62003CC0091_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
„
Halászat
–
2371/2002/EK rendelet
–
Spanyolország csatlakozási okmánya
–
Hozzáférés a parttól számított 12 mérföldes övezethez
–
Halászati erőforrások megőrzése
–
A hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve
”
I – Bevezetés
1. Jelen ügyben a Spanyol Királyság (a továbbiakban: Spanyolország vagy a felperes) az EK 230. cikk értelmében azt kéri a Bíróságtól, hogy semmisítse meg a halászati erőforrások közös halászati politika alapján történő védelméről és fenntartható kiaknázásáról szóló, 2002. december 20-i 2371/2002/EK tanácsi rendelet (a továbbiakban: a 2371/2002 rendelet vagy a megtámadott rendelet) I. mellékletének 6. pontját (2) .
2. E kormány véleménye szerint és az alább felhozandó érvek alapján ez a rendelkezés sérti a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét, valamint a Spanyol Királyságnak és a Portugál Köztársaságnak az Európai Közösségekhez történő csatlakozásának 1985. évi okmányát (a továbbiakban: Spanyolország csatlakozási okmánya vagy egyszerűen: csatlakozási okmány) (3) .
II – Jogi háttér
3. A közösségi halászati erőforrások túlzott kiaknázásától való védelem céljából a Közösség már több, a halászhajóknak a közösségi vizekhez való hozzáférésének szabályozására irányuló intézkedést is elfogadott.
4. A jelen ügyben vitatott rendelkezés összefüggéseinek megvilágításához elsősorban a halászati iparágra vonatkozó közös strukturális politika megállapításáról szóló, 1970. október 20-i 2141/70/EGK tanácsi rendeletre(4) kell hivatkozni, amely kimondta a tagállamok joghatósága alá vagy felségterületéhez tartozó vizekhez való szabad hozzáférés elvét (2. cikk).
5. Arra is emlékeztetni kell, hogy ezen elv alóli kivétel képpen a Dán Királyságnak, Írországnak és az Egyesült Királyságnak az Európai Közösségekhez történő csatlakozásának 1972. évi okmánya (a továbbiakban: az 1972. évi csatlakozási okmány)(5) 100. cikkének (1) bekezdése felhatalmazta a tagállamokat arra, hogy 1982. december 31-ig a halászatot a felségterületükhöz vagy joghatóságuk alá tartozó vizeken a parttól számított 6 tengeri mérföldön belül olyan hajókra korlátozzák, amelyek hagyományosan ezeken a vizeken végezték halászati tevékenységüket. Ugyanezen okmány 103. cikke értelmében a Bizottság hatáskörébe tartozott olyan esetlegesen szükséges rendelkezések elfogadása, amelyek e kivétel alkalmazását az említett határidőn túl is lehetővé tették.
6. A Tanács el is fogadta a halászati erőforrások megőrzésére és gazdálkodására vonatkozó közösségi rendszer létrehozásáról szóló, 1983. január 25-i 170/83/EGK rendeletet(6) (a továbbiakban: a 170/83 rendelet), amely 6. cikkének (1) bekezdésében 1992. december 31-ig meghosszabbította a tagállamok parti vizeihez való hozzáférés korlátozásának határidejét, és azt a parttól számított 12 tengeri mérföldre terjesztette ki.
7. Ugyanezen cikk (2) bekezdése előírja, hogy „az [(1)] bekezdés szerint megállapított rendszer alá tartozó halászati tevékenységeket a jelen rendelet I. mellékletében szereplő módon kell gyakorolni, amelyek minden tagállam vonatkozásában rögzítik a más tagállamok parti sávjában azokat a földrajzi övezeteket, ahol e halászati tevékenységet folytatják, valamint az e tevékenységgel érintett halfajokat”.
8. Az említett mellékletet Spanyolország csatlakozási okmányának 26. cikke módosította a célból, hogy – ami a jelen ügy szempontjából lényeges –megállapítsa a spanyol hajóknak a francia parti övezethez, a francia hajóknak pedig a spanyol parti övezethez való hozzáférésének szabályait, amit ezt megelőzően az Európai Közösség és a spanyol kormány között létrejött 1980. évi halászati megállapodás szabályozott (a továbbiakban: az EGK és Spanyolország közötti 1980. évi halászati megállapodás) (7) .
9. Különösen az említett melléklet módosítása abból állt, hogy ahhoz egy új, „Spanyolország parti vizei[re]” vonatkozó táblázatot csatoltak, illetve a „Franciaország és tengerentúli megyéinek parti vizei[re]” vonatkozó táblázatot naprakésszé tették.
10. Ezekből a táblázatokból kitűnik, hogy a spanyol hajók hozzáférése az atlanti partnak a spanyol-francia határtól 6-12 tengeri mérföldre található francia vizeihez (északi sz. 46°08’-ig) csak az év meghatározott időszakaiban és csak a szardínia és szardella halászata tekintetében engedélyezett.
11. A francia hajók ellenben minden nyílttengeri fajra halászhatnak az atlanti partnak a spanyol-francia határtól 6–12 tengeri mérföldre található spanyol vizeken, a Cap Mayor világítótoronyig (nyugati h. 3° 47’).
12. Ezt a szabályozást a halászat és akvakultúra közösségi rendszerének létrehozásáról szóló, 1992. december 20-i 3760/92/EGK tanácsi rendelet(8) (a továbbiakban: a 3760/92 rendelet) hagyta jóvá, melynek I. mellékletében úgy szerepelnek a 170/83 rendelet I. mellékletének táblázatai, ahogyan azokat Spanyolország csatlakozási okmánya módosította.
13. A 3760/92 rendeletet a jelen kereset tárgyát képező 2371/2002 rendelet helyezte hatályon kívül.
14. Ez utóbbi rendelet célja, hogy „fenntartható gazdasági, környezeti és társadalmi feltételekkel” biztosítsa „az élő vízi erőforrások kiaknázását” (2. cikk).
15. E tekintetben a rendelet (14) preambulumbekezdése megállapítja, hogy:
„A tagállamok 12 tengeri mérföldes körzetén belül az erőforrásokhoz való hozzájutást korlátozó szabályok kielégítően működtek, a közösségi vizek legérzékenyebb részein a halászati erőkifejtés korlátozásával a védelem javát szolgálták, és megtartották azokat a hagyományos halászati tevékenységeket, amelyektől bizonyos part menti közösségek társadalmi és gazdasági fejlődése nagyban függ. Ezért 2012. december 31-ig folytatni kell alkalmazásukat”.
16. E célból ugyanezen rendelet 17. cikke, miután (1) bekezdésében általános szabályként megállapította, hogy a közösségi halászhajóknak azonos hozzáféréssel kell rendelkezniük a vizekhez és az erőforrásokhoz az összes közösségi vízen, a (2) bekezdésben előírja, hogy:
„A parttól számított 12 tengeri mérföldön belülre eső, a tagállamok felségterületéhez vagy joghatósága alá tartozó vizeken a tagállamok felhatalmazást kaphatnak, hogy 2003. január 1-jétől 2012. december 31-ig a halászati tevékenységet azokra a halászhajókra korlátozzák, amelyek hagyományosan azokon a vizeken halásznak az érintett partvidéken lévő kikötőkből kiindulva anélkül, hogy megsértenék […] az I. mellékletben felsorolt egyezményeket, amelyek minden tagállam vonatkozásában rögzítik azokat a földrajzi övezeteket a más tagállamok parti övezetében, ahol halászati tevékenységet folytatnak, valamint az érintett halfajokat”.
17. A melléklet 6. illetve 7. pontjai tartalmazzák a „Franciaország és tengerentúli megyéinek parti vizei” illetve a „Spanyolország parti vizei” – fentebb leírt – táblázatokat, amelyeket a Spanyolország csatlakozási okmánya által módosított 170/83 rendelet I. melléklete tartalmazott (hivatkozás a 9. és azt követő pontokban).
18. Ehelyütt emlékeztetek arra, hogy a 2371/2002 rendelet fent hivatkozott 17. cikkének (1) bekezdése a szabad hozzáférés szabályát az összes, 12 mérföldön túli közösségi vízre írja elő, amellyel a spanyol halászhajók francia vizekhez való hozzáférésének tekintetében helyettesíti a csatlakozási okmány, különösen pedig annak 160. cikke szerinti rendszert. Ez a rendelkezés a 2371/2002 rendelet (és elődei) I. melléklete által megállapítottakkal egyező korlátozásokat írt elő a 6 és 12 mérföld közötti övezetre vonatkozóan.
19. Végül arra is utalni kell, hogy a fent hivatkozott 160. cikk szerinti rendszer legkésőbb 2002. december 31-ig maradhatott hatályban, amely, a csatlakozási okmány 166. cikke alapján a 156–164. cikkekben meghatározott rendszer alkalmazhatóságának végső határideje volt (9) .
III – Tényállás és eljárás
20. A 2371/2002 rendelettel kapcsolatos egyeztetések során Spanyolország azt kérte, hogy szüntessék meg azokat a korlátozásokat, amelyeket az akkor hatályos közösségi szabályozás írt elő a spanyol halászhajóknak a francia atlanti partok 6-12 mérföldes körzetében folytatott tevékenységét érintően oly módon, hogy az e körzethez való hozzáférés feltételeit a spanyol vizeken igazítsák a francia hajókra vonatkozó feltételekhez.
21. A Tanács azonban úgy határozott, hogy nem változtat a spanyol halászhajók hozzáférésének rendszerén, módosítás nélkül újból átvéve a megtámadott rendelet I. mellékletének 6. és 7. pontjába a (Spanyolország 1985. évi csatlakozási okmányával módosított) 170/83 rendelet I. mellékletében, valamint a 3760/92 rendeletben található táblázatokat.
22. Az elutasítás következtében 2003. február 28-i keresetlevelében Spanyolország azt kérte a Bíróságtól, hogy semmisítse meg a 2371/2002 rendelet I. mellékletének 6. és 7. pontját, és a Tanácsot kötelezze a költségek viselésére.
23. A keresettel szemben a Tanács ellenkérelemmel élt, és azt kérte a Bíróságtól, hogy utasítsa el a kereset, és a felperest kötelezze a költségek viselésére.
24. 2003. június 30-i és szeptember 8-i végzésével a Bíróság elnöke az eljárási szabályzat 93. cikke 1. §-a értelmében megengedte, hogy a Bizottság és a Francia Köztársaság (a továbbiakban: Franciaország) a Tanács kérelmeinek támogatására beavatkozzon a jelen eljárásba.
25. Az így kezdetét vevő eljárásban a felperes, a Tanács, a Bizottság és Franciaország írásbeli észrevételt terjesztett elő.
26. A 2004. november 11-én tartott tárgyaláson a felperes, a Tanács és a Bizottság vett részt.
IV – Jogi elemzés
A – A hátrányos megkülönböztetés tilalmának megsértésére vonatkozó jogalapról
27. Keresetének első jogalapjával Spanyolország azt sérelmezi, hogy a megtámadott rendelet az ő kárára megsérti a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét, amit általánosságban az EK 12. cikk, a közös agrárpolitikára vonatkozóan pedig az EK 34. cikk (2) bekezdése fogalmaz meg.
28. Spanyolország elsősorban azt állítja, hogy a francia hajók által a parttól 12 mérföldön belül a spanyol vizeken folytatott halászat nem esik azonos korlátozás alá azzal, amely a spanyol hajókat érinti az ezzel azonosnak minősülő francia vizeken. Ezen túlmenően, olyan korlátozások, mint amilyenek a spanyol hajókat érintik, nem találhatók egyik tagállam halászhajóinak valamely másik tagállam 12 mérföldes körzetén belüli vizeinek halászati erőforrásaihoz való hozzáférésére vonatkozó rendszerében sem. Spanyolország ezért azt állítja, hogy ő az egyetlen olyan tagállam, amelynek hajói korlátozottan férhetnek hozzá valamely szomszédos tagállam fentebb említett erőforrásaihoz.
29. A felperes hozzáteszi, hogy semmilyen objektív indokra nem lehet hivatkozni az ilyen hátrányosan megkülönböztető bánásmód fenntartásának érdekében, mert Spanyolországnak az átmeneti időszak letelte után (a csatlakozási okmány 166. cikke alapján ez legkésőbb 2002. december 31-i határnappal került megállapításra) a többi tagállammal azonos helyzetben kellett lennie. Hajóinak tehát korlátlan hozzáféréssel kellene rendelkezniük a francia vizekhez a parttól számított 12 mérföldön belül vagy azon túl.
30. Ennek ellentmond a Tanács érvelése – melyhez Franciaország és a Bizottság is csatlakozik – mely szerint a hátrányos megkülönböztetés tilalmának vélelmezett megsértése két téves feltételezésen alapul. A Tanács szerint nem igaz, hogy csak a spanyol hajóknak korlátozott a hozzáférése a fajtákra és az év időszakaira tekintettel, ahogyan az sem igaz, hogy nincs semmiféle objektív indoka ennek a bánásmódnak.
31. A két érvelés értékelése során elsősorban azt kívánom – a Tanáccsal együtt – hangsúlyozni, hogy elegendő a 2731/2002 rendelet I. mellékletét megvizsgálni annak megállapításához, hogy a 12 mérföldön belüli vizek kiaknázásának szabályai nem a viszonosság elvén alapulnak. A francia hajóknak például szabad hozzáférésük van az ír vizek 12 mérföldön belüli övezetének halászati erőforrásaihoz még akkor is, ha ez utóbbi állam hajói nem részesülnek ugyanebben a kedvezményben a francia vizeken; hasonlóképpen, a belga hajók kiaknázhatják az Egyesült Királyság, Írország és Dánia parti vizeit, míg ugyanez nem megengedett ezen államok hajói számára a belga parti vizeken.
32. Az említett melléklet alapján Spanyolországon kívül más tagállamok halászati tevékenysége is korlátozott a fajták (a francia, ír, német, holland és belga hajók esetében az Egyesült Királyság 12 mérföldes övezetében, a német, holland és belga hajók esetében Dánia 12 mérföldes övezetében), valamint az év egyes időszakai tekintetében (a belga hajók esetében Dánia 12 mérföldes övezetében és a német hajók esetében Franciaország 12 mérföldes övezetében).
33. Megbizonyosodtunk tehát arról, hogy Spanyolország helyzete nem egyedülálló, azt is meg kell azonban vizsgálni, hogy a bemutatott helyzet nem ütközik-e egyébként a hátrányos megkülönböztetés tilalmába.
34. Ezért mindenekelőtt azt kell megállapítani, hogy a jelen ügy tárgyát k épező rendelet célja – ahogyan azt már említettem – az, hogy „fenntartható gazdasági, környezeti és társadalmi feltételekkel” biztosítsa „az élő vízi erőforrások kiaknázását” (2. cikk).
35. E cél biztosítása érdekében – ahogyan azt a Tanács és a Bizottság is hangsúlyozza – a megtámadott rendelet különbséget tesz a parttól számított 12 mérföldes övezetre és az ezen túli vizekre alkalmazandó szabályozás között, amit véleményem szerint a felperes nem vett tekintetbe.
36. Míg a második eset tekintetében a rendelet 17. cikkének (1) bekezdése a halászati erőforrásokhoz való szabad hozzáférés elvének általános alkalmazását írja elő, a 12 mérföldön belüli övezetre vonatkozóan ugyanezen cikk (2) bekezdése meghosszabbítja az e jogterületet szabályozó előző rendeletek(10) szerinti korlátozott hozzáférési rendszer alkalmazhatóságát. Ebből az következik, hogy a hozzáférés csak azon hajók számára megengedett, amelyek hagyományosan az érintett övezetekben folytatták tevékenységüket, a vonatkozó szokásos feltételek szerint.
37. Ahogyan az a rendelet (14) preambulumbekezdéséből megállapítható, a megszorítások célja „a közösségi vizek legérzékenyebb részein[ek]” védelme, tekintetbe véve ugyanakkor annak szükségességét, hogy „megtart[sák] azokat a hagyományos halászati tevékenységeket, amelyektől bizonyos part menti közösségek társadalmi és gazdasági fejlődése nagyban függ”.
38. Egyfelől tehát létrejött az említett övezet halászati erőforrásait védelmező szabály, amely a lehető legkisebbre csökkenti a kiaknázást. Másfelől pedig a rendelet megpróbálta összeegyeztetni ezt a célt a kérdéses vizeken hagyományosan tevékenységet folytató halászok érdekeinek védelmével, akiket megfosztanának létfenntartó tevékenységüktől, ha számukra a korábbiakban nem ismert korlátozásokat írnának elő.
39. Éppen ezért fontos megjegyezni, hogy a 12 mérföldes, különösen érzékeny övezet halászati erőforrásainak védelme és a kérdéses vizeken hagyományosan tevékenységet folytató halászok érdekeinek hasonlóan fontos védelme közötti egyensúly keresése során semmilyen szerepet nem játszottak a tagállamok közti viszonosságon vagy szomszédi viszonyon alapuló megfontolások.
40. Következésképpen, tekintettel arra, hogy a megtámadott rendeletben szereplő hozzáférési rendszer logikája valamely tagállam 12 mérföldes övezetében a más tagállamok halászhajói által folytatott tevékenység „hagyományos” jellegén alapul, az a kérdés vetődik fel, hogy ebben az értelemben megállapítható-e a spanyol halászhajók hátrányos megkülönböztetése.
41. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata(11) szerint a hátrányos megkülönböztetés tilalma azt jelenti, hogy – az objektív szükség estei kivételével – hasonló helyzeteket nem lehet eltérő módon, eltérő helyzeteket pedig azonos módon kezelni.
42. Mindennek alapján úgy vélem, hogy Spanyolország érvelése, amely szerint – tekintve, hogy hajói a 12 mérföldön túli övezet erőforrásaihoz szabad hozzáféréssel rendelkeznek, az ezen belüli övezetekre vonatkozó korlátozás hátrányosan megkülönböztető lenne – nem veszi figyelembe azt a tényt, hogy a két övezetre eltérő szabályozás vonatkozik, így hiányzik a hátrányos megkülönböztetés tilalma elve alkalmazhatóságának jogi alapja.
43. Másfelől, véleményem szerint az a tény sem valósít meg hátrányos megkülönböztetést, miszerint a megtámadott rendelet kevésbé előnyös feltételeket ír elő a 12 mérföldön belüli francia vizek spanyol hajók általi kiaknázására, mint az ugyanilyen spanyol övezetben a francia halászhajók tekintetében.
44. A 12 mérföldön belüli francia vizek kiaknázása ugyanis egyik tagállam halászhajói számára sem megengedett, kivéve azokat (köztük a spanyol halászhajókat is), amelyek hagyományosan ott folytatták tevékenységüket, és amelyek számára a hagyományosan megállapított feltételek mellett megmarad az ezen övezethez való hozzáférés lehetősége. Ugyanez vonatkozik a 12 mérföldön belüli spanyol vizek kiaknázására is, amely egyik tagállam halászhajói számára sem megengedett, kivéve azokat, amelyek a hagyományosan megállapított feltételek szerint továbbra is itt folytatják tevékenységüket (és amelyek jelen esetben csak a francia halászhajókat jelentik).
45. Az általános szabály lényege tehát mindkét esetben az, hogy védelmezze a 12 mérföldön belüli, különösen érzékeny vizek halászati erőforrásait, elvileg megtagadva a többi tagállam halászhajóinak hozzáférését. Ez a szabály azonban kivételeket is ismer, melyek abban az objektív igényben gyökereznek, hogy ne fosszák meg a többi tagállam halászait hagyományos létfenntartó tevékenységük folytatásának lehetőségétől.
46. Tehát miután a 2371/2002 rendelet által előírt kiaknázási rendszer egy megkülönbözetésmentes általános szabályt testesít meg, a kivételeket pedig objektív indokokkal támasztja alá, számomra úgy tűnik, hogy esetében nem állnak fenn a felperes jogi érveiben hivatkozottak.
47. Azt sem lehetne kifogásként felhozni, hogy ha megörökítenénk a Spanyolország csatlakozása pillanatában fennálló helyzetet, a 2371/2002 rendelet nem vette figyelembe a spanyol halászok csatlakozás előtti helyzete védelmének igényét.
48. Tekintetbe véve a Spanyolországnak a Közösséghez való csatlakozásától eltelt időt, nehéz lenne azt állítani, hogy a spanyol halászok még mindig a csatlakozás előtti (és, ahogyan azt láttuk, nem a csatlakozáskor megállapított), védelemre érdemes olyan helyzetben vannak, ami a 12 mérföldön belüli francia vizek halászati erőforrásai védelmének feláldozását is okozhatja.
49. Ettől eltekintve azonban meg kell állapítanom, hogy ellentétben azzal, amit Spanyolország állít, a csatlakozás előtti rendszer sem biztosította a spanyol halászhajók szabad hozzáférését ehhez az övezethez.
50. Ugyanis igaz, ahogyan az az Arbelaiz-Emazabel-ügyben(12) hozott ítéletből kitűnik, hogy az 1980. évi EGK és Spanyolország közötti halászati megállapodást megelőző tárgyalások folyamán a spanyol kormány kezdetben azt kérte, hogy megőrizhesse azokat a jogokat, melyeket halászhajói a francia atlanti vizek 6–12 mérföldes övezetében az ezt megelőző nemzetközi egyezmények, különösen az 1964. évi Londoni Egyezmény(13) és az 1967. évi francia-spanyol halászati megállapodás(14) alapján élveztek. De az is igaz, hogy a tárgyalások során a spanyol kormány lemondott ezen igényeiről, kijelentve, hogy: „az [1980. évi] megállapodás rendelkezései az EGK tagállamai és Spanyolország közötti halászati viszonyokat érintő megállapodások rendelkezéseit helyettesítik” (15), amely megállapodások között kétségtelenül szerepel a fent hivatkozott Londoni Egyezmény és a francia-spanyol megállapodás is.
51. Mindez arra enged következtetni, hogy a 2371/2002 rendelet I. mellékletének 6. pontja nem sérti a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét. Azt javaslom tehát, hogy a Bíróság utasítsa el a kereset első jogalapját.
B – Spanyolországnak az Európai Közösségekhez való csatlakozási okmányának vélelmezett megsértéséről
52. Keresetének második jogalapjában Spanyolország azt állítja, hogy a 2371/2002 rendelet I. mellékletének 6. pontja megsérti a csatlakozási okmányt.
53. Spanyolország ugyanis úgy véli, hogy az okmány 160. cikke korlátozásokat ír elő a spanyol halászhajóknak a francia atlanti vizek halászati erőforrásaihoz való hozzáférése tekintetében, mind a parttól számított 12 mérföldes övezeten belül, mind pedig azon túl. Miután az okmány 166. cikkének értelmében a 156–164. cikkben megállapított rendelkezéseket kizárólag a 2002. december 31-ig tartó átmeneti időszakban lehetett alkalmazni (lásd a fenti 19. pontot), ez időpontot követően a közösségi jogalkotónak nem volt lehetősége arra, hogy jogszerűen hatályban tartsa a spanyol hajóknak a francia atlanti vizekhez való hozzáférésének korlátozásait, még akkor sem, ha ezek a 12 mérföldön belüli övezetre vonatkoztak.
54. A felperes kormány szerint tehát a megtámadott határozat a spanyol hajók tekintetében továbbra is változatlanul fenntartja az ezt megelőző(16), a csatlakozási okmány 160. cikkének hatálya alatt elfogadott rendeletek szerinti, a fent említett övezethez való hozzáférés feltételeit, és ezzel jogellenesen meghosszabbítja az okmányban előírt átmeneti időszakot.
55. Ezekre a jogi érvekre a Tanács – Franciaország és a Bizottság egyetértésével – olyan érvekre hivatkozik, amelyekkel – úgy vélem – nekem is egyet kell értenem.
56. Elsősorban úgy vélem, hogy a megtámadott rendelet nem sértheti a csatlakozási okmány 166. cikkét, mert ez a rendelkezés egyáltalán nem törekszik a közösségi jogalkotó tevékenységének korlátozására az átmeneti időszak lejárta után, hanem csak azt írja elő, hogy ezen időpont után a csatlakozási okmány egyes rendelkezései – többek között a 160. cikk is – hatályukat vesztik.
57. Mindemellett hangsúlyoznom kell, hogy a felperes kormány állításával szemben az a rendszer, amelynek a közösségi jogrend – jelenleg a megtámadott határozattal, korábban annak elődeivel(17) – aláveti a francia atlanti vizek 12 mérföldön belüli övezetéhez való hozzáférést, egyáltalán nem tartozik a csatlakozási okmány 156–164. cikkének alkalmazási körébe, tehát ez semmiféle kapcsolatban nem áll hatályának esetleges meghosszabbításával.
58. Ahogyan azt a Tanács, de leginkább a Bizottság a tárgyalás folyamán nagyon helyesen hangsúlyozta, valóban igaz, hogy a csatlakozási okmány 160. cikke kifejezetten nem zárja ki alkalmazási köréből a 12 mérföldön belüli francia atlanti vizeket. Ugyanakkor tény, hogy ennek jelen ügy szempontjából nincs jelentősége, mert az ezen vizekhez való hozzáférést valójában speciális szabályok határozzák meg, amelyeket a csatlakozási okmánynak a 170/83 rendeletet módosító rendelkezései vezettek be. Ahogyan azt már említettük (lásd a fenti 8. és azt követő pontokat), a csatlakozási okmány 26. cikke a rendelet I. mellékletéhez egy új, „Spanyolország parti vizei”-re vonatkozó táblázatot csatolt, illetve napra késszé tette a „Franciaország és tengerentúli megyéinek parti vizei[re]” vonatkozó táblázatot. Ezeket a táblázatokat a megtámadott rendelet I. melléklete átvette.
59. Miután a 26. cikk a csatlakozási okmánynak az „Intézmények által elfogadott jogi aktusok kiigazítás[ára]” vonatkozó harmadik részében található, és nem az „Átmeneti intézkedések”-re vonatkozó negyedik részében, ez semmiféle kapcsolatban nem áll az okmány 166. cikke szerinti átmeneti időszakkal. Végül, az a tény, hogy csak a 12 mérföldön túli vizekhez való hozzáférés korlátozásai bírnak átmeneti jelleggel – és nem az ezen belüli vizekre vonatkozók – annak a ténynek a logikus következménye, hogy – amint azt az első jogalap vizsgálatakor is láttuk – csak az elsőként említett korlátozások esetében érvényes általánosságban az összes közösségi hajó szabad hozzáférésének elve. Logikus tehát, hogy az ezen elv alól kivételt jelentő rendszert csak a Közösséghez való csatlakozáshoz kötődő átmeneti időszakra lehetne bevezetni a spanyol halászhajók vonatkozásában.
60. Mivel azonban ugyanez az elv nem érvényes a 12 mérföldön belüli övezet esetében, nem tűnik megalapozottnak a felperes kormánynak az a megállapítása, miszerint az átmeneti időszak lejárta automatikusan azt eredményezné, hogy megszűnik a spanyol hajóknak a 12 mérföldön belüli francia atlanti vizekhez való hozzáférésének korlátozása.
61. Ezeket a korlátozásokat ugyanis a csatlakozási okmány vezette be a 170/83 rendeletbe (majd ezt az ezt követő rendeletek is jóváhagyták), a célból, hogy a spanyol hajóknak a 12 mérföldön belüli francia vizekhez való hozzáférését olyan rendszernek vesse alá, amely megfelel a bármely tagállam parti vizeihez más tagállamok halászhajóinak hozzáférésére vonatkozó általános alkalmazású szabálynak. E szabály lényege, mint ahogyan azt fentebb már többször említettem, hogy megtiltsa az említett övezet halászati erőforrásainak kiaknázását, kivéve azon tagállamokat, amelynek halászhajói hagyományosan más tagállamok parti vizein folytatták tevékenységüket.
62. Miután Spanyolország – halászhajóinak a 12 mérföldön belüli francia vizeken végzett tevékenysége korlátozásának bevezetésével és fenntartásával – a többi tagállam tekintetében hatályos jogi szabályozás alá került, nem lehet megalapozottan állítani, hogy a csatlakozáshoz kötődő átmeneti időszak lejárta automatikusan e korlátozások jogellenességét vonná maga után.
63. A felperes kormány érveinek megalapozatlanságát erősíti meg az a tény is, hogy jóllehet a 12 mérföldön belüli francia vizek kiaknázásáról szóló szabályok a csatlakozási okmánnyal kerültek a 170/83 rendeletbe, annak szerves részét alkotják, tehát joghatásuknak is ugyannak kell lenni, mint a rendeletben ab origine foglalt egyéb rendelkezéseknek. Miután a rendelet korlátozásokat írt elő az alapító államok közötti viszonyokra is (például a német hajók esetében a francia vizeken), egyértelműnek tűnik számomra, hogy a 170/83 rendeletben található intézkedések nincsenek összefüggésben a csatlakozásokhoz kötődő átmeneti időszakokkal.
64. Ugyanezt a következtetést kell levonni a fortiori a 2371/2002 rendelet vonatkozásában, amely semmilyen kapcsolatban nem áll Spanyolország csatlakozási okmánnyal, és amely kizárólag az EK 37. cikk alkalmazásaként került elfogadásra.
65. A fentiek alapján azt javaslom, hogy a Bíróság utasítsa el a második jogalapot is, és következésképpen az egész keresetet.
V – A költségekről
66. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a értelmében, valamint a kereset elutasítására vezető következtetéseim alapján úgy vélem, hogy a Bíróság a felperest kötelezze a Tanács költségeinek viselésére. A Francia Köztársaság és a Bizottság viszont a szabályzat 69. cikke 4. §-ának megfelelően maguk viseljék saját költségeiket.
VI – Végkövetkeztetések
67. A fentiek alapján azt indítványozom, hogy a Bíróság a következőképpen határozzon:
1) utasítsa el a keresetet;
2) a Spanyol Királyságot kötelezze a költségek viselésére;
3) a Francia Köztársaság és a Bizottság maguk viseljék saját költségeiket.
(1) .
(2)
–	HL L 358.,  59. o.; magyar nyelvű különkiadás 4. fejezet, 5. kötet, 460. o.
(3)
–	HL 1985. L 302., 69. o.
(4)
–	HL L 236., 1. o.
(5)
‑	HL 1972. 73., 14. o.
(6)
–	HL L 24.,  1. o.
(7)
–	Ezt a megállapodást a Közösség nevében az Európai Gazdasági Közösség és a spanyol kormány között létrejött halászati megállapodásról szóló, 1980. november 25-i  3062/80/EGK tanácsi rendelet (HL L 322.,  3. o.) hagyta jóvá.
(8)
–	HL L 389.,  1. o.
(9)
–	A 166. cikk megállapítja, hogy „[a] 156–164. cikkben meghatározott szabályozás, beleértve azokat a kiigazításokat, amelyeket a Tanács a 162. cikk alapján fogadhat el, a 170/83/EGK rendelet 8. cikkének (3) bekezdésében megállapított időszak lejártáig marad hatályban”. Ez utóbbi rendelkezés előírja, hogy „a Bizottság az 1992. december 31-ét követő tizedik év folyamán jelentést tesz a Tanácsnak a parti területek gazdasági és szociális helyzetéről, melynek alapján a Tanács az EK 43. cikk szerinti eljárásnak megfelelően meghatározza azokat a rendelkezéseket, amelyek az e bekezdésben előírt tíz éves időszak eltelte után a 6. és 7. cikkek által előírt szabályozás helyébe léphetnek”. Ebből az következik, ahogyan arra a szövegben is utaltam, hogy a csatlakozási okmány 166. cikke szerinti határidő 2002. december 31. volt.
(10)
–	A jogi háttér elemzésekor részletesen bemutatott (spanyol csatlakozási okmánnyal módosított), 170/83 rendeletről és 3760/92 rendeletről van szó.
(11)
–	Lásd többek között a 8/82. sz. Wagner-ügyben 1983. február 23-án hozott ítélet (EBHT 1983., 371. o.) 18. pontját; a 283/83. sz. Racke-ügyben 1984. november 13-án hozott ítélet (EBHT 1984.,  3791. o.) 7. pontját; a C‑311/97. sz., Royal Bank of Scotland ügyben 1999. április 29-én hozott ítélet (EBHT 1999.,  I‑2651. o.) 26. pontját; és a C‑120/99. sz., Olaszország kontra Tanács ügyben 2001. október 25-én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑7997. o.) 80. pontját.
(12)
–	A 181/80. sz. Arbelaiz-Emazabel-ügyben 1981. december 8-án hozott ítélet (EBHT 1981., 2961. o.).
(13)   –	1964. március 9-i Londoni Halászati Egyezmény (ENSZ Szerződésgyűjtemény 581., 8432.), amit Franciaország és Spanyolország 1965-ben ratifikált.
(14)
–	Franciaország és Spanyolország között 1967. március 20-i jegyzékváltás formájában létrejött általános halászati megállapodás (Journal Officiel de la Republique Francaise, 1967. augusztus 4., 7807. o.).
(15)
–	Az 1981. december 8-i ítélet (hivatkozás fenn) 18. pontja.
(16)
–	A jogi háttér elemzésekor részletesen bemutatott (spanyol csatlakozási okmány által módosított), 170/83 rendeletről és 3760/92 rendeletről van szó.
(17)
–	Lásd a fenti 16. lábjegyzetet.