62022CJ0777
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (голям състав)
15 юли 2025 година (
*1
)
„Обжалване — Икономическа и парична политика — Директива 2014/59/ЕС — Възстановяване и преструктуриране на кредитни институции — Членове 27—29 — Мерки за ранна намеса — Регламент (ЕС) № 1024/2013 — Единен надзорен механизъм — Член 4, параграф 3 — Решение на Европейската централна банка (ЕЦБ) за поставяне на банка под временно управление — Жалба за отмяна, подадена от акционер — Член 263, четвърта алинея ДФЕС — Физическо лице, пряко и лично засегнато от акт на институция на Европейския съюз — Приключване на поставянето под временно управление — Запазване на правния интерес — Прилагане на правото на Съюза и на националното право от ЕЦБ — Задължение за съответстващо тълкуване на националното право“
По съединени дела C‑777/22 P и C‑789/22 P
с предмет две жалби на основание член 56 от Статута на Съда на Европейския съюз, подадени съответно на 21 и на 22 декември 2022 г.,
Европейска централна банка (ЕЦБ), представлявана първоначално от C. Hernández Saseta и A. Pizzolla, подпомагани от M. Lamandini, avvocato, а впоследствие от C. Hernández Saseta, M. Ioannidis, A. Pizzolla и C. Zilioli, подпомагани от M. Lamandini, avvocato,
жалбоподател по дело C‑777/22 P,
Европейска комисия, представлявана първоначално от V. Di Bucci, A. Nijenhuis и D. Triantafyllou, впоследствие от P. A Messina, A. Nijenhuis и D. Triantafyllou, и накрая от P. A. Messina и D. Triantafyllou,
жалбоподател по дело C‑789/22 P,
подпомагани от:
Италианска република, представлявана първоначално от G. Palmieri, подпомагана от P. Gentili, avvocato dello Stato, а впоследствие от S. Fiorentino, подпомаган от P. Gentili, avvocato dello Stato,
встъпила страна в производството по обжалване,
като другата страна в производството е:
Francesca Corneli, с местожителство във Велетри (Италия), представлявана първоначално от L. Boggio и F. Ferraro, avvocati, а впоследствие от L. Boggio, F. Ferraro и C. E. Tuo, avvocati,
жалбоподател в първоинстанционното производство,
СЪДЪТ (голям състав),
състоящ се от: K. Lenaerts, председател, T. von Danwitz, заместник-председател, F. Biltgen, K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, A. Kumin, N. Jääskinen и D. Gratsias (докладчик), председатели на състави, E. Regan, I. Ziemele, J. Passer и Z. Csehi, съдии,
генерален адвокат: J. Kokott,
секретар: C. Di Bella, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 25 юни 2024 г.,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 21 ноември 2024 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Със съответните си жалби Европейската централна банка (ЕЦБ) и Европейската комисия искат отмяна на решение на Общия съд на Европейския съюз от 12 октомври 2022 г., Corneli/ЕЦБ (T‑502/19, наричано по-нататък обжалваното съдебно решение, EU:T:2022:627), с което Общият съд уважава частично жалбата, подадена от г‑жа Francesca Corneli, като отменя Решение ECB-SSM-2019-ITCAR-11 на ЕЦБ, от 1 януари 2019 г., с което Banca Carige SpA е поставена под временно управление (наричано по-нататък „решението за поставяне под временно управление“), както и Решение ECB-SSM-2019-ITCAR-13 на ЕЦБ от 29 март 2019 г. за удължаване на срока на поставянето под временно управление до 30 септември 2019 г. (наричано по-нататък „решението за удължаване на срока“ и заедно с решението за поставяне под временно управление, наричани по-нататък „спорните решения“).
Правна уредба
Правото на Съюза
Регламент (ЕС) № 1024/2013
2
За целите на Регламент (ЕС) № 1024/2013 на Съвета от 15 октомври 2013 година за възлагане на Европейската централна банка на конкретни задачи относно политиките, свързани с пруденциалния надзор над кредитните институции (ОВ L 287, 2013 г., стр. 63)_„единният надзорен механизъм“ е определен в член 2, точка 9 от него като „системата за финансов надзор, съставена от ЕЦБ и националните компетентни органи на участващите държави членки, описан в член 6 от настоящия регламент“.
3
Член 4 от този регламент гласи:
„1)   В рамките на член 6 и съгласно параграф 3 от настоящия член, ЕЦБ е единственият орган, компетентен да извършва за целите на пруденциалния надзор следните задачи във връзка с всички кредитни институции, установени в участващите държави членки:
[…]
д)
да гарантира спазване на актовете, посочени в член 4, параграф 3, първа алинея, с които се налагат изисквания на кредитните институции да разполагат с надеждни управленски правила, включително изисквания за съответствие и пригодност на лицата, отговарящи за управлението на кредитни институции, процеси за управление на риска, механизми за вътрешен контрол, политики и практики за възнагражденията и ефективни процеси за вътрешен анализ на адекватността на капитала в т.ч. вътрешнорейтингови модели;
[…]
и)
да изпълнява надзорни задачи във връзка с планове за възстановяване и ранна интервенция, когато кредитна институция или група, по отношение на която ЕЦБ е органът, извършващ надзор на консолидирана основа, не изпълнява или е вероятно да наруши приложимите пруденциални изисквания, и единствено в случаите, посочени изрично в приложимото за компетентните органи право на Съюза — надзорни задачи във връзка със структурни промени, които се изискват от кредитните институции с оглед на предотвратяване на финансови затруднения или изпадане в несъстоятелност, с изключение на всякакви правомощия за [преструктуриране];
2.   За кредитните институции, установени в неучастваща държава членка, които откриват клон или предоставят трансгранични услуги в участваща държава членка, ЕЦБ изпълнява, в рамките на посоченото в параграф 1, задачите, за които националните компетентни органи имат правомощия съгласно съответното право на Съюза.
3.   За изпълнението на задачите, които са ѝ възложени по силата на настоящия регламент, и с цел да гарантира високи стандарти на надзор, ЕЦБ прилага цялото приложимо право на Съюза, а когато то се състои от директиви — националното законодателство за транспониране на тези директиви. Когато приложимото право на Съюза се състои от регламенти и когато понастоящем тези регламенти изрично предвиждат възможност за избор от страна на държавите членки, ЕЦБ прилага и националното законодателство, с което се упражнява този избор.
[…]“.
4
Член 9, параграфи 1 и 2 от този регламент предвижда:
„1)   Изключително за целите на изпълнение на задачите, възложени ѝ по силата на член 4, параграфи 1 и 2 и член 5, параграф 2, в участващите държави членки ЕЦБ се счита, когато е подходящо, за компетентния орган или за определения на национално равнище орган, в съответствие с приложимото право на Съюза.
Също изключително за тези цели ЕЦБ има всички правомощия и задължения, които са изложени в настоящия регламент. ЕЦБ има също всички правомощия и задължения, които имат компетентните органи и определените на национално равнище органи съгласно приложимото право на Съюза, освен ако не е предвидено друго в настоящия регламент. По-специално, ЕЦБ има правомощията, посочени в раздели 1 и 2 от настоящата глава.
[…]
2.   ЕЦБ упражнява правомощията по параграф 1 от настоящия член в съответствие с правните актове, посочени в член 4, параграф 3, първа алинея. При упражняване на съответните си надзорни правомощия и на правомощията си за провеждане на разследвания ЕЦБ и националните компетентни органи си сътрудничат тясно“.
Директива 2014/59/ЕС
5
Член 2, параграф 1, точка 21 от Директива 2014/59/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година за създаване на рамка за възстановяване и преструктуриране на кредитни институции и инвестиционни посредници и за изменение на Директива 82/891/ЕИО на Съвета и директиви 2001/24/ЕО, 2002/47/ЕО, 2004/25/ЕО, 2005/56/ЕО, 2007/36/ЕО, 2011/35/ЕС, 2012/30/ЕС и 2013/36/ЕС и на регламенти (ЕС) № 1093/2010 и (ЕС) № 648/2012 на Европейския парламент и на Съвета (ОВ L 173, 2014 г., стр. 190) определя за целите на тази директива понятието „компетентен орган“ като включващо по-специално ЕЦБ „по отношение на специалните задачи, които са ѝ възложени съгласно Регламент [№ 1024/2013]“.
6
Член 27 от Директива 2014/59 e озаглавен „Мерки за ранна намеса“ и предвижда в параграф 1:
„Когато в резултат на, наред с другото, бързо влошаващо се финансово състояние, включително по отношение на ликвидността, бързо покачващо се ниво на задлъжнялост, необслужвани заеми или концентрация на експозиции съгласно оценка, основаваща се на набор от показатели, които може да включват капиталовото изискване на институцията плюс 1,5 процентни пункта, [кредитна институция или инвестиционен посредник] нарушава или е вероятно в близко бъдеще да наруши изискванията на [Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно пруденциалните изисквания за кредитните институции и инвестиционните посредници и за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 (ОВ L 176, 2013 г., стр. 1)], [Директива 2013/36/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно достъпа до осъществяването на дейност от кредитните институции и относно пруденциалния надзор върху кредитните институции и инвестиционните посредници, за изменение на Директива 2002/87/ЕО и за отмяна на директиви 2006/48/ЕО и 2006/49/ЕО (ОВ L 176, 2013 г., стр. 338)], дял II от [Директива 2014/65/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година относно пазарите на финансови инструменти и за изменение на Директива 2002/92/ЕО и на Директива 2011/61/ЕС (ОВ L 173, 2014 г., стр. 349)] или някои от членове 3—7, 14—17 и 24, 25 и 26 от [Регламент (ЕС) № 600/2014 на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година относно пазарите на финансови инструменти и за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 (ОВ L 173, 2014 г., стр. 84)], държавите членки гарантират, че […] компетентните органи разполагат най-малкото със следните мерки:
[…]“.
7
Член 28 от Директивата е озаглавен „Освобождаване на висшето ръководство и ръководния орган“ и гласи:
„При значително влошаване на финансовото положение на дадена институция или когато са налице сериозни нарушения на законови или подзаконови актове или на устава на институцията или сериозни административни нередности, или когато други мерки, предприети в съответствие с член 27, не са достатъчни за подобряване на положението, държавите членки гарантират, че компетентните органи могат да изискат освобождаването на отделни или на всички членове на висшето ръководство или на ръководния орган на институцията. Назначаването на ново висше ръководство или ръководен орган се извършва в съответствие с националното право и правото на Съюза и с одобрението или съгласието на компетентния орган“.
8
Член 29 от посочената директива е озаглавен „Временен управител“ и предвижда в параграф 1:
„В случаите, в които компетентният орган счита смяната на висшето ръководство или на ръководния орган съгласно член 28 за недостатъчна мярка за подобряване на положението, държавите членки гарантират, че компетентните органи могат да назначат един или повече временни управители на институцията. В зависимост от това какво е пропорционално предвид условията, компетентните органи могат да назначат временен управител, който да замени временно ръководния орган на институцията или да работи временно съвместно с ръководния орган на институцията, като компетентният орган уточнява решението си към момента на назначаването. Ако компетентният орган назначи временен управител, който да работи съвместно с ръководния орган на институцията, към момента на това назначаване той определя допълнително ролята, задълженията и правомощията на временния управител, както и всякакви изисквания към ръководния орган на институцията да се консултира с временния управител или да получава съгласието му преди да вземе конкретни решения или да предприеме конкретни действия. От компетентния орган се изисква да оповестява публично назначаването на временен управител, освен когато временният управител не разполага с правомощието да представлява институцията. Държавите членки допълнително гарантират, че временните управители имат квалификацията, способностите и познанията, необходими за изпълнение на своите функции, и не са в положение на конфликт на интереси“.
Италианското право
9
Член 69 octiesdecies от Decreto legislativo n. 385 — Testo unico delle leggi in materia bancaria e creditizia (Законодателен декрет № 385 за приемане на Консолидиран текст на законите в областта на банките и кредитното дело) от 1 септември 1993 г. (GURI, бр. 230 от30 септември 1993 г., редовна притурка № 92), в редакцията, приложима към настоящия спор (наричан по-нататък „Консолидиран закон за банките“), който транспонира член 28 от Директива 2014/59 в италианския правен ред, предвижда в параграф 1:
„Италианската централна банка може да предприеме следните мерки по отношение на банка или дружество майка на банкова група:
[…]
(b)
отстраняването на [членовете на управителните и надзорните органи и на общо управление], в случай на тежко нарушение на законовите, подзаконовите или уставните разпоредби, или на сериозни нередности в управлението, както и когато влошаването на състоянието на банката или на банковата група е особено значително, при условие че мерките, посочени в буква а) или предвидени в членове 53 bis и 67 ter, не са достатъчни за подобряване на положението“.
10
Член 70 от Консолидирания закон за банките, озаглавен „Временен управител“, транспонира член 29 от Директива 2014/59 в италианския правен ред и параграф 1 от него гласи:
„Италианската централна банка може да разпореди разпускане на органите, изпълняващи функции по управление и контрол на банките, в случай на нарушение или нередност, посочени в член 69 octiesdecies, параграф 1, буква b), или ако се очакват сериозни имуществени загуби, или когато разпускането е поискано с мотивирано искане от органите на управление или от извънредното събрание“.
Обстоятелствата по спора
11
В точки 2—19 от обжалваното съдебно решение Общият съд излага обстоятелствата по спора, и фактите, настъпили след подаването на жалбата пред него. За нуждите на настоящите съединени дела те могат да бъдат обобщени по следния начин.
12
Banca Carige е регистрирана на борсата кредитна институция със седалище в Италия, която от 2014 г. подлежи на пряк пруденциален надзор от ЕЦБ. Между декември 2014 г. и 1 януари 2019 г. тя натрупва загуби в размер на над 1,6 милиарда евро. Г‑жа Corneli е миноритарен акционер в Banca Carige. Към момента на подаване на жалбата пред Общия съд тя притежава 200000 обикновени акции, съответстващи на 0,000361 % от дружествения капитал на Banca Carige.
13
Тъй като към 1 януари 2018 г. Banca Carige не е спазила минималните изисквания относно съотношението на собствения капитал, през 2018 г. тя предприема няколко опита да поправи това положение. Тези опити обаче са неуспешни. След противопоставяне на увеличаването на капитала чрез замяна на подчинени облигации срещу новоемитирани акции, направено от акционери, притежаващи 70 % от капитала на Banca Carige, на извънредно общо събрание на банката, проведено на 22 декември 2018 г., седем членове на управителния съвет на Banca Carige, сред които председателят, заместник-председателят и генералният директор, подават оставка с незабавно действие на 23 декември 2018 г. и на 2 януари 2019 г. Оставките водят до освобождаване на управителния съвет съгласно устава на Banca Carige и на приложимата разпоредба от италианското право. В съответствие с този устав четиримата членове на управителния съвет, които не са подали оставка, остават на длъжност, за да осигурят текущото управление на Banca Carige.
14
На 1 януари 2019 г. ЕЦБ приема решението за поставяне под временно управление, чиито последици са, първо, разпускането на управителния съвет на Banca Carige и замяна на бившите членове с трима временни управители, второ, разпускането на надзорния съвет на Banca Carige и замяна на бившите членове на този съвет с три други лица, и трето, възлагането на новите органи на задачата да предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че Banca Carige отново трайно спазва имуществените изисквания.
15
На 29 март 2019 г. ЕЦБ приема решението за удължаване на срока.
16
С решение от 30 септември 2019 г. ЕЦБ удължава до 31 декември 2019 г. срока на поставянето под временно управление на Banca Carige. С решение от 20 декември 2019 г. тя отново удължава срока му до 31 януари 2020 г., за да се предостави възможност за завършването на операцията по укрепване на собствения капитал на Banca Carige.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
17
С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 12 юли 2019 г., г‑жа Corneli иска отмяна на решението за поставяне под временно управление, както и на „всеки произтичащ от него или последващ акт“, включително по-специално решението за удължаване на срока, както и последващите решения за ново удължаване на срока на поставянето под временно управление на Banca Carige.
18
На 2 октомври 2019 г. ЕЦБ подава в секретариата на Общия съд отделно възражение за недопустимост на тази жалба; с определение от 29 април 2019 г. Общият съд решава да се произнесе по това възражение в решението по същество.
19
С решение от 24 юни 2020 г. е Комисията е допусната да встъпи в подкрепа на исканията на ЕЦБ.
20
Що се отнася до допустимостта на жалбата, в точки 22—28 от обжалваното съдебно решение Общият съд най-напред проверява дали искането за отмяна на различните решения на ЕЦБ, посочени в точка 17 от настоящото решение, отговаря във всички аспекти на изискванията за форма, предвидени в членове 76 и 86 от Процедурния правилник на Общия съд, и дали актовете, чиято отмяна се иска, са налице и засягат г‑жа Corneli. След тази проверка в точка 29 от обжалваното съдебно решение той приема, че жалбата на г‑жа Corneli е допустима в частта относно спорните решения, но не и в частта относно „всеки произтичащ от [тях] или последващ акт“, включително решенията, приети от ЕЦБ след подаването на тази жалба и с които отново се удължава срокът на поставяне на Banca Carige под временно управление.
21
На второ място, произнасяйки се по възражението за недопустимост, повдигнато от ЕЦБ, подкрепяна от Комисията, което се основава на липсата на процесуална легитимация на г‑жа Corneli, в точки 33—54 от обжалваното съдебно решение Общият съд разглежда, на първо място, въпроса дали г‑жа Corneli е пряко засегната от спорните решения.
22
Както следва от точки 34 и 35 от това съдебно решение, Общият съд приема, че правоотношението между Banca Carige и нейните акционери, сред които е и г‑жа Corneli, е било изменено със спорните решения без намесата на какъвто и да е опосредяващ акт, като тези решения сами по себе си изменят правата, с които разполага г‑жа Corneli, за да участва в качеството на акционер в управлението на Banca Carige в съответствие с приложимите правила. По-специално Общият съд приема, че тези решения засягат правата на г‑жа Corneli да избира като акционер управителните и надзорните органи на Banca Carige, да свиква общото събрание на акционерите, да определя дневния ред и да изменя условията, при които отговорността на управителните и надзорните органи може да бъде ангажирана от акционерите като г‑жа Corneli.
23
След като отхвърля доводите на ЕЦБ и на Комисията в обратния смисъл, в точка 54 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че спорните решения засягат пряко г‑жа Corneli.
24
На второ място, в точки 55—76 от обжалваното съдебно решение Общият съд разглежда въпроса дали г‑жа Corneli е лично засегната от спорните решения. Както следва от точки 58—64 от това съдебно решение, Общият съд приема, че по отношение на г‑жа Corneli са изпълнени критериите, установени с решение от 15 юли 1963 г.Plaumann/Комисия (25/62, EU:C:1963:17), тъй като, от една страна, в момента на приемането на спорните решения, тя е могла да бъде идентифицирана в качеството си на акционер на Banca Carige, поради обстоятелството, че на датите, на които те са съответно приети, списъкът на акционерите, които са щели да бъдат засегнати от посочените решения, вече е бил установен, като това важи a fortiori за решението за поставяне под временно управление, което е прието в ден, в който кредитните институции са били затворени, поради което в посочения ден не е било възможно акциите да се търгуват. От друга страна, Общият съд констатира, че акционерите, сред които и г‑жа Corneli, са се оказали лично засегнати от приемането на спорните решения в качество, което е присъщо за тях, а именно, като притежатели на акции в капитала на Banca Carige, които вследствие на тези решения ще бъдат възпрепятствани да упражняват някои права, произтичащи от тези акции.
25
В точка 63 от обжалваното съдебно решение Общият съд по-специално отбелязва, че г‑жа Corneli е сред акционерите, които са гласували против предложението, направено пред общото събрание на 22 декември 2018 г., като това гласуване, макар да е израз само на искане за отлагане, е довело до оставката на членове на управителния съвет, а след това до разпускането му, и тогава Banca Carige е била поставена в положението, което, в познатия ѝ контекст — както се посочва в решението за поставяне под временно управление — е довело до намесата на ЕЦБ, с временно спиране на функциите на общото събрание и следователно на възможността за акционерите да въздействат с гласа си върху стратегията, която Banca Carige ще следва.
26
След като отхвърля възраженията на ЕЦБ и на Комисията, в точка 76 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че г‑жа Corneli е лично засегната от спорните решения и следователно отговаря на изискванията за процесуална легитимация.
27
На трето място, в точки 77—82 от обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля повдигнатото от ЕЦБ възражение за недопустимост, изведено от липсата на процесуална легитимация на г‑жа Corneli. В това отношение в точка 81 от това решение Общият съд припомня, че за да обоснове жалбата си, г‑жа Corneli изтъква отражението на тези решения върху правата, които тя лично притежава в качеството си на акционер в Banca Carige, по-конкретно правото да свика общо събрание, за да предложи подаването на жалба, или пък правото да добави точка в този смисъл в дневния ред на това събрание. Въз основа на това в точка 82 от обжалваното съдебно решение Общият съд стига до извода, че ако обжалваните решения бъдат отменени, последиците за положението на акционерите ще бъдат идентични на тези, които отмяната би породила за положението на Banca Carige и че поради това, като действа с оглед на последиците, породени от обжалваните решения върху собствените ѝ права, г‑жа Corneli може да изтъква интерес да иска отмяната на посочените решения, който е различен от този на Banca Carige.
28
Поради това Общият съд приема жалбата за допустима и я разглежда по същество. В подкрепа на жалбата си в първоинстанционното производство г‑жа Corneli излага седем основания, първо — нарушение на правилата относно пропорционалността, второ — нарушение на задължението за мотивиране и на правото на изслушване, трето — назначаването като временни управители на лица, които преди това са изпълнявали важни функции в ръководството и администрацията на Banca Carige, четвърто — грешка при прилагане на правото, допусната при определянето на правното основание за приемане на спорните решения, пето — фактът, че ЕЦБ се е опитала да разреши проблеми с управлението, като е назначила лица, които са ги създали, шесто — нарушение, от една страна, на правилата относно правата на акционера, и от друга страна, на основните принципи, свързани със защитата на собствеността и спестяванията, със свободата на частната икономическа инициатива, както и със самоопределянето на гражданина при личния му избор, и седмо — неадекватността на временното управление за разрешаване на констатирания проблем.
29
Общият съд решава да разгледа, на първо място, четвъртото основание, изтъкнато в жалбата в първоинстанционното производство — грешка при прилагане на правото при определянето на правното основание за приемане на спорните решения. Както следва от точка 86 от обжалваното съдебно решение, в рамките на това основание г‑жа Corneli твърди, че ЕЦБ е допуснала грешка при прилагане на правото, като е основала обжалваните решения на член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките, въпреки че тази разпоредба не се отнасяла до положението, което е изтъкнато, за да се постави Banca Carige под временно управление, а именно „значително влошаване“ на състоянието ѝ.
30
В това отношение в точка 95 от обжалваното съдебно решение въз основа на сравнителен анализ на разпоредбите на член 69 octiesdecies, параграф 1, буква b) и на член 70 от Консолидирания закон за банките Общият съд стига до извода, че втората от посочените разпоредби не предвижда разпускане на управителните или контролните органи на банките и въвеждане на временно управление, в случай че влошаването на състоянието на съответната банка или на банкова група е особено значително.
31
Ето защо в точка 100 от това решение Общият съд приема, че ЕЦБ е нарушила член 70 от Консолидирания закон за банките, като се е основала, макар това условие да не е предвидено в тази разпоредба, на значителното влошаване на положението на Banca Carige, за да постанови разпускането на нейните управителни или контролни органи, да въведе временно управление и да запази това управление в действие през периода, посочен в решението за удължаване на срока.
32
По съображенията, изложени в точки 102—108 от обжалваното съдебно решение, Общият съд отхвърля довода на ЕЦБ и на Комисията, че след като поставянето под временно управление е предвидено в член 29 от Директива 2014/59, член 70 от Консолидирания закон за банките трябва да се тълкува в светлината на тази разпоредба, която има за задача да транспонира в италианското право. В това отношение, както следва от точки 106 и 107 от обжалваното съдебно решение, Общият съд припомня, че задължението за съответстващо тълкуване на националното право не може да служи за основа на тълкуване, което противоречи на понятията, използвани в националната разпоредба за транспониране на директива. Според Общия съд обаче такъв би бил резултатът, ако този метод на тълкуване бъде използван по делото, с което е сезиран.
33
Освен това в точки 111—113 от обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля довода, изтъкнат в съдебното заседание пред него от ЕЦБ и Комисията, че когато ЕЦБ действа като компетентен орган съгласно банковата правна уредба, тя е длъжна да приложи, освен националното право, и всички разпоредби на правото на Съюза, включително съдържащата се в Директива 2014/59, която предвижда поставянето под временно управление в случай на значително влошаване на състоянието на съответната институция.
34
В това отношение в точка 112 от обжалваното съдебно решение Общият съд отбелязва, че от член 4, параграф 3 от Регламент № 1024/2013 следва, че когато правото на Съюза, което е относимо за изпълнението на поверените на ЕЦБ задачи, се състои от директиви, трябва да се приложи националното право, с което се транспонират тези директиви. Според Общия съд разпоредбата не може да се тълкува като съдържаща два отделни източника на задължения, а именно цялото право на Съюза, включително директивите, към което би следвало да се прибави транспониращото ги национално право. Общият съд приема, че подобно тълкуване би предполагало обхватът на националните разпоредби да е различен от този на директивите, които те са предназначени да транспонират във вътрешното право, и че в такъв случай двата вида норми са задължителни за ЕЦБ като отделни нормативни източници, което би влязло в противоречие с член 288 ДФЕС. Освен това Общият съд припомня практиката на Съда, съгласно която дадена директива не може сама по себе си да поражда задължения за частноправен субект и следователно позоваването на самата директива не е възможно срещу частноправен субект.
35
При тези условия Общият съд постановява в точка 113 от обжалваното съдебно решение, че грешката, допусната от ЕЦБ при прилагането на член 70 от Консолидирания закон за банките, не може да бъде поправена посредством свободно тълкуване на текстовете, което би позволило да се създадат отново условията за прилагане на разпоредби, замислени по различен начин в Директива 2014/59 и в националното право. Поради това Общият съд уважава изтъкнатото в първоинстанционната жалба основание, че е допусната грешка при прилагане на правото при определянето на правното основание за приемането на спорните решения, и ги отменя, без да разглежда останалите основания, изтъкнати от г‑жа Corneli.
Искания на страните и производство пред Съда
36
С жалбата си по дело C‑777/22 P ЕЦБ моли Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение в частта, в която се отменят спорните решения,
–
да обяви първоинстанционната жалба за недопустима,
–
при условията на евентуалност, да установи законосъобразността на спорните решения и при необходимост да върне делото на Общия съд, който да се произнесе по основанията в жалбата в първоинстанционното производство, които не са разгледани в обжалваното съдебно решение, и
–
да осъди г‑жа Corneli да заплати съдебните разноски както в първоинстанционното производство, така и в производството по обжалване.
37
С жалбата си по дело C‑789/22 P Комисията моли Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да отхвърли жалбата в първоинстанционното производство като недопустима или най-малкото като неоснователна,
–
да осъди г‑жа Corneli да заплати съдебните разноски, и
–
при условията на евентуалност, след отмяната да върне делото на Общия съд за ново разглеждане.
38
В писмения си отговор на жалбата г‑жа Corneli моли Съда:
–
главно, да обяви жалбите за недопустими и във всички случаи да ги отхвърли като неоснователни,
–
при условията на евентуалност, в случай че жалбите бъдат уважени, да уважи нейната жалба в първоинстанционното производство или, при условията на евентуалност спрямо предходното, да върне делото на Общия съд за ново разглеждане.
39
В писмения си отговор по дело C‑777/22 P Комисията посочва, че подкрепя изцяло исканията на ЕЦБ и моли те да бъдат уважени.
40
С решение на председателя на Съда от 8 февруари 2023 г. дела C‑777/22 P и C‑789/22 P са съединени за целите на писмената и устната фаза на производството и на постановяването на съдебното решение.
41
С решение на председателя на Съда от 17 април 2023 г. Италианската република е допусната по нейна молба да встъпи в подкрепа на исканията на ЕЦБ и на Комисията по дела C‑777/22 P и C‑789/22 P.
42
В писменото си становище при встъпване Италианската република моли Съда да уважи жалбите на ЕЦБ и на Комисията и съответно да обяви за недопустима или, при условията на евентуалност, да отхвърли по същество подадената от г‑жа Corneli жалба за отмяна.
43
В съответствие с член 16, трета алинея от Статута на Съда на Европейския съюз ЕЦБ и Италианската република искат, съответно на 3 и 6 ноември 2023 г., настоящите съединени дела да бъдат отнесени за разглеждане до голям състав, което Съдът взема предвид на 7 май 2024 г.
По жалбите пред Съда
44
В подкрепа на жалбата си по дело C‑777/22 P ЕЦБ изтъква две основания, първото — изопачаване на фактите от Общия съд по отношение на правата, на които се твърди, че г‑жа Corneli би могла да се позове в качеството си на акционер в Banca Carige, а второто — грешка при прилагане на правото, допусната при тълкуването на член 70 от Консолидирания закон за банките.
45
От своя страна в подкрепа на жалбата си по дело C‑789/22 P Комисията изтъква пет основания, първото от които е нарушение на член 263 ДФЕС, доколкото Общият съд е приел, че спорните решения засягат пряко и лично г‑жа Corneli, второто — нарушение на член 84 от Процедурния правилник на Общия съд и забраната служебно да се разглежда основание за отмяна, изведено от законосъобразността по същество на оспорения акт, третото — нарушение на член 4, параграф 3 от Регламент № 1024/2013 и на член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките, четвъртото — нарушение на член 288, трета алинея ДФЕС, доколкото Общият съд е приел, че член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките не може да се тълкува в съответствие с член 29 от Директива 2014/59, и петото — нарушение както на член 288, втора и трета алинея ДФЕС, така и на член 4, параграф 3 от Регламент № 1024/2013, доколкото Общият съд е приел, че ЕЦБ не може да се основава на разпоредби от директивите, които имат директен ефект, а е трябвало да приложи националната правна уредба, която противоречи на директивите.
46
В писменото си становище при встъпване Италианската република посочва, че поддържа всички основания, изтъкнати от ЕЦБ и от Комисията, с изключение на петото основание за обжалване, изтъкнато от последната, по което не взема отношение.
По първото основание в жалбата на ЕЦБ и по първото основание в жалбата на Комисията
Доводи на страните
47
С първите основания в своите жалби ЕЦБ и Комисията, подкрепяни от Италианската република, оспорват мотивите на обжалваното съдебно решение, в които Общият съд е приел, че г‑жа Corneli е процесуално легитимирана, тъй като спорните решения я засягат пряко и лично, и че тя има и необходимия правен интерес, поради което жалбата ѝ е допустима. Основанията на ЕЦБ се разделят на четири части, а на Комисията — на три.
48
Първите две части от първото основание на ЕЦБ и първата част от първото основание на Комисията се отнасят до точки 34 и 35 от обжалваното съдебно решение, въз основа на които Общият съд е приел, че спорните решения засягат пряко г‑жа Corneli, тъй като последиците от тях за дружество и за неговите органи се равняват на последици за положението на всеки акционер в това дружество, включително за тези, които като г‑жа Corneli притежават минимален процент от капитала. В това отношение с първата част от първото си основание ЕЦБ упреква Общия съд, че е изопачил фактите. Освен това ЕЦБ и Комисията изтъкват съответно в рамките на втората част от първото си основание и в рамките на първата част от първото си основание, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото.
49
Тези институции подчертават, че изброените в точка 34 от обжалваното съдебно решение права не принадлежат индивидуално на всеки акционер, и считат, че Общият съд се е основал на неправилно тълкуване на приложимите разпоредби от италианското право и от устава на Banca Carige. От тези разпоредби и устав следвало, първо, че правото да се представят списъци за избирането на членовете на управителния и на надзорния съвет е запазено за акционерите, които притежават най-малко 1 % от обикновените акции, второ, че право да избира членовете на тези органи има общото събрание на акционерите, трето, че правото да се свиква общото събрание на акционерите и да се определя дневният му ред може да се упражнява само от група акционери, представляваща 5 % от дружествения капитал на дружеството, и четвърто, че иск за гражданска отговорност може да бъде предявен срещу управителите на дадено дружество само от общото събрание на акционерите или от група акционери, представляващи 2,5 % от дружествения капитал.
50
Впрочем ЕЦБ изтъква, че настоящият спор е аналогичен на делото, по което е постановено решение на Европейския съд по правата на човека от 7 юли 2020 г., Albert и др. с/у Унгария (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414), в което според ЕЦБ този съд е приел, че последиците от разглежданите по това дело актове засягат пряко не жалбоподателите по посоченото дело, които са акционери в две банки, а самите банки, тъй като претърпените от техните акционери последици са само косвени и акцесорни.
51
В рамките съответно на третата и втората част от първите си основания ЕЦБ и Комисията, подкрепяни от Италианската република, критикуват точки 58, 61—63, 74 и 75 от обжалваното съдебно решение, в които Общият съд разглежда въпроса дали спорните решения засягат лично г‑жа Corneli.
52
В това отношение те упрекват Общия съд, че не се е съобразил със съдебната практика, цитирана в точка 56 от обжалваното съдебно решение. Самата възможност да се идентифицират акционерите на Banca Carige към 1 януари 2019 г., при положение че пазарите са били затворени, не означавала, че приетото същия ден решение за поставяне под временно управление засягало лично тези акционери. Същото се отнасяло и за решението за удължаване на срока, което, както признал самият Общ съд, не било прието на официален празник. Поставянето под временно управление засягало Banca Carige, която е адресат на спорните решения, както и нейните управители, а не нейните акционери. Освен това Общият съд не обяснил защо гласуването против от страна на г‑жа Corneli по предложение за резолюция, представено на общото събрание на акционерите, имало за последица индивидуализирането на това лице по начин, аналогичен на този на адресатите на спорните решения.
53
Също така мотивите, изложени в точки 74 и 75 от обжалваното съдебно решение, не давали възможност да се приеме, че г‑жа Corneli принадлежи към „затворена група“ по смисъла на практиката на Съда, цитирана в точка 71 от това решение. Решение от 6 ноември 2018 г., Scuola Elementare Maria Montessori/Комисия, Комисия/Scuola Elementare Maria Montessori и Комисия/Ferracci (C‑622/16 P—C‑624/16 P, EU:C:2018:873), споменато от Общия съд в точка 74 от обжалваното съдебно решение, било ирелевантно, тъй като спорните решения не били подзаконови актове.
54
В по-общ план практиката на Съда относно „затворените групи“ била разработена в особения контекст на дела, по които актове на Съюза с общо приложение всъщност се отнасят само до малък брой оператори, така че те поначало могат да бъдат идентифицирани. За сметка на това около 35 000‑те акционери на Banca Carige не можело разумно да се считат за такава ограничена група икономически оператори. Впрочем тази съдебна практика не се прилагала, когато засегнатите от даден акт лица могат да бъдат идентифицирани по силата на обективно правно или фактическо положение, определено в самия съответен акт. Такъв обаче бил случаят на г‑жа Corneli и на всеки друг акционер в Banca Carige.
55
В рамките на съответно четвъртата и третата част от първите си основания за обжалване ЕЦБ и Комисията, подкрепяни от Италианската република, изтъкват, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че г‑жа Corneli има необходимия правен интерес, за да подаде жалба за отмяна на спорните решения. Съдът само по изключение признал такъв интерес на акционерите на дружество, което е адресат на акт на институция на Съюза, а именно когато такъв акт е имал за последица и изменение на устава на съответното дружество или е породил във вреда на акционерите значителни преки последици, които имат характер на конфискация. Създаването на временна структура за управление на дадена банка не представлявало такъв изключителен случай.
56
Освен това Общият съд не обосновал, че спорните решения са били от естество да накърнят интересите на г‑жа Corneli. От една страна, в точка 81 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно предоставил на всеки акционер права, които принадлежат на квалифицирани малцинства акционери. От друга страна, в точка 82 от това решение той твърдял, че съществуват разлики между последиците, които евентуалната отмяна на спорните решения поражда съответно за Banca Carige и за нейните акционери, без обаче да определи тези разлики. Комисията добавя, че Общият съд не е разгледал, при необходимост служебно, дали евентуалният правен интерес на г‑жа Corneli е продължил да съществува след края на периода на временно управление на Banca Carige.
57
Г‑жа Corneli оспорва допустимостта на първото основание в жалбата на ЕЦБ, тъй като последната не е уточнила дали изтъква грешка при прилагане на правото или изопачаване на фактите. При всички положения г‑жа Corneli счита, че както първото основание в жалбата на ЕЦБ, така и първото основание в жалбата на Комисията трябва да се отхвърлят по същество.
Съображения на Съда
58
Що се отнася до допустимостта на първото основание в жалбата на ЕЦБ, от член 256, параграф 1, втора алинея ДФЕС, член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, както и от член 168, параграф 1, буква г) и член 169, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда следва, че жалбата трябва точно да посочва критикуваните точки от съдебното решение, чиято отмяна се иска, и правните доводи, с които се подкрепя конкретно това искане, тъй като в противен случай жалбата или съответното основание ще бъдат недопустими (решение от 23 ноември 2021 г., Съвет/Hamas, C‑833/19 P, EU:C:2021:950, т. 50 и цитираната съдебна практика).
59
В случая първото основание в жалбата на ЕЦБ отговаря на тези изисквания, така че то е допустимо, което, противно на твърдяното по същество от г‑жа Corneli, не може да бъде поставено под въпрос, поради обстоятелството че ЕЦБ упреква Общия съд едновременно, че е допуснал грешка при прилагане на правото и че е изопачил фактите.
60
Що се отнася до разглеждането по същество на първите основания в жалбите на ЕЦБ и на Комисията, следва да се припомни, че допустимостта на жалба, подадена на основание член 263, четвърта алинея ДФЕС от физическо или юридическо лице срещу акт, на който то не е адресат, зависи от условието на това лице да се признае процесуална легитимация, каквато е налице в две хипотези. От една страна, такава жалба може да се подаде, при условие че актът засяга лицето пряко и лично. От друга страна, такова лице може да подаде жалба срещу подзаконов акт, който не включва мерки за изпълнение, ако същият го засяга пряко (решение от 17 септември 2015 г., Mory и др./Комисия, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, т. 59).
61
Тъй като настоящите дела не съответстват на втората хипотеза, следва да се провери дали Общият съд правилно е приел, че спорните решения засягат г‑жа Corneli пряко и лично.
62
На първо място, що се отнася до въпроса дали тези решения засягат пряко г‑жа Corneli, от постоянната съдебна практика, припомнена също от Общия съд в точка 33 от обжалваното съдебно решение, следва, че предвиденото в член 263, четвърта алинея ДФЕС условие дадено физическо или юридическо лице да е пряко засегнато от решението, против което е подадена жалбата, изисква наличие на два кумулативни критерия, а именно оспорената мярка, от една страна, пряко да поражда последици за правното положение на частноправния субект и от друга страна, да не оставя никакво право на преценка на своите адресати, на които е възложено да я изпълнят, тъй като това изпълнение е напълно автоматично и произтича единствено от правната уредба на Съюза, без да се прилагат други правила с опосредяващ характер (решение от 5 ноември 2019 г., BCE и др./Trasta Komercbanka и др., C‑663/17 P, C‑665/17 P и C‑669/17 P, EU:C:2019:923, т. 103 и цитираната съдебна практика).
63
В случая в точка 34 от обжалваното съдебно решение Общият съд констатира, че спорните решения накърняват правата на акционерите на Banca Carige, сред които е г‑жа Corneli. От една страна, според Общия съд тези решения накърняват правото на акционерите да избират управителните и надзорните органи на тази банка, както и правото им да свикват общото събрание на акционерите и да определят дневния му ред. От друга страна, решенията засегнали условията, при които може да бъде ангажирана отговорността на управителните и надзорните органи на Banca Carige от нейните акционери, тъй като срещу назначените от ЕЦБ временни управители можело да се предявяват граждански искове само в случай на умисъл или груба небрежност и само с разрешение на ЕЦБ, а исковете за гражданска отговорност срещу членовете на разпуснатите органи на Banca Carige или срещу нейния генерален директор можело да се предявят само от временните управители, което лишавало общото събрание на акционерите или акционерите, които заедно притежавали определен дял от дружествения капитал, от правото да предявят такъв иск.
64
Въз основа на тези констатации Общият съд приема в точка 35 от обжалваното съдебно решение, че правоотношението между Banca Carige и нейните акционери, сред които и г‑жа Corneli, е било изменено без намесата на какъвто и да било опосредяващ акт с обжалваните решения, които следователно засягат пряко г‑жа Corneli.
65
В подкрепа на твърденията си за грешка при прилагане на правото, допусната в точки 34 и 35 от обжалваното съдебно решение, ЕЦБ и Комисията упрекват Общия съд, че не е взел предвид факта, че правото да се представи списък с кандидати за избирането на членовете на управителния и на надзорния съвет на Banca Carige, правото да се свика общото събрание на тази банка и правото да се предяви иск за гражданска отговорност срещу членовете на управителните и надзорните органи на посочената банка, могат да бъдат упражнявани само от акционери, притежаващи индивидуално или колективно по-голям дял от капитала на Banca Carige от притежавания от г‑жа Corneli.
66
От поставянето на Banca Carige под временно управление и докато трае това положение, г‑жа Corneli обаче е лишена най-малкото от възможността да упражни правото, което притежава в качеството си на акционер в тази банка, да се свързва с други акционери в нея, за да упражнява колективно някое от правата, посочени в предходната точка. Става въпрос за последици за правното положение на г‑жа Corneli, произтичащи пряко от приемането на спорните решения, които в това отношение не оставят никаква свобода на преценка на техния адресат, така че условията, поставени от цитираната в точка 62 от настоящото решение съдебна практика, действително са били изпълнени, както Общият съд правилно е приел.
67
Освен това, що се отнася до първата част от първото основание в жалбата на ЕЦБ, в рамките на която се твърди, че Общият съд изопачил приложимите разпоредби от италианското право или от устава на Banca Carige, следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда изопачаването трябва ясно да личи от материалите по преписката, без да е необходимо да се прибягва до нова преценка на фактите и на доказателствата (решение от 13 юли 2023 г., Комисия/CK Telecoms UK Investments, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, т. 142 и цитираната съдебна практика).
68
В случая, противно на твърденията на ЕЦБ, от обжалваното съдебно решение не следва, че според Общия съд г‑жа Corneli е можела по силата на приложимите разпоредби от италианското право или от устава на банката да упражнява сама някое от правата, изброени в точка 34 от обжалваното съдебно решение. Напротив, в отговор на изтъкнат пред него от ЕЦБ и от Комисията довод, основан на факта, че правата, за които се твърди, че са накърнени от спорните решения, принадлежат не индивидуално на всеки акционер в съответното дружество, а на общото събрание на неговите акционери, в точки 44 и 45 от обжалваното съдебно решение Общият съд отбелязва, че този довод не отчита най-малкото правото на глас, даващо възможност на всеки акционер да участва лично в избора на членовете, които следва да участват в управителните и надзорните органи на Banca Carige, право, което е трябвало да бъде предмет на съдебна защита и което вече не може да се упражнява след поставянето на Banca Carige под временно управление.
69
От обобщените в предходната точка мотиви на обжалваното съдебно решение е видно, че Общият съд действително е взел предвид факта, че някои решения, посочени в точка 34 от обжалваното съдебно решение, могат по силата на приложимите разпоредби от италианското право или от устава на банката да се приемат само колективно от общото събрание на Banca Carige или от нейните акционери, притежаващи определен дял от нейния дружествен капитал. Общият съд обаче по същество основателно приема, че това обстоятелство не дава основание да се приеме, че спорните решения не засягат пряко определен акционер като г‑жа Corneli.
70
Накрая, обстоятелството, че е взето предвид изтъкнатото от ЕЦБ решение на Европейския съд по правата на човека от 7 юли 2020 г., Albert и др. с/у Унгария (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414), не може да постави под въпрос констатацията, че спорните решения засягат пряко г‑жа Corneli.
71
Всъщност, за да приеме, че жалбоподателите по делото, по което е постановено посоченото решение, които са акционери в две унгарски спестовни банки, не могат да претендират, че имат качеството на „жертва“ по смисъла на член 34 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., Европейският съд по правата на човека се основава на установеното в практиката му разграничение между мерките, засягащи интересите на дадено дружество, и накърняващите правата, свързани с качеството на акционер на това дружество.
72
Като приема, че разглежданото по посоченото дело законодателство спада към първата категория мерки, тази юрисдикция прилага общия принцип, който произтича от практиката ѝ и е припомнен в § 124 от посоченото решение, съгласно който акционерите на дадено дружество не могат да се позовават на качеството „жертва“ в посочения по-горе смисъл на актове или мерки, засягащи тяхното дружество. В това отношение той по-специално отбелязва по същество в § 151 от същото решение, че това законодателство не е имало за последица да попречи, макар и само временно, на акционерите на двете засегнати банки да упражняват правата, с които лично разполагат.
73
Тези съображения, отнасящи се до критериите за признаване на качеството „жертва“ по смисъла на член 34 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, са ирелевантни за преценката дали в случая г‑жа Corneli е пряко засегната от спорните решения.
74
На второ място, що се отнася до въпроса дали спорните решения засягат лично г‑жа Corneli, както припомня Общият съд в точка 56 от обжалваното съдебно решение, съгласно постоянната съдебна практика субектите, които не са адресати на дадено решение, могат да твърдят, че са лично засегнати по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС, само ако актът, чиято отмяна се иска, се отнася до тях поради някои присъщи за тях качества или поради фактическо положение, което ги разграничава от всички останали лица и така ги индивидуализира по същия начин като адресата (вж. решения от 15 юли 1963 г., Plaumann/Комисия, 25/62, EU:C:1963:17, стр. 223, и от 4 октомври 2024 г., Комисия и Съвет/Front Polisario, C‑779/21 P и C‑799/21 P, EU:C:2024:835, т. 107 и цитираната съдебна практика).
75
Безспорно възможността да се определи с по-голяма или по-малка точност колко или дори кои са правните субекти, по отношение на които се прилага дадена мярка, не предполага по никакъв начин, че същите трябва да бъдат разглеждани като лично засегнати от тази мярка, ако това прилагане се осъществява по силата на обективно правно или фактическо положение, определено в съответния акт (решение от 12 юли 2022 г., Nord Stream 2/Парламент и Съвет, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, т. 157 и цитираната съдебна практика).
76
Когато обаче даден акт засяга група лица, които са определени или са били определяеми към момента на приемане на този акт в зависимост от присъщи за членовете на групата критерии, тези лица могат да бъдат считани за лично засегнати от посочения акт (решение от 12 юли 2022 г., Nord Stream 2/Парламент и Съвет, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, т. 158 и цитираната съдебна практика).
77
В случая, както следва от точки 56—59 от обжалваното съдебно решение, Общият съд е приел, че г‑жа Corneli е лично засегната от спорните решения, тъй като в качеството си на акционер в Banca Carige тя е отговаряла на две условия. От една страна, тя е част от група, чиито членове са били определени или определяеми към момента на приемане на спорните решения, и от друга страна, определянето може да се основава на присъщи за членовете на тази група критерии, а именно притежаването на акции в капитала на тази банка и възпрепятстването вследствие на тези решения на упражняването на някои права, свързани с тези акции.
78
Що се отнася до второто условие, в точка 61 от обжалваното съдебно решение Общият съд отбелязва, че преди приемането на спорните решения г‑жа Corneli е имала свързани с акциите ѝ права, които са се оказали накърнени през периода, в който са се прилагали спорните решения. По-специално в точка 62 от това решение Общият съд се позовава на спирането на функциите на общото събрание на Banca Carige, което като първа последица от решението за поставяне под временно управление е лишило акционерите на тази банка от възможността да изразят позицията си по предложенията, които обаче ги засягат.
79
Тези мотиви в обжалваното съдебно решение представляват правилно прилагане на практиката на Съда, цитирана в точки 74—76 от настоящото решение, и следователно не съдържат грешка при прилагане на правото. Доводите на ЕЦБ и Комисията, с които се критикуват тези мотиви, не могат да оборят този извод.
80
Първо, макар в точка 58 от обжалваното съдебно решение Общият съд безспорно да е споменал факта, че решението за поставяне под временно управление е било прието на 1 януари, а именно в ден, в който кредитните институции са затворени и притежаваните от акционерите на Banca Carige дялове в нейния капитал не могат да се търгуват, той не се основава само на това обстоятелство, за да приеме, че г‑жа Corneli е лично засегната от спорните решения, както сочи фактът, че според него г‑жа Corneli е била и лично засегната от решението за удължаване на срока, което, както отбелязва Общият съд в същата точка от обжалваното съдебно решение, не е било прието на официален празник.
81
С други думи, точка 58 от обжалваното съдебно решение не може да се разбира в смисъл, че Общият съд е мотивирал съображението, че г‑жа Corneli е лично засегната по-специално от решението за поставяне под временно управление, тъй като то е прието на официален празник. Тя трябва да се разбира в смисъл, че има за цел само да подчертае от съображения за изчерпателност обстоятелството, че поради затварянето на борсите в този ден акционерите на Banca Carige, които са лично засегнати от това решение, е можело да бъдат още по-лесно установени.
82
Също така точка 63 от обжалваното съдебно решение не може да се разбира в смисъл, че въз основа на съображението, че г‑жа Corneli е сред акционерите на Banca Carige, които са гласували против на общото събрание от 22 декември 2018 г., Общият съд е решил, че тя е лично засегната от спорните решения, още повече че в посочената точка 63 той уточнява, че това гласуване „изразява само искане за отлагане“. С тези съображения Общият съд по-скоро цели да подчертае значението, което има за г‑жа Corneli правото да участва в общото събрание на Banca Carige — право, което тя не е могла да упражнява, докато спорните решения са били в сила.
83
Второ, противно на твърденията на ЕЦБ и Комисията, в случая се прилага цитираната в точка 76 от настоящото решение практика на Съда относно групите лица, които са определени или могат да бъдат определени в зависимост от присъщи за членовете на съответната група критерии. Изтъкнатото от ЕЦБ и Комисията обстоятелство, че Banca Carige имала около 35000 акционери, които всички са били лично засегнати от спорните решения, е ирелевантно в това отношение. Прилагането на тази съдебна практика зависи само от възможността да се определят лицата, засегнати от даден акт, в зависимост от присъщи за тези лица критерии, а не от по-големия или по-малък брой определени лица.
84
Посочената в точка 75 от настоящото решение практика на Съда, на която се позовават ЕЦБ и Комисията, не се отнася до случай като разглеждания по настоящите дела. Всъщност тази съдебна практика се отнася до положения, при които прилагането на дадена мярка се извършва по силата на правно или фактическо положение, определено в съответния акт, така че по дефиниция тя се отнася до актове с общо приложение, както отбелязва генералният адвокат в точка 66 от заключението си, а не до индивидуални актове като спорните решения.
85
Трето, що се отнася до оплакванията, насочени срещу точки 74 и 75 от обжалваното съдебно решение, достатъчно е да се отбележи, че както следва от точки 77—79 от настоящото решение, мотивите, изложени в точки 56—62 от обжалваното съдебно решение сочат в достатъчна степен, че г‑жа Corneli е лично засегната от спорните решения. При тези условия посочените оплаквания, дори да са основателни, не могат да доведат до отмяна на обжалваното съдебно решение и трябва да бъдат отхвърлени като неотносими, тъй като са насочени срещу мотиви от това решение, изложени по съображения за изчерпателност (вж. в този смисъл решение от 29 март 2011 г., Anheuser-Busch/Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, т. 211 и цитираната съдебна практика).
86
На трето място, що се отнася до правния интерес на г‑жа Corneli, следва да се отбележи, че съгласно постоянната съдебна практика всяко физическо или юридическо лице може да подаде жалба за отмяна на основание член 263 ДФЕС, ако има правен интерес от нея. Наличието на такъв интерес предполага, че отмяната на обжалвания акт сама по себе си може да донесе полза на това лице (решение от 13 юли 2023 г., D & A Pharma/EMA, C‑136/22 P, EU:C:2023:572, т. 43 и цитираната съдебна практика).
87
В случая в точка 81 от обжалваното съдебно решение Общият съд констатира, че за да обоснове наличието на правен интерес да обжалва спорните решения, г‑жа Corneli се е позовала на отражението на тези решения върху правата, които притежава лично в качеството си на акционер в Banca Carige, по-специално правото да свика общо събрание, за да предложи подаването на жалба, или пък правото да добави точка в този смисъл към дневния ред на това събрание.
88
Въз основа на това в точка 82 от обжалваното съдебно решение Общият съд стига до извода, че не може да се приеме, че ако спорните решения бъдат отменени, последиците за положението на акционерите ще бъдат идентични на тези, които отмяната би породила за Banca Carige и че следователно изискването акционерът да има правен интерес, различен от този на дружеството, в което притежава акции, в случая е изпълнено.
89
Тези мотиви на обжалваното съдебно решение надлежно обосновават наличието на правен интерес, който е необходим, за да се обоснове подаването от г‑жа Corneli на жалба за отмяна на основание член 263 ДФЕС срещу спорните решения, докато те са били в сила.
90
Противно на поддържаното от ЕЦБ и Комисията, посочването в точка 81 от обжалваното съдебно решение на правото „да се свика общо събрание“ или „да се добави точка“ в дневния ред на това събрание, не означава, че Общият съд е признал на г‑жа Corneli права, които не са били предвидени в устава на Banca Carige или в приложимите разпоредби от италианското право. Това посочване трябва да се разглежда във връзка с мотивите на обжалваното съдебно решение, съгласно които спорните решения засягат пряко г‑жа Corneli. Поставено в този контекст, въпросното посочване може да се разбира само в смисъл, че Общият съд правилно е приел, че г‑жа Corneli има правен интерес да обжалва спорните решения, тъй като в случай на отмяна на тези решения поставянето под временно управление на Banca Carige ще приключи и г‑жа Corneli ще си възстанови правото да се свърже с други акционери на тази банка, по-специално с цел да може да свика общо събрание или да добави точка към дневния ред на последното.
91
Що се отнася до точка 82 от обжалваното съдебно решение, тя представлява логическа последователност и потвърждение на точка 81 от него, за което свидетелства фактът, че започва с думата „следователно“.
92
На четвърто място, следва да се разгледа доводът на Комисията, че Общият съд не е проверил служебно дали правният интерес на г‑жа Corneli е продължил да съществува след края на периода на временно управление на Banca Carige.
93
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика правният интерес на жалбоподателя трябва да съществува с оглед на предмета на жалбата към момента на подаването ѝ, тъй като в противен случай същата би била недопустима, и трябва да продължава да съществува, също както и предметът на жалбата, до обявяването на съдебното решение, тъй като иначе няма да има основание за постановяване на съдебно решение по същество, което предполага жалбата да може чрез резултата си да донесе полза на страната, която я е подала (решения от 7 юни 2007 г., Wunenburger/Комисия, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, т. 42, и от 21 декември 2016 г., Комисия/Hansestadt Lübeck, т. 26).
94
По принцип страната продължава да има интерес да поддържа жалба за отмяна, ако последната може да послужи за основа на евентуален иск за вреди. Стига да не е хипотетично, евентуалното предявяване на иск за обезщетение е достатъчно за обосноваване на такъв правен интерес (вж. решение от 7 ноември 2018 г., BPC Lux 2 и др./Комисия, C‑544/17 P, EU:C:2018:880, т. 42 и 43 и цитираната съдебна практика).
95
Освен това правният интерес може да произтича от всяко производство пред национална юрисдикция, в което евентуалната отмяна на акта, обжалван пред съда на Съюза, може да осигури предимство на жалбоподателя (вж. решение от 7 ноември 2018 г., BPC Lux 2 и др./Комисия, C‑544/17 P, EU:C:2018:880, т. 44 и цитираната съдебна практика).
96
Жалбоподателят трябва да докаже правния си интерес, който е съществена и основна предпоставка за всяко обжалване по съдебен ред. По-специално, за да бъде допустима подадена от физическо или юридическо лице жалба за отмяна на даден акт, жалбоподателят трябва да обоснове по подходящ начин интереса си от отмяната на този акт (вж. решение от 7 ноември 2018 г., BPC Lux 2 и др./Комисия, C‑544/17 P, EU:C:2018:880, т. 34 и цитираната съдебна практика).
97
В случая от точки 1 и 17 от обжалваното съдебно решение е видно, че спорните решения са престанали да пораждат последици на 30 септември 2019 г.
98
Несъмнено, както следва от съдебната практика, припомнена в точки 94 и 95 от настоящото решение, това обстоятелство не означава непременно, че правният интерес на г‑жа Corneli и следователно предметът на спора пред Общия съд са отпаднали в хода на производството. Въпреки това, преди да се произнесе по същество по делото, с което е сезиран, Общият съд е трябвало да провери, ако е необходимо служебно, дали случаят не е такъв. Като не е направил това, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото.
99
Тази грешка при прилагане на правото обаче сама по себе си не може да доведе до отмяна на обжалваното съдебно решение.
100
Всъщност, както следва от точки 94—96 от настоящото решение, г‑жа Corneli би запазила интереса си да иска отмяната на спорните решения, ако такава отмяна може да е основание за евентуален иск за обезщетение.
101
В отговор на поставен ѝ от Съда писмен въпрос г‑жа Corneli по същество потвърждава, че според нея тя е претърпяла вреди поради решенията, взети от назначените от ЕЦБ временни управители на Banca Carige, като иска да получи обезщетение за тези вреди. Според г‑жа Corneli тези решения са довели до размиване на собственото ѝ участие в капитала на Banca Carige и в крайна сметка до принудителната продажба на притежаваните от нея акции вследствие на задължително публично търгово предложение, отправено от BPR Banca SpA, която е придобила мажоритарен дял в капитала на Banca Carige.
102
От отговора на г‑жа Corneli е видно също, че тя възнамерява да предяви искове за обезщетение както пред Общия съд срещу ЕЦБ, така и пред компетентните национални юрисдикции срещу другите физически или юридически лица, участвали вследствие на спорните решения във временното управление на Banca Carige, а след това в продажбата ѝ.
103
В това отношение следва да се отбележи, че в отговора си на поставения от Съда писмен въпрос ЕЦБ потвърждава, че по време на мандата си временните управители на Banca Carige действително са взели редица важни решения, по-специално подписването на 9 август 2019 г. с няколко участници на обвързващо рамково споразумение относно рекапитализацията на Banca Carige, като този акт е одобрен на 20 септември 2019 г. от извънредно общо събрание на акционерите на Banca Carige, свикано от посочените временни управители.
104
При това положение следва да се приеме, както прави генералният адвокат в точки 77 и 78 от заключението си, че с оглед на цитираната в точка 94 от настоящото решение съдебна практика правният интерес на г‑жа Corneli да обжалва спорните решения не може да се счита за чисто хипотетичен дори след като периодът на временно управление на Banca Carige е приключил и г‑жа Corneli е продала акциите си.
105
Следователно, макар действието на спорните решения и временното управление на Banca Carige да са прекратени в хода на производството пред Общия съд, интересът на г‑жа Corneli от отмяната на тези решения все пак не е отпаднал.
106
С оглед на всички изложени по-горе съображения първите основания в жалбите, съответно на ЕЦБ и на Комисията, трябва да се отхвърлят по същество.
По второто основание в жалбата на Комисията
Доводи на страните
107
В рамките на второто основание в жалбата си Комисията, подкрепяна от ЕЦБ и от Италианската република, изтъква, че за първи път в репликата си пред Общия съд г‑жа Corneli твърди, че съгласно член 70 от Консолидирания закон за банките ЕЦБ не може да разпореди поставянето на банкова институция под временно управление в случай на значително влошаване на състоянието ѝ. Всъщност в точка 67 от жалбата си в първоинстанционното производство г‑жа Corneli поддържала точно обратното, тълкувайки член 70 от Консолидирания закон за банките по същия начин като ЕЦБ.
108
Според Комисията за правилното тълкуване на член 70 от Консолидирания закон за банките не е било необходимо запознаване с целия текст на решението за поставяне под временно управление, до който г‑жа Corneli е имала достъп едва след като е подала жалбата си. Поради това Комисията счита, че г‑жа Corneli е изтъкнала за първи път в репликата си пред Общия съд ново основание, което не почива на правни или фактически обстоятелства, установени в хода на производството. Като не отхвърлил това ново основание като недопустимо, Общият съд нарушил член 84, параграф 1 от своя процедурен правилник.
109
Г‑жа Corneli поддържа, че това основание трябва да се отхвърли.
Съображения на Съда
110
От член 84, параграфи 1 и 2 от Процедурния правилник на Общия съд следва, че трябва да се обявят за недопустими основанията, въведени за първи път на етапа на писмената реплика и които не почиват върху правни или фактически обстоятелства, установени в хода на производството. Не може обаче да се обявят за недопустими поради просрочие основания или доводи, с които се допълва основание, вече изложено в жалбата (вж. в този смисъл решение от 5 март 2024 г., Kočner/Европол, C‑755/21 P, EU:C:2024:202, т. 41 и цитираната съдебна практика).
111
В случая, без това да се оспорва от Комисията в подадената от нея жалба, от жалбата в първоинстанционното производство е видно, че в подкрепа на жалбата си г‑жа Corneli по-специално изтъква основание, изведено от нарушение от страна на ЕЦБ на член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките.
112
Наистина, както изтъква Комисията, г‑жа Corneli поддържа за първи път в репликата си в първоинстанционното производство, че последната разпоредба не допуска поставянето на банка под временно управление в случай на значително влошаване на състоянието ѝ.
113
При все това г‑жа Corneli не може да бъде упрекната, че на етапа на тази реплика е изтъкнала ново основание, доколкото посоченият довод представлява допълнение по смисъла на съдебната практика, цитирана в точка 110 от настоящото решение, към изтъкнатото в нейната жалба в първоинстанционното производство основание, изведено от нарушение на член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките. Всъщност, макар в жалбата си да поддържа по-специално, че не е доказано никакво особено значително влошаване на състоянието на Banca Carige, в репликата си тя уточнява, че тази разпоредба не допуска банка да бъде поставена под временно управление при това положение. По този начин обаче г‑жа Corneli само допълва доводите си, с които цели да докаже, както вече е изтъкнала в жалбата, че ЕЦБ е приела решението за поставяне под временно управление в нарушение на посочената разпоредба.
114
Следователно не е релевантен въпросът дали г‑жа Corneli е могла да изтъкне надлежно посочения довод, без да има достъп до пълния текст на решението за поставяне под временно управление, тъй като е получила този документ едва след подаването на жалбата си.
115
От това следва, че Общият съд не може да бъде упрекнат, че е нарушил член 84, параграф 1 от своя процедурен правилник, като не е отхвърлил служебно като недопустим поради просрочие посочения в точка 112 от настоящото решение довод на г‑жа Corneli. Следователно второто основание в жалбата на Комисията трябва да се отхвърли по същество.
По второто основание в жалбата на ЕЦБ, както и по третото и четвъртото основание в жалбата на Комисията
Доводи на страните
116
В рамките на второто основание в жалбата на ЕЦБ и в рамките на третото основание в жалбата на Комисията се твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, тъй като е приел, че ЕЦБ е нарушила член 70 от Консолидирания закон за банките като е приела спорните решения.
117
На първо място, Комисията изтъква, че изразът „в случай на нарушение или нередност, посочени в член 69 octiesdecies, параграф 1, буква b) [от Консолидирания закон за банките]“, съдържащ се в член 70, параграф 1 от този закон, следва да се тълкува в смисъл, че обхваща не само случаите на „тежко нарушение на законовите, подзаконовите или уставните разпоредби“, както и „сериозни нередности в управлението“, а също и „влошаването на състоянието на банката или на банковата група, [което] е особено значително“, посочено и в член 69 octiesdecies, параграф 1, буква b) от Консолидирания закон за банките.
118
На второ място, ЕЦБ и Комисията поддържат, че контекстуалното и систематичното тълкуване на разглежданите разпоредби също подкрепя тезата, че препращането към член 69 octiesdecies, параграф 1, буква b) от Консолидирания закон за банките, направено в член 70, параграф 1 от този закон, обхваща и случая на особено значително влошаване на състоянието на съответната банка. Всъщност съществувала логична последователност между „отстраняването“ по смисъла на първата от тези разпоредби и „разпускането“ по смисъла на втората на управителните или контролните органи на дадена банка. Следователно било неразумно да се приеме, че в случай на особено значително влошаване на състоянието на дадена банка италианският законодател е възнамерявал да разреши само първата мярка, но не и втората.
119
На трето място, ЕЦБ и Комисията считат, че застъпваното от тях тълкуване на член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките се потвърждава от генезиса на тази разпоредба, както и от свързаните с него подготвителни работи. Освен това посоченото тълкуване съответствало на преследваната от италианския законодател цел, както и на необходимостта от спазване на Конституцията на Италианската република. Всъщност член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките бил резултат от изменение, въведено със законодателен декрет от 16 ноември 2015 г., приет от италианското правителство въз основа на делегирани правомощия от страна на италианския парламент, за да се осигури транспонирането на директивите на Съюза. От постоянната практика на Corte costituzionale (Конституционен съд, Италия) следвало, че при упражняването на делегираните правомощия посоченото правителство е длъжно стриктно да спазва правото на Съюза в неговата цялост. Освен това ЕЦБ и Комисията подчертават, че застъпваното от тях тълкуване на член 70 от Консолидирания закон за банките се потвърждава и от практиката на италианските съдилища.
120
В рамките на четвъртото си основание за обжалване Комисията твърди, че Общият съд е нарушил правото на Съюза, и по-специално член 288, трета алинея ДФЕС, като в точки 105—107 от обжалваното съдебно решение е изключил всякаква възможност за тълкуване на член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките в съответствие с член 29 от Директива 2014/59. Според Комисията позоваването в точка 105 от това съдебно решение на тълкуване contra legem на националното право е „спорно от семантична гледна точка“, като изразът „contra legem“ не е приложим, когато става въпрос за тълкуване на обхвата на препращането, извършено с една разпоредба към друга, какъвто е случаят с член 70 от Консолидирания закон за банките, който препраща към член 69 octiesdecies, параграф 1, буква b) от този закон.
121
Комисията твърди, че за да се прецени дали тълкуването на разпоредба от националното право е contra legem, трябва да се вземат предвид не само буквалното тълкуване на съответната разпоредба, но и останалите критерии за тълкуване, както и националното право като цяло. Според Комисията обаче няма никакво съмнение, че въз основа на признатите в италианското право правила за тълкуване член 70 от Консолидирания закон за банките може да се тълкува в съответствие с Директива 2014/59.
122
Италианската република поддържа застъпваното от ЕЦБ и от Комисията тълкуване на релевантните разпоредби от италианското право. Според него понятието „сериозни имуществени загуби“ по смисъла на член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките е един вид „особено значително влошаване на състоянието на банка“ по смисъла на член 69 octiesdecies, параграф 1 от този текст, така че в спорните решения ЕЦБ е имала право да се позове на второто по-общо понятие, а не на първото.
123
Г‑жа Corneli твърди, че тези основания трябва да се отхвърлят като недопустими, тъй като ЕЦБ и Комисията упрекват Общия съд, че е приложил неправилно не правото на Съюза, а италианското право. На етапа на обжалването обаче контролът на Съда върху възприетото от Общия съд тълкуване на националното право се свеждал до проверка дали последният не е изопачил това право, което не се твърди в случая.
124
По същество г‑жа Corneli оспорва застъпваното от ЕЦБ и от Комисията тълкуване на член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките. Тя счита, че в съответствие с правилата за тълкуване на италианското право трябва да се отдаде предимство на буквалното тълкуване на тази разпоредба. Добавя, че застъпваното от ЕЦБ и от Комисията тълкуване не се потвърждава от италианската съдебна практика.
125
Освен това г‑жа Corneli счита, че Директива 2014/59 е правилно транспонирана в италианското право. В съответствие с принципа на пропорционалност тази директива въвеждала степенуване на мерките за намеса на компетентния орган в управлението на банка, като предвиждала освобождаването на висшето ръководство или на ръководния орган на банкова институция в случаи, които не са толкова сериозни като тези, в които е обосновано назначаването на един или няколко временни управители. Доводите на ЕЦБ и на Комисията не били съобразени с ясния текст на член 29, параграф 1 от посочената директива, който установявал разграничение между положенията, обосноваващи освобождаването на висшето ръководство или на ръководния орган на банкова институция, и обосноваващите назначаването на един или няколко временни управители.
126
Г‑жа Corneli добавя, че Директива 2014/59 извършва само минимална хармонизация, и отбелязва, че Комисията, която е била уведомена за транспониращите тази директива разпоредби от италианското право, не е започнала производство за установяване на неизпълнение на задължения срещу Италианската република, какъвто би бил случаят, ако транспонирането не беше правилно. Дори случаят да е бил такъв, г‑жа Corneli счита, че това обстоятелство не може да обоснове тълкуване на член 70 от Консолидирания закон за банките, което е в разрез с неговия текст.
Съображения на Съда
127
В рамките на второто основание в жалбата на ЕЦБ и в рамките на третото и четвъртото основание в жалбата на Комисията по същество се твърди, че в точки 107 и 108 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно е приел, че за да приложи в случая член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките, ЕЦБ е извършила тълкуване contra legem на тази национална разпоредба и следователно не е спазила предвиденото в правото на Съюза ограничение на задължението за тълкуване на посочената разпоредба в съответствие с член 29, параграф 1 от Директива 2014/59.
128
Що се отнася до допустимостта на тези основания, следва да се припомни, че компетентността на Съда, който се произнася по жалба срещу постановено от Общия съд решение, е определена в член 256, параграф 1, втора алинея ДФЕС. В този член се посочва, че обжалването може да бъде само по правни въпроси и че трябва да бъде „съгласно предвидените в статута условия и ограничения“. При изчерпателното изброяване на правните основания, на които може да бъде направено позоваване в това отношение, в член 58, първа алинея от Статута на Съда се уточнява, че нарушението на правото на Съюза от страна на Общия съд е основание за обжалване (решение от 5 юли 2011 г., Edwin/СХВП, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, т. 46).
129
Повдигнатият в рамките на посочените основания въпрос обаче дали Общият съд е нарушил правото на Съюза, като е приел, че ЕЦБ е превишила пределите на задължението си по силата на това право да извърши съответстващо тълкуване на националното право, означава да се иска от Съда да прецени дали е налице нарушение на правото на Съюза от страна на Общия съд. Ето защо това е правен въпрос, който в това си качество подлежи на контрол от сезирания с жалба Съд.
130
Следователно, противно на твърденията на г‑жа Corneli, същите основания са допустими.
131
Що се отнася до съществото на спора, от точка 2 от обжалваното съдебно решение следва, че Banca Carige е била подложена на пряк пруденциален надзор от ЕЦБ. Както потвърждава точка 111 от обжалваното съдебно решение, при приемането на спорните решения последната се е основала на член 4, параграф 3 от Регламент № 1024/2013.
132
Съгласно член 4, параграф 3, първо изречение от този регламент за изпълнението на задачите, които са ѝ възложени по силата на посочения регламент, ЕЦБ прилага цялото приложимо право на Съюза, а когато то се състои от директиви — националното законодателство за транспониране на тези директиви. Съгласно член 4, параграф 3, второ изречение, когато приложимото право на Съюза се състои от регламенти и когато тези регламенти изрично предвиждат възможност за избор от страна на държавите членки, ЕЦБ прилага и националното законодателство, с което се упражнява този избор.
133
Ето защо от цялостния прочит на член 4, параграф 3 от Регламент № 1024/2013 следва, че прилагането от ЕЦБ на националното право има за цел да се зачете изборът, направен от националния законодател в установената от релевантните разпоредби на правото на Съюза уредба, независимо дали те се съдържат в регламенти или в директиви.
134
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната практика при прилагането на вътрешното си право към положението на банка, която не подлежи на пряк пруденциален надзор от страна на ЕЦБ, административните и националните съдилища, натоварени в рамките на своята съответна компетентност с прилагането на разпоредбите на правото на Съюза, са длъжни да гарантират пълното действие на тези разпоредби (вж. в този смисъл решение от 13 октомври 2022 г., HUMDA, C‑397/21, EU:C:2022:790, т. 41 и цитираната съдебна практика).
135
По-специално, когато приложимото право на Съюза съдържа директиви, принципът на съответстващо тълкуване предполага, както припомня Общият съд в точка 103 от обжалваното съдебно решение, изискването националното право да се тълкува, доколкото е възможно с оглед на текста и целта на директивите, за да се постигне търсеният с тях резултат (вж. в този смисъл решение от 26 февруари 2019 г., T Danmark и Y Denmark, C‑116/16 и C‑117/16, EU:C:2019:135, т. 87 и цитираната съдебна практика).
136
Също така, когато в съответствие с член 4, параграф 3 от Регламент № 1024/2013 ЕЦБ прилага спрямо банка, която както Banca Carige е под прекия ѝ пруденциален надзор, националната правна уредба за транспониране на директива, ЕЦБ е длъжна да тълкува в съответствие с Директивата разпоредбите от посочената уредба, на които се опира.
137
Както самият той подчертава в точка 103 от обжалваното съдебно решение, когато, както в случая, се налага да приложи националното право, Общият съд има същото задължение за съответстващо тълкуване на това право, като вземе предвид директивата, която то е предназначено да транспонира.
138
Както припомня и Общият съд в точка 105 от обжалваното съдебно решение, задължението на съда да вземе предвид съдържанието на директива, когато тълкува или прилага релевантните норми на вътрешното право, е ограничено от общите принципи на правото, и по-специално от принципите на правна сигурност и на недопускане на обратно действие, и не може да служи за основа на тълкуване contra legem на националното право (вж. решения от 16 юни 2005 г., Pupino, C‑105/03, EU:C:2005:386, т. 44 и 47, и от 21 декември 2023 г., BMW Bank и др., C‑38/21, C‑47/21 и C‑232/21, EU:C:2023:1014, т. 222 и цитираната съдебна практика).
139
Понятието „тълкуване contra legem“ трябва да се схваща с оглед на съображенията, изложени в точки 132—138 от настоящото решение, както и на необходимостта да се зачита предимството на правото на Съюза и изискването за еднакво прилагане на това право в контекста на упражняването от ЕЦБ на предоставените ѝ с Регламент № 1024/2013 правомощия.
140
Освен това следва да се презумира, че когато разпоредби на вътрешното право са въведени специално с цел транспониране на директива, съответната държава членка е имала намерение да изпълни изцяло произтичащите от тази директива задължения (вж. в този смисъл решение от 5 октомври 2004 г., Pfeiffer и др., C‑397/01—C‑403/01, EU:C:2004:584, т. 112 и цитираната съдебна практика).
141
Следователно произтичащата от цитираната в точка 138 от настоящото решение съдебна практика забрана за тълкуване contra legem на националното право обхваща само хипотезата, в която националното право не може да се приложи така, че да се постигне резултат, съвместим с търсения със съответната разпоредба от правото на Съюза (вж. в този смисъл решение от 24 юни 2019 г., Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, т. 76 и цитираната съдебна практика).
142
В случая от точки 107 и 108 от обжалваното съдебно решение следва, че Общият съд по същество е приел, че ЕЦБ не е спазила определеното от правото на Съюза ограничение при тълкуването на член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките в съответствие с член 29, параграф 1 от Директива 2014/59, като е извършила тълкуване contra legem на разглежданата национална разпоредба.
143
Ето защо Съдът трябва да провери дали с тези мотиви Общият съд е нарушил правото на Съюза, както твърди ЕЦБ в рамките на второто си основание за обжалване и Комисията — в рамките на третото и четвъртото си основание за обжалване.
144
В това отношение следва да се припомни, че член 28 от Директива 2014/59 предвижда задължение за държавите членки да гарантират, че компетентните органи могат да изискат освобождаването на отделни или на всички членове на висшето ръководство или на ръководния орган на институцията, по-специално „при значително влошаване“ на финансовото ѝ положение.
145
От своя страна член 29, параграф 1 от тази директива гласи, че в случаите, в които компетентният орган счита смяната на висшето ръководство или на ръководния орган съгласно член 28 за недостатъчна мярка за подобряване на положението, държавите членки гарантират, че компетентният орган може да назначи един или повече временни управители на институцията.
146
Ето защо от съвместния прочит на тези две разпоредби следва, че държавите членки трябва да гарантират, че когато положението на дадена банкова институция се влоши значително, в зависимост от това положение компетентният орган може по-специално да се ограничи да поиска освобождаването на всички или отделни членове на висшето ръководство или на ръководния орган, или да назначи и един или повече временни управители.
147
От член 9, параграф 1, първа и втора алинея и параграф 2 от Регламент № 1024/2013 следва, че с оглед на изпълнението на възложените ѝ по-специално с член 4, параграфи 1 и 2 от този регламент задачи ЕЦБ се счита за „компетентен орган“, на който са предоставени всички правомощия на тези органи съгласно приложимото право на Съюза, и че тя трябва да упражнява тези правомощия в съответствие с актовете, посочени в член 4, параграф 3, първа алинея от посочения регламент.
148
В това отношение, що се отнася до довода на г‑жа Corneli, изведен по същество от необходимостта при спазване на принципа на пропорционалност да се предвиди „степенуване“ на мерките за намеса на компетентния орган в управлението на банкова институция, следва да се констатира, че системата от мерки за намеса, предвидена в членове 27—29 от Директива 2014/59 зачита този принцип.
149
Що се отнася по-специално до мярката за временно управление, предвидена в член 29, параграф 1 от тази директива, от посочената разпоредба следва, че тази мярка може да бъде приета само след като по-малко ограничителната мярка, предвидена в член 28 от посочената директива, а именно смяната на висшето ръководство или на ръководния орган на съответната банкова институция, е счетена за недостатъчна с оглед на положението на последната.
150
От точки 144—149 от настоящото решение следва, че при транспонирането на Директива 2014/59 във вътрешния си правен ред националният законодател трябва да предвиди възможността компетентният орган да въведе временно управление на банкова институция, по-специално в случай на значително влошаване на положението на тази институция.
151
Следователно съгласно принципа на съответстващо тълкуване и практиката на Съда, посочена в точки 134 и 135 от настоящото решение, релевантните разпоредби на националното право трябва, доколкото е възможно, да се тълкуват така, че да се постигне този резултат.
152
В случая, както следва от точки 92—95 от обжалваното съдебно решение, член 69 octiesdecies, параграф 1, буква b) от Консолидирания закон за банките, който се отнася до „отстраняването“, а именно освобождаването на управителните или контролните органи на банка, от една страна, и член 70, параграф 1 от този закон, който се отнася до временното управление на банка, от друга страна, несъмнено предвиждат условия за прилагане, формулирани отчасти по различен начин.
153
По-специално, макар особено значителното влошаване на положението на дадена банка да е сред алтернативните условия, обосноваващи освобождаването на управителните или контролните органи на банка, предвидени в член 69 octiesdecies, параграф 1, буква b) от Консолидирания закон за банките, то не фигурира, формулирано по този начин, сред условията за прилагане на отнасящия се до временното управление на банка член 70, параграф 1 от посочения закон.
154
Въпреки това, противно на постановеното от Общия съд в точки 107 и 108 от обжалваното съдебно решение, само от това обстоятелство не може да се направи извод, че тълкуване на член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките в съответствие с член 29 от Директива 2014/59 в смисъл, че тази разпоредба се прилага в случай на значително влошаване на положението на банка, е следователно contra legem по смисъла на практиката на Съда, цитирана в точки 138 и 141 от настоящото решение.
155
Всъщност подобно тълкуване не e в разрез с посочената разпоредба, тъй като, както самият Общ съд е констатирал в точка 93 от обжалваното съдебно решение, сред алтернативните условия, обосноваващи прилагането на същата разпоредба, е и условието да „се очакват [сериозни] имуществени загуби“ на банка.
156
Понятието „значително влошаване“ на положението на дадена банка, релевантно в рамките на член 29 от Директива 2014/59, и понятието за очакване на „сериозни имуществени загуби“, съдържащо се в член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките, представляват правни понятия, формулирани общо и по сходен начин.
157
Всъщност влошаването на положението на дадена банка по необходимост предполага възможността в близко бъдеще тя да понесе имуществени загуби, които, ако влошаването е „значително“, могат да бъдат квалифицирани като „сериозни“. Обратно, ако може да се очаква, че дадена банка ще претърпи сериозни имуществени загуби, това може само да означава, че положението на тази банка се влошава, като това влошаване може да се квалифицира като „значително“.
158
От това следва, че като е приел по същество в точки 107 и 108 от обжалваното съдебно решение, че в италианското право член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките не може да служи като основание за приемането на мярка за поставяне под временно управление на банка, изправена пред значително влошаване на положението си, без да бъде нарушена забраната за тълкуване contra legem на националното право по смисъла на съдебната практика, цитирана в точки 138 и 141 от настоящото решение, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото.
159
Следователно, без да е необходимо да се разглеждат нито останалите оплаквания, формулирани от ЕЦБ в подкрепа на второто ѝ основание за обжалване, нито изтъкнатите от Комисията в подкрепа на третото и четвъртото основание в жалбата ѝ, нито петото основание в жалбата на последната, жалбите следва да се уважат и да се отмени обжалваното съдебно решение.
По жалбата до Общия съд
160
Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз в случай на отмяна на решението на Общия съд Съдът може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това, или да върне делото на Общия съд за постановяване на решение.
161
В случая фазата на производството позволява да се постанови окончателно решение по делото, що се отнася, от една страна, до възражението за недопустимост на жалбата в първоинстанционното производство, повдигнато от ЕЦБ, подкрепяна от Комисията, и от друга страна, до четвъртото основание в тази жалба, доколкото то е изведено от грешка при прилагане на правото при определянето на правното основание за приемане на спорните решения.
162
Що се отнася, на първо място, до повдигнатото от ЕЦБ възражение за недопустимост на жалбата в първоинстанционното производство, изведено от обстоятелството, че г‑жа Corneli не е пряко и лично засегната от спорните решения и няма необходимия интерес да иска отмяната на последните, следва да се приеме поради същите мотиви като изложените от Общия съд в точки 33—83 от обжалваното съдебно решение, както и поради мотивите, изложени в точки 62—105 от настоящото решение, с които Съдът отхвърля по същество първите основания в жалбите, съответно на ЕЦБ и на Комисията, че заинтересованото лице действително е пряко и лично засегнато от спорните решения по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС и че то има правен интерес да обжалва тези решения. Ето защо възражението за недопустимост трябва да се отхвърли.
163
На второ място, в рамките четвъртото основание в жалбата си г‑жа Corneli изтъква по-специално, че ЕЦБ е допуснала грешка при прилагане на правото, като е основала спорните решения на член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките, въпреки че тази разпоредба не се отнасяла до състоянието, изтъкнато, за да се обоснове поставянето на Banca Carige под временно управление, а именно „значително влошаване“ на положението на тази банка.
164
В това отношение от точки 144—158 от настоящото решение следва, че член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките трябва да се тълкува в съответствие с член 29, параграф 1 от Директива 2014/59.
165
От една страна, „значителното влошаване“ на положението на дадена банка безспорно не се съдържа, формулирано по този начин, сред алтернативните условия, посочени в член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките, които могат да обосноват прилагането на тази разпоредба.
166
Както обаче бе посочено в точки 157 и 158 от настоящото решение, понятието „значително влошаване“ на положението на дадена банка е близко до условието за прилагане на член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките, което се отнася до възможността да „се очакват сериозни имуществени загуби“.
167
От друга страна, следва да се има предвид, че член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките е част от съвкупност от разпоредби, които имат за цел да предоставят възможност за оздравяването на банки в затруднение.
168
Освен това е безспорно, че член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките е резултат от изменение на италианското законодателство по силата на законодателен декрет, приет с изричната цел да се транспонира Директива 2014/59 в италианското право.
169
При тези условия следва да се приеме, че член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките трябва да се тълкува в смисъл, че условието да може да се очаква, че съответната банка ще понесе сериозни имуществени загуби, е изпълнено в случай на значително влошаване на положението ѝ и следователно обосновава поставянето на тази банка под временно управление.
170
От това следва, че ЕЦБ не е допуснала грешка при прилагане на правото, като при приемането на спорните решения се е основала на член 70, параграф 1 от Консолидирания закон за банките и че следователно четвъртото основание в жалбата в първоинстанционното производство, в частта относно грешка при прилагане на правото при определянето на правното основание за приемането на спорните решения, трябва да се отхвърли по същество.
171
В останалата част не може да се постанови окончателно решение по делото, тъй като Общият съд не е разгледал останалите основания и доводи, изтъкнати от г‑жа Corneli в подкрепа на нейната жалба.
172
Следователно делото трябва да се върне на Общия съд, който да се произнесе по тези основания.
По съдебните разноски
173
Тъй като делото трябва да се върне на Общия съд, Съдът не следва да се произнася по съдебните разноски, направени в настоящото производство по обжалване.
По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:
1)
Отменя решение на Общия съд на Европейския съюз от 12 октомври 2022 г., Corneli/ЕЦБ (T‑502/19, EU:T:2022:627).
2)
Обявява за допустима подадената от г‑жа Francesca Corneli жалба за отмяна на Решение ECB-SSM-2019-ITCAR-11 на Европейската централна банка (ЕЦБ) от 1 януари 2019 г. за поставяне на Banca Carige SpA под временно управление, както и Решение ECB-SSM-2019-ITCAR-13 на ЕЦБ от 29 март 2019 г. за удължаване на срока на поставянето под временно управление до 30 септември 2019 г.
3)
Отхвърля четвъртото основание в жалбата в първоинстанционното производство, в частта, в която се твърди, че е допусната грешка при прилагане на правото при определянето на правното основание за приемане на спорните решения. Връща делото на Общия съд на Европейския съюз, за да се произнесе по другите основания и доводи, изтъкнати в посочената жалба.
4)
Не се произнася по съдебните разноски.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.