62007CC0290_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. Nem ez az első alkalom, hogy a Bíróságnak határoznia kell a francia állam által a háztartási felhasználásra szánt papírt előállító Scott társaság részére nyújtott állami támogatással kapcsolatban. Nem az első, és nem is az utolsó alkalom. Ugyanis függetlenül a jelen ügy kimenetelétől, még legalább két másik folyamatban lévő ügy érinti ugyanezt az esetet. Ezeket a későbbiek során érintem.
2. A tények immár ismertek a Bíróság előtt, és 1987‑re nyúlnak vissza. Abban az évben a francia hatóságok egy földterületet olyan áron ruháztak át a Scott magántársaság részére, amelyet a Bizottság a piaci árnál alacsonyabbnak ítélt. Ezt a területet egy papírt előállító üzem létrehozására használták. A Scottot 1996‑ban egy másik társaság, a Kimberly‑Clark Corp. felvásárolta, amely 1998‑ban, miután úgy határozott, hogy bezárja az üzemet, ezt a hozzá tartozó telekkel együtt eladta egy másik társaságnak, a Procter & Gamble‑nek.
3. Ezen eseményekkel összefüggésben a Bizottság 2000. július 12‑én elfogadta a Franciaország által a Scott Paper SA/Kimberly‑Clark részére nyújtott állami támogatásról szóló, 2002/14/EK bizottsági határozatot(2) (a továbbiakban: a vitatott határozat).
4. A vitatott határozat rendelkező részének szövege a következő:
„1. cikk
Valamely földterület kedvezményes ára és a közműdíjak kedvezményes tarifája formájában nyújtott állami támogatás, amelyet Franciaország biztosított a Scott számára, 39,58 millió FRF (6,03 millió euró), vagy jelenlegi értéken számolva 80,77 millió FRF (12,3 millió euró) összegben a földterület kedvezményes ára tekintetében és a Bizottság által meghatározott számítási mód szerint a francia hatóságok által megállapítandó összeg mint második előny tekintetében összeegyeztethetetlen a közös piaccal.
2. cikk
(1) Franciaország meghoz minden ahhoz szükséges intézkedést, hogy a kedvezményezettekkel visszatéríttesse az 1. cikkben hivatkozott és jogellenesen rendelkezésükre bocsátott támogatást.
(2) A visszatéríttetésnek haladéktalanul meg kell történnie, a nemzeti jog szerinti eljárásoknak megfelelően, amennyiben ezek lehetővé teszik a jelen határozat azonnali és hatékony végrehajtását. A visszatérítendő támogatás magában foglalja az attól az időponttól a visszatérítés időpontjáig felszámított kamatokat is, amikor a támogatást a kedvezményezett rendelkezésére bocsátották. A kamatokat a regionális célú támogatások keretében nyújtott szubvenció‑egyenérték számításához alkalmazott kamatláb alapján kell kiszámítani.
3. cikk
Franciaország a jelen határozat közlésétől számított két hónapos határidőn belül tájékoztatja a Bizottságot azon intézkedésekről, melyeket a határozatnak való megfelelés céljából tett meg.
4. cikk
A jelen határozat címzettje a Francia Köztársaság.”
5. A vitatott határozat két párhuzamos kereset tárgyát képezte az Elsőfokú Bíróság előtt. Az első, amelyet a Département du Loiret (a tartomány, ahol a határozat tárgyát képező földterület található) nyújtott be, és T‑369/00. szám alatt vettek nyilvántartásba, a vitatott határozat megsemmisítésével zárult az „1. cikkében hivatkozott terület kedvezményes ára formájában nyújtott támogatásra vonatkozó részében”.(3) Az Elsőfokú Bíróság ezen ítélete az egész határozatot megsemmisítette (a földterület kedvezményes árára vonatkozó részében) többek között a támogatás visszatérítéséhez kapcsolódóan fizetendő kamatok számítása vonatkozásában a Bizottság által elkövetett hiba okán. Az ítélet ellen a Bizottság fellebbezést nyújtott be, és a Bíróság, noha megerősítette az Elsőfokú Bíróság észrevételeinek helyességét a kamatok számítását illetően, megállapította, hogy a megtámadott aktus jogellenességének e jogalapja nem a teljes határozat, hanem kizárólag annak a kamatokra vonatkozó meghatározott része megsemmisítésének indokául szolgálhat. Ennek következtében a Bíróság az elsőfokú ítéletet hatályon kívül helyezte, és az ügy jelenleg ismét az Elsőfokú Bíróság előtt van folyamatban.(4)
6. A vitatott határozat ellen előterjesztett második keresetet, amellyel a jelen ügy foglalkozik, a Bizottság által támogatásnak minősített intézkedések címzettje, a Scott Paper SA (a továbbiakban: a Scott) nyújtotta be. A T‑366/00. szám alatt nyilvántartásba vett kereset olyan ítélet meghozatalát eredményezte 2007. március 29‑én – a T‑369/00. sz. ügyet lezáró ítélet meghozatalával azonos napon –, amely csupán a vitatott határozat 2. cikkét semmisítette meg, „amennyiben az a határozat 1. cikkében rögzített földterület kedvezményes árának formájában nyújtott állami támogatásra vonatkozik”.
7. A teljesség kedvéért ugyanakkor meg kell jegyezni, hogy az érintett ügy a Bíróság előtt lévő más ügyek alapjául szolgál. Először is a C‑276/03. P. sz. ügyben(5) a Bíróság megerősítette az Elsőfokú Bíróság érvelését, amely két részítélettel elutasította az elévülésre alapított kifogásokat.(6) Másodsorban egy 2006 októberében hozott ítélet elmarasztalta Franciaországot, amiért az a kitűzött határidőn belül nem kezdeményezte a támogatás visszatéríttetését.(7) Végezetül a Bíróság előtt jelenleg folyamatban van a támogatás visszatéríttetésére irányuló nemzeti eljárás keretében a Cour administrative d’appel de Nantes által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésből származó C‑210/09. sz. ügy.
II – A megtámadott ítélet
8. A T‑366/00. sz. ügyben a Scott saját keresete alátámasztására négy jogalapra hivatkozott: az eljárási jogok megsértésére, az egyenlő bánásmód elvének megsértésére, a bizalomvédelem elvének megsértésére és a támogatás téves minősítésére.(8)
9. Az Elsőfokú Bíróság mindenekelőtt megvizsgálta a Scott keresetéhez csatolt egyes mellékletek vonatkozásában a Bizottság által felhozott elfogadhatatlansági kifogást, a Bizottság szerint ugyanis ezen iratokat, mivel nem képezték a közigazgatási ügy iratainak részét, nem lehetett volna érvényesen a keresethez csatolni.
10. Ezzel kapcsolatosan az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a probléma valójában nem e dokumentumok keresethez csatolhatóságának lehetősége vagy ennek hiánya, hanem annak kiderítése, hogy a perben e dokumentumok felhasználhatók‑e, vagy sem, a vitatott határozat jogszerűségének megítélése során. Miután a vitatott négy iratból három tekintetében e lehetőséget kizárta, az Elsőfokú Bíróság a Scott ügyvédjének a Bizottság részére írt 1999. december 24‑i levelét elemezte. A Bizottság azon okból nem vette figyelembe ezt a levelet, mivel az harmadik személytől származott, és annak benyújtására a hivatalos vizsgálati eljárást megindító határozatban előírt határidő lejártát követően került sor.
11. E levelet illetően az Elsőfokú Bíróság egy sor észrevételt tett, különösen a támogatás kedvezményezettjének az állami támogatások felülvizsgálatára irányuló eljárások keretében betöltött szerepére összpontosítva. Az Elsőfokú Bíróság e tekintetben tett észrevételeinek összefoglalása e helyütt szükségtelen, tekintettel arra, hogy ezek a Bizottság által előterjesztett számos fellebbezési jogalap tárgyát képezik, és így a jelen indítvány keretében a továbbiakban megvitatásra kerülnek. Itt csupán azt kell megjegyezni, hogy az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy a Bizottságnak nem kellett volna elutasítania a hivatkozott levélnek a közigazgatási ügy irataihoz történő csatolását. Az Elsőfokú Bíróság így figyelembe vette e levél tartalmát a vitatott határozat jogszerűségének megítélése során.
12. Nem világos azonban, hogy mi az a konkrét következtetés, amelyre az Elsőfokú Bíróság ennek figyelembevétele révén jutott, sem az, hogy ezt milyen alapon vonta le. Először is, az ítéletből nem tűnik ki ugyanis, hogy a Scott a levele figyelembevételének mellőzésére semmisségi okként hivatkozott volna.(9) Másodsorban az Elsőfokú Bíróság a vitatott határozatot nem a lefolytatott eljárásra, hanem a Bizottság által végzett értékelések érdemére vonatkozó észrevételek alapján semmisítette meg. Ezenfelül a megtámadott ítéletből kitűnik, hogy a Scott Bizottság által elutasított levelében foglalt értékelések és hivatkozások ismételten felmerültek egy, a francia kormány által a Bizottságnak címzett, 2000. február 21‑én kelt levélben, és következésképpen mégis az ügy iratainak részévé váltak.(10)
13. A megtámadott ítélet elolvasását követően úgy tűnik, hogy az Elsőfokú Bíróság szerint, mivel a Bizottságnak be kellett volna fogadnia a Scott 1999. december 24‑i levelét, ennek tartalma felhasználható a vitatott határozat jogszerűségének megítélése során. Másrészről, mint ahogy az az előző pontban látható, az Elsőfokú Bíróság megjegyezte, hogy az érintett levélben foglalt érveket lényegében az ügyiratok részévé tették, mivel a későbbiek során Franciaország azokat átvette. Nem tagadom, hogy véleményem szerint már ez az érvelés is felvet néhány problémát. Ezzel részletesen fogok foglalkozni a későbbiek során, a támogatások kedvezményezettjének tulajdonítandó szerepre vonatkozó fellebbezési jogalapok megvitatásakor.
14. Ezen előzmények megállapítását követően az Elsőfokú Bíróság egyenesen áttért a támogatás Bizottság részéről történő téves megítélésére vonatkozó negyedik kereseti jogalap vizsgálatára.
15. Ezzel kapcsolatosan az Elsőfokú Bíróság azt állította, hogy a Bizottság tévedett, amikor a Scottra ruházott földterület értékének meghatározása során a hatóságok részéről a földterület megszerzése és rendezése érdekében felmerült költségekből indult ki. Az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a költségek valójában nem a legmegbízhatóbb módszerét jelentik az érték meghatározásának.(11) Másrészről, még ha el is fogadjuk a költségalapú módszer alapulvételének jogszerűségét, a Bizottság számos hibát követett el számításai során. E hibák egy része a valós költségeknél alacsonyabb költségek feltételezésével végső soron a Scottnak kedvezett, míg más hibák ennek az ellenkezőjére utaltak; ezenfelül a Bizottság bizonyos elemeket, amelyek lehetővé tették volna, hogy a földterület értékét megbízhatóbb módon határozza meg, nem vizsgált meg kielégítően. Ennek következtében a földterület vitatott határozatban foglalt értékelése „téves”.(12)
16. Az Elsőfokú Bíróság bírálta továbbá a Bizottság azon választását, hogy az értékelésében nem vette figyelembe a francia adóhatóságok, a Galtier szakértői iroda és a Tribunal de commerce de Nanterre (Nanterre‑i Kereskedelmi Bíróság) elnöke által kijelölt vagyonfelügyelő (Commissaire aux apports) által elvégzett, a földterület értékére vonatkozó egyes értékbecsléseket, és hogy nem tekintette relevánsnak a Scott által a Procter & Gamble részére 1998‑ban eladott földterület vételárát sem. Az Elsőfokú Bíróság szerint mindezen – mind a Scott 1999. december 24‑i, mind a francia kormány 2000. február 21‑i levelében hivatkozott – tényezőket, bár önmagukban nem bizonyítják a Bizottság értékelésének hibáját, figyelembe kellett volna venni, például oly módon, hogy felhívják a feleket a hivatkozott értékelések teljes szövegének benyújtására, vagy hogy külső szakértő szolgáltatásait veszik igénybe.(13)
17. Végül az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a Bizottság jogellenesen járt el, amikor a rendelkezésére álló információkon alapuló határozatának kibocsátását megelőzően nem élt azon jogával, hogy a tagállam együttműködésének elmulasztása esetén felszólítsa e tagállamot konkrét információk szolgáltatására.(14) A Franciaországnak címzett azon általános kérelem, hogy bocsásson rendelkezésre valamennyi „olyan hasznos iratot, információt és adatot [...], amely lehetővé teszi [számára], hogy megvizsgálja” a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségét, túlságosan általános volt, és nem felelt meg a 659/1999/EK tanácsi rendelet 10. cikkének (3) bekezdésében foglalt követelményeknek.(15)
18. Befejezésül az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy – figyelembe véve a Scottnak eladott földterület értékét övező „jelentős bizonytalanságot” – a Bizottság nem folytatott kellőképpen megalapozott vizsgálatot. Ennek következtében az Elsőfokú Bíróság megsemmisítette a vitatott határozat 2. cikkének azon részét, amely a földterület állítólagos kedvezményes árának formájában nyújtott állami támogatásra vonatkozik.(16)
III – Az Elsőfokú Bíróság ítéletének hatályáról és logikájáról
19. Az első probléma, amellyel foglalkozni kell a jelen ügy keretében, nem a Bizottság által előterjesztett fellebbezési jogalapokra, hanem az Elsőfokú Bíróság által hozott ítélet általános összefüggéseire vonatkozik.
20. Amint azt láthattuk, az Elsőfokú Bíróság ugyanis úgy vélte, hogy a Bizottság elkövetett néhány hibát a francia hatóságok által a Scottnak eladott földterület értékelése során, és e hibák tehát az állami támogatás összegére vonatkoznak. Másrészről az Elsőfokú Bíróság érvelése alapján nem tűnik kizártnak, hogy a földterület ismételt értékelése magának a támogatás létezésének a kizárását eredményezheti: ha ugyanis a Scottnak eladott földterület vételára megegyezne a piaci árral, nyilvánvaló, hogy nem lehetett szó semmilyen támogatásról.
21. Mindazonáltal az Elsőfokú Bíróság a támogatás értékelésére vonatkozó ezen megállapításait követően megsemmisítette a vitatott határozat 2. cikkét.
22. A határozat rendelkező részéről fentebb volt szó. Amint azt láthattuk, és mint az egyébként jellemző az állami támogatások tárgyában hozott ilyen jellegű határozatokra, a határozat 2. cikke a támoga tás visszatéríttetésére és ezen visszatéríttetés módjára vonatkozik. A támogatás közös piaccal való összeegyeztethetetlenségét, valamint számszerűsítését viszont a határozat 1. cikke tartalmazza, amelyet az Elsőfokú Bíróság nem semmisített meg.
23. Egy többé‑kevésbé rendhagyó ítélettel állunk tehát szemben. Az Elsőfokú Bíróság ítéletében azon érvelését követően, amely logikusan a határozat 1. cikkének vagy akár a határozat teljes egészének megsemmisítését kellene, hogy eredményezze, csak a támogatás visszatéríttetését tartalmazó 2. cikket semmisítette meg.
24. Nem világos, hogy erre miért került sor,(17) és nem világos az sem, hogy mik ennek a következményei.
25. Ami a megsemmisítésnek csupán a megtámadott határozat 2. cikkére korlátozásának az indokait illeti, az ítélet rámutat arra, hogy a Scott megsemmisítésre irányuló kérelme pontosan csak a 2. cikk megsemmisítését kérte.(18) Ezért az Elsőfokú Bíróság által követett logika úgy tűnik, hogy a következőképp összegezhető: a határozat hibái annak teljes megsemmisítését indokolnák; mindazonáltal kizárólag a 2. cikk megsemmisítését kérték; tehát a 2. cikket kell megsemmisíteni.
26. Felmerül azonban két probléma.
27. Először is az Elsőfokú Bíróság előtt lévő ügy iratainak megvizsgálásakor kiderül, hogy a Scott megsemmisítés iránti kérelme a vitatott határozat egészére, és nem csak annak 2. cikkére vonatkozott . Maga a Scott erősítette meg, hogy az eredeti kereseti kérelme az egész határozat megsemmisítésére irányult. E tekintetben azonban meg kell állapítani, hogy a Scott nem fellebbezte meg az Elsőfokú Bíróság ítéletét, mivel azzal nyilvánvalóan elégedett volt.(19) Önmagában az a tény tehát, hogy az Elsőfokú Bíróság csupán részben adott helyt a Scott eredeti kereseti kérelmének, nem okoz semmilyen nehézséget, és a Scott feladata lett volna az elsőfokú ítélet esetleges megtámadása.
28. A második probléma viszont súlyosabb, és az Elsőfokú Bíróság ítéletének gyakorlati következményeire vonatkozik. Amint azt láthattuk, ez az ítélet csupán a vitatott határozat 2. cikkét semmisítette meg. Az 1. cikk viszont, amely a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetetlenségéről rendelkezik, és meghatározza ennek mértékét, „érintetlen” maradt, mivel az ítélet rendelkező része nem tért ki rá. Ezen a ponton nem világos, hogy mit kellene tennie a Bizottságnak, hogy a megtámadott ítéletnek megfelelően járjon el. Egyrészről ugyanis helyesbítenie kellene az Elsőfokú Bíróság által megsemmisített 2. cikket. De milyen mértékben tehetné ezt meg? Milyen iránymutatások alapján? Amint azt láthattuk, az Elsőfokú Bíróság ítélete csupán a földterület értékének számszerűsítésével foglalkozott, tehát olyan elemmel, amely a határozat rendelkező részében az 1. cikkben tükröződik vissza, és nem a 2. cikkben.
29. Következésképpen zsákutcában találjuk magunkat. Tisztán formális nézőpontból ezen a ponton talán elegendő lenne, ha a megtámadott ítéletben előírtak tiszteletben tartása végett a Bizottság új határozatot adna ki, amely csupán a visszatéríttetés francia hatóságokhoz címzett új elrendeléséről szólna. Ami viszont ellentmondásos, az az a tény, hogy az „új” 2. cikk szövegezése akár meg is egyezhet a vitatott határozat szövegezésével, mivel az Elsőfokú Bíróság, annak ellenére, hogy megsemmisítette azt, nem adott semmilyen iránymutatást a 2. cikk módosítására vonatkozólag. A 2. cikken végrehajtandó egyedüli módosítás a párhuzamos ügy (T‑369/00. sz. és C‑295/07. P. sz. ügy) eredményét követően előírt módosítás lesz, amelyben – amint azt láthattuk – a támogatás visszatérítésekor fizetendő kamatok meghatározására a Bizottság által alkalmazott módszert bírálták.
30. Összefoglalva tehát, a jelen fellebbezési eljárás tárgya az Elsőfokú Bíróság olyan ítélete, amely: a) az érvelésében bírálta a Bizottság egy határozatának egy részét; b) mindazonáltal a határozatot a bírálttól eltérő részében semmisítette meg; c) tehát valószínűleg nem bírhat semmilyen jelentős gyakorlati hatással; d) viszont ezen meghatározott pontja tekintetében nem fellebbezték azt meg.
31. Úgy vélem, hogy ezen a ponton fel kell tenni a kérdést, hogy az ilyen helyzet passzívan elfogadható‑e, figyelembe véve, hogy az Elsőfokú Bíróság ítéletére irányuló fellebbezési eljárás tárgyát a felek által előterjesztett kifogások behatárolják, vagy épp ellenkezőleg, a Bíróság rendelkezik‑e olyan eszközökkel, amelyek lehetővé teszik számára, hogy foglalkozzon a problémával. Másképpen kifejezve, fel kell tenni a kérdést, hogy a Bíróság hivatalból hivatkozhat‑e az Elsőfokú Bíróság ítélete indokolásának hibájára, amely ítélet indoklása és rendelkező része között nyilvánvaló következetlenség áll fenn.
32. Tudomásom szerint nem létezik olyan korábbi ítélkezési gyakorlat, amely ezt a meghatározott problémát vizsgálta. Egyébiránt ismeretes, hogy az Unió bíráskodása keretében a hivatalból történő hivatkozás problémája nagyon kényes.
33. A Bíróság ítélkezési gyakorlata általános jelleggel megerősítette a hivatalból figyelembe vehető esetleges hibáknak az eljárás bármely szakaszában
történő figyelembevételének lehetőségét.(20) Nincs kétség tehát azon tényt illetően, hogy a hivatalból figyelembe vehető hiba érvényesíthető a felek által, és/vagy a Bíróság hivatkozhat rá először a jogorvoslati eljárás során, akkor is, ha az Elsőfokú Bíróság nem vette azt figyelembe.
34. A Bíróság megállapította továbbá saját hatáskörét arra nézve, hogy az Elsőfokú Bíróság ítélete elleni fellebbezés elbírálására jogosult bíróságként hivatalból hivatkozzon a fellebbezést benyújtó személy eljáráshoz fűződő érdekének – akár később is bekövetkező – esetleges hiányára.(21) Még általánosabban a Bíróság hatáskörrel rendelkezik az Elsőfokú Bíróság határozata elleni fellebbezés elfogadhatóságára vonatkozó bármely kérdés hivatalból történő megvizsgálására.(22)
35. Mindazonáltal a jelen ügy nem tartozik az imént hivatkozott két eset egyikébe sem. Egyrészt ugyanis az esetleges hibát nem vehette volna figyelembe az Elsőfokú Bíróság, mivel az magát az Elsőfokú Bíróság ítéletét érinti. Másrészt minden bizonnyal nem a fellebbezés elfogadhatóságának problémájával állunk szemben.
36. Meg kell állapítani ugyanakkor, hogy a Bíróság nem zárta ki annak lehetőségét, hogy hivatalból vegye figyelembe az Elsőfokú Bíróság ítéletének esetleges közrendi jellegű hibáit, így történt ez különösen az ítélkező Elsőfokú Bíróság összetételének szabályosságához kapcsolódóan.(23)
37. Ezenfelül a Bíróság ítélkezési gyakorlata a közigazgatási intézkedések területén elismerte bármely olyan hiba hivatalból történő figyelembevételének lehetőségét, amelynek jellemzői elvi síkon
összehasonlíthatók a jelen esetben a fellebbezett ítéletre jellemző hibákkal. Utalok itt különösen az indokolás azon hibáira, amelyek megakadályozzák az Unió bíróságát abban, hogy egy jogi aktus jogszerűségének teljes körű felülvizsgálatát elvégezze. A Bíróság ítélkezési gyakorlata állandó a tekintetben, hogy egy jogi aktus indokolásának hiányára vagy elégtelenségére hivatalból lehet hivatkozni, mivel az indokolási kötelezettség nemcsak a jogi aktus címzettjeinek érdekében, hanem a célból is rögzítve van, hogy lehetővé tegye e jogi aktus bírósági felülvizsgálatát.(24) E bírósági felülvizsgálat nyilvánvaló módon azt feltételezi, hogy a bíróság teljes egészében érti a megtámadott jogi aktus alapját képező érvelést. Az elégtelen vagy egyenesen hiányzó érvelés nem teszi lehetővé e felülvizsgálatot.
38. Mindenesetre még a hivatalból felhozott hiba esetén is sort kellett keríteni e pontot illetően egy kontradiktórius eljárásra, amelynek során a felek állást foglalhattak.(25) Jelen ügyben a feleknek alkalmuk volt az Elsőfokú Bíróság ítéletének indokolása és rendelkező része között fennálló nyilvánvaló következetlenség problémájával kapcsolatosan mind írásban, a Bíróság ilyen értelmű külön felhívása alapján, mind pedig szóban, a tárgyaláson nyilatkozni.
39. Tudomásom szerint azonban eddig nem állt elő olyan helyzet, amelynek során a Bíróság hivatalból vette volna figyelembe az Elsőfokú Bíróság határozata indokolásának hibáját. Fel kell tehát tenni a kérdést, hogy ezt megteheti‑e.
40. Egyértelmű, hogy ha az indokolás hibája alatt az Elsőfokú Bíróság bármely téves jogalkalmazását értjük, a válasz szükségszerűen nemleges. Általában a pervesztes félnek kell vállalnia a fellebbezés Bírósághoz történő benyújtásának feladatát. Egyébként ez történik a közigazgatási aktusok kapcsán is: annak a személynek kell megtámadnia a jogi aktust, akinek az érdekében áll, megjelölve azokat az indokokat, amelyek az Unió bíróságát ennek megsemmisítésére vezethetik.
41. Ebben az esetben azonban nem akármilyen hibával állunk szemben. Az Elsőfokú Bíróság által elkövetett hiba valójában olyan téves jogalkalmazás, melynek hatálya ténylegesen akadályozza a Bíróságot abban, hogy teljes körűen gyakorolja az ítélet feletti felülvizsgálati jogkörét, mivel ennek rendelkező része nem tükrözi az azt megelőző indokolást. Véleményem szerint ebben a helyzetben a Bíróság jogosult ugyanazt a megközelítést alkalmazni, mint amelyet a közigazgatási aktusok vonatkozásában követ, amikor is hivatalból hatályon kívül helyez olyan megtámadott ítéletet, amelynek indokolása nem teszi lehetővé, hogy a Bíróság gyakorolja a felülvizsgálati jogkörét.
42. Az ilyen javaslat ellen felhozható természetes ellenvetés abból a tényből ered, hogy az Unió bíróságai előtt folyó eljárásra az az alapelv jellemző, mely szerint a jogvita konkrét tárgyát a felek kérelme határozza meg. Mindazonáltal ezen ellenvetéssel szemben a konkrét ügyben két észrevétel is felhozható.
43. Először is a Bíróság néhány alkalommal megerősítette, hogy a felek kérelmének tárgya, és nem az általuk előadott érvek képezik az Unió bíróságaira ruházott ítélkezési jogkör egyedüli korlátját.(26) A jelen ügyben nincs kétség azon tényt illetően, hogy a Bizottság a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését kéri.
44. Másodszor nem tűnik számomra indokoltnak a Bíróság által az Elsőfokú Bíróság határozatai tekintetében követett megközelítés és az általa a közigazgatási aktusok tekintetében állandó jelleggel és megalakulásának kezdetétől fogva elfogadott megközelítés közötti különbségtétel. Általános jelleggel ezek vonatkozásában is érvényesül az az alapelv, amely szerint az Unió bírósága csak a jogi aktus megtámadásának keretein belül dönthet a megsemmisítésről, megjelölve azon indokokat, amelyek azt jogellenessé teszik. Mindazonáltal az ítélkezési gyakorlat szerint bizonyos hibákra hivatalból lehet hivatkozni (természetesen azzal a feltétellel, hogy benyújtottak egy keresetet, mivel nem létezik alternatív eszköz bírósági eljárás megindítására az Unió bírósága előtt).
45. Indítványom e bevezető részét lezárva úgy tartom tehát, hogy a Bíróság, ha az Elsőfokú Bíróság ítélete elleni fellebbezéssel fordulnak hozzá, hivatalból hivatkozhat az indokolás olyan hibájára, amely nem teszi lehetővé a számára, hogy a megtámadott ítélet felett teljes körűen gyakorolja a felülvizsgálati jogát.(27) Ennek következtében az érintett ügyben az ítéletet – véleményem szerint – már e megfontolások alapján is hatályon kívül kellene helyezni.
46. Ennek előrebocsátásával most áttérek a fellebbezés Bizottság által előterjesztett jogalapjainak vizsgálatára.
IV – A Bizottság fellebbezéséről
47. Fellebbezésének alátámasztására a Bizottság mintegy tizenöt jogalapot terjesztett elő, melyek közül valójában sok ismétlődik, vagy egyébként nagyon hasonlít egymáshoz. A vizsgálat céljából két fő csoportra osztom a jogalapokat: az első csoportban a támogatás kedvezményezettje számára biztosított jogra vonatkozókat tárgyalom, a második csoportban pedig az Elsőfokú Bíróság által – a vitatott határozatban foglalt támogatás számszerűsítése felett – gyakorolt felülvizsgálatra vonatkozókat.
A – A támogatás kedvezményezettje számára biztosított jogra vonatkozó jogalapok
1. Bevezető megállapítások
48. A Bizottság első négy jogalapja az állami támogatások ellenőrzésére irányuló eljárások területén e támogatások kedvezményezettje számára elismerendő jog problémáját érinti.
49. Mint ahogy azt már fentebb megállapítottam, nem egyértelmű, hogy a megtámadott ítéletben milyen szerepe van a kedvezményezett számára biztosított jogra vonatkozó résznek. Meggyőződésem, hogy a konkrét esetben az Elsőfokú Bíróság megállapításait – az általa levont következtetésekre tekintettel – egyszerű obiter dictumnak
kell minősíteni. Az Elsőfokú Bíróság által kimondott megsemmisítés ugyanis ténylegesen a francia hatóságok által a Scott részére eladott földterület értékelése során a Bizottság által elkövetett hibákon alapul. Ezenfelül a Scottnak a Bizottság által elutasított levelében található lényeges elemeket a francia kormány átvette, és azokat az ügy irataihoz csatolták.(28)
50. Ebből következőleg a kedvezményezett számára biztosított jogra utaló jogalapokat hatástalannak kell minősíteni.
51. Mindenesetre mind abban az esetben, ha a Bíróság nem osztaná ezt a megközelítést, mind abban az esetben, ha bár osztaná, de ennek ellenére néhány iránymutatást kívánna adni ezzel kapcsolatosan, a következőkben néhány megállapítást teszek e pontot illetően.
2. Általában az állami támogatások kedvezményezettje számára biztosított jogról
52. Az állami támogatások kedvezményezettje számára elismerendő jog problémája összetett és vitatott. E területen a Bíróság felettébb állandó és szigorú ítélkezési gyakorlatával az Elsőfokú Bíróság kevésbé világos, ingadozásokkal és bizonytalansággal jellemezhető joggyakorlata áll szemben. A helyzet különössége talán megmagyarázza az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítéletben e kérdés tekintetében mutatott ragaszkodását. Lehetséges, hogy az Elsőfokú Bíróság közvetetten azt kéri a Bíróságtól, hogy vizsgálja felül e tekintetben a saját ítélkezési gyakorlatát. Megítélésem szerint nem zárható ki, hogy a jövőben a Bíróságnak át kell értékelnie a támogatások kedvezményezettje számára biztosított jogra vonatkozó álláspontját. Azon okokból azonban, amelyeket a következőkben kifejtek, úgy gondolom, hogy a jelen ügy erre nem a megfelelő alkalom.
53. A Bíróság ítélkezési gyakorlata állandó a tekintetben, hogy az állami támogatások vizsgálatára irányuló eljárás elsődlegesen a Bizottság és a tagállam között zajlik anélkül, hogy bármilyen különös jogot biztosítana a támogatás kedvezményezettje számára.(29) Ezen eljárás keretében a tagállamnak valós és saját
joga van a meghallgatáshoz, melynek megsértése a Bizottság határozatának megsemmisítését vonhatja maga után, amennyiben megállapítható, hogy e szabálytalanság hiányában az eljárás eltérő eredménnyel zárulhatott volna.(30)
54. A támogatások kedvezményezettje számára biztosított jog azonban más. A 659/1999/EK tanácsi rendelet, amely lényegében kodifikálta a Bíróság vonatkozó ítélkezési gyakorlatát,(31) az 1. cikkében a támogatások kedvezményezettjét ugyanis csupán az „érdekelt fél” általános kategóriájába helyezi, aki a 6. cikk (1) bekezdése értelmében benyújthatja észrevételeit a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozatot követően általában egy hónapot meg nem haladó határidőn belül. Nem biztosított tehát a támogatás kedvezményezettje részére semmilyen további, a meghallgatáshoz vagy a Bizottság által lefolytatott eljárás során történő részvételhez való jog.
55. Nincs kétség afelől, hogy egy ilyen általános megfogalmazás, amely ténylegesen jelentős számú kritikát vont maga után a jogirodalomban, hangsúlyozott formalizmussal jellemezhető. Különösen erőltetett, és nem mindig valószerű abból a feltételezésből kiindulni, hogy az állami támogatásokkal kapcsolatos eljárás ilyen értelmezésébe hallgatólagosan beleértendő, hogy a támogatást nyújtó állam és a támogatásban részesített jogalany érdekei egybeesnek. Egyrészről ugyanis egyértelmű, hogy a helyzet nem fogható fel azonos módon az állam részéről, amely legfeljebb arra kötelezhető, hogy visszatéríttesse a nyújtott támogatásokat, és egy vállalkozás részéről, amely a támogatások visszatérítése esetén csődbe is juthat. Ezenfelül előfordulhat, hogy a támogatásokat nem az állam nemzeti kormánya, hanem ez utóbbinak egy regionális vagy periférikus szerveződése ítéli oda: ebben az esetben nem mondható, hogy az eljárásban egyedül részt venni jogosult központi kormány érdekei egybeesnek a helyi entitás érdekeivel.
56. Pontosan e szigorú ítélkezési gyakorlat által támasztott korlátok következtében az Elsőfokú Bíróság számos alkalommal kísérelte meg a támogatások kedvezményezettjeinek biztosított védelem kiterjesztését. Ez történt például akkor, amikor az Elsőfokú Bíróság hangsúlyozta, hogy biztosítani kell a támogatás kedvezményezettjének – mint minden egyéb érdekeltnek – a 659/1999/EK rendelet által elismert meghallgatáshoz való jogának tényleges érvényesülését,(32) illetve elismerte a kedvezményezett azon jogát, hogy az érdekelt tagállam Bizottság általi meghallgatásának hiányára hivatkozzon.(33)
57. A megtámadott ítélet tehát az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatának e „haladó szellemű” vonalába illeszkedik.
58. Meggyőződésem, hogy a támogatások kedvezményezettjei részére elismerendő jog problémájával kapcsolatosan lehetséges és talán kötelező is elkerülni e dichotómiát, amelyben a szintézis lehetősége nélkül két radikálisan ellentétes szemlélet feszül egymásnak, az egyik, amely a támogatás kedvezményezettjének valamennyi jogát tagadja, és a másik, amely viszont az érdekelt tagállammal egy szintre helyezi a támogatás kedvezményezettjét.
59. Épp ellenkezőleg, számomra úgy tűnik, hogy a különböző álláspontok között a gondos ügyintézés elvéből kiindulva egyensúly teremthető.
60. Ahogy az jól ismert, ez az elv, amelyet az ítélkezési gyakorlat alakított ki, csak az utóbbi időben kapott egyfajta „megerősítést” az Európai Unió Alapjogi Chartájának 41. cikkében. Ami a gondos ügyintézés elvének határait illeti, azok bizonyos mértékig még bizonytalanok maradnak, mára azonban nyilvánvaló, hogy ezt az uniós jog alapelvének kell tekinteni.(34)
61.
Meg kell jegyezni, hogy ez az elv számos bírói határozat alapjaként azonosítható, függetlenül attól, hogy kifejezetten hivatkoztak‑e rá vagy sem. Gondolok itt például azokra az esetekre, amelyekben arra kötelezték a közigazgatási hatóságokat, hogy egy panasz „gondos és elfogulatlan” módon történő vizsgálatának elvégzése céljából hivatalból vegyenek figyelembe olyan tényezőket, amelyeket a panaszos kifejezetten nem vetett fel;(35) olyan esetekre, amelyekben előírták egy hátrányos intézkedés révén érintett fél meghallgatásának kötelezettségét akkor is, ha e meghallgatáshoz való jogról az alkalmazandó szabályozás nem rendelkezett;(36) és végezetül olyan esetekre, amelyekben megerősítették a Bizottság azon kötelezettségét, hogy az eljárás során tudomására jutott minden tényezőt gondosan vegyen figyelembe.(37)
62. Maga az Alapjogi Charta a megfelelő ügyintézés elvének lényeges tartalmaként említi mindenkinek a jogát arra, hogy az őt hátrányosan érintő egyedi intézkedések meghozatala előtt meghallgassák, az iratbetekintés jogát, a döntések indokolásának kötelezettségét. Egyébként nem taxatív felsorolásról van szó, nyitott jellegét a megfogalmazás nyilvánvalóvá teszi: „[e]z a jog magában foglalja különösen”. (38)
63. Úgy tűnik számomra, hogy az állami támogatások területén a gondos ügyintézés elve – annak ellenére, hogy nem kötelez a támogatások vizsgálatára irányuló eljárás résztvevője formális státuszának elismerésére a támogatás kedvezményezettje vonatkozásában – megakadályozza a Bizottságot abban, hogy szigorúan és kivétel nélkül elutasítson minden, ugyanezen kedvezményezett által az észrevételek megtételére az érintett feleknek biztosított határidő lejártát követően nyújtott információt.
64. Nem szabad ugyanakkor megfeledkezni arról, hogy az állami támogatások ellenőrzésére irányuló eljárásnak közigazgatási és nem igazságszolgáltatási jellege van; továbbá a kedvezményezett szerepe ezen eljárásban elsősorban az, hogy információforrást biztosítson a Bizottság számára. Ezért míg a kedvezményezett a részére eredetileg biztosított határidőben elküldött észrevételeit a Bizottságnak be kell
fogadnia és figyelembe kell
vennie, addig az ezt követően a kedvezményezett vagy bármely más személy által benyújtott esetleges észrevételek a közigazgatási hatóság által folytatott vizsgálati kötelezettség tárgyai lehetnek, feltéve, hogy a gondos ügyintézés elve ezt megköveteli. Ez különösen akkor áll elő, amikor az érintett információk valóban hasznosak a közigazgatási hatóság számára ismereteinek tisztázása vagy kiegészítése céljából, feltéve, hogy a közigazgatási eljárás állása még lehetővé teszi azok figyelembevételét anélkül, hogy a végső döntés meghozatalát késleltetné.
65. A közigazgatási hatóság azonban nem köteles kifejezetten rendelkezni a kedvezményezett (vagy bármely más személy) által az eredeti határidő lejártát követően előterjesztett észrevételekről. A Bizottságnak tehát nem kell szükségszerűen megjelölnie azokat az indokokat, amelyek miatt ezen információk figyelmen kívül hagyásáról határoz.
66. E megállapításokkal összhangban a bírói jogvédelem szempontjából is szükséges egy fontos pontosítást tenni: az arra vonatkozó esetleges bizonyítási kötelezettség, hogy az információkat a közigazgatási hatóságnak figyelembe kellett volna vennie, azt terheli, aki az információt szolgáltatta.
67. Mindezt előrebocsátva végre rátérhetünk a fellebbezés jogalapjainak részletes vizsgálatára.
3. A Scott 1999. december 24‑i levelének az ügy irataihoz való csatolásának Bizottság általi elutasításával kapcsolatos első jogalapról
a) A felek érvei
68. A Bizottság azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor azt állította, hogy a Scott 1999. december 24‑i levelét el kellett volna fogadni és a közigazgatási ügy irataihoz kellett volna csatolni. Az Elsőfokú Bíróság többek között nem jelölte meg azt a jogi normát, amelyet állítólagosan megsértettek. Kizárólag az EK 230. cikk értelmében vett lényeges eljárási szabályok megsértése eredményezhette volna a megsemmisítést, de a Scott ehhez hasonló szabálysértést a keresetében nem kifogásolt, így aztán az Elsőfokú Bíróság ultra petita
rendelkezett. Továbbá és mindenekfelett a Bizottság nem sértett meg semmilyen lényeges eljárási szabályt, mivel a Scott harmadik személynek minősült az állami támogatás ellenőrzésére irányuló eljárás tekintetében, és nem volt joga észrevételeket tenni az eljárás ilyen előrehaladott szakaszában. A Bizottság végül megjegyzi, hogy mindenesetre a Scott által az elutasított levélben felhozott észrevételeket Franciaország átvette az ezt követő – 2000. február 21‑i – levelében, és ekként azok az ügy iratainak részévé váltak.
69. A Bizottság azt is megjegyzi, hogy az Elsőfokú Bíróság ítéletének súlyos következményei lehetnek az állami támogatások területén mindig is követett gyakorlat tekintetében.
70. A Scott ezzel szemben azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem határozott meg semmilyen általános kötelezettséget a Bizottság számára, és egy sor olyan észrevételt tett, amelyek szorosan kapcsolódnak az érintett ügyhöz és annak jellegzetességeihez. Az a tény, hogy a 659/1999/EK rendelet nem biztosít jogot a támogatás kedvezményezettje részére azon túl, hogy a közigazgatási eljárás kezdetén lehetősége van észrevételeket benyújtani, a Bizottság álláspontjával ellentétben nem jelenti azt, hogy a kedvezményezett minden további kezdeményezése tilos lenne. A rendelet nem akadályozhatja különösen azon általános elvek alkalmazását, amelyek gondos és pártatlan eljárásra kötelezik a Bizottságot.
71. A Département du Loiret lényegében a Scott érveit lefedő érveket terjeszt elő.
b) Értékelés
72. A Bizottság a fellebbezés első jogalapjának szentelt több figyelmet, észrevételeinek jelentős részét erre összpontosította. Nyilvánvaló, hogy a Bizottság az ellen kíván fellépni, hogy a Bíróság jóváhagyja az Elsőfokú Bíróság azon ítélkezési gyakorlatát, amely a kedvezményezett számára az állami támogatások ellenőrzésére irányuló eljárással kapcsolatosan biztosított jog megerősítésének kedvez.
73. Az általánosságban a kedvezményezett számára biztosított jogra vonatkozóan fentebb tett megállapításaim alapján megerősíthető, hogy abban az esetben, ha e kedvezményezett egyes iratokat azt követően küld meg a Bizottság részére, hogy az észrevételeinek megtételére biztosított határidő letelt, a Bizottság a gondos ügyintézés elve alapján kötelezhető arra, hogy figyelembe vegye a hivatkozott iratok tartalmát. Azzal a feltétellel kerülhet azonban erre sor, hogy i. az iratok valóban hasznosak a Bizottság részéről ismert tények esetleges hézagainak kitöltéséhez, és hogy ii. az eljárás aktuális szakasza ezt lehetővé teszi. Szükséges viszont, hogy az érintett iratok hasznosságát ténylegesen bizonyítsák.
74. Mindazonáltal az Elsőfokú Bíróság nem ezt a logikát követte.
75. Mindenekfelett az Elsőfokú Bíróság nem egy lényeges eljárási szabály megsértésének keretei között – mint ahogy azt a Bizottság tartja –, hanem, helyesen, a gondos ügyintézés alapelvének keretei között értelmezte a kérdést.(39) Ezen előfeltételezést követően viszont az Elsőfokú Bíróságnak meg kellett volna győződnie arról, hogy a levél tényleges tartalma az ügy körülményeinek tisztázása szempontjából meghatározó tényezőket jelentene‑e vagy sem. Az e kérdésre adott igenlő válasz esetén megállapítható lett volna a Bizottság azon kötelezettsége, hogy figyelembe vegye a szolgáltatott információt. Az Elsőfokú Bíróság azonban az ügy körülményeinek általános jelleggel való figyelembevételére szorítkozott, megjegyezve, hogy ezek megnehezítették a tények megállapítását, különösen a támogatás feltételezett odaítélése és a Bizottság előtti eljárás között eltelt hosszú időszak miatt. Ezen általános megállapítás alapján az Elsőfokú Bíróság azt a következtetést vonta le, hogy a Bizottságnak el kellett volna fogadnia a Scott levelét, és az ügy irataihoz kellett volna csatolnia azt.
76. Ezen érvelés álláspontom szerint nem elfogadható. Bár a gondos ügyintézés elve, mint ahogyan azt láttuk, és az Elsőfokú Bíróság is megerősítette, bizonyos esetekben kötelezheti a Bizottságot, hogy olyan iratokat vegyen figyelembe, amelyeket a határidőn túl és/vagy erre nem jogosult személyek küldtek, ez feltételezi az ezen iratokban található információk tényleges hasznosságának előzetes bizonyítását. Az ítélet azon részében azonban, amelyben a Bizottságnak a Scott 1999. december 24‑i levele be nem fogadásáról szóló határozatával foglalkozik, az Elsőfokú Bíróság figyelembe sem vette a levél tartalmát.
77. Ezért a Bizottság fellebbezésének első jogalapja azon részét el kell fogadni, amely azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot azzal, hogy megállapította a Bizottság kötelezettségét a tekintetben, hogy elfogadja és az ügy irataihoz csatolja a Scott által küldött – 1999. december 24‑én kelt – levelet.
4. A Bizottság azon feltételezett kötelezettségére vonatkozó második, harmadik és negyedik jogalapról, hogy további információt kérjen és/vagy külső szakértőhöz forduljon
78. A második, harmadik és negyedik jogalap együtt tárgyalható. Ezekben a Bizottság vitatja az Elsőfokú Bíróság azon megállapításait, amelyek szerint – különös tekintettel a Scott 1999. december 24‑i levelében és a francia hatóságok ezt követő, 2000. február 21‑i levelében található bizonyos tényezőkre – a Bizottságnak alaposabb vizsgálatnak kellett volna alávetnie a saját elemzéseit, és további információt kellett volna beszereznie.
a) A felek érvei
79. A Bizottság a második jogalapjában az Elsőfokú Bíróság azon megállapításait támadta, amelyek szerint a Bizottságnak fel kellett volna hívnia a francia hatóságokat, hogy további tájékoztatást és pontosítást nyújtsanak be, miután e hatóságok, és egyébként a Scott is 1999. december 24‑i levelében két értékelés meglétére hivatkoztak – az egyik a Galtier szakértői iroda szakértői véleményében található, a másikat egy vagyonfelügyelő készítette el –, amelyek rámutattak arra, hogy a vitatott földterület értéke a Bizottság által becsült érték alatt van.(40)
80. A harmadik jogalap ezzel szemben az Elsőfokú Bíróság azon megállapítását vitatja, amely szerint a Bizottságnak a kiszámított költség (80 millió FRF) és az érintett földterületen a Scottnak történő átruházást megelőzően a hatóságok számára végzett munkák tényleges költsége (140 millió FRF) között fennálló különbség tisztázására kellett volna kérnie a Scottot. Az Elsőfokú Bíróság szerint ezen eltérésnek gyanút kellett volna ébresztenie a Bizottságban, hogy az állami szervek által a földterület rendezésére fordított költségek nem tükrözik szükségszerűen annak értékét.(41)
81. Végezetül a negyedik jogalappal a Bizottság az Elsőfokú Bíróság arra vonatkozó észrevételeit vitatja, hogy a földterület értékének helyes meghatározása céljából a Bizottságnak lehetősége volt külső szakértőhöz fordulni.
82. E jogalapok is azon az előfeltevésen nyugszanak, amely szerint eljárásjogi szempontból a Bizottságnak semmilyen kötelezettsége nem volt arra nézve, hogy további információkat kérjen, különösen a francia hatóságoktól, amelyeket már felszólított arra, hogy – többek között – a földterület értékének meghatározásához bocsássanak rendelkezésre minden hasznos információt.(42)
83. A Scott a maga részéről kiemeli, hogy az Elsőfokú Bíróság nem vette figyelembe, hogy a Bizottság lényeges eljárási szabályt sértett, ezért a jogalapokat már csak ezen okból is el kellene utasítani. Mindenestre a Scott szerint az Elsőfokú Bíróság helyesen vizsgálta meg az esetet, mivel az 1999. december 24‑i levél egyes észrevételeinek, melyek egyébként nem jelennek meg teljes egészében a francia hatóságok következő február 21‑i levelében, arra kellett volna ösztönözniük a Bizottságot, hogy ismételten fontolóra vegye a saját értékelései t, és hogy további információkat kérjen.
b) Értékelés
84. A második jogalap szorosan az elsőhöz kapcsolódik, és véleményem szerint ennek is helyt kellene adni.
85. Meg kell állapítani, hogy valójában a Bizottság itt is, amint azt láthattuk, hibás előfeltevésből indul ki, vagyis abból, hogy az Elsőfokú Bíróság lényeges eljárási szabálysértést kifogásolt. Ugyanakkor már megállapítást nyert, hogy az Elsőfokú Bíróság által használt egyedüli hivatkozási pont a gondos ügyintézés elve volt.
86. Ezenfelül a Bizottság ellenvetései, melyek szerint határozatában figyelembe vette az 1999. decemberi és a 2000. februári levelekben megjelölt értékeléseket, meglehetősen gyenge alapokon állnak. A határozat valójában csak rövid és nem kifejezetten alátámasztott utalást szentel az említett értékeléseknek.
87. Mindazonáltal a lényeg nem ez. Mind a Scott, mind a francia hatóságok az eljárás rendkívül előrehaladott szakaszában megjelenő levele olyan értékelések (az adóhatóság, a Galtier szakértői iroda, a vagyonfelügyelő értékelései) meglétére való hivatkozásra szorítkozott, amelyek a földterületek értékét a Bizottság álláspontja szerint a birtokában lévő bizonyítékok alapján kikövetkeztethető értéknél alacsonyabbnak jelölték meg. Semmilyen további iratot nem csatoltak, és csupán szóban nyilatkoztak arról, hogy szükség esetén készek a Bizottság rendelkezésére bocsátani az értékeléseket.
88. Nem tűnik úgy számomra, hogy a gondos ügyintézés elve alapján az eljárás e pontján a Bizottság köteles lenne további iratok és részletek szolgáltatását kérni a francia hatóságoktól. Emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság már két felszólítást küldött az érintett hatóságoknak arra nézve, hogy nyújtsanak be iratokat, amelyből az egyik meglehetősen tágan fogalmazott.(43) Ez alkalommal az 1999. decemberi és a 2000. februári levelekben hivatkozott bizonyítékokat nem nyújtották be.
89. Ugyanilyen módon és az észrevételek ugyanezen csoportja alapján nem lehet úgy tekinteni, hogy a Bizottság köteles lenne figyelembe venni a Scott által 1999 decemberében megküldött levél tartalmát. Az ehhez hasonló kötelezettség elismerése azt a veszélyt hordozná, hogy a Bizottság a halogató taktikák potenciális rabjává válik. Ha a levélhez csatolták volna például a földterületre vonatkozó értékelések e levélben hivatkozott teljes szövegét, az talán más megítélés alá esne. Véleményem szerint azonban a gondos ügyintézés elve nem tágítható olyan mértékig, hogy az a Bizottságot a részére megküldött észrevételekben és iratokban található hézagok bármilyen időkorlátozás nélküli orvoslására kötelezze.
90. Ami a harmadik jogalapot illeti, ugyanazok az észrevételek alkalmazhatók, amelyeket a második jogalappal kapcsolatosan tettem. A Bizottságnak nem volt semmilyen kötelezettsége a tekintetben, hogy további információkat kérjen a Scottól. Egyébként sem érthető, hogy milyen okból kellett volna a földterületen végzett munkálatok becsült költségei túllépésének tisztázását a Scottól kérnie, figyelembe véve, hogy e költségeket a francia hatóságok viselték.
91. Ebből következőleg úgy tartom, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot azáltal, hogy úgy ítélte meg, hogy a Bizottságnak fel kellett volna hívnia a francia hatóságokat és/vagy a Scottot, hogy a földterület értékére vonatkozóan további információt szolgáltassanak. Ezért a második és a harmadik jogalapnak helyt kell adni.
92. Úgy tűnik azonban számomra, hogy a Bizottság azon feltételezett kötelezettségére vonatkozó negyedik jogalapnak, mely szerint külső szakértőhöz kellene fordulnia, nem lehet helyt adni.
93. Az Elsőfokú Bíróság ugyanakkor a megtámadott ítélete egyik pontjában sem állította azt, hogy a Bizottságnak külső szakértő szolgáltatásait kellett volna igénybe vennie. Az Elsőfokú Bíróság egyszerűen csak emlékeztetett ezen lehetőség meglétére azon eszközök között, amelyekhez a Bizottság további információ beszerzése céljából fordulhatott volna.
94. Ebből következően a fellebbezés negyedik jogalapját el kell utasítani.
B – Az Elsőfokú Bíróság által elvégzett érdemi felülvizsgálatra vonatkozó jogalapok
1. A hatodik jogalapról, amely szerint az Elsőfokú Bíróság minden mérlegelési mozgásteret megtagadott a Bizottságtól
95. A hatodik jogalap a jelen fellebbezés keretében a Bíróság elé tárt második alapvető probléma középpontjába visz minket. A Bizottság által az állami támogatások tárgyában hozott határozatok felett az Unió bírósága által gyakorolható felülvizsgálati jogkör jellegére vonatkozó problémáról van szó.
a) A felek érvei
96. A Bizottság azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot azáltal, hogy a vitatott határozat felett sokkal nagyobb fokú és mélyrehatóbb felülvizsgálati jogkört gyakorolt annál, mint amit jogszerűen gyakorolhat. Az Elsőfokú Bíróság többek között a Bizottság helyébe helyezte magát, megfosztva azt a területen részére elismerendő mérlegelési mozgástértől. Az Unió bíróságának a Bizottság állami támogatások tárgyában hozott határozatai felett az EK‑Szerződés 230. cikkében megjelölt hibákra korlátozódó felülvizsgálatot kellene gyakorolnia. E bíróság másrészről soha nem rendelkezik az összes olyan bizonyítékkal (iratok stb.), amelyet a Bizottság felhasznált határozatának elfogadásához: ebből következőleg gyakorlati szempontból is lehetetlen lenne a bíróság számára, hogy a Bizottság által elvégzett értékeléseket a sajátjaival helyettesítse.
97. A Scott szerint a jogalap a megtámadott ítélet téves értelmezésén alapul. Az Elsőfokú Bíróság nem helyettesítette a Bizottság értékeléseit a sajátjaival, hanem egyértelműen jelezte, különösen a megtámadott ítélet 100. pontjában, hogy kizárólag az volt a célja, hogy meggyőződjön arról, hogy a Bizottság minden rendelkezésére álló bizonyítékot a szükséges körültekintéssel értékelt‑e.
98. A Département du Loiret a Scott érveivel azonos érveket terjesztett elő.
b) Értékelés
99. A jogalap a Bizottság állami támogatások tárgyában hozott határozatai felett gyakorolt bírói felülvizsgálat korlátaira vonatkozik. A vonatkozó ítélkezési gyakorlat rögzített néhány pontot, amelyekre fel kell hívni a figyelmet.
100. Emlékeztetni kell arra, hogy az állami támogatás fogalma jogi természetű, és azt objektív körülmények alapján kell értelmezni. Ebből következően az Unió bírósága által végzett felülvizsgálat főszabály szerint teljes, amennyiben a vizsgált intézkedések a támogatás természetére vonatkoznak.(44)
101. Két esetben azonban szélesebb mérlegelési mozgásteret ismernek el a Bizottság részére. Elsőként annak értékelésekor, hogy a támogatás összeegyeztethető‑e a közös piaccal az EK 87. cikk (3) bekezdése értelmében. Ezekben az esetekben a bírói felülvizsgálat annak vizsgálatára szorítkozhat, hogy a Bizottság határozatának meghozatala során történt‑e nyilvánvaló hiba vagy hatáskörrel való visszaélés.(45)
102. Szélesebb mérlegelési mozgásteret ismernek el továbbá a Bizottság számára a támogatás megléte vonatkozásában is (tehát az EK 87. cikk (1) bekezdésére visszavezethető esetben), amikor a meghozott határozat összetett, szakmai és gazdasági jellegű döntést igényel. Ezekben az esetekben a bírósági felülvizsgálat általában véve a nyilvánvaló hiba vagy hatáskörrel való visszaélés esetleges meglétének ellenőrzésén túl az eljárási szabályok és az indokolásra vonatkozó szabályok betartásának, valamint a Bizottság által a határozatának megalapozásához felhasznált tények anyagi pontosságának ellenőrzésére korlátozódik.(46)
103. Az Unió bíróságának így az a feladata, hogy megteremtse a finom egyensúlyt a Bizottság állami támogatások tárgyában hozott azon határozatainak értékelése során, amelyek összetett gazdasági értékelést kívánnak meg. Egyrészről a bíróság ugyanis nem helyettesítheti a Bizottság értékelését a sajátjával, másrészről viszont felül kell vizsgálnia a gazdasági természetű tényezők Bizottság általi értelmezését, különösen annak ellenőrzésével, hogy a Bizottság által egy összetett helyzet értékeléséhez felhasznált adatok hatékonyan alátámasztják‑e azokat a következtetéseket, amelyekre ezen intézmény jutott.(47)
104. Az érintett ügyben a Bizottságnak meg kellett kísérelnie azon ár meghatározását, amelyet egy átlagos gazdasági szereplő egy ipari használatra szánt földterület eladásával 1987‑ben elérhetett. Nyilvánvaló tehát – és úgy tűnik, hogy a felek is egyetértenek ebben –, hogy a Bizottság által elvégzendő értékelés több évvel a tényeket követően csak megközelítő lehet. Véleményem szerint tagadhatatlan továbbá, hogy olyan műveletről volt szó, amely összetett gazdasági értékelést kívánt meg. Ennek következtében az Elsőfokú Bíróságnak olyan, főszabály szerint kétségtelenül összetett felülvizsgálatot kellett gyakorolnia, amelynek során nem helyettesíthette volna a gazdasági tényezők Bizottság által már elvégzett értékelését a saját önálló értékelésével.
105. Mindazonáltal nem gondolom, hogy az érintett ügyben az Elsőfokú Bíróság a saját értékelésével helyettesítette a Bizottság értékelését.
106. Meg kell ugyanis állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletnek a vitatott határozatot érdemben vizsgáló részében nem folytatott le független értékelést a földterület értékét illetően. Kizárólag annak megállapítására szorítkozott, hogy néhány tényező a Bizottság által nem megfelelő mélységben elvégzett vizsgálatra utal, azt feltételezve, hogy a földterület értékét valószínűleg hibásan határozták meg. Az Elsőfokú Bíróság utal különösen a Bizottság azon választására, hogy a földterület értékét költségalapú módszerrel határozta meg, továbbá arra a tényre, hogy a Bizottság nem fektetett kellő hangsúlyt az ügy irataiban szereplő egyes adatokra, különösen a francia hatóságok által küldött utolsó levelekben hivatkozott értékelésekre.
107. A hatodik jogalapot ezért el kell utasítani.
2. A hetedik jogalapról, amely szerint az Elsőfokú Bíróság bizonyítékok helyett spekulációkra támaszkodott
a) A felek érvei
108. A hetedik jogalappal kapcsolatban a Bizottság azt állítja, hogy még ha fel is tételezzük, hogy az Elsőfokú Bíróság nem lépte túl a bírósági felülvizsgálati jogkörre vonatkozóan megszabott korlátokat a hatodik jogalapban megjelölt módon, mégis tévedett azáltal, hogy az eljárás keretében rendelkezésére álló bizonyítékok helyett puszta spekulációkra alapította határozatát. Az Elsőfokú Bíróság különösen akkor tévedett, amikor azt állította, hogy a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie a Scott 1999. decemberi és a francia hatóságok ezt követő, 2000. februári levelében megjelölt, a földterület értékére vonatkozó értékeléseket: ezek a levelek ugyanis nem tartalmaztak bizonyítékokat, kizárólag egyszerű, nem bizonyított állításokat.
109. A Scott szerint a Bizottság álláspontja teljes mértékben téves. A Scott és a francia hatóságok leveleiben található állítások ugyanis minden szempontból bizonyítékoknak minősülnek. Ezen állítások bizonyítékként történő elismerése természetesen nem jelenti ezek valódiságának elismerését: az Elsőfokú Bíróság ugyanis azon tény bírálatára szorítkozott, hogy a Bizottság nem tartotta szükségesnek a probléma további alapos vizsgálatát ezen iránymutatások alapján.
b) Értékelés
110. A hetedik jogalapra adandó válasz megfogalmazása előtt két előzetes észrevételt kell tenni.
111. Először is az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az Unió bíróságának a Bizottság határozatát – annak jogszerűsége megállapítása érdekében – azon információk alapján kell megítélnie, amelyek a határozat meghozatalakor a Bizottság rendelkezésére álltak.(48)
112. Másodsorban nem szabad megfeledkezni arról, hogy a Bíróság alapokmányának 58. cikkében előírt általános elv alapján az elsőfokú ítélet fellebbezése kizárólag jogkérdésre irányulhat. A tények és bizonyítékok elferdítésének esetét kivéve tehát a Bíróság nem vizsgálhatja meg újra az Elsőfokú Bíróság által a ténybeli elemekre vonatkozóan elvégzett értékelést.(49)
113. A Bizottság jogalapját e szilárd pontok mentén kell megvizsgálni. Egyrészről tehát ellenőrizni kell, hogy az Elsőfokú Bíróság a Bizottság határozatának felülvizsgálata során figyelembe vett‑e olyan bizonyítékokat, amelyekkel a Bizottság a vitatott határozat meghozatalának pillanatában nem rendelkezett. Másrészről viszont meg kell bizonyosodni arról, hogy a Bizottság nem az Elsőfokú Bíróság által a ténybeli elemekre vonatkozóan elvégzett értékelés felülvizsgálatát kéri‑e a Bíróságtól.
114. Az Elsőfokú Bíróság lényegében kétféle értékelés alapján bírálta a Bizottság határozatát.
115. Elsőként az Elsőfokú Bíróság a vitatott határozatban meglévő néhány olyan határozott problémát emelt ki, amelyek megkérdőjelezik annak helyességét és megbízhatóságát. Különösen, a Bizottság mind tényleges számítási hibákat elkövetett – egyébként a Scottnak kedvező irányban, mivel kijavításuk a földterület Bizottság által becsült értékénél magasabb értéket eredményezne(50) –, mind pedig pontatlanságokat, különösen, amikor a földterület 1987‑es piaci értékének meghatározása során a földterület részeinek megszerzésére különböző időpontokban fordított költségekre támaszkodott.(51)
116. Másodsorban az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy a francia hatóságok 2000. február 21‑i levelében hivatkozott, a földterület értékére vonatkozó alternatív értékeléseknek, valamint azon ténynek, hogy ugyanezt a földterületet a Scott 1998‑ban a határozatban becsült értéknél jóval alacsonyabb áron adta el egy másik magántársaságnak, arra kellett volna indítania a Bizottságot, hogy a tények gondos és pártatlan vizsgálatának lefolytatására kötelező alapelv alapján a földterület értékének kérdését további alapos vizsgálatnak vesse alá, például azzal, hogy Franciaországtól bekéri az általa idézett szakvélemények szövegét vagy, hogy külső szakértőhöz fordul.(52)
117. Rátérve a jogalap vizsgálatára, utalva az általam fentebb hivatkozott két viszonyítási pontra, az Elsőfokú Bíróság nem azon információk alapján bírálta a Bizottságot, amelyekkel az nem rendelkezett a határozata elfogadásának pillanatában. Amint azt láthattuk, az Elsőfokú Bíróság által előterjesztett összes észrevétel ugyanis a Bizottság által elkövetett pontatlanságokon, és azon – az Elsőfokú Bíróság szerint nem elegendő – súlyon alapult, amelyet a Bizottság bizonyos, különösen a francia hatóságok 2000. február 21‑i levelében található információknak tulajdonított. Emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság a közigazgatási ügy irataihoz csatolta ezt a levelet.
118. Nem marad más hátra, mint azt megvizsgálni, hogy a hetedik jogalappal kapcsolatban a Bizottság nem azt kéri‑e a Bíróságtól, hogy vizsgálja felül az Elsőfokú Bíróság által végzett ténybeli értékeléseket. A Bíróság ítélkezési gyakorlata nemleges választ ad erre. A Bíróság ugyanis úgy tekintette, hogy azon kérdés megállapítása, hogy az Elsőfokú Bíróság bizonyos ténybeli megállapítások alapján a gondossági, valamint az indokolási kötelezettség megsértésének fennállását illetően helyesen döntött‑e, jogkérdést képez, és így a Bíróság hatáskörébe tartozik a fellebbezés keretében.(53)
119. Úgy vélem, hogy az érintett ügyben, mint ahogyan azt a Bizottság állítja, az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor azt állapította meg, hogy a Bizottságnak különösen a francia hatóságok által szolgáltatott utolsó információk alapján felül kellett volna vizsgálnia a támogatás meglétére, illetve összegére vonatkozó értékelését.
120. Szem előtt kell tartani ugyanakkor, hogy az Elsőfokú Bíróság lényegében azt rótta fel a Bizottságnak, hogy a földterületnek a Galtier szakértői iroda és a vagyonfelügyelő által végzett értékelésekből eredő értékének közlését követően nem folytatott le további vizsgálatot. Mint ahogyan azt már fentebb kiemeltem, a francia hatóságok levele, mint ahogyan egyébként a Scott által 1999. decemberben elküldött levél is, ezen értékelések meglétére és az ezekből származó eredményekre való utalásra szorítkozott. Mindazonáltal az említett értékelések pontos tartalmát nem mutatták be.
121. Fentebb már megjegyeztem, hogy ezek a bizonytalan utalások ebben a helyzetben nem lehetnek elegendőek ahhoz, hogy a gondos ügyintézés elve alapján a Bizottságot a Scott levelének figyelembevételére kötelezzék. Hasonlóképpen és ugyanezen okokból nem lehet azt állítani, hogy a francia hatóságok 2000. februári levelének tartalma alapján a Bizottságnak újra meg kellett volna nyitnia egy immáron a végéhez érkező eljárás vizsgálati szakaszát.
122. Mint ahogyan már utaltam rá, más lehetett volna a helyzet, ha a francia hatóságok meggyőzőbb bizonyítékokat szolgáltattak volna ezen értékelések alátámasztására: különösen, ha ezeket teljes egészében csatolták volna, ami viszonylag egyszerű lett volna, figyelembe véve különösen, hogy azon értékelést, amelynek az elkészítésével a Galtier szakértői iroda lett megbízva, közvetlenül a Scott rendelte meg.
123. Erre azonban nem került sor, és az eljárás e szakaszában a Bizottság további részletes vizsgálatra való kötelezése bármilyen jellegű halogató taktika jogszerűvé tételének kockázatával járna az állami támogatások ellenőrzésére irányuló eljárás során.
124. Más szavakkal, az ügy adott körülményei között a Bizottság jogszerűen lezárhatta vizsgálatát, és határozhatott a birtokában lévő információk alapján. Hasonlóképpen a bíróságnak azon információk alapján kell értékelnie a határozatot, amelyekkel az aktus elfogadásának pillanatában a Bizottság rendelkezhetett. A Bizottság hetedik jogalapja ezért érdemes arra, hogy helyt adjanak neki, és önmagában indokolja a megtámadott ítélet megsemmisítését.
125. Ami a költségalapú módszer Bizottság részéről történő alkalmazását, valamint a megtámadott ítélet 109. és 110. pontjában hivatkozott sajátos hibát illeti, ezekkel részletesebben foglalkozom a Bizottság által előterjesztett további jogalapok elemzése során.
3. A bizonyítási teher megfordulására vonatkozó nyolcadik jogalapról
a) A felek érvei
126. A Bizottság azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság megfordította a bizonyítási terhet, mivel a Bizottságot kötelezte az azon felek által be nem nyújtott bizonyítékok beszerzésére, akikre – az érintett jogalap szerint – a határozat esetlegesen eltérő feltételekkel történő meghozatalához szükséges bizonyítékok szolgáltatásának kötelezettsége hárult.
127. A Scott azt állítja, hogy a Bizottság félreértelmezte a megtámadott ítéletet, mivel az Elsőfokú Bíróság egyszerűen csak megállapította a tényeket, és utalt arra, hogy a Bizottság nem tett eleget gondossági kötelezettségének.
b) Értékelés
128. A jogalap megalapozatlan, és a megtámadott ítélet téves értelmezésén alapul.
129. Anélkül, hogy az állami támogatásokra vonatkozó eljárásban felmerülő bizonyítási teherrel kapcsolatos probléma érdemi tárgyalásába bocsátkoznánk, meg kell ugyanakkor állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság nem kötelezte arra a Bizottságot, hogy bizonyítékokat keressen a Scott és a francia hatóságok álláspontjának alátámasztására. Mint ahogyan azt láthattuk, az Elsőfokú Bíróság ezzel szemben annak figyelembevételére szorítkozott, hogy a Bizottság rendelkezésére álló bizonyítékok összessége nem indokolhatott olyan határozatot, mint amelyet meghoztak.
130. Más szóval, az Elsőfokú Bíróság nem hárított semmilyen bizonyítási kötelezettséget a Bizottságra. Úgy vélte ellenben, hogy a Bizottságnak a részére már benyújtott bizonyítékok alapján,
a gondos ügyintézés elve értelmében alaposabb vizsgálati tevékenységet kellett volna lefolytatnia.
131. Ennek következtében úgy vélem, hogy a Bizottság keresetének nyolcadik jogalapját el kell utasítani.
4. A költségalapú módszer Bizottság részéről történő alkalmazásának jogszerűségére vonatkozó kilencedik és tizenkettedik jogalapról
a) A felek érvei
132. A kilencedik és tizenkettedik jogalappal a Bizottság két szempontból vitatja a megtámadott ítéletet.
133. Elsőként az Elsőfokú Bíróság hibát követett el azáltal, hogy vitatta a Bizottság részéről a támogatás értékének kiszámításához alkalmazott költségalapú módszert. Ezzel szemben a Bizottság szerint a földterületnek a támogatás odaítélésével egyidejűleg történő értékelésének hiánya jogszerűvé és logikussá tette a költségalapú módszer alkalmazását, amely a támogatás megvalósítása céljából a hatóságok által ténylegesen viselt költségekre utal. Igaz, hogy egy dolog piaci ára nem szükségszerűen felel meg annak az összegnek, amelybe ugyanezen dolog került, ugyanakkor figyelembe kell venni, hogy az érintett ügyben a támogatás tárgyát adó földterületet a Scott sajátos igényeinek megfelelően „méretre szabták”, amely csökkenti annak az árnak a jelentőségét, amelyet ez a földterület a szabad piacon elérhetett volna.
134. Másodsorban a Bizottság bírálja az Elsőfokú Bíróság azon megállapításait, amelyek a támogatás értékének meghatározása céljából a földterület 1998‑ban történt átruházásának árára történő utalás lehetséges hasznosságára vonatkoznak. Ez az ár, még ha meg is felel az abban a pillanatban a piacon elérhető árnak, nem nyújthat semmilyen iránymutatást a támogatás tizenegy évvel korábbi értékére vonatkozóan. Egyrészről ugyanis a háztartási felhasználásra szánt papír iparága 1987‑ben teljes terjeszkedésben, míg 1998‑ban erőteljes válságban volt, amely a földterület és az üzem értékének csökkenését eredményezte. Másrészről bármilyen jellegű dolog idővel veszít az értékéből, és ezért normális, hogy tizenegy év távlatában a Scottnak nyújtott támogatás tárgya értékvesztést szenvedett.
135. A Scott szerint a Bizottság jogalapja a megtámadott ítélet téves olvasatán alapul. Az Elsőfokú Bíróság ugyanis nem tagadta meg a Bizottságtól annak lehetőségét, hogy a támogatás értékének meghatározása céljából a költségalapú módszert alkalmazza. Az érintett ügyben az Elsőfokú Bíróság egyszerűen a Bizottság gondossági kötelezettsége megsértésének tekintette azt a tényt, hogy nem vizsgálta meg, milyen lehetséges haszonnal járna az 1998‑as értékesítés összegének a figyelembevétele az érték meghatározása során.
136. A Département du Loiret a Scottéhoz hasonló érveket terjeszt elő, és hozzáfűzi továbbá, hogy a Bizottság érvelése alapvető ellentmondást mutat. Ha a dolog 1998‑as piaci árának nincs jelentősége a támogatás 1987‑ben fennálló értékének meghatározása céljából, mint ahogyan azt a Bizottság állítja, akkor hasonlóképpen nem lenne értelme ezen érték meghatározásánál a földterület három részének három viszonylag egymástól távoli időpontban, 1975‑ben, 1984‑ben és 1987‑ben történő beszerzésének átlagárából kiindulni, mint ahogyan azt a Bizottság ugyanakkor tette.
b) Értékelés
137. A Bizottság kilencedik jogalapja, mint ahogyan a tizenkettedik is, amely ezt nagymértékben átfedi, azt a tényt vitatja, hogy a Bizottság a Scottnak 1987‑ben eladott földterület értékére vonatkozó értékeléseit az Elsőfokú Bíróság pontatlannak tartotta. A jogalap nem az Elsőfokú Bíróság azon megállapításaira vonatkozik, amelyek szerint a Scott és a francia hatóságok utolsó leveleiben található adatokból a Bizottságnak le kellett volna vonnia a megfelelő következtetéseket (ezekre a szempontokra az általam fentebb már tárgyalt hetedik jogalap összpontosított). Ezzel szemben az érintett jogalap itt az Elsőfokú Bíróság azon legáltalánosabb megállapításait vitatja, amelyek szerint a Bizottságnak a hatóságok által viselt költségeken alapuló módszernél megbízhatóbb módszerekre támaszkodva kellett volna megbecsülnie a támogatás értékét.
138. Meg kell állapítani, mint ahogyan azt maga az Elsőfokú Bíróság is kiemelte, hogy annak meghatározásához, hogy az olyan eset, amikor a francia hatóságok magánjogi jogalany részére értékesítenek egy földterületet, állami támogatásnak minősül‑e, a piacgazdasági körülmények között működő magánbefektető szempontjára kell hagyatkozni.(54) Azt kell tehát megállapítani, hogy a feltételezett kedvezményezett – ebben az esetben a Scott – által fizetett ár ugyanaz‑e, mint amit valószínűleg kifizettek volna, ha a földterületet a francia hatóságok helyett magánjogi jogalany értékesítette volna.
139. Általában véve a piacgazdasági körülmények között működő magánbefektető tesztje gazdaságilag összetett értékelés, amelynek keretében széleskörű mérlegelési mozgásteret kell elismerni a Bizottság részére.(55) Ebből következően, mint ahogyan már azt fentebb megjegyeztem, olyan mozgástérről van szó, amelyen belül a bírósági felülvizsgálati jogkör az eljárásjogi normák betartásának és a megtámadott közigazgatási határozat megalapozásául szolgáló tények ténybeli pontosságának felülvizsgálatán túl főszabály szerint nyilvánvaló hiba vagy hatáskörrel való visszaélés esetleges meglétének megállapítására korlátozódik.(56)
140. Úgy vélem, hogy a jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság által a Bizottság határozatának vonatkozásában gyakorolni kívánt felülvizsgálat túlment ezen a korláton. Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy a támogatás idején a francia hatóságok nem végeztek semmilyen független értékelést a földterület vonatkozásában, és az értékesítését sem vetették alá előzetes verseny jellegű eljárásnak, amely igazolhatta volna, hogy a lehetséges vevők mennyit lettek volna készek fizetni. Ezenfelül a francia hatóságok és a feltételezett kedvezményezett magatartását a támogatás meglétének megállapítására irányuló eljárás során is, mint ahogyan azt a Bizottság megállapította, és az Elsőfokú Bíróság maga is megerősítette, kevés együttműködési készség és arra való hajlam jellemezte, hogy a lehetséges bizonyítékokat inkább célzások formájában, mintsem konkrét módon jelölte meg az eljárás utolsó szakaszában, amikor a végleges határozat elfogadása a küszöbön állt.
141. Kétségkívül nem zárható ki, hogy a konkrét esetben a földterület értékének a Bizottság által végzett becslése a megtámadott határozatban nem volt tökéletesen pontos, mint ahogyan azt egyébként maga a Bizottság is elismerte. Ez azonban nem változtat azon, hogy nem bizonyítottak semmilyen, a Bizottság által elkövetett nyilvánvaló hibát, és hogy az Elsőfokú Bíróság megállapításai – amelyek egyáltalán nem jelzik azt, hogy a Bizottság részéről hasonló hiba vagy a normatív szabályozás ehhez hasonlítható megsértése állna fenn – néhány olyan hiba jelzésére szorítkoznak, amelyek megerősítésük esetén sem teszik lehetővé a vitatott határozat megsemmisítését. Itt különösen a megtámadott ítélet 109–111. pontjában hivatkozott számítási hibára utalok: egyébként olyan hibáról van szó, amely a Scott javára szolgált, és amelynek a kijavítása éppen az eladott földterület (és ebből következően a támogatás) még magasabb értékét jelezhette volna. Az a tény, hogy önmagában ez a hiba nem indokolhatja a megsemmisítést, nem jelenti természetesen azt, hogy az Elsőfokú Bíróság ne vehetné azt figyelembe: ezzel kapcsolatban lásd a fellebbezés tizedik jogalapjával kapcsolatos elemzésemet.
142. Úgy vélem tehát, hogy a kilencedik és tizenkettedik fellebbezési jogalapnak is helyt kell adni, és ebből következőleg a Bíróságnak meg kell semmisítenie a megtámadott ítéletet.
5. A támogatás Bizottság által becsült értékére vonatkozó tizedik, tizenharmadik és tizennegyedik fellebbezési jogalapról
a) A felek érvei
143. A Bizottság a tizedik jogalappal kapcsolatban a megtámadott ítélet bizonyos szempontjaira utal, amelyek ugyancsak a földterület értékének meghatározása céljából alkalmazott költségalapú módszerhez kötődnek. A Bizottság kiemeli különösen, hogy az az érték, amelyet a földterület becsléseként használt, és amely egy kicsivel több, mint 70 millió FRF‑fel egyenlő, egyébként is kevesebb annál a 80 millió FRF‑et kitevő összegnél, amelyet a Scott és a francia hatóságok között 1987‑ben létrejött előzetes megállapodás határozott meg a földterületen elvégzendő és a hatóságokat terhelő munkákért. A Bizottság ezenfelül azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévedett azáltal, hogy úgy tartotta, hogy a vitatott határozat megsemmisítésének alátámasztásául szolgáló tényezők között figyelembe veheti a megtámadott ítélet 109–111. pontjában hivatkozott, a Scott javára szóló lehetséges számítási hibát.
144. A tizenharmadik jogalap a tizedik és néhány más jogalappal kapcsolatban előadott érvelést ismétli meg, még egyszer megerősítve azt, hogy a földterület értékének Bizottság által végzett értékelése olyan körültekintő volt, hogy az gyakorlatilag a Scott és a francia hatóságok által hivatkozott iratokban foglalt iránymutatásokkal összhangban áll.
145. A tizenharmadikkal megegyező módon a tizennegyedik jogalap is a Bizottságnak a támogatás értékének meghatározásához szükséges mérlegelési jogkörére vonatkozó más jogalappal kapcsolatban előadott érveket terjeszti elő ismételten.
146. A Scott azt állítja, hogy már válaszolt a Bizottság érveire az előző jogalapok keretein belül, és megerősíti, hogy a megtámadott ítélet alapvető magját mindenképpen az a tény adja, mely szerint a Bizottság nem a szükséges gondossággal járt el: ezért az Elsőfokú Bíróság által figyelembe vett különböző érveket nem a megsemmisítés önálló indokaiként, hanem a gondosság e hiányának jeleiként kell érteni.
b) Értékelés
147. Ami a tizedik jogalap első részét illeti, összhangban azzal, amit az előző jogalapok tekintetében megállapítottam, úgy vélem, hogy a Bizottság érveinek helyt kell adni. Ugyanis itt is az Elsőfokú Bíróság megállapításainak olyan sorával állunk szemben, amely anélkül vezetett egy meglehetősen összetett gazdasági értékeléseket magában foglaló határozat megsemmisítéséhez, hogy maga az Elsőfokú Bíróság a konkrét esetben bármilyen nyilvánvaló hiba vagy eljárási szabálysértés meglétét állapította volna meg a Bizottság érvelésében.
148. Nem fogadható el viszont a Bizottság azon érvelése, amely a felperes, a Scott javára a Bizottság által elkövetett számítási hiba Elsőfokú Bíróság részéről történő felhasználására vonatkozik. Meg kell ugyanis állapítani, mint ahogyan arra a Scott helyesen rámutatott, hogy ezt a megállapítást az Elsőfokú Bíróság nem közvetlenül a vitatott határozat megsemmisítéséhez használta fel, hanem a Bizottság gondossági kötelezettsége megsértésének egyszerű jeleként. Jóllehet, mint ahogyan azt fentebb jeleztem, nem osztom az Elsőfokú Bíróság által levont végkövetkeztetést, amely szerint a Bizottság nem volt kellőképpen gondos az ügy kapcsán lefolytatott bizonyítási eljárása során, ez nem változtat azon, hogy nem kifogásolható az a tény, hogy az Elsőfokú Bíróság a Scott javára elkövetett számítá si hibát felhasználta azon tényezők között, amelyekre saját meggyőződését alapította.
149. A tizenharmadik és tizennegyedik jogalap, mint ahogy azt már megállapítottam, a többi jogalap kapcsán kifejtett megállapítás és érv meglehetősen zavaros módon történő ismételt előadására korlátozódik. Ezért úgy tűnik, hogy önmagukban nem érdemesek külön elemzésre, még kevésbé pedig arra, hogy helyt lehessen adni nekik. Az érintett jogalapok különböző részeire vonatkozó érvelést azon jogalapok tárgyalásakor, amelyekkel kapcsolatban az érveket első alkalommal előadták, már kifejtettük.
150. Ami a Bizottság által a tizenharmadik jogalap tekintetében annak bizonyítása érdekében tett megállapításokat illeti, hogy a földterület értékének Bizottság által elvégzett becslése gondos és ésszerű volt, abban az esetben, ha nem vonják kétségbe az Elsőfokú Bíróság ténybeli értékeléseit, azokat azon – különösen a hetedik jogalappal kapcsolatban már kifejtett álláspont alátámasztásául szolgáló – egyszerű érveknek kell minősíteni, amelyek szerint az Elsőfokú Bíróság bírósági felülvizsgálati jogkörének korlátait megsértette. Már jeleztem, hogy ez az álláspont elfogadásra érdemesnek tűnik, tehát nem szükséges itt visszatérni a kérdésre.
151. Ebből következően a tizedik jogalap első részét helyben kell hagyni, míg ugyanennek a második részét el kell utasítani. A tizenharmadik és a tizennegyedik jogalapot ugyancsak el kell utasítani.
6. Az orléans‑i városi tanács rendelkezésének bizonyító erejére vonatkozó tizenegyedik jogalapról
a) A felek érvei
152. A Bizottság azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévedett, amikor az orléans‑i városi tanács által a földterületnek tulajdonított értéknek a Bizottság által – a Scottnak 1994. májusban eladott földterület értékelése során – elismert jelentőségét túlzónak tekintette. Ez az iránymutatás ugyanis nagyon megbízható volt, és a Bizottság helyesen használta azt a támogatás kiszámításához.
153. A Scott azt állítja, hogy nem ismeri azt az iratot, amelyre a Bizottság utal. Az orléans‑i városi tanács birtokában lévő 1994. május 27‑i jegyzőkönyvben valóban nincs nyoma a Bizottság által a fellebbezési kérelmében hivatkozott pontoknak.
b) Értékelés
154. Nem kétséges, hogy a Bizottság elkövetett néhány szerkesztési hibát az érintett jogalap kidolgozása során. Nem minden általa hivatkozott pont található meg ugyanis az orléans‑i városi tanács azon rendelkezésében, amely a Bíróság birtokában van, és a Bizottság feljegyzésében e célból megjelölt oldalszámok rejtélyesek.(57)
155. A számos pontatlanság azonban, amely jelen ügyben a felek írásbeli beadványait egyébként jellemzi, a Bizottság jogalapjának lényegét nem érinti.
156. Összegezve az ügy lényegét, 1994‑ben, olyan pillanatban, amikor még nem indult meg az állami támogatások felülvizsgálatára irányuló eljárás, az orléans‑i városi tanács a földterület „eredeti értékét” 10,9 millió FRF‑ben jelölte meg, kiemelve továbbá, hogy meglehetősen óvatos becslésről van szó.
157. A Bizottság felhasználta ezt az iránymutatást a Scottnak nyújtott lehetséges állami támogatás kiszámítására szolgáló tényezőként, elkövetve ugyanakkor egy értelmezési hibát, mint ahogyan azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 109–111. pontjában kiemelte, amely a négyzetméterenkénti ár további csökkentésére vezette [a Bizottságot], teljes mértékben a Scott javára.
158. Az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy a Bizottság nem támaszkodhatott erre az értékre, mivel a városi tanács rendelkezésének e becslést feltüntető 2.2. pontja „nagyon tömör, részletes magyarázat nélküli összefoglalót tartalmaz”.(58) Az Elsőfokú Bíróság hozzátette, hogy nem ismerve a földterület francia hatóságok részéről történő megszerzésének módját, nem zárható ki, hogy a földterület kisajátítás tárgya volt, és hogy ezért a megjelölt érték meghaladja a piaci értéket.
159. Az Elsőfokú Bíróság érvelése számomra tévesnek tűnik, a Bizottság jogalapjának pedig úgy tűnik, helyt kell adni.
160. Amint azt láthattuk, a támogatás meglétére vonatkozó értékelése keretében a Bizottságnak több év távlatából kellett rekonstruálnia egy földterület értékét a piacgazdasági körülmények között működő magánbefektető szempontja alkalmazásával ahhoz, hogy a támogatás esetleges meglétét megállapítsa. Akkor is, ha eltekintünk a Bizottság részére ilyen helyzetben elismerendő mérlegelési jogkörrel kapcsolatosan már lefolytatott értekezéstől, úgy vélem, ezen intézmény magatartása az érintett ügyben teljes mértékben helyes volt. Úgy tűnik ugyanis számomra, hogy az imént leírthoz hasonló helyzetben a földterület értékére vonatkozó i. az ügylettel érintett hatóság által végzett és ii. hivatalos iratban foglalt becslés felhasználása módszertanilag helyes választás volt.
161. Megalapozatlannak tűnik számomra az Elsőfokú Bíróság azon tényre vonatkozó ellenvetése is, hogy a megjelölt érték nem lehet hitelt érdemlő, amennyiben a hatóságok a földterületet a kisajátítás eszközének alkalmazásával szerezték meg. E tekintetben az Elsőfokú Bíróság alapgondolata az, hogy a kisajátítás útján történő megszerzés a rendes piaci viszonyok közötti megszerzéshez képest költségesebb lehet, mivel a tulajdonosok részére meghatározott kártalanítás megfizetését vonja maga után.
162. E tekintetben meg kell állapítani egyrészről, hogy a kisajátítás eszközének természetéből eredően az a feladata, hogy a közérdeket szolgálja a magánérdekkel szemben, és valószínűtlen, hogy a kisajátított dolog piaci értékénél számottevően jelentősebb összeg fizetését írná elő a tulajdonos javára. Nagyobb annak a valószínűsége, hogy ennek éppen az ellenkezője történik.
163. Másrészről viszont, és ez tűnik számomra a lényeges kérdésnek, az orléans‑i városi tanács nem a földterület költségét,
hanem kizárólag annak az értékére
vonatkozó becslést jelölte meg. Ezenfelül nem szabad megfeledkezni arról, hogy ez a becslés kizárólag egy a Bizottság támogatásról szóló végső határozatában szereplő tényezők közül.
164. Végezetül a Bizottság tizenegyedik jogalapja is megalapozott és elfogadásra érdemes.
7. A tények és bizonyítékok Elsőfokú Bíróság részéről történő elferdítésével kapcsolatos tizenötödik jogalapról
165. A tizenötödik jogalappal kapcsolatban a Bizottság azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság elferdítette az ügy tényeit.
166. A jogalap ugyanakkor csupán egy hatsoros szövegre korlátozódik, és a többi fellebbezési jogalappal kapcsolatban kifejtettekhez képest nem tartalmaz további bizonyítékot.
167. Nyilvánvaló, hogy az ilyen módon megfogalmazott jogalapnak – mivel nem tartalmaz semmilyen érvet alátámasztásként – nem lehet helyt adni, annál is kevésbé, mivel az elferdítés meglétét a felperesnek meglehetősen részletes leírással kell bizonyítania, az általa elferdítettnek vélt bizonyítékok pontos megjelölésével és az Elsőfokú Bíróság által elkövetett értékelési hibák bizonyításával.(59)
C – Egyéb jogalapok
1. Az ötödik jogalapról, amely szerint az Elsőfokú Bíróság a Scott által fel nem hozott érvek alapján rendelkezett
a) A felek érvei
168. A Bizottság azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor elfogadta,(60) hogy a földterület „alternatív” értékelését is figyelembe vegye, annak ellenére, hogy a Scott ezekre kifejezetten nem hivatkozott keresetlevelében.
169. A Scott szerint nem volt semmilyen tévedés, mivel keresete vitatta a támogatás számszerűsítését, és utalt különösen az 1999. december 24‑i levélre, amely nagymértékben a földterület értékére vonatkozó ezen alternatív becsléseken alapult.
b) Értékelés
170. A Bizottság által előterjesztett jogalapnak nem lehet helyt adni.
171. A Scott Elsőfokú Bíróság előtt előterjesztett keresete a földterület Bizottság által végzett értékelésére vonatkozó bírálatot tartalmazott, ellentétbe állítva azt a francia adóhatóságok által végzett értékeléssel, és hivatkozott az 1999. december 24‑i levélre, amelyet a Scott szerint a Bizottság tévesen utasított el.(61)
172. Ezen, a vitatott határozatra vonatkozó, a földterület „alternatív” értékelésére vonatkozó hivatkozásokat tartalmazó levél benyújtásával kísért kritikák figyelembevételével tehát az Elsőfokú Bíróság a részére benyújtott bizonyítékok alapján helyesen tekintette magát feljogosítva arra, hogy a földterület értékét illetően a felülvizsgálatot gyakorolja.
V – Végkövetkeztetések
173. Összefoglalva tehát elsősorban azt javaslom, hogy a Bíróság hivatalból állapítsa meg egy súlyos logikai hiba fennállását a megtámadott ítéletben, és következésképpen helyezze a megtámadott ítéletet hatályon kívül. Másodlagosan javaslom, hogy adjon helyt a Bizottság hetedik, kilencedik, tizedik (az első részre korlátozottan), tizenegyedik és tizenkettedik jogalapjának, minden esetben hatályon kívül helyezve tehát a teljes ítéletet. Ehhez képest is másodlagosan úgy vélem, hogy az első, a második és a harmadik jogalapnak is helyt kell adni.
174. Mivel a Scott által a keresetében előterjesztett négy jogalapból az Elsőfokú Bíróság kizárólag egy jogalap vizsgálatára szorítkozott, a per állása nem teszi lehetővé, hogy a Bíróság az ügyet érdemben eldöntse. Ezért az ügyet vissza kell utalni az Elsőfokú Bíróság elé.
175. Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság:
– helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
– utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bíróság elé;
– a költségekről jelenleg ne határozzon.
(1) .
(2) –	HL 2002. L 12., 1. o.
(3)  –	A T‑369/00. sz., Département du Loiret kontra Bizottság ügyben 2007. március 29‑én hozott ítélet (EBHT 2007., II‑851. o.).
(4)  –	A C‑295/07. P. sz., Bizottság kontra Département du Loiret ügyben 2008. december 11‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I‑9363. o.).
(5)  –	A C‑276/03. P. sz., Scott kontra Bizottság ügyben 2005. október 6‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑8437. o.).
(6)  –	Az ugyanazon a napon kihirdetett két érintett ítélet a következő: a T‑369/00. sz., Département du Loiret kontra Bizottság ügyben 2003. április 10‑én hozott ítélet (EBHT 2003., II‑1789. o.), melyet nem fellebbeztek meg, illetve a T‑366/00. sz., Scott kontra Bizottság ügyben 2003. április 10‑én hozott ítélet (EBHT 2003., II‑1763. o.), amely ítélet ellen benyújtott fellebbezés az 5. lábjegyzetben hivatkozott ítélethez vezetett.
(7)  –	A C‑232/05. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2006. október 5‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑10071. o.).
(8)  –	A megtámadott ítélet 37. pontja.
(9)  –	Meg kell azonban jegyezni, hogy a Scott által az Elsőfokú Bíróság előtt eredetileg előterjesztett kereset gyors vizsgálata arra látszik utalni, hogy a felperes valójában felhasználta ezt az elutasítást keresetének első, az eljárási jogok megsértésére vonatkozó jogalapjának alátámasztására, amely jogalappal az Elsőfokú Bíróság kifejezetten nem foglalkozott.
(10)  –	A megtámadott ítélet 128. pontja.
(11)  –	A megtámadott ítélet 106. pontja.
(12)  –	A megtámadott ítélet 123. pontja.
(13)  –	A megtámadott ítélet 137. pontja.
(14)  –	A megtámadott ítélet 151. pontja.
(15)  –	A megtámadott ítélet 154. pontja. Az érintett rendelet az EK‑Szerződés 93. cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK tanácsi rendelet (HL L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.).
(16)  –	Meg kell állapítani, hogy a vitatott határozat a közműdíjak kedvezményes tarifája formájában nyújtott támogatásra is vonatkozik. A határozat e részére vonatkozó kifogásokat a felperes végül az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás során elejtette az elévülésre vonatkozó kérdések meghatározását követően. Lásd a megtámadott határozat 31. pontját.
(17)  –	Egyfajta különös párhuzamként érdekes megjegyezni, hogy a T‑369/00. számú ügyre vonatkozó és a megtámadott ítélettel egy napon kihirdetett, ugyanazon ügyben hozott másik ítéletben (lásd a fenti 3. lábjegyzetet) az Elsőfokú Bíróság teljes mértékben ellentétes módon zárta le az ügyet.
Ugyanis, mint ahogyan a Bíróság a fellebbezés során megállapította (lásd a fenti 4. lábjegyzetet), az Elsőfokú Bíróság a vitatott határozat egészét megsemmisítette egy olyan indok alapján (a kamatok számításában való tévedés), amely kizárólag a határozat 2. cikkének vagy ennek egy részének a megsemmisítését indokolta volna.
(18)  –	A megtámadott határozat 34. pontja.
(19)  –	Nem szabad megfeledkezni ugyanakkor arról sem, hogy a T‑369/00. sz. ügyben hozott, ugyanazon a napon kihirdetett „párhuzamos” ítélet a vitatott határozat egészét
megsemmisítette. Tehát a Scott mindent elért, legalábbis gyakorlati szempontból, amit kért.
(20)  –	A C‑166/95. P. sz., Bizottság kontra Daffix ügyben 1997. február 20‑án hozott ítélet (EBHT 1997., I‑983. o.) 25. pontja.
(21)  –	A C‑19/93. P. sz., Rendo és társai kontra Bizottság ügyben 1995. október 19‑én hozott ítélet (EBHT 1995., I‑3319. o.) 13. pontja és a C‑535/06. P. sz., Moser Baer India kontra Tanács ügyben 2009. szeptember 3‑án hozott ítélet (EBHT 2009., I‑7051. o.) 24. pontja. A C‑23/00. P. sz., Tanács kontra Boehringer ügyben 2002. február 26‑án hozott ítélet (EBHT 2002., I‑1873. o.) 46. pontja is értelmezhető ilyen értelemben.
(22)  –	A C‑17/07. P. sz., Neirinck kontra Bizottság ügyben 2008. február 28‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 38. pontja.
(23)  –	A C‑341/06. P. sz. és a C‑342/06. P. sz., Chronopost kontra UFEX és társai egyesített ügyekben 2008. július 1‑jén hozott ítélet (EBHT 2008., I‑4777. o.) 46–49. pontja.
(24)  –	Ezen érvelés már a 18/57. sz., Nold kontra Főhatóság ügyben 1959. március 20‑án hozott ítéletben (EBHT 1959., 87. o.) is megtalálható. Lásd újabban a fenti 20. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Daffix ítélet 24. pontját, a C‑367/95. P. sz., Bizottság kontra Sytraval és Brink’s France ügyben 1998. április 2‑án hozott ítélet (EBHT 1998., I‑1719. o.) 67. pontját és a C‑265/97. P. sz., VBA kontra Florimex és társai ügyben 2000. március 30‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑2061. o.) 114. pontját.
(25)  –	A C‑89/08. P. sz., Bizottság kontra Írország és társai ügyben 2009. december 2‑án hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 54–57. pontja és a C‑197/09 RX‑II. sz., M kontra EMEA ügyben 2009. december 17‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 57. pontja.
(26)  –	A C‑252/96. P. sz., Parlament kontra Gutiérrez de Quijano y Lloréns ügyben 1998. november 19‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑7421. o.) 29–34. pontja és a Bíróság C‑470/02. P. sz., UER kontra M6 és társai ügyben 2004. szeptember 27‑én hozott végzésének (az EBHT‑ban nem tették közzé) 69. pontja és a Bíróság C‑172/05. P. sz., Mancini kontra Bizottság ügyben 2006. június 13‑án hozott végzésének (az EBHT‑ban nem tették közzé) 41. pontja.
(27)  –	Lásd a jelenleg is folyamatban lévő C‑362/08. P. sz., Internationaler Hilfsfonds kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 15‑én ismertetett indítványomat (különösen a 90. pontot és a 23. lábjegyzetet).
(28)  –	A megtámadott ítélet 128. pontja.
(29)  –	A C‑74/00. P. sz. és C‑75/00. P. sz., Falck és Acciaierie di Bolzano kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. szeptember 24‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑7869. o.) 81–83. pontja és a fenti 5. lábjegyzetben hivatkozott Scott kontra Bizottság ügyben 2005. október 6‑án hozott ítélet 33. pontja. Lásd továbbá Jacobs főtanácsnok ez utóbbi ügyben ismertetett indítványának 67–69. pontját.
(30)  –	A 234/84. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 1986. július 10‑én hozott ítélet (EBHT 19 86., 2263. o.) 27–29. pontja és a C‑301/87. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 1990. február 14‑én hozott ítélet (EBHT 1990., I‑307. o.) 29–30. pontja.
(31)  –	Lásd különösen a rendelet második preambulumbekezdését.
(32)  –	Lásd az Elsőfokú Bíróság T‑34/02. sz., Le Levant 001 és társai kontra Bizottság ügyben 2006. február 22‑én hozott ítéletének (EBHT 2006., II‑267. o.) 91–96. pontját és az Elsőfokú Bíróság elnökének a T‑198/01 R. sz., Technische Glaswerke Ilmenau kontra Bizottság ügyben 2002. április 4‑én hozott végzésének (EBHT 2002., II‑2153. o.) 85. pontját. Másrészről meg kell jegyezni, hogy az e második ügyre vonatkozó érdemi ítéletben az Elsőfokú Bíróság sokkal szigorúbban követte a klasszikus ítélkezési gyakorlatot: lásd az Elsőfokú Bíróság T‑198/01. sz., Technische Glaswerke Ilmenau kontra Bizottság ügyben 2004. július 8‑án hozott ítéletének (EBHT 2004., II‑2717. o.) 191–195. pontját.
(33)  –	Az Elsőfokú Bíróság T‑228/99. sz. és T‑233/99. sz., Westdeutsche Landesbank Girozentrale kontra Bizottság egyesített ügyekben 2003. március 6‑án hozott ítéletének (EBHT 2003., II‑435. o.) 131–143. pontja. Másrészről ez alkalommal az Elsőfokú Bíróság lényeges eljárási követelménynek minősítette az érdekelt állam meghallgatásának kötelezettségét, melynek be nem tartása hivatalból figyelembe vehető.
(34)  –	Lásd például a C‑141/02. P. sz., Bizottság kontra max.mobil ügyben 2005. február 22‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑1283. o.) 72. pontját. Lásd továbbá a 179/82. sz., Lucchini kontra Bizottság ügyben 1983. október 19‑én hozott ítélet (EBHT 1983., 3083. o.) 27. pontját és a C‑255/90. P. sz., Burban kontra Parlament ügyben 1992. március 31‑én hozott ítéletet (EBHT 1992., I‑2253. o.).
(35)  –	A fenti 24. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Sytraval és Brink’s France ítélet 62. pontja.
(36)  –	A C‑269/90. P. sz. Technische Universität München ügyben 1991. november 21‑én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑5469. o.) 23–25. pontja.
(37)  –	A C‑16/90. sz. Nölle‑ügyben 1991. október 22‑én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑5163. o.) 13. és 30–32. pontja.
(38)  –	Kiemelés tőlem.
(39)  –	Lásd a megtámadott ítélet 56. pontját.
(40)  –	Lásd a megtámadott ítélet 128. pontját.
(41)  –	Lásd a megtámadott ítélet 121. pontját.
(42)  –	Lásd a megtámadott ítélet 154. pontját.
(43)  –	Lásd a megtámadott ítélet 152. és 154. pontját.
(44)  –	A C‑83/98. P. sz., Franciaország kontra Ladbroke Racing és Bizottság ügyben 2000. május 16‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑3271. o.) 25. pontja és a C‑487/06. P. sz., British Aggregates kontra Bizottság ügyben 2008. december 22‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I‑10505. o.) 111. pontja.
(45)  –	A C‑88/03. sz., Portugália kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 6‑án hozott ítélet (EBHT 2006., I‑7115. o.) 99. pontja; a C‑66/02. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 2005. december 15‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑10901. o.) 135. pontja; a C‑456/00. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 2002. december 12‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑11949. o.) 41. pontja és a C‑310/99. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 2002. március 7‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑2289. o.) 46. pontja.
(46)  –	A fenti 44. lábjegyzetben hivatkozott British Aggregates kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 114. pontja, a C‑328/99. sz. és a C‑399/00. sz., Olaszország és SIM 2 Multimedia kontra Bizottság egyesített ügyekben 2003. május 8‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑4035. o.) 39. pontja és a C‑56/93. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 1996. február 29‑én hozott ítélet (EBHT 1996., I‑723. o.) 11. pontja.
(47)  –	Az Unió bírósága ezen lehetséges „dilemmájának” kifejezett példája látható példaképpen a C‑525/04. P. sz., Spanyolország kontra Lenzing ügyben 2007. november 22‑én hozott ítélet (EBHT 2007., I‑9947. o.) 56–58. pontjában és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatban.
(48)  –	Lásd különösen a C‑276/02. sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben 2004. szeptember 14‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑8091. o.) 31. pontját; a C‑277/00. sz., Németország kontra Bizottság ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑3925. o.) 39. pontját; a C‑394/01. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 2002. október 3‑án hozott ítélet (EBHT 2002., I‑8245. o.) 34. pontját; a C‑241/94. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 1996. szeptember 26‑án hozott ítélet (EBHT 1996., I‑4551. o.) 33. pontját és a 234/84. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 1986. július 10‑én hozott ítélet (EBHT 1986., 2263. o.) 16. pontját.
(49)  –	Az állami támogatásokra vonatkozóan lásd például a fenti 47. lábjegyzetben hivatkozott Spanyolország kontra Lenzing ügyben hozott ítélet 54. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(50)  –	Lásd a megtámadott ítélet 110–111. pontját.
(51)  –	Lásd a megtámadott ítélet 115. pontját.
(52)  –	Lásd a megtámadott ítélet 124–142. pontjait.
(53)  –	A C‑405/07. P. sz., Hollandia kontra Bizottság ügyben 2008. november 6‑án hozott ítélet (EBHT 2008., I‑8301. o.) 44. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(54)  –	Lásd a megtámadott határozat 105. pontját.
(55)  –	A fenti 46. lábjegyzetben hivatkozott Olaszország és SIM 2 Multimedia kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 38–39. pontja és a fenti 46. lábjegyzetben hivatkozott Belgium kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 10–11. pontja. Lásd Jacobs főtanácsnok C‑222/04. sz., Cassa di Risparmio di Firenze és társai ügyre vonatkozó 2005. október 27‑én ismertetett indítványának (2006. január 10‑én hozott ítélet, EBHT 2006., I‑289. o.) 109. pontját és 35. lábjegyzetét is.
(56)  –	Lásd a fenti 102. pontot.
(57)  –	A Bizottság 2007 szeptemberében nyújtotta be azt az iratot, azzal a kéréssel egyidejűleg, hogy válaszbeadványt terjeszthessen elő, amelyre a fellebbezésében utalt. A városi tanács 1994. májusi határozatának jóváhagyását kísérő vita hivatalos feljegyzéséről van szó. Mindazonáltal nem szükséges ezen irat elfogadhatóságának problémáját felvetni, mivel ez teljes mértékben másodlagos a városi tanács által hozott azon határozathoz képest, amelyet a Bizottság már benyújtott az Elsőfokú Bíróságnak.
(58)  –	A megtámadott ítélet 118. pontja.
(59)  –	A C‑204/00. P. sz., a C‑205/00. P. sz., a C‑211/00. P. sz., a C‑213/00. P. sz., a C‑217/00. P. sz. és a C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑123. o.) 50. pontja és a C‑222/03. P. sz., APOL és AIPO kontra Bizottság ügyben 2004. december 16‑án hozott végzés (az EBHT‑ban nem tették közzé) 40. pontja.
(60)  –	Lásd a megtámadott ítélet 130–131. pontját.
(61)  –	Lásd a Scott társaság által az Elsőfokú Bíróság előtt előterjesztett kereset 9.3. és 9.4. pontját.