62006CC0362
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
YVES BOT
esitatud 23. oktoobril 2008 (
1
)
Kohtuasi C-362/06 P
Markku Sahlstedt jt
versus
Euroopa Ühenduste Komisjon
„Apellatsioonkaebus — Looduslike elupaikade kaitse — Komisjoni otsusega vastu võetud ühenduse tähtsusega boreaalses biogeograafilises piirkonnas asuvate alade loetelu — Füüsiliste või juriidiliste isikute poolt kõnealuse komisjoni otsuse peale esitatud tühistamishagi vastuvõetavus”
1.
Käesoleva kohtuasja ese on mitmete kinnisasjade omanike (
2
) ning põllumajandus- ja metsandustootjate ühingu (
3
) (edaspidi koos „hagejad” või „apellatsioonkaebuse esitajad”) esitatud apellatsioonkaebus Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 22. juuni 2006. aasta määruse peale kohtuasjas Sahlstedt jt vs. komisjon (
4
).
2.
Vaidlustatud määrusega jättis Esimese Astme Kohus rahuldamata tühistamishagi, mille hagejad esitasid komisjoni 13. jaanuari 2005. aasta otsuse 2005/101/EÜ peale, millega võetakse vastavalt nõukogu direktiivile 92/43/EMÜ (
5
) vastu ühenduse tähtsusega boreaalses biogeograafilises piirkonnas asuvate alade loetelu (
6
). Hagi vastuvõetavust uurides asus Esimese Astme Kohus seisukohale, et vaidlusalune otsus ei puudutanud otseselt hagejaid EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses ning jättis hagi seetõttu läbi vaatamata.
3.
Tingimusel, mille järgi hagi esemeks olev otsus peab puudutama füüsilist või juriidilist isikut otseselt, selleks et tal tekiks õigus esitada tühistamishagi, on kaks osa. Esiteks peab vaidlustatud akt avaldama otsest mõju hageja õiguslikule olukorrale. Teiseks ei tohi see akt jätta seda rakendama kohustatud siseriiklikele ametiasutustele mingit kaalutlusõigust. (
7
) Vaidlustatud määruses otsustas Esimese Astme Kohus, et need kaks osa ei ole täidetud.
4.
Käesolevas apellatsioonimenetluses peab Euroopa Kohus seega uurima, millist mõju avaldab hagejate õiguslikule olukorrale otsus, millega liigitatakse teatud territooriumid ühenduse tähtsusega aladeks. Samuti palutakse tal hinnata sellise otsuse rakendamisel liikmesriikidele kuuluva kaalutlusõiguse ulatust.
5.
Käesolevas ettepanekus teen Euroopa Kohtule ettepaneku see apellatsioonkaebus rahuldada, tühistada vaidlustatud määrus ja teha lõplik otsus esimeses kohtuastmes esitatud hagi vastuvõetavuse kohta.
6.
Õigupoolest leian ma, et Esimese Astme Kohus on hagi vastuvõetavust uurides rikkunud õigusnormi, otsustades, et vaidlusalune otsus ei puuduta hagejaid otseselt.
7.
Esitan põhjused, mille tõttu olen vastupidisel seisukohal, et selline otsus, millega klassifitseeritakse ühenduse tähtsusega aladena maatükid, millel asuvate kinnisasjade omanikel on õigused, mõjutab nende õiguslikku olukorda ning see jätab seda rakendama kohustatud liikmesriikidele üksnes väga piiratud ulatusega kaalutlusruumi. Seejärel esitan ma põhjused, miks minu hinnangul puudutab vaidlustatud otsus kinnisasjade omanikke isiklikult ja miks tuleb tunnistada, et ka MTK-l on õigus hagi esitada.
I. Õiguslik ja faktiline raamistik
8.
Direktiivi eesmärk on luua sidus ökoloogiline võrgustik „Natura 2000”. See võrgustik peab võimaldama edendada looduslike elupaikade ning loomastiku ja taimestiku taastamist või säilitamist Euroopa Ühenduse liikmesriikide territooriumil. (
8
)
9.
Nimetatud võrgustik koosneb „erikaitsealadest”. Direktiivi artikli 1 punkti l kohaselt on erikaitseala „ühenduse tähtsusega ala, mille liikmesriik on määranud õigus- ja haldusaktide ja/või lepingu alusel ning kus kohaldatakse vajalikke kaitsemeetmeid, et säilitada või taastada nende looduslike elupaikade ja/või liikide populatsioonide soodsat kaitsestaatust, mille jaoks ala on määratud”.
10.
Need kaitsealad määratakse kolmest etapist koosnevas korras, mis on sätestatud direktiivi artiklis 4.
11.
Esimeses etapis esitavad liikmesriigid Euroopa Ühenduste Komisjonile loetelu nende territooriumil asuvatest ühenduse tähtsusega aladest, pidades silmas direktiiviga hõlmatud looduslike elupaigatüüpide või looma- ja taimeliikide isendite kaitset. Sellele nimekirjale lisatakse kogu vajalik teaduslik ja ökoloogiline (
9
) ning geograafiline teave, (
10
) aga ka majanduslik ja sotsiaalne teave, (
11
) ning see saadetakse komisjonile kolme aasta jooksul direktiivi teatavakstegemisest.
12.
Seejärel kinnitab komisjon, kes tegutseb ad hoc komiteed (
12
) hõlmavas menetluses, ühenduse jaoks olulisteks aladeks valitud alade loetelu. See loetelu kehtestatakse kuue aasta jooksul alates direktiivi teatavakstegemisest.
13.
Kolmandat etappi on kirjeldatud direktiivi artikli 4 lõikes 4. See tähistab erikaitsealade määramise menetluse lõppu.
14.
See säte näeb ette, et kui komisjon on ühenduse tähtsusega ala kinnitanud, siis „määravad asjaomased liikmesriigid ala erikaitsealaks”.
15.
Lisaks sätestab direktiivi artikli 4 lõige 5, et niipea kui ala on kantud lõike 2 kolmandas lõigus nimetatud loetellu, kohaldatakse selle suhtes direktiivi artikli 6 lõikeid 2–4.
16.
Direktiivi artikkel 6 kehtestab süsteemi, mille liikmesriigid peavad vastu võtma selleks, et tagada Natura 2000 alade kaitse ja kaitsekorraldus.
17.
Direktiivi artikli 6 lõige 1 näeb ette üldise kaitsesüsteemi, mille liikmesriigid peavad erikaitsealade tarvis sisse seadma. See süsteem võib olla õiguslike, halduslike või lepinguliste meetmete vormis või vajaduse korral kaitsekorralduskavade vormis.
18.
Erinevalt sellest sättest on direktiivi artikli 6 lõiked 2–4 kohaldatavad niipea, kui ala on kantud ühenduse tähtsusega alade loetellu.
19.
Direktiivi artikli 6 lõike 2 kohaselt peavad liikmesriigid võtma vajalikke meetmeid, et vältida erikaitsealadel elupaikade halvenemist ning kaitstavate liikide häirimist. Seega on see säte sisuliselt preventiivne.
20.
Direktiivi artikli 6 lõiked 3 ja 4 kehtestavad omalt poolt tingimused, mille puhul võib anda loa sellistele kavadele või projektidele, mis võivad avaldada mõju ala terviklikkusele.
A. Vaidlusalune otsus
21.
Vaidlusaluse otsusega võetakse vastavalt direktiivile vastu ühenduse tähtsusega boreaalses biogeograafilises piirkonnas asuvate alade loetelu. See loetelu võeti vastu vastavalt direktiivi artikli 4 lõike 2 kolmandale lõigule.
22.
Vaidlusaluse otsuse I lisas toodud kinnitatud ühenduse tähtsusega alade loetelus on järgmised alad:
A
B
C
D
E
Ühenduse tähtsusega ala (1) kood
Ühenduse tähtsusega ala nimi
*
Ühenduse tähtsusega ala pindala (ha)
Ühenduse tähtsusega ala pikkus (km)
Ühenduse tähtsusega ala geograafilised koordinaadid
Pikkus-kraad
Laius-kraad
[…]
FI0100 040
Nuuksio
*
5 643
E 24 29
N 60 19
[…]
FI0100 050
Haaviston alueet
*
59
E 24 24
N 60 32
[…]
FI0200 011
Varesharju
*
271
E 23 42
N 60 26
[…]
FI0900 013
Hietasyrjänkangas-Sirkkaharju
378
E 25 59
N 62 29
(1)  Eestikeelset teksti see märkus ei puuduta.
23.
Vaidlusaluses otsuses nimetatud alad hõlmavad kinnisasjade omanikele kuuluvaid maatükke. (
13
)
II. Menetlus Esimese Astme Kohtus
24.
Hagejad esitasid 18. aprillil 2005 Esimese Astme Kohtule hagi, milles nad palusid osaliselt või täielikult vaidlusalune otsus tühistada.
25.
Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 114 lõike 1 alusel esitas komisjon eraldi dokumendina vastuvõetamatuse vastuväite, mis saabus Esimese Astme Kohtusse 5. juulil 2005.
26.
Esimese Astme Kohtu esimese koja esimehe 27. septembri 2005. aasta määrusega anti Soome Vabariigile luba menetlusse astumiseks komisjoni nõuete toetuseks.
III. Vaidlustatud määrus
27.
Hagi vastuvõetavust uurides asus Esimese Astme Kohus seisukohale, et vaidlusalune otsus ei puudutanud otseselt hagejaid EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses ning jättis seetõttu hagi läbi vaatamata.
28.
Kõigepealt tuletas Esimese Astme Kohus meelde EÜ artikli 230 neljandat lõiku, mille kohaselt „[võib] [i]ga füüsiline või juriidiline isik […] algatada menetluse temale adresseeritud otsuse vastu ja sellise otsuse vastu, mis teda otseselt ja isiklikult puudutab, kuigi vormiliselt on see teisele isikule adresseeritud määruse või otsus”.
29.
Tuvastanud, et hagejad ei ole vaidlustatud otsuse adressaadid, tuli Esimese Astme Kohtul kindlaks teha, kas see otsus puudutab neid otseselt ja isiklikult.
A. Küsimus selle kohta, kas otsus puudutab kinnisasjade omanikke otseselt
30.
Olles meenutanud vaidlustatud määruse punktides 52 ja 53 Euroopa Kohtu praktikat selles valdkonnas, uuris Esimese Astme Kohus vaidlusaluse otsuse mõju füüsilistest isikutest kinnisasjade omanike õiguslikule olukorrale. (
14
) Esimese Astme Kohus leidis järgmist:
„54
Esimese Astme Kohtu arvates ei saa asuda seisukohale, et [vaidlusalune] otsus, mis määrab ühenduse tähtsusega aladeks Soome territooriumil asuvad alad, kus [kinnisasjade füüsilistest isikutest omanikeks olevad] hagejad omavad maatükke, mõjutab ise [kinnisasjade füüsilistest isikutest omanikeks olevate] hagejate õiguslikku olukorda. [Vaidlusalune] otsus ei sisalda ühtegi sätet ühenduse tähtsusega alade sellise kaitsekorra nagu säilitamismeetmete või loa andmise menetluse kohta. [Vaidlusalune] otsus ei mõjuta kinnisasjade omanike õigusi ega kohustusi ning nende õiguste teostamist. Vastupidi [kinnisasjade füüsilistest isikutest omanikeks olevate] hagejate väidetule ei kohusta nende alade kandmine ühenduse tähtsusega alade hulka ettevõtjaid ega eraisikuid.”
31.
Seejärel uuris Esimese Astme Kohus teist kohtupraktikas määratletud tingimust, mille kohaselt peab vaidlustatud otsuse rakendamine olema automaatne ja tulenema vaid ühenduse õigusnormidest. Nii uuris ta vaidlustatud määruse punktides 55–58 direktiivi artikli 4 lõigetest 4, 5 ja 6 liikmesriikidele tulenevate kohustuste sisu. Esimese Astme Kohus järeldas:
„59
Tõlgendades eespool viidatud kohustusi, mis on liikmesriikidele kohustuslikud niipea, kui alad on [vaidlusaluse] otsusega määratud ühenduse tähtsusega aladeks, tuleb sedastada, et ühtegi neist kohustustest ei kohaldata [kinnisasjade füüsilistest isikutest omanikeks olevate] hagejate suhtes vahetult. Kõik need kohustused eeldavad asjaomase liikmesriigi akti, et see täpsustaks, kuidas liikmesriik kavatseb kõnealust kohustust rakendada, mis puudutab vajalikke kaitsemeetmeid ([…]direktiivi artikli 6 lõige 1), vajalikke meetmeid vältimaks ala halvenemist ([…]direktiivi artikli 6 lõige 2) või pädevate siseriiklike asutuste poolt loa andmist projektile, mis võib avaldada alale olulist mõju ([…]direktiivi artikli 6 lõiked 3 ja 4).
60
[…] direktiivist, mille alusel on [vaidlusalune] otsus vastu võetud, nähtub seega, et direktiiv on saavutatava tulemuse seisukohalt liikmesriigile siduv, kuid jätab siseriiklikele asutustele pädevuse selles osas, milliseid kaitsemeetmeid võtta ja milliseid loa andmise menetlusi järgida. Seda järeldust ei kummuta asjaolu, et liikmesriikidele niiviisi antavat kaalutlusruumi tuleb kasutada vastavalt […] direktiivi eesmärkidele.”
32.
Seega järeldas Esimese Astme Kohus, et vaidlusalune otsus ei puudutanud EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses otseselt kinnisasjade füüsilistest isikutest omanikke ning otsustas, et seetõttu puudub vajadus uurida, kas kõnealune ühenduse akt puudutab hagejaid isiklikult.
B. Küsimus selle kohta, kas otsus puudutab MTK-d otseselt
33.
Pidades silmas kinnisasjade füüsilistest isikutest omanike otsese huvi kohta tehtud järeldusi, otsustas Esimese Astme Kohus vaidlustatud määruse punktis 61, et vaidlusalune otsus ei saa otseselt puudutada MTK liikmeid. Esimese Astme Kohus märkis samuti, et see ühing ei ole tõendanud, et tal on hagi esitamiseks omaenda huvi.
34.
Seetõttu jättis Esimese Astme Kohus hagejate esitatud hagi vastuvõetamatuse läbi vaatamata.
IV. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
35.
Apellatsioonkaebusega, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 4. septembril 2006, esitasid apellatsioonkaebuse esitajad käesoleva kaebuse.
36.
Euroopa Kohtu presidendi 16. jaanuari 2007. aasta määrusega anti Hispaania Kuningriigile luba astuda menetlusse komisjoni nõuete toetuseks.
37.
Oma apellatsioonkaebuses paluvad apellatsioonkaebuse esitajad tühistada vaidlustatud kohtumäärus ja vaidlusalune otsus. Samuti paluvad nad Euroopa Kohtul mõista mõlema astme kohtukulud välja komisjonilt.
38.
Komisjon, keda selles osas toetab Hispaania Kuningriik, palub apellatsioonkaebuse rahuldamata jätta ja kohtukulud apellatsioonkaebuse esitajatelt välja mõista.
V. Apellatsioonkaebus
39.
Apellatsioonkaebuse esitajad esitavad oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks kolm väidet, mis käsitlevad esiteks põhjenduste puudumist vaidlustatud määruses, teiseks Esimese Astme Kohtu vale hinnangut, mille kohaselt vaidlusalune otsus neid EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses otseselt ei puuduta, ja kolmandaks tõhusa kohtuliku kaitse puudumist.
A. Esimene väide põhjenduste puudumise kohta vaidlustatud määruses
1. Poolte argumendid
40.
Apellatsioonkaebuse punktides 57–60 väidavad apellatsioonkaebuse esitajad, et Esimese Astme Kohus jättis vastamata argumendile, mis puudutas direktiivi artikli 6 lõikes 3 sätestatud kavade hindamise kohustuse õiguslikku mõju. Nende väitel oli see argument ometi selgelt esitatud nende kirjalike märkuste punktides 21–29, mille nad esitasid vastusena komisjoni poolt tõstatatud vastuvõetamatuse vastuväitele.
2. Hinnang
41.
See väide puudutab põhjendamise formaalset nõuet. Selle eesmärk on rakendada sanktsioone selle eest, et vaidlustatud määruses puuduvad põhjendused.
42.
Esimese Astme Kohtu otsuste peale esitatud apellatsioonkaebuste kohta on Euroopa Kohus korduvalt öelnud, et küsimus, kas Esimese Astme Kohus on poolte väidetele vastanud ja oma otsust nõuetekohaselt põhjendanud, on õigusküsimus ja sellele võib iseenesest apellatsioonkaebuses tugineda. (
15
)
43.
Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et Euroopa Kohus ei kohusta Esimese Astme Kohut esitama ammendavat ning üksikasjalikku ülevaadet menetluspoolte kõikidest arutluskäikudest. Põhjendus võib seega olla tuletatav tingimusel, et huvitatud isikud teavad põhjusi, miks kõnealused meetmed on võetud, ning et pädeval kohtul on piisavalt tõendeid oma kohtuliku kontrolli teostamiseks. (
16
) EÜ artikli 230 alusel esitatud hagi puhul tähendab põhjendamiskohustus seda, et Esimese Astme Kohus analüüsib hageja esitatud tühistamisväiteid ja esitab põhjused, mille tõttu väide lükatakse tagasi või vaidlustatud meede tühistatakse.
44.
Kuigi Esimese Astme Kohus ei ole kohustatud üksikasjalikult vastama igale hageja argumendile, seda eriti juhul, kui viimased ei ole piisavalt selged ja täpsed ega põhine üksikasjalikul tõendil, leiab Euroopa Kohus siiski, et Esimese Astme Kohus peab vähemasti uurima kõiki väidetavaid õiguste rikkumisi. (
17
)
45.
Olles need asjaolud meelde tuletanud, tuleb asuda hindama, kas Esimese Astme Kohus jättis hagejate poolt tõstatatud kõnealusele argumendile vastamata ja kas sellisel juhul oli ta kohustatud sellele argumendile vastama.
46.
Käesoleval juhul tõden, et hagejad esitasid selged põhjendused, miks nad leiavad, et vaidlusalune otsus puudutab neid otseselt. Muu hulgas esitasid nad oma kirjalike märkuste (
18
) jaos 2.2 ja täpsemalt selle punktides 21–29 väga üksikasjalikult uusi koormisi, mis on kinnisasjade omanikele lisatud direktiivi artikli 6 lõikes 3 sätestatud kavade ja projektide hindamise kohustuse tõttu.
47.
See argument on esitatud hagejate otsest huvi käsitleva väite põhjendamiseks. Tegemist ei ole sellest eraldi seisva õigusväitega, nagu üritatakse tõendada apellatsioonkaebuse esitajate poolt oma märkustele lisatud kokkuvõtte ja apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitatud väidete kokkuvõttega. (
19
)
48.
Esimese Astme Kohtu arutluskäik kinnisasjade füüsilistest isikutest omanike otsese huvi kohta on toodud vaidlustatud määruse punktides 54 ja 59 ning see on sõnastatud järgmiselt:
„54
Esimese Astme Kohtu arvates ei saa asuda seisukohale, et [vaidlusalune] otsus […] mõjutab ise [kinnisasjade füüsilistest isikutest omanikeks olevate] hagejate õiguslikku olukorda. [Vaidlusalune] otsus ei sisalda ühtegi sätet ühenduse tähtsusega alade sellise kaitsekorra nagu säilitamismeetmete või loa andmise menetluse kohta. [Vaidlusalune] otsus ei mõjuta kinnisasjade omanike õigusi ega kohustusi ning nende õiguste teostamist. Vastupidi [kinnisasjade füüsilistest isikutest omanikeks olevate] hagejate väidetule ei kohusta nende alade kandmine ühenduse tähtsusega alade hulka ettevõtjaid ega eraisikuid.
[…]
59
Tõlgendades eespool viidatud kohustusi, mis on liikmesriikidele kohustuslikud niipea, kui alad on [vaidlusaluse] otsusega määratud ühenduse tähtsusega aladeks, tuleb sedastada, et ühtegi neist kohustustest ei kohaldata [kinnisasjade füüsilistest isikutest omanikeks olevate] hagejate suhtes vahetult. Kõik need kohustused eeldavad asjaomase liikmesriigi akti, et see täpsustaks, kuidas liikmesriik kavatseb kõnealust kohustust rakendada, mis puudutab vajalikke kaitsemeetmeid ([…] direktiivi artikli 6 lõige 1), vajalikke meetmeid vältimaks ala halvenemist ([…] direktiivi artikli 6 lõige 2) või pädevate siseriiklike asutuste poolt loa andmist projektile, mis võib avaldada alale olulist mõju ([…] direktiivi artikli 6 lõiked 3 ja 4).”
49.
Vaidlustatud määruse punktis 61 järeldas Esimese Astme Kohus, et vaidlusalune otsus ei saa seetõttu otseselt puudutada MTK liikmeid.
50.
Tuvastamaks, et Esimese Astme Kohus tegi otsuse hagejate otsest huvi puudutava argumendi kohta, piisab vaidlustatud määruse lugemisest. On tõsi, et Esimese Astme Kohus ei uurinud väga üksikasjalikult direktiivi artikli 6 lõike 3 mõju kinnisasjade omanike õiguslikule olukorrale. Mul on kahju vaid sellest, et kõnealuse küsimuse kohta esitatud põhjendused on lihtsustatud, kuivõrd Esimese Astme Kohus, tuletagem meelde, tegi otsuse lähtudes sellest, et puudus vajadus asja üle otsustada.
51.
Leian siiski, et vaidlustatud määruse põhjenduste puhul on Euroopa Kohtul võimalik oma kohtulikku kontrolli teostada ning lisaks on apellatsioonkaebuse esitajatel võimalik teada saada põhjused, miks Esimese Astme Kohus otsustas, et vaidlusalune otsus neid otseselt ei puuduta. Nagu vaidlustatud määrusest selgelt ilmneb, juhindus Esimese Astme Kohus õigupoolest tuvastatud asjaolust, et vaidlustatud otsus ei sisalda ühtegi sätet direktiivi artiklis 6 sätestatud ühenduse tähtsusega alade kaitsekorra kohta ja lisaks jätab ta seda rakendama kohustatud liikmesriikidele kaalutlusruumi.
52.
Seega teen Euroopa Kohtule ettepaneku tunnistada esimene väide põhjendamatuks.
B. Teine väide Esimese Astme Kohtu vale hinnangu kohta kinnisasjade omanike otsese huvi üle
1. Poolte argumendid
53.
Apellatsioonkaebuse esitajad väidavad, et Esimese Astme Kohus otsustas vääralt, et vaidlusalune otsus ei puudutanud neid otseselt EÜ artikli 230 neljanda lõigu ja Euroopa Kohtu praktika tähenduses. Nende väitel rikkus Esimese Astme Kohus õigusnormi uurides kaht tingimust, mis peavad kohtupraktika kohaselt olema täidetud: esiteks peab vaidlusalune akt mõjutama hageja õiguslikku olukorda ning teiseks peab selle rakendamine olema puhtautomaatne. (
20
)
54.
Esimese tingimuse osas väidavad apellatsioonkaebuse esitajad, et Esimese Astme Kohus tõlgendas valesti direktiivi artiklit 6, leides, et vaidlusalusel otsusel ei ole nende suhtes mingit otsest õiguslikku mõju.
55.
Esiteks toob vaidlusalune otsus vältimatult kaasa ühenduse tähtsusega aladeks valitud alade liigitamise erikaitsealadeks. Nimetatud otsusega määratakse seega lõplikult nende alade Natura 2000 võrgustikku arvamise küsimus.
56.
Teiseks toob vaidlusalune otsus kaasa ühenduse tähtsusega aladeks liigitatud alade halvenemise keelu ning kohustuse hinnata kavasid ja projekte, mida võidakse neil aladel teostada, nagu on ette nähtud direktiivi artikli 6 lõikes 3. Asjaolu, et otsuses endas ei sisaldu kohustusi või piiranguid omandi kasutamise osas, ei oma tähtsust.
57.
Selle väite põhjenduseks heidavad apellatsioonkaebuse esitajad Esimese Astme Kohtule ette, et see ei võtnud vaidlusaluse otsuse õiguslikku mõju uurides arvesse alade valiku menetluse erinevaid etappe.
58.
Teise tingimuse osas väidavad apellatsioonkaebuse esitajad, et Esimese Astme Kohus tõlgendas valesti ka direktiivi artiklit 6, leides, et vaidlusalusest otsusest tulenevate õiguslike tagajärgede tekkimine eeldab liikmesriigi võetavaid meetmeid, mille suhtes neil on kaalutlusõigus.
59.
Komisjon väidab omalt poolt, et vaidlustatud määrus vastab EÜ artikli 230 neljandat lõiku käsitlevale Euroopa Kohtu praktikale. Tema väitel ei puuduta vaidlusalune otsus apellatsioonkaebuse esitajaid otseselt, kuna see ei sisalda ühtegi sätet ühenduse tähtsusega alade kaitsekorra kohta, mida liikmesriigid peavad direktiivi alusel vastu võtma. Lisaks ei takista direktiivi artikli 6 lõige 3 ega ka vaidlusalune otsus apellatsioonkaebuse esitajatel teostada erikaitsealadel kinnisvara-, jahindus- või põllumajandusprojekte. Selle sätte sõnastus on selge ja nõuab üksnes seda, et kohaldataks hindamismenetlust ja et pädevad ametiasutused korraldaksid enne projekti heakskiitmist konsultatsiooni. Lõpetuseks leiab komisjon, et ei ole vaja vastata apellatsioonkaebuse esitajate argumentidele, mille kohaselt puudutab vaidlusalune otsus neid ka isiklikult.
60.
Komisjoni nõuete toetuseks menetlusse astunud Hispaania Kuningriik lisab, et vaidlusaluse otsusega üksnes tuvastatakse faktiline asjaolu, s.o eriliste keskkonnaalaste tingimuste täitmine teatud territooriumil. Lisaks täpsustab ta, et direktiivi artikli 6 lõike 3 mõju ei tulene vaidlusalusest otsusest, vaid ala erikaitsealaks määramisest, mida teostab liikmesriik.
2. Hinnang
61.
Vaidlusalune otsus on selle artikli 2 kohaselt adresseeritud üksnes liikmesriikidele. Füüsilised isikud – käesoleval juhul need, kes kuuluvad kinnisasjade omanike hulka – või juriidilised isikud – käesoleval juhul sihtasutus MTK:n säätiö –, kes soovivad selle otsuse suhtes esitada tühistamishagi, peavad seega täitma EÜ artikli 230 neljandas lõigus sätestatud tingimused. Sellest tulenevalt peavad nad tõendama, et see puudutab neid otseselt ja isiklikult. Kui vaidlusaluse otsuse puhul need tingimused täidetud ei ole, on füüsilise isiku või juriidilise isiku poolt selle vastu esitatud tühistamishagi vastuvõetamatu.
62.
Selline on käesoleva vaidluse ese.
63.
Nagu Esimese Astme Kohus vaidlustatud määruse punktis 52 meenutas, eeldab väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tingimus, mille järgi vaidlustatud akt peab EÜ artikli 230 neljanda lõigu kohaselt puudutama füüsilist või juriidilist isikut otseselt, kahe järgmise tingimuse täitmist. Esiteks peab see akt avaldama otsest mõju isiku õiguslikule olukorrale. Teiseks ei tohi nimetatud akt jätta meedet rakendama kohustatud adressaadile mingit kaalutlusõigust – akti rakendamine on puhtautomaatne ja tuleneb vaid ühenduse õigusnormidest, ilma et kohaldataks muid vahenorme. (
21
)
64.
Seega tuleb käesolevas kohtuasjas uurida, kas need kaks tingimust on täidetud.
a) Esimene tingimus, mis puudutab vaidlusaluse otsuse mõju kinnisasjade omanike õiguslikule olukorrale
65.
Nagu ma juba märkisin, asus Esimese Astme Kohus vaidlustatud määruse punktis 54 seisukohale, et vaidlustatud otsus, „mis määrab ühenduse tähtsusega aladeks Soome territooriumil asuvad alad, kus [kinnisasjade füüsilistest isikutest omanikeks olevad] hagejad omavad maatükke,[ (
22
)] [ei mõjuta] ise [viimaste] õiguslikku olukorda”. Tema hinnangul ei sisalda vaidlusalune otsus ühtegi sätet ühenduse tähtsusega alade kaitsekorra kohta ega mõjuta seega kinnisasjade omanike õigusi ega kohustusi ning nende õiguste teostamist. Nii ei kohusta nende alade kandmine ühenduse tähtsusega alade hulka Esimese Astme Kohtu arvates ettevõtjaid ega eraisikuid.
66.
Ma ei nõustu selle analüüsiga.
67.
Leian vastupidi, et vaidlusalune otsus toob ise kaasa otseseid tagajärgi kinnisasjade omanike õiguslikule olukorrale ja seda isegi asjaomase liikmesriigi poolt vastuvõetavate kaitsemeetmete puudumise korral.
68.
Vastupidi Hispaania Kuningriigi väidetele on vaidlusalune otsus igal juhul vaidlustatav akt. See otsus ei ole „deklaratiivne akt” või üksnes vahemeede, kuna see kinnitab komisjoni lõpliku seisukoha Natura 2000 võrgustikku kuuluvate ühenduse tähtsusega alade kohta. (
23
)
69.
Lisaks kujutab vaidlusalune otsus endast huve kahjustavat akti. Liigitades ühenduse tähtsusega alade hulka maatükid, mille suhtes on kinnisasjade omanikel õigused, jätab vaidlusalune otsus nad ilma võimalusest neid õigusi vabalt kasutada. (
24
)
70.
Õigupoolest seatakse nimetatud otsuse tagajärjel kinnisasjade omanike õigustele uusi piiranguid, mida viimastel kinnisasjade omandamise hetkel ei olnud ja mis muudavad nende kasutamise raskemaks. Vaidlusaluse otsuse tõttu ei saa kinnisasjade omanikud enam kasutada või müüa oma maatükki ilma, et võetaks arvesse nende omandi liigitamist ühenduse tähtsusega alade hulka. Vaidlusaluse otsuse mõju nende olukorrale võib seega vaadelda majanduslikku ja sotsiaalset laadi kahjuna, mis seisneb maatükkide väärtuse vähenemises või põllumajandus- või metsamajandustegevuse täielikus või osalises lõppemises. Samuti võib see seisneda omandiõigusega kaasnevate eelisõiguste kasutamise piirangutes, sest kui need maatükid on liigitatud ühenduse tähtsusega aladeks, lisanduvad nendele uued kohustused.
71.
Esiteks, nimetatud maatükid on direktiivi artikli 4 lõike 4 alusel liigitatud erikaitsealadeks.
72.
Teiseks on liikmesriigid direktiivi artikli 4 lõike 5 kohaselt kohustatud kehtestama vaidlusaluse otsusega hõlmatud alade kaitsekorra ja seda vastavalt direktiivi artikli 6 lõigetele 1–4. (
25
) Näiteks peavad liikmesriigid kehtestama alade kaitseks vajalikud kaitsemeetmed. (
26
) Samuti võivad nad keelustada kaitsealadel teatud tegevused, nagu üleskündmine ja lageraie, või piirata ehitus- ja kasutustöid. Lisaks sellele peavad liikmesriigid kehtestama kõigi selliste kavade ja projektide teostamise eeltingimuseks, mis võivad avaldada ühenduse tähtsusega alale olulist mõju, nagu veevõtukohtade projektid, eelneva haldusloa andmise, mis põhineb asjaomasele alale avaldatavate mõjude hindamisel. (
27
)
73.
Need meetmed on kõik omandiõiguse kasutamise piirangud ning on otseselt seotud kinnisasjade maatükkide ühenduse tähtsusega aladeks liigitamisega.
74.
Eespool viidatud kohtuasjas komisjon vs. Infront WM, mis näib võrreldav, nõustus Euroopa Kohus hageja otsese puutumusega. Vaidlustatud akti puhul oli tegemist komisjoni otsusega, millega tunnistati ühenduse õigusega kooskõlas olevaks briti õigusnormid, millega kehtestati vastavalt direktiivile 89/552/EMÜ (
28
) ringhäälinguorganisatsioonidele nõuded peamiste sündmuste ülekandmise osas. Euroopa Kohus nõustus, et see akt puudutas otseselt äriühingut, antud juhul Infront WM AG-d, kelle tegevuseks on spordisündmuste ülekandeõiguste ost ja edasimüük, kuivõrd Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi poolt vastu võetud ja nimetatud aktiga heaks kiidetud õigusnormid kehtestavad neile organisatsioonidele teatavaid piiranguid, kui nad soovivad teha ülekandeid määratletud sündmustest, mille ainuõigused kuuluvad Infront WM AG-le. Euroopa Kohus otsustas, et „[k]uivõrd need piirangud on seotud tingimustega, mille alusel [nimetatud] organisatsioonid Infront [WM AG-lt] […] ülekannete ainuõigusi saavad, seatakse Ühendkuningriigi võetud meetmete ja vaidlusaluse aktiga selle äriühingu poolt omandatud õigustele uusi piiranguid, mida nende ülekandeõiguste omandamise hetkel ei esinenud ning mis muudavad tal viimaste teostamise keerulisemaks. Seeläbi mõjutab vaidlusalune akt Infront [WM AG] õiguslikku olukorda otseselt” (
29
).
75.
Leian, et see kohtupraktika on igati ülekantav ka käesolevale kohtuasjale.
76.
Neil tingimustel ja nimetatud asjaolusid silmas pidades näib mulle, et vaidlusalune otsus mõjutab otseselt kinnisasjade omanike õiguslikku olukorda.
77.
Siinkohal tuleb uurida, kas vaidlusaluse otsuse jaoks vajalikud rakendusmeetmed on puhtautomaatsed või vastupidi – siseriiklikel ametiasutustel on selles osas kaalutlusõigus.
b) Teine tingimus, mis puudutab liikmesriikide kaalutlusõiguse ulatust vaidlusaluse otsuse rakendamisel
78.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et juhul kui tegevus, mida liikmesriik peab institutsiooni poolt liikmesriigile adresseeritud ühenduse akti täitmiseks ette võtma, on puhtautomaatne, või kui ühel või teisel viisil kehtestatakse selle akti tagajärjed üheselt, puudutab akt otseselt mis tahes isikut, keda see tegevus mõjutab. (
30
)
79.
Euroopa Kohus leiab, et juhul, kui vaidlustatud akti ja hageja vahel on siseriiklik rakendusmeede, ei ole iseenesest tegemist hagi vastuvõetamatust tingiva teguriga, kui see meede on puhtautomaatne ning kui selle mõte on etteaimatav ja selle saab tuletada ühenduse õigusnormidest. (
31
) Euroopa Kohus on leidnud, et selline oli olukord eespool viidatud kohtuasjas komisjon vs. Infront WM. Kuigi vaidlustatud akti rakendamisel oli siseriiklikel ametiasutustel teatav tegutsemisruum, sedastas Euroopa Kohus, et neil siseriiklikel ametiasutustel ei ole mingit kaalutlusõigust taotletava tulemuse suhtes, kui see oli määratletud üksnes nimetatud aktiga. (
32
)
80.
Seevastu siis, kui vaidlustatud akt jätab adressaadiks olevale liikmesriigile tõelise valiku, kas teatud viisil tegutseda või tegutsemata jätta või kui see ei kohusta teda tegutsema kindlaksmääratud viisil, leiab Euroopa Kohus, et isik ei saa väita, et tal on õigus seda vaidlustada. (
33
)
81.
Nagu ma juba märkisin, uuris Esimese Astme Kohus vaidlustatud määruse punktides 55–58 direktiivi artikli 4 lõigetest 4, 5 ja 6 liikmesriikidele tulenevate kohustuste sisu. Ta järeldas sellest, et kõik need kohustused eeldavad asjaomase liikmesriigi akti, et see täpsustaks, kuidas liikmesriik kavatseb neid kohustusi oma territooriumil rakendada. Seejärel leidis Esimese Astme Kohus järgmist:
„60
[…] direktiivist, mille alusel on [vaidlusalune] otsus vastu võetud, nähtub seega, et direktiiv on saavutatava tulemuse seisukohalt liikmesriigile siduv, kuid jätab siseriiklikele asutustele pädevuse selles osas, milliseid kaitsemeetmeid võtta ja milliseid loa andmise menetlusi järgida.[ (
34
)] Seda järeldust ei kummuta asjaolu, et liikmesriikidele niiviisi antavat kaalutlusruumi tuleb kasutada vastavalt […] direktiivi eesmärkidele.”
82.
Viimati toodud tõdemusele tuginedes jättis Esimese Astme Kohus kinnisasjade omanike esitatud tühistamishagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
83.
Ma ei jaga seda mõttekäiku järgmistel põhjustel.
84.
Esiteks tuletan meelde, et vaidlusalune otsus on otsuse laadi akt ja see on liikmesriikidele tervikuna siduv ilma, et need saaksid Natura 2000 võrgustikku kuuluvate maatükkide liigitamist ümber vaadata.
85.
Teiseks on minu hinnangul liikmesriikidel selle otsuse rakendamisel üksnes väga piiratud kaalutlusruum.
86.
Küsimus, mille suhtes pooled on eri meelt, tuleneb käesolevas kohtuasjas asjaolust, et vaidlusalune otsus eeldab selle rakendamiseks rakendusmeetmete võtmist liikmesriigi poolt. Nagu ma juba märkisin, ei tingi see, kui vaidlustatud akti ja hageja vahel on siseriiklik rakendusmeede, iseenesest hagi vastuvõetamatust. Sellises olukorras uurib Euroopa Kohus vaidlustatud akti rakendamise raames liikmesriikidele kuuluva kaalutlusruumi ulatust.
87.
Käesolevas kohtuasjas on need rakendusmeetmed määratud direktiiviga, mis oma definitsiooni kohaselt jätab liikmesriikidele kaalutlusruumi. Tuletan selles osas meelde, et EÜ artikli 249 kolmanda lõigu kohaselt on direktiiv saavutatava tulemuse seisukohalt liikmesriikidele siduv, kuid neil on selle eesmärgi saavutamiseks kasutatavate vormi ja meetodite valikul teatav kaalutlusruum. (
35
)
88.
Käesoleval juhul on küsimus seega selles, kas liikmesriikidel on vaidlusaluse otsuse rakendamisel direktiivi ettekirjutuste suhtes piisav kaalutlusruum, mis võimaldab neil tegutseda või tegutsemata jätta, või kas nad vastupidi on kohustatud teatud kindlal viisil tegutsema.
89.
Vaidlusaluse otsuse rakendamise viis ja tingimused on määratletud direktiivi artikli 4 lõigetes 4 ja 5 ning artiklis 6.
90.
Esiteks niipea, kui komisjon on ühenduse tähtsusega alade loetelu kehtestanud, on liikmesriigid kohustatud määrama need alad erikaitsealadeks võimalikult kiiresti, kuid hiljemalt kuue aasta jooksul. Nagu apellatsioonkaebuse esitajad märkisid, on direktiivi artikli 4 lõike 4 sõnastus selge ja liikmesriikidel ei ole selles osas mingit kaalutlusruumi. (
36
)
91.
Teiseks, vastavalt direktiivi artikli 4 lõikele 5 on liikmesriigid kohustatud rakendama direktiivi artikli 6 lõigetes 2–4 ette nähtud kaitsekorda ühenduse tähtsusega alade loetellu kantud alade suhtes. (
37
) Nagu Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuasjas Dragaggi jt märkis, on ala ühenduse tähtsusega alade loetelusse kandmine ja nimetatud sättes toodud kaitsemeetmete kohaldamine omavahel otseselt seotud. (
38
)
92.
On selge, et siseriiklikelt ametiasutustelt ei võeta direktiivi artikli 6 ja vaidlusaluse akti rakendamise osas ära kogu tegutsemisruumi. Õigupoolest võivad siseriiklikud ametiasutused sellest tulenevate kohustuste täitmiseks kehtestada alade sobiva kaitsekorra, mis võib erineda, arvestades majanduslikke, sotsiaalseid ja kultuurilisi vajadusi ning piirkondlikke ja kohalikke iseärasusi. (
39
)
93.
Sellest hoolimata näib mulle, et neile antud kaalutlusruum on väga piiratud.
94.
Õigupoolest peavad siseriiklikud ametiasutused tagama, et ühenduse tähtsusega aladeks liigitatud maatükkide omanikud ei põhjustaks nende omandisse kuuluvate looduslike elupaikade halvenemist ega neil aladel elavate liikide häirimist sellisel määral, mis oleks vastuolus direktiivi nõuetega. Selle jaoks peavad siseriiklikud ametiasutused kehtestama kaitsemeetmeid, mis on minu hinnangul arvestataval määral etteaimatavad ja nende siht on kergesti määratletav. Nii peavad need meetmed võimaldama ühenduse tähtsusega looduslike elupaikade ning looduslike looma- ja taimeliikide „soodsa kaitsestaatuse” säilitamist või taastamist. (
40
) Samuti peavad need võimaldama vältida kõiki nende alade halvenemise ja häirimise riske. Nimetatud meetmed kujutavad endast vaidlusaluse otsuse otsest rakendamist. Nende ja käesoleval juhul vaidlusaluse otsusega määratletakse saavutatav tulemus. Tulemuse osas ei ole siseriiklikel ametiasutustel mingit kaalutlusruumi.
95.
Kinnisasjade omanike õigusliku olukorra kahjustamine tuleneb nõudest see tulemus saavutada.
96.
Lisaks kehtestavad ühenduse institutsioonid siseriiklikele ametiasutustele järjest kitsamad kaalutlusruumi piirid.
97.
Nii on komisjon välja andnud direktiivi artikli 6 tõlgendamise juhise, milles ta määratleb nimetatud artikli iga sätte sisu ja ulatuse. (
41
) Näiteks artikli 6 lõike 2 rakendamise osas täpsustab komisjon alade häirimise ja halvenemise mõistete tähendusi ning näitab eelkõige liikmesriikidele ära viisi, kuidas nad peavad neid riske hindama. Lisaks määrab komisjon tingimused ja tähtajad, mida liikmesriigid on kaitsemeetmete kehtestamisel kohustatud järgima. (
42
) Direktiivi artikli 6 lõike 4 rakendamise osas täpsustab komisjon, kuidas tuleb sisustada mõisteid „üldiste huvide seisukohast eriti mõjuvad põhjused” ja „asendusmeetmed”. Muu hulgas märgib ta, millal tuleb need meetmed ette näha, kes peab katma nende kulud ja kellele tuleb neist teatada.
98.
Peale selle teostab komisjon liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi menetluse kaudu ja Euroopa Kohus oma kohtuliku kontrolli kaudu liikmesriikide poolt direktiivi artikli 6 alusel kehtestatud meetmete üle väga põhjalikku kontrolli. Seda tõestab direktiivi rakendamist puudutava kohtumenetluse olulisus. Selles osas märgib Euroopa Kohus, et direktiivi ülevõtmise täpsus on „erakordselt oluline, [kuna] ühise pärandi haldamine on liikmesriikide territooriumil usaldatud vastavatele liikmesriikidele” (
43
). Ta on seisukohal, et kuivõrd direktiiv sätestab „keerulised ja tehnilised eeskirjad”, siis „peavad liikmesriigid spetsiaalselt tagama, et nende nimetatud direktiivi ülevõttev õigusakt oleks selge ja täpne, seda ka järelevalve ja kontrolli peamiste kohustuste osas” (
44
).
99.
Nii ei jätnud Euroopa Kohus kasutamata võimalust täpsustada direktiivi artikli 6 lõikes 3 sätestatud kaitsemehhanismi korda. Euroopa Kohtu sõnul nõuab „asjakohane hindamine” selle sätte tähenduses, et pädevad siseriiklikud ametiasutused teeksid kindlaks kõik kava aspektid, mis võivad avaldada mõju selle ala kaitse-eesmärkidele. Seejärel leiab Euroopa Kohus, et kavale või projektile võib anda loa vaid tingimusel, et pädevad siseriiklikud asutused on kindlad, et see ei avalda asjaomase ala terviklikkusele negatiivset mõju. Euroopa Kohus täpsustab, et „kui […] negatiivsete mõjude puudumise suhtes jääb püsima kahtlus, peab pädev asutus kavale või projektile loa andmisest keelduma” (
45
). Nagu apellatsioonkaebuse esitajad õigesti märkisid, jätab nende kriteeriumide alusel antud luba liikmesriikidele üksnes väga piiratud kaalutlusruumi. (
46
)
100.
Seega näib mulle, et alates hetkest, mil komisjon on maatüki ühenduse tähtsusega alaks kinnitanud, ei ole liikmesriikidel muud valikut, kui määrata see ala erikaitsealaks ja kehtestada kaitsekord, mis tagaks nimetatud ala säilimise vastavalt direktiivi nõuetele. Asjaolu, et liikmesriikidel võib olla kaalutlusruum – nii piiratud kui see ka ei ole – kaitsemeetmete kehtestamise ja loa andmise menetluse osas, ei tohiks minu hinnangul mõjutada vaidlusaluse otsuse kui sellise mõju.
101.
Eespool toodud kaalutlustest lähtudes olen seisukohal, et need kaks tingimust, mis peavad kohtupraktika kohaselt olema täidetud selleks, et ühenduse akt füüsilist või juriidilist isikut otseselt puudutaks, on käesoleval juhul täidetud.
102.
Seega leian, et Esimese Astme Kohus on rikkunud õigusnormi, otsustades, et vaidlusalune otsus ei puuduta kinnisasjade omanikke otseselt, ning seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku vaidlustatud määrus tühistada.
103.
Neil asjaoludel arvan, et puudub vajadus uurida kolmandat väidet, mis käsitleb tõhusa kohtuliku kaitse puudumist.
104.
Lisaks leian, et Euroopa Kohus võib teha lõpliku otsuse esimeses kohtuastmes esitatud hagi vastuvõetavuse kohta ja seda vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artikli 61 esimesele lõigule. (
47
)
VI. Esimeses kohtuastmes esitatud tühistamishagi vastuvõetavus
105.
Kuna Esimese Astme Kohus sellele vaidlustatud määruses hinnangut ei andnud, siis uurin ma, millises ulatuses võib vaidlusalune otsus kinnisasjade omanikke isiklikult puudutada. Pärast selle analüüsi tegemist uurin MTK esitatud tühistamishagi vastuvõetavust.
A. Kinnisasjade omanike esitatud tühistamishagi vastuvõetavus
1. Poolte argumendid
106.
Esimeses kohtuastmes tõstatatud vastuvõetamatuse vastuväites kinnitab komisjon, et vaidlusalune otsus ei puuduta kinnisasjade omanikke isiklikult. Ta märgib kõigepealt, et see otsus ei mõjuta neid selliselt, et see võtaks neilt võimaluse kasutada oma vara. Nimetatud otsus ei anna neile ühtegi õigust ega kehtesta ühtegi kohustust. Seejärel rõhutab komisjon, et vaidlusaluse otsusega hõlmatud alad on määratletud puhtalt bioloogiliste kriteeriumide alusel vastavalt direktiivi artikli 1 punktile k. Selles osas leiab komisjon, et vaidlusaluse otsuse või selle tegemise aluseks olevate andmete põhjal on võimatu identifitseerida ühenduse tähtsusega alade omanikke. Viimaks märgib komisjon, et selle otsusega hõlmatud alad huvitavad peale kinnisasjade omanike ka muid isikuid, nagu ehitusettevõtjad, valitsusvälised organisatsioonid või „tavakodanik”.
107.
Apellatsioonkaebuse esitajad leiavad vastupidi, et nad on siiski erilises olukorras, mis eristab neid kõigist muudest isikutest, kuivõrd vaidlusalune otsus hõlmab maatükke, mille omanikud nad on, ja see mõjutab nende õiguslikku olukorda.
2. Hinnang
108.
Väljakujunenud kohtupraktikast tulenevalt saavad teised isikud, kes ei ole otsuse adressaadid, väita, et see puudutab neid isiklikult ainult siis, kui see mõjutab neid mingi neile omase tunnuse või neid iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis neid kõigist teistest isikutest eristab, ning seega individualiseerib neid sarnaselt otsuse adressaadiga. (
48
)
109.
Samuti ilmneb Euroopa Kohtu praktikast, et kui otsus puudutab isikute gruppi, kes olid akti vastuvõtmise hetkel identifitseeritud või identifitseeritavad grupi liikmetele omaste kriteeriumide põhjal, võivad need isikud olla otsusest isiklikult puudutatud, kuna nad kuulusid majandustegevuses osalejate piiratud ringi. (
49
) Euroopa Kohus märgib, et see on nii juhul, kui selle aktiga muudetakse õigusi, mille see eraõiguslik isik on omandanud enne selle vastuvõtmist. (
50
)
110.
Leian, et käesolevas kohtuasjas kuuluvad kinnisasjade omanikud piiratud ringi, mille liikmeid vaidlusalune otsus eriliselt mõjutab, ja seda kolmel põhjusel.
111.
Esiteks on nad erilises olukorras, kuna neile kuulub omandiõigus vaidlusaluse otsusega hõlmatud aladel.
112.
Teiseks olid kinnisasjade omanikud otsuse tegemise hetkel komisjoni jaoks identifitseeritavad. Õigupoolest on vaidlusaluse otsusega hõlmatud alad määratletud geograafiliste koordinaatide järgi (laiuskraad ja pikkuskraad). Need andmed, mille pakub välja, edastab ja seejärel kinnitab liikmesriik, võimaldavad määratleda maatükid, mille suhtes on olemas omandiõigus. Põhimõtteliselt on meie kõigi omandiõigused siseriiklike ametiasutuste poolt registritesse kantud.
113.
Kolmandaks, nagu ma juba tõendasin, mõjutab vaidlusalune otsus kinnisasjade omanike õiguslikku olukorda ja eelkõige nende õiguste vaba kasutamist.
114.
Neil asjaoludel näib mulle, et viimaste poolt esitatud tühistamishagi vastuvõetavus on kooskõlas Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikaga, mille kohaselt on eraõiguslikul isikul lubatud ühenduse akti seaduslikkust vaidlustada, kui selle aktiga muudetakse õigusi, mille see eraõiguslik isik on omandanud enne akti vastuvõtmist.
115.
Nagu ma märkisin eespool viidatud kohtuasjas komisjon vs. Infront WM tehtud ettepaneku punktides 99–102, otsustas Euroopa Kohus nii kohtuasjas Toepfer ja Getreide-Import Gesellschaft vs. Komisjon, (
51
) milles ta nõustus esimest korda, et liikmesriigile adresseeritud otsus võib puudutada eraõiguslikku isikut isiklikult. Ta valis selle lahenduse ka eespool viidatud kohtuasjas Bock vs. komisjon tehtud otsuses, samuti kohtuasjades Agricola commerciale olio jt vs. komisjon ning Savma vs. komisjon tehtud otsustes. (
52
) Kohtuasjas CAM vs. komisjon tehtud otsuses (
53
) nõustus Euroopa Kohus, et eraõiguslikul isikul on õigus olla kohtumenetluses pool, kui vaidlustatud meede puudutab selle vastuvõtmise hetkel pooleliolevat olukorda ning seab ohtu omandatud õiguste säilimise tulevaste tehingute puhul. Euroopa Kohus otsustas sama moodi ka eespool viidatud kohtuotsuses komisjon vs. Infront WM.
116.
Lisaks sellele, kui asjaomane õigus kuulub ühenduse õiguskorras põhiõiguste hulka, nagu seda on omandiõigus, (
54
) siis on minu hinnangul ilmne, et selle õiguse rikkumise suhtes peab olema õigus tõhusale kohtulikule kaitsele ühenduse kohtus.
117.
Mulle näib, et seda analüüsi toetab ka ühenduse kohtupraktika ja eelkõige kohtuotsus Codorniu vs. Nõukogu. (
55
) Selles kohtuasjas taotles Hispaania õiguse alusel asutatud äriühing, kellele kuulus alates 1924. aastast kaubamärk Gran Cremant de Codorniu, nõukogu määruse artikli tühistamist, millega tal keelati tähtajaliselt kasutada märget „crémant”. Näib, et Euroopa Kohus nõustus hoolimata vaidlustatud akti normatiivsest laadist tema hagi vastuvõetavusega selleks, et kaitsta omandiõigust, mis äriühingule selle kaubamärgi suhtes Hispaania õigusnormide alusel kuulus.
118.
Leian, et see kohtupraktika on igati ülekantav ka käesolevale kohtuasjale, kuna kinnisasjade omanike õigused on omandatud enne vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist.
119.
Seetõttu olen kõiki neid asjaolusid silmas pidades seisukohal, et vaidlusalune otsus puudutab neid isiklikult.
120.
Seega on kinnisasjade omanike puhul täidetud EÜ artikli 230 neljandas lõigus sätestatud tingimused sellise otsuse suhtes tühistamishagi esitamiseks. Sellest lähtuvalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku tunnistada nende hagi vastuvõetavaks.
121.
Siinkohal tuleb uurida MTK poolt vaidlusaluse otsuse suhtes esitatud tühistamishagi vastuvõetavust.
B. MTK esitatud tühistamishagi vastuvõetavus
122.
Nagu kohtutoimiku dokumentidest selgub, esindab MTK 163000 põllumajandus- ja metsandustootjat, nende hulgas ka kinnisasjade omanikke. (
56
)
123.
Ühiseid huve kaitsva ühingu poolt Euroopa Kohtule esitatava hagi vastuvõetavus põhineb samuti EÜ artikli 230 neljandal lõigul. Tuletan meelde, et selle sätte kohaselt kehtib mis tahes füüsilise või juriidilise isiku esitatava tühistamishagi suhtes, mis esitatakse otsuse peale, mis ei ole sellele isikule adresseeritud, kaks tingimust: see otsus peab teda puudutama otseselt ja isiklikult.
124.
Ühiseid huve esindav ühing võib seega nõuda selle otsuse tühistamist, mis ei ole talle adresseeritud, üksnes juhul, kui see otsus puudutab teda ennast või tema liikmeid otseselt ja isiklikult. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei või ühing esitada hagi sellise meetme peale tema poolt esindatud ettevõtjate üldiste ja ühiste huvide kaitsmiseks. (
57
) Sellega tahetakse vältida seda, et üksikisikud hoiavad sellise ühingu asutamisega kõrvale EÜ artikli 230 neljandas lõigus kehtestatud nõuetest. (
58
)
125.
Nagu kohtupraktikast nähtub, saab selline ühing nagu MTK esitada hagi komisjoni otsuse tühistamiseks üksnes kahel juhul. Tema hagi on vastuvõetav esiteks siis, kui tema esindatavatel liikmetel või osal nendest on individuaalne kaebeõigus. (
59
) Ühingut peetakse seega oma liikmeid asendavaks. Teiseks on tema hagi vastuvõetav ka siis, kui ühing saab viidata omaenda huvile hagi esitada. Kohtupraktikas ollakse seisukohal, et sellise olukorraga võib olla tegemist siis, kui meede, mille tühistamist nõutakse, on mõjutanud ühingu seisundit läbirääkijana. (
60
)
126.
Käesolevas vaidluses väidavad apellatsioonkaebuse esitajad, et MTK esitatud hagi on vastuvõetav seetõttu, et suuremal osal tema liikmetest on endil individuaalne kaebeõigus.
127.
Nõustun ka selle arvamusega.
128.
Õigupoolest näib mulle, et käesoleva hagiga soovib MTK kaitsta oma teatud liikmete, eelkõige kinnisasjade omanike individuaalseid huve. Nagu ma juba näitasin, arvan ma, et vaidlusalune otsus puudutab neid liikmeid otseselt ja isiklikult. Seega näib MTK hagi mulle vastuvõetav, kuivõrd see esindab neid liikmeid.
129.
Pidades silmas Euroopa Kohtu praktikat, näib see asjaolu mulle piisav, et õigustada MTK hagi vastuvõetavust.
130.
Neist kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku lükata hagejate poolt Esimese Astme Kohtule esitatud tühistamishagi kohta komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväide tagasi.
131.
Lisaks teen Euroopa Kohtule ettepaneku saata kohtuasi tagasi hagi põhjendatuse üle otsustamiseks Esimese Astme Kohtule ja teha kohtukulude osas otsus hiljem. (
61
)
VII. Ettepanek
132.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku otsustada järgmiselt:
1.
Tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 22. juuni 2006. aasta määrus kohtuasjas T-150/05: Sahlstedt jt vs. komisjon.
2.
Lükata Euroopa Ühenduste Komisjoni poolt Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtus esitatud vastuvõetamatuse vastuväide tagasi.
3.
Saata kohtuasi tagasi hagi põhjendatuse üle otsuse tegemiseks Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtule.
4.
Kohtukulude kandmine otsustatakse edaspidi.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Nende kinnisasjade omanike hulgas on 13 füüsilist isikut ja sihtasutus MTK:n säätiö (edaspidi „kinnisasjade omanikud”).
(
3
)	Tegemist on Maa- ja metsätaloustuottajain keskusliitto MTK ry’ga (edaspidi „MTK”). See ühing esindab 163000 põllumajandus- ja metsandustootjat.
(
4
)	T-150/05, EKL 2006, lk II-1851, edaspidi „vaidlustatud määrus”.
(
5
)	Nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiiv 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta (EÜT L 206, lk 7; ELT eriväljaanne 15/02, lk 102), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu . aasta määrusega (EÜ) nr 1882/2003 (ELT L 284, lk 1; ELT eriväljaanne 01/04, lk 447; edaspidi „direktiiv”).
(
6
)	EÜT L 40, lk 1, edaspidi „vaidlusalune otsus”.
(
7
)	Vt eelkõige 13. märtsi 2008. aasta otsus kohtuasjas C-125/06 P: komisjon vs. Infront WM (EKL 2008, lk I-1451, punkt 47 ja viidatud kohtupraktika).
(
8
)	Põhjendused 1 ja 3–6.
(
9
)	Näiteks loomade asurkondade klassifikatsioon vastavalt ornitoloogilistele kriteeriumidele, mis on määratud nõukogu 2. aprilli 1979. aasta direktiiviga 79/409/EMÜ loodusliku linnustiku kaitse kohta (EÜT L 103, lk 1; ELT eriväljaanne 15/01, lk 98), aga ka teave alal regulaarselt viibivate ja selles lisas nimetamata rändlindude kohta, samuti direktiivi II lisas nimetatud imetajate, roomajate, kahepaiksete, kalade, selgrootute ja taimede klassifikatsioon ning samuti muude selles lisas nimetamata oluliste looma- ja taimeliikide klassifikatsioonid.
(
10
)	Näiteks ala paiknemine ja selle kaart.
(
11
)	Nii soovitatakse liikmesriikidel edastada „[t]eave mõju ja tegevuse kohta alal ja selle ümber”. Selle tarvis palutakse liikmesriikidel esitada teave tegevuste kohta, mis on eelkõige seotud põllumajanduse ja metsandusega, kalapüügi, jahipidamise ja korilusega, linnastumise, industrialiseerumise, transpordi ja kommunikatsiooniga (vt komisjoni 18. detsembri 1996. aasta otsus 97/266/EÜ Natura 2000 kandidaatalade andmevormi kohta (EÜT 1997, L 107, lk 1 ja eriti lk 37; ELT eriväljaanne 15/03, lk 162) punkt 6.1 ja liide E).
(
12
)	Direktiivi artiklid 20 ja 21. Sellesse komiteesse, mille eesistuja on komisjoni esindaja, kuuluvad liikmesriikide esindajad.
(
13
)	Teatud kinnisasjade omanikud on toodud ja identifitseeritud menetluse aluseks oleva hagiavalduse punktis 6.2.2.7.
(
14
)	Mulle näib, et Esimese Astme Kohus ei uurinud oma analüüsis sihtasutuse MTK:n säätiö, kes on samuti, tuletan meelde, vaidlusaluse otsusega hõlmatud maatükkide omanik, õiguslikku olukorda.
(
15
)	Vt eelkõige 20. novembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-188/96 P: komisjon vs. V (EKL 1997, lk I-6561, punkt 24) ja . aasta otsus kohtuasjas C-401/96 P: Somaco vs. komisjon (EKL 1998, lk I-2587, punkt 53).
(
16
)	Vt selle kohta 25. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas C-167/06 P: Komninou jt vs. komisjon, punkt 22 ja viidatud kohtupraktika.
(
17
)	Idem.
(
18
)	Viitan komisjoni poolt esimeses kohtuastmes tõstatatud vastuvõetamatuse vastuväite esitamise järel esitatud kirjalikele märkustele.
(
19
)	Vt vastavalt kirjalike märkuste punktid 68–70 ja apellatsioonkaebuse lk 4.
(
20
)	Apellatsioonkaebuse punktid 8–56.
(
21
)	Vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Infront WM (punkt 47 ja viidatud kohtupraktika).
(
22
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
23
)	11. novembri 1981. aasta otsus kohtuasjas 60/81: IBM vs. komisjon (EKL 1981, lk 2639, punkt 10).
(
24
)	Viitan professor G. Isaaci kasutatud terminitele, kes leiab, et „hagejat puudutab otseselt vaid selline akt, mille vahetu mõju tõttu jääb ta ilma mõnest õigusest või mis paneb talle mõne kohustuse, nii et ta satub samasugusesse olukorda, milles ta oleks akti adressaadina” (Isaac, G., Droit communautaire général, 7. tr, Colin, Paris, 1999, lk 266).
(
25
)	Vt 13. jaanuari 2005. aasta otsus kohtuasjas C-117/03: Dragaggi jt (EKL 2005, lk I-167). Euroopa Kohus leidis selle kohtuotsuse punktis 21, et artikli 6 lõigetes 2–4 ette nähtud erikaitsealade kaitserežiimi kohaldatakse teatavale alale niipea, kui see on vastavalt direktiivi artikli 4 lõike 2 kolmandale lõigule kantud ühenduse tähtsusega aladeks valitud alade loetelusse, mille komisjon on kehtestanud vastavalt selle direktiivi artiklis 21 sätestatud menetlusele.
(
26
)	Direktiivi artikli 6 lõiked 1 ja 2.
(
27
)	Direktiivi artikli 6 lõige 3.
(
28
)	Nõukogu 3. oktoobri 1989. aasta direktiiv teleringhäälingutegevust käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT L 298, lk 23; ELT eriväljaanne 06/01, lk 224), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu . aasta direktiiviga 97/36/EÜ (EÜT L 202, lk 60; ELT eriväljaanne 06/02, lk 321).
(
29
)	Punktid 47–52.
(
30
)	5. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas C-386/96 P: Dreyfus vs. komisjon (EKL 1998, lk I-2309, punkt 43 ja viidatud kohtupraktika), samuti Esimese Astme Kohtu . aasta määrus kohtuasjas T-223/01: Japan Tobacco ja JT International vs. parlament ja nõukogu (EKL 2002, lk II-3259, punkt 46).
(
31
)	Vt eelkõige 13. mai 1971. aasta otsus liidetud kohtuasjades 41/70–44/70: International Fruit Company jt vs. komisjon (EKL 1971, lk 411, punkt 25), samuti . aasta otsus kohtuasjas 62/70: Bock vs. komisjon (EKL 1971, lk 897, punktid 7 ja 8).
(
32
)	Punktid 59–63.
(
33
)	Vt eelkõige 21. jaanuari 1999. aasta otsus kohtuasjas C-73/97 P: Prantsusmaa vs. Comafrica (EKL 1999, lk I-185). Selles kohtuasjas otsustas Euroopa Kohus, et komisjoni . aasta määrus (EÜ) nr 3190/93, millega kehtestatakse ühtne vähenduskoefitsient igale kategooria A ja B ettevõtjale eraldatava banaanide koguse määratlemiseks 1994. aasta tariifikvoodi raames (EÜT L 285, lk 28), ei puuduta ettevõtjaid otseselt, kuna tegelikult pidid pädevad siseriiklikud ametiasutused selle määruse alusel lõplikult kehtestama banaanide koguse, mida nad võivad selle ajavahemiku jooksul importida.
(
34
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
35
)	Vt ka 18. detsembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-129/96: Inter-Environnement Wallonie (EKL 1997, lk I-7411, punkt 45).
(
36
)	Vt apellatsioonkaebuse jagu 2.2.
(
37
)	Vt 14. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-244/05: Bund Naturschutz in Bayern jt (EKL 2006, lk I-8445, punkt 35).
(
38
)	Punkt 24.
(
39
)	Vt selle kohta direktiivi artikli 2 lõige 3.
(
40
)	Vt direktiivi artikli 1 punktid e ja i ning artikli 2 lõige 2. Direktiivi artikli 1 punkti e kohaselt loetakse loodusliku elupaiga kaitsestaatust soodsaks, kui selle looduslik levila ja alad, mida see levila piires katab, on muutumatud või laienemas, selle pikaajaliseks säilimiseks vajalik eriomane struktuur ja funktsioonid on praegu ja tõenäoliselt ka lähitulevikus olemas ja selle tüüpiliste liikide kaitsestaatus on soodne direktiivi artikli 1 punkti i määratluse kohaselt.
(
41
)	Selle juhise pealkiri on „Natura 2000 alade kaitsekorraldus. Loodusdirektiivi 92/43/EMÜ artikli 6 sätete tõlgendamise käsiraamat”, Luxembourg, 2000.
(
42
)	Vt ka 13. veebruari 2003. aasta otsus kohtuasjas C-75/01: komisjon vs. Luksemburg (EKL 2003, lk I-1585, punktid 41 ja 42), samuti . aasta otsus kohtuasjas C-6/04: komisjon vs. Ühendkuningriik (EKL 2005, lk I-9017, punktid 29–39).
(
43
)	Eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (punkt 25).
(
44
)	Ibidem (punkt 26).
(
45
)	7. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-127/02: Waddenvereniging ja Vogelbeschermingsvereniging (EKL 2004, lk I-7405, punktid 52–60).
(
46
)	Apellatsioonkaebuse punkt 30.
(
47
)	See säte näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud, tühistab Euroopa Kohus Esimese Astme Kohtu otsuse. Sellisel juhul võib ta ise teha asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab, või suunata asja tagasi Esimese Astme Kohtusse otsustamiseks.
(
48
)	Vt eelkõige 15. juuli 1963. aasta otsus kohtuasjas 25/62: Plaumann vs. komisjon (EKL 1963, lk 197, eriti lk 223); . aasta otsus kohtuasjas C-78/03 P: komisjon vs. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (EKL 2005, lk I-10737, punkt 33) ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Infront WM (punkt 70).
(
49
)	Vt eelkõige 17. jaanuari 1985. aasta otsus kohtuasjas 11/82: Piraiki-Patraiki jt vs. komisjon (EKL 1985, lk 207, punkt 31); . aasta otsus liidetud kohtuasjades C-182/03 ja C-217/03: Belgique ja Forum 187 vs. komisjon (EKL 2006, lk I-5479, punkt 60), samuti eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Infront WM (punkt 71).
(
50
)	Eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Infront WM (punkt 72 ja viidatud kohtupraktika).
(
51
)	1. juuli 1965. aasta otsus liidetud kohtuasjades 106/63 ja 107/63 (EKL 1965, lk 525).
(
52
)	27. novembri 1984. aasta otsus kohtuasjas 232/81 (EKL 1984, lk 3881) ja kohtuasjas 264/81 (EKL 1984, lk 3915).
(
53
)	18. novembri 1975. aasta otsus kohtuasjas 100/74 (EKL 1975, lk 1393).
(
54
)	Vt eelkõige 26. novembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C-68/95: T. Port (EKL 1996, lk I-6065, punkt 40), samuti . aasta otsus liidetud kohtuasjades C-20/00 ja C-64/00: Booker Aquaculture ja Hydro Seafood (EKL 2003, lk I-7411, punkt 67 ja viidatud kohtupraktika).
(
55
)	18. mai 1994. aasta otsus kohtuasjas C-309/89 (EKL 1994, lk I-1853). Vt selle analüüsi toetuseks Cassia, P. uurimustöö „L’accès des personnes physiques ou morales au juge de la légalité des actes communautaires”, Dalloz, Paris, 2002, lk 752, punktid 968 jj.
(
56
)	Kohtuasja aluseks oleva hagiavalduse punktid 3 ja 6 ning komisjoni poolt vastuvõetamatuse vastuväite esitamise järel hagejate poolt esitatud kirjalike märkuste punkt 66.
(
57
)	14. detsembri 1962. aasta otsus liidetud kohtuasjades 16/62 ja 17/62: Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes jt vs. komisjon (EKL 1962, lk 901, 919 ja 920); . aasta määrus kohtuasjas C-409/96 P: Sveriges Betodlares ja Henrikson vs. komisjon (EKL 1997, lk I-7531, punkt 45); Esimese Astme Kohtu . aasta otsus kohtuasjas T-86/96: Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen ja Hapag-Lloyd vs. komisjon (EKL 1999, lk II-179, punkt 55), samuti Esimese Astme Kohtu . aasta määrus kohtuasjas T-78/98: Unione provinciale degli agricoltori di Firenze jt vs. komisjon (EKL 1999, lk II-1377, punkt 36).
(
58
)	Vt selle kohta eespool viidatud Cassia, P. analüüs, punktid 1226 jj.
(
59
)	Euroopa Kohtu 7. detsembri 1993. aasta otsus kohtuasjas C-6/92: Federmineraria jt vs. komisjon (EKL 1993, lk I-6357, punkt 17); Esimese Astme Kohtu . aasta määrus liidetud kohtuasjades T-447/93–T-449/93: AITEC jt vs. komisjon (EKL 1995, lk II-1971, punkt 62); samuti Esimese Astme Kohtu . aasta määrus kohtuasjas T-122/96: Federolio vs. komisjon (EKL 1997, lk II-1559, punkt 61) ja . aasta otsus kohtuasjas T-55/99: CETM vs. komisjon (EKL 2000, lk II-3207, punktid 23 ja 24).
(
60
)	2. veebruari 1988. aasta otsus liidetud kohtuasjades 67/85, 68/85 ja 70/85: Kwekerij van der Kooy jt vs. komisjon (EKL 1988, lk 219, punktid 21–24), samuti . aasta otsus kohtuasjas C-313/90: CIRFS jt vs. komisjon (EKL 1993, lk I-1125, punktid 28–30).
(
61
)	15. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C-193/01 P: Pitsiorlas vs. nõukogu ja EKP (EKL 2003, lk I-4837).