Ideiglenes változat
LAILA MEDINA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. szeptember 4.(1)
C‑150/24. sz. [Aroja](i) ügy
A
kontra
Rikoskomisario B
(a Korkein oikeus [legfelsőbb bíróság, Finnország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Menekültügy és bevándorlás – 2008/115/EK irányelv – Harmadik országok jogellenesen tartózkodó állampolgárainak visszatérése – Kitoloncolás céljából foganatosított őrizet – A 15. cikk (5) és (6) bekezdése – A 15. cikk (5) bekezdése alapján meghatározott eredeti maximális időtartamon túl meghosszabbított őrizet – Az őrizet kezdeti maximális időtartamának meghosszabbítása – A már végrehajtott őrizet időtartamának kiszámítása – Az őrizet korábbi időszakainak összeadása – Figyelembe veendő körülmények – A 15. cikk (3) bekezdésének második mondata – Az őrizetbe vétel időtartamának meghosszabbításáról szóló határozat felülvizsgálata – Az igazságügyi hatóság általi felülvizsgálat – Olyan nemzeti jogszabály, amely a felülvizsgálati eljárás megindítását az őrizetben tartott személy kérelméhez köti – A bírósági felülvizsgálat időzítése és hatékonysága – Az időben történő bírósági felülvizsgálat hiánya – Az őrizetben tartott harmadik országbeli személy szabadon bocsátása ”
1.        A Korkein oikeus (legfelsőbb bíróság, Finnország) három kérdésével a harmadik országok illegálisan  tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16-i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 15. cikke értelmezésének tisztázását kéri a Bíróságtól,(2) különös tekintettel a harmadik országbeli állampolgárok őrizetben tartása maximális időtartamának kiszámítására és az őrizet meghosszabbítására alkalmazandó eljárási biztosítékokra.
2.        A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Finnországban jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgár A és Rikoskomisario B (B rendőrfelügyelő) között folyamatban lévő, azon harmadik időszak jogszerűségére vonatkozó eljárásban terjesztették elő, amelynek során az érintett harmadik országbeli állampolgárt a származási országába történő kitoloncolás céljából tartották őrizetben.
3.        Az ügyet az jellemzi, hogy az érintett harmadik országbeli állampolgár négy alkalommal volt őrizetben Finnországban a származási országába, Marokkóba történő kitoloncolás céljából. Konkrétabban, 2022. szeptember 10‑től 2022. november 23‑ig; 2022. december 5‑től 2023. március 15‑ig (a továbbiakban: második őrizeti időszak); 2023. szeptember 11‑től 2024. január 18‑ig (a továbbiakban: harmadik őrizeti időszak), valamint 2024. február 7‑től 2024. március 13‑ig volt őrizetben. A Korkein oikeus (legfelsőbb bíróság) előtt felmerült kérdés a már befejeződött harmadik őrizeti időszak és a 2023. szeptember 11‑i rendőrségi határozat jogszerűségére vonatkozik.(3)
4.        A jelen ügy rávilágít arra a kihívásra, amellyel a Bíróságnak szembe kell néznie, amikor két egymásnak ellentmondó célt mérlegel: a migránsokkal szembeni humanitárius bánásmód és a migránsok egyéni jogainak védelme tényleges kitoloncolásuk biztosítása mellett. Az e célok közötti feszültség továbbra is megoldatlan és azok eredendően nehezen összeegyeztethetők.(4)
I.      Jogi háttér
A.      Uniós jog
1.      A 2008/115 irányelv
5.        A jelen ügy szempontjából a 2008/115 irányelv (2), (4), (9), (13) és (16) preambulumbekezdése, valamint 15. cikke releváns.
6.        A 2008/115 irányelv „Őrizet” címet viselő 15. cikke a következőket írja elő:
„(1)      A tagállamok – kivéve, ha a konkrét esetben más elégséges, de kevésbé kényszerítő intézkedés is hatékonyan alkalmazható_– kizárólag a kiutasítás előkészítése és/vagy a kitoloncolás végrehajtása céljából őrizetben tarthatják a kitoloncolási eljárás [helyesen: kiutasítási eljárás] alatt álló harmadik országbeli állampolgárt, különösen, ha:
a)      fennáll a szökés veszélye;
b)      a harmadik ország érintett állampolgára meghiúsítja vagy akadályozza a kiutasítás előkészítését vagy kitoloncolási eljárást.
Az őrizetnek a lehető legrövidebbnek kell lennie, és csak addig tartható fenn, amíg a kitoloncolási intézkedések folynak, és kellő körültekintéssel végrehajtásra kerülnek.
(2)      Az őrizetet közigazgatási vagy igazságügyi hatóságok rendelik el.
Az őrizetet írásban kell elrendelni, a tényállás ismertetésével és jogi indokolással ellátva.
Amennyiben az őrizetet közigazgatási hatóságok rendelték el, a tagállamok:
a)      vagy előírják az őrizetben tartás jogszerűségének gyors bírósági felülvizsgálatát, amellyel kapcsolatosan az őrizet kezdetétől számítva a lehető legrövidebb határidőn belül határozatot kell hozni,
b)      vagy biztosítják a jogot a harmadik országbeli állampolgár számára az őrizetben tartásának jogszerűségét gyorsan felülvizsgáló bírósági eljárás megindítására, amelyben a jogszerűségről a vonatkozó eljárás megindításától számítva a lehető legrövidebb határidőn belül határozni kell. Ez esetben a tagállamok haladéktalanul tájékoztatják az érintett harmadik országbeli állampolgárt az ilyen eljárás igénybevételének lehetőségéről.
Az érintett harmadik országbeli állampolgárt haladéktalanul szabadon kell bocsátani, ha az őrizetben tartás nem jogszerű.
(3)      Az őrizetben tartást minden esetben észszerű időközönként, akár az érintett harmadik országbeli állampolgár kérésére, akár hivatalból felül kell vizsgálni. Meghosszabbított őrizet esetében a felülvizsgálatokat igazságügyi hatóság felügyelete alatt kell elvégezni.
(4)      Amennyiben a kitoloncolásra jogi vagy egyéb megfontolások következtében már nem látszik észszerű lehetőség, vagy az (1) bekezdésben megállapított feltételek már nem állnak fenn, az őrizet indokoltsága megszűnik, és az érintett személyt haladéktalanul szabadon kell bocsátani.
(5)      Az őrizetet mindaddig fenn kell tartani, ameddig az (1) bekezdésben megállapított feltételek fennállnak, és az őrizet a kitoloncolás biztosításához szükséges. Valamennyi tagállam korlátozott, hat hónapot nem meghaladó őrizetben tartási időszakot határoz meg.
(6)      A tagállamok az (5) bekezdésben említett időszakot kizárólag korlátozott, további tizenkét hónapot nem meghaladó időszakkal hosszabbíthatják meg a nemzeti jogszabályoknak megfelelően, azokban az esetekben, ha a kiutasítás végrehajtása minden észszerű erőfeszítésük ellenére várhatóan tovább tart:
a)      az érintett harmadik országbeli állampolgár részéről szükséges együttműködés hiánya miatt, vagy
b)      a szükséges dokumentumok harmadik országoktól való beszerzésének késedelme miatt.”
2.      A „Dublin III” rendelet
7.        Az egy harmadik országbeli állampolgár vagy egy hontalan személy által a tagállamok egyikében benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételek és eljárási szabályok megállapításáról szóló, 2013. június 26‑i 604/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet(5) (a továbbiakban: „Dublin III” rendelet) „Mérlegelési záradékok” címet viselő 17. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A 3. cikk (1) bekezdésétől eltérve minden tagállam határozhat úgy, hogy megvizsgálja a valamely harmadik országbeli állampolgár, vagy egy hontalan személy által hozzá benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelmet akkor is, ha annak megvizsgálásáért az e rendeletben megállapított feltételek szerint nem felelős.
Az a tagállam, amely e bekezdés alapján úgy határozott, hogy megvizsgál egy nemzetközi védelem iránti kérelmet, felelős tagállammá válik, vállalva a felelősséggel együtt járó kötelezettségeket. […]
[…]”
8.        A „Dublin III” rendelet 24. cikkének (3) bekezdése a visszavétel iránti kérelem azon tagállam általi előterjesztésére vonatkozik, amelynek területén az érintett személy tartózkodásra jogosító engedély nélkül tartózkodik, és amelyben nem nyújtottak be új nemzetközi védelem iránti kérelmet. E rendelkezés szerint „[a]mennyiben a visszavétel iránti megkeresésre nem kerül sor a (2) bekezdésben meghatározott határidőkön belül, a nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért az a tagállam felelős, amelyben az új kérelmet benyújtották. Az a tagállam, amelynek területén az érintett személy tartózkodásra jogosító engedély nélkül tartózkodik, lehetőséget ad a személynek új kérelem benyújtására.”
B.      A finn jog
9.        A 2004. április 30‑i ulkomaalaislaki (301/2004) (a külföldiekről szóló (301/2004). sz. törvény; a továbbiakban: külföldiekről szóló törvény) az alapügyben (813/2015. sz. ügy) alkalmazandó változatában a 117a. §‑ában a következőképpen rendelkezik:
„A biztonsági intézkedések elfogadásának általános feltételei
A külföldivel szemben akkor hozható a 118–122. § szerinti biztonsági intézkedés, ha ez szükséges:
1)       az országba való beutazás vagy ott tartózkodás feltételeinek tisztázása vagy
2)      az őt érintő, kitoloncolást elrendelő határozat végrehajtásának előkészítése vagy biztosítása, vagy az országból való távozásának más módon történő ellenőrzése szempontjából.
[…]
Ha az alábbiakban másként nem rendelkeznek, a biztosítási intézkedés mindaddig hatályban marad, amíg a beutazás vagy tartózkodás feltételeit meg nem állapítják, amíg az ország elhagyására vonatkozó határozatot végre nem hajtják, vagy amíg az ügyet más módon le nem zárják. A biztonsági intézkedést meg kell szüntetni, amennyiben az már nem szükséges a határozat elfogadásának vagy végrehajtásának biztosításához.”
10.      A külföldiekről szóló törvény 121. §‑a a következőképpen rendelkezik:
„Az őrizetbe vétel feltételei
Amennyiben a 118–120. §‑ban említett biztonsági intézkedések nem elegendőek, a külföldit egyéni értékelés alapján őrizetbe lehet venni, ha:
1)      a külföldi személyes vagy egyéb körülményeit figyelembe véve alapos okkal feltételezhető, hogy fennáll annak veszélye, hogy a külföldi elrejtőzik, megszökik, vagy más módon jelentősen akadályozza a rá vonatkozó határozat meghozatalát vagy a kitoloncolást elrendelő határozat végrehajtását;
2)      az őrizet a külföldi személyazonosságának megállapítása érdekében szükséges;
3)      a külföldi bűncselekményt követett el vagy bűncselekmény elkövetésével gyanúsítják, és az őrizet a kitoloncolást elrendelő határozat előkészítésének vagy végrehajtásának biztosításához szükséges;
4)      a külföldi az őrizet alatt új nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be, elsősorban azzal a céllal, hogy késleltesse vagy meghiúsítsa a kitoloncolást elrendelő határozat végrehajtását.
[…]”
11.      A külföldiekről szóló törvény 123. §‑a meghatározza az őrizetbe vételről való döntésre hatáskörrel rendelkező közigazgatási hatóságokat. Az említett törvény 124. §‑ának (1) és (2) bekezdése arra vonatkozó kötelezettséget ír elő a hatóság számára, hogy az őrizetről haladéktalanul értesítse a käräjäoikeust (körzeti bíróság), továbbá a körzeti bíróság számára arra vonatkozó kötelezettséget, hogy az őrizetbe vételt követő négy napon belül eljárjon az őrizettel kapcsolatos ügyben. A törvény 126. §‑ának (1) bekezdése értelmében a körzeti bíróság elrendeli az őrizetbe vett külföldi haladéktalan szabadon bocsátását, ha az őrizetbe vétel feltételei nem állnak fenn.
12.      A külföldiekről szóló törvénynek „Az őrizetbe vett személy szabadon bocsátása” címet viselő 127. §‑a a következőket írja elő:
„Amennyiben az őrizetbe vétel feltételei már nem állnak fenn, az ügyben eljáró hatóság elrendeli az őrizetbe vett személy szabadon bocsátását. Az őrizetbe vett személyt legkésőbb az őrizetbe vételről szóló határozat elfogadásától számított hat hónapon belül szabadon kell bocsátani. Az őrizet időtartama azonban hosszabb is lehet – de nem haladhatja meg a tizenkét hónapot – ha az őrizetbe vett személy nem működik együtt a kiutasítás végrehajtása során, vagy ha a szükséges visszatérési dokumentumokat nem szerezték be a harmadik országtól, és a kitoloncolás végrehajtása ezen okok miatt késedelmet szenved.
[…]”
13.      Az említett törvény 128. §‑a a következőképpen rendelkezik:
„Ha az őrizetbe vett külföldi szabadon bocsátását nem rendelték el, a käräjäoikeus [körzeti bíróság], amelynek illetékességi területén az őrizetben lévő személy őrizetének helyszíne található, az őrizetbe vételre vonatkozó ügyet […] ez utóbbi kérelmére felülvizsgálja. Az ügyet haladéktalanul, de legkésőbb a kérelem benyújtásától számított négy napon belül tárgyalni kell. Az őrizetbe vételre vonatkozó ügyet azonban nem kell az érintett személy érintett őrizeti helyszínen történő őrizetben tartásának meghosszabbítását elrendelő käräjäoikeus [körzeti bíróság] határozatától számított kéthetes határidő lejárta előtt felülvizsgálni. A jelen bekezdésben említett határidők számítására a laki säädettyjen määräaikain laskemisesta (a határidők számításáról szóló (150/1930). sz. törvény) 5. §‑a nem alkalmazandó.
Az őrizetbe vett személy kérelmére a käräjäoikeusnak (körzeti bíróság) az (1) bekezdés szerinti határidő lejárta előtt is felül kell vizsgálnia az ügyet, amennyiben erre az előző vizsgálat után felmerült tény miatt van szükség. Az ügyben eljáró hatóság haladéktalanul tájékoztatja az őrizetbe vett személyt és annak képviselőjét a körülményekben bekövetkező minden jelentős, felülvizsgálatot megalapozó változásról, kivéve, ha az őrizetben tartott személyre vonatkozóan a 127. § (1) bekezdése szerinti szabadon bocsátásról szóló határozatot hoztak.
[…]”
II.    Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
14.      A, marokkói állampolgár 2022. szeptember 10‑én jogellenesen érkezett Finnországba. Ekkor rá a schengeni térségre kiterjedő beutazási tilalom vonatkozott, amelyet a Holland Királyság rendelt el vele szemben azt követően, hogy az általa ott indított menekültügyi eljárás során eltűnt. Finnországba érkezése előtt az érintett harmadik országbeli állampolgár Svédországban és Svájcban is menedékjogot kért.
15.      A 2008/115 irányelv 15. cikkének (1) bekezdését átültető, a külföldiekről szóló törvény 121. §‑a (1) bekezdésének 1–3. pontjában foglalt okok alapján a megérkezése napján Finnországban őrizetbe vették. Az említett őrizeti időszak 2022. november 23‑án ért véget.
16.      A Maahanmuuttovirasto (bevándorlási hivatal, Finnország, a továbbiakban: bevándorlási hivatal) 2022. október 25‑i határozatával elrendelte az érintett harmadik országbeli állampolgár Marokkóba történő kiutasítását.
17.      Az érintett harmadik országbeli állampolgár 2022. október 29‑én menedékjog iránti kérelmet nyújtott be Finnországban. 2022. november 24‑én a bevándorlási hivatal elutasította a menedékjog iránti kérelmet mint nyilvánvalóan megalapozatlant, A‑t kiutasította Marokkóba, és kétéves időtartamra beutazási tilalmat rendelt el.
18.      2022. december 5‑én az érintett harmadik országbeli állampolgárt második alkalommal vették őrizetbe, amely őrizet 2023. március 15‑én ért véget.
19.      A Turun hallinto‑oikeus (turkui közigazgatási bíróság, Finnország) 2023. január 5‑i végzésével elutasította az érintett harmadik országbeli állampolgárnak a kitoloncolását elrendelő határozat végrehajtásának megtiltása iránti kérelmét.
20.      2023. szeptember 11‑én az érintett harmadik országbeli állampolgárt harmadszor is őrizetbe vették. B bűnügyi rendőrfőnök 2023. szeptember 11‑i határozata szerint, amely elrendelte a harmadik őrizeti időszakot, az érintett harmadik országbeli állampolgár az említett időpontban és a korábbi őrizeti időszakokra figyelemmel összesen öt hónap huszonhárom napot már őrizetben volt; a hat hónapos eredeti maximális időtartam túllépésének feltételei azonban teljesültek, mivel a kiutasítási határozat végrehajtása késett, az érintett harmadik országbeli állampolgár nem működött együtt a kiutasítás végrehajtásában, és az e kiutasításhoz szükséges dokumentumokat még nem szerezték be a Marokkói Királyságtól. A rendőrség ezt követően keresetet nyújtott be a Helsingin käräjäoikeushoz (helsinki körzeti bíróság, Finnország) az őrizet feltételeinek vizsgálata érdekében, és e bírósághoz benyújtotta a fent említett 2023. szeptember 11‑i határozatot. Az abban foglaltak szerint az érintett harmadik országbeli állampolgárral is közölték e határozatot. Az e bíróság előtti tárgyalásra 2023. szeptember 15‑én került sor.
21.      E harmadik őrizeti időszakot 2023. december 7‑én ismét megvizsgálta az Etelä‑Karjalan käräjäoikeus (dél‑karéliai körzeti bíróság, Finnország), amely hivatalból tárgyalást tartott, amelyen nyilvánvalóvá vált, hogy az eredeti hat hónapos maximális őrizeti időszakot vélelmezhetően túllépték. Az ugyanezen napon hozott ítéletében az említett bíróság először is úgy vélte, hogy a különböző őrizetek időtartamát össze kell adni, mivel ezen őrizetek célja ugyanazon kiutasítási határozat végrehajtásának biztosítása volt. Másodszor úgy ítélte meg, hogy fennállnak a hat hónapos időszak túllépésének feltételei, valamint fennáll az őrizet meghosszabbításának minden egyéb anyagi feltétele. Harmadszor, az említett bíróság úgy ítélte meg, hogy az érintett harmadik országbeli állampolgárt nem kell szabadon bocsátani kizárólag azon az alapon, hogy tárgyalást hivatalból csak akkor tartottak, amikor az őrizet teljes időtartama meghaladta a hat hónapot. Elrendelte tehát az érintett harmadik országbeli állampolgár további őrizetben tartását.
22.      Ugyanezen a napon az érintett harmadik országbeli állampolgár fellebbezést nyújtott be ezen ítélet ellen az Itä‑Suomen hovioikeushoz (kelet‑finnországi fellebbviteli bíróság, Finnország), amely a 2023. december 19‑i ítéletével elutasította azt, többek között azzal az indokkal, hogy a külföldiekről szóló törvény 128. §‑ának megfelelően a käräjäoikeus (kerületi bíróság) az őrizetre vonatkozó ügy felülvizsgálatát az őrizetbe vett személy kérelmére végzi el, és hogy bár a rendőrség 2023. szeptember 11‑i határozatában utalt a hat hónapos őrizeti időtartam túllépésének feltételeire, az érintett harmadik országbeli állampolgár nem kért ilyen felülvizsgálatot. Az Itä‑Suomen hovioikeus (kelet‑finnországi fellebbviteli bíróság, Finnország) ezért úgy ítélte meg, hogy az érintett harmadik országbeli állampolgár nem bocsátható szabadon kizárólag azon az alapon, hogy a käräjäoikeus (körzeti bíróság) a hat hónapos maximális őrizeti időtartam lejárta előtt nem határozott hivatalból a fent említett feltételekről.
23.      Az érintett harmadik országbeli állampolgár felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Korkein oikeushoz (legfelsőbb bíróság), az őrizet jogszerűségét kizárólag azzal az indokkal vitatva, hogy a hat hónapos maximális időtartam túllépésének kérdését nem az eljárásnak megfelelően bírálták el. B rendőrfelügyelő azt állítja, hogy a felülvizsgálati kérelmet el kell utasítani. Az említett rendőrfelügyelő úgy véli, hogy az ügyben bekövetkezett változásokra figyelemmel a harmadik őrizeti időszak, amely 2023. szeptember 11‑én kezdődött, új, így a jelen ügyben a hat hónapos eredeti maximális időtartamot nem lépték túl, és az érintett harmadik országbeli állampolgárt nem kellett volna szabadon bocsátani az általa hivatkozott indokok alapján, mivel az őrizet feltételei mindenképpen teljesültek.
24.      E harmadik őrizeti időszak 2024. január 18‑ig, az érintett harmadik országbeli állampolgár Dániába való menekülésének időpontjáig tartott.
25.      Az érintett harmadik országbeli állampolgárt 2024. február 7‑én, miután a „Dublin III”
rendelet alapján visszaküldték Dániából Finnországba, negyedszer is őrizetbe vették. Az érintett személyt 2024. március 13‑án egy rendőrfelügyelői határozat alapján szabadon bocsátották.
26.      A kérdést előterjesztő bíróság előzetesen megállapítja, hogy az előtte folyamatban lévő jogvita kizárólag a harmadik őrizeti időszak jogszerűségére vonatkozik. Ezt követően rámutat arra, hogy az érintett harmadik országbeli állampolgár őrizetének valamennyi időszaka a külföldiekről szóló törvény 121. §‑a (1) bekezdése 1. és 3. pontjának megfelelően a kitoloncolás előkészítése, illetve az e kitoloncolásra vonatkozó határozat végrehajtása biztosításának szükségességén, valamint az említett rendelkezés 2. pontjának megfelelően a személyazonosság megállapításának szükségességén alapul. A kérdést előterjesztő bíróság hozzáteszi, hogy a menedékjog iránti kérelem benyújtásának időpontja, 2022. október 29. és a Turun hallinto‑oikeus (turkui közigazgatási bíróság) által hozott, az érintett harmadik országbeli állampolgárnak a kitoloncolását elrendelő határozat végrehajtásának megtiltása iránti kérelmét elutasító végzés meghozatalának időpontja, 2023. január 5. közötti őrizeti időszakok tekintetében az őrizet a külföldiekről szóló törvény 121. §‑a (1) bekezdésének megfelelően a menedékjog iránti kérelem elbírálása biztosításának szükségességén is alapult.
27.      A kérdést előterjesztő bíróság előadja, hogy az érintett harmadik országbeli állampolgár őrizetbe vételének igazolása érdekében a rendőrség többek között az érintett személynek a menekültügyi eljárás során különböző tagállamokban, többek között Finnországban történő eltűnésére, a Marokkóba való visszatérésével kapcsolatos negatív hozzáállására, a finnországi tartózkodása során általa elkövetett bűncselekményekre, a születési idejére és személyazonosságára vonatkozóan Finnországba érkezésekor tett hamis nyilatkozatára, valamint az őrizetbe vétel alternatívájaként a hatóságoknál való jelentkezésre vonatkozó kötelezettség 2023 nyarán történő megszegésére hivatkozott. Az említett bíróság kiemeli, hogy ezek az indokok részben csak a második őrizeti időszak végét követően merültek fel, tehát a 2023. szeptember 11‑én kezdődő harmadik őrizeti időszak igazolására szolgáló új indokoknak minősültek. Ugyanakkor álláspontja szerint a benyújtott bizonyítékok fényében a hat hónapos maximális időtartam túllépésének feltételeit nem vizsgálták a 2023. szeptember 15‑én a Helsingin käräjäoikeus (helsinki körzeti bíróság) előtt tartott tárgyaláson, és e feltételeket az említett bíróság által hozott határozatban sem említették.
28.      Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság először is arra vonatkozóan kér iránymutatást, hogy miként kell kiszámítani a 2008/115 irányelv 15. cikkének (5) és (6) bekezdése szerinti maximális őrizeti időszakot. Másodszor, az említett bíróság azt kérdezi, hogy a 2008/115 irányelv 15. cikke (3) bekezdésének második mondata lehetővé teszi‑e, hogy a nemzeti jog előírja, hogy a hat hónapos kezdeti maximális időtartam meghosszabbítására vonatkozó bírósági felülvizsgálatot az őrizetben tartott harmadik országbeli állampolgár kérelmére kell megindítani. E bíróság aggályokat vet fel az ilyen felülvizsgálat időzítésével kapcsolatban is, különösen abban a tekintetben, hogy a felülvizsgálatnak a hat hónapos határidő lejárta előtt kell‑e megtörténnie, vagy pedig akkor is elvégezhető, ha az őrizeti időszak már meghosszabbításra került. Végül, ha megállapítást nyer, hogy a hat hónapos határidőt jogellenesen, megfelelő bírósági felülvizsgálat nélkül túllépték, a bíróság tisztázni kívánja az uniós jog szerinti következményeket, különösen azt, hogy a nemzeti bíróságnak haladéktalanul szabadon kellett volna‑e bocsátania az érintett harmadik országbeli állampolgárt annak ellenére, hogy az őrizet anyagi feltételei továbbra is fennállnak. A kérdést előterjesztő bíróság rámutat arra, hogy a jelen ügyben olyan közvetlen hatályú rendelkezés megsértéséről van szó, amely az eljárási szabálytalanságok esetében potenciálisan korlátozza a bíróság mérlegelési jogkörét.
29.      E körülmények között a Korkein oikeus (legfelsőbb bíróság,) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1. a)            Úgy kell‑e értelmezni a [2008/115 irányelv] 15. cikkének (5) és (6) bekezdését, hogy az őrizet ott említett maximális időtartamának kiszámítása során minden korábbi őrizeti időszakot figyelembe kell venni? Amennyiben ilyen kötelezettség nem minden esetben áll fenn, milyen megfontolásokat kell figyelembe venni annak meghatározásához, hogy a korábbi őrizeti időszakot figyelembe kell‑e venni a maximális időtartamok kiszámítása során?
b)      Hogyan kell értékelni a helyzetet különösen az alapeljárásban fennállóakhoz hasonló olyan körülmények között, amikor egyrészt az őrizet elsődleges jogalapja, vagyis a jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgár kitoloncolásának biztosítása lényegében azonos maradt, azonban másrészt részben új ténybeli és jogi indokokra hivatkoztak az új őrizet alátámasztása érdekében, az érintett az őrizeti időszakok között más tagállamba utazott, ahonnan visszaküldték Finnországba, és több hónap telt el a korábbi őrizeti időszak vége és az új őrizet között?
2. a)       Ellentétes‑e a [2008/115 irányelv] 15. cikke (3) bekezdése második mondatának rendelkezésével az olyan nemzeti szabályozás, amely a hat hónapos maximális időtartam túllépése esetén a bírósági felülvizsgálat megindítását az őrizetbe vett személy kérelméhez köti?
b)      A [2008/115 irányelv] 15. cikke (3) bekezdésének második mondatában említett bírósági felülvizsgálatot, amelynek tárgya a közigazgatási hatóságnak az őrizet hat hónapos eredeti maximális időtartamának túllépéséről szóló határozata, e maximális időtartam elérése előtt kell‑e elvégezni, és ha nem, mindenesetre a közigazgatási hatóság határozatát követően haladéktalanul el kell‑e végezni?
3)      A [2008/115 irányelv] 15. cikke (3) bekezdésének második mondatában említett bírósági felülvizsgálat hiánya a 15. cikk (5) bekezdésében említett hat hónapos maximális időtartam túllépése keretében az őrizetbe vett személy szabadon bocsátására vonatkozó kötelezettséget eredményez‑e még akkor is, ha e késedelmes bírósági felülvizsgálat elvégzésének időpontjában megállapítást nyer, hogy az őrizet valamennyi anyagi feltétele fennáll és az ügyet ekkor eljárási szempontból szabályosan bírálják el? Amennyiben ilyen helyzetben nem áll fenn automatikus szabadon bocsátási kötelezettség, az uniós jog alapján mely szempontokat kell figyelembe venni a késedelmesen elvégzett bírósági felülvizsgálat következményeinek meghatározásához, különösen az alapeljárásban fennállóakhoz hasonló körülmények között?”
30.      A Bírósághoz írásbeli észrevételeket nyújtott be a finn, a cseh és a holland kormány, valamint az Európai Bizottság. Az alapeljárás felperese, B rendőrfelügyelő, a finn kormány és a Bizottság a 2025. április 30‑án tartott tárgyaláson szóbeli érveket is előadott.
III. Elemzés
A.      Az első kérdés
31.      Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a 2008/115 irányelv 15. cikkének (5) és (6) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az őrizet maximális időtartama elérésének megállapításához összesíteni kell valamennyi olyan időszakot, amelynek során az érintett személyt korábban a 15. cikk alapján – ugyanazon kiutasítási határozat végrehajtása céljából – őrizetben tartották. Ha nem ez a helyzet, akkor az említett bíróság azt kérdezi, hogy annak eldöntése szempontjából, hogy a korábbi őrizeti időszakokat figyelembe kell‑e venni, releváns‑e, hogy az új őrizeti időszak alátámasztása érdekében új jogi és ténybeli indokokra hivatkoztak; hogy az érintett személy egy másik tagállamba utazott, ahonnan visszaküldték Finnországba; és hogy a korábbi őrizeti időszak vége és az új őrizeti időszak között több hónap telt el.
32.      A kérdést előterjesztő bíróság konkrétan azt kérdezi, hogy a szabadon bocsátás időszakai által megszakított különálló őrizeti időszakokat automatikusan össze kell‑e adni, vagy egyes korábbi időszakok kizárhatóak. Az említett bíróság szerint, bár a meglévő ítélkezési gyakorlat és különösen a 2009. november 30‑i Kadzoev ítélet(6) egységes megközelítésre utal, a Bíróság nem határozott véglegesen e kérdésben.(7)
1.      Kivétel nélkül össze kell adni a 2008/115 irányelv 15. cikke szerinti, ugyanazon kiutasítási határozatra vonatkozó valamennyi őrizeti időszakot?
33.      A 2008/115 irányelv 15. cikkének (1) bekezdése alapján harmadik országok valamely tagállam területén jogellenesen tartózkodó állampolgárainak őrizete – olyan más elégséges, de kevésbé kényszerítő intézkedés hiányában, amely hatékonyan alkalmazható – kizárólag akkor igazolható, ha arra ezen állampolgár kiutasításának előkészítése és/vagy a kitoloncolásának végrehajtása céljából kerül sor, különösen ha fennáll a szökés veszélye, vagy az említett állampolgár meghiúsítja vagy akadályozza a kiutasítás előkészítését vagy a kitoloncolási eljárást.(8)
34.      Emellett a 2008/115 irányelv 15. cikke (1) bekezdésének utolsó albekezdéséből és (4) bekezdéséből kitűnik, hogy a harmadik országok jogellenesen tartózkodó állampolgárai őrizetének a lehető legrövidebbnek kell lennie, és az csak addig tartható fenn, amíg a kitoloncolási intézkedések folynak, és kellő körültekintéssel végrehajtásra kerülnek,(9) amellett, hogy amennyiben a kitoloncolásra már nem látszik észszerű lehetőség, vagy az őrizetbe vételt igazoló feltételek már nem állnak fenn, az őrizet indokoltsága megszűnik, és az érintett személyt haladéktalanul szabadon kell bocsátani.(10)
35.      Ezen túlmenően ugyanezen irányelv 15. cikkének (5) és (6) bekezdése előírja, hogy valamennyi tagállam korlátozott, hat hónapot nem meghaladó őrizetben tartási időszakot határoz meg, amely kizárólag korlátozott, további tizenkét hónapot semmilyen körülmények között meg nem haladó időszakkal hosszabbítható meg, és kizárólag azokban az esetekben, ha a kiutasítás végrehajtása a nemzeti hatóságok minden észszerű erőfeszítése ellenére várhatóan tovább tart, az érintett harmadik országbeli állampolgár részéről szükséges együttműködés hiánya vagy szükséges dokumentumok harmadik országoktól való beszerzésének késedelme miatt.(11) Így a 2008/115 irányelv 15. cikkének (1) és (6) bekezdése külön indokokat állapít meg az őrizet és annak meghosszabbítása tekintetében. Az (1) bekezdés szerint az őrizet akkor rendelhető el, ha fennáll a szökés veszélye, vagy ha a személy meghiúsítja vagy akadályozza a kitoloncolási eljárást. Ha a kitoloncolást nem lehet hat hónapon belül végrehajtani, a (6) bekezdés lehetővé teszi a meghosszabbítást – összesen tizennyolc hónapig – az érintett személy részéről szükséges együttműködés hiánya vagy a dokumentumok harmadik országból való beszerzésének késedelme miatt. A Kadzoev ítéletben a Bíróság hangsúlyozta, hogy a 2008/115 irányelv 15. cikkének (6) bekezdése semmilyen körülmények között nem teszi lehetővé az e rendelkezésben meghatározott maximális határidők túllépését.(12)
36.      A 2008/115 irányelv 15. cikke (2) bekezdésének utolsó albekezdése konkrétan azt írja elő, hogy „[a]z érintett harmadik országbeli állampolgárt haladéktalanul szabadon kell bocsátani, ha az őrizetben tartás nem jogszerű”. Az érintett személy haladéktalan szabadon bocsátását az említett irányelv 15. cikkének (4) bekezdése is előírja, ha az őrizet már nem indokolt, azaz „[a]mennyiben a kitoloncolásra jogi vagy egyéb megfontolások következtében már nem látszik észszerű lehetőség, vagy az (1) bekezdésben megállapított feltételek már nem állnak fenn”. Az őrizetben tartott személyt tehát haladéktalanul szabadon kell bocsátani, amint letelik az őrizet maximális, tizennyolc hónapos időtartama (vagy a nemzeti határidő, amely a jelen esetben Finnországban tizenkét hónap).(13)
37.      Ennek megfelelően a Bíróság úgy határozott, hogy a 2008/115 irányelv 15. cikkének (1) bekezdésével, valamint (4)–(6) bekezdésével ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely egyrészről nem írja elő, hogy a tizennyolc hónapos maximális időtartam leteltével a harmadik országok jogellenesen tartózkodó állampolgárának őrizete automatikusan jogellenesnek minősül, és amely másrészről nem garantálja, hogy ez az őrizet csak addig tartható fenn, amíg a kitoloncolási intézkedések folynak, és kellő körültekintéssel végrehajtásra kerülnek.(14)
38.      Ez az értelmezés közvetlenül abból a tényből következik, hogy a 2008/115 irányelv 15. cikkének (5) és (6) bekezdésében meghatározott maximális időtartam célja – amint azt a Bíróság az El Dridi ítéletében(15) pontosította –, hogy korlátozza a kitoloncolás alatt álló harmadik országbeli állampolgárok fogva tartását. A 2008/115 irányelv IV. fejezetének rendelkezései ugyanis, mivel az említett személynek – különösen a 2008/115 irányelv keretében – a jogellenes tartózkodást követő kiutasítási eljárással összefüggésben történő őrizetben tartása a szabadsághoz való, az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta)(16) 6. cikkében előírt jogba való súlyos beavatkozásnak minősül, szigorúan korlátozzák a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságoknak a harmadik országbeli állampolgárok őrizetére vonatkozó hatáskörét, oly módon, hogy biztosítva legyen egyfelől az arányosság elvének tiszteletben tartása a felhasznált módszerek és a kitűzött célok vonatkozásában, másfelől az érintett harmadik országbeli állampolgárok alapvető jogainak tiszteletben tartása.
39.      A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából, különösen a Politsei‑ ja Piirivalveamet ítéletből(17) következik tehát, hogy a 2008/115 irányelv 15. cikke szerinti őrizeti intézkedés csak akkor rendelhető el, ha az érintett személy magatartása veszélyeztetheti a kiutasítási határozat végrehajtását, és ezen intézkedés kizárólag annak biztosítására irányulhat, hogy a kiutasítási eljárás ténylegesen megtörténjen,(18) az arányosság elvének szigorú betartása mellett.(19) Következésképpen, ha a kitoloncolás céljából rendelik el azt, a jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgár őrizete semmilyen büntető célt nem követ.(20) Ezen túlmenően, amint azt az érintett harmadik országbeli állampolgár kiemelte, az ilyen beavatkozás súlyossága miatt arra szigorú garanciák vonatkoznak, beleértve az előreláthatóságot és az önkényességgel szembeni védelmet.(21)
40.      Összefoglalva, az uniós jogban rögzített arányosság elve, az őrizet mint végső megoldás elve és a szabadságtól való önkényes megfosztás tilalma mind alátámasztják a 2008/115 irányelv 15. cikke szerinti őrizet kivételes jellegét. Bár ezek az elvek önmagukban nem határoznak meg kifejezetten semmilyen konkrét módszert az őrizet időtartamának kiszámítására vonatkozóan, együttes hatásuk – azzal a követelménnyel összhangban értelmezve, hogy az őrizet kizárólag azt szolgálja, hogy a kiutasítási eljárás ténylegesen megtörténjen – azt jelenti, hogy a számítási módszernek tükröznie kell ezeket az alapvető biztosítékokat és tiszteletben kell tartania azokat. Csak a kumulatív megközelítés biztosítja, hogy a szabadságelvonás teljes időtartama szigorúan az egyedi esetben szükséges és arányos mértékre korlátozódjon. Minden olyan alternatív megközelítés, amely figyelmen kívül hagyja a korábbi őrzési időszakokat, azzal a veszéllyel jár, hogy megkerüli az említett irányelv 15. cikkének (5) és (6) bekezdésében előírt határidőket, és ezáltal aláássa a fent említett három alapelvet. A gyakorlatban az, ha az ugyanazon kiutasítási eljáráshoz kapcsolódó egymást követő őrzési időszakokat nem adnák össze, lehetővé tenné a tagállamok számára, hogy megkerüljék a tizennyolc hónapos maximális időtartamot azáltal, hogy ugyanazon kiutasítási határozat alapján újrakezdik az őrizetet. Az ilyen gyakorlat határozatlan idejű őrizethez vezetne, ami összeegyeztethetetlen a fent említett elvekkel. Így az ugyanazon kiutasítási eljáráshoz kapcsolódó őrzési időszakokat főszabály szerint össze kell adni a 2008/115 irányelvben előírt szigorú határidők betartása érdekében.
2.      A ténybeli körülmények jelentősége az őrizeti időszakok kiszámításánál
a)      Az őrizeti időszakok közötti megszakítások
41.      A kérdést előterjesztő bíróság előadja, hogy a jelen ügyben a harmadik őrizeti időszak előtt az érintett harmadik országbeli állampolgárt közel hat hónapra szabadon bocsátották, amely időszak alatt nem tartotta tiszteletben a számára előírt, kevésbé szigorú kényszerintézkedést, vagyis a jelentéstételi kötelezettséget, Finnországból Svédországba utazott, és ebből az országból küldték vissza Finnországba.
42.      A tárgyaláson B rendőrfelügyelő azzal érvelt, hogy ha az utolsó őrizet óta eltelt bizonyos idő, ha más jogi érveket hoztak fel, vagy ha új tények merültek fel, és ha a személy sikeres visszaküldése valószínűnek tekinthető, lehetővé kell tenni, hogy a korábbi őrizettől függetlenül új őrizeti időszak kezdődjön. Bármely más értelmezés olyan helyzetet eredményezhetne, amelyben az érintett személy életében lehetetlenné válna a kiutasítási intézkedések végrehajtása. Ez ellentétes lenne a 2008/115 irányelv céljainak hatékony megvalósításával.
43.      Felmerül tehát a kérdés, hogy egy hosszú megszakítás, amelyet az érintett harmadik országbeli állampolgárnak a kiutasítási határozatot hozó tagállamból való jogellenes távozása kísér, alapot képez‑e a számítás nullára történő visszaállítására.
44.      E tekintetben, amint azt már megállapítottam, a 2008/115 irányelv 15. cikkének (1) bekezdése értelmében az őrizetnek a lehető legrövidebbnek kell lennie, és az csak addig tartható fenn, amíg a kitoloncolási intézkedések folynak, és kellő körültekintéssel végrehajtásra kerülnek. Az említett irányelv 15. cikkének (4) bekezdése értelmében az őrizet már nem indokolt, és az érintett személyt haladéktalanul szabadon kell bocsátani, ha a kitoloncolásra jogi vagy egyéb megfontolások következtében már nem látszik észszerű lehetőség, vagy ha az (1) bekezdésben meghatározott feltételek már nem teljesülnek.(22) A Kadzoev ítéletből következik továbbá, hogy a 2008/115 irányelv 15. cikkének (6) bekezdése semmilyen körülmények között nem teszi lehetővé az őrizet e rendelkezésben meghatározott maximális időtartamának túllépését.(23) Az említett ítéletből eredő ítélkezési gyakorlat megerősíti, hogy az említett irányelv 15. cikke előírja, hogy a maximális időtartam betartásának értékelése során a kiutasítási eljárással kapcsolatos valamennyi őrizeti időszakot össze kell adni.(24) Az ezen ítélkezési gyakorlatból levezethető logika szerint az ilyen őrizeti intézkedések egyetlen kiutasítási eljárás részét képezik, és a megengedett időtartam kiszámítása céljából azokat egységesen kell kezelni. Ennélfogva, ha az őrizet a 2008/115 irányelv hatálya alá tartozó ugyanazon kiutasítási eljáráshoz kapcsolódik, az őrizet lehetséges időtartama számításának a megszakítást követően nulláról történő újrakezdése ellentétes az említett rendelkezésben meghatározott határidő kumulatív jellegével.
45.      Ezt az értelmezést támasztja alá a John kontra Görögország ítélet,(25) amelyben az Emberi Jogok Európai Bírósága megállapította, hogy a kérelmező további őrizetben tartása – még a hivatalos szabadon bocsátást és az ismételt őrizetet követően is – az EJEE 5. cikkének (1) bekezdésével ellentétes önkényes szabadságelvonásnak minősül. Ebben az ítéletben az említett bíróság megállapította, hogy az új kiutasítási határozat ugyanazokat az indokokat ismételte meg, mint az előző, és nem szolgáltatott új indokot az újbóli őrizetre.(26) Más szóval, a második őrizeti időszak nem volt valóban elkülönült, mivel ugyanazon kiutasítási indokokon alapult, és hiányzott az új igazolás, valamint azt olyan módon hajtották végre, amely csupán látszólag volt jogszerű.
46.      Ebből véleményem szerint az következik, hogy az őrizeti időszakok számítása a kiutasítási határozat végrehajtása során, egyetlen kitoloncolási eljárás keretében nem „kezdhető újra”, ha az alapul szolgáló cél és az eljárási környezet változatlan marad. Ha a kiutasítási határozat hatályban marad, az őrizet megszakítása – függetlenül annak időtartamától – nem indokolja az őrizet időtartama számításának nulláról történő újrakezdését.
47.      Más lenne a helyzet, ha az őrizet egy új, az eredeti kiutasítási határozattól független, teljesen új indokok alapján hozott és bírósági felülvizsgálat tárgyát képező új kiutasítási vagy kitoloncolási határozaton alapulna. Ebben az esetben az őrizetet egy külön kitoloncolási eljárás részeként lehetne kezelni. Ellenkező esetben az őrizetet ugyanazon kiutasítási eljárás részének kell tekinteni, és a már őrizetben töltött időt be kell számítani a 2008/115 irányelv 15. cikkének (5) és (6) bekezdése szerinti maximális időtartamba. Ha például a kiutasítási eljárás ténylegesen és véglegesen lezárult, és egy harmadik országbeli állampolgár sok évvel később szabálytalanul újra belép a tagállam területére, ez az újbóli belépés új jogi és ténybeli körülményeket eredményezhet, például azt, hogy az érintett személy tartózkodási engedély vagy tartózkodási jogalap nélkül jogellenesen tartózkodik a tagállam területén. Az ilyen körülmények indokolhatják a 2008/115 irányelv 6. cikke szerinti új kiutasítási határozat elfogadását, és ezáltal új kiutasítási eljárás megindítását. Az új határozaton alapuló bármely őrizeti intézkedés egy külön és független kiutasítási eljáráshoz kapcsolódna, és nem a korábbi eljárás folytatása lenne. Ez a forgatókönyv azonban feltételezi, hogy az első eljárást az érintett személy hosszabb ideig tartó távollétét követően ténylegesen lezárták, feltételezi továbbá ezáltal a hatóságok – jellemzően nem hónapokon, hanem éveken át tartó – tétlenségét. Egyébként a kiutasítási eljárás nem tekinthető véglegesen lezártnak. Más szóval, ahhoz, hogy új eljárás indulhasson, a körülményeknek jelentősen túl kell lépniük az eljárási késedelem vagy az átmeneti akadályok határain.
48.      Következésképpen az a tény, hogy a harmadik országbeli állampolgár ideiglenesen elhagyta a kiutasítás végrehajtásáért felelős tagállam területét, vagy nem tett eleget a kevésbé szigorú kényszerintézkedéseknek, nem szakítja meg a kiutasítási eljárás folyamatosságát, kivéve, ha bizonyítható, hogy az eljárást a hatáskörrel rendelkező hatóságok ténylegesen és véglegesen lezárták.
49.      A jelen ügyben a finn kormány a tárgyaláson kijelentette, hogy nincs olyan hivatalos határozat, amely a kiutasítási eljárást lezárttá nyilvánítaná; az ügy ehelyett nyitva marad mindaddig, amíg az érintett harmadik országbeli állampolgár kitoloncolását végre nem hajtották, és a hatáskörrel rendelkező hatóságok mindvégig aktívan törekednek a kiutasítás elérésére. Ennek megfelelően a kiutasítási eljárás tényleges és végleges lezárásának hiányában, és tekintettel a hatóságoknak az érintett harmadik országbeli állampolgár kitoloncolása érdekében tett folyamatos erőfeszítéseire, az őrizeti intézkedéseket úgy kell tekinteni, mint amelyek egyetlen, folyamatban lévő kiutasítási eljáráshoz kapcsolódnak. Ebből következik, hogy a 2008/115 irányelv 15. cikke szerinti őrizet maximális időtartamát az ismételt őrizet esetén nem lehet visszaállítani, mivel a kitoloncolási eljárás mögöttes célja és eljárási környezete változatlan marad. Az a tény, hogy az érintett harmadik országbeli állampolgár ideiglenesen – jogszerűen vagy jogellenesen – elhagyta a kiutasítás végrehajtásáért felelős tagállam területét, vagy nem tett eleget a kevésbé szigorú kényszerintézkedéseknek, nem szakítja meg a kiutasítási eljárás folyamatosságát, kivéve, ha bizonyítható, hogy az eljárást a hatáskörrel rendelkező hatóságok ténylegesen és véglegesen lezárták.
b)      A kiutasítást megakadályozó intézkedések
50.      Amint azt már megállapítottam,(27) az a tény, hogy a harmadik országbeli állampolgár ideiglenesen elhagyta a kiutasítás végrehajtásáért felelős tagállam területét, vagy nem tett eleget a kevésbé szigorú kényszerintézkedéseknek, nem szakítja meg a kiutasítási eljárás folyamatosságát, kivéve, ha bizonyítható, hogy az eljárást a hatáskörrel rendelkező hatóságok ténylegesen és véglegesen lezárták.
51.      Bár a jogellenes tovább utazás vagy az elfogadott intézkedések be nem tartása indokolhatja a 2008/115 irányelv 15. cikkének (1) bekezdése szerinti újbóli értékelésen alapuló újabb őrizetet, ezek nem indokolják az őrizet időtartamának újrakezdését. Új számítás csak akkor merül fel, ha a kiutasítási eljárást ténylegesen és véglegesen lezárták, majd ezt követően – például egy új kiutasítási határozat révén – újraindították.(28) Ezt egyértelműen meg kell állapítani az említett irányelv és az ítélkezési gyakorlat által megkövetelt korlátozott és arányos őrizet elvének betartása érdekében, elkerülve az önkényes őrizetet(29) és ezáltal az őrizet időtartamának önkényes meghosszabbítását.
52.      Ennélfogva, amint azt már említettem, amennyiben a kiutasítási határozat végrehajtása hosszú időre megszakadt, a kulcsfontosságú tényező annak meghatározásakor, hogy elfogadható‑e új kiutasítási határozat, az, hogy a kiutasítási eljárást ténylegesen és véglegesen lezárták‑e.(30) Ilyen körülmények hiányában minden korábbi őrizeti időszak továbbra is beleszámít a 2008/115 irányelv által megengedett maximális időtartamba.
53.      Továbbá, bár az érintett harmadik országbeli állampolgár által a kiutasítási eljárás során elkövetett cselekményeket figyelembe kell venni, különösen a 2008/115 irányelv 15. cikkének (1) bekezdése szerinti szökés potenciális kockázatának jeleként, az ilyen magatartás önmagában nem indokolhatja sem az eredeti őrizetet, sem annak meghosszabbítását az említett irányelv 15. cikkének (6) bekezdése alapján. E tekintetben a kiutasítás céljából történő őrizetbe vételnek szigorúan a kiutasítás vagy a kitoloncolás megkönnyítésének céljára kell korlátozódnia, és arányosnak és időben korlátozottnak kell lennie.(31)
54.      Fontos, hogy amikor a kitoloncolás reálisan már nem valósítható meg – például a harmadik ország hosszan fennálló tétlensége miatt –, a személy további őrizete jogellenessé válik, függetlenül attól, hogy a személy a kiutasítási határozat végrehajtásával kapcsolatban milyen magatartást tanúsít. Ilyen esetekben e személy magatartása, még ha nem is együttműködő, nem írhatja felül azt a követelményt, hogy az őrizet szigorúan a kitoloncolás reális lehetőségéhez kapcsolódjon.
55.      E tekintetben a Bíróság a tárgyaláson meghallgatta az arra vonatkozó jogi érveket, hogy a kiutasítási eljárás sikertelen lezárását követően is hozhatók‑e intézkedések, ami az Achughbabian ítéletet(32) alapul vevő Z ítélet(33) tárgyát képezte, és az Achughbabian ítéletben a Bíróság lényegében kimondta, hogy a 2008/115 irányelv lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a kiutasítási eljárás lezárását és a sikertelen kitoloncolást követően – ideértve az érintett személy akadályozó magatartását is – büntetőjogi szankciókat, köztük szabadságvesztést szabjanak ki.(34) Hangsúlyoznom kell azonban, hogy a JZ ítélet(35) nem mond ellent annak az álláspontnak, amely szerint az ugyanazon kiutasítási eljáráshoz kapcsolódó egymást követő őrizeti időszakokat a 2008/115 irányelv 15. cikke alapján össze kell adni, hanem ezen ítélet egy másik jogi kontextust vizsgál: egy sikertelenül befejezett kiutasítási eljárást követő helyzetre vonatkozik, azaz egy olyan helyzetre, amikor a személy a kiutasítási eljárás befejezése és az őrizet maximális időtartamának lejárta ellenére sem hagyta el a területet. A kiutasítási határozat végrehajtása során, amíg az említett irányelv alkalmazandó, az őrizeti időszakok összesítésének elvét továbbra is alkalmazni kell.
56.      A jelen ügyben semmi nem utal arra, hogy az érintett harmadik országbeli állampolgár harmadik őrizeti időszaka független lenne az előző két időszaktól. Ennek megfelelően az összesen öt hónap és huszonhárom nap után kiszabott őrizeti időszak nem tekinthető olyan új időszaknak, amely „visszaállítja az órát” az őrizete tekintetében, kivéve, ha a kiutasítási eljárás jogszerűen és ténylegesen megszűnt tényleges és végleges lezárással, és új jogalapra alapozva és új körülmények fényében új kiutasítási eljárás indult, amely jelentősen túlmutat az eljárási késedelmeken vagy átmeneti akadályokon. Ettől eltérő döntés a 2008/115 irányelv korlátainak és védelmi céljának aláásását jelentené. A kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell határoznia, hogy a korábbi őrizeti időszakokat követően a kiutasítási határozat hatályban maradt‑e, és végrehajtható volt‑e.
c)      Az együttműködés harmadik ország általi elmulasztása
57.      A 2008/115 irányelv 15. cikkének (6) bekezdése értelmében a harmadik ország válaszának vagy együttműködésének hiánya – például az úti okmányok kiadásának elmulasztása – indokolhatja az őrizet meghosszabbítását, feltéve, hogy a tagállam bizonyítani tudja, hogy észszerű erőfeszítéseket tett a kiutasítás biztosítása érdekében. Ha a késedelem nem kizárólag a harmadik ország tétlenségének tudható be, és a tagállam nem keresett aktívan alternatívákat, nem követte nyomon és nem fokozta az erőfeszítéseit, akkor nem biztos, hogy teljesül az „észszerű erőfeszítések” mércéje, és a meghosszabbított őrizet jogellenessé válhat. Ez a kérdés szorosan kapcsolódik az említett irányelv 15. cikkének (1) és (4) bekezdésében előírt hatékonysághoz és kellő körültekintéshez.
58.      Amint már említettem, amennyiben nincs észszerű lehetőség a kitoloncolásra, az őrizetnek a lehető legrövidebbnek kell lennie, és a 2008/115 irányelv 15. cikkének (5) és (6) bekezdésében meghatározott határidők leteltével véget kell érnie. Valamely harmadik ország válaszának puszta elmaradása tehát önmagában nem ad lehetőséget az őrizet korlátlan folytatására. A tagállamnak bizonyítania kell, hogy továbbra is kellő körültekintéssel és proaktívan – például ismételt kapcsolatfelvétel, konzuli eszközök vagy együttműködési megállapodások igénybevételével – járt el az érintett harmadik országbeli állampolgár kiutasításának biztosításakor.
59.      Így a jelen ügyben, bár a 2008/115 irányelv 15. cikkének (6) bekezdése alapján a dokumentumok valamely harmadik ország hatóságaitól való beszerzésének késedelme indokolhatja az őrizet meghosszabbítását az eredeti hat hónapos időszakon túl, e meghosszabbítás szigorúan attól a feltételtől függ, hogy a hatáskörrel rendelkező finn hatóságok minden észszerű erőfeszítést megtettek a harmadik országbeli állampolgár kitoloncolásának biztosítása érdekében. Amennyiben nyilvánvalóvá válik, hogy az érintett harmadik ország nem működik együtt észszerű időn belül, vagy ha nincs észszerű lehetőség a kitoloncolásra, a 2008/115 irányelv 15. cikkének (4) bekezdésével és az arányosság elvével összhangban meg kell szüntetni az őrizetet.(36)
60.      Végezetül meg kell jegyeznem, hogy a 2008/115 irányelv általános rendszerében(37) az arányosság elvének fényében értelmezve az őrizet nem alkalmazható automatikusan vagy megelőző jelleggel, hanem csak végső eszközként, és csak akkor, ha nincs olyan alternatíva, amely biztosíthatná a kiutasítási eljárás hatékonyságát.(38) Tekintettel arra, hogy a kiutasítási eljárás olyan késedelmekkel járhat, amelyek nem az érintett harmadik országbeli állampolgárnak tulajdoníthatók – mint például az együttműködés harmadik ország általi megtagadása vagy diplomáciai akadályok –, a tagállamoknak meg kell vizsgálniuk, hogy a kevésbé szigorú kényszerintézkedések megfelelőbbek‑e, legalábbis azokban az időszakokban, amikor a menekültügyi eljárás még folyamatban van, vagy a kitoloncolás még nem foganatosítható. Ellenkező esetben fennáll a veszélye annak, hogy az őrizetre rendelkezésre álló korlátozott időtartamot idő előtt kimerítik, ami alááshatja a kitoloncolás hatékonyságát, amikor az megvalósíthatóvá válik.
61.      E tekintetben a kitoloncolás reális lehetőségének hiányával kapcsolatban meg kell jegyeznem, hogy a 2008/115 irányelv nem foglalkozik a vissza nem küldhető harmadik országbeli állampolgárok helyzetével – azokkal, akiket gyakorlati okokból nem lehet kitoloncolni, de akiknek a tagállamok nem biztosítanak jogállást.(39) Következésképpen ezek a személyek továbbra is a jogi kirekesztettség állapotában maradnak.(40) Ez a hiányosság aláássa mind a kiutasítási politika hatékonyságát, mind a harmadik országbeli állampolgárok alapvető jogainak védelmét. Ilyen forgatókönyv esetén a harmadik országbeli állampolgárok ismételt őrizetnek vannak kitéve.
3.      Az őrizet érvényessége, amennyiben a 2008/115 irányelv alkalmazásának feltételei eleve nem teljesültek, valamint a kiutasítási eljárások idő előtti alkalmazása
62.      Ami az őrizet alátámasztására felhozott jogalapot illeti, a Kadzoev ítéletben(41) a Bíróság megállapította, hogy a 2008/115 irányelvvel szabályozott, kitoloncolás céljából foganatosított őrizet, illetve a nemzetközi védelmet kérelmezőkkel szemben különösen a 2013/33 irányelv(42) alapján elrendelt őrizet tehát különböző jogi szabályozási rendszer alá tartozik. Az az időszak, amelyet az adott személy a nemzetközi védelemre vonatkozó uniós rendelkezések alkalmazásában hozott határozat alapján töltött őrizetben, nem tekinthető a 2008/115 irányelv 15. cikke értelmében vett kitoloncolás céljából foganatosított őrizetnek.
63.      Az alapeljárás tárgyát képező helyzet azonban, amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban foglalt pontosításokból kitűnik,(43) egy olyan helyzet, amelyben az összes korábbi őrizeti időszakot a 2008/115 irányelv 15. cikke alapján és ugyanazon kiutasítási határozat végrehajtása céljából hajtották végre. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy előzetes döntéshozatal iránti kérelmében nem vette figyelembe azt a kérdést, hogy miként kell kiszámítani az őrizet maximális időtartamát, ha az őrizet egyszerre alapul a 2008/115 irányelven és egy másik jogalapon (akár egyidejűleg, akár szakaszosan).(44) Más szóval, a kérdést előterjesztő bíróság rámutat arra, hogy nem kívánta megkérdezni a Bíróságtól, hogy az ilyen egymást átfedő vagy vegyes jogalapok befolyásolják‑e vagy hogyan befolyásolják az őrizet időtartamának kiszámítását, mivel az érintett harmadik országbeli állampolgár őrizete – legalábbis elsősorban és többnyire – kizárólag a 2008/115 irányelven alapult. Ebből következik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint a vegyes jogalapok kérdésének a jelen ügyben nincs gyakorlati jelentősége.
64.      Mivel tehát a kérdést előterjesztő bíróság kifejezetten kizárta ezt a kérdést az előzetes döntéshozatal iránti kérelméből, a Bíróságnak azt irrelevánsnak vagy hipotetikusnak kell tekintenie, különösen mivel úgy tűnik, hogy az őrizet elsősorban a 2008/115 irányelven alapult.
65.      Mindazonáltal a jelen ügy felvet egy külön kérdést: annak kérdését, hogy a 2008/115 irányelv alkalmazása érvényes volt‑e a 2022. szeptember 10. és október 29. közötti őrizeti időszak tekintetében, különösen a „Dublin III” rendelet 24. cikkének (3) bekezdésében foglalt eljárási garanciák fényében.
66.      A „Dublin III” rendelet 24. cikkének (3) bekezdése értelmében, ha egy harmadik országbeli állampolgár, akinek korábban más tagállamokban elutasították a nemzetközi védelem iránti kérelmét, anélkül lép be egy új tagállamba, hogy újabb menedékjog iránti kérelmet nyújtott volna be, és ha a visszavétel iránti megkeresésre nem kerül sor az említett rendelet 24. cikkének (2) bekezdésben említett határidőkön belül, az utóbbi tagállamnak (ebben az esetben a Finn Köztársaságnak) lehetőséget kell adnia az érintett személynek arra, hogy új nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtson be abban a tagállamban, amelynek területén jogellenesen tartózkodik.(45) Emiatt az érintett személyt addig nem lehet kiutasítani a származási országába, amíg ilyen lehetőséget ténylegesen nem biztosítottak számára.
67.      A jelen ügyben a 2022. szeptember 10. és október 29. közötti őrizeti időszak tekintetében a kérdést előterjesztő bíróság megállapította, hogy az érintett harmadik országbeli állampolgár Finnországba érkezése előtt Hollandiában, Svédországban és Svájcban is menedékjogot kért. A finn bevándorlási hivatal által a többi tagállamhoz intézett, visszavétel iránti megkeresések nem jártak sikerrel, és a Turun Hallinto‑oikeus (turkui közigazgatási bíróság) megállapította, hogy e hatóság megalapozottan tekinthette úgy, hogy a „Dublin III” rendelet 17. cikke alapján ő e személy menedékjog iránti kérelmének megvizsgálására hatáskörrel rendelkező hatóság.
68.      Mivel úgy tűnik, hogy az érintett harmadik országbeli állampolgár a „Dublin III” rendelet 24. cikkének (3) bekezdése alapján jogosult volt új kérelmet benyújtani, és e lehetőség biztosítása előtt nem lehetett volna kiutasítani a származási országába, lehetséges, hogy a 2008/115 irányelv 15. cikke szerinti őrizetet nem lehetett volna elrendelni a 2022. szeptember 10. és október 29. közötti időszakra, aminek megállapítása a kérdést előterjesztő bíróság feladata. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2022. november 8‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Az őrizet hivatalból való vizsgálata) ítéletében(46) a Bíróság megállapította, hogy az őrizetet a 2008/115 irányelv alapján felülvizsgáló igazságügyi hatóságoknak hivatalból meg kell vizsgálniuk, hogy fennállnak‑e a jogszerű őrizet feltételei, még akkor is, ha az őrizetben tartott személy nem hozza fel azokat.
69.      Mindemellett, ha az őrizet helytelenül a 2008/115 irányelv rendelkezésein alapult, az érintett időszakot (vagy annak releváns részeit) figyelembe kell venni az őrizetnek az említett irányelv 15. cikkének (5) és (6) bekezdésében említett maximális időtartamának kiszámítása során. Az őrizet e bekezdésekben meghatározott maximális időtartama ugyanis az ezen irányelv szerinti, kiutasítás céljából történő szabadságelvonás abszolút időbeli korlátját tükrözi. Ha a tévesen a 2008/115 irányelv rendelkezésein alapuló őrizetben töltött időt nem vennék figyelembe a számítás során, a tagállamok a jogalap utólagos átminősítésével vagy újraértékelésével megkerülhetnék ezeket a maximális határidőket, ami aláásná az említett irányelv 15. cikkének tényleges érvényesülését (effet utile), és sértené az érintett harmadik országbeli állampolgárok eljárási biztosítékait. Ebből következik, hogy amennyiben az őrizet annak helytelen jogalapja miatt nem volt jogszerű – például azért, mert a kiutasítási eljárás még nem volt folyamatban az új menedékjog iránti kérelem benyújtásához való jog miatt –, akkor ezt az időtartamot be kell számítani a 2008/115 irányelv 15. cikkének (5) és (6) bekezdése alapján megengedett teljes időtartam értékelésébe.
4.      Közbenső következtetés
70.      A fentiek alapján úgy vélem, hogy a 2008/115 irányelv 15. cikkének (5) és (6) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az őrizet e rendelkezésekben meghatározott maximális időtartama elérésének megállapításához össze kell adni mindazon időszakokat, amelyek során az érintett személyt korábban az említett irányelv 15. cikke alapján – ugyanazon kiutasítási határozat végrehajtása céljából – őrizetben tartották. Ha a kiutasítási határozat továbbra is hatályban marad, és a kitoloncolási eljárást nem zárták le ténylegesen és véglegesen, az őrizet megszakítása nem indokolja az őrizeti időszakok számításának nulláról történő újrakezdését. Ez még akkor is így van, ha az érintett harmadik országbeli állampolgárt az őrizeti időszakok között szabadon bocsátották, vagy ha ideiglenesen egy másik tagállamba távozott. Emellett értékelni kell, hogy a „Dublin III” rendelet 17. cikkének és 24. cikke (3) bekezdésének figyelembevételével a 2008/115 irányelv 15. cikke szerinti őrizet jogszerű lehetett‑e a 2022. szeptember 10. és október 29. közötti időszakban.
B.      A második kérdés
71.      A kérdést előterjesztő bíróság két részből álló második kérdésével lényegében azt kérdezi, hogy i. úgy kell‑e értelmezni a 2008/115 irányelv 15. cikke (3) bekezdésének második mondatát, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az őrizetbe vett személy kérelmétől teszi függővé az arra irányuló bírósági felülvizsgálat kezdeményezését, hogy az említett cikk (5) bekezdésében előírt eredeti őrizet maximális időtartamát túllépték‑e, és ii. az e második mondatban említett bírósági felülvizsgálatot mikor kell lefolytatni, ha az a hatáskörrel rendelkező közigazgatási hatóság azon határozatára vonatkozik, amellyel e hatóság az említett eredeti maximális időtartamot meghaladóan hosszabbította meg az őrizetet.
72.      A Bíróság kérésére elemzésemet a második kérdés második részére összpontosítom,(47) amely a 2008/115 irányelv 15. cikke (3) bekezdésének második mondata szerinti bírósági felülvizsgálat kérdését veti fel a hat hónapot meghaladó őrizet meghosszabbítására vonatkozóan.
73.      A 2008/115 irányelv 15. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy az őrizet jogszerűségét az őrizet kezdetétől számítva a lehető legrövidebb határidőn belül bírósági felülvizsgálatnak kell alávetni. Amennyiben a 2008/115 irányelv 15. cikkének (6) bekezdése alapján az őrizetet hat hónapon túl meghosszabbítják, az ilyen meghosszabbítást konkrét indokokkal kell alátámasztani, például az érintett harmadik országbeli állampolgár együttműködésének hiányával vagy a szükséges dokumentumok harmadik országból történő beszerzésének késedelmével.
74.      A Bíróság ítélkezési gyakorlata elismeri, hogy mind az őrizet, mind annak meghosszabbítása hasonló természetű, mivel mindkettő az érintett harmadik országbeli állampolgár szabadságtól való megfosztását eredményezi a kiutasítás előkészítése és/vagy a kitoloncolás végrehajtása céljából.(48) Az őrizet meghosszabbításáról szóló határozatra tehát ugyanazoknak az eljárási biztosítékoknak kell vonatkozniuk, mint amelyek a 2008/115 irányelv 15. cikkének (2) és (3) bekezdése szerint az eredeti őrizetre vonatkoznak.(49) Ezek közé tartozik a bírósági felülvizsgálathoz való jog, az arányosság, valamint az a követelmény, hogy az őrizet az adott esetben szükséges legyen.
75.      Mindemellett az őrizet meghosszabbítása a személy szabadsághoz való jogába való súlyos beavatkozás folytatásának minősül,(50) és mivel a 2008/115 irányelv 15. cikkének (5) bekezdése alapján indokolt eredeti időtartamon túl hosszabbítja meg e beavatkozást, új bírói mérlegelést igényel annak biztosítása érdekében, hogy az az ezen irányelv 15. cikkének (6) bekezdésében meghatározott konkrét indokokra tekintettel jogszerű, szükséges és arányos maradjon.(51) Ezek a biztosítékok érvényre juttatják a Charta 6. és 47. cikkében foglalt alapvető jogokat, nevezetesen a szabadsághoz való jogot és a hatékony jogorvoslathoz való jogot.(52)
76.      Különösen a 2008/115 irányelv 15. cikkének (2) bekezdése szerint, amely konkrét kifejeződése a hatékony bírói jogvédelemhez való, a Charta 47. cikkében biztosított jognak, minden tagállamnak elő kell írnia az őrizetbe vétel jogszerűségének az akár hivatalból, akár az érintett személy kérelmére történő „gyors” bírósági felülvizsgálatát arra az esetre, ha az őrizetbe vételt közigazgatási hatóság rendelte el.(53) Mivel az őrizetről szóló eredeti határozatot bírósági felülvizsgálatnak kell alávetni, ezen őrizet meghosszabbítása – amely a szabadsághoz való alapvető jogba történő még jelentősebb beavatkozást jelent – szükségszerűen ugyanilyen, ha nem szigorúbb bírósági felülvizsgálatot igényel. Az indokolatlanul késedelmes bírósági felülvizsgálat nem működhet a további szabadságelvonás jogszerűségének hatékony ellenőrzéseként. Ezért az ilyen felülvizsgálatot indokolatlan késedelem nélkül és a lehető leggyorsabban kell elvégezni.(54)
77.      E tekintetben, amint arra már utaltam, minden tagállamnak elő kell írnia az őrizetbe vétel jogszerűségének az akár hivatalból, akár az érintett személy kérelmére történő „gyors” bírósági felülvizsgálatát arra az esetre, ha az őrizetbe vételt közigazgatási hatóság rendelte el.(55)      Ennek megfelelően a 2008/115 irányelv 15. cikkének rendszerével és célkitűzéseivel összhangban áll, hogy a szabadsághoz való jog hatékony védelmének biztosítása érdekében a hat hónapnál hosszabb őrizet meghosszabbításával összefüggésben az ilyen bírósági felülvizsgálatot főszabály szerint az eredeti időszak lejárta előtt kell kezdeményezni. Ez a megközelítés hozzájárul annak biztosításához, hogy az említett irányelv 15. cikkének (5) bekezdésében meghatározott maximális időtartam továbbra is érvényesüljön, és hogy az említett cikk (6) bekezdése szerinti kivételes feltételek érdemi vizsgálat tárgyát képezzék.
78.      Meg kell azonban jegyezni, hogy a 2008/115 irányelv nem írja elő kifejezetten, hogy az őrizet meghosszabbításának bírósági felülvizsgálatát az eredeti hat hónapos időszak lejárta előtt kell kezdeményezni. A 15. cikk (3) bekezdésének második mondata csupán azt írja elő, hogy az ilyen őrizet bírósági felülvizsgálat tárgyát képezze, anélkül, hogy konkrét időkeretet vagy eljárási formát írna elő. Az eljárási autonómia elvével összhangban a tagállamok mérlegelési jogkörükben megtartják ezen eljárási szabályok meghatározását. Így a lejárat után elvégzett felülvizsgálat még mindig megfelelhet az irányelvnek, feltéve, hogy azt haladéktalanul és hatékonyan végzik el, ezáltal megfelelő biztosítékot nyújtva az önkényes őrizettel szemben. Mindazonáltal, tekintettel a szabadságelvonás folytatásának súlyosságára, a szabadsághoz való jog tiszteletben tartásának biztosítása érdekében különös sürgősséggel kell elvégezni a késedelmes felülvizsgálatot.(56)
79.      A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság arról tájékoztat, hogy az őrizet meghosszabbítását igazoló feltételeket nem vizsgálták a benyújtott bizonyítékok fényében, illetve nem hivatkoztak azokra a Helsingin käräjäoikeus (helsinki körzeti bíróság) által elfogadott határozatban. Úgy tűnik tehát, hogy a kérdést előterjesztő bíróság véleménye szerint a 2008/115 irányelv 15. cikke (3) bekezdésének második mondatában előírt bírósági felülvizsgálatra csak akkor került sor, amikor egy másik igazságügyi hatóság, az Etelä‑Karjalan käräjäoikeus (dél‑karéliai körzeti bíróság) 2023. december 7‑én hivatalból beavatkozott. Meg kell jegyezni, hogy az érintett harmadik országbeli állampolgár a tárgyaláson előadta, hogy a hat hónapos határidőt két hónappal és tizenkilenc nappal túllépték, mielőtt az őrizet jogszerűségére vonatkozó bírósági értékelésre sor került volna.
80.      A 2008/115 irányelv 15. cikke (3) bekezdésének második mondatában előírt bírósági felülvizsgálat határidejével kapcsolatos eljárási szabályokra vonatkozó uniós jogi szabályozás hiányában – az eljárási autonómia elvének megfelelően – továbbra is a tagállamok rendelkeznek hatáskörrel arra, hogy szabályozzák ezeket az eljárásokat.(57) Ebben az összefüggésben, a Charta 6. cikkében foglalt szabadsághoz való alapvető jogba való beavatkozás súlyosságára tekintettel a két hónap és tizenkilenc nap időtartam, amely alatt nem került sor az őrizet megfelelő bírósági felülvizsgálatára, nyilvánvalóan túlzottnak tűnik. Az ilyen késedelem veszélyezteti a 2008/115 irányelv 15. cikke (3) bekezdésének második mondata által megkövetelt bírói védelem hatékonyságát, amely rendelkezés előírja, hogy a tagállamok biztosítsák, hogy meghosszabbított őrizet esetében az őrizet észszerű időközönként elvégzendő felülvizsgálatát igazságügyi hatóság felügyelete alatt végezzék el.(58)
81.      A fentiekre tekintettel úgy vélem, hogy amennyiben az őrizet időtartamának meghosszabbításáról szóló határozatot közigazgatási hatóság hozza, a 2008/115 irányelv 15. cikke (3) bekezdésének második mondata szerinti bírósági felülvizsgálatot főszabály szerint a meghosszabbított időszak kezdete előtt kell megindítani. Ha azonban az eredeti őrizeti időtartam lejárta után kerül sor a bírósági felülvizsgálatra, e felülvizsgálatot – a szabadsághoz való alapvető jogba való bármely beavatkozás súlyos jellegére tekintettel – az említett irányelv 15. cikkének (2) és (3) bekezdésében meghatározott, az őrizet jogszerűségének időben történő bírósági felülvizsgálatára vonatkozó követelménynek megfelelően gyorsan kell lefolytatni.
C.      A harmadik kérdés
82.      Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy úgy tűnik, a kérdést előterjesztő bíróság a Bíróságot tágabb értelemben kérdezi az uniós jognak a késedelmes bírósági felülvizsgálat következményeinek megállapítása szempontjából releváns elemeiről. Véleményem szerint azonban egy ilyen átfogó kérdésre adott válasz túlmutatna azon, amire az említett bíróságnak az alapügyben felmerült jogvita eldöntéséhez szüksége van.
83.      Ezért a kérdés átfogalmazását javasolom oly módon, hogy annak terjedelmét le kell szűkíteni, mégpedig úgy, hogy azt kell meghatározni, hogy a 2008/115 irányelv 15. cikke (3) bekezdésének második mondatát úgy kell‑e értelmezni, hogy az őrizetben tartott személy őrizetét a 15. cikk (5) bekezdésében előírt eredeti maximális időtartamon túl meghosszabbító közigazgatási határozat időben történő bírósági felülvizsgálatának hiánya az említett személy azonnali szabadon bocsátásának kötelezettségét vonja maga után, még akkor is, ha a késedelmes bírósági felülvizsgálat időpontjában az említett irányelv 15. cikkében meghatározott, az őrizetet igazoló valamennyi anyagi feltétel teljesül. Ha ez nem áll fenn, a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy mely elemek relevánsak annak eldöntése szempontjából, hogy ilyen körülmények között az őrizetben tartott személyt azonnal szabadon kell‑e bocsátani.
84.      E tekintetben megjegyzem, hogy az FMS és társai ítéletben a Bíróság már megállapította, hogy a 2008/115 irányelv 15. cikke feltétlen és kellően pontos, és ezért közvetlen hatállyal bír.(59) Ezenfelül az említett rendelkezést a Charta 47. cikkének fényében kell értelmezni, amely garantálja a hatékony bírói jogvédelemhez való jogot.(60) E tekintetben a Bíróság megállapította, hogy minden tagállamnak elő kell írnia az őrizetbe vétel jogszerűségének az akár hivatalból, akár az érintett személy kérelmére történő „gyors” bírósági felülvizsgálatát arra az esetre, ha az őrizetbe vételt közigazgatási hatóság rendelte el.(61) A bírósági felülvizsgálat hiánya vagy jelentős késedelme tehát sérti a 47. cikk lényeges tartalmát, és így az uniós jogot.(62) Ennek megfelelően, ha a bírósági felülvizsgálatra nem kerül sor időben és hatékony módon, az őrizet összeegyeztethetetlenné válik a 2008/115 irányelv 15. cikkének (2) és (3) bekezdésével és a Charta 47. cikkével, függetlenül attól, hogy az őrizet anyagi feltételei később teljesülnek‑e.
85.      A Bíróság továbbá kifejezetten kimondta, hogy amennyiben az őrizet jogellenesnek minősül, az érintett személyt haladéktalanul szabadon kell bocsátani,(63) és a nemzeti bíróságok számára lehetségesnek kell lennie, hogy a határozatot a saját határozatukkal váltsák fel, valamint hogy határozatot hozzanak vagy egy, az őrizet alternatívájának minősülő intézkedésről, vagy az érintett személy szabadon bocsátásáról.(64) A Bíróság megerősítette, hogy a bíróságok hatáskörrel rendelkező más bíróság hiányában haladéktalanul elrendelhetik a szabadon bocsátást, ha az őrizet sérti az uniós jogot.(65)
86.      E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a Bíróság különbséget tett az olyan helyzetek között, amelyekben az őrizet jelenleg jogellenes, és az olyanok között, amelyekben az csak egy korábbi időszakban volt jogellenes. Amennyiben az őrizetnek a bírósági felülvizsgálat időpontjában nincs jogalapja, a személyt főszabály szerint haladéktalanul szabadon kell bocsátani, amint azt az FMS és társai ítélet is megerősíti.(66) Ha azonban egy személy őrizete eredetileg jogellenes volt, de időközben új, önálló jogalap alapján igazolhatóvá vált, amint azzal a Bouskoura ítélet(67) foglalkozott, nem szükséges a haladéktalan szabadon bocsátás. Ez az ítélet kifejezetten a jogi rendszernek a „Dublin III” rendelet szerinti őrizetről a 2008/115 irányelv szerinti őrizetre való áttérést kísérő megváltozásával foglalkozik, amely őrizeteknek különböző a jogalapjuk. Ilyen esetekben a harmadik országbeli állampolgár ehelyett a korábbi jogellenes szabadságelvonás miatt elszenvedett kár megtérítésre lehet jogosult.(68) Ezzel szemben a jelen ügyben az egymást követő, ugyanazon jogi rendszer – azaz a 2008/115 irányelv 15. cikke – alapján elrendelt őrizeti időszakokról van szó. E tekintetben a nemzeti hatóságoknak kell megindokolniuk minden új időtartamot, különösen az irányelv 15. cikkének (6) bekezdése szerinti meghosszabbítást.
87.      Azzal érvelnék, hogy a Bíróságnak a jelen indítvány 84. és 85. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatában lefektetett elvek ugyanúgy vonatkoznak az őrizetnek a 2008/115 irányelv 15. cikkének (6) bekezdése szerinti meghosszabbításáról szóló határozatok bírósági felülvizsgálatára, amely az ezen irányelv 15. cikkének (1) bekezdése alapján elfogadott intézkedés alapján elrendelt eredeti őrizetet követi, mivel az ezen irányelv 15. cikke szerinti szabadságelvonást hatékony és megfelelő időben történő bírósági felülvizsgálatnak kell kísérnie.
88.      Ebből következik, hogy amennyiben a bírósági felülvizsgálat indokolatlanul késik, és az őrizetnek a 2008/115 irányelv 15. cikkének (6) bekezdése szerinti, az eredeti hat hónapos időszakon túli meghosszabbítására megfelelő időben történő bírósági felülvizsgálat nélkül kerül sor, az ilyen őrizetet jogellenesnek kell tekinteni. Az ezen irányelv 15. cikkének (2) bekezdésében foglalt gyors bírósági felülvizsgálat eljárási garanciája a további őrizet jogszerűségének alapvető feltétele. Az őrizet anyagi feltételei teljesülésének utólagos megállapítása nem orvosolhatja visszamenőlegesen a jogsértést. Ennélfogva amennyiben ezt az eljárási szabályt nem tartják be, a harmadik országbeli állampolgárt haladéktalanul szabadon kell bocsátani, függetlenül attól, hogy a késedelmes felülvizsgálat időpontjában teljesülnek‑e az őrizet anyagi feltételei.
IV.    Végkövetkeztetés
89.      A fentiek alapján azt javasolom, hogy a Bíróság a Korkein oikeus (legfelsőbb bíróság, Finnország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
A harmadik országok illegálisan  [helyesen: jogellenesen] tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 15. cikkének (3), (5) és (6) bekezdését az Európai Unió Alapjogi Chartája 6. cikkével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
–        az megköveteli, hogy annak megállapítása érdekében, hogy az őrizetnek az említett irányelv 15. cikke (5) és (6) bekezdésében meghatározott maximális időtartamát elérték‑e, figyelembe kell venni minden olyan időszakot, amely alatt az érintett harmadik országbeli állampolgárt korábban e rendelkezés alapján, ugyanazon kiutasítási határozat végrehajtása céljából őrizetben tartották. Ha a kiutasítási határozat továbbra is hatályban marad, és a kitoloncolási eljárást nem zárták le ténylegesen és véglegesen, az őrizet megszakítása nem indokolja az őrizeti időszakok számításának nulláról történő újrakezdését. Ez még akkor is így van, ha az érintett harmadik országbeli állampolgárt az őrizeti időszakok között szabadon bocsátották, vagy ha ideiglenesen egy másik tagállamba távozott;
–        ha az eredeti őrizeti időszakot meg kell hosszabbítani, a 2008/115 irányelv 15. cikke (3) bekezdésének második mondata alapján előírt bírósági felülvizsgálatot főszabály szerint a meghosszabbított időszak kezdete előtt kell elvégezni. Ha azonban a bírósági felülvizsgálatra az eredeti őrizeti időtartam lejárta után kerül sor, az ilyen felülvizsgálatot – a szabadsághoz való alapvető jogba való bármely beavatkozás súlyos jellegére tekintettel – a 2008/115 irányelv 15. cikkének (2) és (3) bekezdésében meghatározott, az őrizet jogszerűségének időben történő bírósági felülvizsgálatára vonatkozó követelménynek megfelelően gyorsan kell lefolytatni;
–        amennyiben a bírósági felülvizsgálat indokolatlanul késik, és az őrizetnek a 2008/115 irányelv 15. cikkének (6) bekezdése szerinti, az eredeti hat hónapos időszakon túli meghosszabbítására megfelelő időben történő bírósági felülvizsgálat nélkül kerül sor, az ilyen őrizetet jogellenesnek kell tekinteni. Az ezen irányelv 15. cikkének (2) bekezdésében foglalt gyors bírósági felülvizsgálat eljárási garanciája a további őrizet jogszerűségének alapvető feltétele. Az őrizet anyagi feltételei teljesülésének utólagos megállapítása nem orvosolhatja visszamenőlegesen a jogsértést. Ennélfogva amennyiben ezt az eljárási szabályt nem tartják be, a harmadik országbeli állampolgárt haladéktalanul szabadon kell bocsátani, függetlenül attól, hogy a késedelmes felülvizsgálat időpontjában teljesülnek‑e az őrizet anyagi feltételei.
1      Eredeti nyelv: angol.
i      A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.
2      HL 2008. L 348., 98. o.
3      Konkrétabban, úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak nem a 2023. szeptember 11‑i rendőrségi határozat jogszerűségéről kellett határoznia, amelynek alapján az érintett harmadik országbeli állampolgárt harmadszor is őrizetbe vették, hanem annak jogszerűségéről, hogy a 2008/115 irányelv 15. cikkének (5) bekezdésében meghatározott hat hónapos maximális időtartamot meghaladóan továbbra is őrizetben tartották. Az e bírósághoz benyújtott felülvizsgálati kérelem az Itä-Suomen hovioikeus (kelet‑finnországi fellebbviteli bíróság, Finnország) azon határozata ellen irányul, amely elutasította az érintett harmadik országbeli állampolgár által az Etelä-Karjalan käräjäoikeus (dél‑karéliai körzeti bíróság, Finnország) 2023. december 7‑i ítélete ellen benyújtott fellebbezést, amely ítélet többek között kimondta, hogy a szabadon bocsátásának igazolásához nem elegendő az a puszta tény, hogy a tárgyalásra hivatalból csak akkor került sor, amikor az őrizet teljes időtartama (esetlegesen) meghaladta a hat hónapot.
4      Peers, S. szerint a 2008/115 irányelv, amelyet eredetileg az illegális migránsok őrizetbe vétele és kitoloncolása szigorú eszközének szántak, a Bíróság ítélkezési gyakorlata révén kiegyensúlyozottabb megközelítést tükröz (lásd Peers, S., Irregular migrants – Can humane treatment be balanced against efficient removal?, European Journal of Migration and Law, 17. évfolyam, 4. szám, 2015, 289–304. o.).
5      HL 2013. L 180., 31. o.; helyesbítés: HL 2018. L 33., 6. o.
6      C‑357/09 PPU, EU:C:2009:741 (a továbbiakban: Kadzoev ítélet).
7      A Bíróság által feltett egyik kérdésre válaszolva a kérdést előterjesztő bíróság pontosítja, hogy a 2008/115 irányelvvel kapcsolatban a külföldiekről szóló törvény 127. §‑ának alkalmazása tekintetében nem világos, hogy az őrizet maximális időtartamának kiszámításakor a különálló őrizeti időszakokat össze kell‑e adni vagy önállóan kell kezelni. Kialakult nemzeti ítélkezési gyakorlat hiányában az őrizetbe vett személyek szabadon bocsátásáról szóló határozatok jelenleg attól függnek, hogy a rendőrség vagy a bíróságok hogyan értelmezik a jogot az egyes esetekben.
8      Lásd ebben az értelemben: 2020. május 14‑i Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság ítélet (C‑924/19 PPU és C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 268. pont; a továbbiakban: FMS és társai ítélet). A 2008/115 irányelv célja tehát, hogy megfeleljen az Emberi Jogok Európai Bírósága (a továbbiakban: EJEB) ítélkezési gyakorlatának, amely szerint valamely személy kiutasítási vagy kiadatási eljárás keretében történő őrizete nem függ attól a feltételtől, hogy ez az intézkedés „szükséges legyen például a szökés veszélyének elkerüléséhez” (lásd többek között: EJEB, 1996. november 15., Chahal kontra Egyesült Királyság [CE:ECHR:1996:1115JUD002241493, 112. és 113. §]; 2014. július 10., Rakhimov kontra Oroszország [CE:ECHR:2014:0710JUD005055213, 119. és 120. §]; 2014. november 27., Khomullo kontra Ukrajna [CE:ECHR:2014:1127JUD004759310, 52. §]).
9      2011. április 28‑i El Dridi ítélet (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, 40. pont; a továbbiakban: El Dridi ítélet).
10      Lásd ebben az értelemben: FMS és társai ítélet, 278. pont.
11      Lásd különösen: 2014. június 5‑i Mahdi ítélet (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, 58. pont), amelyben a Bíróság megállapította, hogy a 2008/115 irányelv 15. cikkének (6) bekezdése alapján engedélyezett meghosszabbításról a nemzeti jogszabályoknak megfelelően kell határozni, és annak további időtartama semmilyen esetre sem haladhatja meg a tizenkét hónapot.
12      Lásd az említett ítélet 69. pontját, amely hivatkozik ugyanezen ítélet 37., 54. és 61. pontjára. Lásd még: a bizottsági visszatérési kézikönyv (a tagállamok illetékes hatóságai által a visszatéréssel kapcsolatos feladatok ellátása során használandó közös „visszatérési kézikönyv” létrehozásáról szóló, 2017. november 16‑i (EU) 2017/2338 bizottsági ajánlás [HL 2017. L 339., 83. o.] melléklete) 15.4. pontja.
13      Lásd többek között: FMS és társai ítélet, 279. és 280. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
14       Uo. 280. pont.
15      Az El Dridi ítélet 43. pontjában a Bíróság hozzátette, hogy a 2008/115 irányelv ily módon figyelembe kívánja venni mind az EJEB ítélkezési gyakorlatát, miszerint az arányosság elve megköveteli, hogy azon személy őrizetbe vétele, aki ellen kiutasítása vagy kiadatása céljából intézkedés van folyamatban, nem hosszabbodhat meg észszerűtlen időtartamra, azaz nem haladhatja meg a kitűzött cél eléréséhez szükséges időtartamot (lásd különösen: EJEB, 2008. január 29., Saadi kontra Egyesült Királyság [CE:ECHR:2008:0129JUD001322903, 72. és 74. §]), mind pedig a 2008/115 irányelv (3) preambulumbekezdésében hivatkozott, az Európa Tanács Miniszteri Bizottsága által 2005. május 4‑én elfogadott „Kitoloncolásról szóló húsz iránymutatás” nyolcadik iránymutatását. Ezen iránymutatás szerint a kitoloncolást megelőző minden őrizetnek a lehető legrövidebbnek kell lennie. Az El Dridi ítélethez fűzött kommentárt illetően lásd: Raffaelli, R., Criminalizing irregular immigration and the Returns Directive   An analysis of the El Dridi case’, European Journal of Migration and Law, 13. évfolyam, 4. szám, 2011, 467–489. o., és Mitsilegas, V., The Criminalisation of Migration in Europe  Challenges for Human Rights and the Rule of Law, Springer, Cham, 2015, 57–76. o.
16      Lásd: 2022. november 8‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Az őrizet hivatalból való vizsgálata) ítélet (C‑704/20 és C‑39/21, EU:C:2022:858, 72. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2024. október 4‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid ítélet (C‑387/24 PPU, EU:C:2024:868, 41. pont; a továbbiakban: Bouskoura ítélet). Amennyiben az őrizet a harmadik országbeli állampolgárnak a szabadsághoz való, a Charta 6. cikkében biztosított jogába való súlyos beavatkozást jelent, arra szigorú garanciák vonatkoznak, ideértve az előreláthatóságot és önkényességgel szembeni védelmet (lásd ebben az értelemben: 2017. március 15‑i Al Chodor ítélet [C‑528/15, EU:C:2017:213, 40. pont]).
17      2022. október 6‑i (Őrizetben tartás – Bűncselekmény elkövetésének veszélye) ítélet (C‑241/21, EU:C:2022:753, 30–33., 38. és 40–43. pont).
18      Lásd ebben az értelemben: FMS és társai ítélet, 268. és 269. pont.
19      A Bíróságnak a 2008/115 irányelvvel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatának megvitatását illetően lásd: Molnár, T., „The place and role of international human rights law in the EU Return Directive and in the related CJEU case-law  Approaches worlds apart?”, in Carrera, S. et al. (szerk.), EU External Migration Policies in an Era of Global Mobilities:  Intersecting Policy Universes, Brill Nijhoff, Leiden, 2018, 105–124. o.
20      Lásd ebben az értelemben: 2022. március 10‑i Landkreis Gifhorn ítélet (C‑519/20, EU:C:2022:178, 38. pont).
21      Lásd ebben az értelemben: 2017. március 15‑i Al Chodor ítélet (C‑528/15, EU:C:2017:213, 40. pont). Lásd: EJEB, 2009. február 19., A. és társai kontra Egyesült Királyság (CE:ECHR:2009:0219JUD000345505, 164. §).
22      Az „észszerű lehetőség” fogalmát a Bíróság többek között a Kadzoev ítéletben (64–66. pont) értelmezte, amelyben megállapította, hogy a kitoloncolás észszerű lehetősége nem áll fenn, ha kevéssé tűnik valószínűnek, hogy az érintettet az előírt határidőkön belül egy harmadik országba befogadják. Lásd még: FMS és társai ítélet, 278. pont.
23      Lásd a fenti 35. pontot.
24      Lásd a fenti 37–40. pontot.
25      2007. május 10., CE:ECHR:2007:0510JUD000019905.
26      Uo., 33. és 34. §.
27      Lásd a fenti 44–47. pontot.
28      Lásd a fenti 46. és 7. pontot.
29      Lásd a fenti 39. pontot.
30      Lásd a fenti 46. pontot.
31      Lásd többek között: Kadzoev ítélet, 37. pont; 2022. október 6‑i Politsei- ja Piirivalveamet (Őrizetben tartás – Bűncselekmény elkövetésének veszélye) ítélet (C‑241/21, EU:C:2022:753, 40–42. pont).
32      2011. december 6‑i Achughbabian ítélet (C‑329/11, EU:C:2011:807, 46., 48. és 50. pont).
33      2023. április 27‑i M.D. ítélet (A Magyarországra való beutazás tilalma) (C‑528/21, EU:C:2023:341, 27–29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
34      2020. szeptember 17‑i JZ [Szabadságvesztés‑büntetés belépési tilalom esetén] ítélet, C‑806/18, EU:C:2020:724, 27–29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
35      Uo.
36      Lásd: Kadzoev ítélet, 63–67. pont. Az említett ítélet 65. pontjában a Bíróság közvetlenül összekapcsolja az arányosságot a kitoloncolás észszerű lehetőségével, amikor kimondja, hogy valamely személy kiutasítás céljából történő őrizete nem hosszabbítható meg a sikeres kiutasítás biztosításához feltétlenül szükséges időn túl.  Ha úgy tűnik, hogy a kitoloncolás észszerű lehetősége már nem áll fenn, az őrizet nem indokolt, és az érintett személyt haladéktalanul szabadon kell bocsátani.
37      Lásd a 2008/115 irányelv 15. cikkének (1) bekezdését és (4) bekezdését.
38      Lásd a 2008/115 irányelv 8. cikkének (4) bekezdését, amely szerint „[a]mennyiben a tagállamok – végső megoldásként – kényszerítő intézkedéseket alkalmaznak a kitoloncolásnak ellenálló harmadik országbeli állampolgár kitoloncolásának végrehajtásakor, ezen intézkedéseknek arányosnak kell lenniük, és az észszerű erőt nem léphetik túl [helyesen: és nem járhatnak az észszerű mértéket meghaladó kényszer alkalmazásával]. Az intézkedéseket a harmadik ország érintett állampolgára méltóságának és testi épségének teljes mértékű tiszteletben tartása mellett, illetve az alapvető jogokkal összhangban, a nemzeti jogszabályokban előírtaknak megfelelően kell végrehajtani.” Lásd még: a 4. lábjegyzetben hivatkozott Peers, S., i. m., 289–304. o.
39      Majcher, I. és Strik, T., Legislating without evidence: The recast of the EU Return Directive. European Journal of Migration and Law, 23. évfolyam, 2. szám, 2021, 103–126. o.
40      Uo.
41      45. pont. Lásd még: Bouskoura ítélet, 46. pont.
42      A nemzetközi védelmet kérelmezők befogadására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 2013. június 26‑i 2013/33/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 180., 96. o.). A 2013/33/EU irányelv felváltotta a menedékkérők befogadása minimumszabályainak megállapításáról szóló 2003. január 27-i 2003/9/EK tanácsi irányelvet (HL 2003 L 31, 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 101. o.).
43      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 22. pontjából következik, hogy az őrizet hat hónapos maximális időtartamára vonatkozó, a külföldiekről szóló törvény 127. §‑ának (1) bekezdésében előírt rendelkezés, amely a 2008/115 irányelv 15. cikke (5) bekezdésének felel meg, a külföldi valamennyi őrizetére alkalmazandó, függetlenül attól, hogy az őrizet jogalapja az uniós vagy a nemzeti jogon alapul. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 23. pontja szerint „az ügy irataiból kitűnik, hogy [az érintett harmadik országbeli állampolgár] őrizete a teljes vagy szinte a teljes időtartam alatt – legalábbis elsődlegesen – [a 2008/115 irányelv] rendszerén alapult”.
44      A 2008/115 irányelv szerinti kitoloncolás céljából történő őrizet és a nemzetközi védelmet kérelmezők őrizete külön jogi szabályozás alá tartozik. Lásd a fenti 60. pontot.
45      A 2008/115 irányelv és a „Dublin III” rendelet szerinti őrizeti rendszerek közötti különbséget illetően lásd: Bouskoura ítélet, 46–50. pont.
46      C‑704/20 és C‑39/21, EU:C:2022:858, 83., 84., 88. és 92. pont.
47      A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából, különösen a 2013. szeptember 10-i G. és R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533) és a 2014. június 5-i Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320) ítéletből következik, hogy a 2008/115 irányelv 15. cikke (3) bekezdésének második mondatában előírt bírósági felülvizsgálatot hivatalból kell lefolytatni, anélkül, hogy az őrizetben tartott személynek erre irányuló kérelmet kellene benyújtania. Ez az értelmezés biztosítja a Charta 6. cikkében foglalt, szabadsághoz és biztonsághoz való alapvető jog hatékony védelmét.
48      Lásd: 2014. június 5-i Mahdi ítélet (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, 44. pont); 2022. március 10-i Landkreis Gifhorn ítélet (C‑519/11, EU:C:2022:178, 59. pont).
49      Lásd ebben az értelemben: 2022. március 10‑i Landkreis Gifhorn ítélet (C‑519/20, EU:C:2022:178, 59. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
50      Lásd a fenti 17. lábjegyzetet.
51      Lásd ebben az értelemben: 2014. június 5‑i Mahdi ítélet (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, 44. pont), amelyben a Bíróság lényegében kimondta, hogy a 15. cikk (6) bekezdése szerinti őrizet meghosszabbítása új, egyedi elbírálást igényel, és nem lehet automatikus (44–46. pont). Továbbá a felülvizsgálatot végző bíróságnak értékelnie kell a meghosszabbítást indokoló feltételeket, és nem szabad pusztán a közigazgatási hatóság következtetéseire hagyatkoznia (60. pont).
52      A Bíróság megállapította, hogy ellentétes lenne a hatékony bírói jogvédelemhez való, a Charta 47. cikkében garantált jog lényeges tartalmával, ha egyetlen bíróság sem vizsgálhatná meg, hogy a 2008/115 irányelv alapján őrizetet elrendelő határozat összhangban áll‑e a tagállamok területén jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárok számára az uniós jogban biztosított jogokkal és szabadságokkal (lásd ebben az értelemben: FMS és társai ítélet, 290. pont).
53      Lásd ebben az értelemben: 2022. november 8‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Az őrizet hivatalból való vizsgálata) ítélet (C‑704/20 és C‑39/21, EU:C:2022:858, 83. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
54      Lásd a 2008/115 irányelv 15. cikkének (2) bekezdését, amely kifejezetten előírja, hogy az őrizetet „az őrizet kezdetétől számítva a lehető legrövidebb határidőn belül” bírósági felülvizsgálat alá kell vetni, és a meghosszabbítást igazságügyi hatóságnak kell felülvizsgálnia. Ezen irányelv rendszerbeli logikájából következik, hogy mivel az őrizetnek szükségesnek, arányosnak és időben korlátozottnak kell lennie, a további őrizetnek az ezen irányelv 15. cikke (3) bekezdésének második mondata szerinti felülvizsgálatára ugyanazoknak a bírói garanciáknak kell vonatkozniuk, mint az eredeti őrizetre, beleértve a gyorsaságot is.
55      2022. november 8‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid és X (Az őrizet hivatalból való vizsgálata) ítélet (C‑704/20 és C‑39/21, EU:C:2022:858, 83. pont).
56      Ezt az értelmezést a 2008/115 irányelv 15. cikkének (4) bekezdése is megerősíti, amely előírja, hogy az őrizetet haladéktalanul meg kell szüntetni, ha a 2008/115 irányelv 15. cikkének (1) bekezdésében meghatározott feltételek már nem állnak fenn. E rendelkezéssel ellentétes lenne, ha a meghosszabbítást automatikusan vagy késedelmesen rendelnék el.
57      Lásd: 2014. május 8-i N. ítélet (C‑604/12, EU:C:2014:302, 41. pont).
58      Lásd: FMS és társai ítélet, 276. pont.
59      Lásd ebben az értelemben: FMS és társai ítélet, 288. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
60      Uo. 289. pont.
61      2022. november 8‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Az őrizet hivatalból való vizsgálata) ítélet (C‑704/20 és C‑39/21, EU:C:2022:858, 83. pont).
62      Uo. 81. és 83. pont.
63      Lásd ebben az értelemben: FMS és társai ítélet, 292. pont.
64      Uo. 293. pont, amely utal a 2014. június 5‑i Mahdi ítéletre (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, 62. pont). Lásd még: 2022. november 8‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid és X (Az őrizet hivatalból való vizsgálata) ítélet (C‑704/20 és C‑39/21, EU:C:2022:858, 79. pont); Bouskoura ítélet, 44. pont.
65      Lásd: FMS és társai ítélet, 294. pont.
66      Uo. 278. pont.
67      Lásd: Bouskoura ítélet, 58–61. pont.
68      Uo.