62002CC0422_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Jelen fellebbezés tárgya az Európai Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről szóló 384/96/EK tanácsi rendelet(2) (a továbbiakban: alaprendelet) 9. cikkének (5) bekezdésében szabályozott hátrányos megkülönböztetés tilalmának alkalmazása. A fellebbezés felveti azt a kérdést, hogyan alkalmazandó ezen elv abban az esetben, amikor két különböző országcsoportból származó, azonos jellegű termékek behozatalára egyidejűleg különböző dömpingellenes vizsgálatok voltak folyamatban: az egyik országcsoportra vonatkozóan előzetes vizsgálat, míg a másik országcsoportra vonatkozóan az intézkedés megszűnésének felülvizsgálata(3) . Ha az előzetes vizsgálat nem eredményezi vám kivetését, milyen terjedelemben kötelesek a közösségi hatóságok az intézkedés megszűnése felülvizsgálatának tárgyát képező vám visszavonására? Különösen: milyen terjedelemben van visszaható hatálya e kötelezettségnek?
A vonatkozó dömpingellenes szabályozás
2. Az alaprendelet szerint – amelyet részben a többoldalú kereskedelmi tárgyalások uruguayi fordulója részeként létrehozott 1994. évi „Dömpingellenes Kódex” új nemzetközi kötelezettségeinek a gyakorlatba való átültetésére alkottak meg(4) – a Bizottság a tagállamok képviselőiből álló tanácsadó bizottsággal történő konzultáció mellett dömpingvizsgálatokat folytat, és átmeneti vámokat vethet ki, miközben a Tanácsnak hatásköre a végleges vámok kivetése. Az 5. cikk szabályozza az eljárás kezdeményezését valamely közösségi ágazat panaszára, amelyet a 6. cikk szerint folytatnak le.
3. A 7. cikk (1) bekezdése előírja, hogy: „Átmeneti dömpingellenes és kiegyenlítő vámokat lehet kivetni […], amennyiben a dömping és az ebből következően a Közösség valamely gazdasági ágazatának okozott kár ténye időleges megállapítást nyert, és ha a Közösség érdekei beavatkozást kívánnak meg a kár megelőzése céljából.” A 7. cikk (3) bekezdése szerint az átmeneti vámokat garanciával kell biztosítani.
4. A 9. cikk (4) bekezdése értelmében: „Ha a végül megállapított tények dömpingre és az ezzel okozott kárra utalnak, és ha a Közösség érdekei […] beavatkozást kívánnak meg, a Tanács, a tanácsadó bizottsággal folytatott konzultációt követően, a Bizottság által előterjesztett javaslat alapján egyszerű többséggel hozott határozatával végleges dömpingellenes vámot vet ki […]”
5. A 9. cikk (5) bekezdése előírja, hogy: „Megkülönböztetés nélkül és forrástól függetlenül megfelelő nagyságú dömpingellenes vámot kell kivetni minden olyan importtermékre, amelyről megállapítható, hogy dömpingelt, és kárt okoz […]”
6. A 9. cikk (5) bekezdésének szövege nagyon hasonlít a dömpingellenes kódex 9.2. cikkéhez: „Amikor valamilyen termékre dömpingellenes vámot vetnek ki, az ilyen dömpingellenes vámot minden esetben be kell hajtani a termék importjának forrásaitól a megfelelő összegben, anélkül, hogy különbséget tennének az egyes, bizonyítottan dömpingelő és kárt okozó források között […]”
7. Ez utóbbi rendelkezés pedig, a fellebbező fél jelen eljárásban képviselt álláspontja szerint, az Általános Vám- és Kereskedelmi Egyezmény (a továbbiakban: GATT 1947.) 1. cikke szerinti legnagyobb kedvezmény elvének kifejezése, amely szerint „[a] vámok, illetve a behozatalra, kivitelre vagy azok kapcsán kivetett terhek tekintetében […] minden előnyt, kedvezményt, előjogot, vagy mentességet, amelyet bármelyik szerződő fél megad valamely más országból származó, vagy valamely más országba irányuló termékre, azonnal és feltétlenül meg kell adnia az összes szerződő fél területéről származó vagy oda irányuló hasonló termékre” [nem hivatalos fordítás].
8. Az alaprendelet 11. cikke a kivetett vámok időtartamára, felülvizsgálatára és visszatérítésére vonatkozik. Az alaprendelet 11. cikke (2) bekezdésének első és második albekezdése előírja:
„A végleges dömpingellenes intézkedés hatálya a kivetését követő öt év után vagy a dömpingre és a kárra egyaránt kiterjedő legutolsó felülvizsgálat lezárását követő öt év után megszűnik, kivéve ha a felülvizsgálat azt állapítja meg, hogy ez a megszűnés valószínűsíthetően a dömping és a kár folytatódásával vagy megismétlődésével járna. A megszűnés felülvizsgálatát a Bizottság kezdeményezésére vagy a közösségi termelők, illetve a nevükben eljáró személyek kérésére kell megindítani, és az intézkedések a felülvizsgálat ideje alatt hatályban maradnak.
Az intézkedés megszűnésének felülvizsgálatát le kell folytatni, ha a kérelem elegendő bizonyítékot tartalmaz arra nézve, hogy az intézkedések megszüntetése valószínűsíthetően a dömping és a kár folytatódásával vagy megismétlődésével fog járni […]”.
9. A végleges vám kivetése után legalább egy év elteltét követően a Bizottság bármikor időközi felülvizsgálatot folytathat az alaprendelet 11. cikkének (3) bekezdése szerint, főként annak megállapítása érdekében, hogy vajon még szükséges és elegendő‑e a vám folyamatos kivetése vagy hogy a vonatkozó körülmények lényegesen megváltoztak‑e.
10. A 11. cikk (5) bekezdése szerint: „Ennek a rendeletnek az eljárásra és a vizsgálatok lefolytatására vonatkozó rendelkezéseit – a határidőkkel kapcsolatos rendelkezések kivételével – minden, a (2), (3) és (4) bekezdésben foglaltaknak megfelelően lefolytatott felülvizsgálatra alkalmazni kell.”
Az érintett dömpingellenes eljárások
11. Jelen eljárás nagy kapacitású elektrolitikus alumíniumkondenzátornak (large aluminium electrolytic capacitor, a továbbiakban: LAEC) nevezett termékek behozatalára vonatkozik, jóllehet úgy tűnik, el kell ismerni azt, hogy a „large” („nagy”) kifejezés itt nem megfelelő. A kondenzátorok olyan elektronikus alkatrészek, amelyek villamos energiát képesek tárolni és később kibocsátani, és amelyeket gyakorlatilag mindenfajta elektromos berendezés áramkörében, számítógépekben, a távközlésben, műszerekben, ipari és hadi célra, a gépjárműiparban és más fogyasztási célra használnak. A szóban forgó LAEC‑eket különösen olyan tartós elektromos fogyasztási cikkek áramköreiben használják, mint a televíziókészülékek, videomagnók és személyi számítógépek.
12. 1992. december 4‑i hatállyal végleges dömpingellenes vámot vetettek ki egyes LAEC‑ek Japánból származó behozatalára(5) . Ennek a vámnak tehát az alaprendelet 11. cikkének (2) bekezdése szerint 1997. december 4‑i hatállyal meg kellett volna szűnnie. 1994. június 19‑i hatállyal végleges vámot vetettek ki egyes, Koreából és Tajvanról származó ugyanilyen behozatalra is(6) . Ezt követően, 1997. november 27‑én a Bizottság LAEC‑ek Egyesült Államokból és Thaiföldről származó behozatalára vonatkozó vizsgálat megindítását tette közzé(7) .
13. 1997. december 3‑án a Japánból származó behozatalra vonatkozó 3482/92 rendelet szerinti vámkivetés utolsó napján a Bizottság két vizsgálat megindítását tette közzé, e vám megszűnésének felülvizsgálatát a közösségi termelők nevében benyújtott kérelemre és egy hivatalból megindított időközi felülvizsgálatot(8) . Az alaprendelet 11. cikkének (2) bekezdése szerint a vám tehát a megszűnése felülvizsgálatának ideje alatt hatályban maradt. A Koreából és Tajvanról származó behozatalra vonatkozó intézkedések időközi felülvizsgálatát 1998. április 7‑én jelentették be(9) .
14. A Bizottság a LAEC‑ek Egyesült Államokból és Thaiföldről származó behozatalára vonatkozó vizsgálata során arra a következtetésre jutott, hogy a dömpingelt behozatal anyagi kárt okozott a Közösség iparának, és hogy a Közösségnek érdekében áll a dömpingellenes vámok kivetése. Ezért a Bizottság egyes ilyen behozatalokra átmeneti vámot vetett ki hat hónapra, 1998. augusztus 28‑i hatállyal(10) . Az alaprendelet 7. cikkének (3) bekezdése szerint a vámot nem szedték be, hanem garanciával biztosították.
15. A Bizottság ezt követően e behozatalra végleges dömpingellenes vám kivetését javasolta a Tanácsnak. A Tanács nem fogadta el a javaslatot az alaprendelet 6. cikkének (9) bekezdésében foglalt 15 hónapos határidőn belül. Ennek következtében nem alkalmaztak végleges intézkedést az Egyesült Államokból és Thaiföldről származó behozatalra, és az átmeneti intézkedések 1999. február 28‑án megszűntek. E behozatalra vonatkozóan végül az átmeneti dömpingellenes vámot sem szedték be.
16. A Japánból, Koreából és Tajvanról származó behozatalra vonatkozó intézkedések felülvizsgálata során a Bizottság hasonló következtetésre jutott, miszerint ez a Közösség iparának továbbra is anyagi kárt okoz, és hogy a Közösség érdeke az, hogy e behozatalra ismét dömpingellenes intézkedéseket alkalmazzanak. Mindenesetre, mivel nem vetettek ki vámot az Egyesült Államokból és Thaiföldről származó behozatalra, a Bizottság azt javasolta a Tanácsnak, hogy szüntesse meg a Japánból, Koreából és Tajvanról származó behozatalra vonatkozó intézkedéseket. A Tanács ezt a javaslatot 173/2000 rendeletében(11) fogadta el (a továbbiakban: vitatott rendelet).
17. A 3. cikk (2) bekezdése szerint a vitatott rendelet visszaható hatállyal 1999. február 28‑tól volt alkalmazandó, amely napon az Egyesült Államokból és a Thaiföldről származó behozatalra vonatkozó átmeneti vámok megszűntek.
18. Az intézkedések megszüntetését és a visszaható hatályt a (132)‑(139) preambulumbekezdésben indokolták. Különösen a (133)‑(135) preambulumbekezdés így rendelkezik:
„(133)	Az Amerikai Egyesült Államokra és Thaiföldre vonatkozó új vizsgálat és a két jelenlegi felülvizsgálat lefolytatására hozzávetőleg egy időben került sor. Amint már erről említés történt, e felülvizsgálatok során alapvetően ugyanazokat a következtetéseket vonták le, mint az Amerikai Egyesült Államokból és Thaiföldről származó, ugyanazon terméket illető vizsgálat keretében. Ezek a következtetések elvileg a Japánból, a Koreai Köztársaságból és Tajvanról származó behozatalra vonatkozó végleges intézkedések módosítását teszik szükségessé.
Mindazonáltal az alaprendelet 9. cikkének (5) bekezdése alapján megkülönböztetés nélkül és forrástól függetlenül kell dömpingellenes vámot kivetni minden olyan importtermékre, amelyről megállapítható, hogy dömpingelt, és kárt okoz.
(134)	Következésképpen megállapítható, hogy az Amerikai Egyesült Államokra és Thaiföldre vonatkozó intézkedések mellőzése mellett a Japánból, a Koreai Köztársaságból és Tajvanról származó behozatalra vonatkozó bármely intézkedés alkalmazása a jelen vizsgálat eredményeként e három ország hátrányos megkülönböztetését jelentené.
(135)	A fentieket figyelembe véve, az egységes megközelítés és az alaprendelet 9. cikkének (5) bekezdésében szabályozott hátrányos megkülönböztetés tilalmának biztosítása érdekében dömpingellenes intézkedések alkalmazása nélkül meg kell szüntetni a Japánból, a Koreai Köztársaságból és Tajvanról származó kondenzátorok behozatalára vonatkozó eljárást” [nem hivatalos fordítás].
19. Egy japán exportőr azzal érvelt, hogy a hátrányos megkülönbözetés elkerülése érdekében a Japánból származó behozatalra kivetett vámot 1997. december 3‑ig visszaható hatállyal kellene megszüntetni, amely napon a felülvizsgálatot megkezdték, mivel amíg ez a felülvizsgálat folyamatban volt, a Japánból származó behozatal még mindig vámköteles volt, viszont az Amerikai Egyesült Államokból és Thaiföldről származó ugyanilyen behozatalra nem szedtek be vámot.
20. A Tanács mindenesetre úgy határozott, hogy a megszüntetés csak 1999. február 28‑ig legyen visszaható hatályú a (137)‑(138) preambulumbekezdésben meghatározott okokból:
„(137)		[…]1997 decembere és 1999. február 28. között az Amerikai Egyesült Államokból és Thaiföldről származó behozatalra vonatkozóan vizsgálat volt folyamatban, mint ahogyan a Japánból származó behozatal kapcsán is. Az a tény, hogy Japánnal szemben intézkedések voltak hatályban, de ezen időszak alatt az Amerikai Egyesült Államokkal és Thaifölddel szemben nem, csupán annak a ténynek a kifejeződése, hogy az Amerikai Egyesült Államokra és Thaiföldre vonatkozó vizsgálat más szakaszban volt. Ez a vizsgálat előzetes vizsgálat volt, miközben a Japánra vonatkozóan hatályban lévő intézkedéseket a 3482/92/EGK rendelet alapján alkalmazták. Ilyen körülmények között nem állt fenn hátrányos megkülönböztetés, mivel az egyes eljárások körülményei eltérőek voltak.
(138)	Mindazonáltal el kell fogadni, hogy 1999. február 28‑tól a (132)‑(135) preambulumbekezdés megfontolásai alapján a Japánból származó behozatalt is ugyanúgy kell kezelni, mint az Amerikai Egyesült Államokból és Thaiföldről származót. Ugyanez vonatkozik a Koreai Köztársaságra és Tajvanra is. Az Amerikai Egyesült Államokra és Thaiföldre vonatkozó vizsgálatot 1999. február 28‑ra kellett befejezni, intézkedések alkalmazásával vagy az eljárás megszüntetésével. A jelen vizsgálat hasonló következtetésre jutott, mint az Amerikai Egyesült Államokra és Thaiföldre vonatkozó vizsgálat, tehát a jelen eljárás alapján is ugyanazt a bánásmódot kell alkalmazni” [nem hivatalos fordítás].
Az elsőfokú eljárás
21. A Europe Chemi‑Con (Deutschland) GmbH a LAEC‑ek japán gyártójának, a Nippon Chemi‑Con Corporationnek 100%‑os tulajdonában álló leányvállalata, amely az Európai Közösségek területén annak kizárólagos értékesítőjeként és importőreként tevékenykedik. A Nippon Chemi‑Con volt azon exportőrök egyike, akiket a 3482/92 rendelet név szerint megemlített, és bizonyos az is, hogy ez volt az az exportőr, amely azzal érvelt a vitatott rendelet elfogadása előtt, hogy a Japánból származó behozatalra kivetett vámot 1997. december 3‑tól visszaható hatállyal kellene megszüntetni.
22. 2000. április 14‑én a Europe Chemi‑Con keresetet nyújtott be az Elsőfokú Bírósághoz aziránt, hogy semmisítse meg „a vitatott rendelet 3. cikke második bekezdését annyiban, hogy az ne 1997. december 4‑ét(12) határozza meg a rendelet visszaható hatályú alkalmazásának napjaként”. A kereset két jogalapra támaszkodott, úgymint „nyilvánvaló mérlegelési hiba” és „az indokolás hiányossága”.
23. A keresetet a 2002. szeptember 12‑i ítélet elutasította(13) .
24. Az Elsőfokú Bíróság a Europe Chemi-Con első jogalapjával a megtámadott ítélet 48–60. pontjaiban foglalkozott. Az ítélet mindenekelőtt 48. pontjában megállapít otta:
„[…] a felperes alapvetően jogban való tévedést kifogásol a vitatott rendeletben az egyenlő bánásmód elvének alkalmazása során, nem pedig nyilvánvaló mérlegelési hibát, amennyiben a Tanács tévesen ítélte meg azt, hogy a hátrányos megkülönböztetés nem 1997. december 4‑től, hanem csak 1999. február 28‑tól áll fenn. A felperesnek az az álláspontja, hogy a Tanácsnak az alaprendelet 9. cikkének (5) bekezdésében említett egyenlő bánásmód elvét, amely a közösségi jog általános elve, előnyben kellett volna részesítenie az alaprendelet 11. cikke (2) bekezdésének alkalmazásával szemben, amely hátrányos megkülönböztetésre adott lehetőséget.”
25. Az ítélet 52. pontjában megállapította, hogy „ahhoz, hogy valamely intézménynek felróható legyen a hátrányos megkülönböztetés, az szükséges, hogy az intézmény egyes gazdasági szereplőknek másokhoz viszonyítva hátrányt okozva összehasonlítható tényállásokat eltérő módon kezeljen, anélkül hogy ezt az eltérő bánásmódot lényeges objektív különbségek igazolnák”.(14)
26. Ebben az összefüggésben, az Elsőfokú Bíróság az 53–56. pontokban megjegyezte, hogy a Japánból származó behozatalt érintő felülvizsgálat és az Egyesült Államokból és Thaiföldről származó behozatalra vonatkozó előzetes vizsgálatra az alaprendelet eltérő rendelkezései vonatkoztak, a dömpingellenes vámok beszedésének eltérő következményeivel. Az előbbire a 11. cikk (2) bekezdése vonatkozott, amely szerint a dömpingellenes vám a felülvizsgálat ideje alatt hatályban marad; az utóbbinál pedig, amely előzetes vizsgálat volt, amennyiben az eljárást a végleges vám kivetésének mellőzésével fejezik be, az átmeneti vámot sem szedték volna be végül(15) .
27. Ebből következően az Elsőfokú Bíróság az ítélet 57. pontjában megállapította, hogy még ha a vizsgálatok terjedelmükben és eredményükben összehasonlíthatók is voltak, a Japánból származó behozatal és az Egyesült Államokból és Thaiföldről származó behozatal közötti eltérő bánásmód az alaprendeletből eredő jogszabályi alappal rendelkezik, és ezért ez nem minősíthető az egyenlő bánásmód elve megsértésének. Az Elsőfokú Bíróság ebben az összefüggésben a Sermes‑ügyben hozott ítéletre(16) hivatkozott.
28. Továbbá a Tanács nem volt köteles arra, hogy tartózkodjon az alaprendelet 11. cikke (2) bekezdésének alkalmazásától a 9. cikk (5) bekezdés alapján, amely csak a dömpingellenes vámok „kivetéséről” szól. Ebben az ügyben 1997. december 4. és 1999. február 28. között a 11. cikk (2) bekezdése alapján a vámok beszedését tovább folytatták, „ami külön rendelkezés”, és független az Egyesült Államokból és Thaiföldről származó behozatalra vonatkozó előzetes vizsgálat megindításától (a vitatott ítélet 58. pontja).
29. A 65–69. pontokban az Elsőfokú Bíróság elutasította a felperes részéről megnevezett második jogalapot, a nem megfelelő indokolásra való hivatkozást.
A fellebbezés
30. Europe Chemi‑Con 2002. november 22‑én fellebbezést nyújtott be, amelyben három jogalapra hivatkozik, amelyek mindegyike a kereseti kérelem első elutasított jogalapjával függ össze, és az alábbiak szerint foglalhatók össze:
i. a megtámadott ítélet 48. pontjában az Elsőfokú Bíróság tévesen minősítette az előzetesen „nyilvánvaló mérlegelési hibaként” megjelölt jogalapot az egyenlő bánásmód elvének téves alkalmazására történő hivatkozásnak, a hátrányos megkülönböztetés tilalmának téves alkalmazására történő hivatkozás helyett;
ii. az 58. pontban az Elsőfokú Bíróság tévesen jutott arra a következtetésre, hogy az alaprendelet 9. cikkének (5) bekezdése csak a dömpingellenes vámok kezdeti kivetésére vonatkozik, és nem vonatkozik azok folyamatos fenntartására, továbbá hogy ez olyan diszpozitív rendelkezés, amelyet a Tanács belátása szerint alkalmazhat; a 9. cikk (5) bekezdése nem csupán az egyenlő bánásmód általános közösségi jogi elvének a kifejezése, hanem olyan sajátos rendelkezés, amelyet a Dömpingellenes Kódex, és ennek megfelelően a legnagyobb kedvezmény elvének figyelembevételével kell értelmezni; ez az értelmezés megköveteli, hogy a sajátos jogalaptól és az eljárási szakasztól függetlenül teljes körűen alkalmazzák minden olyan esetben, ahol dömpingellenes vámot vetnek ki, továbbá az alaprendelet 11. cikk (2) bekezdése nem minősül a 9. cikk (5) bekezdés hatálya alá nem tartozó lex specialisnak ;
iii. akkor is, ha az ügyet a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve helyett az egyenlő bánásmód elvére figyelemmel vizsgáljuk, az Elsőfokú Bíróság tévesen jutott ítéletének 57. pontjában arra az álláspontra, hogy az elvet nem sértették meg, mivel a vitatott vám két különböző fajtáját vetették ki eltérő jogalapon; indokolása ebben a tekintetben ellentmondásos; a kérdéses tényállások mindenképpen hasonlóak, és a jogalap eltérése semmiképpen nem volt összehasonlítható a Sermes‑ügyben felmerültekkel.
31. A fellebbező fél ezért kéri a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését és az első fokon kért döntés meghozatalát, vagy másodlagosan az ügy érdemi döntésre történő visszautalását az Elsőfokú Bíróság elé. Mindkét esetben azt kéri, hogy a költségeket mind első-, mind másodfokon a Tanács viselje.
32. A Tanács és a Bizottság, amely a Tanács mellett első fokon beavatkozott, válaszbeadványt nyújtottak be, amelyben kérik a Bíróságot, hogy utasítsa el a fellebbezést, és kötelezze a fellebbező felet a költségek viselésére.
33. Az ügyben egyik fél sem kérte tárgyalás megtartását, erre nem került sor.
A fellebbezés vizsgálata
34. Mint ahogyan mind a Tanács, mind a Bizottság megjegyezte, a Europe Chemi‑Con részéről előterjesztett három jogalap valójában összefonódik és átfedi egymást, és egyetlen kérdést vetnek fel az ügy érdemére vonatkozóan, amelynek tulajdonképpen két aspektusa van. Azért, hogy az átfedést megvilágítsam, az érveket egy kicsit eltérően veszem sorra, mint ahogyan azokat a fellebbezésben előadták.
35. Mielőtt megvizsgálom az ügy érdemére vonatkozó kérdést, röviden érintek három másik szempontot.
Az egyenlő bánásmód vagy a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve?
36. Először is, ami az első jogalapot illeti, „az egyenlő bánásmód” és „a hátrányos megkülönböztetés tilalma” a közösségi jog ugyanazon általános elvének két megnevezése, amelyet általában a Bíróság idevágó terjedelmes ítélkezési gyakorlatában annak tilalmaként határoznak meg, hogy azonos tényállásokat eltérő módon, vagy eltérő tényállásokat azonos módon kezeljenek anélkül, hogy ennek bármely objektív alapja lenne.
37. Úgy tűnik, a Europe Chemi‑Con valójában azzal érvel, hogy az Elsőfokú Bíróságnak az első jogalapot úgy kellett volna értelmeznie, hogy az nem a közösségi jog általános elvére, legyen bármi annak megnevezése, hanem inkább a hátrányos megkülönböztetés dömpingellenes eljárásban való sajátos, az alaprendelet 9. cikkének (5) bekezdése szerinti tilalmára vonatkozik, és amelynek értelmezésében és alkalmazásában sajátos követelmények irányadók.
38. Mindenesetre nyilvánvaló, hogy az Elsőfokú Bíróság értékelésében mind az alaprendelet 9. cikkének (5) bekezdésére, mind az egyenlő bánásmód vagy a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvére hivatkozott. Ezért alaptalan a Europe Chemi‑Con kifogása az első jogalap besorolására vonatkozóan. Az eldöntendő kérdés az, hogy vajon – amint a Europe Chemi-Con a további előterjesztésében állítja – az Elsőfokú Bíróság tévesen ítélte‑e meg azt, hogy nem valósult meg egyik norma megsértése sem. Az első jogalapot ezért el kell utasítani.
Az alaprendelet 9. cikke (5) bekezdésének kógens jellege
39. Ezt követően a Europe Chemi‑Con az általa előterjesztett második jogalap harmadik részében úgy érvel, hogy az alaprendelet 9. cikkének (5) bekezdése kógens rendelkezés, és a Tanács azzal ellentétben, amit az Elsőfokú Bíróság állítani látszik, nem rendelkezik mérlegelési joggal alkalmazását illetően.
40. Mindenesetre a megtámadott ítélet 58. pontjában semmi nem található arra vonatkozóan, hogy a 9. cikk (5) bekezdése mérlegelési jogkört tartalmazó rendelkezés volna. Az Elsőfokú Bíróság inkább azt állapítja meg, hogy e rendelkezés nem alkalmazható abban az esetben, ha a körülmények egy részére a 11. cikk (2) bekezdése vonatkozik, a másik részére pedig nem. Ismételten az a kérdés, hogy helyes volt‑e az értelmezés.
Az indokolás ellentmondásos jellege
41. Harmadszor az általa előterjesztett második jogalap harmadik részében a Europe Chemi‑Con úgy érvel, hogy a megtámadott ítélet 52. és 57. pontjának együttes olvasatából nem világos, vajon az Elsőfokú Bíróság figyelembe vette‑e azt, (a) hogy a szóban forgó két tényállás nem volt azonos, úgyhogy az egyenlő bánásmód elve nem volt alkalmazható, vagy (b) hogy azok azonosak voltak, de a bánásmódban való eltérést lényeges objektív különbségek igazolták.
42. Mint ahogyan a fellebbező fél maga is elismeri, mindkét értelmezés ugyanahhoz a következtetéshez vezet, nevezetesen ahhoz, ahogyan azt az Elsőfokú Bíróság is megítélte, hogy nem valósult meg az egyenlő bánásmód elvének megsértése. Az indokolást tehát ezért nem lehet nem megfelelőnek tekinteni.
Az ügy érdeméről
43. A Europe Chemi‑Con főként azt kifogásolja a megtámadott ítéletben, hogy az Elsőfokú Bíróság jogot sértett azáltal, hogy az ügy körülményei között úgy ítélte meg, hogy a Tanács jogszerűen szüntette meg 1999. február 28‑i hatállyal a dömpingellenes vámokat a LAEC‑ek Japánból származó behozatalára, és hogy nem volt köteles a hatálybalépést korábbi időpontra, 1997. december 4‑re áthelyezni.
44. Egyrészt a fellebbező fél azt állítja, hogy ez az álláspont ellentétes az alaprendelet 9. cikke (5) bekezdésének helyes értelmezésével és alkalmazásával, másrészt összeegyeztethetetlen a közösségi jog egyenlő bánásmódot (vagy a hátrányos megkülönböztetés tilalmát) előíró elvével.
45. A 9. cikk (5) bekezdése kétségtelenül az egyenlő bánásmód elvének alkalmazása, és nem tartalmaz semmi olyat, ami ezen elv korlátozására vagy az ettől való eltérésre enged következtetni. A Europe Chemi‑Con érvelésének azonban az a lényege, hogy a 9. cikk (5) bekezdése túlmutat ezen az általános elven. Ez tehát akkor játszhatna önálló szerepet jelen ügyben, ha úgy tűnne, hogy nem valósult meg az általános elv megsértése, azonban ez a rendelkezés olyan további követelményeket tartalmaz, amelyeknek nem feleltek meg.
46. Ezért a kérdést egészében az egyenlő bánásmód elvére figyelemmel és a továbbiakban szükség esetén ezen elvnek az alaprendelet 9. cikkének (5) bekezdése szerinti meghatározására való tekintettel fogom megvizsgálni.
47. A fenti 12–20. pontban kifejtett tényállás nem vitatott.
48. A megtámadott ítélet 54. és 56. pontjában az Elsőfokú Bíróság megjegyezte, hogy az előzetes vizsgálatra (az Egyesült Államok és Thaiföld esetére) az alaprendelet 5. cikke vonatkozik, amely szerint nem szednek be átmeneti vagy végleges vámot, ha az eljárást ebben a szakaszban megszüntetik, miközben az intézkedés megszűnésének felülvizsgálatára (többek között Japán esetére) a 11. cikk (2) bekezdése vonatkozik, amely szerint a vámok a felülvizsgálat ideje alatt hatályban maradnak.
49. Az 57. pontban – amelyről a Europe Chemi‑Con az általa előterjesztett harmadik jogalap második részében foglalt állást – az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy „még ha a vizsgálatokat ugyanabban a vizsgálati időszakban egyidejűleg folytatták is le a különböző országokból származó hasonló termékekre vonatkozóan, és hasonló következtetésre jutottak a dömping, a károkozás és a közösségi érdek tekintetében, […] az […] eltérő bánásmód jogalapja az alaprendeletben található, és ezért azt nem lehet az egyenlő bánásmód elve megsértésének tekinteni” E következtetés alátámasztására az Elsőfokú Bíróság a Sermes‑ügyben hozott ítélet(17) 45–48. pontjára hivatkozott.
50. A Sermes‑ügyben dömpingellenes vámot vetettek ki többek között az egykori Német Demokratikus Köztársaságból behozott egyes termékekre. A német belső kereskedelemről és az ehhez kapcsolódó kérdésekről szóló, az EGK‑Szerződéshez mellékletként csatolt jegyzőkönyv alapján a Németországi Szövetségi Köztársaságot mentesítették a közösségi jog alkalmazása alól a német belső kereskedelemben; a Német Demokratikus Köztársaság, jóllehet nem volt tagja a közösségnek, nem minősült harmadik országnak a Németországi Szövetségi Köztársasággal szemben. Ezért nem terhelte vám az előzőből az utóbbiba irányuló behozatalt. A Sermes cég, amely ugyanazon terméket importálta Franciaországba, ahol azok vámkötelesek voltak, azt állította, hogy az egyenlő bánásmód elvének megsértése áll fenn. A Bíróság úgy ítélte meg, hogy „a Sermes részéről kifogásolt eltérő bánásmód jogalapja ebben a Jegyzőkönyvben található, amely a Szerződés szerves részét képezi, és ezért nem tekinthető hátrányos megkülönböztetésnek”.
51. A Europe Chemi‑Con a jelen ügyben érintett két vizsgálat sok tekintetben hasonló jellegét hangsúlyozza, mint ahogyan ezt mind a vitatott jogszabályban, mind a megtámadott ítéletben elismerik, és úgy érvel, hogy a Sermes‑ügyben hozott ítélet indokolása – amely az egyetlen olyan ügy, amelyben azt állapították meg, hogy a jogalapok eltérése megfelelően jelentős, objektív igazolása az egyenlő bánásmód követelményének meghaladására – azon a tényen alapul, hogy a kérdéses Jegyzőkönyv az akkori alaprendelet felett álló elsődleges közösségi jog volt, és azt nem lehet a jelen tényállásra alkalmazni, amely a jogszabályi hierarchiában azonos szinten álló két rendelkezést érint.
52. Ezzel szemben a Tanács és a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a Sermes‑ügyben hozott ítéletben a jogalapok eltérése volt a döntő, és nem volt jelentősége az eltérő jogalapok viszonyának a jogszabályi hierarchiában. Jelen ügyben a két vizsgálat közötti lényeges eltérés a jogalapokban áll, és az eljárási szakaszban való eltérést, valamint azt a tényt fogja át, hogy a vámot az egyik esetben már kivetették és beszedték, míg a másikban nem.
53. Nehezen tudok egyetérteni a Sermes‑ügy azon értelmezésével, amelyet a Tanács és a Bizottság terjesztett elő, és amely, úgy tűnik, az Elsőfokú Bíróság álláspontja is.
54. Először is, az a megfogalmazás, amelyet az Európai Közösségek Bírósága a Sermes‑ügyben hozott ítéletben használt, világosan azt sugallja, hogy a Bíróság olyan jogalap fennállására hivatkozott, amely nemcsak eltérő volt, hanem a szerződés szerves részét képezte.
55. Másodszor erre az ítéletre sohasem hivatkozott a Bíróság annak az állításnak az alátámasztására, hogy amennyiben két tényállásra eltérő jogi rendelkezések vonatkoznak, akkor azok szükségszerűen objektív módon különböznek egymástól oly módon, hogy az egyenlő bánásmód elve nem vehető tekintetbe, és úgy tűnik, soha nem állította azt a Bíróság, hogy a forma a tartalom felett állna.
56. Sőt, ha általánosságban ez az állítás igaz lenne, úgy tűnne, hogy a közösségi jogalkotónak megengedné, hogy eltérő rendelkezéseket alkosson abból a célból, hogy önkényesen különválasztott tényállásokat szabályozzon anélkül, hogy a Bíróságnak lehetősége lenne az egyenlő bánásmód elve alapján történő felülvizsgálatra. Itt erről nem lehet szó.
57. Inkább arról van szó, hogy amennyiben két tényállást eltérő közösségi rendelkezések alapján eltérően kezelnek, a Bíróságnak képesnek kell lennie annak megítélésére, hogy vajon a tényállások közötti eltérések igazolják‑e az eltérő rendelkezések alkalmazását. Az a tény, hogy eltérő rendelkezések irányadók, magának a bánásmódnak, és nem az objektív tényállásnak a része, amely vagy egyenlő bánásmódot követelhet meg, vagy eltérő bánásmódot igazolhat.
58. A Sermes‑ügy idején az egykori Német Demokratikus Köztársaság és a Németországi Szövetségi Köztársaság közötti viszony az ismert történelmi és politikai okok miatt objektíve különbözött a Német Demokratikus Köztársaság és a közösség más tagállamai közötti viszonytól.
59. Annak puszta állítása sem lehet elegendő, mint ahogyan a Tanács és a Bizottság érvel, hogy a két vizsgálat eltérő eljárási szakaszban volt. A dömpingellenes eljárás eltérő szakaszai azonban megfelelően jelentős közös vonással rendelkeznek ahhoz, hogy az egyenlő bánásmód elve legyen alkalmazandó annak eldöntésében, kivessék‑e a vámot.
60. A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság nem vizsgálta meg, hogy vajon az alaprendelet 5. cikke szerinti előzetes vizsgálat és a 11. cikk (2) bekezdése által szabályozott intézkedés megszűnésének felülvizsgálata objektíve eltérőek voltak‑e, viszont egyedül a jogalapok különbözőségére támaszkodott, amikor arra a következtetésre jutott, hogy itt nem valósult meg az egyenlő bánásmód elvének megsértése.
61. Úgy vélem, hogy az ítélet ennyiben jogsértő. A Europe Chemi‑Con által előterjesztett harmadik jogalap második részének ezért helyt kell adni, és a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni annyiban, amennyiben az elutasította a fellebbező fél keresetében előterjesztett első jogalapot.
62. Tekintettel erre a következtetésre feleslegesnek tűnik különösen annak vizsgálata, hogy vajon az Elsőfokú Bíróság helytelenül értelmezte‑e vagy helytelenül alkalmazta‑e az alaprendelet 9. cikkének (5) bekezdését, mint ahogyan ezt a Europe Chemi‑Con állítja az általa előterjesztett második jogalap első és második részében. Mindenestre az alábbi rövid megjegyzések tehetők ebben a tekintetben.
63. Az ítélet 58. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy „a Tanács nem volt köteles arra, hogy tartózkodjon az alaprendelet 11. cikke (2) bekezdésének alkalmazásától a 9. cikk (5) bekezdése alapján. Az utóbbi kizárólag a dömpingellenes vámok kivetéséről szól. Ebben az ügyben a felperes által 1997. december 4. és 1999. február 28. között fizetendő dömpingellenes vámokat a 3482/82 rendelet alapján vetették ki, és az alaprendelet 11. cikkének (2) bekezdése alapján a vámok beszedését tovább folytatták, amely különös szabály. Így a felperesnek tovább kellett fizetnie az alaprendelet 11. cikkének (2) bekezdése alapján a dömpingellenes vámokat, függetlenül az Egyesült Államokból és Thaiföldről származó behozatalra vonatkozó előzetes vizsgálat megindításától.”
64. A Europe Chemi‑Con azon megállapítással szemben foglal állást, miszerint a 9. cikk (5) bekezdése „kizárólag a dömpingellenes vámok kivetéséről szól”, és hogy a 11. cikk (2) bekezdése „külön rendelkezés”, azzal a hallgatólagos következtetéssel, hogy a 9. cikk (5) bekezdésében szabályozott hátrányos megkülönböztetés tilalma nem vonatkozik rá.
65. Ebben az összefüggésben a felek néhány érvet a vámok kivetése és beszedése közötti különbségtételnek szenteltek. Az álláspontok közötti különbség azonban inkább csak látszólagosnak, mintsem valósnak tűnik. Úgy látszik, hogy a fellebbező fél, a Tanács és a Bizottság valójában egyetértenek abban, hogy – bármi is legyen a dömpingellenes kódex 9.2. cikkének(18) helyes értelmezése – az alaprendelet 9. cikkének (5) bekezdése nem kizárólag a vámok kivetéséről szóló első határozatra, hanem azok 11. cikk (2) bekezdés szerinti folyamatos kivetésére (és az ezzel együtt járó folyamatos beszedésre) is vonatkozik. Valójában ez az álláspont benne foglaltatik a Japánból származó behozatalra vonatkozó eljárás megszüntetéséről szóló, visszaható hatállyal 1999. február 28‑tól alkalmazandó határozatban, mint ahogyan ez a vitatott rendelet (135) és (138) preambulumbekezdéséből kitűnik. Semmi olyat nem találok az alaprendelet szerkezetében vagy szövegében, amely ettől eltérő értelmezésre utal, és összeegyeztethetetlennek tűnne azzal a rendelkezéssel, amelyet az egyenlő bánásmód elve alkalmazásának szántak.
66. Az nem egészen világos, hogy az Elsőfokú Bíróság ítéletének 58. pontjában hogyan értelmezte az alaprendeletet, azonban ha és amennyiben azt kívánta kifejezni, hogy a 9. cikk (5) bekezdése nem vonatkozik a vámok 11. cikk (2) bekezdése alapján történő folyamatos kivetésére, az megítélésem szerint jogsértő.
A megsemmisítés iránti kérelem
67. Amennyiben a megtámadott ítéletet hatályon kívül helyezi a Bíróság, maga is ügydöntő ítéletet hozhat az első fokon benyújtott kereset tárgyában az Alapokmány 61. cikke alapján, ha a per állása ezt megengedi. A jelen ügy tárgyalása megfelelő volt.
68. Nincs vita azzal kapcsolatban, hogy megfelelő volt a vitatott rendelet visszaható hatálya. Az egyetlen kérdés, amit el kell dönteni, az, hogy mely időponttól érvényesüljön a visszaható hatály.
69. A vitatott rendeletben úgy döntöttek, hogy ez az időpont 1999. február 28. legyen, főként az alapján, hogy ezen időpontot követően nem vetettek ki vámot az Egyesült Államokból és Thaiföldről származó behozatalra, úgyhogy nem vethettek ki vámot a Japánból származó behozatalra sem.
70. Nem találom meggyőzőnek a Tanács és a Bizottság részéről a jelen eljárásban ismételten előadott indokolást.
71. A kérdéses időpont ténylegesen nem az Egyesült Államokból és Thaiföldről származó behozatalra történő vámkivetés mellőzése időtartamának kezdetét jelöli meg. Inkább olyan végső határnap, amelyen a Tanács e termékekre végleges vámot vethetett volna ki, és amelynek kettős jelentése volt: nem vetettek ki jövőbeni végleges vámot, és nem szedték be a korábbi átmeneti vámot.
72. Tehát az ezen országokból származó behozatal helyzete valójában egyáltalán nem változott 1999. február 28‑án. Sem ezen időpont előtt, sem ezen időpont után nem vetettek ki vámot. A Japánból származó behozatalra vonatkozó helyzet sem változott. Mind ezen időpont előtt, mind ezen időpont után tovább folytatódott a vámkivetés az alaprendelet 11. cikkének (2) bekezdése alapján, miközben a felülvizsgálat folytatódott, és úgy tűnik, később jutottak arra a következtetésre, hogy a vámkivetést meg kell hosszabbítani(19) .
73. Mivel a vitatott rendelet hatálybalépése helyes időpontjának meghatározása az egyenlő bánásmód elvének alkalmazásától függ, olyan időpont nem lehet megfelelő, amelyben egyik összehasonlítandó tényállás sem változott ténylegesen.
74. A Europe Chemi‑Con által előnyben részesített 1997. december 4. azonban ezen elvre figyelemmel megfelelő. Ezen a napon a Japánból származó behozatalra vonatkozó helyzet megváltozott. A kivetett végleges vámot már nem az eredetileg megállapított dömping, károkozás és a közösségi érdek alapján szedték be, hanem olyan rendelkezés alapján, amely hallgatólagosan feltételezi, hogy ezek a tényezők továbbra is érvényben maradnak az intézkedés megszűnésének felülvizsgálata idején.
75. Sőt hasonló feltételezés vonatkozik egyidejűleg az Egyesült Államokból és Thaiföldről származó behozatalra kivetett átmeneti vámokra. Mindkét esetben 1997. december 4‑től kezdődően indítottak meg és folytattak vizsgálatot. Mindkét vizsgálatban ugyanazon típusú termékekre vonatkozóan alapvetően ugyanarra a következtetésre jutott a Bizottság. Az tűnik ésszerűnek, hogy a vámkivetés tekintetében mindkét tényállást azonos módon kell kezelni, és ha ezen időtartam alatt nem szedtek be egyszer sem vámot az Egyesült Államokból és Thaiföldből származó behozatalra vonatkozóan, akkor nem szedhető be vám a Japánból származó behozatalra vonatkozóan sem.
76. Következésképpen megállapítom, hogy e rendeletnek 1997. december 4‑től kell hatályba lépnie.
77. Mindenesetre ez a visszaható hatályú kiterjesztés csak a fellebbező felet érintheti. A megtámadott ítélet 30. pontjában az elfogadhatóság megállapításánál – amit nem kifogásoltak – az Elsőfokú Bíróság megjegyezte, hogy a Europe Chemi‑Con a vitatott rendelet 3. cikke (2) bekezdésének megsemmisítését kérte „annyiban, amennyiben őt érinti”. A Nachi Europe ügyben hozott ítéletben(20) a Bíróság megerősítette, hogy „amikor a valamely dömpingellenes vámot bevezető rendelet több társaságra különböző vámokat vet ki, akkor egy adott társaságot csak azon rendelkezések érintenek személyében, amelyek külön dömpingellenes vámot vetnek ki rá, meghatározva annak összegét, viszont azon rendelkezések nem, amelyek más társaságokra vetnek ki dömpingellenes vámokat; mindezek alapján az e társaság által benyújtott kereset akkor fogadható el, ha az a rendeletnek kizárólag az őt érintő rendelkezéseinek megsemmisítésére vonatkozik”.
78. Következésképpen a Bíróságnak a jelen ügyben hozott határozata kizárólag annyiban érintheti a vitatott rendeletet, amennyiben az a Europe Chemi‑Con által behozott és Japánban a Nippon Chemi‑Con anyavállalat által gyártott LAEC‑ekre vonatkozik.
Végkövetkeztetések
79. Ezért azt indítványozom, hogy a Bíróság:
(1) helyezze hatályon kívül az Elsőfokú Bíróság T‑89/00. sz. ügyben hozott ítéletét annyiban, amennyiben az elutasította a felperes keresetében előterjesztett első jogalapot;
(2) semmisítse meg a 173/2000 tanácsi rendelet 3. cikkének (2) bekezdését annyiban, amennyiben az a Europe Chemi‑Con által behozott és Japánban a Nippon Chemi‑Con által gyártott LAEC‑ekre vonatkozik, és olyan terjedelemben, amennyiben az nem írja elő, hogy a rendelet ebben a tekintetben 1997. december 4‑től lép hatályba;
(3) kötelezze a Tanácsot mind az elsőfokú, mind a másodfokú eljárás költségeinek viselésére a Bizottság költségei kivételével, amely beavatkozóként köteles saját költségeit viselni.
(1) .
(2)
–	Az 1995. december 22‑i rendelet (HL 1996. L 56., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 10. kötet, 45. o.).
(3)
–	Szemléletesen „sunset review (napnyugta vizsgálat)”-ként is ismert.
(4)
–	A többoldalú kereskedelmi tárgyalások uruguayi fordulója (1986–1994) – 1. melléklet – 1A. melléklet – Megállapodás az 1994. évi Általános- Vám- és Kereskedelmi Egyezmény VI. cikkének végrehajtásáról (WTO–GATT 1994.) (HL 1994. L 336., 103. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 21. kötet, 189. o.), lásd az alaprendelet (3)–(5) preambulumbekezdését.
(5)
–	A Japánból származó egyes elektrolitikus alumíniumkondenzátorok behozatalára végleges dömpingellenes vám kivetéséről és az ideiglenes dömpingellenes vám végleges kivetéséről szóló, 1992. november 30‑i 3482/92/EGK tanácsi rendelet (HL 1992. L 353., 1. o.).
(6)
–	A Koreai Köztársaságból és Tajvanról származó nagy kapacitású elektrolitikus alumíniumkondenzátorok behozatalára végleges dömpingellenes vám kivetéséről szóló, 1994. június 13‑i 1384/94/EK tanácsi rendelet (HL 1994. L 152., 1. o.).
(7)
–	HL 1997. C 363., 2. o.
(8)
–	HL 1997. C 365., 5. o.
(9)
–	HL 1998. C 107., 4. o.
(10)
–	Az Amerikai Egyesült Államokból és Thaiföldről származó egyes nagy kapacitású elektrolitikus alumíniumkondenzátorok behozatalára ideiglenes dömpingellenes vám kivetéséről szóló, 1998. augusztus 27‑i 1845/98/EK bizottsági rendelet (HL 1998. L 240., 4. o.).
(11)
–	A Japánból, a Koreai Köztársaságból és Tajvanról származó egyes nagy kapacitású elektrolitikus alumíniumkondenzátorok behozatalára vonatkozó dömpingellenes eljárások megszüntetéséről szóló, 2000. január 24‑i rendelet (HL 2000. L 22., 1. o.).
(12)
–	Az e kérelem és a Nippon Chemi‑Con előzetes kérelme közötti csekély különbség, miszerint a visszaható hatálynak december 3‑tól kellene érvényesülnie, egyszerűen abból a tényből fakad, hogy a kérelemben „december 3‑án éjféltől” megfogalmazás szerepelt. Mindenesetre világos, hogy az 1997. december 4‑től érvényes visszaható hatály az, amelyet jelen eljárásban kérelmeznek, az első nap, amelyen az alaprendelet 11. cikkének (2) bekezdése, és nem a 3482/92 rendelet alapján vetették ki a vámot.
(13)
–	A T‑89/00. sz. Europe Chemi‑Con (Deutschland) ügy (EBHT 2002., II‑3651. o.).
(14)
–	Az Elsőfokú Bíróság itt hivatkozott a C‑390/98. sz. Banks‑ügyben hozott ítélet (EBHT 2001., I‑6117. o.) 35. pontjára
(15)
–	Amennyiben nem vetnek ki végleges vámot, ott úgy tűnik, hogy közösségi gyakorlat az, hogy nem szedik be az ideiglenes vámot, jóllehet nincs ilyen értelmű jogszabályi követelmény.
(16)
–	A C‑323/88. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 1990., I‑3027. o.) 45–48. pontja.
(17)
–	A 16. lábjegyzetben hivatkozott ítélet.
(18)
–	A Tanács előterjesztette az 1995. július 4‑i GATT Panel jelentést (ADP/137 EC – Imposition of anti-dumping duties on cotton yarn from Brazil), amely különösen 557. és 558. pontjában azt javasolja, hogy a 9.2. cikk (ténylegesen az 1979. évi dömpingellenes kódex azonos szövegű 8.2. cikke) kizárólag a beszedési szakaszra vonatkozzon, és ne a vámok kivetésére.
(19)
–	Lásd az 1999. május 21‑i tájékoztató iratokat, amelyeket az első fokú eljárásban a keresethez a IX. melléklet alatt csatoltak.
(20)
–	A C‑239/99. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 2001., I‑1197. o.) 22. pontja.