62007CC0404
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
prednesené 10. júla 2008 (
1
)
Vec C-404/07
György Katz
proti
István Roland Sós
„Policajná a súdna spolupráca v trestných veciach — Rámcové rozhodnutie 2001/220/SVV — Postavenie obetí v trestnom konaní — Súkromný žalobca nahradzujúci prokurátora — Výpoveď obete ako svedka“
I — Úvod
1.
V prejednávanej veci má byť opätovne (
2
) vyložené rámcové rozhodnutie Rady 2001/220/SVV z 15. marca 2001 o postavení obetí v trestnom konaní. (
3
) Je potrebné objasniť otázku, či rámcové rozhodnutie vyžaduje, aby obeť trestného činu mohla vypovedať ako svedok v trestnom konaní, v ktorom má postavenie žalobcu.
II — Právny rámec
A — Právo Európskej únie
2.
Pravidlá o právomoci Súdneho dvora rozhodovať v prejudiciálnom konaní, pokiaľ ide o rámcové rozhodnutia, sú zakotvené v článku 35 ods. 2 EÚ a 3 EÚ:
„(2)   Každý členský štát môže vyhlásením v čase podpísania Amsterdamskej zmluvy alebo kedykoľvek neskôr uznať právomoc Súdneho dvora vydať predbežné nálezy [rozhodovať v prejudiciálnom konaní — neoficiálny preklad] tak, ako je stanovené v odseku 1.
(3)   Členský štát, ktorý urobí vyhlásenie podľa odseku 2 uvedie, že:
a)
každý súd tohto štátu, ktorého rozhodnutie nie je možné napadnúť opravnými prostriedkami vnútroštátneho práva, môže požiadať Súdny dvor o vydanie predbežného nálezu o otázke [rozhodnutia o prejudiciálnej otázke — neoficiálny preklad], pokiaľ považuje rozhodnutie o otázke platnosti alebo výkladu aktu uvedeného v odseku 1, ktorá vznikla počas konania pred súdom, za nutné pre vydanie rozsudku, alebo že
b)
každý súd tohto štátu môže požiadať Súdny dvor o vydanie predbežného nálezu [rozhodnutia o prejudiciálnej otázke — neoficiálny preklad] vo veci, pokiaľ považuje rozhodnutie o otázke platnosti alebo výkladu aktu uvedeného v odseku 1, ktorá vznikla počas konania pred súdom, za nutné pre vydanie rozsudku.
…“
3.
Ciele rámcového rozhodnutia 2001/220 pre trestné konanie sú vyjadrené najmä v odôvodnení č. 8 tohto rozhodnutia:
„Je potrebné aproximovať pravidlá a praktiky, pokiaľ ide o základné práva obetí, so zvláštnym zreteľom na právo na zaobchádzanie rešpektujúce ich dôstojnosť, právo poskytnúť a dostať informácie, právo pochopiť a byť pochopený, právo byť chránený v rôznych štádiách súdneho konania a právo na poskytnutie podpory za znevýhodnenie žiť v inom členskom štáte, ako v ktorom bol trestný čin spáchaný.“
4.
Článok 2 ods. 1 zohľadňuje vo všeobecnej rovine záujmy obetí v trestnom konaní:
„Každý členský štát zabezpečí, aby obete mali reálne a primerané postavenie v ich trestno-právnom systéme. Naďalej bude vyvíjať všetko úsilie na zabezpečenie toho, aby sa s obeťami zaobchádzalo s náležitou úctou voči dôstojnosti jednotlivca počas konania a uzná práva a oprávnené nároky obetí so zvláštnym prihliadnutím na trestné konanie.“
5.
Výsluch a predloženie dôkazu obeťami trestných činov upravuje predovšetkým článok 3.
„Každý členský štát zaručí obetiam možnosť, aby boli počas konania vypočuté a aby predložili dôkazy.
Každý členský štát prijme potrebné opatrenia na zabezpečenie toho, aby jeho orgány vypočúvali obeť iba do miery nevyhnutnej vzhľadom na trestné konanie.“
B — Maďarské právo
6.
Podľa maďarského trestného práva procesného môže obeť trestného činu za určitých okolností podať ako subsidiárny súkromný žalobca obžalobu namiesto prokurátora. Subsidiárny súkromný žalobca má v súdnom konaní, ak zákon nestanovuje niečo iné, práva prokurátora. Na rozdiel od prokurátora sú oprávnenia subsidiárneho súkromného žalobcu obmedzené v tom smere, že subsidiárny súkromný žalobca nemôže navrhnúť odňatie rodičovských práv, nemôže nahliadať do dôverných dokumentov, ktoré tvoria oddelenú časť spisu, a obžalobu nemôže rozšíriť.
7.
Ďalej je výslovne stanovené, že osoba, ktorá sa na trestnom konaní zúčastňuje alebo zúčastňovala ako svedok, nemôže v tomto konaní vystupovať ako prokurátor.
III — Vnútroštátne konanie a návrh na začatie prejudiciálneho konania
8.
Vo vnútroštátnom konaní podal György Katz voči István Roland Sós subsidiárnu súkromnú obžalobu, v ktorej mu vytýka, že ho podviedol, čím mu spôsobil škodu mimoriadne veľkého rozsahu.
9.
György Katz navrhol, aby bol vypočutý ako svedok. Vnútroštátny súd tento návrh zamietol. Keďže prokurátor nemôže vystupovať ako svedok, analogicky to musí platiť aj pre subsidiárneho súkromného žalobcu.
10.
Vnútroštátny súd má však pochybnosti, či tento záver je zlučiteľný s rámcovým rozhodnutím 2001/220. Preto rozhodnutím zo 6. júla 2007 požiadal Súdny dvor, aby rozhodol o nasledujúcej prejudiciálnej otázke:
„Majú sa články 2 a 3 rámcového rozhodnutia 2001/220 o postavení obetí v trestnom konaní vykladať v tom zmysle, že vnútroštátnemu súdu sa v konaní na základe subsidiárnej súkromnej obžaloby musí zabezpečiť možnosť, aby vypočul obeť trestného činu aj ako svedka?“
11.
Písomnej časti konania sa zúčastnili György Katz, Rakúska republika, Maďarská republika a Komisia. Na pojednávaní konanom 19. júna 2008 sa zúčastnili Maďarská republika a Komisia.
IV — Posúdenie
12.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výlučne iba otázky, či vnútroštátnemu súdu sa v konaní na základe subsidiárnej súkromnej obžaloby musí zabezpečiť možnosť, aby vypočul obeť trestného činu aj ako svedka.
13.
Rámcové rozhodnutie 2001/220 túto otázku rieši iba nepriamo, keďže neupravuje oprávnenia súdu, ale upravuje iba práva obetí trestných činov. Ak by však obeť mala na základe rámcového rozhodnutia právo vypovedať ako svedok, potom by z toho logicky vyplývalo, že vnútroštátnym súdom by sa musela zabezpečiť možnosť vypočúvať obete trestných činov ako svedkov v zmysle prejudiciálnej otázky. So zreteľom na rámcové rozhodnutie a s cieľom dať vnútroštátnemu súdu odpoveď na prejudiciálnu otázku je teda potrebné uvedenú prejudiciálnu otázku preformulovať takto:
„Majú sa články 2 a 3 rámcového rozhodnutia 2001/220 o postavení obetí v trestnom konaní vykladať v tom zmysle, že obeť trestného činu musí mať v konaní na základe subsidiárnej súkromnej obžaloby možnosť prekladať dôkazy prostredníctvom výpovede ako svedok?“
A — O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
14.
Keďže v prejednávanej veci má byť poskytnutý výklad rámcového rozhodnutia podľa článku 34 ods. 2 písm. b) EÚ, pravidlo článku 234 ES sa bude uplatňovať na právomoc Súdneho dvora na rozhodnutie o prejudiciálnej otázke podľa článku 35 EÚ za podmienok uvedených v tomto článku. (
4
)
15.
Z toho dôvodu môže Súdny dvor dať odpoveď na prejudiciálnu otázku iba v prípade, ak Maďarsko v súlade s článkom 35 ods. 2 EÚ vyhlásením uznalo právomoc Súdneho dvora rozhodovať v prejudiciálnom konaní. K takémuto vyhláseniu došlo.
16.
Sporným je však to, či vnútroštátny súd je oprávnený podať návrh na začatie prejudiciálneho konania. V Úradnom vestníku Európskej únie boli totiž uverejnené rozličné oznámenia týkajúce sa oprávnenia vnútroštátnych súdov predložiť takýto návrh: Najprv bolo oznámené, že Maďarsko v súlade s článkom 35 ods. 3 písm. a) EÚ uznalo právomoc Súdneho dvora. (
5
) Podľa tohto oznámenia mali byť na predloženie návrhu oprávnené výlučne súdy rozhodujúce na poslednom stupni. Po doručení predmetného návrhu na začatie prejudiciálneho konania Súdnemu dvoru bolo oznámené, že Maďarsko uvedené prvé vyhlásenie „vzalo späť“ a namiesto toho vyhlásilo, že uznáva právomoc Súdneho dvora podľa článku 35 ods. 3 písm. b) EÚ. Na základe toho môžu podávať návrhy na začatie prejudiciálneho konania, ktoré sa týkajú práva Európskej únie, všetky vnútroštátne súdy. (
6
)
17.
Nie sú k dispozícii žiadne informácie o tom, či Fővárosi Bíróság v prejednávanej veci rozhoduje ako súd posledného stupňa. Preto z oznámení v úradnom vestníku môže vyplývať, že vnútroštátny súd nebol v čase podania návrhu oprávnený predložiť Súdnemu dvoru otázky týkajúce sa práva Európskej únie.
18.
Podľa článku 35 ods. 3 EÚ však informácie poskytnuté členskými štátmi, ktoré sa týkajú súdov oprávnených predložiť návrh na začatie prejudiciálneho konania, nemusia mať konštitutívnu povahu, ale môžu mať aj iba deklaratórnu povahu. Napriek tomu, že obsah oznámení v úradnom vestníku, týkajúci sa uznávania právomocí, naznačuje niečo iné, členské štáty nezvyknú uznávať právomoc Súdneho dvora podľa článku 35 ods. 3 písm. a) alebo b) EÚ, teda pre návrhy určitých súdov. Skôr členské štáty určia (
7
), ktoré súdy môžu predložiť tieto návrhy. Toto „určenie“ nemusí nevyhnutne súvisieť s vyhlásením o uznaní právomoci Súdneho dvora. Vlastné pravidlá o oprávnení predkladať návrhy môžu byť namiesto toho uvedené v samostatnom vnútroštátnom právnom akte.
19.
Minimálne v prejednávanej veci bolo oprávnenie prekladať návrhy správne vymedzené iba na základe maďarského rozhodnutia (Kormányhatározat) 2088/2003, ktoré výslovne upravuje uznávanie právomoci Súdneho dvora podľa článku 35 ods. 3 písm. b) EÚ. Toto maďarské rozhodnutie bolo prijaté už pred dátumom podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania a vnútroštátny súd a maďarská vláda na jeho základe správne založili právomoc Súdneho dvora.
20.
Pôvodné oznámenie v úradnom vestníku bolo teda nesprávne a bolo opravené novším oznámením o uznaní právomoci Súdneho dvora Maďarskom. Okrem toho je potrebné poukázať na to, že právomoc Súdneho dvora nepochybne existuje prinajmenšom v čase rozhodnutia Súdneho dvora.
21.
Súdny dvor je teda oprávnený odpovedať na prejudiciálnu otázku.
22.
Maďarsko však prejudiciálnu otázku považuje za neprípustnú z dôvodu, že má hypotetickú povahu. Domnieva sa, že pochybnosti vnútroštátneho súdu o možnosti subsidiárneho súkromného žalobcu vypovedať v trestnom konaní ako svedok, vychádzali z nesprávneho výkladu maďarského práva. Z komentára k trestnému procesnému právu a zo stanoviska Najvyššieho súdu vyplýva (
8
), že subsidiárny súkromný žalobca je podľa maďarského trestného práva procesného oprávnený vystupovať ako svedok.
23.
V zásade však treba predpokladať, že prejudiciálne otázky položené vnútroštátnymi súdmi sú na účely rozhodovania relevantné. (
9
) Súdny dvor iba výnimočne na účely posúdenia svojej vlastnej príslušnosti skúma okolnosti, za ktorých mu vnútroštátny súd predkladá návrh na začatie prejudiciálneho konania. (
10
) Podľa ustálenej judikatúry je návrh podaný vnútroštátnym súdom možné odmietnuť iba vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá žiadnu súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje informáciami o skutkových a právnych okolnostiach, potrebnými na užitočnú odpoveď na položené otázky. (
11
) S výnimkou týchto prípadov je Súdny dvor v zásade povinný rozhodnúť o prejudiciálnych otázkach týkajúcich sa výkladu právnych predpisov Spoločenstva. (
12
)
24.
Maďarská vláda predkladá silné dôkazy naznačujúce, že prejudiciálnu otázku so zreteľom na maďarské právo nie je potrebné bližšie objasňovať. Návrh na začatie prejudiciálneho konania a doterajšie odmietnutie vypočuť Györgya Katza ako svedka však ukazujú, že prinajmenšom vnútroštátny súd — pravdepodobne dokonca oboznámený so stanoviskom Najvyššieho súdu — sa prikláňa k odlišnému výkladu maďarského práva.
25.
Nie je úlohou Súdneho dvora, aby v rámci skúmania prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania opravoval názor vnútroštátneho súdu, pokiaľ ide o výklad vnútroštátneho práva. (
13
) Súdny dvor má vnútroštátnemu súdu skôr pomôcť rozptýliť jeho pochybnosti, pokiaľ ide o výklad práva Spoločenstva a Európskej únie.
26.
Preto prejudiciálna otázka nemá zjavne hypotetickú povahu.
27.
Napokon György Katz navrhuje vykladať návrh na začatie prejudiciálneho konania široko a preskúmať, či rámcové rozhodnutie 2001/220 vyžaduje, aby subsidiárnemu súkromnému žalobcovi boli priznané určité vyšetrovacie právomoci verejných orgánov činných v trestnom konaní.
28.
Článok 234 ES však upravuje priamu spoluprácu medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi v nesporovom konaní, v ktorom účastníci konania nemajú oprávnenie podávať návrhy, ale iba možnosť vyjadriť sa. (
14
) Podľa tohto ustanovenia sa na Súdny dvor môžu s návrhom na začatie prejudiciálneho konania obrátiť iba vnútroštátne súdy a nie účastníci vnútroštátneho konania. Keďže iba vnútroštátne súdy môžu určiť, aké otázky majú byť Súdnemu dvoru položené, účastníci konania nemôžu meniť obsah otázok. (
15
)
29.
V dôsledku uvedeného je na otázku predloženú vnútroštátnym súdom potrebné odpovedať.
B — O prejudiciálnej otázke
30.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka maďarského trestného konania vedeného na základe subsidiárnej súkromnej obžaloby, teda postavenia obete trestného činu, ktorá v trestnom konaní vedenom pre tento čin sama podáva obžalobu namiesto orgánu činného v trestnom konaní.
31.
V členských štátoch vedú trestné konanie v zásade verejné orgány činné v trestnom konaní. Výnimočne však aj súkromné osoby, spravidla obete trestných činov, môžu namiesto orgánu činného v trestnom konaní podať trestno-právnu obžalobu na súd a vykonávať v trestnom konaní funkciu tohto orgánu. Tieto konania nastoľujú otázku, v akom rozsahu je možné pravidlá vzťahujúce sa na orgán činný v trestnom konaní preniesť na súkromných žalobcov. To sa týka tak právomocí orgánu činného v trestnom konaní, ako aj pre prípadné obmedzenia jeho oprávnení.
32.
V prejednávanej veci ide o možnosť vypovedať ako svedok. V zásade je výpoveď svedka v jeho vlastnom konaní problematická, keďže sa možno obávať konfliktu záujmov. Na druhej strane výpoveď obete trestného činu môže závažne prispieť k usvedčeniu páchateľa z trestného činu, a teda umožňuje dôjsť k spravodlivému a správnemu rozsudku.
33.
Rámcové rozhodnutie 2001/220 neobsahuje žiadne osobitné ustanovenia o právach obetí, ktoré podávajú obžalobu. Všeobecné ustanovenia o právach obetí však napovedajú, že obeť trestných činov musí mať kedykoľvek možnosť predložiť dôkaz v trestnom konaní prostredníctvom vlastnej svedeckej výpovede.
34.
To vyplýva predovšetkým z článku 3 prvej vety rámcového rozhodnutia 2001/220. Podľa tohto ustanovenia každý členský štát zaručí obetiam možnosť, aby boli počas konania vypočuté a aby predložili dôkazy.
35.
Rakúska vláda síce zdôrazňuje, že výpoveď obete trestného činu nie je výslovne spomenutá. Prvok výpovede však nepriamo vyplýva z formulácie „aby boli vypočuté“. Navyše je výpoveď v mnohých prípadoch najdôležitejším dôkazom, ktorý obeť môže predložiť. Komisia zdôrazňuje, že ak by bola výpoveď obete ako dôkaz vylúčená, právo, ktoré má byť zaručené na základe článku 3 prvej vety rámcového rozhodnutia, by bolo pozbavené akéhokoľvek obsahu.
36.
Takéto odňatie práv obeti trestného činu by bolo nezlučiteľné s cieľmi rámcového rozhodnutia 2001/220. Podľa odôvodnenia č. 8 má obeť okrem iného právo byť informovaná. Vo všeobecnosti podľa článku 2 ods. 1 každý členský štát zabezpečí, aby obete mali reálne a primerané postavenie v ich trestno-právnom systéme. Podľa rovnakého ustanovenia uzná práva a oprávnené nároky obetí so zvláštnym prihliadnutím na trestné konanie.
37.
V súlade s oprávneným záujmom obetí trestných činov je v zásade skutočnosť, že obetiam je umožnené vypovedať prinajmenšom v prípade, ak vypovedať chcú. Tvrdenie rakúskej vlády, že výpoveď môže predstavovať pre obeť záťaž, je v prejednávanej veci irelevantné. Aj Komisia totiž došla k záveru, že v tomto prípade sa nemá rozhodovať o tom, či obeti možno prikázať, aby vypovedala proti svojej vôli.
38.
Nič nenasvedčuje ani tomu, že by sa práva obete nemali uplatňovať na trestné konania, v ktorých obete podávajú obžalobu. Rámcové rozhodnutie 2001/220 neobsahuje v tomto smere žiadne obmedzenie.
39.
Naopak, obete trestných činov v postavení žalobcov majú požívať osobitnú ochranu. Túto funkciu majú spravidla preto, že verejné orgány činné v trestnom konaní odmietajú podať obžalobu. V tejto situácii by zákaz vypovedať predstavoval dodatočnú nevýhodu: Obeť by musela viesť konanie sama bez podpory zo strany verejného orgánu činného v trestnom konaní a súčasne by jej bolo odňaté právo predložiť dôležitý dôkaz. Vnútroštátny súd a Komisia sa preto právom obávajú, že subsidiárna súkromná obžaloba v trestnom konaní by mohla len ťažko, prípadne nemohla vôbec, viesť k úspechu, ak by žalujúca obeť nemohla vypovedať.
40.
Komisia zastáva názor, že aj obete, ktoré sú žalobcami, musia mať právo vypovedať ako svedok. Z rámcového rozhodnutia 2001/220 však uvedené nevyplýva. V článku 3 prvej vete pojem svedok nie je použitý. Toto ustanovenie skôr stanovuje, že obeť trestného činu má právo byť vypočutá a právo predkladať dôkazy.
41.
Rámcové rozhodnutie 2001/220 ukazuje, že zákonodarca si uvedomoval rozdiel medzi postavením obete ako svedka a ako účastníka konania. V článku 5 a článku 7 sa výslovne uvádza, že obeť sa môže zúčastniť na trestnom konaní ako svedok alebo ako účastník konania.
42.
Preto nie je nevyhnutné, aby obeť trestného činu podávajúca obžalobu získala postavenie svedka v prípade, ak jej platné vnútroštátne právo priznáva možnosť vypovedať pred súdom, a ak je táto výpoveď hodnotným dôkazom. Podľa štúdie servisu výskumu a dokumentácie Súdneho dvora takýmto spôsobom riešia uvedenú situáciu viaceré členské štáty: Obete, ktoré v trestnom konaní podali obžalobu, môžu zabezpečiť dôkazy výpoveďami bez toho, aby boli úplne považované za svedkov. Predovšetkým je často vylúčené skladanie svedeckej prísahy pred výpoveďou.
43.
Uvedené odlišné zohľadňovanie výpovedí obetí podávajúcich obžalobu vyjadruje zložitosť ich úloh. Nezávisle na úlohe žalobcu je zjavný záujem obete na výsledku konania. Ak obeť dodatočne bude vykonávať úlohu žalobcu, bude o to ťažšie zachovať objektivitu svedka, nevyhnutnú pre dobré svedectvo. Preto nemôže byť výpovedi obete pripisovaná žiadna stála a nevyvrátiteľná dôkazná hodnota. Skôr musia súdy hodnotiť výpovede obetí osobitne obozretne a pritom dôkladne posúdiť individuálne situácie obetí.
44.
Pre doplnenie treba poukázať na to, že postavenie obetí podávajúcich žalobu sa nesmie vykonávať tak, aby akýmkoľvek spôsobom boli ukrátené práva žalovaného na obhajobu. Tieto práva sú odvodené od práva na spravodlivé súdne konanie zakotveného v článku 6 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (ďalej len „EDĽP“), podpísaného v Ríme 4. novembra 1950, a uznaného článkami 47 a 48 Charty základných práv Európskej únie, vyhlásenej v Nice. (
16
) Práva na obhajobu sú základnými právami, ktoré sú súčasťou všeobecných právnych zásad, ktorých dodržiavanie Súdny dvor zaručuje. (
17
) Rámcové rozhodnutie sa má teda vykladať takým spôsobom, aby bol rešpektovaný článok 6 EDĽP tak, ako ho vykladá Európsky súd pre ľudské práva. (
18
)
45.
Podľa článku 6 ods. 3 písm. d) EDĽP každý obžalovaný má právo klásť alebo nechať klásť otázky svedkom svedčiacich proti nemu. To sa vzťahuje aj na výpovede obete trestného činu, dokonca aj vtedy, keď má obeť postavenie žalobcu. Rovnosť prostriedkov medzi žalobcom a obhajobou nesmie byť narušená.
46.
Je úlohou členských štátov vyhovieť týmto požiadavkám v ich príslušných trestných procesných právnych predpisoch. Pokiaľ to neurobia dostatočne jasným spôsobom, potom vnútroštátne súdy sa musia pokúsiť o výklad procesného práva zlučiteľný s rámcovým rozhodnutím. (
19
)
V — Návrh
47.
Z týchto dôvodov navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku takto:
Podľa článku 3 prvej vety rámcového rozhodnutia Rady 2001/220/SVV z 15. marca 2001 o postavení obetí v trestnom konaní musí mať obeť trestného činu, ktorá v trestnom konaní vedenom pre tento čin podá obžalobu namiesto verejného orgánu činného v trestnom konaní, možnosť predložiť dôkaz prostredníctvom výpovede v uvedenom konaní. Táto obeť však nemusí získať postavenie svedka v prípade, ak jej relevantné vnútroštátne trestné právo procesné aj napriek tomu priznáva možnosť vypovedať pred súdom, a ak je táto výpoveď hodnotným dôkazom.
(
1
)	Jazyk prednesu: nemčina.
(
2
)	Pozri rozsudky zo 16. júna 2005, Pupino, C-105/03, Zb. s. I-5285, a z, Dell’Orto, C-467/05, Zb. s. I-5557.
(
3
)	Ú. v. ES L 82, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 72.
(
4
)	Pozri rozsudky Pupino, už citovaný v poznámke pod čiarou 2, bod 19, a Dell’Orto, už citovaný v poznámke pod čiarou 2, bod 33. Pozri aj rozsudky z 27. februára 2007, Gestoras Pro Amnistía a i./Rada, C-354/04 P, Zb. s. I-1579, bod 54, a Segi a i./Rada, C-355/04 P, Zb. s. I-1657, bod 54.
(
5
)	Ú. v. EÚ L 327, 2005, s. 19.
(
6
)	Ú. v. EÚ L 70, 2008, s. 23.
(
7
)	Francúzsky: „indiquer“; anglicky: „specify“.
(
8
)	Stanovisko 4/2007 zo 4. mája 2007.
(
9
)	Rozsudky zo 7. septembra 1999, Beck a Bergdorf, C-355/97, Zb. s. I-4977, bod 22; Pupino, už citovaný v poznámke pod čiarou 2, bod 30; z, Cipolla a i., C-202/04 a C-94/04, Zb. s. I-11421, bod 25; z, Gouvernement de la Communauté française und Gouvernement wallon, C-212/06, Zb. s. I-1683, bod 29, a z, Commune de Mesquer, C-188/07, Zb. s. I-4501, bod 30.
(
10
)	Rozsudok z 13. júla 2006, Manfredi a i., C-295/04 až C-298/04, Zb. s. I-6619, bod 27.
(
11
)	Pozri najmä rozsudky z 15. decembra 1995, Bosmann, C-415/93, Zb. s. I-4921, bod 61; z, IATA a ELFAA, C-344/04, Zb. s. I-403, bod 24, a Commune de Mesquer, už citovaný v poznámke pod čiarou 9, bod 30.
(
12
)	Pozri rozsudky Bosman, už citovaný v poznámke pod čiarou 11, bod 59, a IATA a ELFAA, už citovaný v poznámke pod čiarou 11, bod 24.
(
13
)	Pozri rozsudky z 13. marca 1984, Prantl, 16/83, Zb. s. 1299, bod 10; z, Heineken Brouwerijen, 91/83 a 127/83, Zb. s. 3435, bod 10; zo, Eurim-Pharm, C-347/89, Zb. s. I-1747, bod 16; z, Turn- und Sportunion Waldburg, C-246/04, Zb. s. I-589, bod 20, a zo, Dynamic Medien, C-244/06, Zb. s. I-505, bod 19.
(
14
)	Pre názornú predstavu pozri rozsudok z 12. februára 2008, Kempter, C-2/06, Zb. s. I-411, body 41 a nasl.
(
15
)	Rozsudky z 9. decembra 1965, Singer, 44/65, Zb. s. 1191 najmä s. 1198; z, Syndesmos Melon tis Eleftheras Evangelikis Ekklisias a i., C-381/89, Zb. s. I-2111, bod 19; zo, Kainuun Liikenne und Pohjolan Liikenne, C-412/96, Zb. s. I-5141, bod 23; zo, ATB a i., C-402/98, Zb. s. I-5501, bod 29, a z, Brünsteiner und Autohaus Hilgert, C-376/05 a C-377/05, Zb. s. I-11383, bod 28.
(
16
)	Ú. v. ES C 364, s. 1. S úpravami prebratý vyhlásením z 12. decembra 2007, Ú. v. EÚ C 303, s. 1.
(
17
)	Rozsudky zo 14. decembra 2006, ASML, C-283/05, Zb. s. I-12041, bod 27, a z, Weiss und Partner, C-14/07, Zb. s. I-3367, bod 47.
(
18
)	Rozsudok Pupino, už citovaný v poznámke pod čiarou 2, bod 59.
(
19
)	Rozsudok Pupino, už citovaný v poznámke pod čiarou 2, bod 34.