62022CC0579
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
TAMARA ĆAPETA
prednesené 11. apríla 2024 (
1
)
Vec C‑579/22 P
Anglo Austrian AAB AG, v likvidácii,
proti
Európskej centrálnej banke (ECB),
Belegging‑Maatschappij „Far‑East“ BV
„Odvolanie – Hospodárska a menová politika – Smernica 2013/36/EÚ – Prudenciálny dohľad nad úverovými inštitúciami – Osobitné úlohy v oblasti dohľadu zverené Európskej centrálnej banke (ECB) – Rozhodnutie o odňatí povolenia úverovej inštitúcii – Výklad vnútroštátneho práva“
I. Úvod
1.
Jednotný mechanizmus dohľadu (JMD) (
2
) je prvým pilierom bankovej únie vytvorenej v roku 2014 (
3
) v reakcii na finančnú krízu. Jeho cieľom je „zaistiť bezpečnosť a zdravie úverových inštitúcií a stabilitu finančného systému Únie, ako aj jednotlivých zúčastnených členských štátov a jednotu a integritu vnútorného trhu“. (
4
)
2.
Stručne vyjadrené, prudenciálny dohľad vykonáva Európska centrálna banka (ECB) za pomoci príslušných vnútroštátnych orgánov (
5
) podľa deľby práce v zmysle článku 6 nariadenia o JMD. (
6
)
3.
Organizácia JMD je do určitej miery „špecifická“ v porovnaní s tým, ako funguje väčšina právneho poriadku EÚ. (
7
) Článok 4 ods. 3 nariadenia o JMD stanovuje, že ECB „uplatňuje celé príslušné právo Únie a v prípade, keď sa toto právo Únie skladá zo smerníc, vnútroštátne právne predpisy, ktorými sa tieto smernice transponujú. Keď sú príslušným právom Únie nariadenia a keď tieto nariadenia v súčasnosti explicitne ponúkajú členským štátom rôzne možnosti, ECB uplatňuje aj vnútroštátne právne predpisy, ktorými sa tieto možnosti vykonávajú.“
4.
Toto ustanovenie je jadrom tohto odvolania. Anglo Austrian AAB AG, predtým Anglo Austrian AAB Bank AG (ďalej len „AAB Bank“), odvolateľka v prejednávanej veci, bola menej významnou úverovou inštitúciou usadenou v Rakúsku. Keď ECB odňala tejto úverovej inštitúcii povolenie, odvolateľka napadla toto rozhodnutie na Všeobecnom súde, pričom tvrdila, že ECB jej odňala povolenie bez toho, aby boli splnené nevyhnutné podmienky stanovené právom Únie, ako bolo prebraté do rakúskeho práva.
5.
Všeobecný súd túto žalobu zamietol v rozsudku z 22. júna 2022, Anglo Austrian AAB a Belegging‑Maatschappij Far‑East/ECB (T‑797/19, EU:T:2022:389) (ďalej len „napadnutý rozsudok“). Odvolateľka v prejednávanej veci okrem iného tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne vykladal a uplatnil vnútroštátne právo.
II. Príslušné vnútroštátne právo
6.
V rámci tohto odvolania sú relevantné dva rakúske zákony. Po prvé Bundesgesetz über das Bankwesen (Bankwesengesetz) (zákon o bankovníctve; ďalej len „BWG“) a po druhé Bundesgesetz zur Verhinderung der Geldwäsche und Terrorismusfinanzierung im Finanzmarkt (spolkový zákon o boji proti praniu špinavých peňazí a financovaniu terorizmu na finančných trhoch; ďalej len „FM‑GwG“).
7.
§ 39 BWG je nazvaný „Všeobecné povinnosti náležitej starostlivosti“. Jeho odseky 2 a 2b stanovujú:
„(2)   Úverové inštitúcie a podniky zodpovedné podľa § 30 ods. 6 musia mať administratívne, účtovné a kontrolné mechanizmy na zaznamenávanie, vyhodnocovanie, riadenie a monitorovanie rizík vyplývajúcich z bankových operácií a transakcií vrátane tých, ktoré vyplývajú z ich makroekonomického prostredia, s prihliadnutím na štádium príslušného hospodárskeho cyklu, riziko prania špinavých peňazí a financovania terorizmu, ako aj politiku a postupy odmeňovania. Tieto mechanizmy musia byť prispôsobené druhu, rozsahu a zložitosti vykonávaných bankových operácií. Administratívne, účtovné a kontrolné mechanizmy by mali v čo najväčšej miere zachytávať aj riziká vyplývajúce z bankových transakcií a operácií, ako aj riziká vyplývajúce z politiky a postupov odmeňovania, ktoré môžu vzniknúť. Organizačná štruktúra a administratívne, účtovné a kontrolné mechanizmy musia byť zdokumentované v písomnej a zrozumiteľnej forme. Organizačná štruktúra by mala predchádzať konfliktom záujmov a právomocí stanovením hraníc v rámci organizačnej štruktúry a procesov, ktoré sú primerané činnostiam úverovej inštitúcie. Primeranosť týchto postupov a ich uplatňovanie preskúma útvar interného auditu aspoň raz ročne.
…
(2b) Postupy uvedené v odseku 2 musia zahŕňať najmä tieto prvky:
1. úverové riziko a riziko protistrany;
2. riziko koncentrácie;
3. trhové riziko;
4. riziko nadmernej finančnej páky;
5. prevádzkové riziko;
6. riziko sekuritizácie;
7. riziko likvidity;
8. úrokové riziko vyplývajúce z transakcií, na ktoré sa nevzťahuje bod 3;
9. reziduálne riziko techník zmierňovania úverového rizika;
10. umiestnenie rizikových expozícií úverovej inštitúcie;
11. riziko prania špinavých peňazí a financovania terorizmu;
12. riziko súvisiace s obchodným modelom inštitúcie pri zohľadnení účinkov diverzifikačných stratégií;
13. výsledky záťažových testov v prípade inštitúcií uplatňujúcich interné prístupy a
14. mechanizmy podnikového auditu a kontroly úverových inštitúcií a zodpovedných subjektov podľa § 30 ods. 6, ich podnikovú kultúru a schopnosť riadiaceho orgánu plniť si svoje povinnosti.“
8.
§ 70 ods. 4 BWG upravuje právomoci Finanzmarktaufsichtsbehörde (rakúsky orgán pre dohľad nad finančnými trhmi; ďalej len „FMA“) v oblasti dohľadu a uvádza, že ak úverová inštitúcia poruší ustanovenia BWG alebo iné právne predpisy, ktoré sú v ňom uvedené, (
8
) FMA musí:
„1.   nariadiť úverovej inštitúcii, finančnej holdingovej spoločnosti, zmiešanej finančnej holdingovej spoločnosti alebo zmiešanej holdingovej spoločnosti, aby pod hrozbou sankcie obnovila súlad so zákonom v lehote primeranej okolnostiam prípadu;
2.   v prípade opakovania alebo pokračovania porušenia zakázať konateľom riadiť spoločnosť úplne alebo čiastočne, pokiaľ by to nebolo neprimerané vzhľadom na povahu a závažnosť porušenia a možno očakávať, že súlad so zákonom sa obnoví prijatím ďalších opatrení v súlade s bodom 1; v tomto prípade sa uplatní prvá uložená správna sankcia a príkaz sa zopakuje pod hrozbou vyššej správnej sankcie;
3.   odňať povolenie udelené úverovej inštitúcii, ak iné opatrenia uvedené v tomto spolkovom zákone nemôžu zabezpečiť fungovanie úverovej inštitúcie. …“
9.
Pokiaľ ide o FM‑GwG, § 31 ods. 3 bod 2 stanovuje, že „v prípade neplnenia povinností uvedených v § 34 ods. 2 a 3 [FM‑GwG] FMA môže… odňať povolenie udelené FMA…“.
10.
Nakoniec § 34 ods. 2 a 3 FM‑GwG preberá ustanovenia smernice 2005/60/ES o boji proti praniu špinavých peňazí (
9
) a týka sa najmä závažného, opakovaného alebo systematického porušovania § 6 ods. 1, 2 až 4, 6 a 7, § 7 ods. 7, § 9 a § 23 ods. 3 FM‑GwG.
III. Skutkové okolnosti, ktoré viedli ku konaniu na Všeobecnom súde
11.
Skutkové okolnosti relevantné pre toto odvolanie možno zhrnúť takto.
12.
Odvolateľka, AAB Bank, bola menej významnou úverovou inštitúciou so sídlom v Rakúsku. Belegging‑Maatschappij „Far‑East“ BV (ďalej len „akcionár“) je holdingová spoločnosť, ktorá vlastnila 99,99 % akcií AAB Bank.
13.
Dňa 26. apríla 2019 FMA predložila ECB návrh rozhodnutia o odňatí povolenia úverovej inštitúcie AAB Bank v súlade s článkom 80 ods. 1 nariadenia o rámci JMD. (
10
)
14.
ECB svojím rozhodnutím zo 14. novembra 2019 odňala AAB Bank povolenie na činnosť úverovej inštitúcie s účinnosťou odo dňa oznámenia tohto rozhodnutia.
15.
ECB na základe zistení FMA o sústavnom a opakovanom nedodržiavaní požiadaviek týkajúcich sa boja proti praniu špinavých peňazí a financovaniu terorizmu a požiadaviek týkajúcich sa vnútorného riadenia AAB Bank konštatovala, že uvedená banka nie je schopná zabezpečiť správne riadenie svojich rizík.
16.
ECB preto dospela k záveru, že dôvody odôvodňujúce odňatie povolenia na výkon činnosti úverovej inštitúcie AAB Bank, ktoré sú stanovené v článku 18 písm. f) smernice 2013/36 (
11
) a prebraté do rakúskeho práva, sú splnené, keďže AAB Bank porušila článok 67 ods. 1 písm. d) a o) tejto smernice tak, ako bol prebratý do rakúskeho práva, a že odňatie je primerané.
17.
ECB tiež odmietla pozastaviť účinky sporného rozhodnutia na obdobie 30 dní z dôvodu, že pripomienky AAB Bank nie sú spôsobilé vyvolať pochybnosti o zákonnosti tohto rozhodnutia, že rozhodnutie nie je spôsobilé spôsobiť nenapraviteľnú ujmu a že verejný záujem na ochrane vkladateľov, investorov a ďalších partnerov AAB Bank a stability finančného systému odôvodňujú okamžité uplatnenie tohto rozhodnutia.
IV. Konanie na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
18.
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 19. novembra 2019 AAB Bank a akcionár podali žalobu o neplatnosť sporného rozhodnutia.
19.
Všeobecný súd v nadväznosti na rozsudok Súdneho dvora ECB a i./Trasta Komercbanka (
12
) vyhlásil žalobu akcionára za neprípustnú. Žalobu AAB Bank vo veci samej zamietol v celom rozsahu.
V. Konanie na Súdnom dvore
20.
AAB Bank svojím odvolaním podaným 1. septembra 2022 navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
zrušil rozhodnutie zo 14. novembra 2019, ktorým ECB odvolateľke odňala povolenie ako úverovej inštitúcii,
–
subsidiárne vrátil vec Všeobecnému súdu v rozsahu, v akom sa Súdny dvor nepovažuje za spôsobilý rozhodnúť vo veci samej, a
–
uložil ECB povinnosť nahradiť trovy konania v rámci tohto konania a konania na Všeobecnom súde.
21.
ECB navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie v celom rozsahu a
–
uložil odvolateľke povinnosť nahradiť trovy konania.
22.
Akcionár vstúpil do konania ako vedľajší účastník na podporu odvolateľky.
VI. Analýza
23.
Odvolateľka uvádza sedem odvolacích dôvodov.
24.
Vo svojom prvom odvolacom dôvode odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd prekročil hranice svojej právomoci, porušil právo Únie a skreslil skutkový stav. Druhým odvolacím dôvodom tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil porušenia, keď akceptoval právomoc ECB v oblasti prania špinavých peňazí. Tretí odvolací dôvod je založený na tom, že Všeobecný súd nesprávne vykladal právo Únie a vnútroštátne právo a v každom prípade skreslil skutkové okolnosti. Štvrtý odvolací dôvod pripisuje Všeobecnému súdu nesprávny výklad článku 67 ods. 1 písm. d) smernice 2013/36 a vnútroštátneho práva. Piaty odvolací dôvod je založený na tom, že Všeobecný súd sa nezaoberal tvrdeniami týkajúcimi sa zásady proporcionality. Šiesty odvolací dôvod je založený na tom, že Všeobecný súd porušil právo odvolateľky na obhajobu. Nakoniec siedmy odvolací dôvod pripisuje Všeobecnému súdu procesné pochybenia, ktoré poškodili záujmy odvolateľky.
25.
V nasledujúcich častiach vzhľadom na to, že mnohé odvolacie dôvody odvolateľky zahŕňajú otázky týkajúce sa správnej úlohy a výkladu vnútroštátneho práva, najprv preskúmam postavenie, ktoré má vnútroštátne právo v právnom rámci JMD (časť A). V nadväznosti na to postupne preskúmam každý odvolací dôvod, pričom preukážem, prečo by mal Súdny dvor zamietnuť odvolanie v celom rozsahu (časť B).
A.
Vnútroštátne právo ako súčasť právneho rámca JMD
26.
Nariadenie o JMD zachováva členenie medzi bankovou reguláciou a bankovým dohľadom. V prevažnej miere, aj keď nie výlučne, sa týka bankového dohľadu.
27.
Nariadenie o JMD pri regulácii bankového dohľadu neharmonizuje vnútroštátne hmotnoprávne pravidlá vzťahujúce sa na úverové inštitúcie. Namiesto toho sa opiera o rôzne vnútroštátne rozhodnutia týkajúce sa obsahu uplatniteľných pravidiel a zameriava sa na „spôsoby dohľadu“ a „vzájomné pôsobenie medzi orgánmi dohľadu“. (
13
)
28.
Rozdelenie regulácie oblasti práva medzi Európsku úniu a členské štáty je v Európskej únii bežnou regulačnou metódou. Prepojenie práva EÚ a vnútroštátneho práva je spoločnou črtou právneho poriadku EÚ. To je spravidla výsledok, keď sa regulácia vykonáva prostredníctvom smerníc. To isté sa však často dosahuje používaním nariadení, ktoré členským štátom umožňujú dodatočné regulačné rozhodnutia alebo si tieto rozhodnutia vyžadujú.
29.
Vo väčšine situácií takúto kombináciu práva EÚ a vnútroštátneho práva uplatňujú orgány členských štátov. Súdne preskúmanie rozhodnutí vnútroštátnych orgánov sa uskutočňuje na vnútroštátnych súdoch, ktoré vykladajú a uplatňujú vnútroštátne právo a môžu sa obrátiť na Súdny dvor s otázkami týkajúcimi sa práva EÚ.
30.
JMD je jedinečný v tom, že ide o prvú situáciu v práve EÚ, v ktorej je inštitúcia EÚ, a nie vnútroštátna inštitúcia, priamo povinná uplatňovať vnútroštátne právo. (
14
)
31.
Vo väčšine prípadov je prudenciálny dohľad spoločnou úlohou ECB a príslušných vnútroštátnych orgánov. (
15
) Pri väčšine úloh dohľadu si ECB a vnútroštátne orgány delia prácu medzi významné a menej významné inštitúcie. (
16
)
32.
Bez ohľadu na rozdeľovanie na významné a menej významné má však ECB vo vzťahu ku všetkým úverovým inštitúciám dve výlučné právomoci: po prvé vydávať alebo odoberať bankové povolenia a po druhé posudzovať oznámenia o nadobudnutí a prevode kvalifikovaných účastí v úverových inštitúciách (okrem prípadu riešenia krízovej situácie banky). (
17
) V prejednávanej veci je zaujímavá prvá uvedená právomoc.
33.
Pri rozhodovaní o udelení alebo odňatí povolenia sa od ECB vyžaduje, aby uplatňovala ustanovenia práva EÚ aj práva členského štátu dotknutej úverovej inštitúcie. Podľa článku 4 ods. 3 nariadenia o JMD je vnútroštátne právo pre ECB pri prijímaní určitých rozhodnutí výslovne relevantné. (
18
)
34.
Vzniká teda otázka, kto a na základe akého práva preskúmava výkon tejto právomoci zo strany ECB.
35.
Na otázku „kto“ už Súdny dvor odpovedal v rozsudku Berlusconi: článok 263 ZFEÚ priznáva súdom Únie výlučnú právomoc preskúmavať zákonnosť aktov inštitúcií Únie. Preto majú výlučnú právomoc aj vo vzťahu k rozhodnutiam ECB. (
19
)
36.
Otázka „na základe akého práva“ je trochu zložitejšia.
37.
Keďže ECB pri rozhodovaní o udelení alebo odňatí povolenia uplatňuje nielen právo EÚ, ale aj ustanovenia vnútroštátneho práva, je nevyhnutné, aby súdy EÚ uplatňovali vnútroštátne právo ako základ pre súdne preskúmanie takýchto rozhodnutí ECB.
38.
Na súdoch EÚ možno vnútroštátne právo posudzovať dvoma spôsobmi: ako skutkovú otázku alebo ako právnu otázku. (
20
)
39.
Výsledkom logiky konaní o nesplnení povinnosti, prejudiciálnych konaní (
21
) a občas konaní o neplatnosť (
22
) je to, že vnútroštátne právo sa bežne považuje za skutkovú otázku. (
23
) V takom prípade by preskúmanie konštatovaní Všeobecného súdu týkajúcich sa vnútroštátneho práva zahŕňalo preskúmanie jeho procesu zisťovania skutkového stavu, čo Súdny dvor môže urobiť v rámci odvolania len vtedy, ak účastníci konania tvrdia, že Všeobecný súd skreslil skutkový stav. (
24
)
40.
V práve EÚ však existujú situácie, keď sa otázky týkajúce sa vnútroštátneho práva považujú za právne otázky. V tejto súvislosti JMD nie je jediným prípadom, keď právo EÚ výslovne odkazuje na vnútroštátne právo ako na rozhodné právo.
41.
Najznámejším príkladom je nariadenie o ochrannej známke, (
25
) ktoré obsahuje rozsiahle výslovné odkazy na vnútroštátne právo. (
26
) Generálny advokát Mengozzi (
27
) ďalej spomenul oblasti verejného obstarávania, v ktorých niekedy prináleží inštitúciám EÚ, aby v mieste plnenia verejnej zákazky dodržiavali príslušné ustanovenie vnútroštátneho práva, ako aj právomoc Súdneho dvora podľa článku 272 ZFEÚ, pričom v takom prípade by sa na základe zmluvnej rozhodcovskej doložky mohlo uplatniť vnútroštátne právo.
42.
Generálny advokát Mengozzi uviedol, že v situáciách, v ktorých je vnútroštátne právo súčasťou relevantného právneho kontextu, „súd Únie sa nemôže zbaviť povinnosti preskúmať všetky administratívne akty, ktoré podliehajú jeho preskúmaniu, vrátane ich častí, ktoré obsahujú posúdenie vnútroštátneho práva“. (
28
)
43.
Generálny advokát Bot sa v oblasti práva ochranných známok domnieval, že Všeobecný súd „[môže]… zisťovať, v prípade potreby aj ex offo, obsah, podmienky uplatnenia a rozsah pravidiel vnútroštátneho práva, na ktoré sa odvolávajú účastníci konania na podporu svojich nárokov“. (
29
)
44.
Zastávam názor, že vnútroštátne právo by sa malo považovať za právnu otázku aj v oblasti bankového dohľadu, keď právne predpisy EÚ požadujú, aby ECB uplatňovala ustanovenia vnútroštátneho práva. Pri určovaní a uplatňovaní vnútroštátneho práva v rámci JMD musia preto súdy EÚ použiť svoju štandardnú metodiku právneho výkladu a zároveň umiestniť vnútroštátne právo do príslušného vnútroštátneho kontextu, ktorý môže byť v jednotlivých členských štátoch odlišný. Len tak môžu súdy EÚ zachovať rozmanitosť právnych predpisov medzi členskými štátmi potvrdenú systémom JMD, (
30
) pričom touto úvahou sa riadi ECB pri výkone svojich právomocí v oblasti dohľadu. (
31
)
45.
Na pochopenie významu vnútroštátneho práva v kontexte JMD uvediem, že súhlasím s tvrdeniami, ktoré uviedli generálni advokáti Mengozzi a Bot a podľa ktorých by Všeobecný súd v prípade potreby mal ex offo zohľadniť tak vnútroštátny legislatívny kontext, ako aj vnútroštátnu judikatúru relevantnú pre správny výklad príslušných vnútroštátnych ustanovení. (
32
)
46.
Keďže vnútroštátne právo sa považuje za právnu otázku, Súdny dvor je oprávnený v rámci odvolania preskúmať, ako Všeobecný súd toto právo uplatnil.
47.
Zostáva rozhodnúť, aké kritérium preskúmania by mal Súdny dvor použiť pri posudzovaní tvrdení v odvolacom konaní, podľa ktorých Všeobecný súd nesprávne vykladal uplatniteľné vnútroštátne právo.
48.
V kontexte práva ochranných známok (
33
) Súdny dvor stanovil kritérium preskúmania, ktoré, ako sa zdá, sa zameriava na hľadanie skreslenia významu pri výklade vnútroštátneho práva zo strany Všeobecného súdu, pričom zohľadňuje spôsob, akým toto právo prezentovali účastníci konania. Dôvodom môže byť skutočnosť, že Súdny dvor nikdy výslovne nepotvrdil, že vnútroštátne právo v tejto oblasti zohráva úlohu právnej otázky, a nie skutkového stavu. (
34
)
49.
Súhlasím s tým, že Súdny dvor by sa v odvolacom konaní nemal zaoberať novým výkladom vnútroštátneho práva, ale mal by skôr posúdiť, ktoré prvky Všeobecný súd zohľadnil pri výklade tohto práva, keď dospel k určitému záveru.
50.
Domnievam sa však, že zameranie sa na textový význam príslušných vnútroštátnych ustanovení, aj keby sa považovali za právnu otázku, môže byť príliš úzkym prístupom v kontexte JMD, v ktorom, ako som preukázala vyššie, je rozmanitosť vnútroštátnych právnych predpisov normou.
51.
Preskúmanie Súdnym dvorom by sa preto malo zamerať na určenie povinnosti náležitej starostlivosti, ktorú Všeobecný súd uplatnil pri určovaní správneho významu vnútroštátneho práva. Súdny dvor by sa mal sústrediť na faktory, ktoré Všeobecný súd zohľadnil pri posudzovaní významu vnútroštátneho práva, a na jasnosť jeho úvah, ktorými odôvodnil uprednostnenie určitého protichodného výkladu pred druhým.
B.
Analýza odvolacích dôvodov
52.
Vzhľadom na vyššie uvedené teraz preskúmam sedem odvolacích dôvodov odvolateľky. Vo svojej analýze zmením poradie prvého a druhého odvolacieho dôvodu a následne sa budem zaoberať ostatnými odvolacími dôvodmi v poradí, v akom boli vznesené.
1. Druhý odvolací dôvod: právomoc ECB
53.
Svojím druhým odvolacím dôvodom AAB Bank po prvé tvrdí, že Všeobecný súd pochybil, keď ex
offo nepreskúmal, či má ECB právomoc v oblasti prania špinavých peňazí alebo uplatňovania vnútroštátneho práva v tejto oblasti, po druhé, že ECB má len právomoc ukladať sankcie za porušenie priamo uplatniteľného práva EÚ, a po tretie, že ECB je oprávnená vykonávať prudenciálny dohľad výlučne nad vkladovými a úverovými činnosťami.
54.
Tento odvolací dôvod chápem ako tvrdenie, že ECB nekonala vo veciach odobratia bankového povolenia (v ktorých má výlučnú právomoc), ale vo veciach boja proti praniu špinavých peňazí (právomoc, ktorá prináleží príslušným vnútroštátnym orgánom).
55.
Pokiaľ ide o prvé tvrdenie, odvolateľka sa odvoláva na odôvodnenie 28 nariadenia o JMD, pričom ho vykladá tak, že FMA priznáva výlučnú právomoc v oblasti boja proti praniu špinavých peňazí. Podľa odvolateľky Všeobecný súd nesprávne rozdelil rozhodovanie v tejto oblasti na dve časti: po prvé zisťovanie porušení, ktoré prináleží FMA, a po druhé sankčná právomoc vo forme odňatia bankovej licencie, ktorá prináleží ECB.
56.
Na podporu tohto tvrdenia odvolateľka ďalej uvádza, že ak by sa článok 4 ods. 3 nariadenia o JMD vykladal inak, viedlo by to k nezákonnosti tohto ustanovenia, lebo by bolo v rozpore s oddelením právomocí.
57.
Pokiaľ ide o odôvodnenie 28 nariadenia o JMD, Súdny dvor už odmietol výklad, ktorý odvolateľka navrhuje v prejednávanej veci.
58.
V rozsudku Versobank/ECB Súdny dvor zdôraznil, že právomoc odňať povolenie je vyhradená výlučne ECB. (
35
) Súdny dvor navyše konštatoval, že podľa článku 14 ods. 5 nariadenia o JMD môže ECB odňať povolenie okrem iného na návrh príslušného vnútroštátneho orgánu. (
36
) Nakoniec Súdny dvor potvrdil, že táto právomoc ECB zostáva výlučná, aj keď sa dôvody na odňatie licencie týkajú napríklad povinností v oblasti správy a riadenia a povinností v oblasti boja proti praniu špinavých peňazí. (
37
)
59.
Všeobecný súd teda správne dospel k rovnakým záverom, pokiaľ ide o právomoc ECB odňať licenciu AAB Bank na základe porušení zistených zo strany FMA podľa článku 18 písm. f) a článku 67 ods. 1 písm. d) a o) smernice 2013/36. (
38
)
60.
To ma vedie k záveru, že prvú časť druhého odvolacieho dôvodu treba zamietnuť ako nedôvodnú.
61.
Druhým tvrdením odvolateľka tvrdí, že podľa odôvodnenia 36 a článku 18 nariadenia o JMD môže ECB ukladať sankcie len na základe priamo uplatniteľného práva Únie, a nie v prípade porušenia vnútroštátneho práva.
62.
Z rovnakých dôvodov, ako sú dôvody uvedené v prvej časti tohto odvolacieho dôvodu, však Súdny dvor jednoznačne potvrdil, že ECB uplatňuje aj príslušné vnútroštátne právo. Všeobecný súd teda podľa môjho názoru správne rozhodol, že povinnosti podľa § 34 ods. 2 a 3 FM‑GwG preberajú relevantné ustanovenia smernice 2005/60 a porušenie týchto povinností teda patrí do pôsobnosti § 31 ods. 3 bodu 2 FM‑GwG, ktorý ako dôsledok stanovil odňatie licencie úverovej inštitúcii. (
39
) Všeobecný súd teda správne rozhodol, že ECB, ktorá má výlučnú právomoc odňať povolenie podľa nariadenia o JMD, bola oprávnená založiť toto rozhodnutie na porušeniach vnútroštátneho práva. (
40
)
63.
Tvrdenie založené na nezákonnosti článku 4 ods. 3 nariadenia o JMD nebolo v konaní na Všeobecnom súde prejednané, a preto by sa malo v odvolacom konaní považovať za nové, v dôsledku čoho je neprípustné. (
41
)
64.
Odvolateľka nakoniec tvrdí, že ECB má právomoc vykonávať prudenciálny dohľad len nad vkladovými a úverovými činnosťami.
65.
Toto tvrdenie bolo uvedené až v odvolacom konaní, a preto je neprípustné.
66.
V každom prípade vzhľadom na to, že ako som vysvetlila v súvislosti s prvým tvrdením v rámci tohto odvolacieho dôvodu, ECB má výlučnú právomoc odňať bankové povolenie, pričom činnosti zahrnuté do takého povolenia nie sú vymedzené, toto tvrdenie treba zamietnuť.
67.
Na záver treba konštatovať, že v rozsahu, v akom je prípustný, treba druhý odvolací dôvod zamietnuť ako nedôvodný.
2. Prvý odvolací dôvod: právomoc Všeobecného súdu
68.
Odvolateľka vo svojom prvom odvolacom dôvode tvrdí, že Všeobecný súd prekročil svoju právomoc a porušil článok 263 ZFEÚ tým, že sa zaoberal otázkami týkajúcimi sa výkladu a uplatňovania rakúskeho práva v oblasti boja proti praniu špinavých peňazí. Subsidiárne odvolateľka tvrdí, že tento výklad a uplatnenie vnútroštátneho práva boli nesprávne. Nakoniec pre prípad, že by Súdny dvor dospel k záveru, že vnútroštátne právo treba považovať za skutkovú otázku, odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd skreslil jeho význam.
69.
Navrhujem, aby Súdny dvor považoval tieto tvrdenia za nedôvodné. Konkrétne, ako som vysvetlila v predchádzajúcej časti, článok 4 ods. 3 nariadenia o JMD začlenil vnútroštátne právo do svojho príslušného právneho rámca.
70.
ECB je preto povinná prijímať rozhodnutia aj na základe vnútroštátneho práva.
71.
Ako potvrdil rozsudok Berlusconi, je na súdoch EÚ, aby preskúmavali zákonnosť aktov EÚ na základe článku 263 ZFEÚ. (
42
) Ako som uviedla v bode 44 týchto návrhov, pri tomto skúmaní musia uplatňovať vnútroštátne právo ako právnu otázku. Vzhľadom na to, že BWG, ktorý sa týka odňatia povolenia, odkazuje na FM‑GwG, ktorý sa týka prania špinavých peňazí, FM‑GwG sa stal súčasťou vnútroštátneho práva, ktoré Všeobecný súd uplatňuje pri skúmaní rozhodnutia ECB o odňatí povolenia.
72.
Odvolateľka okrem toho tvrdí, že Všeobecný súd postupoval nesprávne, keď analogicky uplatnil zásady správneho práva Únie na konečnú povahu rozhodnutí vnútroštátnych správnych orgánov (v prejednávanej veci FMA) týkajúcich sa porušenia § 31 ods. 3 bodu 2 a § 34 ods. 2 a 3 FM‑GwG. (
43
)
73.
Odvolateľka správne tvrdí, že pri posudzovaní konečnej povahy vnútroštátneho správneho aktu by mal Všeobecný súd zohľadniť rakúske zásady správneho práva. Odvolateľka však nevysvetľuje, v čom sa zásady uplatnené Všeobecným súdom odlišujú od rakúskych správnych ustanovení. Preto navrhujem zamietnuť tvrdenie, podľa ktorého Všeobecný súd dospel k vecne nesprávnemu rozhodnutiu. (
44
)
74.
Odvolateľka nakoniec tvrdí, že odôvodnenie Všeobecného súdu je rozporuplné, lebo na jednej strane uvádza, že určenie podmienok na odňatie licencie prináleží vnútroštátnym správnym orgánom, zatiaľ čo na druhej strane sám vykonáva súdne preskúmanie takýchto rozhodnutí.
75.
Podľa môjho názoru toto konštatovanie Všeobecného súdu nie je nijako rozporuplné. Právo EÚ (nariadenie o JMD) požaduje, aby členské štáty stanovili podmienky udelenia povolenia úverovým inštitúciám. Po určení týchto podmienok ich však musí zohľadňovať inštitúcia, ktorá udeľuje (alebo odoberá) takéto povolenie, a tou je ECB. Keďže súdy Únie majú právomoc preskúmavať rozhodnutia ECB, jediným možným výsledkom je, že musia zohľadniť podmienky stanovené vnútroštátnym právom.
76.
Na záver treba konštatovať, že v rozsahu, v akom je prípustný, treba prvý odvolací dôvod zamietnuť ako nedôvodný.
3. Tretí odvolací dôvod: výklad a uplatnenie vnútroštátneho práva
77.
Svojím tretím odvolacím dôvodom, ktorý sa delí na deväť častí, odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne vykladal § 31 ods. 3 bod 2 FM‑GwG, článok 67 ods. 1 smernice 2013/36, ako aj vnútroštátne správne a súdne rozhodnutia.
a) Prvá časť: § 31 ods. 3 bod 2 FM‑GwG
78.
V prvej časti odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne vykladal a uplatnil § 31 ods. 3 bod 2 FM‑GwG, keď v bode 44 napadnutého rozsudku konštatoval, že pred rozhodnutím, že podmienky na odňatie povolenia sú splnené, nie je potrebné čakať na nadobudnutie právoplatnosti príslušných vnútroštátnych rozhodnutí. Okrem toho odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd poskytol „radikálny“ výklad rakúskeho práva v tom zmysle, že nepovažoval za problematické dve samostatné rozhodnutia týkajúce sa toho istého porušenia: jedno (vnútroštátne rozhodnutie), ktorým bolo porušenie konštatované, a druhé (rozhodnutie ECB), ktorým bolo porušenie sankcionované odňatím povolenia.
79.
Okrem toho odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd sa v bode 61 napadnutého rozsudku dopustil nesprávneho posúdenia, keď nesprávne vykladal § 70 ods. 4 BWG, výslovne uplatniteľný na základe § 31 ods. 3 bodu 2 FM‑GwG.
80.
Pokiaľ ide o prvé tvrdenie, nie je úplne jasné, či Všeobecný súd skutočne dospel ku konštatovaniu, ktoré mu odvolateľka pripisuje. Všeobecný súd odpovedal na tvrdenie, podľa ktorého závažné porušenie možno preukázať len na základe trestného práva správneho alebo trestného práva a musí sa konštatovať v súdnom konaní právoplatným rozhodnutím. (
45
)
81.
V tejto súvislosti Všeobecný súd odpovedal, že v situácii, keď vnútroštátne právo priznáva správnemu orgánu právomoc konštatovať a sankcionovať porušenie príslušných ustanovení (§ 34 ods. 2 FM‑GwG), by požadovanie právoplatného rozhodnutia podmienilo uplatnenie takejto sankcie tým, že dotknutá úverová inštitúcia musí podať opravný prostriedok proti rozhodnutiu tohto orgánu.
82.
Domnievam sa teda, že Všeobecný súd na rozdiel od toho, čo tvrdí odvolateľka, nekonštatoval, že rozhodnutie správneho orgánu, ktorým sa konštatuje porušenie príslušných ustanovení, nemusí nadobudnúť právoplatnosť. Uvedený súd sa obmedzil na konštatovanie, že ak nebol podaný opravný prostriedok, takéto rozhodnutie nadobúda právoplatnosť.
83.
Pokiaľ ide o tvrdenie odvolateľky týkajúce sa „radikálneho“ výkladu vnútroštátneho práva, podľa ktorého konštatovanie porušenia a uloženie sankcie nemožno vykonať v dvoch rôznych rozhodnutiach, domnievam sa, že toto tvrdenie nemôže uspieť, lebo výlučná právomoc odňať povolenie podľa článku 4 ods. 1 písm. a) nariadenia o JMD prináleží ECB.
84.
Môže byť pravda, že takéto rozdelenie právomocí mení spôsob fungovania správneho práva v členských štátoch pred vytvorením bankovej únie. Nemožno ho však považovať za nesprávny výklad vnútroštátneho práva.
85.
Nakoniec odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd sa v bode 61 napadnutého rozsudku dopustil nesprávneho posúdenia tým, že nesprávne vykladal § 70 ods. 4 BWG. Podľa odvolateľky toto ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré sa výslovne uplatňuje na základe § 31 ods. 3 bodu 2 FM‑GwG, požaduje postupné ukladanie sankcií podľa troch po sebe nasledujúcich úrovní sankcií.
86.
Nezdá sa mi však, že by Všeobecný súd v bode 61 napadnutého rozsudku dospel k takémuto výkladu. V uvedenom bode konštatoval, že porušenia, aj keď boli medzičasom napravené, odôvodňujú odňatie povolenia vzhľadom na cieľ spočívajúci v ochrane európskeho bankového systému.
87.
Body 79 až 92 napadnutého rozsudku sú tu tiež relevantné: v týchto bodoch Všeobecný súd podľa môjho názoru správne konštatoval, že ECB správne uplatnila odňatie povolenia ako sankciu založenú na systematickom, závažnom a pokračujúcom porušovaní.
88.
Ako som uviedla v bode 45 týchto návrhov, Všeobecný súd by mal zohľadniť aj relevantnú vnútroštátnu judikatúru, ktorá vykladá vnútroštátne právo. (
46
) V tejto súvislosti odvolateľka predložila Všeobecnému súdu rozhodnutie Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd, Rakúsko), (
47
) ktorým uvedený súd rozhodol, že porušenia nie sú závažné ani systematické.
89.
Všeobecný súd sa týmto tvrdením v napadnutom rozsudku nezaoberal a namiesto toho sa zameral na dôvody, ktoré uviedla ECB na základe zistení FMA, ktoré jej boli predložené. Všeobecný súd tiež uviedol krížový odkaz na zoznam rozhodnutí, ktoré boli základom odporúčania FMA a rozhodnutia ECB o odňatí povolenia, medzi ktorými sa nachádzal aj rozsudok, na ktorý sa odvoláva odvolateľka. (
48
)
90.
Aj keby som mohla súhlasiť s tým, že Všeobecný súd mohol jasnejšie vysvetliť vplyv tohto rozsudku na svoje konštatovanie, je zjavné, že Všeobecný súd zahrnul do svojho posúdenia rozsudok Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) a uviedol, že nemení konštatovanie FMA a ECB, podľa ktorého porušenia zo strany AAB Bank boli systematické, závažné a pokračujúce.
91.
Navyše Všeobecný súd ďalej konštatoval, že význam prudenciálnych pravidiel zameraných na boj proti praniu špinavých peňazí a financovaniu terorizmu, osobitná zodpovednosť úverových inštitúcií v tejto súvislosti, ako aj potreba konať čo najrýchlejšie v reakcii na porušovanie týchto pravidiel odôvodňujú odňatie povolenia. (
49
)
92.
Preto som dospela k záveru, že prvú časť tretieho odvolacieho dôvodu treba zamietnuť.
b) Druhá časť: vnútroštátne rozhodnutia
93.
Odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho posúdenia, keď rozhodol, že je nevyhnutné, aby vnútroštátne rozhodnutie konštatovalo porušenie a aby toto rozhodnutie podliehalo súdnemu preskúmaniu. Odvolateľka neodkazuje na nijaký bod napadnutého rozsudku, v ktorom Všeobecný súd dospel k takémuto záveru.
94.
Okrem toho nie je jasné, ktoré pochybenie sa vytýka Všeobecnému súdu, a preto sa domnievam, že Súdny dvor by mal toto tvrdenie považovať za neprípustné.
95.
Odvolateľka ďalej jednotlivo analyzuje dokumenty vymenované v bode 26 napadnutého rozsudku, pričom tvrdí, že Všeobecný súd im v tomto bode priznal nesprávnu právnu silu.
96.
Bod 26 napadnutého rozsudku však len odkazuje na rôzne dokumenty, na ktoré sa FMA a ECB odvolávali pri prijímaní rozhodnutia o odňatí povolenia. Odvolateľka nešpecifikuje, akej chyby sa Všeobecný súd dopustil pri zostavovaní tohto zoznamu.
97.
Preto sa domnievam, že Súdny dvor by mal zamietnuť túto časť tretieho odvolacieho dôvodu.
c) Tretia časť: zásady správneho práva
98.
Odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd v bodoch 46 a 47 napadnutého rozsudku postupoval nesprávne, keď analogicky uplatnil zásady správneho práva EÚ na situáciu upravenú rakúskym právom.
99.
Všeobecný súd uviedol, že „vina osoby obvinenej z porušenia právnych predpisov je definitívne preukázaná až vtedy, ak sa rozhodnutie konštatujúce toto porušenie stalo konečným“. (
50
)
100.
Odvolateľka však nevysvetľuje, v čom je táto zásada v rozpore s príslušným rakúskym právom. Inými slovami, nevysvetľuje, čo v takom prípade stanovuje rakúske právo. Naopak, v súlade s tvrdením ECB sa zásada uvedená Všeobecným súdom riadi všeobecnou právnou logikou, podľa ktorej sa konštatovanie stáva právoplatným, keď samotné rozhodnutie, v ktorom bolo toto konštatovanie prijaté, nadobudne právoplatnosť.
101.
Preto sa domnievam, že túto časť tretieho odvolacieho dôvodu treba zamietnuť.
d) Štvrtá časť: účinky rozhodnutí vnútroštátnych správnych orgánov
102.
Odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd sa v bodoch 149 a 150 napadnutého rozsudku dopustil nesprávneho posúdenia, keď v rozpore s vnútroštátnym právom pripísal rozhodnutiam vnútroštátnych správnych orgánov viaceré dôsledky. (
51
)
103.
Podľa môjho názoru toto tvrdenie skresľuje úvahy, o ktoré sa opierajú uvádzané body napadnutého rozsudku, v ktorých sa Všeobecný súd obmedzil na odmietnutie správy AAB Bank o internom audite ako dostatočného dôkazu o tom, že nedošlo k závažným porušeniam, ktoré boli konštatované v príslušných správnych rozhodnutiach na vnútroštátnej úrovni.
104.
Zastávam preto názor, že túto časť tretieho odvolacieho dôvodu treba zamietnuť.
e) Piata časť: kde je dym, tam je i oheň
105.
Odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd konal na základe zásady „kde je dym, tam je i oheň“, keď povrchne zaobchádzal s viacerými dokumentmi, ktoré sa vo všeobecnosti zaoberajú právnou úpravou týkajúcou sa boja proti praniu špinavých peňazí.
106.
Treba konštatovať, že odvolateľka konkrétne neodkazuje na nijakú časť napadnutého rozsudku, čo má za následok neprípustnosť tejto časti tretieho odvolacieho dôvodu, keďže Súdny dvor nemôže formulovať tvrdenia týkajúce sa odvolania namiesto odvolateľky.
107.
Ďalej však treba uviesť, že Všeobecný súd osobitne preskúmal konštatovania jednotlivých porušení, ktoré viedli FMA a neskôr ECB k záveru, že došlo k závažným, systematickým a pokračujúcim porušeniam § 34 ods. 2 a 3 FM‑GwG, ktoré odôvodňujú odňatie povolenia. (
52
)
108.
Preto navrhujem, aby Súdny dvor zamietol túto časť tretieho odvolacieho dôvodu.
f) Šiesta časť: celkové posúdenie
109.
Odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd nevykonal celkové posúdenie príslušných vnútroštátnych rozhodnutí, pričom cituje tri rozhodnutia Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd).
110.
Treba konštatovať, že toto tvrdenie nebolo predložené Všeobecnému súdu, a preto je v odvolacom konaní nové. Takéto tvrdenia sú, ako som už uviedla vyššie, neprípustné. (
53
)
111.
V rozsahu, v akom odvolateľka odkazuje na posúdenie Všeobecného súdu, ktorý sa podľa jej názoru zaoberal „príliš špecifickými a neaktuálnymi otázkami“, nie je jasné, na ktoré časti napadnutého rozsudku sa toto tvrdenie vzťahuje a v čom presne spočíva nesprávne právne posúdenie pripísané Všeobecnému súdu. Ak nič iné, domnievam sa, že odvolateľka žiada Súdny dvor o posúdenie skutkového stavu v štádiu odvolania.
112.
Súdny dvor však nemá právomoc zisťovať skutkový stav alebo skúmať dôkazy s výnimkou prípadu, keď odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd skreslil skutkové okolnosti a že takéto skreslenie zjavne vyplýva z písomností nachádzajúcich sa v spise Súdneho dvora. (
54
)
113.
Okrem toho účastník konania, ktorý sa odvoláva na skreslenie skutkových okolností, musí presne uviesť dôkazy, ktoré Všeobecný súd údajne skreslil, a preukázať nesprávne posúdenie, ktoré podľa neho viedlo k takémuto skresleniu. (
55
)
114.
Odvolateľka sa obmedzuje na kvalifikáciu skutkového stavu, ktorý už Všeobecný súd posúdil, nepreukázala však, že uvedený súd skreslil dôkazy.
115.
Preto sa domnievam, že Súdny dvor by mal konštatovať neprípustnosť šiestej časti tretieho odvolacieho dôvodu v celom rozsahu.
g) Siedma časť: článok 67 ods. 1 písm. o) smernice 2013/36
116.
V siedmej časti tretieho odvolacieho dôvodu odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne konštatoval, že došlo k závažným porušeniam, ako požaduje článok 67 ods. 1 písm. o) smernice 2013/36. Okrem toho odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne vykladal rozsudok, o ktorý sa opieral, (
56
) pokiaľ ide o odňatie licencie prevádzkovateľom hazardných hier. Odvolateľka nakoniec tvrdí, že nie je dôvod vykladať rakúske právo z hľadiska práva Únie, a nie z hľadiska samotného rakúskeho práva.
117.
Pokiaľ ide o tvrdenie týkajúce sa závažného porušenia, odvolateľka vyzýva Súdny dvor, aby prehodnotil skutkový stav, čo nepatrí do jeho právomoci. Ako som vysvetlila v bodoch 112 až 114 vyššie, pokiaľ odvolateľka nenamieta skreslenie skutkového stavu, čo nie je prípad prejednávanej veci, tvrdenia týkajúce sa skutkového stavu by sa mali považovať za neprípustné.
118.
Pokiaľ ide o výklad rozsudku, na ktorý sa odvoláva Všeobecný súd v bode 49 napadnutého rozsudku, odvolateľka nevysvetľuje, v čom je chyba ani aký je správny výklad, ktorý mal Všeobecný súd uplatniť. Toto tvrdenie preto treba rovnako zamietnuť ako nepodložené, a teda neprípustné.
119.
Odvolateľka nakoniec nevysvetľuje, v ktorej konkrétnej časti napadnutého rozsudku Všeobecný súd vykladal rakúske právo len s odkazom na právo Únie, hoci to mal urobiť výlučne vo vzťahu k rakúskemu právu. Keďže Súdnemu dvoru chýba presnejšie vysvetlenie, nemôže urobiť nič iné, len všeobecne vysvetliť, že Všeobecný súd by mal uplatniť vnútroštátne pravidlá uplatniteľné ako súčasť rámca JMD tak z hľadiska rakúskeho práva, ako aj z hľadiska práva EÚ, rovnako ako by to urobil vnútroštátny súd pri výklade vnútroštátneho práva.
120.
Preto Súdnemu dvoru navrhujem, aby siedmu časť tretieho odvolacieho dôvodu vyhlásil za neprípustnú.
h) Ôsma časť: § 70 ods. 4 BWG
121.
Odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd nedostatočne posúdil požiadavky § 70 ods. 4 BWG, podľa ktorých by sankcie mali byť uložené v troch po sebe nasledujúcich fázach, z ktorých každá je založená na samostatných individuálnych porušeniach. Všeobecný súd v bode 158 napadnutého rozsudku nesprávne uznal, že rôzne opatrenia, ktoré FMA prijala v minulosti, sú dostatočné. Keďže je nevyhnutné, aby porušenie pretrvávalo ku dňu prijatia rozhodnutia, uvedený súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia v bodoch 61 a 62 napadnutého rozsudku. Odvolateľka tiež tvrdí, že Všeobecný súd skreslil rakúske právo svojou vlastnou súdnou politikou, čím vyvolal obavy týkajúce sa právneho štátu. Odvolateľka nakoniec tiež tvrdí, že článok 127 ods. 6 ZFEÚ, právny základ nariadenia o JMD, nepriznáva Rade právomoc zmeniť vnútroštátne právne predpisy týkajúce sa podmienok odňatia povolenia.
122.
Pokiaľ ide o prvé tvrdenie, treba konštatovať, že odvolateľka vyzýva Súdny dvor, aby prehodnotil skutkové zistenia Všeobecného súdu, najmä hodnotu, ktorú pripísal opatreniam prijatým zo strany AAB Bank na nápravu porušení a rôznym rozhodnutiam v oblasti dohľadu, ktoré vydal FMA.
123.
Ako som vysvetlila v bodoch 112 až 114 vyššie, pokiaľ odvolateľka nenamieta skreslenie skutkového stavu, čo nie je prípad prejednávanej veci, tvrdenia týkajúce sa skutkového stavu by sa mali považovať za neprípustné.
124.
Pokiaľ ide o ostatné tvrdenia, odvolateľka neodkazuje na konkrétne časti napadnutého rozsudku ani nespresňuje údajné pochybenie Všeobecného súdu nad rámec všeobecného odkazu na súdnu politiku a právny štát. Také tvrdenia sú podľa judikatúry Súdneho dvora (
57
) neprípustné.
125.
Preto Súdnemu dvoru navrhujem, aby ôsmu časť tretieho odvolacieho dôvodu vyhlásil za neprípustnú.
i) Deviata časť: vzťah medzi § 31 ods. 3 bodom 2 FM‑GwG a § 70 ods. 4 BWG
126.
Odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd sa v bode 105 a nasl. napadnutého rozsudku dopustil nesprávneho výkladu vzťahu medzi § 31 ods. 3 bodom 2 FM‑GwG a § 70 ods. 4 BWG. Odvolateľka konkrétne tvrdí, že ECB založila svoje rozhodnutie na § 70 ods. 4 BWG, zatiaľ čo právomoc sankcionovať činnosti, ktoré sú v rozpore s pravidlami v oblasti boja proti praniu špinavých peňazí a financovaniu terorizmu, upravuje len FM‑GwG, na ktorý § 70 ods. 4 BWG neodkazuje. AAB Bank preto tvrdí, že ECB pri svojom rozhodnutí o odňatí povolenia použila nesprávny právny základ.
127.
Všeobecný súd v bode 103 napadnutého rozsudku konštatoval, že ECB odkázala na § 70 ods. 4 BWG, ktorý stanovuje právomoc odňať povolenie v prípade porušenia ustanovení tohto zákona o boji proti praniu špinavých peňazí. Tento súd tiež v bode 104 napadnutého rozsudku uviedol, že ECB poukázala aj na skutočnosť, že AAB Bank porušila rôzne ustanovenia FM‑GwG. Nakoniec v bode 109 napadnutého rozsudku Všeobecný súd zdôraznil, že AAB Bank netvrdila, že posúdenie zo strany ECB by bolo odlišné, ak by sa použil iný právny základ.
128.
Podľa môjho názoru Všeobecný súd v bodoch 105 až 107 napadnutého rozsudku správne konštatoval, že § 39 ods. 2 a 2b BWG odkazuje aj na riziko prania špinavých peňazí a financovania terorizmu a že FM‑GwG, ako aj BWG možno zohľadniť pri preukazovaní takýchto porušení, čo má za následok odňatie povolenia.
129.
Okrem toho sa domnievam, že Všeobecný súd správne rozhodol, že nesprávny právny základ, keďže má len formálnu pôsobnosť, nemôže viesť k zrušeniu sporného rozhodnutia. (
58
)
130.
Všeobecný súd odkazuje na svoj predchádzajúci rozsudok, na ktorý sa neskôr začal odvolávať ako na ustálenú judikatúru. (
59
)
131.
Prístup Všeobecného súdu možno nájsť aj v návrhoch, ktoré pred viac ako tromi desaťročiami predniesol vo veci Gestetner Holdings (
60
) generálny advokát Mischo, ktorý tvrdil, že voľba nesprávneho právneho základu (nevyhnutne) nevedie k odlišnému výsledku, než aký by bol dosiahnutý v prípade, že by sa zvolil správny právny základ. (
61
)
132.
Súdnemu dvoru navrhujem, aby sa riadil logikou, ktorú uplatnil Všeobecný súd a generálny advokát Mischo, a dospel k záveru, že voľba „nesprávneho“ právneho základu individuálneho rozhodnutia by mala byť rozhodujúca pre jeho platnosť len v prípade, že by „správny“ právny základ viedol k odlišnému výsledku v samotnom rozhodnutí.
133.
V tejto súvislosti sa domnievam, že Všeobecný súd sa nedopustil nesprávneho posúdenia, keď konštatoval, že odlišný právny základ by nemal vplyv na posúdenie ECB a jej právomoc odňať povolenie AAB Bank.
134.
Na záver navrhujem, aby Súdny dvor zamietol deviatu časť tretieho odvolacieho dôvodu ako nedôvodnú.
4. Štvrtý odvolací dôvod: článok 67 ods. 1 písm. d) smernice 2013/36
135.
Štvrtým odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd sa v bodoch 132 až 144 napadnutého rozsudku dopustil nesprávneho posúdenia, keď po prvé konštatoval, že porušenia, ku ktorým došlo pred tromi alebo piatimi rokmi a ktoré boli medzičasom napravené, postačujú na odňatie povolenia; po druhé konštatoval, že na odňatie povolenia nie je potrebné, aby porušenia boli závažnej povahy; po tretie v rozpore s rozsudkom Súdneho dvora vydaným vo veci Berlusconi konštatoval, že vnútroštátne rozhodnutie, ktorým boli preukázané porušenia v oblasti vnútorného riadenia, je právoplatné a malo byť napadnuté na vnútroštátnej úrovni; po štvrté nesprávne posúdil dokumenty vymenované v bode 122 napadnutého rozsudku.
136.
Pokiaľ ide o prvé tvrdenie, domnievam sa, že odvolateľka týmto tvrdením žiada Súdny dvor, aby prehodnotil skutkové zistenia Všeobecného súdu, pokiaľ ide o hodnotu, ktorú pripísal porušeniam zisteným zo strany FMA a ECB. (
62
)
137.
Ako som vysvetlila v bodoch 112 až 114 vyššie, pokiaľ odvolateľka nenamieta skreslenie skutkového stavu, čo nie je prípad prejednávanej veci, tvrdenia týkajúce sa skutkového stavu by sa mali považovať za neprípustné.
138.
Ak by Súdny dvor nesúhlasil s takýmto posúdením, domnievam sa, že Všeobecný súd sa v bode 134 napadnutého rozsudku nedopustil nesprávneho posúdenia, keď rozhodol, že článok 67 ods. 1 písm. d) smernice 2013/36 nebráni odňatiu povolenia na základe minulých alebo zmiernených porušení.
139.
Všeobecný súd tiež v bode 135 napadnutého rozsudku uviedol, že opačné konštatovanie by znamenalo, že príslušné orgány by museli prijať nové rozhodnutia, aby preukázali, že úverová inštitúcia skutočne porušila požiadavky v oblasti riadenia, ktorých cieľom je chrániť európsky bankový systém.
140.
V odôvodnení Všeobecného súdu nevidím chybu. Okrem toho, že nie je potrebné, aby porušenia mechanizmov riadenia boli systematické alebo závažné, treba zdôrazniť, že ECB odňala povolenie nielen na základe opakovaného porušenia článku 67 ods. 1 písm. d) smernice 2013/36, ale aj článku 67 ods. 1 písm. o) tejto smernice.
141.
Preto Súdnemu dvoru navrhujem, aby toto tvrdenie zamietol ako nedôvodné.
142.
Pokiaľ ide o druhé tvrdenie, domnievam sa, že Všeobecný súd v bode 138 napadnutého rozsudku správne konštatoval, že článok 67 ods. 1 písm. d) smernice 2013/36 na odôvodnenie odňatia povolenia nepožaduje, aby porušenie mechanizmov riadenia bolo závažné, zjavné alebo systematické. Toto ustanovenie na rozdiel od článku 67 ods. 1 písm. o) smernice 2013/36 nepožaduje, aby porušenie bolo závažné. Toto tvrdenie preto treba zamietnuť.
143.
Tretím tvrdením odvolateľka Všeobecnému súdu vytýka, že v bodoch 142 až 145 napadnutého rozsudku nesprávne konštatoval, že proti rozhodnutiam FMA týkajúcim sa porušení mechanizmov riadenia malo byť podané odvolanie na vnútroštátnej úrovni, zatiaľ čo Súdny dvor v rozsudku Berlusconi konštatoval, že vnútroštátne súdy nemôžu preskúmať prípravné akty, v prípade ktorých má ECB konečnú rozhodovaciu právomoc.
144.
V rozsudku Berlusconi totiž Súdny dvor rozhodol, že vnútroštátne súdy nemôžu podľa článku 263 ZFEÚ preskúmavať prípravné akty príslušných vnútroštátnych orgánov, ak konajú podľa článkov 22 a 23 smernice 2013/36, článku 4 ods. 1 písm. c) a článku 15 nariadenia o JMD a článkov 85 až 87 nariadenia o rámci JMD. (
63
)
145.
Ako však Všeobecný súd správne rozhodol v bodoch 145 a 146 napadnutého rozsudku, rozhodnutie FMA týkajúce sa nezavedenia požadovaného mechanizmu riadenia zo strany AAB Bank je konečným rozhodnutím. Konštatovania uvedené v rozsudku Berlusconi sa preto neuplatňujú.
146.
Odvolateľka nakoniec tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne posúdil dokumenty vymenované v bode 122 napadnutého rozsudku, neanalyzoval však tri fázy dôsledkov stanovené v § 70 ods. 4 BWG.
147.
Ako však uviedla aj ECB, množstvo opakovaných porušení v tejto súvislosti si v dôsledku toho vyžadovalo práve odňatie povolenia, keďže neexistovalo menej reštriktívne opatrenie, ktoré by rovnako riešilo zvýšený počet opakovaných porušení pravidiel týkajúcich sa mechanizmov riadenia.
148.
Na záver navrhujem, aby Súdny dvor zamietol štvrtý odvolací dôvod v celom rozsahu.
5. Piaty odvolací dôvod: zásada proporcionality a vnútroštátne právo
149.
Svojím piatym odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd porušil zásadu proporcionality a nepreskúmal § 70 ods. 4 BWG.
150.
Treba poukázať na to, že tieto tvrdenia už boli uvedené v rámci ôsmej časti tretieho odvolacieho dôvodu, a preto odkazujem na analýzu, ktorú som vykonala v tejto súvislosti. (
64
)
151.
Okrem toho odvolateľka tvrdí, že odňatím povolenia ECB v konečnom dôsledku znemožnila uplatniteľnosť FM‑GwG, hoci by tento právny predpis zostal pre odvolateľku záväzným, ak by podstúpila dobrovoľnú likvidáciu. Nie je jasné, aké pochybenie odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu v rámci tohto tvrdenia, ktoré by podľa vyššie uvedenej judikatúry malo byť vyhlásené za neprípustné. (
65
)
152.
Na záver navrhujem, aby Súdny dvor v rozsahu, v akom je prípustný, zamietol piaty odvolací dôvod.
6. Šiesty odvolací dôvod: právo na obhajobu
153.
Svojím šiestym odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd v bode 227 napadnutého rozsudku porušil jej právo na obhajobu, pokiaľ ide o prístup k spisu a preskúmanie povinnosti ECB určiť relevantné skutkové okolnosti.
154.
Po prvé Všeobecný súd v bodoch 245 až 248 napadnutého rozsudku konštatoval, že ECB nie je povinná sprístupniť dôvernú časť spisu AAB Bank.
155.
Všeobecný súd to odôvodnil odkazom na článok 32 ods. 1 a 5 nariadenia o rámci JMD, podľa ktorého sa právo na prístup k spisu nevzťahuje na dôverné informácie, akou je korešpondencia medzi ECB a príslušnými vnútroštátnymi orgánmi. (
66
) Okrem toho Všeobecný súd konštatoval, že vzhľadom na to, že AAB Bank bola adresátom rozhodnutí FMA alebo účastníkom konania vo vnútroštátnom súdnom konaní, bola dostatočne informovaná o obsahu týchto rozhodnutí, ktoré sú základom na odňatie povolenia. (
67
)
156.
Po druhé, pokiaľ ide o určenie relevantných skutkových okolností zo strany ECB, treba konštatovať, že Všeobecný súd túto povinnosť podrobne analyzoval v bodoch 251 až 273 napadnutého rozsudku, ktoré odvolateľka nespochybňuje.
157.
Preto som dospela k záveru, že šiesty odvolací dôvod treba zamietnuť v celom rozsahu.
7. Siedmy odvolací dôvod: procesné nezrovnalosti
158.
Svojím siedmym odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil procesných pochybení, ktoré poškodili jej záujmy.
159.
Po prvé odvolateľka tvrdí, že mala mať možnosť vyjadriť sa k prístupu Všeobecného súdu, podľa ktorého odôvodnenie vnútroštátnych správnych a súdnych rozhodnutí má záväzný účinok aj vo vzťahu k odňatiu povolenia.
160.
Odvolateľka však neuvádza príslušné body napadnutého rozsudku ani pochybenia, ktorých sa údajne dopustil Všeobecný súd.
161.
Nie je jasné, aké pochybenie sa vytýka Všeobecnému súdu v rámci tohto tvrdenia, a podľa vyššie uvedenej judikatúry by malo byť vyhlásené za neprípustné. (
68
)
162.
Po druhé odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd mal 27. apríla 2021 zverejniť zmenu svojho postoja v rámci opatrenia na zabezpečenie priebehu konania v rozsahu, v akom údajne konštatoval závažné trestné činy, pokiaľ ide o povinnosti týkajúce sa boja proti praniu špinavých peňazí.
163.
Všeobecný súd však svojím opatrením na zabezpečenie priebehu konania z 27. apríla 2021 nezaujal nijaké právne stanovisko, ale položil ECB dve písomné otázky. Toto tvrdenie preto treba zamietnuť.
164.
Po tretie odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd tým, že zamietol jej návrh na opatrenie na zabezpečenie priebehu konania z 8. apríla 2021, dospel k záveru, že podmienky na odňatie povolenia nie sú splnené z dôvodu neexistencie požadovaných závažných trestných činov.
165.
Toto tvrdenie považujem za neprípustné, keďže nespresňuje pochybenie, ktorého sa údajne dopustil Všeobecný súd. (
69
)
166.
Odvolateľka nakoniec tvrdí, že Všeobecný súd porušil svoju povinnosť odôvodnenia, a to najmä v porovnaní s rozsudkami Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd).
167.
Rovnako ako pri predchádzajúcom tvrdení odvolateľka neodkazuje na presné body napadnutého rozsudku ani na konkrétnejšie pochybenia pripisované Všeobecnému súdu. Toto tvrdenie preto treba vyhlásiť za neprípustné.
168.
Na záver navrhujem, aby Súdny dvor v rozsahu, v akom je prípustný, zamietol siedmy odvolací dôvod.
VII. Návrh
169.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie,
–
uložil odvolateľke povinnosť nahradiť trovy konania.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Nariadenie Rady (EÚ) č. 1024/2013 z 15. októbra 2013, ktorým sa Európska centrálna banka poveruje osobitnými úlohami, pokiaľ ide o politiky týkajúce sa prudenciálneho dohľadu nad úverovými inštitúciami (Ú. v. EÚ L 287, 2013, s. 63) (ďalej len „nariadenie o JMD“).
(
3
)	Druhým pilierom bankovej únie je jednotný mechanizmus riešenia krízových situácií (SRM), systém účinného a efektívneho riešenia krízových situácií neživotaschopných úverových inštitúcií. Tretím pilierom bankovej únie je európsky systém ochrany vkladov (EDIS). Pozri návrh nariadenia Európskeho parlamentu a Rady, ktorým sa mení nariadenie (EÚ) č. 806/2014 s cieľom vytvoriť európsky systém ochrany vkladov [COM(2015) 586 final].
(
4
)	Odôvodnenie 30 nariadenia o JMD. Pozri tiež jeho odôvodnenia 16, 17, 27, 65 a 87.
(
5
)	Rozsudok z 8. mája 2019, Landeskreditbank Baden‑Württemberg/ECB (C‑450/17 P, EU:C:2019:372, body 38 až 41).
(
6
)	Pozri tiež BOBIĆ, A.: The Individual in the Economic and Monetary Union. A Study of Legal Accountability. Cambridge University Press, 2024, s. 140 až 144.
(
7
)	BOUCON, L., JAROS, D.: The Application of National Law by the European Central Bank within the EU Banking Union’s Single Supervisory Mechanism: A New Mode of Integration?. In: European Journal of Legal Studies, roč. 10, 2018, s. 155; COMAN‑KUND, F., AMTENBRINK, F.: On the Scope and Limits of the Application of National Law by the European Central Bank within the Single Supervisory Mechanism. In: Banking & Finance Law Review, roč. 33, 2018, s. 133.
(
8
)	Zákon o sporiteľniach; zákon o stavebných sporiteľniach; úvodná vyhláška k zákonu o hypotekárnych bankách a k zákonu o hypotekárnych záložných listoch; zákon o hypotekárnych bankách, zákon o hypotekárnych záložných listoch; zákon o bankových dlhopisoch; zákon o investičných fondoch z roku 2011; zákon o vkladoch; zákon o elektronických peniazoch; zákon o podnikovom dôchodkovom zabezpečení zamestnancov a samostatne zárobkovo činných osôb; zákon o realitnom investičnom fonde; zákon o finančných konglomerátoch; spolkový zákon o ozdravení a riešení krízových situácií bánk; zákon o ochrane vkladov a náhradách pre investorov; zákon o hypotekárnych záložných listoch (BGBl. I č. 199/2021); vyhláška alebo oznámenie vydané na základe týchto spolkových zákonov; ustanovenia nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 575/2013 z 26. júna 2013 o prudenciálnych požiadavkách na úverové inštitúcie a investičné spoločnosti a o zmene nariadenia (EÚ) č. 648/2012 (Ú. v. EÚ L 176, 2013, s. 1) alebo oznámenie vydané na základe uvedeného nariadenia; alebo technické predpisy relevantné pre bankový dohľad v zmysle článkov 10 až 15 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1093/2010 z 24. novembra 2010, ktorým sa zriaďuje Európsky orgán dohľadu (Európsky orgán pre bankovníctvo) a ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie č. 716/2009/ES a zrušuje rozhodnutie Komisie 2009/78/ES (Ú. v. EÚ L 331, 2010, s. 12), a články 10 až 15 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1095/2010 z 24. novembra 2010, ktorým sa zriaďuje Európsky orgán dohľadu (Európsky orgán pre cenné papiere a trhy) a ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie č. 716/2009/ES a zrušuje rozhodnutie Komisie 2009/77/ES (Ú. v. EÚ L 331, 2010, s. 84).
(
9
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/60/ES z 26. októbra 2005 o predchádzaní využívania finančného systému na účely prania špinavých peňazí a financovania terorizmu (Ú. v. EÚ L 309, 2005, s. 15). Uvedená smernica bola zrušená 25. júna 2017 a nahradená smernicou Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/849 z 20. mája 2015 o predchádzaní využívaniu finančného systému na účely prania špinavých peňazí alebo financovania terorizmu, ktorou sa mení nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 648/2012 a zrušuje smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/60/ES a smernica Komisie 2006/70/ES (Ú. v. EÚ L 141, 2015, s. 73).
(
10
)	Nariadenie Európskej centrálnej banky (EÚ) č. 468/2014 zo 16. apríla 2014 o rámci pre spoluprácu v rámci jednotného mechanizmu dohľadu medzi Európskou centrálnou bankou, príslušnými vnútroštátnymi orgánmi a určenými vnútroštátnymi orgánmi (Ú. v. EÚ L 141, 2014, s. 1) (ďalej len „nariadenie o rámci JMD“).
(
11
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2013/36/EÚ z 26. júna 2013 o prístupe k činnosti úverových inštitúcií a prudenciálnom dohľade nad úverovými inštitúciami a investičnými spoločnosťami, o zmene smernice 2002/87/ES a o zrušení smerníc 2006/48/ES a 2006/49/ES (Ú. v. EÚ L 176, 2013, s. 338).
(
12
)	Rozsudok z 5. novembra 2019, ECB a i./Trasta Komercbanka a i. (C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:923, body 107 až 115 a 119), v ktorom Súdny dvor konštatoval, že akcionári úverovej inštitúcie, ktorej bolo odňaté povolenie na podnikanie úverovej inštitúcie, nie sú rozhodnutím o odňatí povolenia priamo dotknutí.
(
13
)	BOUCON, L., JAROS, D., c. d (pozri vyššie poznámku pod čiarou 7), na s. 163.
(
14
)	WITTE, A.: The Application of National Banking Supervision Law by the ECB: Three Parallel Modes of Executing EU Law?. In: Maastricht Journal of European and Comparative Law, roč. 21, 2014, s. 89.
(
15
)	Rozsudok z 8. mája 2019, Landeskreditbank Baden‑Württemberg/ECB (C‑450/17 P, EU:C:2019:372, body 38 až 41 a 49). Pokiaľ ide o analýzu toho, ako má toto konštatovanie rozdelenia úloh fungovať v praxi, pozri ANNUNZIATA, F.: European Banking Supervision in the Age of the ECB: Landeskreditbank Baden‑Württemberg‑Förderbank v ECB. In: European Business Organization Law Review, roč. 21, 2020, s. 555 – 556.
(
16
)	Článok 6 ods. 4 nariadenia o JMD. Podľa tohto ustanovenia konečné rozhodnutie o význame inštitúcie prináleží ECB.
(
17
)	Vymedzené v článkoch 14 a 15 nariadenia o JMD a vyhradené pre ECB podľa jeho článku 6 ods. 4 nariadenia. Okrem toho bez ohľadu na rozdelenie úloh medzi významné a menej významné inštitúcie sa ECB podľa článku 6 ods. 5 nariadenia o JMD udeľujú určité právomoci, napríklad vydávanie usmernení, nariadení alebo všeobecných pokynov príslušným vnútroštátnym orgánom, aby sa zabezpečila konzistentnosť výsledkov v oblasti dohľadu.
(
18
)	Okrem toho článok 9 ods. 1 tretí pododsek nariadenia o JMD stanovuje: „Pokiaľ je to potrebné na vykonávanie úloh, ktorými sa ECB poveruje podľa tohto nariadenia, môže ECB formou pokynov od týchto vnútroštátnych orgánov požadovať, aby využívali svoje právomoci podľa podmienok stanovených vo vnútroštátnom práve a v súlade s týmito podmienkami, ak sa takýmito právomocami ECB týmto nariadením nepoveruje. Tieto vnútroštátne orgány v plnom rozsahu informujú ECB o vykonávaní týchto právomocí.“
(
19
)	Rozsudok z 19. decembra 2018, Berlusconi a Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023, body 42 až 44). Tento rozsudok sa týkal druhej výlučnej právomoci ECB v rámci JMD, ktorá jej umožňuje posudzovať oznámenia o nadobudnutí a prevode kvalifikovaných účastí v úverových inštitúciách.
(
20
)	Pokiaľ ide o komplexnú prezentáciu oboch spôsobov, pozri PREK, M., LEFÈVRE, S.: The EU Courts as „national“ courts: National law in the EU judicial process. In: Common Market Law Review, roč. 54, č. 2, 2017, s. 369.
(
21
)	V ktorých Súdny dvor zdôrazňuje, že vnútroštátne právo patrí do výlučnej právomoci vnútroštátnych súdov. Pozri napríklad rozsudok z 22. decembra 2008, Magoora (C‑414/07, EU:C:2008:766, bod 32).
(
22
)	Pozri napríklad rozsudok zo 14. decembra 2023, Komisia/Amazon.com a i. (C‑457/21 P, EU:C:2023:985, bod 20).
(
23
)	PREK, M., LEFÈVRE, S., c. d (pozri vyššie poznámku pod čiarou 20), s. 383 až 387.
(
24
)	Návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Medina v spojených veciach Nemecko a i./Komisia (C‑794/21 P a C‑800/21 P, EU:C:2023:854, body 90 až 92) a v spojených veciach WEPA Hygieneprodukte a i./Komisia (C‑795/21 P a C‑796/21 P, EU:C:2023:855, body 90 až 92).
(
25
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1001 zo 14. júna 2017 o ochrannej známke Európskej únie (Ú. v. EÚ L 154, 2017, s. 1).
(
26
)	Článok 7 ods. 1 písm. j) a m) (o absolútnych dôvodoch zamietnutia); článok 8 ods. 6 písm. i) (o relatívnych dôvodoch zamietnutia); článok 17 ods. 1 (o doplnkovom uplatnení vnútroštátneho práva týkajúceho sa porušenia práv); článok 27 ods. 4 (o účinkoch voči tretím stranám); článok 34 ods. 2 (o práve prednosti); článok 46 ods. 1 písm. c) a d) (o námietkach); článok 60 ods. 2 (o relatívnych dôvodoch neplatnosti); článok 93 (o premene); článok 106 ods. 1 písm. a) (o prerušení konania); článok 110 ods. 3 (o výkone rozhodnutí stanovujúcich výšku trov konania); článok 117 ods. 1 (o administratívnej spolupráci); článok 128 ods. 3 (o vzájomných návrhoch); článok 129 ods. 2 (o uplatniteľnom práve) a kapitola XI oddiel 2 (nazvaný „Uplatňovanie vnútroštátnych právnych predpisov na účely zákazu používania ochranných známok EÚ“).
(
27
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mengozzi vo veci Evropaïki Dynamiki/ECB (C‑401/09 P, EU:C:2011:31, body 64 a 70). Pokiaľ ide o ďalšie príklady, pozri PREK, M., LEFÈVRE, S., c. d (pozri vyššie poznámku pod čiarou 20), s. 381 a 382.
(
28
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mengozzi vo veci Evropaïki Dynamiki/ECB (C‑401/09 P, EU:C:2011:31, bod 71). Tvrdil, že to zahŕňa aj preskúmanie toho, ako vnútroštátne súdy vykladajú predmetné vnútroštátne právo (bod 74).
(
29
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci ÚHVT/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2013:782, bod 89).
(
30
)	BOBIĆ, A., c. d (pozri vyššie poznámku pod čiarou 6), na s. 165 až 166 a tam citovaná literatúra.
(
31
)	BOUCON, L., JAROS, D., c. d (pozri vyššie poznámku pod čiarou 7), na s. 186.
(
32
)	V návrhoch prednesených vo veci Evropaïki Dynamiki/ECB (C‑401/09 P, EU:C:2011:31, bod 74) generálny advokát Mengozzi uviedol, že ak vnútroštátne právo tvorí súčasť právneho rámca EÚ, súdy EÚ, ktoré toto právo uplatňujú, musia tiež preskúmať, ako vnútroštátne súdy vykladajú predmetné ustanovenia vnútroštátneho práva.
(
33
)	„Pokiaľ ide o preskúmanie konštatovaní Súdu prvého stupňa v súvislosti s uvedenou vnútroštátnou právnou úpravou v rámci odvolania, Súdny dvor má právomoc preskúmať, jednak či Súd prvého stupňa na základe dokumentov a procesných materiálov, ktoré mu boli predložené, neskreslil znenie dotknutých vnútroštátnych ustanovení alebo s nimi súvisiacu vnútroštátnu judikatúru, alebo dokonca diela právnej náuky, ktoré sa ich týkajú, ďalej či Súd prvého stupňa v súvislosti s týmito dôkazmi nedospel ku konštatovaniu, ktoré zjavne odporuje ich obsahu, a napokon či Súd prvého stupňa s cieľom spochybniť dotknutú vnútroštátnu právnu úpravu pri skúmaní všetkých dôkazov jednému z nich nepriznal širší rozsah, ktorý mu vzhľadom na ostatné dôkazy neprináleží, pokiaľ to zjavne vyplýva zo spisových materiálov.“ Rozsudok z 5. júla 2011, Edwin/ÚHVT (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, bod 53).
(
34
)	Súdny dvor sa obmedzil na vysvetlenie, že jeho konštatovanie v rozsudku Edwin/ÚHVT neznamená, že vnútroštátne právo „sa musí považovať za [čisto] skutkový stav“. Rozsudok z 27. marca 2014, ÚHVT/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, bod 37). Kurzívou zvýraznila generálna advokátka.
(
35
)	Rozsudok zo 7. septembra 2023, Versobank/ECB (C‑803/21 P, EU:C:2023:630, bod 91).
(
36
)	Tamže, bod 93.
(
37
)	Tamže, bod 97, ktorý odkazuje na článok 67 ods. 1 písm. d), e) a o) smernice 2013/36.
(
38
)	Napadnutý rozsudok, body 29 až 34.
(
39
)	Napadnutý rozsudok, body 35 až 38.
(
40
)	Tamže, bod 50.
(
41
)	Podľa článku 170 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora odvolaním nemožno meniť predmet sporu na Všeobecnom súde. Pozri tiež rozsudok z 1. februára 2007, Sison/Rada (C‑266/05 P, EU:C:2007:75, bod 95).
(
42
)	Rozsudok z 19. decembra 2018, Berlusconi a Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023, bod 44).
(
43
)	Napadnutý rozsudok, body 45 až 47.
(
44
)	Pozri v tejto súvislosti rozsudok z 21. októbra 2020, ECB/Estate of Espírito Santo Financial Group (C‑396/19 P, neuverejnený, EU:C:2020:845, bod 24 a tam citovaná judikatúra).
(
45
)	Napadnutý rozsudok, bod 41.
(
46
)	Ako to urobil napríklad v rozsudku z 19. septembra 2012, Komisia/SEMEA a Commune de Millau (T‑168/10 a T‑572/10, EU:T:2012:435, body 62 až 67). Súdny dvor to potvrdil ako správny prístup v rozsudku z 19. júna 2014, Commune de Millau a SEMEA/Komisia (C‑531/12 P, EU:C:2014:2008, body 82 až 85).
(
47
)	Pokiaľ ide o úplný odkaz, pozri napadnutý rozsudok, bod 80.
(
48
)	Napadnutý rozsudok, bod 86, ktorý odkazuje na bod 26.
(
49
)	Napadnutý rozsudok, bod 50.
(
50
)	Pričom v bode 46 napadnutého rozsudku odkázal na rozsudok z 12. októbra 2007, Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse/Komisia (T‑474/04, EU:T:2007:306, bod 76).
(
51
)	Odvolateľka uvádza tieto údajné dôsledky: 1. nedostatky uvedené v odôvodnení treba považovať za presvedčivo preukázané, 2. úvahy uvedené v odôvodnení jednoznačne preukazujú, že údajné nedostatky sú tiež dostatočne závažné na to, aby odôvodnili následné odňatie povolenia, a to bez ohľadu na skutočnosť, že, naopak, uplatňujú nanajvýš menej prísne právne následky, 3. relevantnosť údajných porušení na účely následného odňatia povolenia je s konečnou platnosťou preukázaná ex ante, 4. dôkaz o opaku, ktorý má preukázať, že k porušeniam nedošlo, je vylúčený.
(
52
)	Napadnutý rozsudok, body 66, 72, 78 a 91.
(
53
)	Pozri poznámku pod čiarou 41 vyššie.
(
54
)	Rozsudky z 2. septembra 2010, Komisia/Deutsche Post (C‑399/08 P, EU:C:2010:481, bod 63), a z 29. októbra 2015, Komisia/ANKO (C‑78/14 P, EU:C:2015:732, bod 54).
(
55
)	Rozsudok z 10. novembra 2022, Komisia/Valencia Club de Fútbol (C‑211/20 P, EU:C:2022:862, bod 55).
(
56
)	Rozsudok zo 16. februára 2012, Costa a Cifone (C‑72/10 a C‑77/10, EU:C:2012:80).
(
57
)	Rozsudok z 28. apríla 2022, Changmao Biochemical Engineering/Komisia (C‑666/19 P, EU:C:2022:323, body 187 až 189). Okrem toho „tejto požiadavke nezodpovedá odvolanie, ktoré neobsahuje nijakú argumentáciu osobitne smerujúcu k vymedzeniu nesprávneho právneho posúdenia, ktorým je poznačený predmetný rozsudok alebo uznesenie“. Rozsudok zo 14. októbra 2021, NRW. Bank/SRB (C‑662/19 P, EU:C:2021:846, bod 36).
(
58
)	Napadnutý rozsudok, bod 108, ktorý odkazuje na rozsudok z 9. júna 2015, Navarro/Komisia (T‑556/14 P, EU:T:2015:368, bod 26).
(
59
)	Rozsudok z 21. februára 2024, Sinopec Chongqing SVW Chemical a i./Komisia (T‑762/20, EU:T:2024:113, bod 157). Okrem odkazu na rozsudok Navarro/Komisia Všeobecný súd odkazuje aj na rozsudok z 18. decembra 1997, Costantini/Komisia (T‑57/96, EU:T:1997:214, bod 23). Na rovnaké pravidlo sa odvolával Všeobecný súd aj v rozsudku z 5. júna 1996, Günzler Aluminium/Komisia (T‑75/95, EU:T:1996:74, bod 55).
(
60
)	Návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Mischo vo veci Gestetner Holdings/Rada a Komisia (156/87, EU:C:1989:287, bod 31).
(
61
)	V uvedenej veci Súdny dvor nerozhodol, že bol zvolený nesprávny právny základ, a teda nemohol súhlasiť s konštatovaním generálneho advokáta týkajúcim sa vplyvu takého zistenia na platnosť rozhodnutia. Rozsudok zo 14. marca 1990, Gestetner Holdings/Rada a Komisia (C‑156/87, EU:C:1990:116, body 29 až 34).
(
62
)	Uvedené v napadnutom rozsudku, body 26, 38 a 122.
(
63
)	Rozsudok z 19. decembra 2018, Berlusconi a Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023, bod 59).
(
64
)	Body 121 až 125 vyššie.
(
65
)	Pozri poznámku pod čiarou 57 vyššie.
(
66
)	Napadnutý rozsudok, bod 241.
(
67
)	Tamže, bod 245.
(
68
)	Pozri poznámku pod čiarou 57 vyššie.
(
69
)	Pozri poznámku pod čiarou 57 vyššie.