih Opći sud nije prihvatio njihove argumente, a Sudu da raspolaže s dovoljno elemenata za obavljanje nadzora u okviru ispitivanja žalbe(34). Usto, ističem da obveza obrazlaganja predstavlja bitnu postupovnu pretpostavku koju treba razlikovati od pitanja osnovanosti obrazloženja, koje se odnosi na materijalnu zakonitost spornog akta(35).
36.      Stoga prvi dio prvog žalbenog razloga valja ispitati s obzirom na ta razmatranja.
37.      U tom pogledu, u ovom je slučaju, suprotno tvrdnjama žaliteljâ, očito da je Opći sud dostatno obrazložio razloge zbog kojih smatra da njihovi argumenti koji se odnose na obilježja i funkcioniranje društva Conserve Italia ne opravdavaju primjenu članka 23. stavka 2. trećeg podstavka Uredbe br. 1/2003.
38.      Naime, kao prvo, Opći je sud u točkama 27. do 32. pobijane presude smatrao da je Komisija pravilno kvalificirala društvo Conserve Italia kao „poduzetnika” u smislu članka 23. stavka 2. drugog podstavka te uredbe. Nakon što je podsjetio na to da u pravu tržišnog natjecanja pojam „poduzetnik” obuhvaća svaki subjekt koji obavlja gospodarsku djelatnost neovisno o pravnom statusu tog subjekta i načinu njegova financiranja, Opći sud pravilno je istaknuo da takva gospodarska djelatnost predstavlja svaku djelatnost koja se sastoji od ponude robe ili usluga na određenom tržištu. Upravo je to bio slučaj društva Conserve Italia, čija je glavna djelatnost proizvodnja i prodaja pića na bazi voća te konzerviranog voća i povrća, odnosno djelatnost na koju se odnosi povreda iz sporne odluke. Stoga je Opći sud, primjenjujući na ovaj slučaj ustaljenu sudsku praksu(36), pravilno zaključio da je društvo Conserve Italia „poduzetnik” i da zakonsku gornju granicu novčane kazne treba izračunati na temelju njegova prihoda u skladu s člankom 23. stavkom 2. drugim podstavkom navedene uredbe. Ta se analiza čini tim više opravdanom jer se glavni argument žaliteljâ, kao što je to navedeno u točki 29. ovog mišljenja, temelji na osporavanju kvalifikacije društva Conserve Italia kao „poduzetnika”.
39.      Kao drugo, Opći je sud smatrao da se taj zaključak ne može dovesti u pitanje argumentima žaliteljâ kojima se nastoji, s jedne strane, osporiti kvalifikacija društva Conserve Italia kao „poduzetnika” zbog toga što je ono „udruženje poduzetnika” (točke 34. i 35. pobijane presude)(37) i, s druge strane, opravdati primjena članka 23. stavka 2. trećeg podstavka Uredbe br. 1/2003 zbog navodnih posebnosti njegova funkcioniranja (točke 37. do 46. te presude).
40.      Budući da se u ovoj žalbi kvalifikacija „poduzetnika” više ne osporava(38), za ocjenu dostatnosti obrazloženja pobijane presude relevantni su samo argumenti koji se odnose na posebnosti društva Conserve Italia, a kojima se može opravdati primjena članka 23. stavka 2. trećeg podstavka te uredbe.
41.      U tom pogledu, smatram da najprije treba podsjetiti na to da se svim tim argumentima, kako su navedeni u prvostupanjskoj tužbi, nastojalo dokazati da društvo Conserve Italia treba kvalificirati isključivo kao „udruženje poduzetnika”(39). Prema tome, ispitivanje navedenih argumenata u okviru obveze obrazlaganja Općeg suda ima smisla samo ako Sud smatra da je takva obveza postojala, makar podredno, s obzirom na to da je ta kvalifikacija kao „udruženje poduzetnika” relevantna za primjenu članka 23. stavka 2. navedene uredbe.
42.      U svakom slučaju, argumenti koje su žalitelji iznijeli u prvostupanjskom postupku temelje se na brojnim posebnostima regulatorne, organizacijske i operativne strukture društva Conserve Italia, kojima se u biti nastoji dokazati da je ono djelovalo na predmetnom tržištu samo radi ostvarivanja svojeg uzajamnog cilja, isključivo u korist poljoprivrednih gospodarstava, posredstvom primarnih zadruga. Naime, poljoprivredna gospodarstva posredstvom primarnih zadruga daju upute društvu Conserve Italia te odlučuju o njegovu upravljanju i djelovanju, s jedinim i krajnjim ciljem ostvarivanja uzajamnog cilja.
43.      Ti argumenti, koje su žalitelji iznijeli u prvostupanjskom postupku, mogu se sažeti na sljedeći način:
–        poljoprivredna gospodarstva samostalni su subjekti koji nisu vertikalno integrirani unutar društva Conserve Italia, njime se koriste samo kako bi djelovali na tržištu konzerviranog povrća(40);
–        društvo Conserve Italia doista je subjekt koji je stvarno proveo zabranjeni sporazum, ali ne i onaj koji je od njega imao koristi(41);
–        struktura društva Conserve Italia izrazito je decentralizirana, što ga razlikuje od strukture skupine poduzeća zbog toga što: i. poljoprivredna gospodarstva samostalno su donosila odluke o vrstama i količinama proizvoda te o strategijama(42); ii. pravnim obvezama koje poljoprivredna gospodarstva imaju prema pravilnicima društva Conserve Italia osigurava se decentralizirani odnos između njega i poljoprivrednih gospodarstava(43); iii. isporučena roba ostaje u vlasništvu poljoprivrednih gospodarstava sve dok se ne proda trećim osobama na tržištu, a ona i dalje snose rizike vezane uz mogući gubitak ili kvarenje sirovina, čak i nakon predaje poljoprivrednih proizvoda(44) i iv. cijena isporučene robe određuje se nakon prodaje konzerviranog povrća na tržištu(45);
–        društvo Conserve Italia ispunjava uvjete koje zahtijeva sudska praksa Unije kako bi ga se moglo kvalificirati kao „udruženje poduzetnika”, s obzirom na to da, s jedne strane, djeluje isključivo u interesu poljoprivrednih gospodarstava (i stoga nije jedini poduzetnik koji posluje na tržištu) i, s druge strane, njegova upravljačka tijela većinom čine predstavnici primarnih zadruga, koji imaju većinu glasova u skupštini članova društva i biraju većinu članova upravnog odbora(46), i naposljetku,
–        društvo Conserve Italia ima strukturu usporedivu sa strukturom organizacija poljoprivrednih gospodarstava za koje je predviđen  poseban europski propis(47) kojim se proizvođačkim organizacijama povjerava zadaća osiguravanja planiranja proizvodnje i njezine prilagodbe potražnji, osobito u smislu količine i kvalitete, promicanja koncentracije ponude i stavljanja proizvoda članova na tržište, smanjenja troškova proizvodnje i stabiliziranja proizvođačkih cijena. Kako bi poljoprivredna zadruga mogla imati status „proizvođačke organizacije” na temelju zakonodavstva Unije, osobito je potrebno: i. da članovi proizvođači na demokratičan način nadziru svoju organizaciju i njezine odluke; ii. da poljoprivredna zadruga stavlja na tržište uglavnom proizvode koje su isporučili članovi proizvođači i iii. da se rezultat prodaje proizvoda transparentno vrati članovima proizvođačima. Žalitelji smatraju da su svi ti uvjeti ispunjeni u pogledu društva Conserve Italia kao društva kćeri proizvođačke organizacije „Apo Conerpo”(48).
44.      U tom je pogledu Opći sud u točkama 37. do 45. pobijane presude meritorno ispitao različite argumente koji se odnose na posebnosti društva Conserve Italia, te je zaključio da oni u biti nisu relevantni, i to zbog sljedećih razloga:
–        obavljanje gospodarske djelatnosti zadruge načelno se ne može izuzeti iz primjene pravila prava tržišnog natjecanja Unije, a uvjeti za primjenu tih pravila na zadružni sektor nisu različiti od uvjeta drugih oblika organizacije gospodarske djelatnosti, s obzirom na to da se gospodarski subjekt organiziran prema zadružnim načelima može kvalificirati kao poduzetnik, neovisno o njegovoj uzajamnosti (točke 37. i 38. pobijane presude)(49);
–        okolnost da društvo Conserve Italia, s obzirom na uzajamnost njegove djelatnosti, nije imalo koristi od povrede koju je počinilo, nego su od nje imala koristi samo predmetna poljoprivredna gospodarstva, pod pretpostavkom da bude dokazana, nije utjecala na činjenicu da je društvo Conserve Italia obavljalo gospodarsku djelatnost na tržištu na kojem je nastupila povreda i da je počinilo navedenu povredu (točka 39. pobijane presude);
–        okolnost da društvo Conserve Italia svoju djelatnost obavlja samo u korist svojih članova, pod pretpostavkom da bude dokazana, nije relevantna s obzirom na to da kvalifikacija poduzetnika zbog obavljanja gospodarske djelatnosti nije uvjetovana ciljem ostvarivanja dobiti (točka 40. pobijane presude)(50);
–        tvrdnja da je društvo Conserve Italia lišeno samostalnosti odlučivanja i predstavlja tek običnu koordinacijsku strukturu kojom poljoprivredna gospodarstva, posredstvom svojih članova zadruge, provode vlastitu poslovnu strategiju, koju samostalno utvrđuju, u biti je proturječna drugim tvrdnjama žaliteljâ iznesenima u njihovim podnescima (točka 41. pobijane presude)(51);
–        tvrdnje da, s jedne strane, odluke o strategiji na tržištu konzerviranog povrća samostalno donose poljoprivredna gospodarstva, a ne društvo Conserve Italia i, s druge strane, pravilnici društva Conserve Italia jamče decentralizirani odnos između poljoprivrednih gospodarstava i društva Conserve Italia, nisu potvrđene činjenicama koje se odnose na organizaciju i djelatnost tog poduzetnika (točke 42. do 44. pobijane presude)(52) i, naposljetku,
–        tvrdnje da, kao prvo, prema talijanskom pravu svježe povrće koje se isporučuje društvu Conserve Italia ostaje u vlasništvu poljoprivrednih gospodarstava dok se ne preradi, a konzervirano povrće dok se ne proda trećim osobama na tržištu i, kao drugo, društvo Conserve Italia utvrđuje prodajne cijene konzerviranog povrća u interesu poljoprivrednih gospodarstava i uz njihovo sudjelovanje, čak i pod pretpostavkom da su dokazane, ne mogu dovesti u pitanje činjenicu da društvo Conserve Italia obavlja gospodarsku djelatnost na tržištu konzerviranog povrća (točka 45. pobijane presude).
45.      S obzirom na tu analizu koju je Opći sud proveo u točkama 37. do 45. pobijane presude, smatram potrebnim iznijeti nekoliko sljedećih zapažanja.
46.      Najprije želim podsjetiti na to da okolnost da Opći sud, koji je jedini sud nadležan za ocjenu činjenica, prihvaća tumačenje različito od onog koje zagovaraju žalitelji, ne može sama po sebi predstavljati nedostatak u obrazloženju(53). To je utvrđenje relevantno, među ostalim, s obzirom na argument žaliteljâ da društvo Conserve Italia nema samostalnost u odlučivanju(54). Osim toga, ocjena činjenica ne predstavlja, osim u slučaju eventualnog iskrivljavanja činjenica ili dokaznih sredstava(55), pravno pitanje koje je kao takvo podložno nadzoru Suda(56).
47.      Nadalje, čini mi se da iz analize Općeg suda također proizlazi da je on izričito ispitao sve argumente koje su žalitelji istaknuli, doduše redoslijedom različitim od onog iz tužbe, osim argumenta koji se temelji na tome da društvo Conserve Italia ima strukturu usporedivu sa strukturom organizacija poljoprivrednih gospodarstava predviđenih propisima Unije. Ta mi se odluka čini potpuno opravdanom.
48.      Naime, s jedne strane, s obzirom na podneske u prvostupanjskom postupku, važno je napomenuti da je cilj te argumentacije bio dokazati da društvo Conserve Italia treba smatrati zadrugom i, a fortiori, „udruženjem poduzetnika”(57). Naime, iz replike proizlazi da su žalitelji smatrali prikladnim pozvati se na propise Unije o organizacijama proizvođača kako bi se „olakšalo razumijevanje pravila kojima se uređuje funkcioniranje zadruga kao što je Conserve Italia” i kako bi se naglasilo da su „posebnosti funkcioniranja uzajamnih društava [...] propisane pravilima građanskog i poreznog prava koja se primjenjuju na zadruge, utvrđene na nacionalnoj razini”, također „priznate na europskoj razini u [Uredbi br. 1435/2003], kojom se uređuju europske zadruge”(58). Međutim, Opći sud ne samo da je u točki 35. pobijane presude podsjetio na to da je Komisija u spornoj odluci priznala da se društvo Conserve Italia može kvalificirati i kao „udruženje poduzetnika”, nego i u točki 45. te presude navodi da pravila nacionalnog prava ne mogu dovesti u pitanje činjenicu da društvo Conserve Italia obavlja gospodarsku djelatnost na tržištu konzerviranog povrća. Ta analiza po analogiji vrijedi i s obzirom na pravila prava Unije, tako da je odgovor na taj argument, iako implicitno, dan u navedenoj presudi.
49.      S druge strane, podredno ističem da žalitelji nisu pojasnili kako su obveze koje proizlaze iz tog propisa Unije mogle utjecati na pravila o izricanju novčane kazne u području prava tržišnog natjecanja i, a fortiori, na primjenu članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003. Isto tako, ne pozivaju se ni na kakvu proturječnost unutar prava Unije, osobito ne na onu između zahtjeva prava tržišnog natjecanja i propisa o zajedničkoj organizaciji tržišta poljoprivrednih proizvoda, kako nacionalnih tako i europskih(59). Naime, oni samo ustvrđuju da društvo Conserve Italia pridonosi ostvarivanju ciljeva proizvođačke organizacije „Apo Conerpo” i stoga predstavlja „društvo kći” koje ispunjava uvjete propisane zakonodavstvom Unije, a da pritom ipak ne objašnjavaju zašto ga se zbog te okolnosti ne bi moglo kvalificirati kao „poduzetnika”. U tom pogledu i radi korisnosti napominjem da, čak i ako se prihvati da društvo Conserve Italia ima strukturu istovjetnu onoj „organizacije poljoprivrednih proizvođača” u smislu Uredbe br. 1308/2013, nijedna od odredbi predviđenih tom uredbom ne omogućava da se, za potrebe izricanja sankcije, postupanje „zajedničke organizacije” pripiše isključivo njegovim članovima.
50.      Smatram da se, u takvim okolnostima, Općem sudu ne može prigovoriti da nije odgovorio na argumente koji se odnose na posebnosti društva Conserve Italia, s obzirom na to da je njegovo obrazloženje u točkama 37. do 45. pobijane presude u tom pogledu dovoljno kako bi se žaliteljima omogućilo da saznaju razloge zbog kojih su njihovi argumenti proglašeni bespredmetnima, a Sudu da raspolaže s dovoljno elemenata za izvršavanje svojeg nadzora u okviru ove žalbe.
51.      Uostalom, taj se zaključak ne može pobiti argumentima žaliteljâ kojima se u biti nastoji istaknuti navodna „formalistička” primjena predmetnih odredbi od strane Općeg suda, koji, prema njihovu mišljenju, nije uzeo u obzir obilježja društva Conserve Italia. Naime, cilj te argumentacije nije osporiti dostatnost obrazloženja Općeg suda, nego njegovu osnovanost, što je predmet drugog dijela prvog žalbenog razloga(60). Konkretnije, pitanje je li Opći sud članak 23. stavak 2. Uredbe br. 1/2003 primijenio previše „formalistički” odnosi se na samu primjenu pravnog pravila, a ne na opseg obrazloženja.
52.      Slijedom toga, predlažem da se prvi dio prvog žalbenog razloga odbije kao neosnovan.
b)      Drugi dio prvog žalbenog razloga, koji se temelji na pogrešnoj primjeni članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003
1)      Argumentacija stranaka
53.      U prilog drugom dijelu prvog žalbenog razloga žalitelji tvrde da je Opći sud u točkama 47. do 51. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava time što je „strogo i formalistički” tumačio odredbe o izračunu novčanih kazni, čime je povrijedio članak 23. stavak 2. treći podstavak Uredbe br. 1/2003. U tom pogledu ističu da je Opći sud, iako je nesporno da sudska praksa Suda priznaje mogućnost da se isti subjekt istodobno kvalificira kao „poduzetnik” i kao „udruženje poduzetnika”, a priori isključio primjenu te odredbe, premda su uvjeti za njezinu primjenu bili ispunjeni. Prema njihovu mišljenju, tomu je tako jer se, s jedne strane, predmetna povreda odnosila na djelatnost oko 350 poljoprivrednih gospodarstava „članova” društva Conserve Italia, u njegovu svojstvu „udruženja poduzetnika” i, s druge strane, jer su ta poljoprivredna gospodarstva bila aktivna na tržištu na koje se povreda odnosi (odnosno, tržištu konzerviranog povrća). Prema tome, u skladu sa „svrsishodnom” primjenom članka 23. stavka 2. trećeg podstavka te uredbe, zakonska gornja granica novčane kazne trebala se odrediti ne na temelju prihoda koji su ostvarili žalitelji(61), nego na temelju prihoda društva Conserve Italia od proizvoda obuhvaćenih zabranjenim sporazumom tijekom posljednje godine sudjelovanja u povredi(62). Uzimanje u obzir prihoda društva Conserve Italia, a ne prihoda poljoprivrednih gospodarstava, kao što se to zahtijeva člankom 23. stavka 2. trećeg podstavka navedene uredbe, proizlazi iz potrebe da se vodi računa o posebnosti zadružnog sektora, a da se pritom ne ugroze ciljevi prava tržišnog natjecanja, osobito izricanje novčane kazne proporcionalne težini povrede i gospodarskoj snazi predmetnih subjekata(63). Taj je pristup tim više opravdan jer je samo 350 poljoprivrednih gospodarstava koja su isporučila predmetne proizvode imalo koristi od primjene viših cijena koje su proizašle iz provedbe zabranjenog sporazuma te trebaju biti pozvane snositi izrečenu novčanu kaznu.
54.      Komisija ističe da je argumentacija žaliteljâ nedopuštena i, u svakom slučaju, neosnovana.
2)      Ocjena
55.      Najprije podsjećam na to da je Opći sud smatrao, s jedne strane, da je gornja granica novčane kazne pravilno određena na temelju članka 23. stavka 2. drugog podstavka Uredbe br. 1/2003, s obzirom na to da je nesporno da je društvo Conserve Italia sudjelovalo u zabranjenom sporazumu kao „poduzetnik” (točka 46. pobijane presude) i, s druge strane, da se „u svakom slučaju” gornja granica novčane kazne nije mogla valjano izračunati na temelju članka 23. stavka 2. trećeg podstavka te uredbe jer nisu ispunjeni uvjeti predviđeni tom odredbom. Konkretnije, Opći sud objasnio je da se povreda odnosi na tržište konzerviranog povrća, na kojem djeluje samo društvo Conserve Italia, a ne na uzlazno tržište prodaje svježeg povrća koje društvo Conserve Italia koristi za proizvodnju konzerviranog povrća, na kojem djeluju poljoprivredna gospodarstva, koja su članovi 34 zadruge, koje su pak i same članice društva Conserve Italia (točke 49. i 50. te presude). Štoviše, Opći je sud isključio primjenu te odredbe s obrazloženjem da bi njezina primjena u ovom slučaju bila protivna njezinu ratio legis, koji je ojačati, a ne ublažiti odvraćajući učinak izrečenih novčanih kazni. Opći je sud stoga smatrao da, s obzirom na to da društvo Conserve Italia obavlja gospodarsku djelatnost različitu od one svojih članova i raspolaže vlastitim prihodom koji na odgovarajući način odražava njegovu veličinu i gospodarsku snagu, nije ni potrebno ni prikladno koristiti zajedničke prihode njegovih članova za određivanje odvraćajuće novčane kazne (točka 51. navedene presude).
56.      Ta mi se ocjena čini osnovanom, tako da se Općem sudu ne može prigovoriti da je povrijedio pravno pravilo time što je odbio zahtjev žaliteljâ za takozvanom „svrsishodnom” primjenom članka 23. stavka 2. trećeg podstavka Uredbe br. 1/2003.
57.      Naime, time što je utvrdio da zakonsku gornju granicu novčane kazne treba odrediti prema subjektu koji djeluje na tržištu na koje se predmetna povreda odnosi i koji je stvarno ostvario vlastiti prihod, odnosno društvu Conserve Italia, Opći je sud samo primijenio opće pravilo prema kojem zakonska gornja granica novčane kazne ne prelazi 10 % ukupnog prihoda „za svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koje sudjeluje u povredi”(64).
58.      Takav zaključak ne može biti doveden u pitanje različitim argumentima koje su istaknuli žalitelji.
59.      Na prvom mjestu, utvrđujem da se tim drugim dijelom prvog žalbenog razloga u biti nastoji dovesti u pitanje ocjena činjenica Općeg suda, što nije dopušteno u stadiju žalbe. Naime, s jedne strane, prigovor koji su istaknuli žalitelji implicitno se temelji na tvrdnji o pogrešci u ocjeni činjenica jer je Opći sud propustio uvidjeti da se predmetna povreda odnosi na djelatnost 350 poljoprivrednih gospodarstava povezanih s društvom Conserve Italia. Međutim, pozivajući se na uvodne izjave 8. i 656. sporne odluke, Opći je sud izričito (i konačno) odlučio o tom pitanju, potvrđujući da je nesporno da je tržište na kojem je nastupila ta povreda tržište konzerviranog povrća, koje je isključivo iskorištavalo društvo Conserve Italia, a ne uzlazno tržište, odnosno tržište svježeg povrća, na kojem je djelovalo 350 poljoprivrednih gospodarstava(65). Takva se ocjena ne može dovesti u pitanje u ovoj fazi ako ne postoji očita pogreška u ocjeni. S druge strane, ističem da, suprotno njihovu prvotnom stajalištu u prvostupanjskom postupku(66), žalitelji više ne osporavaju da se društvo Conserve Italia može kvalificirati kao „poduzetnik” zbog toga što obavlja gospodarsku djelatnost i da su stoga formalno ispunjeni pravni uvjeti za primjenjivost članka 23. stavka 2. drugog podstavka Uredbe br. 1/2003. Međutim, tvrde da je Opći sud trebao odstupiti od tumačenja te uredbe koje smatraju „strogim i formalističkim”, osobito zbog posebnosti funkcioniranja društva Conserve Italia. Na taj način i pod krinkom navodne povrede pravnog pravila, žalitelji zapravo pozivaju Sud da preispita činjenične elemente koji se odnose na funkcioniranje društva Conserve Italia i njegovu ulogu u povredi, što se, s obzirom na to da ne postoji iskrivljavanje (koje, uostalom, žalitelji nisu dokazali(67)), ne može provesti u ovoj fazi postupka. Zbog tih razloga smatram da taj dio treba odbaciti kao nedopušten.
60.      Na drugom mjestu, pod pretpostavkom da Sud smatra potrebnim ispitati meritum tog drugog dijela prvog žalbenog razloga, valja istaknuti da su tvrdnje žaliteljâ u svakom slučaju neosnovane.
61.      Kao prvo, kao što je to već navedeno prilikom ispitivanja prvog dijela, Opći je sud u točkama 29. do 45. pobijane presude detaljno izložio razloge zbog kojih društvo Conserve Italia treba smatrati, s jedne strane, „poduzetnikom” koji ima vlastitu poslovnu politiku, a ne pukim instrumentom provedbe poslovne strategije poljoprivrednih gospodarstava i, s druge strane, društvom koje djeluje samostalno na tržištu na koje se predmetna povreda odnosi. Stoga mi se na temelju tih činjeničnih elemenata čini posve logičnim i dosljednim, a da pritom nije „pretjerano formalistički”, što je Opći sud smatrao da je Komisija pravilno odredila zakonsku gornju granicu novčane kazne na temelju članka 23. stavka 2. drugog podstavka Uredbe br. 1/2003, odredbe koja se primjenjuje na „poduzetnike”.
62.      Kao drugo, također smatram da je Opći sud pravilno presudio da se članak 23. stavak 2. treći podstavak te uredbe ne može primijeniti u ovom slučaju. Neovisno o tome što je Opći sud iznio razloge zbog kojih uvjeti predviđeni tom odredbom u ovom slučaju nisu ispunjeni, i što je riječ je o ocjeni činjenica koja nije u nadležnosti Suda (vidjeti točke 55. do 59. ovog mišljenja), valja istaknuti da, čak i pod pretpostavkom da je ta odredba primjenjiva, tumačenje koje predlažu žalitelji očito ne odgovara tekstu navedene odredbe(68).
63.      Podsjećam na to da žalitelji tvrde da zakonsku gornju granicu novčane kazne treba izračunati na temelju „prihoda društva Conserve Italia koji se odnosi na proizvode obuhvaćene zabranjenim sporazumom tijekom posljednje godine sudjelovanja u povredi”. Međutim, takva primjena ne odgovara tekstu članka 23. stavka 2. trećeg podstavka navedene uredbe. S jedne strane, tom se odredbom predviđa uzimanje u obzir prihoda „članova” udruženja poduzetnika, a ne prihoda samog udruženja, a još manje prihoda koji je razmjerno izračunan. S druge strane, iako se člankom 23. stavkom 2. trećim podstavkom iste uredbe ne precizira referentna godina prihoda – što je, sa stajališta predvidljivosti i pravne sigurnosti, manjkavo – valja naglasiti da je drugim podstavkom navedene odredbe kao referentna godina izričito određena poslovna godina koja prethodi donošenju odluke. Stoga, radi dosljednosti, suprotno onomu što žalitelji ističu u žalbenom postupku, ne postoji nijedan razlog za odstupanje od tog pravila u okviru primjene tog trećeg podstavka(69).
64.      Kao treće, i cjelovitosti radi, čini mi se korisnim ispitati može li se takozvana „svrsishodna” primjena članka 23. stavka 2. trećeg podstavka Uredbe br. 1/2003 opravdati drugim razlozima koje su žalitelji naveli u drugom dijelu prvog žalbenog razloga.
65.      S jedne strane, kad je riječ o navodnoj „potrebi uzimanja u obzir posebnosti zadružnog sektora, uz poštovanje ciljeva prava tržišnog natjecanja”, valja istaknuti da nije relevantan argument prema kojem je uzimanje u obzir prihoda društva Conserve Italia koji se odnosi na predmetne proizvode, a ne prihoda 350 poljoprivrednih gospodarstava na koja se ti proizvodi odnose, u biti pravednije u odnosu na druga poljoprivredna gospodarstva koja, umjesto da se udružuju u zadruge, sama prerađuju proizvode i stavljaju ih na tržište. Naime, iz spisa podnesenog Sudu ne proizlazi da su takva poljoprivredna gospodarstva stvarno sudjelovala u zabranjenom sporazumu o kojem je riječ. Osim toga, tim se argumentom ne dovodi u pitanje nesporna činjenica da je društvo Conserve Italia sâmo prodavalo konzervirano povrće na tržištu i da je počinilo povredu te da stoga njegov prihod vjerno odražava njegovu djelatnost na tržištu konzerviranog povrća na kojem je počinjena povreda, kao i njegovu veličinu i gospodarsku snagu.
66.      S druge strane, žalitelji u biti tvrde da je samo 350 poljoprivrednih gospodarstava imalo koristi od primjene viših cijena koje proizlaze iz provedbe zabranjenog sporazuma o kojem je riječ i da stoga trebaju biti pozvane platiti izrečenu novčanu kaznu. Osim što se čini da je Komisija u spornoj odluci tu tvrdnju snažno opovrgnula(70), važno je istaknuti da cilj članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 nije utvrditi osobu odgovornu za plaćanje novčane kazne, nego odrediti njezinu zakonsku gornju granicu, kako bi se osiguralo da je ona proporcionalna gospodarskoj snazi predmetnih subjekata. U svakom slučaju, utvrđivanje tko unutar skupine subjekata, bilo da je riječ o „skupini” ili „udruženju poduzetnika”, ima koristi od protutržišnog ponašanja ne može biti relevantan čimbenik za izricanje novčane kazne, s obzirom na to da je utvrđena odgovornost udruženja. Isto tako, razmatranja koja se odnose na mogućnost plaćanja novčane kazne prije su obuhvaćena pravilima o sposobnosti plaćanja koja su, među ostalim, predviđena u točki 35. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni i koja su u ovom slučaju omogućila da se odobri dodatno smanjenje novčane kazne od 49,83 %(71).
67.      Slijedom toga, predlažem da se drugi dio prvog žalbenog razloga odbaci kao nedopušten i, u svakom slučaju, odbije kao neosnovan.
C.      Drugi žalbeni razlog
1.      Argumentacija stranaka
68.      Svojim drugim žalbenim razlogom, koji se odnosi na iste točke 48. do 51. pobijane presude i koji se djelomično preklapa s drugim dijelom prvog žalbenog razloga, žalitelji ističu povredu i pogrešnu primjenu članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, u vezi s člankom 49. Povelje. Prema njihovu mišljenju, Opći je sud pogrešno protumačio sudsku praksu Suda koja se odnosi na tu odredbu(72), osobito time što je u točki 48. te presude naveo da se treći podstavak stavka 2. članka 23. primjenjuje iznimno, i to samo kako bi se očuvao odvraćajući učinak novčane kazne. Tvrde da bi takvo usko tumačenje bilo protivno zahtjevima zakonitosti i proporcionalnosti, koji se na temelju članka 49. Povelje primjenjuju na novčane kazne. Naime, oni smatraju da ta sudska praksa upućuje na to da cilj navedenog članka 23. stavka 2. nije ograničen samo na represivne svrhe, tako da područje primjene sporne odredbe ne bi trebalo ograničavati samo na slučajeve u kojima je potrebno utvrditi višu gornju granicu za određivanje novčane kazne.
69.      Komisija smatra da taj žalbeni razlog također treba odbiti kao neosnovan.
2.      Ocjena
70.      Uvodno podsjećam na to da je, kao što to proizlazi iz točke 55. ovog mišljenja, Opći sud u biti isključio primjenu članka 23. stavka 2. trećeg podstavka Uredbe br. 1/2003 jer činjenični uvjeti koji se zahtijevaju tom odredbom nisu ispunjeni. Prema tome, za drukčiji zaključak potrebna je ponovna ocjena činjenica ovog slučaja, što je isključeno u žalbenom postupku.
71.      Analiza koja slijedi, a koja se odnosi na drugi žalbeni razlog, stoga se iznosi podredno.
72.      U tom pogledu ističem da je Opći sud u točki 48. pobijane presude smatrao da se člankom 23. stavkom 2. trećim podstavkom Uredbe br. 1/2003 u biti kodificira ustaljena sudska praksa Suda i Općeg suda prema kojoj se u točno određenim slučajevima dopušta da se prihod koji su ostvarili poduzetnici članovi udruženja uzme u obzir kada prihod udruženja ne otkriva ni njegovu veličinu ni njegovu gospodarsku snagu, i to kako bi se spriječilo umanjivanje odvraćajućeg učinka novčanih kazni izrečenih za povrede pravila tržišnog natjecanja Unije.
73.      Kao što sam to pojasnio u točkama 24. i 25. ovog mišljenja, te su tvrdnje osnovane i, prema mojem mišljenju, ne mogu se dovesti u pitanje različitim argumentima koje su žalitelji istaknuli.
74.      Naime, s jedne strane, argument žalitelja da iz točke 97. presude Coop de France bétail et viande proizlazi da se prihod članova udruženja može uzeti u obzir ne samo kako bi se osigurao odvraćajući učinak, nego i u druge svrhe – kao što je činjenica da su članovi sudjelovali u povredi, da se ona odnosi na njihovu djelatnost i da je počinjena izravno u korist članova – rezultat je očito manjkavog i selektivnog tumačenja te presude, s obzirom na to da se u njemu ne spominje da je Sud u točki 96. te presude izričito naveo da je mogućnost da Komisija uzme u obzir prihod članova udruženja relevantna kada taj prihod nije proporcionalan aktivnostima i veličini udruženja, upravo „kako bi se odredila sankcija koja bi bila odvraćajuća”. Osim toga, važno je naglasiti da je središnja uloga odvraćajućeg učinka u odluci o uzimanju u obzir prihoda članova ponovno potvrđena u točki 123. presude o litavskim javnim bilježnicima.
75.      S druge strane, valja odbiti prigovor koji se temelji na povredi članka 49. Povelje u pogledu proporcionalnosti izrečene kazne, s obzirom na to da je novčana kazna izračunana na temelju stvarnog prihoda koji je društvo Conserve Italia ostvarilo na tržištu na koje se povreda odnosi. Stoga, suprotno onomu što tvrde žalitelji, primjena prihoda koji je društvo Conserve Italia ostvarilo od proizvoda isporučenih od svakog poljoprivrednog gospodarstva, osim što nema nikakav pravni temelj, ne bi omogućilo da se na odgovarajući način, i onako kako je to predvidio zakonodavac Unije, odraze veličina i gospodarska snaga subjekta odgovornog za povredu, odnosno društva Conserve Italia.
76.      Slijedom navedenog, predlažem da se drugi žalbeni razlog odbaci kao nedopušten ili, u svakom slučaju, odbije kao neosnovan te da se žalba u cijelosti odbije.
VII. Troškovi
77.      Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da žalitelji, prema mojem mišljenju, nisu uspjeli u postupku, predlažem da im se naloži snošenje troškova.
VIII. Zaključak
78.      S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da odluči na sljedeći način:
–        žalba se odbija, a
–        društvima Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr. i Conserves France SA nalaže se da, osim vlastitih troškova, snose i troškove Europske komisije.
1      Izvorni jezik: francuski
2      Sporazum o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4), u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP-u)
3      SL 2022., C 412, str. 6. Konsolidirana verzija Odluke Komisije dostupna je (samo na talijanskom jeziku) na sljedećoj adresi: https://ec.europa.eu/competition/antitrust/cases1/202244/AT_40127_8594806_3044_5.pdf
4      Uredba Vijeća od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU-a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak SL 2016., L 173, str. 108.)
5      SL 2006., C 210, str. 2. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 58.)
6      Točnije, ta su dva sporazuma obuhvaćala utvrđivanje prodajnih cijena, usklađivanje politike određivanja i strukture prodajnih cijena, raspodjelu prodajnih količina i tržišnih udjela, podjelu kupaca i tržišta, usklađivanje ponuda i prijedloga cijena koji se podnose trgovcima na malo ili klijentima u ugostiteljskom sektoru, usklađivanje drugih uvjeta prodaje i popusta, uključujući marketinšku strategiju i promidžbenu politiku, kao i priopćavanje i razmjenu poslovno osjetljivih informacija (vidjeti točku 8. pobijane presude).
7      Što se tiče određivanja iznosa novčane kazne, vidjeti točke 577. do 683. sporne odluke na koje Opći sud upućuje u točkama 17. do 23. pobijane presude. Ta je novčana kazna određena kako slijedi: Komisija je najprije utvrdila da je vrijednost prodaje konzerviranog povrća na koju se odnosi povreda iz prethodne točke oko 40 milijuna eura. Zatim je na taj iznos primijenila stopu od 18 % kako bi uzela u obzir težinu te povrede, nakon čega je tako dobiven iznos prilagodila s obzirom na trajanje povrede i cilj odvraćanja, što ju je dovelo do „osnovnog iznosa” novčane kazne od oko 102 milijuna eura. Taj je iznos zatim smanjen na 81 milijun eura zbog određenih olakotnih okolnosti. Međutim, utvrdivši da navedeni iznos, čak i umanjen, prelazi zakonsku gornju granicu novčane kazne, određenu na 10 % posljednjeg konsolidiranog ukupnog prihoda predmetnog subjekta (odnosno oko 797 milijuna eura), u skladu s člankom 23. stavkom 2. drugim podstavkom Uredbe br. 1/2003 (odnosno oko 80 milijuna eura), Komisija ga je ponovno smanjila kako ne bi prelazio tu gornju granicu. Ona je, naposljetku, na tako dobiveni iznos uzastopno primijenila dva znatna dodatna smanjenja (jedno od 50 % i drugo od 49,83 %) kako bi uzela u obzir, s jedne strane, doprinos društva Conserve Italia u okviru njegova zahtjeva za primjenu pokajničkog programa i, s druge strane, tvrdnju da bi bez smanjenja novčana kazna „nepovratno ugrozil[a] gospodarsku održivost” žaliteljâ (u skladu s točkom 35. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni).
8      U okviru prvog tužbenog razloga žalitelji su prigovorili Komisiji da je gornju granicu iznosa novčane kazne utvrdila na temelju ukupnog konsolidiranog prihoda koji je grupa Conserve Italia ostvarila u poslovnoj godini koja prethodi datumu donošenja sporne odluke (odnos iznos oko 800 milijuna eura), u skladu s člankom 23. stavkom 2. drugim podstavkom Uredbe br. 1/2003, iako je trebala uzeti u obzir prihod koji je društvo Conserve Italia ostvarilo u istom razdoblju samo za njegov dio koji se odnosi isključivo na poljoprivredna gospodarstva koja su isporučila poljoprivredne proizvode navedene u spornoj odluci, u skladu s člankom 23. stavkom 2. trećim podstavkom te uredbe (odnosno iznos oko 57 milijuna eura). U tom pogledu, Komisija je u spornoj odluci pogrešno kvalificirala Conserve Italia kao „poduzetnika”, a ne kao „udruženje poduzetnika”, te je stoga pogrešno odbila primijeniti odredbe o određivanju gornje granice novčane kazne koje se primjenjuju na udruženja poduzetnika.
9      U okviru drugog tužbenog razloga, koji se sastoji od četiriju dijelova, žalitelji su na temelju tih odredbi osporavali određivanje osnovnog iznosa novčane kazne u pogledu, kao prvo, utvrđene vrijednosti prihoda od prodaje, kao drugo, uzimanja u obzir težine povrede, kao treće, uzimanja u obzir njezina trajanja i, kao četvrto, primjene dodatnog iznosa u svrhu odvraćanja.
10      Vidjeti u tom smislu presudu od 3. rujna 2024., Illumina i Grail/Komisija (C-611/22 P i C-625/22 P, EU:C:2024:677, t. 116. i navedena sudska praksa).
11      Moje isticanje
12      Vidjeti presudu od 19. veljače 2002., Wouters i dr. (C-309/99, EU:C:2002:98, t. 59. do 62.) i mišljenje nezavisnog odvjetnika P. Légera u predmetu Wouters i dr. (C-309/99, EU:C:2001:390, t. 61.).
13      Uredba Vijeća od 6. veljače 1962. Prva uredba o provedbi članaka 85. i 86. Ugovora (SL 1962, 13, str. 204.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 3., str. 3.) Tom se uredbom u njezinu članku 15. stavku 2. predviđalo samo da Komisija može „poduzetnicima i udruženjima poduzetnika izreći novčane kazne od najmanje tisuću obračunskih jedinica i najviše milijun obračunskih jedinica, pri čemu se potonji iznos može povećati na deset posto prihoda koji je u prethodnoj poslovnoj godini ostvario svaki od poduzetnika koji su sudjelovali u povredi” (moje isticanje).
14      Vidjeti u tom smislu presude od 23. veljače 1994., CB i Europay/Komisija (T-39/92 i T-40/92, EU:T:1994:20, t. 136. i 137.), od 21. veljače 1995., SPO i dr./Komisija (T-29/92, EU:T:1995:34, t. 385.) i od 14. svibnja 1998., Finnboard/Komisija (T-338/94, EU:T:1998:99, t. 270. i 282.), koja je potvrđena u žalbenom postupku presudom od 16. studenoga 2000., Finnboard/Komisija (C-298/98 P, u daljnjem tekstu: presuda Finnboard, EU:C:2000:634).
15      Vidjeti presudu Finnboard (t. 66.) (moje isticanje). Vidjeti također rješenje predsjednika Suda od 23. ožujka 2001., FEG/Komisija (C-7/01 P(R), EU:C:2001:183, t. 11.).
16      Prijedlog Uredbe Vijeća o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. Ugovora te o izmjeni Uredbi (EEZ) br. 1017/68, (EEZ) br. 2988/74, (EEZ) br. 4056/86 i (EEZ) br. 3975/87, koji je podnijela Komisija (COM(2000) 582 final) (SL 2000., C 365 E, str. 284.)
17      Vidjeti Izvješće Europskog parlamenta od 21. lipnja 2001. o prijedlogu Uredbe Vijeća o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. Ugovora i o izmjeni uredbi (EEZ) 1017/68, 2988/74, 4056/86 i 3975/87 – Odbor za ekonomsku i monetarnu politiku (A5-0229/2001).
18      Vidjeti, u tom smislu, presudu od 18. siječnja 2024., Lietuvos notarų rūmai i dr. (C-128/21, u daljnjem tekstu: presuda o litavskim javnim bilježnicima, EU:C:2024:49, t. 125.), u kojoj je Sud potvrdio da ta odredba predstavlja „kodifikaciju” te sudske prakse.
19      Presuda od 18. prosinca 2008., Coop de France bétail et viande i dr./Komisija (C-101/07 P i C-110/07 P, u daljnjem tekstu: presuda Coop de France bétail et viande, EU:C:2008:741)
20      Vidjeti presudu Coop de France bétail et viande (t. 94. i 98.) i presudu o litavskim javnim bilježnicima (t. 123. do 125.). Vidjeti također točku 11. rješenja predsjednika Suda od 23. ožujka 2001., FEG/Komisija (C‑7/01 P(R), EU:C:2001:183), prema kojoj, „[t]akva se analiza temelji na ideji da utjecaj koji udruženje poduzetnika ima na tržištu ne ovisi o njegovu vlastitom prihodu, koji ne otkriva ni njegovu veličinu ni gospodarsku snagu, nego o prihodu njegovih članova, koji čini odraz njegove veličine i gospodarske snage”.
21      Vidjeti presudu od 26. siječnja 2017., Laufen Austria/Komisija (C-637/13 P, EU:C:2017:51, t. 47. i navedena sudska praksa).
22      Vidjeti u tom smislu presudu od 7. lipnja 1983., Musique Diffusion française i dr./Komisija (100/80 do 103/80, EU:C:1983:158, t. 119. do 121.).
23      Vidjeti presudu od 26. studenoga 2013., Groupe Gascogne/Komisija (C-58/12 P, EU:C:2013:770, t. 47. i 48. te navedena sudska praksa).
24      Vidjeti točke 29. do 32. pobijane presude, u kojima je Opći sud odbio prvi tužbeni razlog, smatrajući da je Komisija pravilno zaključila da je društvo Conserve Italia „poduzetnik” u smislu članka 23. stavka 2. drugog podstavka Uredbe br. 1/2003, s obzirom na to da je nesporno da ono obavlja gospodarsku djelatnost koja se sastoji od ponude proizvoda, osobito na tržištu konzerviranog povrća.
25      Vidjeti točku 28. žalbe, u kojoj se navodi da „polazeći od točne pretpostavke da društvo Conserve Italia treba kvalificirati kao poduzetnika zbog obavljanja gospodarske djelatnosti na tržištu, Opći je sud preuranjeno zaključio da sve argumente koje su žalitelji istaknuli kako bi dokazali njegova posebna obilježja treba a priori odbiti jer su jednostavno bespredmetni” (moje isticanje).
26      Vidjeti presudu od 25. ožujka 2021., Slovak Telekom/Komisija (C-165/19 P, EU:C:2021:239, t. 98. i 99. te navedena sudska praksa). Stranka ne može u žalbenom postupku pred Sudom prvi put iznijeti neki razlog koji nije iznijela pred Općim sudom jer bi joj to omogućilo da pred Sudom, čija je nadležnost u žalbenom postupku ograničena, pokrene postupak o sporu koji je širi od onoga o kojem je odlučivao Opći sud. Nove žalbene razloge koji nisu bili izneseni pred Općim sudom stoga treba proglasiti nedopuštenima u žalbenom postupku.
27      Naime, prvi tužbeni razlog prvostupanjske tužbe bio je naslovljen: „Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 101. stavka 1. UFEU-a, članka 23. stavka 2. trećeg podstavka Uredbe br. 1/2003 i točke 33. Smjernica zbog pogreške koja se tiče činjenica i prava u kvalifikaciji društva Conserve Italia kao ‚poduzetnika’, a ne kao ‚udruženje poduzetnika’ te zbog nepravilnosti u određivanju zakonske gornje granice novčane kazne” (moje isticanje). Vidjeti također točku 81. tužbe pred Općim sudom, prema kojoj je „Komisija počinila pogrešku koja se tiče činjenica i prava time što je društvo Conserve Italia kvalificirala kao poduzetnika umjesto da ga je kvalificirala kao udruženje poduzetnika za potrebe primjene članka 101. stavka 1. UFEU-a i članka 53. Sporazuma o EGP-u”. Vidjeti još točku 173. tužbe pred Općim sudom, u kojoj žalitelji tvrde da se „ne može prihvatiti stajalište prema kojem društvo Conserve Italia treba kvalificirati kao poduzetnika za potrebe prava tržišnog natjecanja i, konkretnije, za izračun zakonske gornje granice novčane kazne, s obzirom na to da je, prema nacionalnom (građansko i porezno) i europskom pravu, ono, naprotiv, instrument udruživanja poljoprivrednih proizvođača koji djeluje u interesu i isključivo za korist članova, koji su odgovorni za njegovu kontrolu.
28      Conserve Italia polazi od pretpostavke da „članak 23. stavak 2. Uredbe br. 1/2003. predviđa dva različita načina izračuna ovisno o tome je li povredu prava tržišnog natjecanja počinio poduzetnik (drugi podstavak) ili ‚udruženje poduzetnika’ (treći podstavak)” (vidjeti u tom pogledu točku 86. tužbe pred Općim sudom). Međutim, takvim se tumačenjem tih odredbi ne uzima u obzir da se i u drugom podstavku izričito upućuje na „udruženja poduzetnika”.
29      Vidjeti točku 58. replike pred Općim sudom, na temelju koje je „[z]bog dihotomije između ‚poduzetnika’ i ‚udruženja poduzetnika’ društva Conserve Italia, Komisija dala prednost prvoj od dviju kvalifikacija te je neopravdano zanemarila drugu”.
30      Naime, u točki 16. replike pred Općim sudom žalitelji su tvrdili da „s obzirom na to da je društvo Conserve Italia (po svemu sudeći nesporno) kvalificirano kao ‚udruženje poduzetnika’, Komisija je trebala utvrditi koji od slučajeva opisanih u članku 23. stavku 2. drugom podstavku ili u članku 23. stavku 2. trećem podstavku Uredbe br. 1/2003 najbolje odgovara mehanizmima funkcioniranja poljoprivredne zadruge strukturirane kao Conserve Italia” (moje isticanje).
31      Prema mišljenju žaliteljâ, te posebnosti, koje razlikuju društvo Conserve Italia od društava kapitala ili jednoproizvodnih zadruga, trebale su navesti Opći sud da odredi iznos novčane kazne u skladu s odredbama članka 23. stavka 2. trećeg podstavka Uredbe br. 1/2003.
32      Vidjeti po analogiji presudu od 25. studenoga 2020., Komisija/GEA Group (C-823/18 P, EU:C:2020:955, t. 65. i navedena sudska praksa). Kad je riječ o zadrugama, to vođenje računa proizlazi i iz sudske prakse Suda (vidjeti po analogiji presudu od 8. rujna 2011., Paint Graphos i dr., C-78/08 do C-80/08, EU:C:2011:550, t. 55.) i iz zakonodavstva Unije (vidjeti Uredbu Vijeća (EZ) br. 1435/2003 od 22. srpnja 2003. o Statutu europskih zadruga (SCE) (SL 2003., L 207, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 3., str. 207. ) i Komunikaciju Komisije Vijeću, Europskom parlamentu, Europskom gospodarskom i socijalnom odboru i Odboru regija o promicanju zadruga u Europi, COM(2004) 18 final).
33      Vidjeti presudu od 2. travnja 2009., France Télécom/Komisija (C-202/07 P, EU:C:2009:214, t. 29. i navedena sudska praksa).
34      Vidjeti presudu od 21. prosinca 2023., United Parcel Service/Komisija (C-297/22 P, EU:C:2023:1027, t. 47.). Vidjeti u tom smislu i presudu od 2. rujna 2021., Ja zum Nürburgring/Komisija (C-647/19 P, EU:C:2021:666, t. 36. i navedena sudska praksa).
35      Vidjeti presudu od 4. listopada 2024., Ferriere Nord/Komisija (C-31/23 P, EU:C:2024:851, t. 172. i navedena sudska praksa).
36      Vidjeti presudu od 21. prosinca 2023., European Superleague Company (C-333/21, EU:C:2023:1011, t. 112. i navedena sudska praksa).
37      Naime, u točkama 34. i 35. pobijane presude Opći je sud presudio da je Komisija, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, u uvodnoj izjavi 647. sporne odluke pravilno istaknula da, iako se društvo Conserve Italia može smatrati i „udruženjem poduzetnika” u smislu članka 101. UFEU-a, s obzirom na to da su njegovi članovi poduzetnici ili udruženja poduzetnika, ta okolnost ne utječe na njegovu kvalifikaciju kao „poduzetnika”.
38      Vidjeti točke 29. do 32. ovog mišljenja.
39      Vidjeti tužbu pred Općim sudom (točke 99. do 167. pod naslovom „Conserve Italia je udruženje poduzetnika”).
40      Vidjeti tužbu pred Općim sudom (t. 84., 99. i 100.).
41      Vidjeti tužbu pred Općim sudom (t. 99).
42      Vidjeti tužbu pred Općim sudom (t. 112. do 121.).
43      Vidjeti tužbu pred Općim sudom (t. 122. do 126.).
44      Vidjeti tužbu pred Općim sudom (t. 127. do 132. i 133. do 135.).
45      Vidjeti tužbu pred Općim sudom (t. 136. do 147.).
46      Vidjeti tužbu pred Općim sudom (t. 148. do 167.).
47      Odnosno, Uredba Vijeća (EZ) br. 2200/96 od 28. listopada 1996. o zajedničkoj organizaciji tržišta voća i povrća (SL 1996., L 297, str. 1.), Uredba Vijeća (EZ) br. 1234/2007 od 22. listopada 2007. o uspostavljanju zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta i o posebnim odredbama za određene poljoprivredne proizvode (Uredba o jedinstvenom ZOT-u) (SL 2007., L 299, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 9., str. 61.), koja je stavljena izvan snage Uredbom (EU) br. 1308/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. prosinca 2013. o uspostavljanju zajedničke organizacije tržišta poljoprivrednih proizvoda i stavljanju izvan snage uredbi Vijeća (EEZ) br. 922/72, (EEZ) br. 234/79, (EZ) br. 1037/2001 i (EZ) br. 1234/2007 (SL 2013., L 347, str. 671. te ispravci SL 2014., L 189, str. 261.; SL 2015., L 114, str. 25.; SL 2016., L 130, str. 8. i SL 2020., L 1, str. 5.) te Uredba br. 1435/2003.
48      Vidjeti tužbu pred Općim sudom (t. 168. do 173.).
49      U tim se točkama, u tom smislu, upućuje na presude od 16. studenoga 1995., Fédération française des sociétés d’assurance i dr. (C-244/94, EU:C:1995:392, t. 20.) i od 2. srpnja 1992., Dansk Pelsdyravlerforening/Komisija (T-61/89, EU:T:1992:79, t. 52.).
50      Vidjeti u tom smislu presudu od 16. studenoga 1995., Fédération française des sociétés d’assurance i dr. (C-244/94, EU:C:1995:392, t. 21.).
51      Opći se sud u tom pogledu oslonio na činjenicu da su žalitelji istaknuli, s jedne strane, nepostojanje integracije između poljoprivrednih gospodarstava i društva Conserve Italia te, s druge strane, ključnu i središnju ulogu poljoprivrednih gospodarstava u unutarnjoj strukturi društva Conserve Italia.
52      Naime, Opći je sud utvrdio da niz elemenata proturječi argumentu žaliteljâ da društvo Conserve Italia nije samostalno i predstavlja običan instrument poljoprivrednih gospodarstava. S jedne strane, Opći sud naveo je da nije sporno da društvo Conserve Italia prerađuje svježe voće i povrće koje mu isporučuju poljoprivredna gospodarstva, i to njih oko 14 000 koji su članovi njegova 34 člana zadruge, u tvornicu koja je u njegovu vlasništvu i kojom upravlja te da prodaje prerađene proizvode svojim klijentima (točka 43. pobijane presude). S druge strane, iz pravilnika o hortikulturi koji je društvo Conserve Italia donijelo 26. listopada 2018., a kojim se uređuje odnos između društva Conserve Italia i njegovih članova, proizlazi da društvo Conserve Italia, a ne poljoprivredna gospodarstva, određuje poslovnu strategiju predmetnog poduzetnika na tržištu konzerviranog povrća. Naime, člankom 1. tog pravilnika o hortikulturi predviđa se da upravni odbor društva Conserve Italia definira marketinške programe te količine i vrste potrebnih sirovina. Člankom 6. navedenog pravilnika obvezuju se članovi društva Conserve Italia upotrebljavati samo sjeme koje im ono dostavi (točka 44. pobijane presude).
53      Osim toga, kao što to Opći sud pravilno ističe u točki 15. pobijane presude, sudovi Unije ne mogu nadomjestiti vlastito obrazloženje onim autora predmetnog akta (vidjeti u tom smislu presudu od 25. srpnja 2018., Orange Polska/Komisija, C-123/16 P, EU:C:2018:590, t. 105.).
54      Vidjeti bilješku 50. ovog mišljenja.
55      U svojoj žalbi žalitelji samo tvrde da njihove uvodne napomene o funkcioniranju društva Conserve Italia „trebaju rasvijetliti iskrivljavanje činjenica koje je počinio Opći sud [...]”, ne navodeći precizno koje je elemente Opći sud navodno iskrivio niti kako je takvo iskrivljavanje
jasno vidljivo iz dokumenata u spisu (vidjeti u tom smislu presudu od 24. listopada 2024., Komisija/Intel Corporation, C 240/22 P, EU:C:2024:915, t. 228.).
56      Vidjeti presudu od 14. listopada 2010., Deutsche Telekom/Komisija (C-280/08 P, EU:C:2010:603, t. 53.).
57      Naime, taj je argument naveden u tužbi pred Općim sudom pod naslovom „Conserve Italia ima strukturu usporedivu sa strukturom organizacija poljoprivrednika za koje je predviđen poseban europski propis”, što je pak jedan od podnaslova poglavlja III.A.4, naslovljen „Conserve Italia je udruženje poduzetnika”. Usto, u točki 173. te tužbe žalitelji tvrde da: „[n]e može se prihvatiti stajalište da društvo Conserve Italia treba kvalificirati kao poduzetnika za potrebe prava tržišnog natjecanja i, konkretnije, za izračun zakonske gornje granice novčane kazne, s obzirom na to da je, prema nacionalnom (građansko i porezno) i europskom pravu, ono, naprotiv, instrument udruživanja poljoprivrednih proizvođača koji djeluje u interesu i isključivo u korist članova, koji su odgovorni za njegovu kontrolu” (moje isticanje).
58      Vidjeti točke 36. i 37. replike u postupku pred Općim sudom.
59      Vidjeti, među ostalim, uvodnu izjavu 173. i članak 206. Uredbe br. 1308/2013, u kojem se navodi da „[o]sim ako je drukčije predviđeno ovom Uredbom [...], članci od 101. do 106. UFEU-a i provedbene odredbe koje se na njih odnose primjenjuju se, podložno člancima od 207. do 210.a ove Uredbe, na sve sporazume, odluke i prakse iz članka 101. stavka 1. i članka 102. UFEU-a koji se odnose na proizvodnju poljoprivrednih proizvoda ili trgovinu njima.”
60      Vidjeti u tom smislu presudu od 16. lipnja 2016., SKW Stahl-Metallurgie i SKW Stahl-Metallurgie Holding/Komisija (C-154/14 P, EU:C:2016:445, t. 39. i navedena sudska praksa).
61      Odnosno, prihod ostvaren prodajom prerađenih proizvoda koje su isporučila sva poljoprivredna gospodarstva, njih 14 000, koja proizvode rajčice, kruške, breskve, kukuruz, grašak, graha, slanutak, marelice, jabuke, mahune, kivi i leću.
62      Odnosno, prihod ostvaren prodajom na tržištu prerađenih proizvoda koje su isporučili 350 poljoprivrednih gospodarstava koja proizvode samo mahune, grašak i kukuruz.
63      U tom pogledu žalitelji podsjećaju na to da je iznos koji je društvo Conserve Italia platilo poljoprivrednim gospodarstvima određen tako što su se od ukupnog prihoda od prodaje proizvoda na tržištu oduzeli troškovi koje je zadruga snosila zbog prerade i stavljanja na tržište te kategorije proizvoda. Iz toga slijedi da je iznos koji su poljoprivredna gospodarstva naplatila znatno niži od iznosa koji se naplaćuje za prodaju konzerviranog povrća. Time se poduzetnicima koji čine zadrugu daje neopravdana prednost u odnosu na one koji, naprotiv, odluče sami prerađivati i stavljati proizvode na tržište. Zbog toga žalitelji smatraju da je prikladnije zahtijevati da se uzme u obzir prihod društva Conserve Italia, pod uvjetom da je ograničen na proizvode obuhvaćene zabranjenim sporazumom. U skladu s načelom transparentnosti, taj se prihod u načelu treba smatrati pripisivim poljoprivrednim gospodarstvima, čak i ako se ostvaruje u okviru mehanizma zadruge.
64      Vidjeti u tom pogledu točke 20. do 22. ovog mišljenja.
65      U tom pogledu napominjem da je Komisija smatrala da ta poljoprivredna gospodarstva nisu djelovala na tržištu na kojem je nastupila predmetna povreda, odnosno na tržištu konzerviranih povrća, nego na tržištu sirovog povrća, prodajući, među ostalim, to povrće zadrugama koje su članice društva Conserve Italia (vidjeti uvodnu izjavu 656. sporne odluke).
66      Vidjeti točke 175. do 177. tužbe pred Općim sudom, u kojima su žalitelji prvotno tvrdili da se primjena trećeg podstavka zahtijeva samo zato što je društvo Conserve Italia udruženje poduzetnika, zanemarujući činjenicu da se drugi podstavak također odnosi na „udruženja poduzetnika”.
67      Vidjeti bilješku 55. ovog mišljenja.
68      Čini se da to priznaju i sami žalitelji u točki 48. tužbe: „[z]ahtjev za uzimanje u obzir prihoda društva Conserve Italia, a ne prihoda poljoprivrednih gospodarstava (kao što se to zahtijeva tekstom članka 23. stavka 2. trećeg podstavka Uredbe br. 1/2003) proizlazi iz potrebe uzimanja u obzir posebnosti zadružnog sektora [...]” (moje isticanje).
69      Naime, naglašavam da su žalitelji u točki 179. svoje tužbe pred Općim sudom kao referentnu doista uzeli poslovnu godinu 2020./2021., odnosno godinu koja je prethodila donošenju sporne odluke, dok su u svojoj žalbi kao referentnu godinu predložili onu koja odgovara posljednjoj godini sudjelovanja u povredi, odnosno poslovnu godinu 2012./2013.
70      Vidjeti uvodnu izjavu 639. sporne odluke.
71      Vidjeti bilješku 7. ovog mišljenja.
72      Odnosno, među ostalim, presuda Coop de France bétail et viande (t. 97. i 98.).