Неокончателна редакция
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
21 май 2026 година(*)
„ Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение 2008/909/ПВР — Взаимно признаване на съдебни решения по наказателни дела, с които се налагат наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода — Основания за отказ от признаване и изпълнение — Член 9, параграф 1, буква и) — Лице, което не се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е осъдено — Изключения — Упълномощаване от лицето на защитник, който да го защитава на съдебния процес и да получава предназначените за него призовки и съобщения — Информация за определената дата и място на съдебното заседание за този съдебен процес — Доброволен и недвусмислен отказ на лицето да се яви лично на съдебния процес — Свобода на преценка на компетентния орган на изпълняващата държава членка — Задължение за съответстващо тълкуване “
По дело C‑447/24 [Höldermann](i)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Kammergericht (Висш областен съд Берлин, Германия) с акт от 21 юни 2024 г., постъпил в Съда на 25 юни 2024 г., в рамките на производство по дело
Staatsanwaltschaft Berlin,
при участието на:
SO,
СЪДЪТ (пети състав),
състоящ се от: M. L. Arastey Sahún, председател на състава, E. Regan (докладчик), D. Gratsias, B. Smulders и N. Fenger, съдии,
генерален адвокат: J. Richard de la Tour,
секретар: M. Siekierzyńska, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 15 май 2025 г.,
като има предвид становищата, представени:
–        за SO, от K. Bobisch, Rechtsanwalt,
–        за полското правителство, от B. Majczyna и J. Sawicka, в качеството на представители,
–        за Европейската комисия, от H. Leupold, F. Tomat и J. Vondung, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 18 септември 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909/ПВР на Съвета от 27 ноември 2008 година за прилагане на принципа за взаимно признаване към съдебни решения по наказателни дела, с които се налагат наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода, за целите на тяхното изпълнение в Европейския съюз (ОВ L 2008, 327 г., стр. 27), изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г.
(ОВ L 81, 2009 г., стр. 24) (наричано по-нататък „Рамково решение 2008/909“).
2        Запитването е отправено в рамките на производство по признаване и изпълнение в Германия на осъдителна присъда за лишаване от свобода, постановена от полски съд срещу германски гражданин вследствие на съдебен процес, на който последният не се е явил лично.
Правна уредба
Правото на Съюза
Рамково решение 2002/584
3        Член 4а от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (ОВ L 190, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3), изменено с Рамково решение 2009/299 (наричано по-нататък „Рамково решение 2002/584“), е озаглавен „Решения, постановени вследствие на съдебен процес, на който лицето не се е явило лично“ и параграф 1
от него предвижда:
„Изпълняващият съдебен орган също така може да откаже да изпълни европейска заповед за арест, издадена с цел изпълнение на присъда за лишаване от свобода или на мярка, изискваща задържане, ако лицето не се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е постановено решението, освен ако в европейската заповед за арест не е посочено, че лицето, в съответствие с допълнителните процесуални изисквания, определени в националното законодателство на издаващата държава членка:
а)      своевременно
i)      или е призовано лично и по този начин уведомено за определената дата и място на съдебния процес, вследствие на който е постановено решението, или чрез други средства действително е получило официална информация за определената дата и място на съдебния процес по начин, който недвусмислено доказва, че то е било уведомено за насрочения съдебен процес;
и
ii)      е уведомено за възможността за постановяване на такова решение, ако не се яви на съдебния процес;
или
б)      след като е било уведомено за насрочения съдебен процес, е упълномощило защитник, посочен от заинтересованото лице или от държавата, с цел да го защитава на съдебния процес и действително е било защитавано от този защитник на процеса;
или
в)      след като решението му е било връчено лично и е било изрично уведомено за правото на повторно разглеждане или обжалване, в което лицето има право да участва и което позволява делото да се преразгледа по същество, включително и с оглед на нови доказателства, и което може да доведе до отмяна на първоначалното решение:
i)      изрично е заявило, че не оспорва решението;
или
ii)      не е поискало повторно разглеждане или обжалване в приложимия за целта срок;
или
г)      решението не му е било връчено лично, но:
i)      решението ще му бъде връчено лично незабавно след предаването и ще бъде изрично уведомено за правото си на повторно разглеждане или обжалване, в което лицето има правото да участва и което позволява делото да се преразгледа по същество, включително и с оглед на нови доказателства, и което може да доведе до отмяна на първоначалното решение;
и
ii)      ще бъде уведомено за срока, в който трябва да поиска повторно разглеждане или обжалване, както е посочено в съответната европейска заповед за арест“.
Рамково решение 2008/909
4        Съгласно член 1 от Рамково решение 2008/909, озаглавен „Определения“:
„По смисъла на настоящото рамково решение:
а)      „съдебно решение“ означава окончателно решение или разпореждане на съд на издаващата държава, с което се налага наказание на физическо лице;
б)      „наказание“ означава всяко наказание лишаване от свобода или мярка, включваща лишаване от свобода, постановени за ограничен или неограничен срок във връзка с извършено престъпление и вследствие на образувано наказателно производство;
в)      „издаваща държава“ означава държавата членка, в която е постановено съдебно решение;
г)      „изпълняваща държава“ означава държавата членка, на която е изпратено съдебно решение с цел неговото признаване и изпълнение“.
5        Член 3 от това рамково решение е озаглавен „Цел и приложно поле“ и
параграф 1
от него гласи:
„Целта на настоящото рамково решение е да установи привила, съгласно които държавите членки, с оглед улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице, да признават постановените съдебни решения и да изпълняват наказанието“.
6        Член 4 от посоченото рамково решение е озаглавен „Критерии за изпращане на съдебни решения и удостоверения до друга държава членка“ и
параграф 1
от него предвижда:
„При условие че осъденото лице се намира в издаващата държава или в изпълняващата държава и че това лице е дало съгласието си, когато такова се изисква съгласно член 6, съдебно решение, заедно с удостоверение, стандартен формуляр за което е даден в приложение I, може да бъде изпратено до една от следните държави членки:
а)      държавата членка, чийто гражданин е осъденото лице и в която то живее; […]
[…]“.
7        Член 8 от същото рамково решение е озаглавен „Признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието“ и
параграф 1 от него предвижда:
„Компетентният орган на изпълняващата държава признава решението, което е предадено в съответствие с член [4] и съгласно процедурата по член 5, и незабавно предприема необходимите действия за изпълнение на наказанието, освен ако не реши да се позове на някое от основанията за отказ от признаване или от изпълнение по член 9“.
8        Член 9 от Рамково решение 2008/909 е озаглавен „Основания за отказ от признаване на съдебното решение и изпълнение на наказанието“ и параграф 1 от него гласи:
„Компетентният орган на изпълняващата държава може да откаже да признае решението и изпълни наказанието, ако:
[…]
и)      съгласно предвиденото в член 4 удостоверение лицето не се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е постановено решението, освен ако в удостоверението не е посочено, че лицето, в съответствие с допълнителни процесуални изисквания, определени в националното законодателство на издаващата държава:
i)      своевременно
–        или е призовано лично и по този начин уведомено за определената дата и място на съдебния процес, вследствие на който е постановено решението, или чрез други средства действително е получило официална информация за определената дата и място на съдебния процес по начин, който недвусмислено доказва, че то е било уведомено за насрочения съдебен процес,
и
–        е уведомено за възможността за постановяване на такова решение, ако не се яви на съдебния процес;
или
ii)      след като е било уведомено за насрочения съдебен процес, е упълномощило защитник, посочен от заинтересованото лице или от държавата, с цел да го защитава на съдебния процес и действително е било защитавано от този защитник на процеса;
или
iii)      след като решението му е било връчено лично и е било изрично уведомено за правото на повторно разглеждане или обжалване, в което лицето има право да участва и което позволява делото да се преразгледа по същество, включително и с оглед на нови доказателства, и което може да доведе до отмяна на първоначалното решение:
–        изрично е заявило, че не оспорва решението;
или
–        не е поискало повторно разглеждане или обжалване в приложимия за целта срок;
[…]“.
Рамково решение 2009/299
9        Съгласно съображения 1, 4, 6, 8 и 15 от Рамково решение 2009/299:
„(1)      Правото на обвиняемия да присъства лично на съдебния процес е включено в правото на справедлив процес, предвидено в член 6 от [подписаната в Рим на 4 ноември 1950 г. Европейска конвенция] за защита на правата на човека и основните свободи, съгласно тълкуването на Европейския съд по правата на човека. Съдът е постановил също така, че правото на обвиняемия да се яви лично на съдебния процес не е абсолютно и че при определени обстоятелства обвиняемият може по своя собствена воля, явно или мълчаливо, но недвусмислено да се откаже от това право.
[…]
(4)      Поради това е необходимо да се предоставят ясни и общовалидни основания за отказ за признаване на решения, постановени вследствие на съдебен процес, на който заинтересованото лице не се е явило лично. Настоящото рамково решение има за цел да определи по-добре тези общи основания, които дават възможност на изпълняващия орган да изпълни решението въпреки отсъствието на лицето по време на съдебния процес и при пълно зачитане на правото на защита на лицето. Настоящото рамково решение няма за цел да регулира начините и методите, включително процесуалните изисквания, използвани за постигането на посочените в настоящото рамково решение резултати, които са предмет на националното законодателство на държавите членки.
[…]
(6)      Разпоредбите на настоящото рамково решение за изменение на други рамкови решения определят условията, при които признаването и изпълнението на решение, постановено вследствие на съдебен процес, на който заинтересованото лице не се е явило лично, не следва да бъдат отказвани. Тези условия са алтернативни; когато е изпълнено едно от условията, издаващият орган попълва съответния раздел от европейската заповед за арест или от съответното удостоверение по останалите рамкови решения и по този начин предоставя гаранции, че изискванията са или ще бъдат изпълнени, което следва да бъде достатъчно за целите на изпълнението на решението въз основа на принципа за взаимно признаване.
[…]
(8)      Правото на обвиняемия на справедлив процес е гарантирано от [Европейската конвенция] за защита на правата на човека и основните свободи, съгласно тълкуването на Европейския съд по правата на човека. Това право включва правото на заинтересованото лице да се яви лично на съдебния процес. За да упражни това право, заинтересованото лице трябва да е уведомено за насрочения съдебен процес. Съгласно настоящото рамково решение уведомяването на лицето за съдебния процес следва да бъде гарантирано от всяка държава членка в съответствие с националното ѝ законодателство, като се подразбира, че това трябва да отговаря на изискванията на посочената конвенция. В съответствие с практиката на Европейския съд по правата на човека при разглеждане на въпроса, дали начинът на предоставяне на информацията е достатъчен, за да гарантира уведомяването на лицето за съдебния процес, би могло, когато е уместно, да се обърне внимание и на усилията, които заинтересованото лице е положило, за да получи предназначената за него информация.
[…]
(15)      Основанията за отказ за признаване имат незадължителен характер. Все пак преценката на държавите членки за транспонирането на тези основания в националното законодателство се ръководи по-конкретно от правото на справедлив процес, като същевременно отчита цялостната цел на настоящото рамково решение за укрепване на процесуалните права на лицата и за улесняване на съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси“.
10      Член 1 от Рамково решение 2009/299, озаглавен „Цели и приложно поле“, гласи:
„1.      Целите на настоящото рамково решение са да укрепи процесуалните права на лицата, които са субекти на наказателно производство, да улесни съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси и по-специално да спомогне за взаимното признаване на съдебни решения между държавите членки.
2.      Настоящото рамково решение не поражда действие за изменение на задължението за спазване на основните права и основните правни принципи, залегнали в член 6 от Договора [за ЕС], включително правото на защита на лицата, които са субекти на наказателни производства, и не засяга задълженията, възложени на съдебните органи във връзка с това.
3.      Настоящото рамково решение установява общи правила за признаване и/или изпълнение в една държава членка (изпълняващата държава членка) на съдебни решения, постановени от друга държава членка (издаващата държава членка) вследствие на производство, на което заинтересованото лице не е присъствало, съгласно разпоредбите на член 5, параграф 1 от [Рамково решение 2002/584], […] на член 9, параграф 1, буква и) от [Рамково решение 2008/909] […]“.
11      Съгласно точка 1 от член 2 от Рамково решение 2009/299, озаглавен „Изменения на [Рамково решение 2002/584]“, в Рамково решение 2002/584 се добавя член 4а. Съгласно точка 1 от член 5 от Рамково решение 2009/299, озаглавен „Изменения на [Рамково решение 2008/909]“, в Рамково решение 2008/909 се добавя член 9, параграф 1, буква и).
Директива (ЕС) 2016/343
12      Съображение 36 от Директива (EС) 2016/343 на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно укрепването на някои аспекти на презумпцията за невиновност и на правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство (ОВ L 65, 2016 г., стр. 1) има следния текст:
„При определени обстоятелства решението относно вината или невиновността на заподозрения или обвиняемия следва да може да бъде постановено дори и ако въпросното лице не присъства на съдебния процес. Такъв може да е случаят, когато заподозреният или обвиняемият е бил уведомен своевременно за съдебния процес и за последиците от неявяване, но въпреки това лицето не се яви. Уведомяването на заподозрения или обвиняемия за съдебния процес следва да означава призоваване на заподозрения или обвиняемия, лично или по друг начин, като на въпросното лице се предоставя официална информация относно датата и мястото на съдебния процес по начин, който му дава възможност да се осведоми за съдебния процес. Уведомяването на заподозрения или обвиняемия за последиците от неявяване, следва да означава по-специално, че лицето е било уведомено, че решението може да бъде постановено, ако не се яви на съдебния процес“.
13      Член 8 от тази директива е озаглавен „Право на лицата да присъстват на съдебния процес“ и
параграф 2 от него предвижда:
„Държавите членки могат да предвидят възможност съдебният процес, в който може да бъде постановено решение относно вината или невиновността на заподозрения или обвиняемия, да се проведе в негово отсъствие, при условие че:
а)      заподозреният или обвиняемият е бил уведомен своевременно за съдебния процес и за последиците от неговото неявяване; или
б)      заподозреният или обвиняемият, след като е бил уведомен за съдебния процес, се представлява от упълномощен да го защитава адвокат, избран от самия него или назначен от държавата“.
Германското право
14      Озаглавеният „Допълнителни условия за допустимост“ член 84b от Gesetz über die internationale Rechtshilfe in Strafsachen (Закон за международната правна помощ по наказателни дела), в обнародваната на 27 юни 1994 г.
редакция (BGBl. 1994 I, стр. 1537), изменен със Закона от 19 декември 2022 г. (BGBl. 2022 I, стр. 2632) (наричан по-нататък „IRG“), гласи:
„(1)      Изпълнението е недопустимо, когато:
[…]
2.      осъденото лице не се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е постановено решението,
[…]
(3)      В отклонение от параграф 1, точка 2 изпълнението е допустимо и когато
1.      осъденото лице своевременно
а)      е призовано лично за съдебния процес, вследствие на който е постановено решението, или
b)      чрез други средства действително е получило официална информация за определената дата и място на съдебния процес, вследствие на който е постановено решението, по начин, който недвусмислено доказва, че осъденото лице е било уведомено за насрочения съдебен процес, и
c)      е уведомено за възможността за постановяване на решение в негово отсъствие,
[…]
3.      осъденото лице, след като е било уведомено за насрочения съдебен процес, е упълномощило защитник с цел да го защитава на съдебния процес и действително е било защитавано от него на процеса.
(4)      В отклонение от параграф 1, точка 2 изпълнението е допустимо и когато след връчването на решението осъденото лице
1.      изрично е заявило, че не оспорва решението или
2.      не е поискало повторно разглеждане или обжалване в приложимия за целта срок.
Преди това осъденото лице трябва да е било изрично уведомено за правото си на повторно разглеждане или обжалване, в което може да участва и при което делото може да се преразгледа по същество, включително с оглед на нови доказателства, а първоначалното решение — да се отмени“.
Главното производство и преюдициалните въпроси
15      С присъда от 5 август 2019 г.
Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Окръжен съд Жельона Гура, Полша) осъжда SO на една година лишаване от свобода за участие в престъпна група.
16      С решение от 24 март 2022 г. Sąd Apelacyjny w Poznaniu (Апелативен съд Познан, Полша) отхвърля подадената от защитника на SO въззивна жалба срещу тази присъда.
17      С определение от 30 януари 2023 г.
Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Окръжен съд Жельона Гура) уважава молбата на SO за изпълнение на наказанието лишаване от свобода в Германия, тъй като последният е германски гражданин, центърът на интересите му е в Берлин (Германия) и семейството му също живее в тази държава членка.
18      С писмо от 2 февруари 2023 г., към което са приложени това определение, удостоверението по член 4, параграф 1 от Рамково решение 2008/909, присъдата от 5 август 2019 г., решението от 24 март 2022 г.
по въззивната жалба и съобщението за молбата на SO на полски и немски език, този съд иска от Staatsanwaltschaft Berlin (Берлинска прокуратура, Германия), като компетентният германски орган, да поеме изпълнението на наложеното на SO наказание.
19      Берлинската прокуратура съответно отправя искане до състава за изпълнение на наказанията на Landgericht Berlin (Областен съд Берлин, Германия) да допусне изпълнение на наказанието лишаване от свобода, наложено с присъдата от 5 август 2019 г.
20      Пред този състав за изпълнение на наказанията SO оспорва искането на Берлинската прокуратура, като изтъква по-специално, че е присъствал лично само на две от 28‑те съдебни заседания, проведени в рамките на съдебния процес в Полша, който според твърденията му продължил на първа инстанция повече от четири години и половина, и че не се е явил лично пред въззивната инстанция. SO заявява, че не знае дали е бил защитаван на първа инстанция в останалите 26 съдебни заседания и по време на
въззивната
инстанция.
21      След като посоченият състав за изпълнение на наказанията иска допълнителна информация от Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Окръжен съд Жельона Гура), последният посочва с писмо от 31 юли 2023 г., че SO се е явил на три заседания на първа инстанция през 2012 г. и 2014 г., дал е обяснения и е поискал останалите заседания да се проведат в негово отсъствие, в случай че не се яви. SO бил уведомен за правото си да се яви на съдебния процес и за задължението да съобщава за всяка промяна на адреса си за призоваване, както и да посочи за тази цел адрес в Полша. SO обаче не се явил пред въззивната инстанция, но
бил представляван от
защитник, който присъствал на съдебните заседания пред двете инстанции. Съгласно полското право във въззивното производство присъствието на подсъдимия, както и на защитник, не е задължително. Призовката за явяване пред въззивната инстанция била връчена на посочения от SO съдебен адрес в Полша, а именно кантората на защитника му.
22      С писмо от 19 септември 2023 г., в отговор на ново искане на състава за изпълнение на наказанията на Landgericht Berlin (Областен съд Берлин), Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Окръжен съд Жельона Гура) дава допълнителна информация относно първоинстанционното производство.
23      С определение от 24 ноември 2023 г. съставът за изпълнение на наказанията на Landgericht Berlin (Областен съд Берлин) отхвърля искането на Берлинската прокуратура за допускане на изпълнението на наказанието на SO в Германия, понеже според дадената от Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Окръжен съд Жельона Гура) информация SO не бил призован за някои съдебни заседания, като не било видно, че на тези заседания пред първата инстанция са извършени процесуални действия само по отношение на останалите подсъдими или пък че SO е бил уведомен за въпросните заседания по някакъв друг начин. Освен това на тези заседания той не бил подпомаган от защитник.
24      Берлинската прокуратура протестира това определение пред Kammergericht (Висш областен съд Берлин, Германия), който е запитващата юрисдикция. В подкрепа на протеста си тя изтъква, че явяването на SO на някои съдебни заседания, на които той дава обяснения и иска
делото да се води
и в негово отсъствие, е достатъчно, защото сам е взел решение да не участва на следващите заседания. Освен това самият SO отправил чрез защитника си искане до Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Окръжен съд Жельона Гура) за изпълнение на наказанието в Германия, отказвайки се по този начин от защитата по член 84b, параграф 1, точка 2 от IRG.
25      Според изявление на неговия защитник SO не бил уведомен за въззивното производство. Той не бил призован на адреса си в Германия. Тъй като не бил уведомен за насроченото въззивно производство, съответно нямало как да упълномощи защитник, който да го представлява в това производство.
26      По искане на запитващата юрисдикция защитникът на SO пред полските съдилища заявява в декларация от 28 февруари 2024 г., че пълномощията му обхващат както първоинстанционното, така и въззивното производство, че адресът на кантората му е бил посочен от SO като съдебен адрес в Полша, на който в съответствие с полското право могат надлежно да му бъдат връчвани документи, и че при въззивното обжалване е бил заместен от колега. Възможно било той да не е уведомил SO за датата на съдебното заседание, тъй като присъствието на последния на съдебното заседание не било задължително и бил заместен от колега.
27      На първо място, запитващата юрисдикция си задава въпроса дали призовката, връчена на пълномощник, когото задочно осъденото лице
е посочило като съдебен адрес, отговаря на изискванията на член 9, параграф 1, буква и), подточка i), първо тире от Рамково решение 2008/909, и съответно дали тя трябва да признае и изпълни постановената спрямо това лице осъдителна присъда.
28      В това отношение тази юрисдикция счита, че съдържащият се в член 9, параграф 1, буква и) от това рамково решение израз „съдебния процес, вследствие на който е постановено решението“, трябва да се разбира по същия начин като съдържащия се в член 4а от Рамково решение 2002/584 идентичен израз, който Съдът вече е тълкувал в решения от 10 август 2017 г. Tupikas (C‑270/17 PPU, EU:C:2017:628), и от 21 декември 2023 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане)
(C‑397/22, EU:C:2023:1030), тъй като тези две разпоредби имат идентичен текст, изменени са с едно и също рамково решение и няма причина случаите на предаване с цел изпълнение на европейска заповед за арест да се третират по различен начин от случаите на поемане на изпълнението на осъдителна присъда. Следователно в хипотезата на наказателно производство пред няколко инстанции този израз се отнасял единствено до инстанцията, на която е постановено решението, с което след ново разглеждане на делото от фактическа и правна страна съдът окончателно се е произнесъл относно вината на съответното лице и наказанието му. В случая ставало въпрос за въззивното съдебно заседание от 24 март 2022 г. пред Sąd Apelacyjny w Poznaniu (Апелативен съд Познан), а не за първоинстанционното производство, визирано от състава за изпълнение на наказанията на Landgericht Berlin (Областен съд Берлин).
29      Запитващата юрисдикция е склонна да приеме, че на поставения въпрос следва да се отговори отрицателно въз основа на решения от 24 май 2016 г., Dworzecki (C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346), и от 21 декември 2023 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане) (C‑397/22, EU:C:2023:1030), отнасящи се до идентичната разпоредба на член 4а, параграф 1, буква а), подточка i) от Рамково решение 2002/584, в които Съдът е постановил, че връчването на призовката на пълнолетен член на домакинството на съответното лице, който се е задължил да я предаде на последното, отговаря на посочените в тази разпоредба условия само ако от европейската заповед за арест е възможно да се разбере дали и евентуално кога приелият призовката действително е предал същата на съответното лице. Следователно издаващият съдебен орган трябвало да посочи в европейската заповед за арест обстоятелствата, въз основа на които е констатирал, че съответното лице действително е получило официална информация за датата и мястото на своя съдебен процес. Тази съдебна практика можело да се приложи по отношение на удостоверението по член 4, параграф 1 от Рамково решение 2008/909, което в случая не съдържа такава информация.
30      Фактите по спора в главното производство обаче се различавали от разгледаните по делата, по които са постановени тези решения, тъй като в случая съответната призовка е била връчена на лице, което SO, посочвайки адреса му като съдебен адрес, изрично е определил пред компетентните съдебни органи като пълномощник, овластен да получава призовки и съобщения. От това можело да се заключи, че волята на SO е била призовките и съобщенията, връчени на овластения за целта негов пълномощник, да се считат за призовки и съобщения, връчени на самия него.
31      На второ място, при отрицателен отговор на първия въпрос запитващата юрисдикция счита, че следва да се провери дали задочно осъденото лице
е било представлявано във въззивното производство по начин, който води до отпадане на основанието да се откаже признаване и изпълнение на постановената спрямо него осъдителна присъда. Ето защо тя иска да разбере дали предпоставките за прилагане на член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от Рамково решение 2008/909
са налице, ако към момента, в
който е упълномощило защитника си да го представлява, въпросното лице е било уведомено не за датата на съдебния процес, а само за това, че ще има такъв.
32      Тази юрисдикция отбелязва, че съгласно посочената разпоредба насрочването на съдебното заседание трябва да предхожда упълномощаването на защитник. Това обаче не важало непременно за въззивното производство. Всъщност посочената юрисдикция отбелязва, че по правило, когато упълномощава защитника си да подаде въззивна жалба, осъденото на първа инстанция лице едновременно с това го овластява да го защитава във въззивното производство, дори ако самото то отсъства, стига това да е допустимо съгласно националното право и присъствието му във въззивно производство да не е задължително. Същата юрисдикция посочва, че въпросното лице, тъй като подава въззивна жалба, със сигурност знае, че ще се проведе въззивно производство, но все още не и точната дата, за която въззивният съд ще насрочи съдебното заседание.
33      Според запитващата юрисдикция знанието, че ще се проведе въззивно производство, само по себе си е достатъчно, тъй като в по-нататъшното производство по делото единствено от задочно осъденото на първа инстанция лице зависи дали ще осъществи или не връзка със съда и защитника си, за да получи информация за определената дата на въззивния съдебен процес.
34      Запитващата юрисдикция добавя, че дори в случаите, в които защитникът подава въззивна жалба без знанието на клиента си, тъй като няма връзка с него, а иска да спази срока за обжалване като превантивна мярка, въззивното производство няма да продължи без консултация с клиента и без неговото потвърждение. Поради явяването на избрания защитник и на заместилия го колега пред Sąd Apelacyjny w Poznaniu (Апелативен съд Познан) запитващата юрисдикция съответно стига до извода, че е имало консултация със SO и че той със сигурност е бил уведомен за предстоящия въззивен процес, макар към момента на тази консултация датата на съдебното заседание все още да не е била определена.
35      На трето място, при отрицателен отговор на първия въпрос и при отговор на втория въпрос в смисъл, че съдебното заседание трябва вече да е насрочено, а съответното лице да е уведомено за него към момента на упълномощаването на защитник, запитващата юрисдикция отбелязва, че поемането на изпълнението на наказанието не би било допустимо съгласно член 84b, параграф 1, точка 2 от IRG, тъй като не би било приложимо изключението, предвидено в член 84b, параграф 3, точка 3 от IRG, транспониращ в германското право член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от Рамково решение 2008/909.
36      Същевременно тази юрисдикция отбелязва, че докато член 9, параграф 1 от Рамково решение 2008/909 предоставя дискреционно правомощие на компетентния орган на изпълняващата държава членка, член 84b, параграф 1, точка 2 от IRG предвижда абсолютно основание да се откаже признаване и изпълнение. Посочената юрисдикция счита, че не може да тълкува тази разпоредба contra legem, тоест в смисъл, че при проверката на основанието за отказ разполага с дискреционно правомощие, надхвърлящо предвидените в член 84b, параграфи 3 и 4 от IRG изключения.
37      Запитващата юрисдикция посочва, че ако разполага с такова дискреционно правомощие, поемането на изпълнението на наказанието би било допустимо. Всъщност въпреки подадената от него въззивна жалба SO не поддържал достатъчна връзка с полските съдебни органи и със своя защитник, чиято кантора е посочил като съдебен адрес. Очевидно той не проявил особен интерес да участва лично във въззивното производство. Освен това SO сам поискал наказанието му да бъде изпълнено в Германия. С оглед на тези обстоятелства тази юрисдикция не открива легитимен интерес на SO от това изпълнението на наказанието му в тази държава членка да бъде отказано.
38      Това е причината тя да отправи запитване до Съда относно съвместимостта на германското законодателство с принципа на предимство на правото на Съюза, при все че отговор в смисъл, че то е несъвместимо, би могъл да се изведе от решение от 21 декември 2023 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане) (C‑396/22, EU:C:2023:1029), в което Съдът е постановил, че германското право е несъвместимо с член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584, чийто текст е идентичен с този на член 9, параграф 1 от Рамково решение 2008/909.
39      На четвърто място, запитващата юрисдикция се задава въпроса
дали задочно осъденото лице може да се откаже от защитата по член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909, и ако да, дали представлява такъв отказ отправеното до компетентния орган на издаващата държава членка искане на това лице наказанието му да бъде изпълнено в държавата му членка по произход.
40      Поведението на SO било в случая противоречиво, тъй като в Полша той е поискал, без излага резерви или възражения срещу осъждането си, наказанието му да бъде изпълнено в Германия, но същевременно повдига в тази държава членка, на етапа на изпълнението,
възражения в това отношение. Запитващата юрисдикция счита, че това обстоятелство трябва да се вземе предвид при упражняването на дискреционното правомощие, с което би трябвало да разполага, за да признае и изпълни задочно постановена присъда. Националното право обаче не ѝ признавало такова дискреционно правомощие.
41      Макар Рамково решение 2008/909 да не дава никакво законово основание за извода, че задочно осъденото лице може да се откаже от защитата по член 9, параграф 1, буква и) от това рамково решение, тази юрисдикция отбелязва, че посочената разпоредба визира хипотеза, при която това лице, възприемайки определение поведение в производството, решава дали да се ползва от защитата срещу признаването и изпълнението на постановено в негово отсъствие решение. Всъщност точка iii) от въпросната разпоредба предвижда възможност за това лице да се откаже от оспорването на такова решение. Ако изпълнителната сила на това решение би могла в тази степен
да зависи от волята на задочно осъденото лице, би било възможно да се приеме и че по-нататъшното изпълнение на посоченото решение зависи от тази воля, изразена в случая от SO чрез отправеното му до Sąd Okręgowy w Zielonej Górze (Окръжен съд Жельона Гура) искане наказанието му да бъде изпълнено в Германия.
42      При тези обстоятелства Kammergericht (Висш областен съд Берлин) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Отговаря ли на изискванията на член 9, параграф 1, буква и), подточка i), първо тире от [Рамково решение 2008/909] призовката, връчена на представител в страната, който е упълномощен от осъденото лице да получава подлежащите на връчване документи?
2)      Трябва ли член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от [Рамково решение 2008/909] да се разбира в смисъл, че към момента на упълномощаването съдебният процес следва вече да е насрочен и съответното лице да е уведомено за насрочената дата, или е достатъчно съответното лице да упълномощи или да потвърди упълномощаването, знаейки със сигурност, че ще се проведе съдебен процес?
3)      Съвместимо ли е с предимството на правото на Съюза, че в член 84b, параграф 1, точка 2 от [IRG] германският законодател е уредил задочното осъждане като абсолютно основание за недопустимост [на искането за изпълнение], въпреки че в това отношение член 9, параграф 1, буква и) от [Рамково решение 2008/909] предвижда само факултативно основание за отказ?
4)      Може ли съответното лице да се откаже от защитата, която произтича от член 9, параграф 1, буква и) от [Рамково решение 2008/909], и така да даде възможност за изпълнение на задочна присъда дори когато не са изпълнени условията, предвидени в член 9, параграф 1, буква и), подточки i), ii) и iii) от [това рамково] решение? Представлява ли такъв отказ искането за изпълнение в държавата по произход, отправено до компетентния орган на издаващата държава?“.
По преюдициалните въпроси
Предварителни бележки
43      В това отношение следва да се припомни, че подобно на Рамково решение 2002/584, Рамково решение 2008/909 конкретизира в областта на наказателното право принципите на взаимно доверие и взаимно признаване. Последното рамково решение укрепва съдебното сътрудничество в областта на признаването и изпълнението на съдебни решения по наказателни дела, с които са наложени наказания или мерки, включващи лишаване от свобода в друга държава членка, като цели да улесни социалната реинтеграция на съответните осъдени лица (решение от 4 септември 2025 г., C.J. (Изпълнение на осъдителна присъда след ЕЗА), C‑305/22, EU:C:2025:665, т. 45 и цитираната съдебна практика).
44      В съответствие с член 3, параграф 1 от него Рамково решение 2008/909 цели да установи правила, съгласно които държавите членки, с оглед улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице, да признават постановените съдебни решения и да изпълняват наказанията, наложени от съд на друга държава членка.
45      За тази цел член 4, параграф 1, буква а) от Рамково решение 2008/909 предвижда възможност съдебното решение, заедно с удостоверението, стандартен формуляр за което е даден в приложение I към това рамково решение, да се изпрати на държавата членка, чийто гражданин е осъденото лице и в която то живее.
46      В този контекст член 8, параграф 1 от Рамково решение 2008/909 предвижда, че компетентният орган на изпълняващата държава членка по принцип е задължен да уважи искането за признаване на съдебно решение и за изпълнение на наказанието или мярката, включваща лишаване от свобода, наложени в друга държава членка, което му е предадено в съответствие с членове 4 и 5 от това рамково решение. По принцип той може да отхвърли такова искане само на някое от основанията за отказ за признаване или изпълнение, изчерпателно изброени в член 9 от посоченото рамково решение (решение от 9 ноември 2023 г., Staatsanwaltschaft Aachen, C‑819/21, EU:C:2023:841, т. 20).
47      По-специално, в съответствие с член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909, до който се отнася преюдициалното запитване, компетентният орган на изпълняващата държава членка може да откаже да признае съдебното решение и изпълни наказанието, ако съгласно предвиденото в член 4 от това рамково решение удостоверение лицето не се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е постановено съответното решение.
48      В това отношение следва да се припомни, че Съдът е постановил, що се отнася до член 4а от Рамково решение 2002/584, че изразът „съдебен процес, вследствие на който е постановено решението“ по смисъла на тази разпоредба, трябва да се разбира като обозначаващ производството, в което е постановено съдебното решение, с което окончателно е осъдено лицето, чието предаване е поискано по реда за изпълнението на европейска заповед за арест (вж. по-специално решение от 21 декември 2023 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане), C‑398/22, EU:C:2023:1031, т. 29 и цитираната съдебна практика).
49      Когато става дума по-конкретно за хипотеза като обсъжданата в главното производство, при която процесът е воден на две последователни инстанции, а именно първа инстанция и след това производство по въззивно обжалване, Съдът е постановил, че именно инстанцията, на която е постановено въззивното решение, е единствената релевантна за целите на член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584, при условие че на тази инстанция е постановено решението, което вече не подлежи на обжалване по редовните способи за това и което съответно съдържа окончателното произнасяне по съществото на делото (вж. по-специално решение от 21 декември 2023 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане), C‑398/22, EU:C:2023:1031, т. 32 и цитираната съдебна практика).
50      Както генералният адвокат отбеляза в точка 45 от заключението си, това тълкуване на съдържащия се в член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584 израз „съдебен процес, вследствие на който е постановено решението“ е приложимо и към член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909, доколкото тези две разпоредби, които са добавени във въпросните две рамкови решения с един и същ акт на Съюза, а именно с Рамково решение 2009/299, и в частност съответно с член 2, параграф 1 и член 5, параграф 1 от последното, имат сходен, дори еднакъв текст и преследват аналогични цели, отнасящи се по-специално, видно от съображения 1, 4, 6 и 8 от Рамково решение 2009/299, до правото на лицето да се яви лично на водения срещу него съдебен процес и до зачитането на правото му на защита, когато не се е явило лично на процеса, вследствие на който е осъдено.
51      По идентични съображения същото важи и за тълкуването, което в практиката си по тази разпоредба Съдът дава на другите изрази, съдържащи се в член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584, и по-специално на това на понятията и изразите, съдържащи се в букви а)—в) от посочената разпоредба, чийто текст точно съответства на този на подточки i)—iii) от член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909, до които се отнасят поставените въпроси.
52      На тези въпроси следва да се отговори с оглед именно на всички изложени дотук предварителни бележки.
По първия въпрос
53      Съгласно постоянната съдебна практика в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда задачата на последния е да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът може да преформулира въпросите, които са му зададени. В това отношение той е длъжен да извлече от цялата информация, предоставена от националния съд, и по-специално от мотивите на акта за преюдициално запитване, разпоредбите от правото на Съюза, които изискват тълкуване предвид предмета на спора (решение от 5 юни 2025 г., Nuratau, C‑349/24, EU:C:2025:397, т. 23 и цитираната съдебна практика).
54      В случая от текста на първия въпрос личи, че той формално визира хипотезата по член 9, параграф 1, буква и), подточка i) от Рамково решение 2008/909. Тази хипотеза се отнася до случаите, при които съгласно предвиденото в член 4 от това рамково решение удостоверение съответното лице не се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е постановена осъдителната присъда, но в съответствие с първото тире от тази разпоредба своевременно е било призовано лично и по този начин е било уведомено за определената дата и място на съдебния процес, вследствие на който е постановена тази присъда, или чрез други средства действително е получило официална информация за определената дата и място на съдебния процес по начин, който недвусмислено доказва, че то е било уведомено за насрочения съдебен процес, а в съответствие с второто тире от посочената разпоредба е било уведомено за възможността за постановяване на съдебно решение, ако не се яви на съдебния процес.
55      От акта за преюдициално запитване обаче е видно, че в главното производство запитващата юрисдикция трябва да се произнесе не по случай, в който съответното лице е било уведомено за възможността да бъде постановено решение и при неявяване, а по случай, в който това лице е упълномощило защитник и действително е било защитавано от този защитник на съдебния процес, както предвижда член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от посоченото рамково решение.
56      При това положение първият въпрос следва да се разбира в смисъл, че от Съда се иска да определи дали последната разпоредба трябва да се тълкува в смисъл, че е изпълнено предвиденото в нея условие лицето да е било уведомено за насрочения съдебен процес, когато призовката е връчена не пряко на него, а на защитник, когото то е упълномощило да го защитава на съдебния процес и го е посочило в издаващата държава членка като съдебен адресат.
57      Член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909 предвижда, че компетентният орган на изпълняващата държава членка може да откаже да признае и изпълни осъдителна присъда, ако съгласно предвиденото в член 4 от това рамково решение удостоверение лицето не се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е постановено това решение, освен ако в удостоверението не е посочено, че лицето, в съответствие с допълнителни процесуални изисквания, определени в националното законодателство на издаващата държава, се намира в една от хипотезите по подточка i), ii) или iii) от този член 9, параграф 1, буква и).
58      От това следва, че по принцип компетентният орган на изпълняващата държава членка е задължен въпреки отсъствието на съответното лице по време на съдебния процес, вследствие на който е постановена осъдителната присъда, да признае и изпълни тази присъда, ако са налице предпоставките за прилагане на някоя от хипотезите по подточки i), ii) или iii) от член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909 (вж. по аналогия решение от 24 май 2016 г., Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, т. 35).
59      Всъщност във всяка от хипотезите по тези подточки признаването и изпълнението на осъдителна присъда не нарушават нито правото на защита на съответното лице, нито правото на ефективно правно средство за защита и на справедлив съдебен процес, гарантирани с член 47 и член 48, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз
(наричана по-нататък „Хартата“) (вж. по аналогия решение от 23 март 2023 г., Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказанието), C‑514/21 и C‑515/21, EU:C:2023:235, т. 73 и цитираната съдебна практика), тъй като в тези хипотези се счита, че това лице е направило доброволен и недвусмислен отказ да присъства на своя съдебен процес (вж. по аналогия решение от 26 февруари 2013 г., Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, т. 52).
60      Що се отнася по-специално до член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от Рамково решение 2008/909, компетентният орган на изпълняващата държава членка е длъжен да признае и изпълни осъдителната присъда, независимо от личното неявяване на съответното лице на съдебния процес, вследствие на който е постановена тази присъда, когато това лице, бидейки уведомено за насрочения съдебен процес, своевременно е упълномощило избран от него или посочен от държавата членка защитник за целите на защитата си в този процес и действително е било защитавано от този защитник на процеса.
61      Несъмнено от практиката на Съда по член 9, параграф 1, буква и), подточка i) от Рамково решение 2008/909, който, както бе посочено в точка 54 от настоящото решение, по същество се отнася до хипотезата, при която съответното лице не се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е било осъдено, но е било призовано лично или чрез други средства действително е получило официална информация за определената дата и място на този процес, е видно, че предвид по-специално текста на първото тире от тази разпоредба, съгласно който трябва недвусмислено да е доказано, че съответното лице „е било уведомено за насрочения съдебен процес“, обстоятелството, че призовката е била връчена на трето лице, което се е задължило да я предаде на съответното лице, не позволява да се докаже недвусмислено нито че последното „действително“ е получило информацията относно датата и мястото на съдебния си процес, нито евентуално в кой точно момент е получило
тази информация (вж. по аналогия решения от 24 май 2016 г., Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, т. 47 и от 21 декември 2023 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане), C‑397/22, EU:C:2023:1030, т. 31).
62      Различно е обаче, както генералният адвокат отбеляза в точка 53 от заключението си, в хипотезата, при която призовката е връчена на защитник, когото съответното лице е упълномощило да го защитава в съдебния процес и е посочило в издаващата държава членка като съдебен адресат.
63      Всъщност изпращането от компетентния орган на издаващата държава членка на тази призовка на адреса на кантората на защитника на съответното лице е равнозначно на уведомяване на последното, поради което в този случай се смята, че то е получило въпросната призовка (вж. по аналогия решение от 20 май 2025 г., Качев, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366 EU:C:2025:366, т. 37 и цитираната съдебна практика).
64      Ето защо на първия въпрос следва да се отговори, че член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от Рамково решение 2008/909 трябва да се тълкува в смисъл, че е изпълнено предвиденото в тази разпоредба условие съответното лице да е било уведомено за насрочения съдебен процес, когато призовката е връчена не пряко на него, а на защитник, когото то е упълномощило да го защитава на този съдебен процес и е посочило в издаващата държава членка като съдебен адресат.
По втория въпрос
65      С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от Рамково решение 2008/909 трябва да се тълкува в смисъл, че тази разпоредба изисква за прилагането си съответното лице да е било уведомено за определената дата на съдебното заседание за съдебния процес към момента, в който упълномощава защитник, който да го защитава на този процес.
66      Най-напред следва да се отбележи, че съгласно посочената разпоредба компетентният орган на изпълняващата държава членка, в съответствие с припомнена в точки 57—59 от настоящото решение съдебна практика, е задължен да признае и изпълни осъдителна присъда, когато съответното лице не се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е постановена тази присъда, ако това лице, бидейки уведомено за насрочения съдебен процес, в съответствие с уводното изискване в тази разпоредба изискване, е упълномощило избран от него или посочен от държавата защитник за целите на защитата си в този процес и действително е било защитавано от този защитник на процеса.
67      За да се отговори на този втори въпрос, следва съответно да се определи обхватът на уводното изискване в подточка ii) от член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909 лицето да е било уведомено за насрочения съдебен процес, което изискване при липсата на препращане към националното право на държавите членки представлява самостоятелно понятие на правото на Съюза, което трябва да се тълкува еднакво на територията на Съюза (вж. по аналогия решение от 24 май 2016 г., Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, т. 28—31).
68      В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика при тълкуването на разпоредба от правото на Съюза трябва да се вземат предвид не само нейният текст, но и контекстът ѝ и целите на правната уредба, от която тя е част (решения от 17 ноември 1983 г., Merck, 292/82, EU:C:1983:335, т. 12 и от 4 септември 2025 г., Casa Judeţeană de Asigurări de Sănătate Mureș и др., C‑489/23, EU:C:2025:651, т. 31).
69      По отношение на формулировката на член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от Рамково решение 2008/909 следва да се отбележи, че текстът на тази разпоредба на различните езици не позволява да се определи еднозначно дали за прилагането си тя изисква съответното лице да е било уведомено за конкретната дата на съдебното заседание за съдебния процес, вследствие на който е осъдено.
70      По-специално, докато текстът на италиански език на член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от това рамково решение изрично съдържа такова изискване, някои текстове изискват само „уведомяване за насрочения съдебен процес“, например тези на френски и английски език, докато други изискват „знание за насроченото съдебно заседание“, например тези на немски и унгарски език, или „знание за планираното съдебно заседание“, например тези на чешки, полски и шведски език.
71      Макар несъмнено тези различни изрази да биха могли да наведат на мисълта, че както изрично предвижда текстът на тази разпоредба на италиански език, съответното лице трябва да е било уведомено за конкретната дата на съдебното заседание за съдебния процес, вследствие на който е осъдено, това не променя факта, че съгласно постоянната съдебна практика формулировката, използвана в текста на правна разпоредба на Съюза на един от езиците, не може да служи като единствена основа за тълкуването на разпоредбата или да ѝ се отдава предимство пред текстовете на останалите езици. Всъщност разпоредбите от правото на Съюза трябва да се тълкуват и прилагат по еднакъв начин, с оглед на текстовете, изготвени на всички езици на Съюза. Съответно в случай на несъответствия между текстовете на разпоредба от правото на Съюза на различните езици въпросната разпоредба трябва да се тълкува в зависимост от контекста и целите на правната уредба, от която тя е част (вж. в този смисъл решение от 23 октомври 2025 г., Naturvårdsverket (Третиране на отпадъците след обратно вземане), C‑221/24 и C‑222/24, EU:C:2025:818, т. 45 и цитираната съдебна практика).
72      В това отношение, що се отнася до контекста, в който се вписва подточка ii) от член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909, следва да се констатира, че подточка i) от тази разпоредба изисква съответното лице да е било призовано лично и този начин уведомено за „определената дата и място на съдебния процес“, вследствие на който е постановено съдебното решение, или чрез други средства действително да е получило официална информация за „определената дата и място на съдебния процес“ по начин, който недвусмислено доказва, „че то е било уведомено за насрочения съдебен процес“.
73      Затова следва да се констатира, че видно от самия текст на член 9, параграф 1, буква и), подточка i) от това рамково решение, съдържащият се в него израз „уведомено за насрочения съдебен процес“ изисква съответното лице да е получило информация за определената дата и място на съдебното заседание за съдебния процес, вследствие на който е осъдено.
74      При контекстуално тълкуване, изглежда, може съответно да се направи извод, че на респективното уводно изискване в подточка ii) от този член 9, параграф 1, буква и) може по съображения за съгласуваност да се придаде същия обхват, така че тази разпоредба да се тълкува в смисъл, че изисква лицето да е получило информация за определената дата и място на съдебното заседание за съдебния процес, вследствие на който е осъдено.
75      Това тълкуване се потвърждава от разпоредбите на Директива 2016/343, която установява минимални правила относно някои аспекти на наказателното производство, сред които „правото на лицата да присъстват на съдебния процес“, и по-специално от член 8, параграф 2 от нея, който представлява контекстуален елемент, релевантен за тълкуването на член 9, параграф 1, буква и) от това рамково решение поради функционалната връзка между тези две разпоредби (вж. в този смисъл решение от 16 януари 2025 г., ВБ II (Уведомяване за правото на нов съдебен процес), C‑400/23, EU:C:2025:14, т. 48).
76      В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 8, параграф 2 от Директива 2016/343 държавите членки могат да предвидят възможност съдебният процес, в който може да бъде постановено решение относно вината или невиновността на заподозрения или обвиняемия, да се проведе в негово отсъствие, при условие че заподозреният или обвиняемият е бил уведомен своевременно за съдебния процес и за последиците от неявяването си (буква а) от тази разпоредба) или при условие че заподозреният или обвиняемият, след като е бил уведомен за съдебния процес, се представлява от упълномощен да го защитава адвокат, избран от самия него или назначен от държавата (буква б) от същата разпоредба).
77      Съдът вече е постановил, че член 8, параграф 2 от Директива 2016/343 отдава особено значение на уведомяването на съответното лице, доколкото изрично обвързва възможността за организиране на задочно съдебно производство с условието лицето да е било уведомено за провеждането на това производство. Позовавайки се по-специално на съображение 36 от тази директива, Съдът e уточнил, че посоченото както в буква а), така и в буква б) от този член 8, параграф 2 условие съответното лице да бъде уведомено за съдебния процес срещу него, изисква същото да е получило информация за определената дата и място на съдебното заседание за съдебния процес, по начин, който му дава възможност да се осведоми за съдебния процес (вж. в този смисъл решение от 15 септември 2022 г., HN (Съдебен процес на изведен от територията обвиняем) (C‑420/20, EU:C:2022:679, т. 51 и 52).
78      Телеологичното тълкуване на член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от Рамково решение 2008/909 също подкрепя тълкуването, че уводното изискване в тази подточка ii) предполага съответното лице да е получило информация за определената дата и място на съдебното заседание за съдебния процес, вследствие на който е осъдено.
79      Всъщност, както изрично следва от член 1 във връзка със съображения 1 и 15 от Рамково решение 2009/299, посоченият член 9, параграф 1, буква и) цели, чрез уточняването на общите основания за изпълнението на осъдителна присъда въпреки отсъствието на лицето по време на съдебния процес, да се защити правото му да се яви лично на провеждания срещу него наказателен процес, което е основен елемент от правото на защита и в по-общ план е от основно значение за спазване на правото на справедлив наказателен процес, закрепено в член 47, втора и трета алинея и член 48 от Хартата, като същевременно се подобри взаимното признаване на съдебните решения между държавите членки (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 23 март 2023 г., Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание), C‑514/21 и C‑515/21, EU:C:2023:235, т. 50 и 60 и цитираната съдебна практика).
80      Тълкуването на член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от Рамково решение 2008/909 в смисъл, че съответното лице трябва да е получило информация за определената дата и място на съдебното заседание за съдебния процес срещу него, благоприятства постигането на тези цели, тъй като дава възможност на същото да се яви лично, ако желае, при това дотогава, докато всъщност се води този процес, или, алтернативно, гаранции, че това лице доброволно и недвусмислено се е отказало да се яви на този процес.
81      В този контекст следва също да се уточни, че противно на това, което би могло да се предполага от текста на член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от Рамково решение 2008/909, тази разпоредба не бива да се разбира в смисъл, че изисква информацията за определената дата и място на съдебното заседание за съдебния процес да е получена от съответното лице преди то да упълномощи защитник, който да го защитава на този процес, тъй като възприемането на различно тълкуване би означавало, както подчертава генералният адвокат в точка 106 от заключението си, прекомерни формални изисквания, като например необходимостта от потвърждаване или подновяване на пълномощното за целите на въззивното производство, при все че то изначално е било дадено за цялото производство.
82      Всъщност, доколкото тази информация има за цел да даде възможност на съответното лице да се яви лично на водения срещу него съдебен процес, е без значение дали тя е стигнала до него преди или след упълномощаването на защитник. Впрочем следва да се отбележи, че когато съответното лице упълномощава защитник, който да обжалва пред въззивната инстанция и да го представлява пред нея, това упълномощаване задължително предхожда информацията за определената дата и място на въззивния процес, които по подразбиране все още не са известни на този етап.
83      Така от изложеното по-горе следва, че уводното изискване в подточка ii) от член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909 предполага съответното лице да е било своевременно уведомено за определената дата и място на съдебното заседание за съдебния процес, като няма значение дали тази информация е получена от него преди или след като то е упълномощило защитник, който да го защитава на процеса.
84      Ето защо на втория въпрос следва да се отговори, че член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от Рамково решение 2008/909 трябва да се тълкува в смисъл, че изисква за прилагането си съответното лице да е било своевременно уведомено за определената дата на съдебното заседание за съдебния процес, но не и да разполага с тази информация, преди да упълномощи защитник, който да го защитава на процеса.
По третия въпрос
85      С третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която задължава компетентния орган на изпълняващата държава членка да откаже да признае и изпълни осъдителна присъда, постановена в издаващата държава членка, когато не са налице предпоставките за прилагане на хипотезите по подточки i)—iii) от тази разпоредба.
86      Този въпрос е от полза за главното производство само ако с оглед на отговора на втория въпрос запитващата юрисдикция установи, че в случая по главното производство не са налице предпоставките за прилагане на хипотезата по член 9, параграф 1, подточка ii) от това рамково решение.
87      От самия текст на този член 9, параграф 1, буква и), и по-конкретно от указанието, че изпълняващият съдебен орган „може“ да откаже да признае и изпълни съответната осъдителна присъда, следва че компетентният орган на изпълняващата държава членка разполага с възможността да откаже да признае и да изпълни осъдителна присъда, ако лицето не се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е постановена тази присъда, освен ако в удостоверението по член 4 от това рамково решение не е посочено, че са налице предпоставките за прилагане на хипотезите, визирани съответно в подточки i), ii) и iii) от тази разпоредба (вж. по аналогия решение от 21 декември 2023 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане), C‑396/22, EU:C:2023:1029, т. 38 и 39 и цитираната съдебна практика).
88      Този член 9, параграф 1, буква и) съответно ограничава възможността да се отказва признаване и изпълнение на осъдителна присъда, като определя точно и еднообразно условията, при които признаването и изпълнението на такава присъда, постановена вследствие на съдебен процес, на който съответното лице не се е явило лично, не могат да бъдат отказвани (вж. по аналогия решение от 23 март 2023 г., Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание), C‑514/21 и C‑515/21, EU:C:2023:235, т. 49 и цитираната съдебна практика).
89      Затова, както следва от точка 58 от настоящото решение, компетентният орган на изпълняващата държава членка е длъжен да признае и изпълни осъдителната присъда, независимо от отсъствието на съответното лице по време на съдебния процес, вследствие на който е постановена тази присъда, когато са налице предпоставките за прилагане на някоя от хипотезите, посочени съответно в подточки i), ii) или iii) от този член 9, параграф 1, буква и).
90      След това уточнение, предвид факта, че член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909 предвижда факултативно основание да се откаже признаване и изпълнение на осъдителна присъда, компетентният орган на изпълняващата държава членка може във всички случаи, след като установи, че предпоставките за прилагане на хипотезите по подточки i), ii) и iii) от тази разпоредба не са налице, що се отнася до положението на лицето, срещу което е постановена такава присъда, да вземе предвид всички конкретни обстоятелства — и по-специално поведението на това лице — даващи му възможност да се увери, че с признаването и изпълнението на същата няма да се наруши правото на защита на въпросното лице (вж. по аналогия решение от 23 март 2023 г., Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание), C‑514/21 и C‑515/21, EU:C:2023:235, т. 76 и 78 и
цитираната съдебна практика).
91      В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че процесната национална правна уредба задължава компетентния орган на изпълняващата държава членка да откаже да признае и изпълни постановена в издаващата държава членка осъдителна присъда, когато не са налице предпоставките за прилагане на хипотезите по подточки i), ii) или iii) от член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909. Следователно тази правна уредба лишава посочения орган от свободата да прецени въз основа на конкретните обстоятелства дали все пак може да се счита, че правото на защита на лицето е било спазено, и съответно да реши да признае и изпълни постановената осъдителна присъда.
92      При това положение е ясно, че такава национална правна уредба е в противоречие с член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909.
93      В това отношение следва да се припомни, че принципът на предимство на правото на Съюза трябва да се тълкува в смисъл, че не задължава националния съд да остави без приложение разпоредба от националното право, която е несъвместима с разпоредби на това рамково решение, тъй като тези разпоредби нямат директен ефект. Органите на държавите членки, включително съдебните, обаче са длъжни във възможно най-голяма степен да тълкуват националното си право в съответствие с правото на Съюза по начин, който им позволява да осигурят резултат, съвместим с преследваната с това рамково решение цел (вж. по аналогия решение от 21 декември 2023 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане), C‑398/22, EU:C:2023:1031, т. 47 и цитираната съдебна практика).
94      Всъщност, макар рамковите решения да нямат директен ефект, обвързващият им характер поражда в тежест на националните органи на държавите членки задължение за съответстващо тълкуване на вътрешното им право, считано от датата на изтичане на срока за транспониране на тези рамкови решения. Следователно, прилагайки националното право, тези органи са длъжни да го тълкуват във възможно най-голяма степен с оглед на текста и целта на съответното рамково решение, за да се постигне търсеният с него резултат, при което обаче се изключва тълкуване contra legem на националното право. При това положение принципът на съответстващо тълкуване изисква да се вземе предвид цялото вътрешно право и да се приложат признатите от последното тълкувателни методи, за да се гарантира пълната ефективност на това рамково решение и да се достигне до разрешение, съответстващо на преследваната с него цел (решение от 21 декември 2023 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане), C‑398/22, EU:C:2023:1031, т. 48 и цитираната съдебна практика).
95      Следователно, ако приеме, че не са налице предпоставките за прилагане на хипотезите, посочени в член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909, и по-специално в подточка ii) от тази разпоредба, запитващата юрисдикция би трябвало, като вземе предвид цялото вътрешно право и като приложи признатите от последното тълкувателни методи, да тълкува процесната национална правна уредба, във възможно най-голяма степен с оглед на текста и целта на Рамково решение 2008/909, в смисъл, че може да прецени въз основа на всички конкретни обстоятелства дали правото на защита на лицето все пак може да се счита за спазено, и съответно да признае и изпълни постановената осъдителна присъда.
96      Поради това на третия въпрос следва да се отговори, че член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която задължава компетентния орган на изпълняващата държава членка да откаже да признае и изпълни осъдителна присъда, постановена в издаващата държава членка, когато не е налице никоя от предпоставките за прилагане на хипотезите по подточки i)—iii) от тази разпоредба.
По четвъртия въпрос
97      С четвъртия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909 трябва да се тълкува в смисъл, че когато установи, че не са налице предпоставките за прилагане на хипотезите по подточки i)—iii) от посочената разпоредба, компетентният орган на изпълняващата държава членка може да вземе предвид факта, че съответното лице е поискало от компетентния орган на издаващата държава членка наказанието му да бъде изпълнено в държавата членка, на която е гражданин и в която се намира центърът на неговите интереси, за да реши, че с това изпълнение не се нарушава правото на защита на това лице.
98      Веднага следва да се уточни, че отговорът на този въпрос, подобно на отговора на третия въпрос, е от полза за главното производство само ако с оглед на отговора на втория въпрос запитващата юрисдикция установи, че в случая по главното производство не са налице предпоставките за прилагане на хипотезата по член 9, параграф 1, подточка ii) от това рамково решение.
99      Както бе отбелязано в точки 57—59 от настоящото решение, член 9, параграф 1, буква и) от посоченото рамково решение изброява в подточки i)—iii) условията, при които се счита, че съответното лице доброволно и недвусмислено се е отказало да присъства на водения срещу него съдебен процес, поради което компетентният орган на изпълняващата държава членка е длъжен да признае и изпълни осъдителната присъда, постановена вследствие на такъв съдебен процес.
100    Както отбелязва запитващата юрисдикция в акта си за преюдициално запитване, такъв отказ може да се изведе от поведението на лицето, когато в съответствие с хипотезата по подточка iii) от този член 9, параграф 1 то изрично е заявило, че не оспорва решението, постановено вследствие на съдебен процес, на който не се е явило лично, или когато не е поискало повторно разглеждане или обжалване в приложимия за целта срок.
101    Както обаче отбелязва генералният адвокат в точки 129 и 130 от заключението си, сам по себе си фактът, че съответното лице е поискало, както в случая по главното производство, от компетентния орган на издаващата държава членка наложеното му наказание вследствие на съдебен процес, на който не се е явило лично, да бъде изпълнено в държавата членка, на която е гражданин и в която се намира центърът на неговите интереси, не означава, както правилно намеква запитващата юрисдикция в четвъртия си въпрос, наличие на посочените в тази разпоредба предпоставки, тъй като няма никаква пречка съответното лице да отправи такова искане, запазвайки си същевременно правото да оспори осъдителната присъда, с която е наложено това наказание, и да поиска провеждането на нов съдебен процес.
102    След това уточнение следва да се припомни, че видно от припомнената в точка 90 от настоящото решение съдебна практика, компетентният орган на изпълняващата държава членка може, след като установи, че предпоставките за прилагане на хипотезите по подточки i)—iii) от член 9, параграф 1, буква и) не са налице, да вземе предвид други конкретни обстоятелства — и в частност поведението на съответното лице — въз основа на които да се увери, че с признаването и изпълнението на постановената осъдителна присъда няма да се наруши правото на защита на това лице.
103    При това положение компетентният орган на изпълняващата държава членка може да вземе предвид искане, като направеното в случая по главното производство, наказанието да бъде изпълнено в държавата членка, на която е гражданин съответното лице или в която се намира центърът на неговите интереси, за да приеме, че с това изпълнение няма да се наруши правото на защита на лицето и че съответно не следва да се прилага предвиденото в член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909 основание за непризнаване и неизпълнение, независимо от факта, че не са налице предпоставките за прилагане на хипотезите по подточки i)—iii) от тази разпоредба.
104    Поради това на четвъртия въпрос следва да се отговори, че член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909 трябва да се тълкува в смисъл, че когато установи, че не са налице предпоставките за прилагане на хипотезите по подточки i)—iii) от посочената разпоредба, компетентният орган на изпълняващата държава членка може да вземе предвид факта, че съответното лице е поискало от компетентния орган на издаващата държава членка наказанието му да бъде изпълнено в държавата членка, на която е гражданин и в която се намира центърът на неговите интереси, за да реши, че с това изпълнение няма да се наруши правото на защита на това лице.
По съдебните разноски
105    С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:
1)      Член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от Рамково решение 2008/909/ПВР на Съвета от 27 ноември 2008 година за прилагане на принципа за взаимно признаване към съдебни решения по наказателни дела, с които се налагат наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода, за целите на тяхното изпълнение в Европейския съюз, изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г.,
трябва да се тълкува в смисъл, че
е изпълнено предвиденото в тази разпоредба условие съответното лице да е било уведомено за насрочения съдебен процес, когато призовката е връчена не пряко на него, а на защитник, когото то е упълномощило да го защитава на този съдебен процес и е посочило в издаващата държава членка като съдебен адресат.
2)      Член 9, параграф 1, буква и), подточка ii) от Рамково решение 2008/909, изменено с Рамково решение 2009/299,
трябва да се тълкува в смисъл, че
изисква за прилагането си съответното лице да е било своевременно уведомено за определената дата на съдебното заседание за съдебния процес, но не и да разполага с тази информация, преди да упълномощи защитник, който да го защитава на процеса.
3)      Член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909, изменено с Рамково решение 2009/299,
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска национална правна уредба, която задължава компетентния орган на изпълняващата държава членка да откаже да признае и изпълни осъдителна присъда, постановена в издаващата държава членка, когато не е налице никоя от предпоставките за прилагане на хипотезите по подточки i)—iii) от тази разпоредба.
4)      Член 9, параграф 1, буква и) от Рамково решение 2008/909, изменено с Рамково решение 2009/299,
трябва да се тълкуват в смисъл, че
когато установи, че не са налице предпоставките за прилагане на хипотезите по подточки i)—iii) от посочената разпоредба, компетентният орган на изпълняващата държава членка може да вземе предвид факта, че съответното лице е поискало от компетентния орган на издаващата държава членка наказанието му да бъде изпълнено в държавата членка, на която е гражданин и в която се намира центърът на неговите интереси, за да реши, че с това изпълнение няма да се наруши правото на защита на това лице.
Подписи
*
Език на производството: немски.
ii      Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.