HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a treia)
12 martie 2008
Cauza T‑100/04
Massimo Giannini
împotriva
Comisiei Comunităților Europene
„Funcție publică – Concurs general – Neînscrierea pe lista de rezervă – Nereguli în desfășurarea probelor care pot denatura rezultatul – Egalitate de tratament – Acțiune în anulare – Acțiune în despăgubiri”
Obiectul: Acțiune având ca obiect, pe de o parte, o cerere de anulare a deciziei comisiei de evaluare din cadrul concursului COM/A/9/01
pentru constituirea unei rezerve de recrutare de administratori (A7/A6) în domeniul economiei și statisticii (JO 2001, C 240
A, p. 12) de a nu înscrie reclamantul pe lista de rezervă a acestui concurs și, pe de altă parte, o cerere de daune interese
Decizia: Respinge acțiunea. Comisia suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și trei pătrimi din cheltuielile de judecată efectuate
de domnul Massimo Giannini. Domnul Giannini suportă o pătrime din propriile cheltuieli de judecată.
Sumarul hotărârii
1.      Funcționari – Acțiune – Act care lezează – Decizie adoptată după reexaminarea unei decizii anterioare
[Statutul funcționarilor, art. 90 alin. (2) și art. 91 alin. (1)]
2.      Funcționari – Acțiune – Reclamație administrativă prealabilă – Identitate de obiect și de cauză
(Statutul funcționarilor, art. 90 și 91)
3.      Funcționari – Concurs – Concurs general – Participarea unor funcționari care ocupă un post și au un grad la care se referă
anunțul de concurs – Admisibilitate
(Statutul funcționarilor, art. 4 și art. 27 primul paragraf)
4.      Funcționari – Recrutare – Proceduri – Alegere – Puterea de apreciere a administrației
[Statutul funcționarilor, art. 29 alin. (1)]
5.      Funcționari – Obligația de solicitudine care incumbă administrației
6.      Funcționari – Concurs – Condițiile și conținutul probelor
(Statutul funcționarilor, anexa III)
7.      Funcționari – Concurs – Comisie de evaluare – Componență
(Statutul funcționarilor, anexa III, art. 3)
8.      Funcționari – Concurs – Comisie de evaluare – Componență
(Statutul funcționarilor, anexa III, art. 3)
9.      Funcționari – Drepturi și obligații – Obligația de independență și de integritate
(Statutul funcționarilor, art. 14)
10.    Funcționari – Concurs – Principiul imparțialității comisiei de evaluare
(Statutul funcționarilor, art. 14)
11.    Funcționari – Concurs – Obligația instituțiilor comunitare de a asigura tuturor candidaților o desfășurare corectă și legală
a probelor
12.    Funcționari – Concurs – Evaluarea aptitudinilor candidaților
(Statutul funcționarilor, anexa III)
1.      Atunci când un candidat la un concurs solicită reexaminarea deciziei comisiei de evaluare de a nu îl înscrie pe lista de rezervă
și această cerere este respinsă, decizia de respingere reprezintă un act care lezează, așadar, un act atacabil.
(a se vedea punctele 29 și 30)
Trimitere la: Tribunal, 3 aprilie 2001, Zaur‑Gora și Dubigh/Comisia, T‑95/00 și T‑96/00, RecFP, p. I‑A‑79 și II-379, punctele
24-27; Tribunal, 23 ianuarie 2002, Gonçalves/Parlamentul European, T‑386/00, RecFP, p. I‑A‑13 și II-55, punctul 39; Tribunal,
31 mai 2005, Gibault/Comisia, T‑294/03, RecFP, p. I‑A‑141 și II‑635, punctul 22; Tribunal, 13 decembrie 2006, Heus/Comisia,
T‑173/05, RecFP., p. I‑A‑2-329 și II‑A-2-1695, punctul 19
2.      În acțiunile formulate de funcționari, norma concordanței dintre reclamația administrativă și cererea introductivă formulată
la Tribunalul Funcției Publice se aplică pe deplin atunci când persoanele interesate în ceea ce privește o decizie a comisiei
de evaluare aleg să formuleze mai întâi o reclamație administrativă la autoritatea împuternicită să facă numiri, deși nu au
o obligație în acest sens, în loc să sesizeze direct instanța comunitară. În consecință, când reclamantul formulează o reclamație
în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut împotriva unei decizii a comisiei de evaluare și această reclamație este
respinsă de autoritatea împuternicită să facă numiri, concluziile formulate în fața instanței comunitare trebuie să aibă același
obiect precum cel al concluziilor formulate în reclamație. Pe de altă parte, capetele de cerere dezvoltate în fața instanței
comunitare trebuie să aibă aceeași cauză precum cea a capetelor de cerere invocate în reclamație.
Cu toate acestea, dat fiind că procedura precontencioasă are ca obiect să permită și să favorizeze o soluționare amiabilă
a litigiilor care pot apărea între funcționari și administrație, că această procedură are un caracter informal și că persoanele
interesate acționează în general în această etapă fără participarea unui avocat, administrația nu trebuie să examineze reclamațiile
în mod restrictiv, ci, dimpotrivă, într‑un sens larg. În plus, capetele de cerere ale reclamației pot fi dezvoltate atât în
cursul procedurii precontencioase, prin note adiționale, cât și în fața instanței comunitare, cu condiția ca acea critică
ce figurează în aceasta să aibă aceeași cauză precum capetele de cerere invocate în reclamația inițială. Astfel, capetele
de cerere pot fi dezvoltate inclusiv în fața instanței comunitare prin prezentarea unor motive și argumente care nu figurează
în mod necesar în reclamație, dar care se află în strânsă legătură cu aceasta.
(a se vedea punctele 37-40)
Trimitere la: Curte, 7 mai 1986, Rihoux și alții/Comisia, 52/85, Rec., p. 1555, punctele 11-13; Curte, 20 mai 1987, Geist/Comisia,
242/85, Rec., p. 2181, punctul 9; Tribunal, 29 martie 1990, Alexandrakis/Comisia, T‑57/89, Rec., p. II‑143, punctul 9; Tribunal,
3 martie 1993, Booss și Fischer/Comisia, T‑58/91, Rec., p. II‑147, punctul 83; Tribunal, 9 iulie 1997, S/Curtea de Justiție,
T‑4/96, Rec., p. II‑1125, punctul 99; Tribunal, 17 decembrie 1997, Dricot și alții/Comisia, T‑159/95, RecFP, p. I‑A‑385 și
II-1035, punctul 24; Gonçalves/Parlamentul European, citată anterior, punctul 42; Tribunal, 9 septembrie 2003, Vranckx/Comisia,
T‑293/02, RecFP, p. I‑A‑187 și II-947, punctele 41-45
3.      Admiterea la concurs a unor funcționari care ocupă un post și au gradele la care se referă anunțul de concurs general nu aduce
atingere nici obiectului, nici obiectivului recrutării, astfel cum sunt definite în statut.
În temeiul articolului 4 primul paragraf din statut, orice recrutare nu poate avea ca obiect decât ocuparea unui post vacant.
Articolul 27 primul paragraf din statut definește în mod imperativ ca obiectiv al fiecărei recrutări acela de a angaja persoane
cu cel mai înalt nivel de competență, de eficiență și de integritate, recrutate pe o bază geografică cât mai largă dintre
resortisanții statelor membre ale Comunităților.
Astfel, în ceea ce privește obiectul recrutării, se pare că, dacă instituția comunitară recrutează, în urma unui concurs,
într‑un domeniu determinat și cu un grad precis un funcționar care ocupă deja un post în domeniu și are deja gradul la care
se referă concursul, nu se poate imputa instituției că nu a ocupat un post vacant. Cu certitudine, este adevărat că prin această
recrutare se ocupă un post vacant prin crearea unui alt post vacant. Cu toate acestea, întrucât această recrutare conduce
la ocuparea unui post vacant, nu încalcă obiectul recrutării, astfel cum este definit la articolul 4 din statut.
În ceea ce privește obiectivul recrutării, atunci când un funcționar care ocupă un post în domeniu și are gradul la care se
referă anunțul de concurs reușește la diferitele probe ale acestui concurs, recrutarea sa de către instituție în urma acestui
concurs nu afectează obiectivul recrutării prin concurs. Astfel, faptul că un asemenea funcționar a reușit la probele concursului
atestă că face parte dintre candidații cei mai calificați pentru a ocupa posturile vacante din cadrul instituției. În plus,
o astfel de recrutare este efectuată pe o bază cât mai largă posibil.
(a se vedea punctele 83-87)
Trimitere la: Curte, 31 martie 1965, Rauch/Comisia, 16/64, Rec., p. 179; Tribunal, 8 noiembrie 1990, Bataille și alții/Parlamentul
European, T‑56/89, Rec., p. II‑597, punctul 48; Tribunal, 6 martie 1997, de Kerros și Kohn‑Bergé/Comisia, T‑40/96 și T‑55/96,
RecFP, p. I‑A‑47 și II-135, punctele 40 și 41; Tribunal, 12 noiembrie 1998, Carrasco Benítez/Comisia, T‑294/97, RecFP, p. I‑A‑601
și II‑1819, punctul 35
4.      Termenul „posibilitățile” prevăzut la articolul 29 alineatul (1) din statut arată în mod clar că autoritatea împuternicită
să facă numiri nu este obligată în mod absolut, dacă se impune ocuparea unui post vacant, să efectueze o promovare sau un
transfer intern, ci numai să examineze, de la caz la caz, dacă aceste măsuri pot conduce la numirea unei persoane cu cel mai
înalt nivel de competență, de eficiență și de integritate.
Astfel, deși ierarhia stabilită la articolul 29 alineatul (1) din statut presupune că autoritatea împuternicită să facă numiri
examinează cu cea mai mare atenție posibilitățile de promovare sau de transfer intern înainte de a trece la etapa următoare,
aceasta nu împiedică autoritatea respectivă să ia de asemenea în considerare, cu ocazia unei astfel de examinări, posibilitatea
de a obține candidaturi mai bune prin alte proceduri. În consecință, autoritatea împuternicită să facă numiri poate trece
la o etapă ulterioară a procedurii de recrutare, chiar în prezența unuia sau a mai multor candidați care îndeplinesc toate
condițiile și cerințele impuse în anunțul pentru ocuparea postului vacant respectiv.
Prin urmare, dacă, în urma examinării posibilităților de transfer intern, autoritatea împuternicită să facă numiri consideră
că anumiți funcționari pot ocupa posturile vacante sau, dimpotrivă, că niciun funcționar nu poate ocupa aceste posturi, autorității
împuternicite să facă numiri nu i se poate interzice recrutarea, dintre acești funcționari, a acelora care au reușit la concursul
general în vederea ocupării posturilor în cauză. Participarea și înscrierea acestor funcționari pe lista de rezervă pot confirma
sau chiar arăta că acești candidați constituie cei mai buni candidați pentru ocuparea posturilor vacante. Autoritatea împuternicită
să facă numiri poate astfel, având în vedere larga sa putere de apreciere, să confirme aprecierea sa sau să revină asupra
aprecierii inițiale a acestor funcționari și să nu îi numească în posturile vacante prin transfer, ci în urma unui concurs.
Această nouă numire implică încetarea primei numiri din momentul în care își produce efectul noua numire.
(a se vedea punctele 91-93)
Trimitere la: Curte, 31 martie 1965, Ley/Comisia, 12/64 și 29/64, Rec., p. 143, 161; Curte, 14 iulie 1983, Mogensen și alții/Comisia,
10/82, Rec., p. 2397, punctul 10; Curte, 13 iulie 2000, Parlamentul European/Richard, C‑174/99 P, Rec., p. I‑6189, I-6191,
punctele 38-40; Tribunal, 23 aprilie 2002, Campolargo/Comisia, T‑372/00, RecFP, p. I‑A‑49 și II-223, punctele 93-95; Tribunal,
17 octombrie 2002, Cocchi și Hainz/Comisia, T‑330/00 și T‑114/01, RecFP, p. I‑A‑193 și II-987, punctul 38
5.      Obligația de solicitudine a administrației în privința agenților săi reflectă un echilibru al drepturilor și obligațiilor
reciproce pe care statutul le‑a instituit în relațiile dintre autoritățile publice și agenții din serviciul public. Cerințele
acestei obligații de solicitudine nu pot însă să împiedice autoritatea împuternicită să facă numiri să adopte măsuri pe care
le consideră necesare în interesul serviciului, întrucât ocuparea fiecărui post trebuie să se bazeze în primul rând pe interesul
serviciului.
Respectarea obligației de solicitudine cu ocazia unei recrutări trebuie prin urmare să fie apreciată în raport cu interesul
serviciului care constituie un element primordial ce trebuie luat în considerare de instituție cu ocazia ocupării unui post
din cadrul său. Cu toate acestea, instituția dispune de o largă marjă de apreciere în stabilirea interesului serviciului,
controlul jurisdicțional limitându‑se să verifice dacă aceasta a acționat în limite rezonabile și nu a utilizat puterea sa
de apreciere în mod vădit eronat.
Admițând participarea și înscrierea pe lista de rezervă a unor funcționari care ocupă deja un post și care au deja gradul
la care se referă anunțul de concurs, instituția – mai precis autoritatea împuternicită să facă numiri, în privința adoptării
anunțului de concurs, și comisia de evaluare, în privința aplicării acestuia din urmă – instituția s‑a menținut în aceste
limite și nu a utilizat puterea sa în mod vădit eronat.
(a se vedea punctele 98, 103, 105 și 106)
Trimitere la: Curte, 4 februarie 1987, Maurissen/Curtea de Conturi, 417/85, Rec., p. 551, punctul 12; Curte, 29 iunie 1994,
Klinke/Curtea de Justiție, C‑298/93 P, Rec., p. I‑3009, punctul 38; Tribunal, 16 decembrie 1993, Turner/Comisia, T‑80/92,
Rec., p. II‑1465, punctul 77; Tribunal, 15 februarie 1996, Ryan‑Sheridan/FEACVT, T‑589/93, RecFP, p. I‑A‑27 și II-77, punctul
132; Tribunal, 28 mai 1998, W/Comisia, T‑78/96 și T‑170/96, RecFP, p. I‑A‑239 și II‑745, punctul 116; Tribunal, 6 iulie 1999,
Séché/Comisia, T‑112/96 și T‑115/96, RecFP, p. I‑A‑115 și II-623, punctul 267; Tribunal, 12 decembrie 2000, Dejaiffe/OAPI,
T‑223/99, RecFP, p. I‑A‑277 și II-1267, punctul 53; Cocchi și Hainz/Comisia, citată anterior, punctul 89; 26 noiembrie 2002,
Cwik/Comisia, T‑103/01, RecFP, p. I‑A‑229 și II-1137, punctul 52; 24 noiembrie 2005, Marcuccio/Comisia, T‑236/02, RecFP, p. I‑A‑365
și II-1621, punctul 129
6.      Principiul egalității de tratament constituie un principiu fundamental al dreptului comunitar, astfel încât este sarcina comisiei
de evaluare să vegheze strict la respectarea sa de către candidați cu ocazia desfășurării concursului. Deși comisia de evaluare
se bucură de o largă putere de apreciere în privința modalităților și a conținutului detaliat al probelor, este totuși de
competența instanței comunitare să își exercite controlul, în măsura în care este necesar pentru a asigura un tratament egal
al candidaților și obiectivitate în alegerea efectuată de comisia de evaluare.
Orice examen presupune în general și în mod inerent un risc de inegalitate de tratament, având în vedere caracterul limitat
obligatoriu al numărului de întrebări care pot fi în mod rezonabil adresate cu ocazia unui examen în legătură cu un subiect
determinat. În consecință, s‑a admis că o încălcare a principiului egalității de tratament nu poate fi constatată decât atunci
când comisia de evaluare nu a limitat, cu ocazia alegerii probelor, riscul inegalității de șanse până la nivelul riscului
inerent, în general, oricărui examen.
Familiaritatea cu un document, pe care anumiți candidați la concurs au putut să o dobândească în timpul lucrului în cadrul
unei instituții comunitare, nu implică faptul că au fost în mod incorect avantajați prin decizia comisiei de evaluare de a
alege acest document ca bază a întrebărilor la proba scrisă a concursului. Astfel, pe de o parte, avantajul pe care acest
document îl conferă anumitor candidați face parte din riscul inerent, în general, oricărui examen. Pe de altă parte, textul
acestui document era accesibil înainte și în timpul probei scrise în cauză.
(a se vedea punctele 132, 133 și 164)
Trimitere la: Curte, 8 martie 1988, Sergio și alții/Comisia, 64/86, 71/86-73/86 și 78/86, Rec., p. 1399, punctul 27; Tribunal,
17 martie 1994, Hoyer/Comisia, T‑43/91, RecFP, p. I‑A‑91 și II-297, punctul 47; Tribunal, 17 martie 1994, Smets/Comisia, T‑44/91,
RecFP, p. I‑A‑97 și II-319, punctul 46; Tribunal, 25 mai 2000, Elkaïm Mazuel/Comisia, T‑173/99, RecFP, p. I‑A‑101 și II-433,
punctele 87 și 90
7.      Menținerea, în măsura în care este posibil, a unei compuneri stabile a comisiei de evaluare cu ocazia desfășurării probelor
este necesară pentru a garanta o aplicare coerentă a criteriilor de evaluare. Această coerență permite, la rândul său, să
se asigure obiectivitatea și egalitatea de tratament între candidați cu ocazia desfășurării probelor. Având în vedere importanța
principiului egalității de tratament în procedurile de recrutare, nerespectarea de către o comisie de evaluare a stabilității
compunerii sale poate fi calificată drept o încălcare a normelor procedurale esențiale. În consecință, decizia afectată de
un astfel de viciu trebuie anulată fără ca persoana interesată să fie obligată să dovedească un anumit efect negativ asupra
drepturilor sale subiective sau să demonstreze că rezultatul concursului ar fi putut fi diferit dacă normele procedurale esențiale
în cauză ar fi fost respectate.
(a se vedea punctul 202)
Trimitere la: Tribunal, 10 noiembrie 2004, Vonier/Comisia, T‑165/03, RecFP, p. I‑A‑343 și II-1575, punctul 39 și jurisprudența
citată
8.      Prezența simultană, cu ocazia probelor orale, a membrilor titulari și a membrilor supleanți ai comisiei de evaluare nu determină
ilegalitatea lucrărilor și a compunerii comisiei de evaluare în măsura în care reprezentarea impusă la articolul 3 primul
paragraf din anexa III la statut este respectată și membrii comisiei de evaluare cu drept de vot păstrează controlul operațiunilor
și își rezervă dreptul de apreciere și de decizie. În consecință, prezența simultană a președintelui supleant și a președintelui
titular nu determină ilegalitatea lucrărilor și a compunerii comisiei de evaluare în măsura în care, într‑o asemenea împrejurare,
președintele supleant nu are drept de vot.
(a se vedea punctele 210 și 255)
Trimitere la: Tribunal, 13 septembrie 2005, Pantoulis/Comisia, T‑290/03, RecFP, p. I‑A‑241 și II-1123, punctele 77 și 78
9.      Conform articolului 14 din statut, conflictul de interese nu privește decât situația în care un funcționar este determinat,
în exercitarea funcțiilor sale, să se pronunțe asupra cauzei în administrarea căreia sau în soluționarea căreia are un interes
personal de natură să îi compromită independența. În cazul aprecierii unui risc de conflict de interese, existența unor relații
profesionale între un funcționar și un terț nu poate, în principiu, să implice ca independența funcționarului să fie compromisă
sau să pară compromisă, în condițiile în care funcționarul este chemat să se pronunțe asupra unei cauze în care intervine
acest terț.
În consecință, participarea unui membru al comisiei de evaluare la evaluarea unui candidat care lucrează sau a lucrat în cadrul
aceleiași unități sau în aceeași direcție, care nu presupune, în sine, ca acesta să se pronunțe asupra unei cauze în administrarea
căreia sau în soluționarea căreia are un interes personal de natură să îi compromită independența.
(a se vedea punctele 223 și 224)
Trimitere la: Tribunal, 11 septembrie 2002, Willeme/Comisia, T‑89/01, RecFP, p. I‑A‑153 și II-803, punctul 58; Tribunal, 3
februarie 2005, Mancini/Comisia, T‑137/03, RecFP, p. I‑A‑7 și II-27, punctul 33; Tribunal, 12 iulie 2005, De Bry/Comisia,
T‑157/04, RecFP, p. I‑A‑199 și II-901, punctul 35
10.    Astfel, principiul imparțialității comisiei de evaluare presupune abținerea unui membru al comisiei în cazul evaluării unui
candidat când există o legătură directă între membrul comisiei de evaluare și candidat. Imparțialitatea comisiei de evaluare
este garantată atunci când un membru al comisiei, prezent cu ocazia probei orale susținute de candidați pe care îi cunoaște,
se abține de la orice intervenție cu ocazia întrevederii și a evaluării acestor candidați și atunci când, cu ocazia examinării
comparative a tuturor candidaților, comisia de evaluare este compusă în mod necesar, în afara acestui membru „pasiv”, din
cel puțin trei sau patru membri care nu au nicio legătură directă cu candidatul.
(a se vedea punctele 228 și 229)
Trimitere la: Tribunal, 5 aprilie 2005, Christensen/Comisia, T‑336/02, RecFP, p. I‑A‑75 și II-341, punctul 53
11.    În temeiul principiului diligenței și al egalității de tratament, este sarcina instituțiilor comunitare să asigure tuturor
candidaților la un concurs o desfășurare cât mai corectă posibil și legală a probelor. Cu toate acestea, o neregulă intervenită
pe parcursul desfășurării probelor unui concurs nu afectează legalitatea probelor menționate decât dacă această neregulă este
de natură substanțială sau dacă reclamantul dovedește că aceasta poate denatura rezultatele probelor. În schimb, în ipoteza
unei nereguli substanțiale, este sarcina instituției pârâte să dovedească faptul că această neregulă nu a avut incidență asupra
rezultatelor probelor.
În această privință, duratele inegale ale deliberărilor privind diferiți candidați nu implică o încălcare a principiului nediscriminării
și nu constituie, prin urmare, o neregulă, dat fiind că durata unei deliberări nu este o indicație a efectivității sau a calității
acestei deliberări.
(a se vedea punctele 244 și 250)
Trimitere la: Tribunal, 11 februarie 1999, Jiménez/OAPI, T‑200/97, RecFP, p. I‑A‑19 și II-73, punctul 55; Tribunal, 24 aprilie
2001, Torre și alții/Comisia, T‑159/98, RecFP, p. I‑A‑83 și II-395, punctul 47; Tribunal, 7 februarie 2002, Felix/Comisia,
T‑193/00, RecFP, p. I‑A‑23 și II-101, punctul 46
12.    Aprecierile făcute de o comisiei de evaluare când apreciază cunoștințele și aptitudinile candidaților constituie expresia
unei judecăți de valoare în privința performanței fiecărui candidat la această probă și se înscriu în larga putere de apreciere
a comisiei de evaluare. Acestea nu pot fi spuse controlului instanței comunitare decât în cazul încălcării evidente a unor
norme care reglementează lucrările comisiei de evaluare. Astfel, nu este de competența instanței comunitare să facă o apreciere
în locul comisiei de evaluare. Prin urmare, atunci când, în cadrul unei acțiuni în anulare împotriva unei decizii a comisiei
de evaluare care declară că reclamantul nu a reușit la probele eliminatorii, reclamantul nu invocă încălcarea normelor ce
reglementează lucrările comisiei de evaluare sau nu face dovada unei astfel de încălcări, temeinicia aprecierii de către comisia
de evaluare nu face obiectul controlului instanței comunitare.
Din principiul prevăzut la articolul 27 din statut, potrivit căruia recrutarea trebuie să vizeze asigurarea angajării funcționarilor
inclusiv cu cel mai înalt nivel de competență, rezultă că orice candidat căruia îi sunt adresate întrebări care necesită,
pentru fiecare dintre ele, un singur răspuns corect și precis trebuie selectat de comisia de evaluare pe baza exactitudinii
răspunsurilor sale. Această normă nu afectează marja de apreciere de care dispune orice comisie de evaluare. Astfel, în condițiile
în care o întrebare adresată nu poate avea ca răspuns corect decât un răspuns simplu și precis, comisia de evaluare nu are
o marjă de apreciere pentru a declara corect sau greșit răspunsul dat de un candidat la această întrebare.
Din această normă rezultă că acele corectări inexacte aduse, cu ocazia probei orale a unui concurs, de anumiți membri ai comisiei
de evaluare la răspunsurile unui candidat la întrebări care nu pot avea decât un răspuns corect constituie o încălcare a normelor
ce reglementează lucrările comisiei de evaluare.
(a se vedea punctele 274-278)
Trimitere la: Tribunal, 1 decembrie 1994, Michaël‑Chiou/Comisia, T‑46/93, RecFP, p. I‑A‑297 și II-929, punctele 48 și 49;
Tribunal, 14 iulie 2000, Teixeira Neves/Curtea de Justiție, T‑146/99, RecFP, p. I‑A‑159 și II-731, punctul 41; Tribunal, 25
iunie 2003, Pyres/Comisia, T‑72/01, RecFP, p. I‑A‑169 și II-861, punctul 30; Tribunal, 9 noiembrie 2004, Vega Rodríguez/Comisia,
T‑285/02 și T‑395/02, RecFP, p. I‑A‑333 și II-1527, punctele 35-45; Tribunal, 26 ianuarie 2005, Roccato/Comisia, T‑267/03,
RecFP, p. I‑A‑1 și II-1, punctul 42