62021CO0313
A BÍRÓSÁG VÉGZÉSE (nyolcadik tanács)
2022. december 22. (
*1
)
„Fellebbezés – A Bíróság eljárási szabályzatának 182. cikke – Közszolgálat – Nyugdíj – Az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzata – A VIII. melléklet 20. cikke – Hozzátartozói nyugellátás megállapítása – Rokkantsági támogatásban részesülő volt tisztviselő túlélő házastársa – Az e tisztviselő rokkantsági támogatásra való jogosultságának megállapítását követően kötött házasság – A tisztviselő halálakor már legalább öt éve fennálló házasságra vonatkozó feltétel – A VIII. melléklet 19. cikke – A tisztviselő rokkantsági támogatásra való jogosultságának megállapítását megelőzően kötött házasság – A házasság fennállásának minimális idejére vonatkozó feltétel hiánya – A VIII. melléklet 20. cikkének jogellenességére vonatkozó kifogás – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – 20. cikk – Az egyenlő bánásmód elve – A 21. cikk (1) bekezdése – A hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve – Az 52. cikk (1) bekezdése – Önkényes vagy az európai uniós jogalkotó által követett célkitűzésre tekintettel nyilvánvalóan nem megfelelő különbségtétel hiánya”
A C‑313/21. P. és C‑314/21. P. sz. egyesített ügyekben,
az Európai Unió Tanácsa (képviselik: M. Alver és M. Bauer, meghatalmazotti minőségben)
fellebbezőnek a C‑313/21. P. sz. ügyben
az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2021. május 19‑én benyújtott fellebbezése tárgyában,
a többi fél az eljárásban:
FI
felperes az elsőfokú eljárásban,
az Európai Bizottság (képviselik: T. S. Bohr és B. Mongin, meghatalmazotti minőségben)
alperes az elsőfokú eljárásban,
az Európai Parlament
beavatkozó fél az elsőfokú eljárásban,
valamint
az Európai Bizottság (képviselik: T. S. Bohr és B. Mongin, meghatalmazotti minőségben)
fellebbezőnek a C‑314/21. P. sz. ügyben
az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2021. május 19‑én benyújtott fellebbezése tárgyában,
a többi fél az eljárásban:
FI
felperes az elsőfokú eljárásban,
az Európai Parlament,
az Európai Unió Tanácsa (képviselik: M. Alver és M. Bauer, meghatalmazotti minőségben)
beavatkozó felek az elsőfokú eljárásban,
A BÍRÓSÁG (nyolcadik tanács),
tagjai: M. Safjan tanácselnök (előadó), N. Piçarra és N. Jääskinen bírák,
főtanácsnok: A. Rantos,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel a felek és a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint a Bíróság az eljárási szabályzatának 182. cikke alapján, indokolt végzéssel határoz,
meghozta a következő
Végzést
1
Fellebbezéseikben az Európai Unió Tanácsa (C‑313/21. P. sz. ügy) és az Európai Bizottság (C‑314/21. P. sz. ügy) az Európai Unió Törvényszékének 2021. március 10‑iFI kontra Bizottság ítélete (T‑694/19, nem tették közzé, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2021:122) hatályon kívül helyezését kérik, amellyel a Törvényszék megsemmisítette a Bizottság 2019. március 8‑i és 2019. április 1‑jei, a túlélő hozzátartozói nyugdíj iránti kérelmet elutasító határozatait (a továbbiakban: megtámadott határozatok).
Jogi háttér
2
Az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 1d. cikke az alábbiak szerint fogalmaz:
„(1)   E személyzeti szabályzat alkalmazásában tilos bármilyen, nemen, fajon, bőrszínen, etnikai vagy társadalmi származáson, genetikai tulajdonságokon, nyelven, valláson vagy meggyőződésen, politikai vagy más nézeteken, nemzeti kisebbséghez tartozáson, tulajdonon, születésen, fogyatékosságon, koron vagy szexuális irányultságon alapuló megkülönböztetés [helyesen: hátrányos megkülönböztetés].
E személyzeti szabályzat alkalmazásában a nem házassági társkapcsolatokat házasságként kell kezelni, feltéve, hogy a VII. melléklet 1. cikke (2) bekezdésének c) pontjában felsorolt valamennyi feltétel teljesül.
(2)   Annak érdekében, hogy a munkavégzés során a férfiak és a nők közötti teljes egyenlőséget a gyakorlatban is biztosítsák ami e személyzeti szabályzat valamennyi aspektusának végrehajtása során figyelembe veendő, lényegi elem, az egyenlő bánásmód elve nem akadályozhatja azt, hogy az Európai Unió intézményei sajátos előnyöket biztosító intézkedéseket tartsanak fenn vagy fogadjanak el az alulreprezentált nem szakmai tevékenységének megkönnyítése érdekében, vagy abból a célból, hogy kiküszöböljék, illetve kompenzálják a szakmai előmenetelben megmutatkozó hátrányokat.
[…]
(5)   Ha az e személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó személyek – akik úgy vélik, hogy velük helytelenül bántak, mivel az egyenlő elbánás fent említett elvét nem alkalmazták rájuk – olyan tényeket állítanak, amelyek alapján feltételezhető, hogy közvetlen vagy közvetett megkülönböztetésnek voltak kitéve, az intézményt terheli annak bizonyítása, hogy az egyenlő elbánás elve nem sérült. Ezt a rendelkezést a fegyelmi eljárásokra nem kell alkalmazni.
(6)   Tiszteletben tartva a megkülönböztetésmentesség [helyesen: hátrányos megkülönböztetés tilalmának] elvét és az arányosság elvét, ezek alkalmazásának bármely korlátozását tárgyilagos és észszerű okokkal kell indokolni, és azoknak a személyzeti politika keretében az általános érdekekbe tartozó jogos célkitűzéseket kell szolgálnia. Az ilyen célkitűzések indokolhatják különösen egy kötelező nyugdíjkorhatár és az öregségi nyugdíjhoz szükséges minimumkorhatár megállapítását.”
3
A személyzeti szabályzat 35. cikke kimondja:
„A tisztviselőket az alábbi hivatali státuszok egyikébe kell kinevezni:
a)
aktív foglalkoztatás;
b)
kirendelés;
c)
személyes okokkal indokolt szabadság;
d)
nem aktív státusz;
e)
szabadság katonai szolgálat miatt;
f)
szülői szabadság vagy családi okokkal indokolt szabadság.
g)
a szolgálat érdekében történő szabadságra küldés.”
4
A személyzeti szabályzat 47. cikke az alábbiakat írja elő:
„A szolgálati jogviszony megszűnik:
a)
lemondás;
b)
kötelező lemondás;
c)
a szolgálat érdekében történő nyugdíjazás;
d)
alkalmatlanság miatti elbocsátás;
e)
a beosztásból való eltávolítás;
f)
nyugdíjazás; vagy
g)
halál következtében.”
5
A személyzeti szabályzat 52. cikkének első és második bekezdése előírja:
„Az 50. cikk rendelkezéseinek sérelme nélkül a tisztviselőt nyugdíjazni kell:
a)
vagy automatikusan, azon hónap utolsó napján, amelyben 66. életévét betölti, vagy
b)
saját kérésére azon hónap utolsó napján, amelyre vonatkozóan a kérelmet benyújtotta, ha az érintett a VIII. melléklet 9. cikkének megfelelően eleget tesz az azonnali nyugdíjfizetés követelményeinek, és elérte a nyugdíjkorhatárt, vagy életkora 58 év és a nyugdíjkorhatár közé esik. A 48. cikk második bekezdésének második mondatát analógia útján kell alkalmazni.
A tisztviselő azonban saját kérésére, és amennyiben azt a kinevezésre jogosult hatóság a szolgálat érdekében indokoltnak találja, 67 éves koráig, vagy kivételes esetben 70 éves koráig tovább dolgozhat, amely esetben automatikusan nyugdíjazni kell azon hónap utolsó napján, amelyben az említett kort betölti.”
6
A személyzeti szabályzat 53. cikke a következőképpen szól:
„Azon tisztviselőt, akivel kapcsolatban a rokkantsági bizottság úgy találja, hogy alkalmazni kell a 78. cikk rendelkezéseit, azon hónap utolsó napján, amelyben a kinevezésre jogosult hatóság megállapítja a feladatainak ellátására való tartós alkalmatlanságot, automatikusan nyugdíjazni kell [helyesen: ellátására való végleges alkalmatlanságot, hivatalból nyugdíjazni kell].”
7
A személyzeti szabályzat 78. cikkének első bekezdése értelmében:
„Az a tisztviselő, aki a besorolási csoportjába tartozó álláshelyhez kapcsolódó feladatokat teljes állandó rokkantsága miatt nem tudja ellátni, a VIII. melléklet 13–16. cikkében meghatározott módon rokkantsági támogatásra jogosult.”
8
A személyzeti szabályzat VII. melléklete 1. cikke (2) bekezdésének c) pontja a következőképpen rendelkezik:
„Háztartási támogatásra jogosult:
[…]
c)
az a tisztviselő, aki tartós társkapcsolatnak minősülő nem házassági viszonyban [helyesen: aki élettársi kapcsolatban] él, feltéve, hogy:
i.
a pár egy tagállam vagy egy tagállam hatáskörrel rendelkező hatósága által elismert jogi okmányokat mutat be, amelyek igazolják élettársi státuszukat [helyesen: hivatalos okiratot mutat be, amely igazolja élettársi jogállásukat];
ii.
egyik fél sem áll házassági jogviszonyban vagy másik nem házassági társkapcsolatban [helyesen: vagy más élettársi kapcsolatban];
iii.
a felek nem állnak a következő rokonsági viszonyok valamelyikében: szülő, gyermek, nagyszülő, unoka, testvér, nagynéni, nagybácsi, unokahúg, unokaöcs, vő, meny;
iv.
a pár egy tagállamban nem léphet legális házasságra [helyesen: törvényes házasságra]; e pont alkalmazásában akkor tekinthető úgy, hogy egy pár legális házasságra [helyesen: törvényes házasságra] léphet, ha a pár tagjai eleget tesznek egy ilyen párok házasságkötését engedélyező tagállam jogszabályaiban megállapított feltételek mindegyikének;
[…]”
9
A személyzeti szabályzat a „[n]yugdíjrendszer [szabályaira]” vonatkozó VIII. melléklete tartalmazza többek között a „Túlélő hozzátartozói nyugdíj” című 4. fejezetet, amely e melléklet 17–29. cikkét foglalja magában. A 17. cikk a következőképpen rendelkezik:
„A személyzeti szabályzat 35. cikkében meghatározott hivatali státuszok valamelyikét betöltő elhalálozott tisztviselő túlélő házastársa, feltéve hogy a tisztviselő halála időpontjában legalább egy éve már túlélő hozzátartozói nyugdíjra, az 1. cikk (1) bekezdésének és 22. cikknek a rendelkezéseire is figyelemmel, özvegyi nyugdíjra jogosult, amely 60%‑a azon öregségi nyugdíjnak, amely a tisztviselőt – szolgálati idejének tartamától vagy a korától függetlenül – akkor illette volna meg, ha a halála időpontjában erre a nyugdíjra jogosult lett volna.
A házasság időtartamát nem kell figyelembe venni, ha a házasságból vagy az alkalmazott korábbi házasságából egy vagy több gyermek született, feltéve, hogy a gyermekeket a túlélő házastárs tartja vagy tartotta el, vagy ha a tisztviselő halála a feladatainak ellátása során keletkezett testi fogyatékosság vagy betegség, illetve baleset miatt következett be.”
10
A személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. cikke értelmében:
„Amennyiben egy volt tisztviselőnek öregségi nyugdíjat folyósítottak, túlélő házastársa – feltéve, hogy a tisztviselőnek valamely intézmény szolgálatából történő kilépése időpontjában már házasok voltak, és a házasság legalább egy éve fennállt, továbbá a 22. cikk rendelkezéseire is figyelemmel – túlélő hozzátartozói nyugdíjra jogosult, amely a tisztviselő számára a halála időpontjában folyósított öregségi nyugdíj 60%‑a. A túlélő hozzátartozói nyugdíj minimuma az utolsó alapilletmény 35%‑a; a túlélő hozzátartozói nyugdíj összege azonban semmilyen esetben sem haladhatja meg a házastárs számára a halál időpontjában folyósított öregségi nyugdíj összegét.
A házasság időtartamát nem kell figyelembe venni, ha a tisztviselő által a szolgálati jogviszonyának megszűnése előtt kötött házasságból egy vagy több gyermek született, feltéve, hogy a gyermekeket a túlélő házastárs tartja vagy tartotta el.”
11
A személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 19. cikke előírja:
„Amennyiben a volt tisztviselő részére rokkantsági támogatást folyósítottak, túlélő házastársa – az e melléklet 22. cikkének rendelkezéseire is figyelemmel, és feltéve, hogy akkor, amikor a tisztviselő a támogatásra jogosulttá vált, már házastársak voltak – a házastárs számára a halál időpontjában folyósított rokkantsági támogatás 60%‑ának megfelelő összegű túlélő hozzátartozói nyugdíjra jogosult.
A túlélő hozzátartozói nyugdíj minimuma az utolsó alapilletmény 35%‑a; a túlélő hozzátartozói nyugdíj összege azonban semmilyen esetben sem haladhatja meg a házastárs számára a halál időpontjában folyósított rokkantsági nyugdíj összegét.”
12
A személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikke a következőket mondja ki:
„A 17a., 18., 18a. és 19. cikk alkalmazásában a házasság időtartamát nem kell figyelembe venni, ha a házasság, még ha azt a tisztviselő szolgálati jogviszonyának megszűnése után kötötték is, legalább öt évig tartott.”
13
A személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 27. cikke így fogalmaz:
„A tisztviselő vagy volt tisztviselő elvált házastársa e fejezet előírásai szerinti túlélő hozzátartozói nyugdíjra jogosult, feltéve, hogy bizonyítani tudja, hogy volt házastársa halálának időpontjában a házastársa részéről – bírósági határozat vagy a volt házastárssal létrejött, hivatalosan bejegyzett és jogerős egyezség alapján – őt megillető tartásra volt jogosult.
A túlélő hozzátartozói nyugdíj azonban nem haladhatja meg a volt házastárs halálakor fizetett tartásnak a személyzeti szabályzat 82. cikkében megállapított eljárással összhangban kiigazított összegét.
Az elvált házastárs jogosultsága megszűnik, ha a volt házastárs halálát megelőzően ismételten házasságot köt. Ha volt házastársa halálát követően köt ismételten házasságot, a 26. cikk rendelkezéseit kell alkalmazni.”
A jogvita előzményei és a vitatott határozatok
14
FI 2001‑től élettársi kapcsolatban élt egy uniós intézmény tisztviselőjével, akit 2005‑ben rokkantság miatt hivatalból nyugdíjaztak, és rokkantsági támogatásra szerzett jogosultságot.
15
2014. május 12‑én FI házasságot kötött ezzel a tisztviselővel. E tisztviselő 2019. január 25‑én, vagyis a házasság megkötésének időpontját követő öt éven belül elhunyt.
16
FI, volt uniós tisztviselő túlélő házastársaként a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 4. fejezete alapján túlélő hozzátartozói nyugdíj iránti igényt nyújtott be.
17
A vitatott határozatokkal a Bizottság „Személyi Juttatásokat Kezelő és Kifizető” Hivatala (PMO) elutasította FI kérelmét, azzal az indokkal, hogy az nem felel meg a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkében a túlélő hozzátartozói nyugdíjra való jogosultsághoz előírt feltételeknek, mivel az elhunyt tisztviselővel az e tisztviselő szolgálati jogviszonyának megszűnését követően kötött házassága kevesebb mint öt évig tartott.
18
Az FI által e határozatokkal szemben benyújtott panaszt elutasították.
Az első fokon benyújtott keresetek és a megtámadott ítéletek
19
FI a Törvényszék Hivatalához 2019. október 9‑én benyújtott keresetlevelében a vitatott határozatok megsemmisítése iránti keresetet nyújtott be.
20
A Törvényszék az Európai Parlament és a Tanács számára engedélyezte, hogy a Bizottság kérelmeinek támogatása végett az eljárásba beavatkozzon.
21
Keresetének alátámasztására FI három jogalapra hivatkozott, amelyek közül az első lényegében a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 20. cikkének az egyenlő bánásmód elve tekintetében fennálló jogellenességén alapult.
22
Ezen első jogalapról határozva a Törvényszék megállapította, hogy a túlélő hozzátartozói nyugdíj megállapítása szempontjából a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 19. cikkének hatálya alá tartozó helyzet, vagyis a volt uniós tisztviselő, aki rokkantsági támogatásban részesült, és a rokkantsága megállapítását megelőzően kötött házasságot, összehasonlítható az e melléklet 20. cikkének hatálya alá tartozó helyzettel, vagyis a volt tisztviselő olyan túlélő házastársának helyzetével, aki a rokkantság megállapítása előtt kötött házasságot. A Törvényszék ezt követően kimondta, hogy a házasság megkötésének időpontjától függően összehasonlítható helyzetek közötti eltérő bánásmód áll fenn, mivel a túlélő hozzátartozói nyugdíjat a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 19. cikke alapján a házasság minimális időtartamára vonatkozó feltétel nélkül nyújtják a túlélő házastárs részére, míg e melléklet 20. cikke keretében e nyugdíjban csak azzal a feltétellel részesül, ha a házasság legalább öt évig tartott. A Törvényszék hozzátette, hogy az ilyen eltérő bánásmód hátrányos helyzetbe hozza a volt tisztviselő azon túlélő házastársát, aki e tisztviselővel rokkantságának megállapítását követően kötött házasságot, a volt tisztviselő olyan túlélő házastársaihoz képest, akik e rokkantság megállapítását megelőzően kötöttek házasságot.
23
A Törvényszék, miután rámutatott arra, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkével bevezetett eltérő bánásmódot az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 52. cikkének (1) bekezdése értelmében vett törvény írja elő, megvizsgálta, hogy a megállapított eltérő bánásmód igazolható‑e valamely közérdekű céllal, és hogy az – különösen az első és a második megtámadott ítélet 48. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat fényében – arányos‑e az elérni kívánt célkitűzéssel.
24
E tekintetben, ami a csalás megelőzését célzó közérdekű célt illeti, a Törvényszék – elismerve, hogy az a feltétel, amely szerint a házasságnak meg kell felelnie a túlélő hozzátartozói nyugdíjra való jogosultság minimális időtartamára vonatkozó feltételnek – lehetővé teszi annak biztosítását, hogy e házasság ne kizárólag az olyan, életközösségre vonatkozó tervtől idegen megfontolásokon alapuljon, mint például a tisztán pénzügyi vagy a tartózkodási jog megszerzéséhez kapcsolódó megfontolások, észszerűtlennek minősítette, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkében előírt, legalább ötéves időtartamú házasságra vonatkozó feltétel, amely nem szerepel a VIII. mellékletének 19. cikkében, és amely a felhozott objektív bizonyítékoktól függetlenül nem tartalmaz olyan kivételt, amely lehetővé tenné a csalás hiányának megállapítását, szükséges lehet a csalás elleni küzdelem céljának megvalósításához.
25
A Törvényszék megállapította, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikke sérti az egyenlő bánásmód elvét. E körülmények között helyt adott az FI által felhozott jogellenességi kifogásnak, és megsemmisítette a vitatott határozatokat.
A fellebbezők kérelmei és a Bíróság előtti eljárás
26
A C‑313/21. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezésében a Tanács azt kéri, hogy a Bíróság:
–
adjon helyt a fellebbezésnek, és helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–
érdemben bírálja el a jogvitát, és utasítsa el az első fokon benyújtott keresetet mint megalapozatlant, és
–
kötelezze FI‑t az elsőfokú eljárásban és a jelen fellebbezési eljárásban felmerült költségek viselésére.
27
A C‑314/21. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezésében a Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–
utasítsa el az elsőfokú eljárásban előterjesztett kereseteket, és
–
kötelezze FI‑t az elsőfokú eljárásban és a jelen fellebbezési eljárásban felmerült költségek viselésére.
28
A Bíróság előtti eljárást a Bíróság elnöke 2021. június 30‑i határozatával felfüggesztette a C‑116/21. P.–C‑118/21. P., C‑138/21. P. és C‑139/21. P. sz. egyesített ügyekben való ítélethirdetésig. Az eljárás a 2022. július 14‑iBizottság kontra VW és társai ítélet (C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P és C‑139/21 P, EU:C:2022:557) kihirdetését követően a Bíróság elnökének 2022. július 19‑i határozata nyomán folytatódott.
29
A Bíróság eljárási szabályzata 54. cikkének (2) bekezdése alapján a Bíróság elnöke 2021. június 30‑án úgy határozott, hogy az eljárás írásbeli és szóbeli szakaszának lefolytatása, valamint ítélethozatal céljából egyesíti a C‑313/21. P. és C‑314/21. P. sz. ügyeket.
A fellebbezésekről
Az eljárási szabályzat 182. cikkének alkalmazásáról:
30
Az eljárási szabályzat 182. cikkének értelmében, ha a Bíróság már határozatot hozott egy vagy több olyan jogkérdésről, amelyek megegyeznek a fellebbezésben vagy a csatlakozó fellebbezésben felhozott jogkérdésekkel, és úgy ítéli meg, hogy a fellebbezés nyilvánvalóan megalapozott, a Bíróság az előadó bíró javaslatára, a felek és a főtanácsnok meghallgatását követően a vonatkozó ítélkezési gyakorlatra való utalást tartalmazó, indokolt végzéssel megállapíthatja, hogy a fellebbezés nyilvánvalóan megalapozott.
31
A Bizottság kifejti, hogy nincs kifogása e cikk alkalmazása ellen.
32
A Tanács és FI nem válaszolt a Bíróság azon felhívására, hogy e kérdést illetően nyilatkozzon.
33
A jelen esetben meg kell állapítani, hogy a jelen ügyekben felhozott fellebbezési jogalapok ugyanolyan jogkérdésekre vonatkoznak, mint amelyekkel kapcsolatban a Bíróság a 2022. július 14‑iBizottság kontra VW és társai ítéletben (C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P és C‑139/21 P, EU:C:2022:557) hozott határozatot. Következésképpen a jelen ügyekben a Bíróság eljárási szabályzatának 182. cikkét kell alkalmazni.
Az ügy érdeméről
34
A C‑313/21. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezései alátámasztására a Tanács három azonos jogalapot hoz fel, amelyek közül az első az eltérő bánásmód fennállásával kapcsolatos téves jogalkalmazáson, a második az uniós jogalkotó döntései Törvényszék általi felülvizsgálatának terjedelmével kapcsolatos téves jogalkalmazáson, a harmadik pedig az eltérő bánásmód igazolását illetően elkövetett téves jogalkalmazáson alapul.
35
A C‑314/21. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezései alátámasztására a Bizottság három jogalapra hivatkozik, amelyek közül az elsőt az uniós jogalkotó által hozott döntések jogszerűségének értékelési szempontjaival kapcsolatos téves jogalkalmazásra, valamint az indokolási kötelezettség megsértésére, a másodikat a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének értelmezésével kapcsolatos téves jogalkalmazásra, a harmadikat pedig a Charta 52. cikkének (1) bekezdése értelmezése során elkövetett téves jogalkalmazásra és az indokolási kötelezettség megsértésére alapítja.
A C‑313/21. P. sz. ügyben előterjesztett első jogalapról, valamint a C‑314/93. P. sz. ügyben előterjesztett első jogalap harmadik részéről és a második jogalapról
– A felek érvelése
36
E jogalapokkal és azok részeivel a Tanács és a Bizottság azt állítja, hogy a megtámadott ítéletben a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot az egyenlő bánásmód elvének és a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének értelmezésekor, amennyiben tévesen állapította meg a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 19. és 20. cikkének rendelkezései által lefedett helyzetek összehasonlíthatóságát, és ebből következően a különböző hasonló helyzetekre alkalmazott eltérő bánásmód fennállását.
37
Ezen intézmények úgy vélik, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 57. és 58. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a házasság megkötésének időpontja volt az egyetlen tényező, amely a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 19. vagy 20. cikkének alkalmazását meghatározta, és ezért az e rendelkezések hatálya alá tartozó helyzetek összehasonlíthatók. Márpedig, ha a Törvényszék figyelembe vette volna az e helyzeteket jellemző összes körülményt, meg kellett volna állapítania, hogy lényeges és objektív különbség áll fenn a szolgálatban álló és a rokkantsági támogatásban részesülő tisztviselők között, akik már nem állnak szolgálati jogviszonyban valamely uniós intézménnyel. Ez a különbség e tisztviselők jogi helyzetéhez kapcsolódik, különös tekintettel azokra a munkajogi jogokra és kötelezettségekre, amelyek az előbbieket – az utóbbiakkal ellentétben – a szolgálati jogviszonyuk teljes időtartama alatt a személyzeti szabályzat rendelkezései alapján megilletik, illetve terhelik.
38
Konkrétan, mind a Tanács, mind a Bizottság azt hangsúlyozza, hogy a szolgálati jogviszonyban álló tisztviselőnek – ellentétben a korábbi tisztviselőkkel, akiket már nem terhel munkavégzési kötelezettség – járulékot kell fizetnie a nyugdíjrendszerbe, magasabb alapilletményben kell részesülnie annál az öregségi nyugdíjnál, amelyben nyugdíjba vonulásakor részesülni fog, köteles az alkalmazási helyén lakni és külföldi munkavégzési támogatásra, külföldi tartózkodási támogatásra és útiköltségtérítésre jogosult. E megfontolások azt mutatják, hogy a rokkantságának megállapítását és a szolgálati jogviszonyának megszűnését követően házasságot kötő tisztviselő helyzete – ugyanúgy, mint a még szolgálati jogviszonya alatt házasságot kötő tisztviselő esetében – nyilvánvalóan nem teszi szükségessé azt, hogy a túlélő házastárs számára a túlélő hozzátartozói nyugdíj nyújtásával helyettesítő jövedelmet biztosítsanak.
39
A Bizottság továbbá úgy véli, hogy a személyzeti szabályzat 19. cikkének hatálya alá tartozó tisztviselők és a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 20. cikkének hatálya alá tartozó tisztviselők helyzete az egyének szempontjából különbözik egymástól. Egyrészt a rokkantsági támogatásban részesülő volt tisztviselők várható élettartama általában rövidebb, mint azon tisztviselőké, akik nem részesülnek ilyen támogatásban, és e korlátozottság szükségszerűen hozzájárul a csalás kockázatának növeléséhez, ezáltal pedig a szóban forgó eltérő bánásmód magyarázatához. Másrészt a Bizottság azt állítja, hogy a visszaélés vagy a csalás kockázata korlátozottabb abban az esetben, ha a túlélő házastárs a házastársa rokkantságának megállapítása előtt kötött házasságot, és ezt követően a házastárs haláláig a házasság teljes időtartama alatt segítette őt, míg az ezen házastárs rokkantságának megállapítását és szolgálati jogviszonyának megszűnését követően kötött házasság esetén nem nyilvánvalóan helytelen megkövetelni azt, hogy a házasság öt évig tartson, hogy objektív módon meg lehessen bizonyosodni a házastársak szolidaritásáról és kölcsönös segítségnyújtásáról.
40
A Tanács és a Bizottság hozzáteszi, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 55. pontjában tévesen mellőzte, hogy az 1993. június 17‑iArauxo‑Dumay kontra Bizottság ítéletének (T‑65/92, EU:T:1993:47) 33. pontjából vonjon le következtetéseket, amelyben kiemelte a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 19. cikkében, illetve 20. cikkében szabályozott helyzetek közötti különbség fennállását. Az ezen ítélet alapjául szolgáló logika ugyanis a jelen ügyre a szóban forgó tények eltérő jellege ellenére is alkalmazható.
41
A Bizottság egyébiránt azt állítja, hogy a megtámadott ítélet 56. pontjában a Törvényszék az elemzésében tévesen hagyta figyelmen kívül a házasságra a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkében előírt minimális időtartam célját, vagyis, hogy – amint az a 2019. december 19‑iHK kontra Bizottság ítélet (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) 87. és 88. pontjából következik – el kell kerülni a hagyatékra vonatkozó megállapodásokat és ebből következően azt, hogy a házasságok megkötésére kizárólag a túlélő hozzátartozói nyugdíj folyósításának megszerzése céljából kerüljön sor, miközben e házasság egyáltalán nem felel meg az érintett személyek közötti kapcsolatok valódiságának és stabilitásának. Így a Törvényszék nem tartotta tiszteletben azt a feltételt, amely szerint a helyzetek összehasonlíthatóságának értékelésekor figyelembe kell venni az e helyzeteket jellemző valamennyi tényezőt, valamint azon jogszabályok összességét, amelyek az egyes összehasonlítandó helyzetek viszonyát szabályozzák. A Törvényszék, különösen azáltal, hogy a megtámadott ítélet ugyanezen pontjában megállapította, hogy a rokkantsági támogatásra való jogosultság megállapítását követően kötött házasság nem változtatja meg lényegesen a túlélő házastárs helyzetét a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 19. cikkének tárgyát képező helyzethez képest, amellett, hogy e megfontolás indokolása teljes mértékben hiányzik, figyelmen kívül hagyta annak veszélyét is, hogy az ilyen házasság ürügyül szolgál a hagyatékra vonatkozó megállapodások megkötéséhez. Nem tagadható ugyanis, hogy azon tisztviselő helyzetére tekintettel, aki az ilyen jogosultság megállapítását követően köt házasságot, a csalás és visszaélés kockázata nagyobb, mint az említett jogosultság megállapítását megelőzően házasságot kötő tisztviselő esetében.
– A Bíróság álláspontja
42
Elöljáróban emlékeztetni kell a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatára, amely szerint a Charta 20. cikkében foglalt törvény előtti egyenlőség az uniós jog általános elve, amely megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérő módon, és hogy a különböző helyzeteket ne kezeljék egyenlő módon, hacsak ez a különbségtétel objektív módon nem igazolható (2022. július 14‑iBizottság kontra VW és társai ítélet, C‑116/21 P‑C‑118/21 P, C‑138/21 P és C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 95. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
43
Az egyenlő bánásmód elve megsértése fennállásának megállapításához a helyzetek összehasonlítható jellegére vonatkozó követelményt a helyzeteket jellemző tényezők összességének fényében kell vizsgálni, különösen a szóban forgó különbségtételt bevezető jogi aktus tárgya és célja alapján, azzal, hogy ennek érdekében tekintetbe kell venni azon terület elveit és céljait, amely alá e jogi aktus tartozik. Amennyiben a helyzetek nem hasonlíthatók össze, az érintett helyzetek eltérő kezelése nem sérti a Charta 20. cikkében rögzített törvény előtti egyenlőséget (2022. július 14‑iBizottság kontra VW és társai ítélet, C‑116/21 P‑C‑118/21 P, C‑138/21 P és C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 96. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
44
Ezen ítélkezési gyakorlat fényében kell megvizsgálni a Tanács és a Bizottság azon állításait, amelyek szerint a Törvényszék a megtámadott ítéletekben tévesen állapította meg a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 19. és 20. cikkének rendelkezéseiben szabályozott helyzetek összehasonlíthatóságát, valamint azt, hogy ezen összehasonlítható helyzetekkel kapcsolatban a házasság megkötésének időpontjától függően eltérő bánásmódot alkalmaznak.
45
E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a megtámadott ítélet 50., 51. és 54. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 19. és 20. cikkének célja – a házasság minimális időtartamára vonatkozó, a második rendelkezésben előírt feltétel tiszteletben tartása mellett – a túlélő hozzátartozói nyugdíjnak a túlélő házastárs részére kizárólag az elhunyt házastárssal fennálló kapcsolatának jogi jellegétől függően történő nyújtása. A Törvényszék arra is rámutatott, hogy az említett rendelkezések célja, hogy a túlélő házastársnak helyettesítő jövedelmet biztosítsanak, amelynek célja az elhunyt házastárs jövedelme elvesztésének részleges kompenzálása, mivel ez utóbbi halála előtt olyan korábbi tisztviselő volt, aki már nem állt szolgálati jogviszonyban.
46
Ennélfogva a Törvényszék lényegében úgy ítélte meg, hogy a személyzeti szabályzat VIII. melléklete e két rendelkezésének tárgya és célja a jelen végzés 43. pontjában említett és a Törvényszék által a megtámadott ítélet 44. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatra tekintettel feltűnően azonos. A Törvényszék szerint az érintett túlélő hozzátartozói nyugdíjak fő jellemzője a túlélő házastárs – mint olyan személy, akinek e rendelkezések jogot biztosítanak – és az elhunyt korábbi tisztviselő közötti kapcsolat jogi természete. Szintén a Törvényszék szerint a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 19. és 20. cikkének alkalmazása – amint az a megtámadott ítélet 52. pontjából egyértelműen kitűnik – kizárólag attól függően különbözik, hogy a házasság a tisztviselő rokkantsági támogatásra való jogosultsága megállapításának időpontja előtt vagy után jött létre, mivel e melléklet 20. cikke – az említett melléklet 19. cikkével ellentétben – a házasság minimális időtartamára vonatkozó feltételt ír elő.
47
E körülmények között a Törvényszék téves jogalkalmazás nélkül állapíthatta meg egyrészt a megtámadott ítélet 57. pontjában, hogy a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 19. és 20. cikkének rendelkezései által szabályozott helyzetek összehasonlíthatók, másrészt pedig a megtámadott ítélet 52. és 58. pontjában azt, hogy az e rendelkezések hatálya alá tartozó helyzetek kizárólag a házasságkötésnek a tisztviselő rokkantsági támogatásra való jogosultságának megállapításához viszonyított időpontja tekintetében térnek el.
48
A Tanács és a Bizottság ugyanakkor először is azt állítják, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 19. és 20. cikkében említett helyzetek lényeges és objektív módon különböznek azon ténynél fogva, hogy a tisztviselő a házasság megkötésének időpontjában az első rendelkezés keretében valamely uniós intézménynél látja el feladatait, míg a második rendelkezés keretében rokkantsága és a rokkantsági támogatásra való jogosultsága miatt nem képes feladatai ellátására. A Törvényszék így a helyzetek összehasonlíthatóságának értékelése során elmulasztotta kellő mértékben figyelembe venni ezt a jellemző körülményt.
49
Mindazonáltal, amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 53. pontjában helyesen rámutatott, a túlélő házastársat és az elhunyt tisztviselőt összekötő kapcsolat jogi jellege nem különbözik attól függően, hogy a tisztviselő a házasságkötés időpontjában kereső tevékenységet folytatott‑e, vagy sem, illetve attól függően, hogy mekkora az uniós nyugdíjrendszerbe befizetett vagy még fizetendő járulékok összege. Hasonlóképpen, amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 56. pontjában megállapította, az a körülmény, hogy az elhunyt tisztviselő a rokkantsági támogatásra való jogosultság megállapítása előtt vagy után kötött házasságot, nem alkalmas arra, hogy lényegesen megváltoztassa a túlélő házastárs helyzetét a vagyoni jogait szempontjából, amelynek részét képezi a túlélő hozzátartozói nyugdíj mint helyettesítő jövedelem.
50
A házasságkötés időpontját ugyanis kizárólag a leendő házastársak akarata határozza meg. E döntés alapja az, hogy a tisztviselő szabadon választhat számos megfontolás alapján, amelyek nem feltétlenül foglalják magukban a keresőtevékenység gyakorlásához vagy annak elmaradásához kapcsolódó körülmények figyelembevételét. A Tanács és a Bizottság állításával ellentétben az a tény, hogy e tisztviselő ebben az időpontban rokkantnak minősült‑e, vagy sem, és így alkalmas‑e feladatainak ellátására, vagy sem, nem lehet meghatározó hatással a szóban forgó helyzetek összehasonlíthatóságának a jelen végzés 43. pontjában felidézett szempontok, és különösen a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 19. és 20. cikke tárgyának és céljának a jelen végzés 45. pontjában felidézett értékelésére. E tekintetben a Törvényszéknek a jelen végzés előző pontjában felidézett érvelése lényegében e tárgyon és célon, valamint a túlélő hozzátartozói nyugdíjra való jogosultság jelen végzés 46. pontjában említett fő jellemző elemén alapul.
51
Igaz ugyan, hogy – amint az a jelen végzés ugyanezen 46. pontjából kitűnik – az, hogy a tisztviselő a házasságkötés időpontjában rokkantsági támogatásra jogosult, vagy sem, és ennélfogva képtelen ellátni feladatait, hatással van a házasság minimális időtartamára vonatkozó feltételre. Noha e feltétel nem követelmény abban az esetben, ha a házasság akkor jön létre, amikor a tisztviselő rokkantsági támogatásra való jogosultságát még nem állapították meg, és így feladatait ellátja, a házasságnak legalább öt évig fenn kell állnia abban az esetben, ha a tisztviselő az ilyen támogatásra való jogosultságának megállapítását követően köt házasságot, amikor már többé nem képes ellátni a feladatait.
52
Mindazonáltal, amint az a jelen végzés 49. és 50. pontjából kitűnik, sem a feladatok ellátásának kérdése, sem pedig a házasság megkötésének időpontja nem releváns tényezők a helyzetek összehasonlíthatóságának szakaszában, mivel nem állnak közvetlen kapcsolatban a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 19. és 20. cikkében szereplő túlélő hozzátartozói nyugdíjra való jogosultság tárgyával, céljával és fő jellemző elemével.
53
Ezért kell analógia útján úgy tekinteni – amint azt a Bíróság a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 17. cikkében előírt túlélő hozzátartozói nyugdíjat illetően a 2019. december 19‑iHK kontra Bizottság ítélet (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) 70. pontjában jelezte –, hogy a túlélő hozzátartozói nyugdíj nyújtása főszabály szerint „kizárólag” az érintett személy és az elhunyt tisztviselő közötti kapcsolatok jogi jellegétől függ, noha a Bíróság ezen ítélet 89. pontjában elismerte, hogy a házasság minimális időtartama is feltétele annak, hogy a túlélő házastárs túlélő hozzátartozói nyugdíjban részesüljön.
54
Ugyanis a házastársak közötti kapcsolat jogi jellege alapozza meg az uniós közszolgálati túlélő hozzátartozói nyugdíjak rendszerét, mivel ezen ellátás nyújtásának ez a feltétele a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 17–20. és 27. cikkében szereplő összes túlélő hozzátartozói nyugdíjra vonatkozik. A házasság minimális időtartamára vonatkozó feltétel járulékos jellegű a házastársak közötti kapcsolatok jogi jellegére vonatkozó feltételhez képest, mivel csupán azon időtartam pontosítására irányul, amely alatt a jogviszonynak a túlélő hozzátartozói nyugdíj nyújtása céljából fenn kell állnia. E járulékos feltétel ezenkívül nem szerepel bizonyos, a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 19. és 27. cikkében említett túlélő hozzátartozói nyugellátással kapcsolatban.
55
A Törvényszék tehát a megtámadott ítélet 51. és 53. pontjában helyesen emelte ki indokolásában a házastársak közötti jogi kapcsolat – mint az uniós túlélő hozzátartozói nyugdíjrendszert jellemző fő tényező – fontosságát, és helyesen jutott arra a következtetésre, hogy a rokkantsági támogatásra való jogosultság megállapítása vagy a feladatok ellátása nincs hatással erre a kapcsolatra.
56
A Tanács és a Bizottság másodsorban azt állítja, hogy az olyan volt tisztviselő helyzete, aki rokkantsági támogatásra való jogosultságának megállapítását követően köt házasságot, és aki így nem tudja ellátni a feladatait, nem teszi szükségessé, hogy a túlélő házastársnak ugyanolyan magától értetődő módon helyettesítő jövedelmet biztosítsanak, mint az olyan tisztviselő esetében, aki akkor köt házasságot, amikor feladatait ellátja. E tekintetben, amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 56. pontjában a 2019. december 19‑iHK kontra Bizottság ítélet (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) 69. pontjára hivatkozva helyesen rámutatott, elegendő emlékeztetni arra, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. és 20. cikkében szereplő túlélő hozzátartozói nyugdíjra való jogosultság nem függ a forrásokra vagy vagyonra vonatkozó olyan feltételektől, amelyek a túlélő házastárs szükségleteinek kielégítésére való képtelenségét jellemzik, és ezáltal az elhunyttól való korábbi pénzügyi függőségét bizonyítják.
57
Harmadszor, a Bizottság előadja, hogy a Törvényszék nem vette figyelembe a házasságnak a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkében előírt minimális időtartamának célját, amely, ellentétben e melléklet 19. cikkével – amint az a 2019. december 19‑iHK kontra Bizottság ítélet (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) 89. pontjából következik – arra irányul, hogy elkerülje a hagyatékra vonatkozó csalárd vagy visszaélésszerű megállapodások megkötését, és személyes szempontból a csalás vagy visszaélés ilyen veszélye különbözteti meg az e két cikk által szabályozott helyzeteket. E tekintetben elegendő megjegyezni, hogy e szempont nem releváns a helyzetek összehasonlíthatóságának szakaszában. Ez az érv ugyanis a házasság esetében megkövetelt minimális időtartamra vonatkozó feltétel indokolására vonatkozik, így arra csak a megállapított esetleges eltérő bánásmód arányosságának értékelése során kerülhet sor.
58
A fenti megfontolásokból következik, hogy a Bizottság és a Tanács állításával ellentétben a Törvényszék által a megtámadott ítélet 57. és 58. pontjában levont következtetések nem minősülnek téves jogalkalmazásnak.
59
E körülmények között hatástalannak kell minősíteni a Tanács és a Bizottság azon érvét, amely szerint a Törvényszék a megtámadott ítélet 55. pontjában tévesen mellőzte az 1993. június 17‑iArauxo‑Dumay kontra Bizottság ítélet (T‑65/92, EU:T:1993:47) 33. pontjából eredő következtetések levonását. Ugyanis, még ha feltételezzük is, hogy ez az érv megalapozott, a Törvényszéknek a helyzetek összehasonlíthatóságára vonatkozó következtetései a megtámadott ítélet 50–54., illetve 56. pontjában szereplő indokoláson alapulnak, függetlenül az ezen ítélet 55. pontjában kifejtett megfontolásoktól.
60
Ebből következik, hogy a C‑313/21. P. sz. ügyben előterjesztett első jogalapot, valamint a C‑314/21. P. sz. ügyben felhozott első jogalap harmadik részét és második jogalapját mint megalapozatlant el kell utasítani.
A C‑313/21. P. sz. ügyben előterjesztett második jogalapról, valamint a C‑314/21. P. sz. ügyben felhozott első jogalap első két részéről
– A felek érvelése
61
E jogalapokkal a Tanács és a Bizottság lényegében azt rója fel a Törvényszéknek, hogy a megtámadott ítéletben a bírósági felülvizsgálat terjedelmét illetően tévesen alkalmazta a jogot.
62
E két intézmény arra hivatkozik, hogy a megtámadott ítélet 48. pontjának második mondatában a Törvényszék a személyzeti politikának az olyan helyzetekben történő megválasztásától, amelyekben a jogalkotó számára több lehetőség áll rendelkezésre, gyökeresen eltérő összefüggésben kialakított uniós ítélkezési gyakorlatot alkalmazta. Így a Törvényszék tévesen állapította meg, különösen a megtámadott ítélet 80. pontjában, hogy az uniós jogalkotónak a házasság minimális időtartamára vonatkozó, a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkében szereplő választása csupán „ésszerűtlen” volt. Ennek során olyan ellenőrzést végzett, amely meghaladja a szóban forgó rendelkezésnek a hatáskörrel rendelkező intézmények által követett – azaz a jelen ügyben a joggal való visszaélés és a csalás megelőzésére vonatkozó – célhoz képest „nyilvánvalóan alkalmatlan vagy nem megfelelő” jellegét. A Törvényszék ily módon saját értékelésével helyettesítette az uniós jogalkotó értékelését, tehát túllépte a jogszerűségi felülvizsgálat határait.
63
A Bizottság ezenkívül előadja, hogy a Törvényszék, noha megerősítette, hogy a VIII. melléklet 20. cikkének jogszerűségére vonatkozó értékelését a Charta 20. és 21. cikkére alapította, eltért a Bíróság ítélkezési gyakorlatától, amely szerint valamely uniós jogi aktus jogszerűségének az alapvető jogokra tekintettel történő értékelése semmiképpen sem támaszkodhat az e jogi aktus által egyedi esetben kifejtett következményekből levont állításokra. A Törvényszék ugyanis a megtámadott ítélet 77. pontjában a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 20. cikkének jogellenessé nyilvánítása érdekében az érveit a jelen ügy ténybeli körülményeinek sajátosságára alapította.
– A Bíróság álláspontja
64
Meg kell állapítani, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 46–48. pontjában a Charta 52. cikkének (1) bekezdésében említett követelményeket, valamint az eltérő bánásmód arányosságának vizsgálata céljából alkalmazandó ítélkezési gyakorlatot idézte fel. Ezt követően a megtámadott ítélet 49. pontjában azt mondta ki, hogy ha a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 19. és 20. cikkében említett helyzetek összehasonlíthatók lennének, akkor meg kellene vizsgálnia, hogy az uniós jogalkotó számára nem tűnik észszerűtlennek annak megállapítása, hogy a bevezetett eltérő bánásmód megfelelő és szükséges lehet a személyzeti szabályzat VIII. mellékletében előírt, a házasság minimális időtartamára vonatkozó feltétel által követett közérdekű cél megvalósításához. Miután a Törvényszék megállapította a helyzetek összehasonlíthatóságát, ezt az elemzést a megtámadott ítélet 62. és az azt követő pontjaiban végezte el.
65
Márpedig, amint azt a Tanács és a Bizottság előadja, a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a személyzeti szabályzatnak a jelen ügyekben szóban forgókhoz hasonló szabályai esetén és figyelemmel az e tekintetben az uniós jogalkotó rendelkezésére álló széles mérlegelési jogkörre, az egyenlő bánásmód elve csak abban az esetben sérül, ha a jogalkotó a szóban forgó szabályozással elérni kívánt célkitűzéshez képest önkényes vagy nyilvánvalóan nem megfelelő különbségtételt alkalmaz (2022. július 14‑iBizottság kontra VW és társai ítélet, C‑116/21 P–C‑118/21 P, C‑138/21 P és C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 127. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
66
Ez az ítélkezési gyakorlat alkalmazandó a Charta 52. cikkének (1) bekezdésében előírt arányossági követelmény vizsgálata keretében (2022. július 14‑iBizottság kontra VW és társai ítélet, C‑116/21 P‑C‑118/21 P, C‑138/21 P és C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 128. pont).
67
A jelen ügyben a Törvényszék a megtámadott ítélet 49. pontjában úgy vélte, hogy meg kell vizsgálnia, hogy az uniós jogalkotó számára nem tűnik‑e észszerűtlennek, hogy azt állapítsa meg, hogy a bevezetett eltérő bánásmód megfelelő és szükséges lehet a házasság minimális időtartamára vonatkozó, a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkében előírt feltétel által követett közérdekű cél megvalósításához.
68
Márpedig a Törvényszéknek a jelen végzés 65. és 66. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően annak vizsgálatára kellett volna szorítkoznia, hogy az e rendelkezésben alkalmazott – az e melléklet 19. cikkével összefüggésben értelmezett – különbségtétel nem bizonyul‑e önkényesnek vagy nyilvánvalóan nem megfelelőnek a kitűzött közérdekű cél szempontjából. A Törvényszék azáltal, hogy helytelenül vizsgálta az arányosság követelményét, túllépte bírósági felülvizsgálati jogkörének terjedelmét, és így tévesen alkalmazta a jogot. E téves jogalkalmazás nélkül ugyanis a Törvényszéknek eltérő érvelést kellett volna alkalmaznia, és adott esetben más következtetésekre kellett volna jutnia, mint amelyekre a megtámadott ítélet 80., 81. és 83. pontjában jutott.
69
A bírósági felülvizsgálat terjedelmének e figyelmen kívül hagyása a megtámadott ítélet 67. pontjában is tükröződik. A Törvényszék ugyanis e pontból kiindulva azt vizsgálta, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkében előírt, legalább ötéves időtartamú házasságra vonatkozó feltétel – elkülönítve és az e melléklet 19. cikkétől függetlenül vizsgálva – a Charta 52. cikkének (1) bekezdése szempontjából arányos‑e abban az értelemben, hogy nem haladja meg nyilvánvalóan az uniós jogalkotó által elérni kívánt cél megvalósításához szükséges mértéket. Márpedig, amint az a jelen végzés 66. pontjából kitűnik, a Törvényszéknek még a Charta ezen rendelkezésével összefüggésben is meg kellett volna elégednie annak vizsgálatával, hogy a jelen ügyben megállapított különbségtételt, vagyis azt, hogy a házasság minimális időtartamára vonatkozó feltétel a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 20. cikkének hatálya alá tartozó helyzetekben még akkor is teljesítendő, ha az e melléklet 19. cikkének hatálya alá tartozó esetekben nem követelik meg, és egyébként az összes ilyen helyzet összehasonlítható, önkényesnek vagy nyilvánvalóan nem megfelelőnek kellett tekinteni az uniós jogalkotó által kitűzött, e két rendelkezés közös céljának fényében.
70
E körülmények között, anélkül hogy szükséges lenne megvizsgálni a Tanács és a Bizottság által felhozott többi érvet, helyt kell adni a C‑313/21 P. sz. ügyben benyújtott fellebbezés második jogalapjának, valamint a C‑341/21. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezés első jogalapja második részének.
71
Következésképpen anélkül, hogy vizsgálni kellene a C‑313/21 P. sz. ügyben előterjesztett harmadik jogalapot, vagy a C‑314/21. P. sz. ügyben felhozott első jogalap első részét és harmadik jogalapját, helyt kell adni a fellebbezéseknek, és hatályon kívül kell helyezni a megtámadott ítéletet.
A Törvényszék előtti keresetről
72
Az Európai Unió Bírósága alapokmánya 61. cikke első bekezdésének második mondata értelmében a Bíróság a Törvényszék határozatának hatályon kívül helyezése esetén az ügyet maga is érdemben eldöntheti, ha azt a per állása megengedi.
73
A jelen ügyben, tekintettel többek között arra a körülményre, hogy a T‑694/19. sz. ügyben benyújtott megsemmisítés iránti keresetet olyan jogalapokra alapították, amelyek a Törvényszék előtti kontradiktórius vita tárgyát képezték, és amelyek vizsgálatához nem szükséges semmilyen további pervezető vagy eljárási intézkedés meghozatala, meg kell állapítani, hogy e keresetet a per állása megengedi, és azt érdemben el kell bírálni.
74
A Törvényszékhez benyújtott keresetének alátámasztására FI négy jogalapra hivatkozott, amelyeket először is a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 20. cikkének jogellenességére, másodszor az e melléklet 18. és 20. cikkének alkalmazása során elkövetett téves jogalkalmazásra, harmadszor a „házastársnak” a túlélő hozzátartozói nyugdíjra vonatkozó uniós rendszerben használt fogalmának téves értelmezésére, negyedszer pedig a különös helyzetének figyelmen kívül hagyásából eredő nyilvánvaló értékelési hibára alapított.
A személyzeti szabályzat VIII. melléklete 20. cikkének megsértésére alapított első jogalapról
75
Első jogalapjával FI azt állítja, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikke, mivel az a házasság minimális időtartamára vonatkozó ötéves feltételt ír elő, sérti az egyenlő bánásmód és az életkoron, az életközösség jogi természetén és a fogyatékosságon alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét.
A második jogalapnak az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított első részéről
76
E részben FI előadja, hogy a személyzeti szabályzat mellékletének 20. cikke azáltal, hogy kizárja a túlélő hozzátartozói nyugdíj folyósítását abban az esetben, ha a házastársa rokkantsági támogatásra való jogosultságának megállapítását követően kötött házasság öt évnél rövidebb ideig tartott, míg a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 19. cikkének megfelelően ez a házasság minimális időtartamára vonatkozó feltétel nem kötelező, ha a házasságot e jogosultság megállapítása előtt kötötték, sérti a többek között a Charta 20. cikkében és a személyzeti szabályzat 1d. cikkében előírt egyenlő bánásmód elvét, és ennélfogva jogellenes.
77
A Parlament és a Tanács által támogatott Bizottság vitatja ezt az érvelést.
78
Emlékeztetni kell arra, hogy a Charta 52. cikkének (1) bekezdése értelmében az e Chartában elismert jogok és szabadságok gyakorlása csak a törvény által, valamint e jogok és szabadságok lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható. Az arányosság elvére figyelemmel korlátozásukra csak akkor és annyiban kerülhet sor, ha és amennyiben az elengedhetetlen, és ténylegesen az Unió által elismert általános érdekű célkitűzéseket vagy mások jogainak és szabadságainak védelmét szolgálja.
79
Egyébiránt a Charta 20. cikkében foglalt egyenlő bánásmód elve az uniós jog alapelvének minősül, amelynek egyik sajátos kifejeződése a Charta 21. cikkének (1) bekezdésében foglalt hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve. E két elvre a személyzeti szabályzat 1d. cikke is hivatkozik (2022. július 14‑iBizottság kontra VW és társai ítélet, C‑116/21 P‑C‑118/21 P, C‑138/21 P és C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 140. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
80
Amint az a jelen végzés 42. pontjában már megállapításra került, az egyenlő bánásmód általános elve a Charta 52. cikke (1) bekezdésének megfelelően megköveteli az uniós jogalkotótól, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezelje eltérő módon, és a különböző helyzeteket ne kezelje egyenlő módon, hacsak ez a különbségtétel objektív módon nem igazolható. Az eltérő bánásmód akkor igazolható, ha objektív és észszerű megfontoláson alapul, azaz kapcsolatban áll a szóban forgó jogszabályok által jogszerűen elérni kívánt céllal, illetve arányos az e bánásmód által elérni kívánt céllal (2022. július 14‑iBizottság kontra VW és társai ítélet, C‑116/21 P‑C‑118/21 P, C‑138/21 P és C‑139/21 P, EU:C:2022:557, 142. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
81
Amint az a jelen végzés 43. pontjában kifejtésre került, annak megállapításához, hogy fennáll‑e az egyenlő bánásmód elvének megsértése, a helyzetek összehasonlítható jellegére vonatkozó követelményt a helyzeteket jellemző tényezők összességének fényében kell vizsgálni, különösen a szóban forgó különbségtételt bevezető jogi aktus tárgya és célja alapján, azzal, hogy ennek érdekében tekintetbe kell venni azon terület elveit és céljait, amely alá e jogi aktus tartozik. Amennyiben a helyzetek nem hasonlíthatók össze, az érintett helyzetek eltérő kezelése nem sérti a Charta 20. cikkében kimondott törvény előtti egyenlőséget.
82
Ezenkívül emlékeztetni kell a Bíróságnak a jelen végzés 65. pontjában említett ítélkezési gyakorlatára, amely szerint a személyzeti szabályzat olyan szabályai esetén, mint amilyenekről a jelen ügyben szó van, továbbá figyelembe véve az uniós jogalkotó e tekintetben fennálló széles mérlegelési jogkörét, az egyenlő bánásmód elve csak akkor sérül, ha az uniós jogalkotó a szóban forgó szabályozás által követett célhoz képest önkényes vagy nyilvánvalóan nem megfelelő különbségtételt alkalmaz.
83
Ezen ítélkezési gyakorlat és a Charta 52. cikkének (1) bekezdésében foglalt követelmények fényében kell megvizsgálni az FI által felhozott, a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkére vonatkozó jogellenességi kifogást, tekintettel a Charta 20. cikkében kimondott és a személyzeti szabályzat 1d. cikkében felidézett egyenlő bánásmód elvére.
84
Ami először is a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 19. és 20. cikkében említett helyzetek összehasonlíthatóságát illeti, a jelen végzés 45–60. pontjában kifejtett indokok alapján meg kell állapítani, hogy e helyzetek összehasonlíthatók.
85
Másodszor meg kell állapítani, hogy az uniós jogalkotó azáltal, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 19. cikkében – e melléklet 20. cikkével ellentétben – nem írt elő a házasság minimális időtartamára vonatkozó feltételt, hasonló helyzeteket eltérően kezelt.
86
Harmadszor meg kell vizsgálni, hogy ez az eltérő bánásmód összeegyeztethető‑e a Charta 20. cikkével, amennyiben megfelel a Charta 52. cikkének (1) bekezdésében foglalt és a jelen végzés 78. pontjában felidézett feltételeknek.
87
Először is nem vitatott, hogy ezt az eltérő bánásmódot a Charta 52. cikkének (1) bekezdése értelmében vett módon törvény írja elő, mivel az a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének az e melléklet 19. cikkével összefüggésben értelmezett 20. cikkéből következik. Míg ez utóbbi cikk nem ír elő a házasság minimális időtartamára vonatkozó feltételt, a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikke a minimális házassági időtartamra vonatkozóan pontosan számszerűsített követelményeket állapít meg, amelyek meghatározzák az egyenlő bánásmódhoz való jog gyakorlásával kapcsolatos korlátozás terjedelmét (azon követelményt illetően, amely szerint az alapvető jogok gyakorlása csak a törvény által korlátozható, lásd: 2022. április 26‑iLengyelország kontra Parlament és Tanács ítélet, C‑401/19, EU:C:2022:297, 64. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
88
Másodszor a túlélő hozzátartozói nyugdíjak rendszerének a szóban forgó eltérő bánásmód általi korlátozása a Charta 52. cikke (1) bekezdésének megfelelően tiszteletben tartja az egyenlő bánásmód elvének lényeges tartalmát. Ez a korlátozás ugyanis önmagában nem kérdőjelezi meg ezt az elvet, amennyiben az csak a házasság minimális időtartamára vonatkozó azon feltétel korlátozott kérdésére vonatkozik, amelynek az elhunyt tisztviselők vagy volt tisztviselők túlélő házastársainak meg kell felelniük a túlélő hozzátartozói nyugdíjban való részesüléshez, anélkül hogy a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 20. cikkének hatálya alá tartozó házastársakat megfosztanák attól a lehetőségtől, hogy az e melléklet 19. cikkének hatálya alá tartozó házastársakhoz hasonlóan ilyen nyugdíjban részesüljenek.
89
Harmadszor, az említett korlátozás a Charta 52. cikkének (1) bekezdése értelmében vett közérdekű, vagyis a joggal való visszaélés és a csalás megelőzésére irányuló célt szolgál, mivel ezek tilalma az uniós jognak a jogalanyok által tiszteletben tartandó alapelvét képezi (lásd ebben az értelemben: 2018. február 6‑iAltun és társai ítélet, C‑359/16, EU:C:2018:63, 49. pont). A Bíróság ugyanis korábban már kimondta, hogy annak a feltételnek, miszerint a házasságnak legalább egy éve fenn kell állnia ahhoz, hogy a túlélő házastárs túlélő hozzátartozói nyugdíjban részesüljön, az a célja, hogy biztosítsa az érintett személyek közötti kapcsolatok valódiságát és stabilitását (lásd ebben az értelemben: 2019. december 19‑iHK kontra Bizottság ítélet, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, 89. pont). Olyan egységes feltételről van szó, amely különbségtétel nélkül alkalmazandó a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 20. cikke rendelkezéseinek hatálya alá tartozó valamennyi túlélő házastársra, és amelynek célja nem annak vélelmezése, hogy a túlélő házastársak részéről visszaélés vagy csalás történt, hanem az ilyen visszaélések vagy csalások elkövetésének megelőzése.
90
Negyedszer, ami az arányosság vizsgálatát illeti, a valamely uniós jogi rendelkezés jogszerűségének az egyenlő bánásmód elvére tekintettel történő felülvizsgálata keretében és az uniós jogalkotó által a személyzeti szabályzat szabályai terén biztosított széles mérlegelési jogkör miatt – amint arra a jelen végzés 65. és 82. pontja emlékeztet – azt kell megvizsgálni, hogy e melléklet 20. cikke azáltal, hogy ötéves minimális házassági időtartamot ír elő azon túlélő házastársak számára, akik e tisztviselővel azután kötöttek házasságot, hogy e tisztviselő rokkantsági támogatásra való jogosultságát megállapították, miközben a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 19. cikke nem ír elő ilyen feltételt a tisztviselővel az e jogosultság megállapítása előtt kötött házasság esetén, olyan különbségtételt tesz‑e lehetővé, amely a jelen végzés előző pontjában említett közérdekű célhoz képest önkényes vagy annak eléréséhez nyilvánvalóan nem megfelelő.
91
Amint azt a Parlament és a Tanács által támogatott Bizottság beadványaiban lényegében jelezte, nem bizonyul sem önkényesnek, sem nyilvánvalóan nem megfelelőnek, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikke előírja a házasság minimális időtartamát, noha e melléklet 19. cikke nem ír elő ilyen, határozott időre vonatkozó feltételt. Az e 20. cikkben említett esetben ugyanis, amikor a házasság azt követően jön létre, hogy a tisztviselő rokkantsági támogatásra való jogosultságát megállapítják, visszaélésekre vagy csalásra ösztönözhet egyrészt az a gyenge és kiszolgáltatott állapot, amely egy olyan tisztviselőt jellemez, aki olyan súlyos betegséggel küzd, hogy rokkanttá minősítették, és ebből következően a személyzeti szabályzat 78. cikkének (1) bekezdése értelmében feladatait nem tudja ellátni, másrészt pedig e rokkantsági állapotból eredő pénzügyi következmények miatt, mivel a tisztviselő házastársa abban a reményben köthetett házasságot, hogy – a tisztviselő betegségétől függően – a tisztviselő várható élettartama az átlagosnál lényegesen alacsonyabb lesz, és így a házastárs korai életkorban és potenciálisan nagyon hosszú ideig részesülhet túlélő hozzátartozói nyugdíjban.
92
Ezzel szemben az a tény, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 19. cikke – e melléklet 20. cikkével ellentétben – nem ír elő a házasság minimális időtartamára vonatkozó feltételt, azzal magyarázható, amint az a Bizottság és a Parlament írásbeli beadványaiból kitűnik, hogy mivel az Unió tisztviselőjének rokkanttá válása a már házas pár számára általában előreláthatatlan, és e pár helyzetét felforgatja, a visszaélés vagy a csalás kockázata olyan mértékben elhanyagolhatónak tűnik, hogy az uniós jogalkotó nem kívánta figyelembe venni ezt a feltételt, ugyanúgy, ahogyan a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 17. cikkének második bekezdése és 18. cikkének második bekezdése keretében is eltekintett attól azon helyzetek figyelembevétele érdekében, amelyekben egyfelől a tisztviselő halála vagy a feladatainak ellátása során keletkezett testi fogyatékosság betegség, illetve baleset miatt következett be, másrészt a tisztviselő szolgálati jogviszonyának megszűnése előtt kötött házasságból származó gyermekeket a túlélő házastárs tartja vagy tartotta el.
93
E körülmények között meg kell állapítani, hogy az uniós jogalkotó azáltal, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkében a visszaélések és csalások megelőzése céljából öt évben határozta meg a házasság minimális időtartamát, noha e melléklet 19. cikkének hatálya alá tartozó helyzetekben egyáltalán nincs megkövetelt minimális házassági időtartam, az őt megillető széles mérlegelési jogkör keretében nem alkalmazott önkényes vagy nyilvánvalóan nem megfelelő különbségtételt.
94
A fentiekből következik, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkével bevezetett eltérő bánásmód megfelel a Charta 20. cikkének, következésképpen az első jogalap első részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
Az első jogalapnak az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megsértésére alapított második részéről
95
FI azt állítja, hogy megsértették a Charta 21. cikkének (1) bekezdésében kimondott és a személyzeti szabályzat 1d. cikkének (1) bekezdésében felidézett, életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét, mivel a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikke olyan szempontból vonatkozik az idősebb tisztviselőkre, hogy nyugdíjba vonulásukat követően kötnek házasságot, míg e melléklet 19. cikke alkalmazandó arra az esetre, amikor a tisztviselő rokkantsági támogatásra való jogosultságának megállapítása előtt kerül sor a házasságkötésre, és így ez a még a szolgálatban lévő, és ebből kifolyólag sokkal fiatalabb tisztviselőkre vonatkozik. A házasság minimális időtartamára vonatkozó feltétel előírása – amint azt a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikke teszi – azokban az esetekben, amikor a házasságot az elhunyt tisztviselő szolgálati jogviszonyának megszűnését követően kötötték, az életkoruk miatt hátrányosan megkülönbözteti az e rendelkezés hatálya alá tartozó párokat.
96
A Parlament és a Tanács által támogatott Bizottság vitatja ezt az érvelést.
97
E tekintetben meg kell állapítani, hogy amint azt a Bizottság a Törvényszékhez benyújtott ellenkérelmében jelezte, FI első jogalapjának második része pontatlan előfeltevésen alapul.
98
Ugyanis, amint az a jelen végzés 47. pontjából kitűnik, a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 19. és 20. cikkének hatálya alá tartozó helyzetek csupán a tekintetben térnek el egymástól, hogy a házasság megkötésére mikor került sor, és nem a tisztviselő szolgálati jogviszonyának nyugdíjazás miatti megszűnéséhez, hanem e tisztviselő rokkantsági támogatásra való jogosultsága megállapításának időpontjához képest.
99
Márpedig a tisztviselő rokkantsági támogatásra való jogosultságának megállapítása független a tisztviselő életkorától, mivel ilyen támogatásra bármilyen korú tisztviselő jogosult.
100
Ugyanez a helyzet akkor is, ha a személyzeti szabályzat 53. cikke értelmében a tisztviselőt – amint az a jelen ügyben történt – a rokkanttá nyilvánításával és a rokkantsági támogatásra való jogosultság megállapításával egyidejűleg hivatalból nyugdíjazzák. Ilyen esetben ugyanis a nyugdíjazás nem a személyzeti szabályzat 52. cikke szerinti nyugdíjkorhatár, hanem kizárólag a támogatásra való jogosultság megállapításának időpontja alapján történik, amelyre – amint arra az előző pont emlékeztetett – bármilyen életkorban sor kerülhet.
101
A fentiekből következik, hogy az egyenlő bánásmódnak FI által hivatkozott állítólagos megsértése a Charta 21. cikkének (1) bekezdése és a személyzeti szabályzat 1d. cikkének (1) bekezdése értelmében nem életkoron alapul, és ennélfogva a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikke nem tekinthető jogellenesnek az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés miatt. Ennélfogva az első jogalap második részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
Az első jogalap harmadik részéről, amely a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének az életközösség jogi természetén alapuló megsértésén alapul
102
A jogalap ezen része keretében FI egyrészt azt állítja, hogy családi állapota miatt hátrányos megkülönböztetés érte amiatt, hogy a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikke különbséget tesz a házastársak és élettársak között, mivel a házas‑ és élettársak csoportjának mindennapi ténybeli, tényleges és konkrét helyzete feltétlenül azonos.
103
Másrészt FI emlékeztet arra, hogy a személyzeti szabályzat 1d. cikke (1) bekezdésének második albekezdése és a személyzeti szabályzat VII. melléklete 1. cikke (2) bekezdésének c) pontja alapján a személyzeti szabályzat hatályát kiterjesztették az életközösségnek a polgári házasságon kívüli más formáira is, nevezetesen bizonyos nyilvántartásba vett élettársi kapcsolatokra. E körülmények között a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét a társadalom erkölcsi fejlődésével összhangban kell értelmezni, és a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkét valamennyi élettársi kapcsolatban élő olyan párra alkalmazni kell, akik hasonló helyzetben vannak, és így azokat azonos módon kell kezelni.
104
A Parlament és a Tanács által támogatott Bizottság vitatja ezt az érvelést.
105
E tekintetben elegendő emlékeztetni arra, hogy a Bíróság már kimondta, hogy a túlélő hozzátartozói nyugdíjra tekintettel az élettársak nincsenek olyan összehasonlítható helyzetben sem a házasságban élők, sem pedig a személyzeti szabályzat 1d. cikke (1) bekezdésének második albekezdése értelmében vett nyilvántartásba vett élettársi kapcsolatot létesítő élettársak helyzetével, hogy a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 20. cikkének hatálya alá tartoznának, és így e rendelkezés nem sérti sem az egyenlő bánásmód általános elvét, sem pedig a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét. FI egyébként semmiképpen sem állítja, hogy az élettársi kapcsolat ugyanolyan jellegű kötelezettségeket keletkeztet a nemzeti jogban, mint a házasságból származó kötelezettségek (lásd analógia útján: 2019. december 19‑iHK kontra Bizottság ítélet, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, 80., 84. és 85. pont).
106
Egyébiránt a 2022. december 22‑i Bizottság kontra KM és Tanács kontra KM végzés (C‑341/21 P és C‑357/21 P) 91–94. pontjában kifejtettekkel megegyező megfontolások miatt az élettársak, akiket, akárcsak FI‑t és házastársát a házasságkötésük előtt, nem fosztottak meg a házasságkötés lehetőségétől abban a tagállamban, amelynek állampolgárai, nincsenek olyan helyzetben, mint a bejegyzett nem házassági társkapcsolatban élő azonos nemű párok, akiket megfosztottak ettől a lehetőségtől, és ezért a VIII. melléklet 20. cikke nem sérülhet a szexuális irányultságon alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megsértése miatt.
107
Ami az FI által sugallt azon kiterjesztő értelmezést illeti, amely szerint a társadalom erkölcsi fejlődésére, a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvére és a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkére tekintettel e rendelkezésnek valamennyi nem házassági viszonyban élő párra ki kell terjednie – beleértve az élettársakat is –, elegendő emlékeztetni arra, hogy jelenleg az Unió különböző tagállamaiban továbbra sem áll fenn általánosan az azonosság a törvényes házasság és a tényleges élettársi kapcsolatok más formái között. Mivel az uniós jogalkotó kizárólag a személyzeti szabályzat 1d. cikke (1) bekezdésének második albekezdése értelmében vett házasok és nyilvántartásba vett élettársi kapcsolatot létrehozó személyek számára kívánta fenntartani a túlélő hozzátartozói nyugdíjat, az uniós bíróságnak nem kell úgy értelmeznie a személyzeti szabályzatot, hogy a házassággal és az ilyen élettársi kapcsolatokkal egy tekintet alá esnek az attól eltérő jogi vagy ténybeli helyzetek. Éppen ellenkezőleg, kizárólag a jogalkotó feladata, hogy adott esetben ilyen irányú módosító intézkedéseket fogadjon el (lásd analógia útján: 2001. május 31‑iD és Svédország kontra Tanács ítélet, C‑122/99 P és C‑125/99 P, EU:C:2001:304, 37., 38. és 50. pont).
108
A fenti megfontolásokból kitűnik, hogy az első jogalap harmadik részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
Az első jogalapnak a fogyatékosságon alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megsértésére alapított negyedik részéről
109
Ebben a részben, ahogyan azt FI a Parlament és a Tanács beavatkozási beadványára tett észrevételeiben, valamint az FI által a Törvényszéknek 2020. november 23‑án adott írásbeli válaszában kifejtette, egyrészt úgy véli, hogy míg a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 19. cikkének, illetve 20. cikkének hatálya alá tartozó túlélő házastársak ugyanabban a helyzetben vannak a tekintetben, hogy a rokkantsági támogatásban részesülő fogyatékos tisztviselőt halálukkor segítették, e rendelkezések közül a második sérti a fogyatékosságon alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét, mivel azok az olyan túlélő házastársat, mint FI, pusztán azért fosztják meg a túlélő hozzátartozói nyugdíjtól, mivel az e tisztviselővel ez utóbbi rokkantsági támogatásra való jogosultságának megállapítását követően kötött házasságot.
110
Másrészt FI úgy véli, hogy őt „kapcsolaton alapuló” hátrányos megkülönböztetés érte az elhunyt házastársának fogyatékossága miatt, és e tekintetben a 2008. július 17‑iColeman ítéletre (C‑303/06, EU:C:2008:415) hivatkozik. FI ugyanis a fogyatékossággal élő személyről napi szinten és teljes munkaidőben úgy gondoskodott, mintha az életközösségük első napjától kezdve házasok lettek volna, és ugyanolyan odaadással végezte ezt, mint a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 19. cikke alá tartozó túlélő házastársak. FI e tekintetben emlékeztet arra, hogy házastársának fogyatékossága volt az a ténybeli ok, amely – mivel a pár jogállására vonatkozó minden más megfontolást megelőző prioritásról volt szó – a késői házasságkötésükhöz vezetett.
111
A Parlament és a Tanács által támogatott Bizottság vitatja ezt az érvelést.
112
Emlékeztetni kell arra hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében a Charta 21. cikkének (1) bekezdése és a személyzeti szabályzat 1d. cikkének (1) bekezdése értelmében vett fogyatékosságon alapuló hátrányos megkülönböztetés minden esete azt feltételezi, hogy összehasonlítható helyzetekben egy személyt vagy családtagját a fogyatékosságának függvényében ér kedvezőtlenebb bánásmód vagy különös hátrány (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2008. július 17‑iColeman ítélet, C‑303/06, EU:C:2008:415, 56. pont; 2021. január 26‑iSzpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie ítélet, C‑16/19, EU:C:2021:64, 29. pont).
113
Márpedig, még ha feltételezzük is, hogy az a betegség, amely FI házastársának rokkanttá válását és rokkantsági támogatásra való jogosultságának megállapítását eredményezte, fogyatékosságnak minősíthető, az egyenlő bánásmód állítólagos megsértése, amely állítólag őt házastársának fogyatékossága miatt érte, egyáltalán nem e fogyatékosságon alapul.
114
Ugyanis, amint azt a Bizottság a Törvényszékhez benyújtott beadványaiban kifejtette, a túlélő hozzátartozói nyugdíj FI‑től való megtagadása nem az utóbbi házastársának fogyatékosságához, hanem ahhoz a tényhez kapcsolódik, hogy a pár úgy döntött, hogy továbbra is élettársi kapcsolatban marad, és csak ezen házastárs rokkantsági támogatásra való jogosultságának megállapítását követően kötött házasságot, amely e házastárs halálát megelőzően kevesebb mint öt évig tartott.
115
Ami azt a hatást illeti, amelyet FI házastársának állítólagos fogyatékossága gyakorolhatott a pár késői házasságkötésre vonatkozó döntésére, elegendő emlékeztetni arra, hogy – amint az a jelen végzés 50. pontjában szerepel – a házasság megkötésének időpontját kizárólag a jövőbeli házastársak akarata határozza meg, mivel a döntésük több olyan megfontolás alapján szabad választáson alapul, amelyek sem szükségszerűen, sem kizárólagosan nem foglalják magukban az egyik házastárs fogyatékosságához kapcsolódó körülmények figyelembevételét. Ez csak olyan kivételes körülmények között lehet másképp, ha például a fogyatékossággal élő személy képtelen lenne kifejezni házasságkötésre vonatkozó akaratát, ilyen körülményekre azonban FI a jelen ügyben nem hivatkozott.
116
Ennélfogva az első jogalap negyedik részét mint megalapozatlant, és ezáltal a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 20. cikkének az egyenlő bánásmód és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvére tekintettel fennálló jogellenességére alapított teljes első jogalapot el kell utasítani.
A személyzeti szabályzat VIII. melléklete 18. és 20. cikkével kapcsolatos téves jogalkalmazásra, valamint a túlélő hozzátartozói nyugdíjra vonatkozóan a személyzeti szabályzatban előírt rendszer értelmében vett „házastárs” fogalmának téves értelmezésére alapított második és harmadik jogalapról
117
E két jogalapban, amelyeket együtt kell vizsgálni, FI arra hivatkozik, hogy a személyzeti szabályzat túlélő hozzátartozói nyugdíjak rendszerére vonatkozó cikkeit, azaz a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 18. és 20. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azok a társkapcsolatokra vonatkoznak, legyen szó akár törvényes, akár de facto együttélésről. Ugyanezeket a jogokat kell elismerni különösen azon személyek esetén, akik anélkül, hogy a személyzeti szabályzat 1d. cikke (1) bekezdésének második albekezdése értelmében vett házasságban vagy nyilvántartásba vett élettársi kapcsolatban élnének, a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkében előírt ötéves időszakban az időközben elhunyt uniós tisztviselővel életközösségben éltek.
118
A „házastárs” fogalmának a törvényes házassággal, valamint a de facto együttélés valamennyi formájával való azonosságát igazolja továbbá az utóbbi évek társadalmi fejlődése, amely számos tagállamot arra késztetett, hogy a házasságot az együttélés más formáihoz igazítsa, vagy legalábbis közelítse egymáshoz a házassági és a nem házassági rendszereket, és ily módon már nem lehet a „pár” fogalmát kizárólag a házasságon alapuló jogviszony számára fenntartani. FI ehhez hozzáteszi, hogy az uniós jogalkotó maga is elősegítette ezt a fejlődést azzal, hogy módosította a személyzeti szabályzatot oly módon, hogy az uniós tisztviselők egészségbiztosítási rendszere keretében a tisztviselő élettársát a házastársokkal azonos módon kezelje.
119
A Parlament és a Tanács által támogatott Bizottság vitatja ezt az érvelést.
120
Elöljáróban pontosítani kell, hogy bár FI a második jogalapja keretében a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 18. és 20. cikkének alkalmazása során elkövetett téves jogalkalmazásra hivatkozik, mind a keresetlevél logikai szerkezetéből, mind pedig az FI által a Törvényszék írásbeli kérdéseire adott 2020. november 23‑i válaszában szolgáltatott magyarázatokból kitűnik, hogy FI érvelésébe e melléklet 19. cikkét is fel kívánta venni, mivel az említett melléklet 18–20. cikkei olyan szabályok összességét alkotják, amelyek elválaszthatatlanul kapcsolódnak egymáshoz. Tekintettel arra, hogy az intézmények írásbeli beadványaikban azzal is egyetértettek, hogy FI második jogalapja a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 19. cikkére is vonatkozik, meg kell állapítani, hogy FI e jogalap keretében azt rója fel a Bizottságnak, hogy tévesen alkalmazta az e melléklet 18. és 19. cikkével összefüggésben értelmezett 20. cikkét.
121
Érdemben a jelen végzés 105–107. pontjában kifejtettekhez hasonló okokból a második és a harmadik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani, annak pontosításával, hogy ami az FI által felhozott, a tisztviselő élettársának az uniós tisztviselők egészségbiztosítási rendszere keretében a házastársokkal való azonos kezelésére alapított érvet illeti, elegendő rámutatni arra, hogy ez az azonos kezelés – amely a személyzeti szabályzat meghatározott területére korlátozódik – kizárólag a jogalkotó akaratából ered, és hogy a személyzeti szabályzat többi részére vonatkozó kifejezett módosítás hiányában ez az azonos kezelés nem támaszkodhat a személyzeti szabályzat egészére vonatkozó általánosítás alátámasztására.
Az arra alapított negyedik jogalapról, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, amikor nem vette figyelembe FI különös helyzetét
122
FI emlékeztet arra, hogy házastársának 2019‑ben bekövetkezett haláláig élettársként élt vele, mielőtt a pár házasságra lépett volna, amely hozzávetőleg három hónap híján öt évig tartott. FI azt állítja, hogy életközösségük teljes időtartama során gondoskodott házastársa ellátásáról. Így az a tény, hogy ilyen körülmények között élt vele, különösen igazságtalanná tenné a túlélő hozzátartozói nyugdíj számára történő folyósításának megtagadását azon az alapon, hogy kevesebb mint négy hónap hiányzott a házasság minimális, a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkében előírt ötéves időtartamához. A Bizottság ezáltal nyilvánvaló értékelési hibát követett el.
123
A Parlament és a Tanács által támogatott Bizottság anélkül vitatja ezt az érvelést, hogy ellentmondana az FI által kifejtett tényeknek.
124
Emlékeztetni kell arra, hogy – amint az a jelen végzés 89. pontjában szerepel – a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkében előírt, a házasság ötéves minimális időtartamára vonatkozó feltétel az e rendelkezés hatálya alá tartozó valamennyi túlélő házastársra egységesen és különbségtétel nélkül alkalmazandó szempont, amelynek célja nem annak vélelmezése, hogy a túlélő házastársak részéről visszaélés vagy csalás történt, hanem az ilyen visszaélések vagy csalások elkövetésének megelőzése.
125
Azt is meg kell jegyezni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében – az uniós jogalkotó által kifejezetten előírt esetek sérelme nélkül – az uniós jogban nem létezik olyan általános jogelv, amely szerint az uniós jog valamely hatályos normáját nem alkalmazhatják, ha ez a norma az érintett számára olyan szigort jelent, amelyet az uniós jogalkotó nyilvánvalóan igyekezett volna elkerülni, ha az adott esetet a norma elfogadásakor előre látta volna (2016. május 26‑i Ezernieki ítélet, C‑273/15, EU:C:C:2016:364, 56. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
126
Egyébiránt a Bíróság már kimondta, hogy még ha marginális helyzetekben esetenként okozhat ugyan az általános és elvont szabályozás nehézségeket, nem lehet a jogalkotónak felróni, hogy különböző kategóriák között különbséget tett, mivel – amint azt a jelen végzés 78–116. pontja a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkével kapcsolatban kimondta – az az általa elérni kívánt célra tekintettel lényegénél fogva nem valósít meg hátrányos megkülönböztetést (2010. április 15‑iGualtieri kontra Bizottság ítélet, C‑485/08 P, EU:C:2010:188, 81. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
127
E körülmények között nem róható fel a Bizottságnak, hogy nyilvánvalóan hibásan mérlegelt volna, amikor azzal az indokkal tagadta meg FI‑től a túlélő hozzátartozói nyugdíj megállapítását, hogy nem teljesült a házasság minimális, a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 20. cikkében előírt ötéves időtartamára vonatkozó feltétel.
128
Ebből következik, hogy a negyedik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani, következésképpen FI keresetét teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
129
Az eljárási szabályzat 184. cikke (2) bekezdésének megfelelően, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről.
130
Az eljárási szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése szerint, amelyet ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
131
Mivel a fellebbezésnek helyt adtak, és így FI pervesztes lett, a Tanács, valamint a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a saját költségein felül az e két intézmény részéről mind az elsőfokú eljárásban, mind pedig a jelen fellebbezésekben felmerült költségek viselésére.
132
Jóllehet a Parlament nem vett részt a fellebbezési eljárásban, a Törvényszék előtti elsőfokú eljárásba beavatkozott. A megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését és a T‑694/19. sz. ügynek a jelen végzésben való hivatkozását követően a Bíróság eljárási szabályzata 137. cikkének és 184. cikke (2) bekezdésének együttesen értelmezett rendelkezései alapján ismételten határozni kell ezen intézmény részéről az elsőfokú eljárásban felmerült költségekről.
133
E tekintetben az eljárási szabályzat 140. cikkének (1) bekezdése értelmében az eljárásba beavatkozó tagállamok és intézmények maguk viselik saját költségeiket. E körülmények között a Parlament viseli az elsőfokú eljárásban felmerült költségeit.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nyolcadik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság az Európai Unió Törvényszékének 2021. március 10‑iFI kontra Bizottság ítéletét (T‑694/19, nem tették közzé, EU:T:2021:122) hatályon kívül helyezi.
2)
A Bíróság a T‑694/19. sz. ügyben FI által előterjesztett keresetet elutasítja.
3)
A Bíróság FI‑t kötelezi a saját költségein felül az Európai Unió Tanácsa és az Európai Bizottság részéről mind a T‑694/19. sz. ügyben, mind a C‑313/21. P. és C‑314/21. P. sz. ügyekben felmerült költségek viselésére.
4)
Az Európai Parlament viseli a T‑694/19. sz. ügyben felmerült költségeket.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: francia.