62023CJ0417
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (голям състав)
18 декември 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Равно третиране на лицата без разлика на расата или етническия произход — Директива 2000/43/ЕО — Понятия „етнически произход“, „пряка дискриминация“ и „непряка дискриминация“ — Национална правна уредба, изискваща приемането на устройствени планове, предназначени за намаляване на процента на семейните обществени жилища в някои жилищни зони — Определяне на тези зони в зависимост от дела на „имигрантите от незападни страни и техните потомци“ — Обосноваване — Социално сближаване и интеграция — Жилищна политика — Член 7 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Право на зачитане на жилището — Пропорционалност“
По дело C‑417/23
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Østre Landsret (Апелативен съд на Източния регион, Дания) с акт от 30 юни 2023 г., постъпил в Съда на 6 юли 2023 г., в рамките на производства по дела
Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge,
срещу
MV,
EH,
LI,
AQ,
LO,
при участието на:
BL — Danmarks Almene Boliger,
Institut for Menneskerettigheder,
и
XM,
ZQ,
FZ,
DL,
WS,
JI,
PB,
VT,
YB,
TJ,
RK
срещу
Social-, Bolig- og Ældreministeriet,
при участието на:
Institut for Menneskerettigheder,
FN’s særlige rapportør E. Tendayi Achiume,
FN’s særlige rapportør Balakrishnan Rajagopal,
СЪДЪТ (голям състав),
състоящ се от K. Lenaerts, председател, T. von Danwitz, заместник-председател, K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, M. L. Arastey Sahún (докладчик), I. Ziemele, J. Passer и O. Spineanu-Matei, председатели на състави, S. Rodin, E. Regan, A. Kumin, N. Jääskinen, D. Gratsias и Z. Csehi, съдии,
генерален адвокат: T. Ćapeta,
секретар: C. Strömholm, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 30 септември 2024 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge, от H. Qwist, advokat,
–
за XM, ZQ, FZ, DL, WS, JI, PB, VT, YB, TJ и RK, от P. A. Fokdal и E. O. R. Rosenberg Khawaja, advokater,
–
за MV, EH, LI, AQ и LO, от N.‑E. Hansen и M. Tarp, advokater,
–
за BL — Danmarks Almene Boliger, от K. Paludan и L. V. Thomsen, advokater,
–
за Institut for Menneskerettigheder, от M. Akhtar, P. Hjaltason, L. Teilgård, T. B. Thomsen и M. Ventegodt, в качеството на представители,
–
за FN’s særlige rapportør E. Tendayi Achiume и FN’s særlige rapportør Balakrishnan Rajagopal, от P. A. Fokdal и E. O. R. Rosenberg Khawaja, advokater,
–
за датското правителство, от C. A.‑S. Maertens, в качеството на представител, подпомагана от R. Holdgaard и J. Pinborg, advokater,
–
за испанското правителство, от A. Pérez-Zurita Gutiérrez, в качеството на представител,
–
за Европейската комисия, от P. Carlin, F. Clotuche-Duvieusart и M. C. Vang, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 13 февруари 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 2, параграф 2, букви а) и б) от Директива 2000/43/ЕО на Съвета от 29 юни 2000 година относно прилагане на принципа на равно третиране на лица без разлика на расата или етническия произход (ОВ L 180, 2000 г., стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 20, том 1, стр. 19).
2
Запитването е отправено в рамките на пет спора — първите четири между публичния наемодател Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (наричан по-нататък „SAB“) и петима наематели на семейни обществени жилища, а петият между единадесет наематели на семейни обществени жилища и Social-, Bolig- og Ældreministeriet (Министерство на социалните въпроси, жилищата и възрастните хора, Дания) — относно национална правна уредба, в която се предвижда задължение да се приемат устройствени планове, предназначени за намаляване на процента на семейните обществени жилища в жилищните зони, характеризиращи се, inter alia, с дял на „имигрантите от незападни страни и техните потомци“, надхвърлил 50 % през последните пет години.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2000/43
3
Съгласно съображения 2—4, 9, 12, 13, 15, 16 и 28 от Директива 2000/43:
„(2)
В съответствие с член 6 [ДЕС], Европейският съюз е основан на принципите на свобода, демокрация, спазване на човешките права и основните свободи и върховенство на закона, принципи, които са общи за държавите членки, и следва да спазва основните права, както са гарантирани от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи[, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“)], които са резултат от конституционните традиции, общи за държавите членки, като основни принципи на правото на Общността.
(3)
Правото на равенство пред закона и защита срещу дискриминация за всички лица представлява всеобщо право, признато от Всеобщата декларация за правата на човека, Конвенцията на ООН за премахване на всички форми на дискриминация по отношение на жените, Международната конвенция за ликвидиране на всички форми на расова дискриминация, Пактовете на ООН за граждански и политически права и за икономически, социални и културни права, [ЕКПЧ], които всички държави членки са подписали.
(4)
Важно е да се уважават тези основни права и свободи, включително правото на сдружаване. Също така е важно, в контекста на достъпа и предоставянето на стоки и услуги, да се спазва защитата на личния и семейния живот и транзакциите, които се извършват в този контекст.
[…]
(9)
Дискриминацията, основана на расов признак или на етнически произход, може да попречи на постигането на целите на Договора за [функционирането на Европейския съюз], по-специално на достигането на високо равнище на заетост и социална закрила, повишаването на жизнения стандарт и качеството на живота, икономическото и социално сближаване и солидарност. Тя също може да попречи на постигането на целта за превръщане на Европейския съюз в пространство на свобода, сигурност и справедливост.
[…]
(12)
За да се осигури развитието на демократични и толерантни общества, които позволяват участието на всички лица независимо от тяхната раса или етнически произход, конкретната дейност в областта на дискриминацията, основана на расов признак или етнически произход, трябва да надхвърля достъп до дейности за наети лица и лица на свободна практика и да обхванат такива области като образование, социална закрила, включително социално осигуряване и здравеопазване, социални помощи и достъп до и предоставяне на стоки и услуги.
(13)
За тази цел всяка пряка или непряка дискриминация, основана на расов признак или на етнически произход в областите, обхванати от настоящата директива, трябва да бъде забранена в Общността. Тази забрана за дискриминация също трябва да се прилага към граждани от трети страни, но не обхваща различията в третирането, основани на националност и не засяга разпоредбите, които регламентират влизането и постоянното пребиваване на граждани на трети страни и техния достъп до трудова заетост и упражняване на занятие.
[…]
(15)
Оценяването на фактите, от които може да се предположи, че е налице пряка или непряка дискриминация, се извършва от националните съдебни или други компетентни органи в съответствие с правилата на националното законодателство или практика. Такива правила могат да предвиждат, в частност, непряката дискриминация да се установява с всички средства, включително въз основа на статистически данни.
(16)
Важно е да се защитят всички физически лица срещу дискриминация, основана на расов признак или етнически произход. […]
[…]
(28)
[…] целта на тази директива, а именно осигуряване на общо високо равнище на защита срещу дискриминация във всички държави членки, не може да бъде достатъчно осъществена от държавите членки […]“.
4
Член 1 от тази директива, озаглавен „Цел“, гласи:
„Целта на настоящата директива е да създаде рамка за борба срещу дискриминацията въз основа на расов признак или етнически произход с оглед прилагането в държавите членки на принципа на равно третиране“.
5
Член 2 от посочената директива, озаглавен „Понятие за дискриминация“, гласи:
„1.   По смисъла на настоящата директива „принципът на равно третиране“ означава отсъствие на пряка или непряка дискриминация, основана на расов признак или етнически произход.
2.   По смисъла на параграф 1:
а)
проява на пряка дискриминация има, когато едно лице е, било е, или би било третирано по-малко благоприятно от друго в сравнима ситуация въз основа на расов признак или етнически произход;
б)
проява на непряка дискриминация има, когато видимо неутрална разпоредба, критерий или практика биха поставили лицата от дадена раса или етнически произход в особено неблагоприятно положение в сравнение с други лица, освен ако тази разпоредба, критерий или практика са обективно оправдани от законната си цел и средствата за постигане на тази цел са подходящи и необходими.
[…]“.
6
В член 3 от същата директива, озаглавен „Приложно поле“, се предвижда следното:
„1.   В рамките на правомощията, поверени на Общността, настоящата директива се прилага към всички лица от публичния и частния сектор, включително публичните органи във връзка с:
[…]
з)
достъп до и доставка на стоки и услуги, които са на разположение на обществеността, включително жилищно настаняване.
2.   Настоящата директива не покрива различията в третирането, основани на националност и не накърнява разпоредбите и условията, свързани с влизането и постоянно пребиваване на граждани от трети страни и лица без гражданство на територията на държавите членки, както и всяко третиране, произтичащо от правния статус на засегнатите граждани от трети страни и лицата без гражданство“.
7
Член 8 от Директива 2000/43, озаглавен „Тежест на доказване“, гласи следното в параграф 1:
„Държавите членки предприемат необходимите мерки в съответствие с техните национални правни системи, за да гарантират, че, когато лицата, които считат себе си засегнати поради неприлагането спрямо тях на принципа на равно третиране, представят пред съда или друга компетентна власт факти, от които може [да се презумира наличието на] пряка или непряка дискриминация, […] ответникът следва да докаже, че няма нарушение на принципа на равно третиране“.
Директива 2006/123/ЕО
8
Съображение 27 от Директива 2006/123/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2006 година относно услугите на вътрешния пазар (ОВ L 376, 2006 г., стр. 36; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 58, стр. 50), гласи:
„Настоящата директива не следва да обхваща онези услуги в социалната област като настаняване, грижи за децата и подпомагането на семейства и лица в нужда, които се предоставят от държавата на национално, регионално и местно ниво, от доставчици упълномощени от държавата или от благотворителни организации, признати за такива от държавата, с цел осигуряване на подкрепа за онези, които са временно или постоянно в нужда, поради недостатъчен семеен доход, частична или пълна липса на независимост, както и за онези, пред които стои риск от маргинализиране. Тези услуги са от изключителна важност с цел гарантиране на основното право на човешко достойнство [и неприкосновеност] и са израз на принципите на социална кохезия и солидарност, и не следва да бъдат повлияни от настоящата директива“.
9
Съгласно член 2, параграфи 1 и 2 от тази директива:
„1.   Настоящата директива се прилага за услуги, предоставяни от доставчици, установени в държава членка.
[…]
2.   Настоящата директива не се прилага спрямо следните дейности:
[…]
й)
социални услуги по социално настаняване, […]
[…]“.
10
Член 4, точка 1 от посочената директива гласи:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
1)
„услуга“ означава всяка стопанска дейност, извършвана от самостоятелно заето лице, обичайно осъществявана срещу възнаграждение, както е посочено в член [57 ДФЕС]“.
Датското право
11
Член 27, параграф 4 от Lovbekendtgørelse nr. 1877 om almene boliger m.v. (almenboligloven) (Постановление за кодифициране № 1877 относно, inter alia, обществените жилища (Закон за обществените жилища) от 27 септември 2021 г. (наричан по-нататък „Законът за обществените жилища“), гласи следното:
„За жилищата, намиращи се в променяща се зона по смисъла на член 61a, параграф 4, министърът одобрява прехвърлянето, при условие че бъдат прекратени […] договорите за наем, сключени с наемателите, които не отговарят на критериите, определени от общинския съвет съгласно член 27c, параграф 1“.
12
Член 27c от този закон гласи:
„1.   Общинският съвет определя критерии за отдаване под наем на имоти, намиращи се в уязвима жилищна зона по смисъла на член 61a, параграф 1, прехвърлени на частни приобретатели. Критериите по първото изречение се определят от общинския съвет най-късно при одобряването на прехвърлянето и са валидни в продължение на 10 години, считано от датата на влизане във владение на съответния имот. Критериите, определени в съответствие с първото изречение, се прилагат и за новите отдавани под наем жилища, построени върху имота.
[…]
3.   Ако предназначен за наемане имот е отдаден под наем в нарушение на посочените критерии, общинският съвет задължава наемодателя да прекрати договора за наем“.
13
Член 61a от посочения закон гласи:
„1.   „Уязвима жилищна зона“ е зона, която отговаря на поне два от следните критерии:
1)
Делът на жителите на възраст между 18 и 64 години, без връзка с пазара на труда или образованието, е над 40 %, изчислен като средна стойност за последните две години.
2)
Делът на жителите, осъдени за престъпления по Наказателния кодекс, Закона за оръжията или Закона за наркотиците, е поне три пъти по-голям от средната стойност за страната, изчислена като средна стойност за последните две години.
3)
Делът на жителите на възраст между 30 и 59 години, които имат само основно образование, е над 60 %.
4)
Средният брутен доход на данъкоплатците на възраст между 15 и 64 години в зоната, с изключение на обучаващите се, е под 55 % от средния брутен доход за същата група данъкоплатци в региона.
2.   „Паралелно общество“ означава жилищна зона, където делът на имигрантите от незападни страни и техните потомци е над 50 % и където са изпълнени поне два от критериите, изброени в параграф 1.
[…]
4.   „Променяща се зона“ означава жилищна зона, която през последните пет години отговаря на условията по параграф 2.
5.   Всяка година на 1 декември Indenrigs- og boligministeren (министър на вътрешните работи и жилищата, Дания) публикува [списъка на] зоните, които отговорят на условията, предвидени в параграфи 1, 2 и 4, както и в член 61b“.
14
В член 168a, параграфи 1 и 2 от същия закон се предвижда следното:
„1.   Публичният наемодател и общинският съвет подготвят съвместно устройствен план за променяща се зона по смисъла на член 61a, параграф 4. Съвместният устройствен план трябва да цели до 1 януари 2030 г. делът на семейните обществени жилища да бъде намален до максимум 40 % от всички жилища в съответната променяща се зона по смисъла на член 61a, параграф 4. Жилищата, които са разрушени след 2010 г. и не са заменени с други семейни обществени жилища, могат да бъдат включени в изчисляването на общия брой жилища в съответната жилищна зона. Търговските площи се включват в изчисляването на броя жилища, като всяко пространство от 75 квадратни метра [(m2)] търговска площ се отчита като едно жилище.
2.   Устройствените планове по параграф 1 се одобряват от министъра на вътрешните работи и жилищата“.
15
Член 168b, параграфи 1 и 2 от Закона за обществените жилища гласи:
„1.   Ако няма съгласие по съвместен устройствен план по смисъла на член 168a, параграф 1, общинският съвет може да поиска от министъра на вътрешните работи и жилищата да одобри общински устройствен план. Този план трябва да цели до 1 януари 2030 г. делът на семейните обществени жилища да бъде намален до максимум 40 % от всички жилища в съответната променяща се зона по смисъла на член 61a, параграф 4. Жилищата, които са разрушени след 2010 г. и не са заменени с други семейни обществени жилища, могат да бъдат включени в изчисляването на общия брой жилища в съответната жилищна зона. Търговските площи се включват в изчисляването на броя жилища, като всяко пространство от 75 квадратни метра търговска площ се отчита като едно жилище. Преди да вземе решение по първо изречение, министърът предоставя на публичния наемодател общинския устройствен план за консултиране.
2.   Общинският съвет може да разпореди на публичните наемодатели да задействат одобрен в съответствие с параграф 1 общински план, включително изпълнението на мерки от съществено значение за реализирането на общинския устройствен план и за защитата на общия обществен интерес, в определен от общинския съвет срок“.
16
От акта за преюдициално запитване следва, че в първоначалната редакция на член 61a от Закона за обществените жилища — който е добавен в този закон с Lov nr. 1610 om ændring af lov om almene boliger m.v. (Закон № 1610 за изменение, inter alia, на Закона за обществените жилища) от 22 декември 2010 г. — се използват, в параграф 2, терминът „гето“, а в параграф 4 изразът „трудна гетовизирана зона“, вместо използваните понастоящем изрази, съответно, „паралелно общество“ и „променяща се зона“.
17
В подготвителните работи по Закон № 1610 от 22 декември 2010 г., за да се даде определение на понятието „гето“ или „гетовизирана зона“, е „предложено да се акцентира върху три критерия […]: дял на имигрантите от незападни страни и техните потомци, дял на лицата без връзка с пазара на труда и дял на лицата, осъждани за престъпления по Наказателния кодекс, Закона за оръжията или Закона за наркотиците, тъй като всеки от тези фактори показва, че има социален и обществен проблем, който толкова се отклонява от съществуващото в Дания цялостно положение, че е необходимо да се направи особено усилие“.
18
Определението на понятие „гетовизирана зона“ е изменено с Lov nr. 1609 om ændring af lov om almene boliger m.v. (Закон № 1609 за изменение, inter alia, на Закона за обществените жилища) от 26 декември 2013 г., с който се добавят два нови критерия, свързани с образованието и дохода. В подготвителните работи по Закон № 1609 от 26 декември 2013 г. се отбелязва по-специално следното:
„Интеграцията на имигрантите от незападни страни и техните потомци в кварталите в неблагоприятно положение е централен въпрос. Важно е жителите в жилищните зони да взаимодействат помежду си отвъд своя етнически произход. В противен случай може да стане по-трудно да се разбират културно и езиково, а предразсъдъците, отрицателните прояви и опасното разделение между „тях“ и „нас“ могат по-лесно да намерят израз. Това застрашава сплотеността на обществото. Ето защо силното концентриране на граждани с друг етнически произход е индикатор, че на съответната зона трябва да се обърне внимание“.
19
Задължението да се приемат устройствени планове като разглежданите в главните производства е въведено с Lov nr. 1322 om ændring af lov om almene boliger m.v., lov om leje af almene boliger og lov om leje (Закон № 1322 за изменение, inter alia, на Закона за обществените жилища, Закона за наемането на обществени жилища и Закона за наемите) от 27 ноември 2018 г. Съгласно Закон № 1322 от 27 ноември 2018 г. критерият за дял на „имигрантите от незападни страни и техните потомци“ над 50 % в съответната жилищна зона става необходимо условие, за да може такава жилищна зона да се квалифицира като „гетовизирана зона“. Подготвителните работи по посочения закон показват, че този критерий „подчертава факта, че в гетовизираните зони главното предизвикателство е липсата на интеграция на имигрантите от незападни страни и техните потомци“.
20
В основата на проектозакона, довел до приемането на посочения в предходната точка закон, стои предложение, изготвено от датското правителство през март 2018 г. и озаглавено „Дания без паралелно общество — без гета през 2030 г.“. В това предложение по-специално се посочва следното:
„Правителството иска Дания да бъде сплотена. […]
През последните почти 40 години етническият състав на Дания се промени значително. През 1980 г. Дания наброяваше 5,1 милиона жители. Днес сме почти 5,8 милиона. Прирастът на населението идва отвън. Както от имигранти, така и от техните потомци. Повечето от новите датчани са с незападен произход.
[…]
[Т]върде много са имигрантите, които не участват активно [в датското общество]. Сред хората с незападен произход се формира паралелно общество. Твърде много имигранти и потомци на имигранти в крайна сметка се откъсват от заобикалящото ги общество. Без образование, без работа и без достатъчно познания по датски език.
[…]
В продължение на десетилетия твърде много бежанци и членове на събрани семейства бяха приети в Дания, без да бъдат интегрирани в датското общество. Бяха оставени да се прегрупират в гета, без никакъв контакт със заобикалящото ги общество, дори след прекарани в Дания множество години, защото не изискахме ясно от тях да станат част от датското общество.
[…]
На територията на Дания се образуваха островчета. Много хора живеят в повече или по-малко изолирани анклави. Твърде много граждани тук не поемат достатъчно своите отговорности. Те не участват активно в датското общество и на пазара на труда. Ние [приехме] група граждани, които не споделят напълно датските норми и ценности. [Група], където жените се считат за по-низши от мъжете, където социалният контрол и липсата на равенство поставят тесни граници за свободата на изразяване на индивида.
[…]“.
Споровете в главните производства и преюдициалните въпроси
21
Както бе посочено в точка 2 от настоящото решение, преюдициалното запитване се отправя в рамките на пет спора, четири от които засягат жилищен комплекс Schackenborgvænge, намиращ се в жилищна зона Ringparken в Слагелсе (Дания), а един засяга жилищен комплекс Mjølnerparken, намиращ се в Копенхаген (Дания).
Споровете около жилищен комплекс Schackenborgvænge
22
Жилищна зона Ringparken се състои от пет жилищни комплекса, четири от които се управляват от публичния наемодател — Fællesorganisationens Boligforening, а петият, Schackenborgvænge, се управлява от SAB.
23
От 1 декември 2018 г. жилищна зона Ringparken е обозначена като „трудна гетовизирана зона“ по смисъла на първоначалната редакция на член 61a, параграф 4 от Закона за обществените жилища, а понастоящем зоната е квалифицирана като „променяща се зона“ по смисъла на приложимата редакция на тази разпоредба към споровете в главните производства. Обозначаването се извършва с довода, от една страна, че въпросната жилищна зона отговаря на четирите критерия, предвидени в посочения член 61a, параграф 1, а именно връзка на жителите с пазара на труда или образованието, равнище на престъпност, равнище на начално образование и среден доход (наричани по-нататък „социално-икономическите критерии“), и от друга страна, че 55,6 % от жителите в същата жилищна зона спадат към категорията „имигранти от незападни страни и техни потомци“ по смисъла на посочения член 61a, параграф 2.
24
Fællesorganisationens Boligforening, SAB и Slagelse Kommune (община Слагелсе, Дания) изработват устройствен план за жилищна зона Ringparken, одобрен от общинския съвет на 27 май 2019 г., с цел делът на семейните обществени жилища да се намали на 40 % от всички жилища в тази жилищна зона в съответствие с член 168a, параграф 1 от Закона за обществените жилища.
25
През юни 2019 г. SAB решава да прехвърли на частен приобретател 136 семейни обществени жилища, намиращи се в Schackenborgvænge. Тъй като прехвърлянето не е било предвидено в устройствения план, посочен в предходната точка, планът е актуализиран и одобрен от община Слагелсе на 26 август 2019 г. (наричан по-нататък „устройственият план за Ringparken“).
26
На 26 август и 17 септември 2019 г. в съответствие с член 27c от Закона за обществените жилища същата община одобрява и критериите за отдаване под наем на жилища, прехвърлени на частни приобретатели, в уязвимите жилищни зони, намиращи се на територията на община Слагелсе. С тези критерии се определят условията, които трябва да бъдат изпълнени, за да могат наемателите на намиращи се в Schackenborgvænge жилища да останат в своите жилища след такова прехвърляне, а именно да разполагат с определено равнище на доходи и нито тези наематели, нито техните партньори да са извършвали престъпление през последните шест месеца.
27
На 14 януари 2020 г. устройственият план за Ringparken и прехвърлянето на жилищния комплекс Schackenborgvænge са одобрени от Trafik-, Bygge- og Boligstyrelsen (Служба за транспорт, строителство и жилища, Дания).
28
На 17 февруари 2020 г. SAB прекратя 17 договора за наем в Schackenborgvænge. Съгласно акта за преюдициално запитване прекратяването им почива на критериите, посочени в точка 26 от настоящото решение.
29
След като петима от засегнатите наематели (наричани по-нататък „петте наематели от Schackenborgvænge“) възразяват срещу прекратяването на техния договор за наем, въпреки направеното им предложение за пренастаняване, на 7 май 2020 г. SAB предявява иск срещу всеки от тях, за да бъде установено, че прекратяването на посочените договори за наем е законосъобразно и отговаря на условията, предвидени по-специално в член 61a, параграф 1 от Закона за обществените жилища. Тези петима наематели искат посочените искове да бъдат отхвърлени и освен това SAB да признае, че член 61a от този закон е нищожен.
30
От акта за преюдициално запитване е видно, че трима от петимата наематели от Schackenborgvænge са датчани, но са родени в „незападни страни“ по смисъла на член 61a, параграф 2 от посочения закон, че друг от тези наематели е гражданин на такава страна, в която е роден, и че няма информация за месторождението или гражданството на петия от посочените наематели. Един от тях живее в Schackenborgvænge от 2012 г., друг от 2013 г., а останалите трима от 2017 г.
31
BL — Danmarks Almene Boliger (Датско сдружение за обществено-жилищно настаняване) встъпва в подкрепа на исканията на SAB, докато Institut for Menneskerettigheder (Институт за правата на човека, Дания) встъпва в подкрепа на петимата наематели от Schackenborgvænge.
32
От декември 2021 г. жилищна зона Ringparken вече не е променяща се зона, тъй като вече не отговаря на три от социално-икономическите критерии. SAB обаче все още е длъжен да приведе в действие устройствения план за Ringparken.
Спорът около жилищен комплекс Mjølnerparken
33
Петият спор в главните производства засяга жилищен комплекс Mjølnerparken, който е управляван от публичния наемодател Bo-Vita и се състои от 528 семейни обществени жилища и 32 младежки жилища, разпределени в четири блока.
34
От 1 декември 2018 г. жилищна зона Mjølnerparken е обозначена като „трудна гетовизирана зона“ по смисъла на първоначалната редакция на член 61a, параграф 4 от Закона за обществените жилища, а понастоящем зоната е квалифицирана като „променяща се зона“ по смисъла на приложимата редакция на тази разпоредба към споровете в главните производства. Обозначаването се извършва с довода, от една страна, че въпросната жилищна зона отговаря на три от социално-икономическите критерии и от друга страна, че около 80 % от жителите в същата жилищна зона спадат към категорията „имигранти от незападни страни и техни потомци“ по смисъла на посочения член 61a, параграф 2. Към момента на отправяне на разглежданото преюдициално запитване Mjølnerparken продължава да бъде променяща се зона.
35
В съответствие с член 168a, параграф 1 от Закона за обществените жилища Bo-Vita изготвя устройствен план за Mjølnerparken, който е одобрен на 20 юни 2019 г. от Københavns Kommune (община Копенхаген, Дания) и на 10 септември 2019 г. от Transport- og Boligministeriet (Министерство на транспорта и жилищата, Дания), станало след това Indenrigs- og Boligministeriet (Министерство на вътрешните работи и жилищата, Дания), а впоследствие Министерство на социалните въпроси, жилищата и възрастните хора. В този устройствен план по-специално се предвижда, че намаляването на дела на семейните обществени жилища на 40 % в съответствие с посочения член 168a, параграф 1 трябва да се осъществи чрез продажба на блокове 2 и 3.
36
Bo-Vita сключва договор за продажба на тези блокове, която е одобрена от община Копенхаген на 2 юни 2022 г. и впоследствие от Social- og Boligstyrelsen (Социална и жилищна служба, Дания) на 4 януари 2023 г.
37
Запитващата юрисдикция уточнява, че по закон Bo-Vita трябва да прекрати договорите за наем на наемателите в посочените блокове.
38
На 27 май 2020 г. единадесет наематели, които живеят или са живели в блокове 2 и 3 в Mjølnerparken (наричани по-нататък „единадесетте наематели от Mjølnerparken“), предявяват иск срещу Министерството на социалните въпроси, жилищата и възрастните хора, за да бъде установено, че извършеното от това министерство одобряване на устройствения план, посочен в точка 35 от настоящото решение, е недействително, по-специално доколкото планът се основава на член 61a, параграф 4 от Закона за обществените жилища. Министерството иска този иск да бъде отхвърлен.
39
От акта за преюдициално запитване е видно, че всичките единадесет наематели са датчани, но осем от тях са родени в „незападни страни“ по смисъла на член 61a, параграф 2 от този закон, и че родителите на друг от посочените наематели са родени в Ливан. Девет от същите наематели живеят в Mjølnerparken от над двадесет години, а другите двама живеят там съответно от 2012 г. и 2014 г.
40
Институтът за правата на човека встъпва в подкрепа на исканията на единадесетте наематели от Mjølnerparken, което правят и специалният докладчик на ООН по съвременните форми на расизъм, расова дискриминация, ксенофобия и свързаната с тях нетърпимост и специалният докладчик на ООН по подходящите жилищни условия като елемент от правото на адекватен жизнен стандарт и по правото на недопускане на дискриминация в това отношение.
Съображения на запитващата юрисдикция по споровете в главните производства
41
Østre Landsret (Апелативен съд на Източния регион, Дания), който е запитващата юрисдикция, посочва, че по петте спора в главните производства централният въпрос е дали националните разпоредби, които се отнасят за устройствените планове, предназначени да се намали делът на семейните обществени жилища в променящите се зони, и които са предвидени в член 168a, параграф 1 от Закона за обществените жилища, предполагат основана на етническия произход дискриминация в противоречие с Lov nr. 374 om etnisk ligebehandling (Закон № 374 за равното третиране независимо от етническия произход) от 28 май 2003 г., в редакцията, приложима към спора в главните производства, и с Директива 2000/43, която се транспонира с последния закон в датския правен ред.
42
Запитващата юрисдикция посочва, че петимата наематели от Schackenborgvænge и единадесетте наематели от Mjølnerparken по-специално твърдят, че прекратяването на техните договори за наем или приемането на засягащия ги устройствен план съставлява пряка дискриминация, която е основана на етническия произход и е забранена с Директива 2000/43, тъй като критерият „имигранти от незападни страни и техни потомци“, предвиден в член 61a, параграф 2 от Закона за обществените жилища, попада в обхвата на понятието „етнически произход“ по смисъла на член 2, параграф 2, буква а) от тази директива.
43
В допълнение, тези наематели твърдели, че оспорваните от тях прекратявания на договори за наем водят до непряка дискриминация, тъй като практиката по прекратяване на такива договори за наем засяга особено лица „от даден етнически произход“ по смисъла на член 2, параграф 2, буква б) от посочената директива.
44
Според запитващата юрисдикция SAB и Министерството на социалните въпроси, жилищата и възрастните хора по-специално твърдят, че критерият „имигранти от незападни страни и техни потомци“, предвиден в член 61a, параграф 2 от Закона за обществените жилища, не попада в обхвата на понятието „етнически произход“ или понятието „даден етнически произход“, съдържащи се в член 2, параграф 2, букви а) и б) от Директива 2000/43.
45
Запитващата юрисдикция посочва, че понятието „незападни страни“, разработено от Danmarks Statistik (Датска статистическа служба), включва всички страни, различни от държавите — членки на Европейския съюз, Андора, Исландия, Лихтенщайн, Монако, Норвегия, Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия, Сан Марино, Швейцария, града-държава Ватикана, Канада, Съединените щати, Австралия и Нова Зеландия.
46
Тази служба определя „имигранта“ като лице, което е родено в чужбина и никой от родителите на което не е едновременно роден в Дания и датски гражданин. Същата служба определя „потомъка“ като лице, което е родено в Дания и никой от родителите на което не е едновременно роден в Дания и датски гражданин или чиито родители, макар да са родени в Дания и да са придобили датско гражданство, запазват и двамата също чуждо гражданство.
47
Според запитващата юрисдикция нито от формулировката на член 2, параграф 2, букви а) и б) от Директива 2000/43, нито от практиката на Съда, произтичаща от решения от 16 юли 2015 г., ЧЕЗ Разпределение България (C‑83/14, наричано по-нататък решение ЧЕЗ Разпределение България, EU:C:2015:480), от 6 април 2017 г., Jyske Finans (C‑668/15, EU:C:2017:278), и от 10 юни 2021 г., Land Oberösterreich (Помощ за жилище) (C‑94/20, EU:C:2021:477), може да се разбере дали понятието „етнически произход“ обхваща група лица, определени като „имигранти от незападни страни и техни потомци“, а ако е така — дали националната правна уредба, разглеждана в главните производства, създава пряка или непряка дискриминация по смисъла на тази разпоредба.
48
При това положение Østre Landsret (Апелативен съд на Източния регион) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли понятията „етнически произход“ или „даден етнически произход“, съдържащи се в член 2, параграф 2, букви а) и б) от Директива 2000/43, да се тълкуват в смисъл, че при обстоятелства като тези в разглеждани[те] случа[и] — а именно, когато в Закона за обществените жилища се предвижда намаляване на броя на семейните обществени жилища в т.нар. „променящи се“ зони и когато условие за квалифицирането на жилищна зона като променяща се е над 50 % от жителите ѝ да са „имигранти от незападни страни и техни потомци“ — обхващат група лица, определени като „имигранти от незападни страни и техни потомци“?
2)
При изцяло или частично утвърдителен отговор на първия въпрос, трябва ли член 2, параграф 2, букви а) и б) да се тълкува в смисъл, че описаният в главните производства режим създава пряка или непряка дискриминация?“.
По преюдициалните въпроси
49
С въпросите си, които трябва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 2, параграф 2, букви а) и б) от Директива 2000/43 трябва да се тълкува в смисъл, че национална правна уредба, в която се предвижда задължение да се приемат устройствени планове, предназначени за намаляване на процента на семейните обществени жилища в жилищни зони, характеризиращи се, inter alia, с дял на живущите в тези зони „имигранти от незападни страни и техни потомци“, надхвърлил 50 % през последните пет години, създава пряка или непряка дискриминация, основана на етническия произход, по смисъла на тази разпоредба.
По материалното приложно поле на Директива 2000/43
50
В самото начало трябва да се провери дали споровете в главните производства, доколкото засягат датската система на семейни обществени жилища, както е уредена в Закона за обществените жилища, попадат в материалното приложно поле на Директива 2000/43.
51
В това отношение, на първо място, от съображение 12 от тази директива е видно, че според законодателя на Съюза, за да се осигури развитието на демократични и толерантни общества, позволяващи участието на всички хора, независимо от тяхната раса или техния етнически произход, е необходимо конкретната дейност в областта на дискриминацията, основана на расата или етническия произход, по-специално да обхване области като изброените в член 3, параграф 1 от посочената директива (решения от 12 май 2011 г., Runevič-Vardyn и Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, т. 41, и от 15 ноември 2018 г., Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, т. 35).
52
Поради това, както Съдът вече е постановил, предвид целта на Директива 2000/43 и естеството на правата, които тя се стреми да защити, както и предвид факта, че в обхванатите от нея материалноправни области тази директива представлява конкретното изражение на принципа на недопускане на дискриминация поради раса и етнически произход, закрепен в член 21 от Хартата за основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), приложното поле на посочената директива не може да се определя ограничително (решение ЧЕЗ Разпределение България, т. 42 и 72, и решение от 15 ноември 2018 г., Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, т. 36).
53
На второ място, съгласно член 3, параграф 1, буква з) от Директива 2000/43 в рамките на правомощията, поверени на Общността, тази директива се прилага за всички лица, както в публичния, така и в частния сектор, включително публичните органи, що се отнася до достъпа до и доставката на стоки и услуги, които са на разположение на обществеността, включително при жилищното настаняване.
54
В това отношение в член 2, параграф 1 от Директива 2006/123 се предвижда, че тя се прилага за услуги, предоставяни от доставчици, установени в държава членка, а понятието „услуга“ е определено в член 4, точка 1 от тази директива като „всяка стопанска дейност, извършвана от самостоятелно заето лице, обичайно осъществявана срещу възнаграждение, както е посочено в член [57 ДФЕС]“.
55
Съгласно член 57 ДФЕС за „услуги“ по смисъла на Договорите се считат услугите, предоставяни обикновено срещу възнаграждение, като те включват по-специално дейностите с търговски характер. Съгласно постоянната практика на Съда основната характеристика на възнаграждението се състои в това, че то представлява насрещната икономическа престация за съответната услуга (решение от 23 февруари 2016 г., Комисия/Унгария, C‑179/14, EU:C:2016:108, т. 151 и 153 и цитираната съдебна практика).
56
В това отношение Съдът постановява, че дейност по отдаване под наем на недвижим имот, извършвана от юридическо лице, попада в обхвата на понятието „услуга“ по смисъла на член 4, точка 1 от Директива 2006/123 (вж. в този смисъл решение от 22 септември 2020 г., Cali Apartments, C‑724/18 и C‑727/18, EU:C:2020:743, т. 34).
57
В разглеждания случай, както генералният адвокат посочва по същество в точки 41 и 42 от своето заключение, съгласно разясненията, дадени в съдебното заседание за изслушване на устните състезания от Датското сдружение за обществено-жилищно настаняване, от петимата наематели от Schackenborgvænge и от единадесетте наематели от Mjølnerparken, характерно за датската система на семейни обществени жилища по-специално е това, че тя се управлява от публични наемодатели, а именно организации с нестопанска цел. Всеки на възраст поне петнадесет години можел да се запише в списък на чакащите за предоставяне на такива жилища, при това без да има условие за доход. Лицата, на които е предоставено семейно обществено жилище, били длъжни да плащат наем, чийто размер е под пазарната цена, тъй като наемът бил предназначен само за покриване на разходите за експлоатация и за поддръжка на посочените жилища.
58
Предвид тези насоки, които запитващата юрисдикция трябва да провери, се налага констатацията, че предоставянето на жилища срещу наем в рамките на режим като датската система на семейни обществени жилища трябва да се счита за съставляващо предоставяне на „услуги“ по смисъла на член 57 ДФЕС и съответно по смисъла на член 4, точка 1 от Директива 2006/123, тъй като става въпрос за услуги, предоставяни срещу възнаграждение.
59
В това отношение няма значение обстоятелството, че публичните наемодатели, които управляват тази система, са организации с нестопанска цел и че размерът на наема, плащан от наемателите, е под пазарната цена.
60
Определящият фактор за включване на дадена дейност в приложното поле на разпоредбите от Договора за функционирането на ЕС, отнасящи се до свободното предоставяне на услуги, всъщност е нейният икономически характер, а именно че дейността не трябва да бъде извършвана без насрещна престация. Не е необходимо обаче в това отношение доставчикът да цели реализирането на печалба (решения от 18 декември 2007 г., Jundt, C‑281/06, EU:C:2007:816, т. 32 и 33, и от 23 февруари 2016 г., Комисия/Унгария, C‑179/14, EU:C:2016:108, т. 154).
61
Съдът също така постановява, че като икономически дейности могат да бъдат квалифицирани услуги, предоставяни срещу възнаграждение, които, без да спадат към упражняването на властнически правомощия, се осигуряват в обществен интерес и с нестопанска цел, и които се намират в конкуренция с предлаганите услуги от оператори, преследващи стопанска цел (вж. по аналогия решения от 6 септември 2011 г., Scattolon, C‑108/10, EU:C:2011:542, т. 44 и цитираната съдебна практика, и от 27 юни 2017 г., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, т. 45 и 46 и цитираната съдебна практика). По-слабата конкурентоспособност на такива услуги спрямо сравними услуги, предоставяни от преследващи стопанска цел оператори, не може да попречи съответните дейности да бъдат счетени за икономически дейности (решения от 25 октомври 2001 г., Ambulanz Glöckner, C‑475/99, EU:C:2001:577, т. 21, и от 11 ноември 2021 г., Manpower Lit, C‑948/19, EU:C:2021:906, т. 39).
62
Освен това самото предоставяне на услуги на цена, която е по-ниска от нормалната пазарна цена, не може да възпрепятства квалифицирането на това предоставяне на услуги като икономическа дейност, тъй като само по себе си такова обстоятелство не може да засегне наличието на пряка връзка между посоченото предоставяне на услуги и насрещната икономическа престация за него (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 15 април 2021 г., Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA, C‑846/19, EU:C:2021:277, т. 43 и цитираната съдебна практика).
63
При това положение, след като от материалите по делото, с които Съдът разполага, е видно, че датската система на семейни обществени жилища включва предоставяне на услуги по смисъла на член 4, точка 1 от Директива 2006/123, трябва да се констатира, че тази система има връзка с достъпа до и доставката на услуги в областта на жилищното настаняване по смисъла на член 3, параграф 1, буква з) от Директива 2000/43.
64
Тази констатация, изглежда, не може да се оспори с член 2, параграф 2, буква й) от Директива 2006/123, където се предвижда, че тя не се прилага за социалните услуги по социално настаняване. Всъщност, тълкувана предвид съображение 27 от тази директива, посочената разпоредба означава, че същата директива не се прилага за дейностите с основно значение за гарантирането на основното право на човешко достойнство, с които се цели да се избегне рискът от маргинализиране на ползващите се от тях лица и които в този смисъл представляват израз на принципите на социално сближаване и солидарност (вж. в този смисъл решение от 11 юли 2013 г., Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, т. 42 и 43), тъй като такива дейности на практика не могат да се квалифицират като „икономически“.
65
В разглеждания случай, предвид характеристиките на датската система на семейни обществени жилища, изложени в точка 57 от настоящото решение, по естеството си предоставянето на жилища срещу възнаграждение по тази система се явява икономическа дейност, поради което то не спада към „социалните услуги“ по социално настаняване по смисъла на член 2, параграф 2, буква й) от Директива 2006/123.
66
Ето защо — при условие че запитващата юрисдикция извърши проверките, посочени в точка 58 от настоящото решение — се налага констатацията, че датската система на семейни обществени жилища се отнася за област, попадаща в приложно поле на Директива 2006/123, а това е достатъчно, за да се установи приложимостта в рамките на тази система на Директива 2000/43 въз основа на член 3, параграф 1 от последната.
67
Следователно споровете в главните производства попадат в материалното приложно поле на Директива 2000/43.
По наличието на пряка дискриминация, основана на етническия произход, по смисъла на член 2, параграф 2, буква а) от Директива 2000/43
68
В член 2, параграф 1 от Директива 2000/43 се конкретизира принципът на равно третиране в смисъл, че стремежът с нея е да няма каквато и да било пряка или непряка дискриминация, основана на расата или етническия произход.
69
Тъй като със своите въпроси запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали национална правна уредба като разглежданата в главните производства, почиваща на критерий, свързан с „имигрантите от незападни страни и [с] техните потомци“, създава пряка или непряка дискриминация, основана на етническия произход, по смисъла на член 2, параграф 2, букви а) и б) от тази директива, трябва да се започне с проверка дали употребата на този критерий в член 61a, параграф 2 от Закона за обществените жилища може да съставлява пряка дискриминация по смисъла на член 2 от посочената директива.
70
В член 2, параграф 2, буква а) от същата директива се уточнява, че за нуждите на прилагането на параграф 1 от този член проява на пряка дискриминация има, когато едно лице е, било е, или би било третирано по-малко благоприятно от друго в сравнима ситуация въз основа на расов признак или етнически произход.
По понятието „етнически произход“ по смисъла на Директива 2000/43
71
На понятието „етнически произход“ не е дадено определение в Директива 2000/43.
72
Съдът обаче вече е постановил, че понятието „етнически произход“ по смисъла на тази директива изхожда от идеята, че групите в обществото са белязани по-специално от обща националност, общи религиозни вярвания, общ език, общ културен произход и общи традиции, както и обща жизнена среда (решение ЧЕЗ Разпределение България, т. 46, и решение от 6 април 2017 г., Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, т. 17).
73
От практиката на Съда също така следва, от една страна, че след като списъкът с критерии, изброени в предходната точка от настоящото решение, започва с израза „по-специално“, той е с неизчерпателен характер и от друга страна, че етнически произход не може да се определи въз основа само на един критерий, а напротив, трябва да почива на съвкупност от фактори, някои от които са обективни, а други са субективни (вж. в този смисъл решение от 6 април 2017 г., Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, т. 18 и 19).
74
Следователно, тъй като в Директива 2000/43 няма определение на понятието „етнически произход“, контурите на това понятие трябва да бъдат очертани въз основа на съчетание от критерии като посочените в точка 72 от настоящото решение.
75
За да се направи това, трябва да се вземат предвид преследваната с тази директива цел и контекстът, в който се вписва посоченото понятие.
76
Всъщност съгласно постоянната съдебна практика както от изискванията за еднакво прилагане на правото на Съюза, така и от изискванията на принципа на равенство следва, че текстът на разпоредба от правото на Съюза, която не съдържа никаква изрична препратка към правото на държавите членки с цел да се определят нейните смисъл и обхват, по принцип трябва да получи самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Съюза, което трябва да се даде, като се имат предвид не само текстът на тази разпоредба, но и нейният контекст и целите, преследвани с правната уредба, от която тя е част (решения от 18 януари 1984 г., Ekro_327/82, EU:C:1984:11, т. 11, и от 8 април 2025 г., Европейска прокуратура (Съдебен контрол върху процесуалните актове), C‑292/23, EU:C:2025:255, т. 51).
77
На първо място, що се отнася до преследваната с Директива 2000/43 цел, съгласно член 1 от нея целта ѝ е да създаде рамка за борба срещу дискриминацията, основана на расата или етническия произход, с оглед на прилагането в държавите членки на принципа на равно третиране. Освен това, както се посочва в съображение 28 от тази директива, стремежът с нея е да се осигури общо високо равнище на защита срещу дискриминацията, основана на тези признаци, във всички държави членки.
78
На второ място, що се отнася до контекста, в който се вписва понятието „етнически произход“ по смисъла на Директива 2000/43, и по-специално на член 2 от нея, трябва да се припомни, първо, както вече бе отбелязано в точка 52 от настоящото решение, че в обхванатите от нея материалноправни области тази директива представлява конкретното изражение на принципа на недопускане на дискриминация поради раса и етнически произход, закрепен в член 21 от Хартата. Съгласно Разясненията относно Хартата на основните права (ОВ C 303, 2007 г., стр. 17) член 21, параграф 1 от нея се ръководи по-специално от член 14 от ЕКПЧ, и доколкото съвпада с последния, се прилага в съответствие с него.
79
В това отношение от практиката на Европейския съд по правата на човека относно член 14 от ЕКПЧ, с който се забранява всякаква дискриминация, основана по-специално на расата, следва, че дискриминацията, основана на етническия произход на дадено лице, е форма на расова дискриминация и че последната е особено възмутителна форма на дискриминация, която предвид опасния характер на последиците си, изисква специална бдителност и енергична реакция от страна на властите. Те трябва да използват всички средства, с които разполагат, за да се борят с расизма, подсилвайки по този начин демократичното разбиране за обществото (ЕСПЧ, 13 ноември 2007 г., D.H. и др. c/у Чешка република, CE:ECHR:2007:1113JUD005732500, § 176, и ЕСПЧ, 20 февруари 2024 г., Wa Baile с/у Швейцария, CE:ECHR:2024:0220JUD004386818, § 90).
80
Второ, в съображение 3 от Директива 2000/43 се припомня, че правото на равенство пред закона и защита срещу дискриминация за всички лица представлява всеобщо право, признато от различни международни споразумения, сред които е приетата на 21 декември 1965 г. Международна конвенция за ликвидиране на всички форми на расова дискриминация, която е подписана от всички държави членки и поради това трябва да бъде надлежно взета предвид. Съгласно член 1 от тази конвенция „терминът „расова дискриминация“ означава всяко различие, изключване, ограничение или предпочитание на основата на раса, цвят, потекло или национален или етнически произход“, така че дискриминацията, основана на етническия произход на дадено лице, съставлява форма на расова дискриминация по смисъла на посочената конвенция (вж. в този смисъл решение ЧЕЗ Разпределение България, т. 73).
81
Трето, видно както от съображение 13, така и от член 3, параграф 2 от Директива 2000/43, тя не се отнася за разликите в третирането, основани на гражданството, тъй като гражданството на лицето само по себе си не може да обоснове презумпция за принадлежност към определена етническа група.
82
Тази разпоредба обаче не може да възпрепятства вземането предвид на гражданството или на критериите, на които почива предоставянето му, наред с други фактори, за да се очертаят контурите на понятието „етнически произход“. Всъщност от списъка с критериите, отнасящи се за това понятие и посочени в точка 72 от настоящото решение, е видно, че „общата националност“ е един от факторите, който в съчетание с други може да позволи да се установи принадлежността към определена етническа група.
83
Аналогично, критерият за страната, в която е родено лицето, може да бъде един от конкретните фактори, позволяващи да се установи принадлежността на дадено лице към определена етническа група (вж. в този смисъл решение от 6 април 2017 г., Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, т. 18).
84
Всъщност страната, в която е родено лицето, може има връзка с националността, религиозните вярвания, езика, културния произход и традициите, или пък жизнената среда на това лице и съответно да се явява един от факторите, които могат да се вземат предвид, за да се определи принадлежността на дадено лице към определена етническа група, стига тя да е част от съвкупност от фактори, отнасящи се за понятието „етнически произход“.
85
Критерият за страната, в която е родено лицето, не може обаче сам по себе си да обоснове презумпция за принадлежност към определена етническа група. Всъщност не може да се презумира, че във всяка суверенна държава съществува един — и само един — етнически произход (решение от 6 април 2017 г., Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, т. 21).
86
Поради това, макар нито критерият за гражданството на лицето, нито пък този за страната, в която то се е родило, сами по себе си да са достатъчни, за да се обоснове такава презумпция за принадлежност към определена етническа група, както единият, така и другият, могат да бъдат взети предвид, в съчетание с други фактори, за да се прецени дали е налице пряка дискриминация, основана на „етнически произход“, по смисъла на Директива 2000/43.
По понятието „пряка дискриминация“ по смисъла на Директива 2000/43
87
Както бе подчертано в точка 70 от настоящото решение, различно третиране трябва да се квалифицира като „пряка дискриминация“, основана на етническия произход, по смисъла на член 2, параграф 2, буква а) от Директива 2000/43, когато въз основа на етнически произход едно лице е, било е, или би било третирано по-малко благоприятно от друго в сравнима ситуация. Поради това в разглеждания случай трябва, най-напред, да се определи дали националната правна уредба, разглеждана в главните производства, въвежда различно третиране, основано на етническия произход, и ако това е така, след това, да се провери дали това различно третиране води до поставяне на някои лица в по-неблагоприятно положение спрямо други, намиращи се в сравнима ситуация.
88
Най-напред, що се отнася до условието „въз основа на етнически произход“ да е въведено различно третиране, трябва да се отбележи, че съгласно Закона за обществените жилища, и по-специално съгласно членове 168a и 168b от него, задължението за приемане на устройствен план, предназначени за намаляване на процента на семейните обществени жилища, се прилага за „променящите се зони“ по смисъла на този закон. Последните са определени в член 61a, параграф 4 от посочения закон като жилищни зони, които през последните пет години са отговаряли на условията по посочения член 61a, параграф 2. В последната разпоредба понятието „паралелни общества“ е определено като съответстващо на жилищните зони, които, от една страна, отговарят на поне два от социално-икономическите критерия и от друга страна, в които делът на „имигрантите от незападни страни и техните потомци“ надхвърля 50 %.
89
Следователно със Закона за обществените жилища се въвежда различно третиране между тези жилищни зони и онези, които също отговарят през последните пет години на поне два от тези социално-икономически критерия, но в които делът на „имигрантите от незападни страни и техните потомци“ не е надхвърлил 50 %. Всъщност за последните зони, наречени „уязвими жилищни зони“, с този закон не се налага задължение за приемане на такъв устройствен план, нито съответно за намаляване на процента на семейните обществени жилища.
90
В разглеждания случай изглежда, че посочените социално-икономически критерии нямат никаква пряка връзка с етническия произход на жителите в променящите се зони. Запитващата юрисдикция съответно трябва да установи дали вземането предвид на пети критерий, отнасящ се за дела на „имигрантите от незападни страни и техните потомци“, позволява да се счете, че Законът за обществените жилища въвежда различно третиране, основано на етническия произход.
91
В този контекст трябва да се подчертае, че последният критерий играе роля, която изглежда решаваща за определянето на променящите се зони. Всъщност, дори когато в дадена жилищна зона всички социално-икономически критерии се изпълняват в период от пет години, което обстоятелство трябва да показва наличието на проблематично социално-икономическо положение, Законът за обществените жилища не задължава да се приема устройствен план, ако в тази жилищна зона делът на „имигрантите от незападни страни и техните потомци“ не надхвърля 50 %. Когато обаче делът на „имигрантите от незападни страни и техните потомци“ надхвърля 50 %, е достатъчно два от четирите социално-икономически критерия да бъдат изпълнени, за да бъде въпросната зона квалифицирана като „променяща се зона“, и съответно за нея да се приложи задължението за приемане на устройствен план.
92
Следователно различното третиране, разглеждано в главните производства, изглежда, почива главно на критерия за „имигрантите от незападни страни и техните потомци“ по смисъла на Закона за обществените жилища.
93
В съответствие с изложеното в точка 87 от настоящото решение сега трябва да се провери дали този критерий за „имигрантите от незападни страни и техните потомци“ въвежда различно третиране, основано на етническия произход, по смисъла на член 2, параграф 2, буква а) от Директива 2000/43.
94
Тъй като въпросният критерий е предвиден в датското право, в това отношение трябва да се произнесе именно запитващата юрисдикция.
95
От постоянната съдебна практика всъщност следва, че в производство, образувано съгласно член 267 ДФЕС, националните разпоредби трябва да се тълкуват от юрисдикциите на държавите членки, а не от Съда, и последният не следва да се произнася по съвместимостта на норми от вътрешното право с разпоредбите от правото на Съюза. Съдът обаче е компетентен да предостави на националната юрисдикция всички насоки за тълкуване, свързани с правото на Съюза, които да ѝ позволят да прецени съвместимостта на такива норми с правната уредба на Съюза (решения от 17 декември 1981 г., Frans-Nederlandse Maatschappij voor Biologische Producten_272/80, EU:C:1981:312, т. 9, от 30 ноември 1995 г., Gebhard, C‑55/94, EU:C:1995:411, т. 19, и от 30 ноември 2023 г., Ministero dell’Istruzione и INPS, C‑270/22, EU:C:2023:933, т. 43).
96
В това отношение, най-напред, от акта за преюдициално запитване следва, че понятието „имигрант“ по смисъла на Закона за обществените жилища означава лице, което е родено в чужбина и никой от родителите на което не е едновременно роден в Дания и датски гражданин.
97
По-нататък, според акта за преюдициално запитване понятието „потомък“ означава лице, което е родено в Дания и никой от родителите на което не е едновременно роден в Дания и датски гражданин или чиито родители, макар да са родени в Дания и да са придобили датско гражданство, запазват и двамата също чуждо гражданство.
98
Накрая, понятието „западни страни“ обхваща държавите членки на Съюза, Андора, Исландия, Лихтенщайн, Монако, Норвегия, Обединеното кралство Великобритания и Северна Ирландия, Сан Марино, Швейцария, града-държава Ватикана, Канада, Съединените щати, Австралия и Нова Зеландия. Поради това всички страни, различни от посочените по-горе, се считат за „незападни страни“.
99
Както обаче бе подчертано в точки 81 и 85 от настоящото решение, критериите, почиващи на страната, в която е родено съответното лице, както и на страната на раждане и на гражданството на неговите родители, не са достатъчни, разглеждани поотделно, за да се установи принадлежността към определена етническа група. Поради това всеки от тези критерии може да се счете за неутрален в това отношение.
100
Както обаче признава датското правителство в писменото си становище, общият критерий за „имигрантите от незападни страни и техните потомци“ почива не само на критерия за страната, в която е родено даденото лице и неговите родители, нито само на критерия за гражданството на последните, а на сложно съчетание от тези критерии. Всъщност най-напред се вземала предвид страната, в която е родено съответното лице, както и страната на раждане и на гражданството на неговите родители. След това трябвало да се определи дали страната или страните, в които всички тези лица са родени и/или на които те са граждани, се считат за „незападни страни“.
101
Трябва освен това да се добави, на първо място, че самата възможност общ критерий като този за „имигрантите от незападни страни и техните потомци“ да бъде счетен за отнасящ се за няколко етнически произхода като такава не е достатъчна, за да се изключи възможността такъв критерий да почива на етническия произход на съответните лица.
102
Всъщност би било в противоречие с полезното действие на Директива 2000/43 предвидената в член 1 от нея цел да се води борба срещу дискриминацията, основана на расата или етническия произход, да не намира приложение, когато обект на една и съща дискриминация са няколко етнически групи.
103
В това отношение в точка 28 от решение от 10 юли 2008 г., Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397) — отнасящо се за случай, в който директорът на предприятие заявява публично, че то отказва да наема на работа „лица с чужд произход“, който термин е антоним на термина „лица с местен произход“ и по същество съответства на „чужденци“ или на „имигранти“ — Съдът постановява, че публичното заявяване от работодател, че няма да наема на работа работници или служители с определен расов или етнически произход, съставлява пряка дискриминация по смисъла на член 2, параграф 2, буква а) от тази директива. Следователно Съдът не изключва възможността широко понятие като понятието „лица с чужд произход“, което по същество визира всички чужденци, да се отнася за расата или за етническия произход по смисъла на посочената директива.
104
При това положение обхватът на Директива 2000/43 не може да се сведе до борбата срещу случаите на дискриминация спрямо само една етническа група.
105
На второ място, контекстът около приемането на общ критерий, какъвто е този за „имигрантите от незападни страни и техните потомци“, ставащ ясен от подготвителните работи по законодателството, в което се вписва този критерий, също може да съдържа релевантни данни, за да се определи дали в това законодателство се въвежда различно третиране, основано на етническия произход. Ето защо в разглеждания случай релевантни в това отношение могат да се окажат подготвителни работи като тези, които са посочени в акта за преюдициално запитване и са отбелязани в точки 18 и 20 от настоящото решение.
106
В това отношение трябва да се припомни, че според Съда, за да е налице пряка дискриминация по смисъла на член 2, параграф 2, буква а) от Директива 2000/43, е достатъчно съображение, свързано с етнически произход, да е предопределило решението за въвеждане на различно третиране (вж. в този смисъл решение ЧЕЗ Разпределение България, т. 76).
107
На трето място, само по себе си обстоятелството, че сред жителите в променящите се зони има и лица, които не са „имигранти от незападни страни и техни потомци“, не може да изключи възможността национална правна уредба като разглежданата в главните производства да се счете за приета въз основа на етническия произход (вж. в този смисъл решение ЧЕЗ Разпределение България, т. 75).
108
Накрая, на четвърто място, употребата на понятието „незападни страни“, изглежда, не възпрепятства — като това трябва да се провери от запитващата юрисдикция — възможността общият критерий за „имигрантите от незападни страни и техните потомци“ да се отнася за лица, чието месторождение и/или месторождението на чиито родители се намира в „западна страна“, или лица, чието гражданство и/или гражданството на чиито родители е това на такава „западна страна“.
109
Само по себе си такова обстоятелство обаче не е достатъчно, за да се изключи възможността сложното съчетание от критерии, посочено в точка 100 от настоящото решение, да доведе до различно третиране, основано на етническия произход.
110
Както бе припомнено в точка 87 от настоящото решение, ако след всички проверки, които трябва да извърши, запитващата юрисдикция стигне до извода, че с общия критерий за „имигрантите от незападни страни и техните потомци“ по смисъла на Закона за обществените жилища се въвежда различно третиране, основано на етническия произход, след това тя ще трябва да провери дали този закон води до по-неблагоприятно третиране на някои лица спрямо други, намиращи се в сравнима ситуация.
111
В член 2, параграф 2, буква а) от Директива 2000/43, освен условието „въз основа на етнически произход“ да е въведено различно третиране, всъщност се предвиждат две други условия, а именно, съответно, да е налице „по-малко благоприятно третиране“ и разглежданите ситуации да са „сравними“.
112
Важно е да се припомни, че изискването за „сравнимостта“ на ситуациите, за да се определи дали има нарушение на принципа на равно третиране, трябва да се преценява предвид всички характеризиращи ги елементи (решение ЧЕЗ Разпределение България, т. 89 и цитираната съдебна практика).
113
В разглеждания случай наемателите на семейни обществени жилища, живеещи в променящите се зони, по отношение на своя договор за наем, изглежда, се намират в ситуация, сравнима с тази на наемателите с подобен договор за наем в уязвими жилищни зони, които през последните пет години отговарят на поне два социално-икономически критерия, но в които делът на „имигрантите от незападни страни и техните потомци“ не е надхвърлил 50 %.
114
Що се отнася до наличието на „по-малко благоприятно третиране“, запитващата юрисдикция ще трябва да разгледа последиците, които произтичат за всички жители в дадена жилищна зона от обозначаването ѝ като „променяща се зона“.
115
В това отношение трябва да се припомни, че членове 168a и 168b от Закона за обществените жилища налагат задължението да се приеме устройствен план, който трябва да се стреми към 1 януари 2030 г. делът на семейните обществени жилища да се намали на максимум 40 % от всички жилища в съответната променяща се зона.
116
Предвиждайки такова задължение, този закон, изглежда, води до излагане на всички жители в променящите се зони на повишен риск техният договор за наем да бъде предсрочно прекратен и съответно да загубят своето жилище.
117
Оказва се всъщност — като това трябва да се провери от запитващата юрисдикция — че съгласно самия Закон за обществените жилища предсрочното прекратяване на договори за наем е една от последиците, които могат да произтекат от одобряването на устройствен план за дадена променяща се зона.
118
От преписката, с която Съдът разполага, впрочем следва, че когато привеждането в действие на такъв план се осъществява чрез прехвърляне на жилища на частен приобретател, съгласно член 27, параграф 4 от този закон условие за одобряването на прехвърлянето от компетентния министър е да бъдат прекратени договорите за наем на наемателите, неотговарящи на критериите, които общинският съвет е длъжен да одобри в съответствие с член 27c, параграф 1 от посочения закон.
119
Аналогично, съгласно член 27c, параграф 3 от същия закон, ако предназначен за наемане имот е отдаден под наем в нарушение на тези критерии, общинският съвет задължава наемодателя да прекрати договора за наем.
120
В този контекст жителите в променящите се зони, изглежда, са изложени на повишен риск техните договори за наем да бъдат предсрочно прекратени, докато жителите в уязвимите жилищни зони, характеризиращи се с наличието на проблематично социално-икономическо положение, което е поне аналогично на съществуващото в променящите се зони, не са изложени на такъв риск.
121
Трябва обаче да се подчертае, че правото на зачитане на жилището е основно право, гарантирано в член 7 от Хартата, който съдържа права, съответстващи на гарантираните в член 8, параграф 1 от ЕКПЧ, и на който съгласно член 52, параграф 3 от Хартата трябва да се придаде същият смисъл и същият обхват като на последните (вж. в този смисъл решение от 4 октомври 2024 г., Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, т. 63 и цитираната съдебна практика).
122
В това отношение съгласно практиката на Европейския съд по правата на човека загубата на жилище е едно от най-тежките посегателства върху правото на зачитане на жилището. Такава загуба всъщност поставя засегнатото лице и неговото семейство в положение на изключителна несигурност (вж. в този смисъл ЕСПЧ, 13 май 2008 г., McCann с/у Обединеното кралство, CE:ECHR:2008:0513JUD001900904, § 50, и решение от 10 септември 2014 г., Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, т. 63 и 64).
123
Следователно установеният в точка 120 от настоящото решение повишен риск може да представлява „по-малко благоприятно третиране“ по смисъла на член 2, параграф 2, буква а) от Директива 2000/43.
124
Трябва също така да се уточни, че за преценката дали е налице такова по-малко благоприятно третиране няма значение дали сред критериите, в съответствие с които се подбират индивидуално подлежащите на прекратяване договори за наем, е критерият за „имигрантите от незападни страни и техните потомци“. Такова обстоятелство всъщност не може да постави под въпрос наличието на повишен риск тези договори за наем да бъдат предсрочно прекратени.
125
Освен това, без значение за тези цели е също въпросът дали наемателите, чиито договори за наем са били прекратени, са „имигранти от незападни страни и техни потомци“. Съдът всъщност вече е постановил, че принципът на равно третиране, който Директива 2000/43 се стреми да приведе в действие, се прилага не към определена категория лица, а в зависимост от признаците, посочени в член 1 от нея, поради което от него следва да се ползват и лицата, които, макар сами по себе си да не принадлежат към съответната раса или етнос, търпят по-малко благоприятно третиране или особено неблагоприятно положение поради някой от тези признаци (вж. в този смисъл решение ЧЕЗ Разпределение България, т. 56 и цитираната съдебна практика).
126
Накрая, за да се прецени дали е налице „по-малко благоприятно третиране“ по смисъла на член 2, параграф 2, буква а) от Директива 2000/43, дължащо се на квалификацията на жилищна зона като „променяща се зона“, запитващата юрисдикция би могла да провери също дали — както твърдят някои от страните и заинтересованите лица, представили писмени становища — самото наименование „променяща се зона“, от което за жителите в такива зони произтича повишен риск техният договор за наем да бъде предсрочно прекратен и с което се заменя наименованието „трудна гетовизирана зона“, на национално равнище има обиден и стигматизиращ характер (вж. в този смисъл решение ЧЕЗ Разпределение България, т. 87).
127
В този контекст запитващата юрисдикция би могла да прецени също дали някои твърдения, съдържащи се в различните подготвителни работи, посочени в акта за преюдициално запитване и отбелязани в точки 17—20 от настоящото решение, могат да означават, че разглежданата национална правна уредба почива на стереотипи или предразсъдъци за„имигрантите от незападни страни и [за] техните потомци“, и дори, както генералният адвокат посочва по същество в точка 152 от своето заключение, спомага за затвърждаването на такива стереотипи и предразсъдъци.
128
Трябва също да се отбележи, че ако според извода на запитващата юрисдикция е налице презумпция за пряка дискриминация, основана на етническия произход, ефективното привеждане в действие на принципа на равно третиране изисква тежестта на доказване да легне най-вече върху Министерството на социалните въпроси, жилищата и възрастните хора, което съгласно правилото по член 8, параграф 1 от Директива 2000/43 трябва да докаже, че не е имало нарушение на този принцип и че приемането на Закона за обществените жилища в частта, в която се определят променящите се зони и се предвижда задължението да се приемат устройствени планове за тези зони, изобщо не се основава на етническите произходи на повечето от жителите в посочените зони, а почива изключително на фактори, които са обективни и чужди на всякаква дискриминация, основана на етническия произход (вж. в този смисъл решение ЧЕЗ Разпределение България, т. 85 и цитираната съдебна практика).
129
С оглед на гореизложеното се налага констатацията, че член 2, параграф 2, буква а) от Директива 2000/43 трябва да се тълкува в смисъл, че национална правна уредба, в която се предвижда задължение да се приемат устройствени планове, предназначени за намаляване на процента на семейните обществени жилища в жилищни зони, характеризиращи се, inter alia, с дял на живущите в тези зони „имигранти от незападни страни и техни потомци“, надхвърлил 50 % през последните пет години, създава пряка дискриминация по смисъла на тази разпоредба, стига да се окаже, че приемането на посочената национална правна уредба се основава на етническите произходи на повечето от жителите в посочените жилищни зони и че вследствие на същата национална правна уредба третирането на всички жители в тях е по-малко благоприятно отколкото третирането на жителите в жилищни зони, които са сравними, но в които делът на тези „имигранти от незападни страни и техни потомци“ не е надхвърлил 50 %.
По наличието на непряка дискриминация по смисъла на член 2, параграф 2, буква б) от Директива 2000/43
130
Ако запитващата юрисдикция стигне до извода, че националната правна уредба, разглеждана в главните производства, не създава пряка дискриминация по смисъла на член 2, параграф 2, буква а) от Директива 2000/43, тя ще трябва да провери също дали тази правна уредба може да създава непряка дискриминация по смисъла на член 2, параграф 2, буква б) от същата директива.
131
Съгласно посочения член 2, параграф 2, буква б) проява на непряка дискриминация има, когато видимо неутрална разпоредба, критерий или практика могат да поставят лицата от дадена раса или етнически произход в особено неблагоприятно положение в сравнение с други лица, освен ако разпоредбата, критерият или практиката са обективно оправдани от легитимна цел и средствата за постигане на тази цел са подходящи и необходими.
132
Що се отнася, на първо място, до наличието на „видимо неутрална“ разпоредба, критерий или практика, Съдът е постановил, че това условие означава съответната разпоредба, критерий или практика да са формулирани или прилагани привидно неутрално, тоест при отчитане на фактори, различни от защитения признак и не равнозначни с него (вж. в този смисъл решение ЧЕЗ Разпределение България, т. 93 и 109).
133
На второ място, трябва да се припомни, че ако мярка, която поражда различно третиране, водещо до по-малко благоприятно третиране, се окаже въведена поради причини, свързани с расата или етническия произход, такава мярка трябва да се квалифицира като пряка дискриминация по смисъла на член 2, параграф 2, буква а) от Директива 2000/43. При непряката дискриминация, основана на расата или етническия произход, не се изисква в основата на съответната мярка да присъстват такъв вид мотиви. За да попадне дадена мярка в обхвата на член 2, параграф 2, буква б) от тази директива, всъщност е достатъчно, макар в нея да се използват неутрални критерии, които не се основават на защитения признак, мярката да може да постави в неблагоприятно положение най-вече лицата, които притежават тази характеристика (вж. в този смисъл решение ЧЕЗ Разпределение България, т. 95 и 96 и цитираната съдебна практика).
134
На трето място, що се отнася до условието, предвидено в същия член 2, параграф 2, буква б), съответната мярка да може да постави лица от дадена раса или етнически произход в „особено неблагоприятно положение“ спрямо други лица, според Съда това условие трябва да се разбира като означаващо, че в резултат от съответната разпоредба, критерий или практика в неблагоприятно положение се оказват най-вече лицата с определен етнически произход (решение ЧЕЗ Разпределение България, т. 100, и решение от 15 ноември 2018 г., Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, т. 47).
135
Съответната разпоредба, критерий или практика обаче не трябва непременно да поставят в неблагоприятно положение само лицата с конкретен етнически произход.
136
Всъщност, както посочват в своите писмени становища Институтът за правата на човека и Европейската комисия, докато редица текстове на различни езици на член 2, параграф 2, буква б) от Директива 2000/43 съдържат термин, съответстващ на термина на датски език „bestemt“ („даден“ или „определен“), текстовете на други езици на тази разпоредба не съдържат такъв термин, а в тях се посочва само „етнически произход“ или „етнос“, без друго уточнение.
137
Следователно тълкуване на посочената разпоредба в смисъл, че непряка дискриминация може да се установи само когато видимо неутрална разпоредба, критерий или практика поставя в особено неблагоприятно положение само една етническа група, при изключване на разпоредбите, критериите или практиките, поставящи в неблагоприятно положение няколко етнически групи, не намира опора в текстовете на същата разпоредба на редица езици.
138
В този контекст съгласно постоянната съдебна практика формулировката, използвана в текста на правна разпоредба на Съюза на един от езиците, не може да служи като единствена основа за тълкуването на разпоредбата или в това отношение да ѝ се отдава предимство спрямо текстовете на останалите езици. Необходимостта от еднакво прилагане и следователно от еднакво тълкуване на акт на Съюза всъщност изключва възможността актът да се разглежда изолирано според текста на един от езиците, а изисква той да се тълкува в зависимост от общия разум и крайната цел на правната уредба, от която е част (решения от 25 март 2010 г., Helmut Müller, C‑451/08, EU:C:2010:168, т. 38, и от 8 май 2025 г., Pielatak, C‑410/23, EU:C:2025:325, т. 58).
139
Тълкуване като посоченото в точка 137 от настоящото решение обаче трудно би могло да се съчетае с целите на Директива 2000/43, посочени в точка 77 от настоящото решение.
140
В това отношение трябва да се припомни, че поради причините, изложени в точки 102 и 103 от настоящото решение, обхватът на тази директива не може да се сведе до борбата срещу случаите на дискриминация спрямо само една етническа група.
141
Накрая, трябва да се отбележи, както се посочва в съображение 15 от посочената директива, възможността в правото или практиките на държавите членки да се предвиди, че наличието на непряка дискриминация подлежи на установяване с всякакви средства, включително въз основа на статистически данни.
142
В това отношение националната юрисдикция следва да прецени доколко представените ѝ статистически данни са надеждни и дали могат да бъдат взети предвид, тоест дали по-специално не са израз на съвсем случайни или конюнктурни явления и дали са достатъчно значими (вж. в този смисъл решение от 24 септември 2020 г., YS (Професионални пенсии на ръководен персонал), C‑223/19, EU:C:2020:753, т. 51 и цитираната съдебна практика).
143
Ако след проверката, която трябва да извърши, запитващата юрисдикция заключи, че разпоредбата и общият критерий, разглеждани в главните производства, поставят в особено неблагоприятно положение лицата, принадлежащи към някои етнически групи, по смисъла на член 2, параграф 2, буква б) от Директива 2000/43, тя ще трябва да провери дали разпоредбата и общият критерий са обективно оправдани от легитимна цел и дали средствата за постигане на тази цел са подходящи и необходими.
144
В това отношение съгласно постоянната практика на Съда принципът на пропорционалност изисква да се провери дали съответните национални мерки, първо, са годни за постигането на преследваната цел от общ интерес, второ, са сведени до строго необходимото, в смисъл че целта не би могла разумно да се постигне също толкова ефикасно с други средства, които засягат в по-малка степен гарантираните на съответните лица права и свободи, и трето, не са непропорционални спрямо посочената цел, което предполага по-конкретно балансиране на нейното значение и тежестта на намесата в тези права и свободи (решение от 5 декември 2023 г., Nordic Info, C‑128/22, EU:C:2023:951, т. 77 и цитираната съдебна практика).
145
За да се определи дали ограничение отговаря на принципа на пропорционалност, именно държавата членка, възнамеряваща да се позове на цел, която може да обоснове ограничение на основна свобода или основно право, е длъжна да представи пред националната юрисдикция всички доказателства, позволяващи на последната да се увери, че съответната мярка наистина отговаря на изискванията, произтичащи от този принцип, а съображенията, които може изтъкне тази държава членка, трябва да се придружават от анализ на пригодността на тази мярка и на необходимостта от нея за постигане на тази цел, както и от точни доказателства, позволяващи нейните доводи да се подкрепят (решение от 10 юли 2025 г., INTERZERO и др., C‑254/23, EU:C:2025:569, т. 101 и цитираната съдебна практика).
146
Освен това е важно да се припомни, че понятието „обективно оправдаване“ по смисъла на член 2, параграф 2, буква б) от Директива 2000/43 трябва да се тълкува стриктно (решение ЧЕЗ Разпределение България, т. 112).
147
В разглеждания случай, що се отнася, най-напред, до целите, преследвани със Закона за обществените жилища, трябва да се отбележи, че според датското правителство стремежът с членове 61a и 168a от този закон е да се разрешат проблемите, свързани с формирането на „паралелни общества“ и възникнали в датската система на обществени жилища, както и да се осигури успешна интеграция.
148
Това правителство изтъква също съображения, свързани със социалното сближаване и интеграцията на гражданите на трети страни в рамките на тази система, както и съображения, свързани със социалната жилищна политика и нейното финансиране.
149
Първо, що се отнася до целта, свързана със социалното сближаване и интеграцията, Съдът вече е постановил, че целта, изразяваща се в гарантиране на успешна интеграция на гражданите на трети страни, може предвид важността, която се придава в рамките на правото на Съюза на мерките за интеграция, както следва от член 79, параграф 4 ДФЕС, да съставлява императивно съображение от общ интерес, като се има предвид, че интеграцията на тези граждани е ключов фактор за насърчаване на икономическото и социално сближаване — основна цел на Съюза, посочена в Договора за функционирането на ЕС (вж. по аналогия решения от 12 април 2016 г., Genc, C‑561/14, EU:C:2016:247, т. 55 и 56, и от 22 декември 2022 г., Udlændingenævnet (Изпит по език, наложен на чужденците), C‑279/21, EU:C:2022:1019, т. 37 и 38).
150
Предвид важността на тази основна цел на Съюза държавите членки по принцип разполагат с широка свобода на преценка, за да приемат мерки за гарантиране на социалното сближаване и интеграцията, включително градоустройствени мерки.
151
Трябва обаче да се подчертае, както следва от точка 108 от настоящото решение, че понятието „имигранти от незападни страни и техни потомци“ обхваща и лица, които са граждани на държава членка, включително Кралство Дания. Ето защо, доколкото се прилага за граждани на държави членки, националната правна уредба, разглеждана в главните производства, не може да се оправдае с тази цел.
152
Второ, що се отнася до целта в рамките на дадена система на обществени жилища да се следват изисквания, свързани с жилищната политика, Съдът също така постановява, че изисквания, свързани със социалната жилищна политика на държава членка и с финансирането на тази политика, могат да съставляват императивни съображения от обществен интерес (решение от 1 октомври 2009 г., Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, EU:C:2009:593, т. 30). Това се отнася и за изискванията, насърчаващи достъпа до жилище за уязвимите лица или лицата с ниски доходи (решение от 27 февруари 2025 г., AEON NEPREMIČNINE и др., C‑674/23, EU:C:2025:113, т. 55).
153
В рамките на своята жилищна политика държавите членки действително разполагат по принцип с широка свобода на преценка.
154
В разглеждания случай националната правна уредба, разглеждана в главните производства, налагайки задължението да се приемат устройствени планове, предназначени за намаляване на процента на семейните обществени жилища в променящите се зони, обаче, изглежда, се стреми да разреши не проблеми, свързани с финансирането на обществените жилища, а по-скоро съществуващи в тези зони проблеми от социално-икономическо естество, засягащи социалното сближаване и интеграцията. Поради това, предвид императивните съображения от обществен интерес, изтъкнати от датското правителство и посочени в точка 147 от настоящото решение, целта, свързана с жилищната политика, трябва да се счете за вписваща се в по-широката рамка на целта за социално сближаване и интеграция.
155
Освен това, тъй като тези устройствени планове могат да доведат до загубата на жилище, не изглежда възможно те да се оправдаят с целта за насърчаване на достъпа до жилище за някои категории лица.
156
Трето, дори правната уредба, разглеждана в главните производства, по принцип да може да се счете за попадаща в област, в която държавите членки разполагат с широка свобода на преценка, това не променя факта, че последните си остават задължени да спазват забраната на всякаква форма на дискриминация, основана на расата или етническия произход, която забрана е установена в член 21 от Хартата и е конкретизирана с Директива 2000/43.
157
В това отношение от съображения 9, 12 и 13 от тази директива е видно, от една страна, че дискриминацията, основана на расата или етническия произход, може да подкопае постигането на целите на Договора за функционирането на ЕС, по-специално за високо равнище на заетост и социална закрила, за повишаване на жизнения стандарт и качеството на живота, за икономическо и социално сближаване и за солидарност, както и на целта за развиване на Съюза като пространство на свобода, сигурност и правосъдие, и от друга страна, че целта на въведената с посочената директива забрана на всякаква дискриминация от този вид в обхванатите от същата директива области по-специално е да се осигури развитието на демократични и толерантни общества, позволяващи участието на всички хора независимо от тяхната раса или етнически произход (решение ЧЕЗ Разпределение България, т. 74).
158
След това, що се отнася до това дали с правната уредба, разглеждана в главните производства, се съблюдава принципът на пропорционалност, трябва да се провери, първо, дали предвидените в нея мерки са годни за постигането на императивната цел от обществен интерес, преследвана с тази правна уредба.
159
В това отношение приемането на устройствени планове, за да се разрешат проблеми от социално-икономическо естество, засягащи по-специално някои жилищни зони, по принцип може да се счете за мярка, която е годна за постигането на целта за насърчаване на социалното сближаване и интеграцията.
160
Както генералният адвокат посочва по същество в точки 167 и 168 от своето заключение, запитващата юрисдикция обаче трябва да установи дали датското правителство ѝ е предоставило данни, позволяващи да се докаже, че с конкретната мярка, насочена към намаляване на процента на семейните обществени жилища в променящите се зони, тази цел действително може да се постигне.
161
Що се отнася до годността на дадена мярка да гарантира постигането на императивна цел от общ интерес, съгласно постоянната съдебна практика законодателна уредба може да гарантира постигането на заявената цел само ако мерките, които се предвиждат в нея, действително отговарят на загрижеността за нейното осъществяване и ако те се прилагат последователно и систематично (вж. в този смисъл решения от 28 ноември 2023 г._Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, т. 37 и цитираната съдебна практика, и от 21 март 2024 г., Landeshauptstadt Wiesbaden, C‑61/22, EU:C:2024:251, т. 94 и цитираната съдебна практика).
162
В разглеждания случай се налага констатацията, че в уязвимите жилищни зони, характеризиращи се с наличието на проблеми от социално-икономическо естество, които са поне аналогични на съществуващите в променящите се зони, Законът за обществените жилища не задължава да се приемат устройствени планове като разглежданите в главните производства. Следователно в уязвимите жилищни зони към такива проблеми евентуално се подхожда с други средства, целящи да се гарантира социалното сближаване.
163
Поради това запитващата юрисдикция трябва да определи дали, предвиждайки задължението да се приемат такива планове, посоченият закон преследва целта за насърчаване на социалното сближаване последователно и систематично, макар това задължение да се прилага само за променящите се зони, където делът на „имигрантите от незападни страни и техните потомци“ надхвърля 50 %, с изключване на уязвимите жилищни зони, където този дял е под 50 %.
164
Ако запитващата юрисдикция все пак стигне до извода, че националната правна уредба, разглеждана в главните производства, е годна да гарантира постигането на целта за социално сближаване и интеграция, тя ще трябва, второ, за да определи необходима ли е такава мярка за постигането на тази цел, да провери дали — както твърдят някои страни и заинтересовани лица, представили писмени становища — посочената цел може да се постигне също толкова ефикасно с други средства, които засягат в по-малка степен гарантираните на съответните лица права и свободи.
165
Ако се допусне, че никаква друга също толкова ефикасна мярка не може да се посочи, запитващата юрисдикция ще трябва освен това, трето, да провери пропорционалността в тесен смисъл на въпросната правна уредба. Тя ще трябва да провери дали причинените с правната уредба неудобства не са непропорционални спрямо заявените цели и дали последната не накърнява прекомерно легитимните интереси на жителите в променящите се зони (вж. в този смисъл решение ЧЕЗ Разпределение България, т. 123 и цитираната съдебна практика).
166
В този контекст е важно да се припомни, както се посочва в точка 121 от настоящото решение, че правото на зачитане на жилището е основно право, гарантирано с член 7 от Хартата.
167
В съображение 4 от Директива 2000/43 впрочем се посочва, че в контекста на достъпа до стоки и услуги, както и на предоставянето на стоки и услуги, а именно, както следва от точки 63 и 66 от настоящото решение, в областта, за която се отнася настоящият случай, е важно да се зачита защитата на личния и семейния живот, тоест на основното право, към което спада защитата на жилището на съответното лице и неговото семейство (вж. в този смисъл решение от 24 юни 2025 г., GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, т. 93).
168
Трябва обаче да се направи уточнението, че цели от общ интерес, каквито са социалното сближаване и интеграцията, не могат да се преследват с национална мярка, без да се отчита необходимостта те да бъдат съвместени с основните права и принципите, засягани с тази мярка, така както са заявени в Договорите и Хартата, при това като се постигне уравновесен баланс между, от една страна, тези цели от общ интерес и от друга страна, разглежданите права и принципи, за да се гарантира, че причинените с посочената мярка неудобства не са несъразмерни спрямо посочените цели. Следователно възможността да се обоснове ограничаване на правата, гарантирани с член 7 от Хартата, трябва да се прецени, като се измери тежестта на намесата, до която води такова ограничаване, и като се провери дали значението на преследваните с това ограничаване цели от общ интерес има връзка с тази тежест (вж. в този смисъл решение от 10 юли 2025 г., INTERZERO и др., C‑254/23, EU:C:2025:569, т. 109 и цитираната съдебна практика).
169
В това отношение трябва да се припомни, че Законът за обществените жилища, предвиждайки задължението да се приемат устройствени планове за променящите се зони, изглежда, създава за жителите в тях повишен риск техните договори за наем да бъдат предсрочно прекратени и съответно да загубят своето жилище.
170
Както обаче следва от точки 121 и 122 от настоящото решение, със загубата на жилище се извършва едно от най-тежките посегателства върху правото на зачитане на жилището по смисъла на член 7 от Хартата и тази загуба поставя съответното лице и неговото семейство в положение на изключителна несигурност.
171
От практиката на Европейския съд по правата на човека относно член 8 от ЕКПЧ, в чийто параграф 1 се предвиждат равностойни права на гарантираните с член 7 от Хартата, също така следва, най-напред, че макар при социалните или икономическите политики, включително в областта на жилищата, националните органи да разполагат с голям марж, така оставената на същите органи свобода на преценка е толкова по-ограничена, колкото по-важно е разглежданото право, за да се гарантира на съответния човек ефективното упражняване на признатите му основни права или такива с „личен“ характер. Това по-специално се отнася за гарантираните с посочения член 8 права, които са с ключово значение за идентичността на лицето, самоопределянето му, неговата физическа и психическа неприкосновеност, поддържането на неговите социални отношения, както и за стабилността и сигурността на положението му в обществото (ЕСПЧ, 17 октомври 2013 г., Winterstein и др. с/у Франция, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, § 148).
172
По-нататък, всяко лице, което рискува да се окаже жертва на тежкото посегателство върху правото на зачитане на жилището, каквото посегателство се явява загубата на жилище, по принцип трябва да може да подложи пропорционалността на такава мярка на проверка от независим съд предвид релевантните принципи, произтичащи от посочения член 8. За да се прецени пропорционалността на мярка по принудително извеждане, предвид трябва да се вземат по-специално следните съображения, а именно, ако пребиваването в жилището е започнало законосъобразно, легитимността на всякаква мярка по принудително извеждане би се оказала отслабена, и напротив, ако това е станало незаконосъобразно, съответното лице се оказва в по-слаба позиция. Освен това, ако на разположение няма никакво алтернативно място за настаняване, намесата е по-тежка, отколкото ако такова място е на разположение, като това дали то е подходящо или не се преценява предвид по-специално конкретните нужди на съответния човек (вж. в този смисъл ЕСПЧ, 17 октомври 2013 г., Winterstein и др. с/у Франция, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, § 148).
173
Накрая, принадлежността на съответните лица към група, намираща се в неблагоприятно социално положение, и техните конкретни нужди в това отношение трябва да се вземат предвид при проверката за пропорционалност, която националните органи са длъжни да извършат (ЕСПЧ, 17 октомври 2013 г., Winterstein и др. с/у Франция, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, § 160).
174
В разглеждания случай фактът, че в датската система на обществени жилища националните органи поемат пренастаняването на лицата, чиито договор за наем се прекратява предсрочно, може да бъде един от елементите, които запитващата юрисдикция трябва да вземе предвид, наред с други, при проверката на пропорционалността на националната правна уредба, разглеждана в главните производства. Този елемент всъщност може да доведе до смекчаване на тежестта на посегателството върху правото на зачитане на жилището, дължащо се на такова предсрочно прекратяване, стига въпросното поемане да е ефективно и заместващото жилище да е съобразено с конкретните нужди на тези лица и техните семейства. Предвид обаче трябва да се вземе фактът, че някои от посочените лица и от тези семейства са живеели законосъобразно и от множество години в семейното жилище, което губят.
175
С оглед на гореизложените съображение се налага констатацията, че член 2, параграф 2, буква б) от Директива 2000/43 трябва да се тълкува в смисъл, че национална правна уредба, в която се предвижда задължение да се приемат устройствени планове, предназначени за намаляване на процента на семейните обществени жилища в жилищни зони, характеризиращи се, inter alia, с дял на живущите в тези зони „имигранти от незападни страни и техни потомци“, надхвърлил 50 % през последните пет години, създава непряка дискриминация по смисъла на тази разпоредба, стига да се окаже, от една страна, че същата национална правна уредба, макар да е формулирана или прилагана привидно неутрално, тоест при отчитане на фактори, различни от фактора „етнически произход“, води до поставяне в особено неблагоприятно положение на лицата, принадлежащи към някои етнически групи, и от друга страна, че със същата национална правна уредба не се съблюдава принципът на пропорционалност, предвид постигането на преследваната с нея императивна цел от обществен интерес.
176
При това положение на поставените въпроси следва да се отговори, че член 2, параграф 2, букви а) и б) от Директива 2000/43 трябва да се тълкува в смисъл, че национална правна уредба, в която се предвижда задължение да се приемат устройствени планове, предназначени за намаляване на процента на семейните обществени жилища в жилищни зони, характеризиращи се, inter alia, с дял на живущите в тези зони „имигранти от незападни страни и техни потомци“, надхвърлил 50 % през последните пет години,
–
създава пряка дискриминация по смисъла на същия член 2, параграф 2, буква а), стига да се окаже, че приемането на посочената национална правна уредба се основава на етническите произходи на повечето от жителите в посочените жилищни зони и че вследствие на същата национална правна уредба третирането на всички жители в тях е по-малко благоприятно отколкото третирането на жителите в жилищни зони, които са сравними, но в които делът на тези „имигранти от незападни страни и техни потомци“ не е надхвърлил 50 %,
–
създава непряка дискриминация по смисъла на посочения член 2, параграф 2, буква б), стига да се окаже, от една страна, че същата национална правна уредба, макар да е формулирана или прилагана привидно неутрално, тоест при отчитане на фактори, различни от фактора „етнически произход“, води до поставяне в особено неблагоприятно положение на лицата, принадлежащи към някои етнически групи, и от друга страна, че със същата национална правна уредба не се съблюдава принципът на пропорционалност, предвид постигането на преследваната с нея императивната цел от обществен интерес.
По съдебните разноски
177
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
Поради изложените съображения Съдът (голям състав) реши:
Член 2, параграф 2, букви а) и б) от Директива 2000/43/ЕО на Съвета от 29 юни 2000 година относно прилагане на принципа на равно третиране на лица без разлика на расата или етническия произход,
трябва да се тълкува в смисъл, че
национална правна уредба, в която се предвижда задължение да се приемат устройствени планове, предназначени за намаляване на процента на семейните обществени жилища в жилищни зони, характеризиращи се, inter alia, с дял на живущите в тези зони „имигранти от незападни страни и техни потомци“, надхвърлил 50 % през последните пет години,
–
създава пряка дискриминация по смисъла на същия член 2, параграф 2, буква а), стига да се окаже, че приемането на посочената национална правна уредба се основава на етническите произходи на повечето от жителите в посочените жилищни зони и че вследствие на същата национална правна уредба третирането на всички жители в тях е по-малко благоприятно отколкото третирането на жителите в жилищни зони, които са сравними, но в които делът на тези „имигранти от незападни страни и техни потомци“ не е надхвърлил 50 %,
–
създава непряка дискриминация по смисъла на посочения член 2, параграф 2, буква б), стига да се окаже, от една страна, че същата национална правна уредба, макар да е формулирана или прилагана привидно неутрално, тоест при отчитане на фактори, различни от фактора „етнически произход“, води до поставяне в особено неблагоприятно положение на лицата, принадлежащи към някои етнически групи, и от друга страна, че със същата национална правна уредба не се съблюдава принципът на пропорционалност, предвид постигането на преследваната с нея императивната цел от обществен интерес.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: датски.