62009CP0550_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Käesolev eelotsusetaotlus käsitleb esiteks küsimust, kas sellise organisatsiooni, mis ei ole kohtulikul teel vaidlustanud oma rahaliste vahendite külmutamist, kandmine nende isikute, rühmituste ja üksuste loetellu, kelle suhtes kohaldatakse nõukogu 27. detsembri 2001. aasta määrust (EÜ) nr 2580/2001 teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks,(2) on kehtiv ning teiseks küsimust, kuidas tõlgendada nimetatud määruse artikleid 2 ja 3.
I. Õiguslik raamistik
A. Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu resolutsioon 1373 (2001)
2. Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu (edaspidi „Julgeolekunõukogu”) võttis 28. septembril 2001 vastu resolutsiooni 1373 (2001), milles kehtestas strateegiad võitluseks kõikide vahenditega terrorismi ja eelkõige selle rahastamise vastu. Selle resolutsiooni lõike 1 punkt c sätestab nimelt, et kõik riigid külmutavad viivitamata selliste isikute, kes panevad toime või üritavad toime panna terroriakte või kes aitavad kaasa terroriaktide toimepanekule või osalevad nende toimepanekus, nendele isikutele kuuluvate või nende poolt kontrollitavate üksuste ning nende isikute või üksuste nimel või juhtimisel tegutsevate isikute ja üksuste rahalised vahendid ja muud finantsvarad või majandusressursid.
B. Ühine seisukoht 2001/930/ÜVJP ja ühine seisukoht 2001/931/ÜVJP
3. Leides, et Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1373 (2001) rakendamiseks on vaja Euroopa Ühenduse meetmeid, võttis Euroopa Liidu nõukogu EL artiklite 15 ja 34 alusel vastu ühise seisukoha 2001/930/ÜVJP terrorismivastase võitluse kohta(3) ja ühise seisukoha 2001/931/ÜVJP terrorismivastaste erimeetmete rakendamise kohta(4) .
4. Ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 1 kohaselt kohaldatakse seda „isikute, rühmituste ja üksuste suhtes, kes osalevad terroriaktides ja on loetletud lisas”.
5. Ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõiked 2 ja 3 määratlevad vastavalt, mida tähendavad mõisted „terroriaktides osalevad isikud, rühmitused ja üksused” ning „terroriakt”.
6. Ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 kohaselt koostatakse lisas sisalduv loetelu asjakohases toimikus sisalduvate täpsete andmete või tõendite põhjal, millest nähtub, et pädev asutus on asjaomaste isikute, rühmituste või üksuste suhtes teinud otsuse, olenemata sellest, kas see käsitleb arvestatavate ja usaldusväärsete tõendite või vihjete põhjal terroriakti, sellise akti toimepaneku katse, selles osalemise või sellele kaasaaitamise suhtes uurimise algatamist, terroriakti, sellise akti toimepaneku katse, selles osalemise või sellele kaasaaitamise eest vastutuselevõtmist või mõnes sellises aktis süüdimõistmist. Mõiste „pädev asutus” tähendab kohtuorganit või kui kohtuorganitel ei ole selles valdkonnas pädevust, kõnealuses valdkonnas samaväärset pädevat asutust.
7. Ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 6 kohaselt vaadatakse lisa loetelus sisalduvate isikute ja üksuste nimed korrapäraselt ja vähemalt iga kuue kuu tagant läbi, tagamaks, et nende hoidmine loetelus on põhjendatud.
8. Ühise seisukoha 2001/931 artiklite 2 ja 3 kohaselt määrab ühendus talle EÜ asutamislepinguga antud volituste piires lisas loetletud isikute, rühmituste ja üksuste rahaliste vahendite ja muu finantsvara või majandusressursside külmutamise ning tagab, et nende isikute käsutusse ei antaks otse ega kaudselt rahalisi vahendeid, finantsvara või majandusressursse ja et neil ei võimaldataks kasutada finantsteenuseid.
C. Määrus nr 2580/2001 ja selle artikli 2 lõiget 3 rakendavad otsused
9. Leides, et ühises seisukohas 2001/931 kirjeldatud meetmete rakendamiseks ühenduse tasandil on vaja määrust, võttis nõukogu 27. detsembril 2001 EÜ artiklite 60, 301 ja 308 alusel vastu määruse nr 2580/2001.
10. Nimetatud määruse artikli 2 lõike 1 punktist a nähtub, et välja arvatud selles lubatud juhtudel, tuleb külmutada kõik sama artikli lõikes 3 nimetatud loetelus sisalduvatele füüsilistele või juriidilistele isikutele, rühmitustele või üksustele kuuluvad rahalised vahendid.
11. Lisaks sellele ei anta selle määruse artikli 2 lõike 1 punkti b kohaselt „rahalisi vahendeid, muid finantsvarasid ega majandusressursse […] otseselt ega kaudselt lõikes 3 nimetatud loetelus sisalduvate füüsiliste või juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse ega nende toetuseks”. Sama artikli lõige 2 keelab finantsteenuste osutamise sellistele isikutele, rühmitustele või üksustele või nende toetuseks.
12. Määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõike 3 kohaselt nõukogu koostab, vaatab läbi ja muudab ühehäälselt nende isikute, rühmituste ja üksuste loetelu, kelle suhtes määrust kohaldatakse, kooskõlas ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõigetega 4, 5 ja 6.
13. Määruse nr 2580/2001 artikkel 9 näeb ette, et iga liikmesriik määrab kindlaks määruse sätete rikkumise korral rakendatavad sanktsioonid, mis peavad olema mõjusad, proportsionaalsed ja hoiatavad.
14. Nende isikute, rühmituste ja üksuste esialgne loetelu, kelle suhtes kohaldatakse määrust nr 2580/2001, kehtestati nõukogu 27. detsembri 2001. aasta otsusega 2001/927/EÜ, millega kehtestatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 ette nähtud loetelu.(5)
15. Nõukogu kehtestas 2. mai 2002. aasta otsusega 2002/334/EÜ, millega rakendatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3 ja tunnistatakse kehtetuks otsus 2001/927(6), nende isikute, rühmituste ja üksuste ajakohastatud loetelu, kelle suhtes nimetatud määrust kohaldatakse. Selle loetelu 2. osa „Rühmitused ja üksused” punktis 10 on nimetatud „Revolutsiooniline Rahva Vabastusarmee/Rinne/Partei (DHKP‑C), (Devrimci Sol (Revolutsioonilised Vasakpoolsed), Dev Sol) (edaspidi „DHKP‑C”)”.
16. Määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 ette nähtud loetelu ajakohastati korduvalt mitmete hilisemate otsustega, sh nõukogu 29. mai 2006. aasta otsusega 2006/379/EÜ, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3 ja tunnistatakse kehtetuks otsus 2005/930/EÜ(7) . Nimetatud otsustega jäeti DHKP‑C nimi alati nimetatud loetellu.
17. Nõukogu 28. juuni 2007. aasta otsuse 2007/445/EÜ, millega rakendatakse määruse (EÜ) nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3 ning tunnistatakse kehtetuks otsused 2006/379/EÜ ja 2006/1008/EÜ,(8) põhjendustest 3–7 tuleneb, et kõigile sellistele isikutele, rühmitustele ja üksustele, kelle puhul see oli praktiliselt võimalik, selgitas nõukogu oma põhjendustes, miks nad on kantud otsuses 2006/379 esitatud loetellu. 25. aprillil 2007 Euroopa Liidu Teatajas avaldatud teatises(9) teavitas nõukogu neid sellest, et ta kavatseb nad loetellu alles jätta, samuti sellest, et neil on võimalik taotleda nõukogu põhjendusi. Pärast loetelu täielikult läbivaatamist, võttes arvesse teatavate asjaomaste isikute, rühmituste ja üksuste poolt nõukogule esitatud märkusi ja dokumente, järeldas nõukogu, et otsuse 2007/445 lisas loetletud isikud, rühmitused ja üksused on osalenud terroriaktides ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõigete 2 ja 3 tähenduses, et pädev asutus võttis nende suhtes vastu otsuse nimetatud ühise seisukoha artikli 1 lõike 4 tähenduses ning et nende suhtes tuleks jätkata määruses nr 2580/2001 sätestatud eripiirangute kohaldamist.
18. Otsuse 2007/445 lisas esitatud loetelus, millega nimetatud otsuse artiklite 1 ja 2 kohaselt asendatakse eeskätt otsuse 2006/379 loetelu, on 2. osa „Rühmitused ja üksused” punktis 26 nimetatud DHKP‑C‑d.
D. Siseriiklik õigus
19. Määruse nr 2580/2001 artikli 9 alusel otsustas Saksamaa Liitvabariik näha selles määruses kehtestatud keeldude rikkumise eest ette kriminaalkaristused.
20. 7. aprillini 2006 kohaldatavas redaktsioonis on Außenwirtschaftsgesetz’i (väliskaubanduse seadus, edaspidi „AWG”) § 34 lõige 4 sõnastatud järgmiselt:
„Vähemalt kaheaastase vabadusekaotusega karistatakse kõiki isikuid, kes rikuvad käesoleva seaduse või selle rakendusmääruse sätteid või sellist Bundesgesetzblatt ’is või Bundesanzeiger ’is avaldatud väliskaubanduse piiramist käsitlevat Euroopa ühenduste õigusakti, millega rakendatakse […] Julgeolekunõukogu poolt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel kehtestatud majandusliku sanktsiooni meetmeid. Kergema rikkumise korral karistatakse 3 kuu kuni 5 aasta pikkuse vabadusekaotusega.”
21. Nimetatud seaduse muutmise tagajärjel on AWG § 34 lõike 4 punkt 2 selle praegu kehtivas versioonis sõnastatud järgmiselt:
„6 kuu kuni 5‑aastase vabadusekaotusega karistatakse kõiki isikuid, kes:
[…]
Lõige 4:
[…]
2. rikuvad Bundesanzeiger ’is avaldatud ning vahetult kohaldatavat ekspordi-, müügi-, tarnimise, käsutusse andmise, edastamise, teenuste osutamise, investeerimise, toetamise keeldu või kõrvalehoidmise keeldu, mis on ette nähtud ühenduse õigusaktis […], millega rakendatakse […] nõukogu kehtestatud majandussanktsioone ühise välis- ja julgeolekupoliitika valdkonnas.”
22. AWG § 34 lõike 6 punktis 4 on sätestatud, et vähemalt kaheaastase vabadusekaotusega karistatakse „kõiki isikuid, kes panevad toime lõigetes 1, 2 või 4 nimetatud teo kutsealase tegevuse raames või sellise rühmituse liikmena, mis on loodud seda laadi süütegude jätkuva toimepanemise eesmärgil, ja sama rühmituse teise liikme kaasabil”.
E. Üldkohtu otsused määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 ette nähtud loetellu kandmise otsuste õiguspärasuse kohta
23. Rea kohtuotsustega, mis tehti 2006.–2008. aastal, rahuldas Üldkohus hagid, mis määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 ette nähtud loetellu kantud isikud või organisatsioonid olid esitanud nõukogu selliste aktide tühistamiseks, millega nad nimetatud loetellu kanti.
24. Esimeses nendest otsustest (12. detsembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑228/02: Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran vs. nõukogu)(10) tühistas Üldkohus nõukogu otsuse, millega kohaldatakse hageja organisatsiooni suhtes määruses nr 2580/2001 ette nähtud meetmeid.
25. Selle kohtuotsuse põhjendustes meenutas Üldkohus esiteks hageja organisatsiooni kaitseõiguste rikkumist puudutavalt, et kaitseõiguste tagamine on ühenduse õiguse aluspõhimõte ja et selle põhimõtte kohaselt tuleb igale isikule, kellele võidakse kohaldada sanktsioone, tagada tegelik võimalus oma seisukoha esitamiseks temale süüks pandud asjaolude ja tõendite kohta, millel sanktsioon põhineb.(11)
26. Seejärel lükkas Üldkohus ümber nõukogu ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi argumendi, mille kohaselt sellisele tagatisele ei saa tugineda määruse nr 2580/2001 alusel vastu võetud rahaliste vahendite külmutamise otsuse vastuvõtmise kontekstis,(12) täpsustades selles osas, et otsus, mille OMPI oli vaidlustanud, oli küll õigustloov ja erga omnes
mõjuga, kuid puudutas otseselt ja isiklikult hagejat, kelle suhtes oli tegemist aktiga, millega kohaldatakse üksikmeetmena majandus- ja finantssanktsiooni.(13)
27. Seega määratles Üldkohus kaitseõigustest tuleneva tagatise eseme kohtuvaidluse raames, tehes selleks vahet esiteks esialgsel rahaliste vahendite külmutamise otsusel, millele viidatakse ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 4, ja teiseks korrapärase läbivaatamise järel tehtud järgnevatel otsustel rahaliste vahendite külmutamise jätkamise kohta, millele viidatakse selle ühise seisukoha artikli 1 lõikes 6. Üldkohtu arvates on esimesel juhul kaitseõiguste tagamiseks põhimõtteliselt nõutav esiteks see, et nõukogu teataks puudutatud isikule toimikus sisalduvatest täpsetest andmetest või tõenditest, millest nähtub, et liikmesriigi pädev asutus on tema suhtes teinud otsuse, mis vastab ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikes 4 esitatud määratlusele, ja teiseks see, et talle antaks tegelik võimalus esitada oma seisukoht nende toimikus sisalduvate andmete või tõendite kohta. Teisel juhul on kaitseõiguste tagamiseks samamoodi nõutav esiteks see, et puudutatud isikule teatataks toimikus sisalduvatest andmetest ja tõenditest, mis nõukogu arvates põhjendavad tema hoidmist vaidlusalustes loeteludes ning teiseks see, et talle antaks tegelik võimalus esitada oma seisukoht selles osas.(14)
28. Mis puudutab teiseks põhjendamiskohustust, siis leidis Üldkohus, et kui see ei ole vastuolus ühenduse või tema liikmesriikide julgeoleku või nende rahvusvaheliste suhetega seotud oluliste kaalutlustega, siis peavad esialgse rahaliste vahendite külmutamise otsuse põhjendused käsitlema spetsiifiliselt ja konkreetselt vähemalt iga otsuse vastuvõtmist õigustavat asjaolu vastavalt ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõikele 4 – ja vajadusel uusi asjaolusid – ning selles peavad olema märgitud põhjused, miks nõukogu leiab oma kaalutlusõigust teostades, et puudutatud isiku suhtes tuleb sellist meedet kohaldada. Üldkohus täpsustas ka seda, et samadel tingimustel tuleb hilisema rahaliste vahendite külmutamise otsuse põhjendustes märkida spetsiifilised ja konkreetsed põhjused, miks nõukogu leiab pärast uuesti läbivaatamist, et puudutatud isiku rahaliste vahendite külmutamine on põhjendatud.
29. Mis puudutab kolmandaks õigust mõjusale kohtulikule kaitsele, siis rõhutas Üldkohus, et määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõike 3 alusel vastu võetud rahaliste vahendite külmutamise otsuse õiguspärasuse kontroll hõlmab hinnangu andmist selle põhjendamiseks viidatud faktilistele asjaoludele ja tingimustele. Kontrollida tuleb ka kaitseõiguste tagamise ja põhjendamiskohustuse täitmist ning vajadusel, et on põhjendatud ülekaalukad põhjused, millele nõukogu nende täitmata jätmiseks erandlikult tugines.(15) Üldkohus täpsustas, et see kontroll on „seda enam hädavajalik, kui see on ainus menetluslik tagatis, mis võimaldab tagada õiglast tasakaalu rahvusvahelise terrorismi vastu võitlemise vajaduste ja põhiõiguste kaitse vahel”(16) .
30. Kohaldades sel moel arendatud põhimõtteid asjaomasele kohtuasjale, märkis Üldkohus esiteks, et „asjakohased õigusnormid, s.o määrus nr 2580/2001 ja ühine seisukoht 2001/931, millele see viitab, ei näe konkreetselt ette mingit menetlust süüks pandud asjaoludest teatamiseks ja puudutatud isikute ärakuulamiseks kas enne nende rahaliste vahendite külmutamise esialgse otsuse vastuvõtmist või sellega samal ajal või hilisemate otsuste vastuvõtmise kontekstis, eesmärgiga saavutada nende kustutamine vaidlusalusest loetelust”(17) . Seejärel tuvastas Üldkohus, et enne hagi esitamist ei olnud süüks pandud asjaoludest hagejale teatatud. Samad kaalutlused loeti mutatis mutandis
kohaldatavateks seoses põhjendamiskohustuse järgimise kontrolliga. Lõpetuseks märkis Üldkohus, et kuna vaidlustatud otsuses ei olnud viidatud seda põhjendavatele spetsiifilistele ja konkreetsetele põhjustele, siis ei olnud tal võimalik kohtulikult kontrollida selle otsuse õiguspärasust. Seega järeldas Üldkohus, et vaidlustatud otsus ei olnud põhjendatud, et see oli vastu võetud menetluse raames, mille käigus ei tagatud hageja kaitseõigusi ning et tal ei olnud võimalik kontrollida kohtulikult selle otsuse õiguspärasust.
31. Seetõttu tühistas Üldkohus vaidlustatud otsuse „selles osas, milles see hagejat puudutab”.
32. Mitme hilisema kohtuotsusega rahuldati kõnealusesse loetellu kantud organisatsioonide(18) või isikute(19) esitatud hagid põhjendustel, mis on suures osas samad eespool toodutega. Kõigil juhtudel tühistas Üldkohus vaidlustatud otsused ainult selles osas, milles need puudutasid hagi esitanud organisatsiooni või isikut.
II. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
33. Kriminaalmenetluse aluseks E ja F-i (edaspidi „süüdistatavad”) vastu on Generalbundesanwalt beim Bundesgerichtshof’i (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeima üldkohtu juures tegutsev prokurör, edaspidi „Generalbundesanwalt”) 6. oktoobri 2009. aasta süüdistusakt, milles neid süüdistatakse kuulumises DHKP‑C‑sse alates 30. augustist 2002 kuni nende vahistamiseni 5. novembril 2008; DHKP‑C eesmärk on nimetatud akti kohaselt Türgi riigikorra muutmine relvastatud võitluse teel. See väidetav kuulumine välismaal terrorirühmitusse kujutab endast nende eelvangistuse alust.
34. Nimetatud süüdistusakti kohaselt korraldasid süüdistatavad, kelle ülesanne oli juhtida selle rühmituse geograafiliste alajaotuste ( Bölge ) tegevust Saksamaal, oma peamise ülesande raames, milleks oli hankida rühmitusele rahalisi vahendeid, kogu nende DHKP‑C‑sse kuulumise ajal iga-aastaseid annetuskampaaniaid DHKP‑C jaoks ja saatsid kogutud raha edasi kõige kõrgematele instantsidele. Lisaks sellele olevat nad mänginud otsustavat rolli ürituste korraldamises ja läbiviimises ning rühmituse trükiväljaannete müügis; kõige eelneva eesmärk oli rahaliste vahendite kogumine DHKP‑C jaoks ning nad saatsid kogutud rahalised vahendid edasi DHKP‑C‑le. Nad olid väidetavalt teadlikud sellest, et sel moel kogutud raha kasutati vähemalt osaliselt organisatsiooni terroristliku tegevuse rahastamiseks.
35. Üks kahest süüdistatavast olevat lisaks valinud sobivad kullerid relvade ja lõhkeaine transpordiks Türki ning hankis DHKP‑C liikmete isikut tõendavate dokumentide võltsimiseks vajalikud templipadjad ja templid.
36. Süüdistusaktis käsitletaval ajavahemikul kogusid ja edastasid süüdistatavad rühmitusele vastavalt vähemalt 215 809 eurot ning vähemalt 105 051 eurot.
37. Selles kontekstis on eelotsusetaotluse esitanud kohtul kahtlusi seoses määrusega nr 2580/2001.
38. Esiteks märgib ta, et käesoleva seisukoha punktides 23–32 nimetatud Üldkohtu otsused (edaspidi „Üldkohtu otsused”) tekitavad temas kahtlusi seoses DHKP‑C kõnealuse määruse artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu kandmise kehtivusega.
39. Ta märgib siiski, et Generalbundesanwalt’i süüdistusaktis on esiteks väidetud, et DHKP‑C kandmine loetellu oli „mõjus” algusest peale, sest selle tühisust ei ole kohtuliku menetluse raames tuvastatud, ning teiseks, et isegi eeldusel, et see loetellu kandmine ei olnud algselt kehtiv, oli see tagasiulatuvalt heaks kiidetud tänu määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõike 3 rakendamise muudetud menetlusele, millest otsuse 2007/445 vastuvõtmisel lähtuti.
40. Üks kahest süüdistatavast väitvat siiski, et DHKP‑C kandmine loetellu on tühine vähemalt selles osas, mis puudutab kõnealuse menetluse muutmisele eelnevat ajavahemikku, ning et selline loetellu kandmine ei saanud seega olla aluseks karistusele talle etteheidetavate asjaolude eest ja seda vaatamata sellele, et asjaomane organisatsioon ei olnud tema nimetatud loetellu kandmist kohtulikul teel vaidlustanud.
41. Teiseks on eelotsusetaotluse esitanud kohtul kahtlusi seoses määruse nr 2580/2001 kohaldatavusega isiku suhtes, kes on ise nimetatud määruse artikli 2 lõike 3 alusel koostatud loetellu kantud organisatsiooni liige, kui see isik hangib organisatsioonile rahalise vahendeid, muud finantsvara ja majandusressursse või osaleb selliste vahendite hankimises või tegevuses, mille eesmärk on hoida kõrvale selle määruse artikli 2 täitmisest.
42. Kolmandaks, kui eeldada, et määruse nr 2580/2001 ratione personae
kohaldamisala hõlmab loetellu kantud organisatsiooni liikmeid, on eelotsusetaotluse esitanud kohtul kahtlusi seoses sellega, kas annetuste kogumise ülesandega liikme poolt rahaliste vahendite vastuvõtmine ning nende hilisem edastamine organisatsiooni sees kuuluvad selle määruse artiklite 2 ja 3 ratione materiae
kohaldamisalasse.
43. Nende eri kahtlustega arvestades otsustas Oberlandesgericht Düsseldorf (Saksamaa) esitada Euroopa Kohtule järgmised küsimused:
„1. Kas […] määruse […] nr 2580/2001 […] artikli 2 alusel – võttes vajaduse korral arvesse […] otsusega [2007/445] muudetud menetlust – sellise organisatsiooni loetellu kandmist, kes ei ole teda puudutavaid otsuseid kohtus vaidlustanud, tuleb algusest peale pidada mõjusaks ( wirksam ) ka sellisel juhul, kui loetellu kandmisel rikuti põhilisi menetluslikke tagatisi?
2. Kas määruse nr 2580/2001 artikleid 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et rahaliste vahendite, finantsvara või muude majandusressursside andmine sama määruse artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetelus sisalduvate juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse või kaasatus sellisesse tegevusse, mille eesmärk on hoida kõrvale selle sätte täitmisest, võib esineda ka juhul, kui nimetatud vahendeid hankiv isik on ise kõnealuse juriidilise isiku, rühmituse või üksuse liige?
3. Kas määruse nr 2580/2001 artikleid 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et rahaliste vahendite, finantsvara või muude majandusressursside andmine sama määruse artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetelus sisalduvate juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse või kaasatus sellisesse tegevusse, mille eesmärk on hoida kõrvale selle sätte täitmisest, võib esineda ka juhul, kui need vahendid on (kasvõi kaudselt) juba kõnealuse juriidilise isiku, rühmituse või üksuse käsutuses?”
III. Menetlus Euroopa Kohtus
44. 21. detsembri 2009. aasta eelotsusetaotlus jõudis Euroopa Kohtusse 29. detsembril 2009. Selles taotluses viidati ELTL artikli 267 neljandale lõigule.
45. 5. veebruari 2010. aasta eraldiseisva aktiga, mis jõudis Euroopa Kohtu kantseleisse 11. veebruaril 2010, palus eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul kohaldada käesoleva kohtuasja suhtes kiirendatud menetlust. Oma taotluse toetuseks viitas ta sellele, et ta oli 25. jaanuari 2010. aasta kohtumäärusega algatanud süüdistatavate suhtes kriminaalmenetluse ning määranud kohtuistungite toimumise ajaks ajavahemiku 11. märtsist 31. augustini 2010. Ta väidab, et arvestades selle kriminaalmenetluse ettenähtavat kestust ning eelotsuse küsimuste tähtsust põhikohtuasja lahendamisel, on nende küsimuste osas seisukoha võtmise järele erakorraliselt kiireloomuline vajadus.
46. Euroopa Kohtu presidendi 1. märtsi 2010. aasta määrusega otsustati kohaldada kohtuasja suhtes kiirendatud menetlust.
47. Kirjalikud märkused esitasid Generalbundesanwalt, E, F, Prantsuse valitsus, nõukogu ja komisjon. Huvitatud poolte – v.a Prantsuse valitsus – kohtukõned kuulati ära 12. mai 2010. aasta kohtuistungil.
IV. Esimene eelotsuse küsimus
A. Sissejuhatavad märkused
48. Sissejuhatuseks tuleb esiteks esitada mõned lühidad kaalutlused seoses rolliga, mida mängib põhikohtuasja kriminaalmenetluses määrus nr 2580/2001, ning seoses karistusõiguslike ja mittekaristusõiguslike ning siseriiklike ja ühenduse õigusnormide osalise kattuvusega, mis iseloomustab õiguslikku konteksti, mille raamistikku süüdistatavate vastu esitatud süüdistus asetub. Seejärel tuleb käsitleda Euroopa Kohtule esitatud eelotsuse küsimuse ulatuse küsimust.
1. Roll, mida mängib põhikohtuasja kriminaalmenetluses määrus nr 2580/2001
49. On küll tõsi – nagu rõhutas Generalbundesanwalt –, et määruse nr 2580/2001 sätted ja nõukogu poolt selle määruse artikli 2 lõike 3 rakendamiseks võetud meetmed ei ole karistusõiguslikku laadi.(20)
50. Nimetatud määruses ei sätestata ka vähemalt otseselt kohustust, et selles ette nähtud eeskirjade rikkumise korral tuleb siseriiklikul tasandil ette näha kriminaalkorras karistamine. Nimelt piirdub selle artikkel 9, mis näeb ette, et iga liikmesriik määrab kindlaks määruse sätete rikkumise korral rakendatavad sanktsioonid, märkusega, et nimetatud santsioonid peavad olema „mõjusad, proportsionaalsed ja hoiatavad”.
51. Kuid Saksamaa seadusandja poolt sätestatud viite alusel aitavad määruse nr 2580/2001 sätted, mida täiendavad nõukogu otsused, millega kehtestatakse ja ajakohastatakse selle määruse artikli 2 lõikes 3 sätestatud loetelu, kaasa selle karistusõiguse normi sisu määratlemisele, millele tugineb põhikohtumenetluse süüdistatavate süüdistusakt. Seda mehhanismi illustreerib nimetatud sätte enda sõnastus.
52. Nagu me eespool nägime,(21) piirdub AWG § 34 lõige 4 käesoleva kohtuasja asjaoludele ajaliselt kohaldatavates eri versioonides (selle artikli 7. aprillini 2006 kehtinud versiooni kohaselt vähemalt 2-aastase ning hiljem kohaldatava versiooni kohaselt 6 kuu kuni 5-aastase) vabadusekaotuse ettenägemisega ning täpsustusega, et seda karistust kohaldatakse „kõi[gi isikute suhtes], kes rikuvad […] väliskaubanduse piiramist käsitlevat […] ühenduste õigusakti, millega rakendatakse […] Julgeolekunõukogu poolt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel kehtestatud majandusliku sanktsiooni meetmeid” (7. aprillini 2006 kohaldatavas versioonis) või „[kõigi isikute suhtes], kes rikuvad […] ekspordi-, müügi-, tarnimise, käsutusse andmise, edastamise, teenuste osutamise, investeerimise, toetamise keeldu või kõrvalehoidmise keeldu, mis on ette nähtud ühenduse õigusaktis […], millega rakendatakse […] nõukogu kehtestatud majandussanktsioone ühise välis- ja julgeolekupoliitika valdkonnas” (alates 7. aprillist 2006 kohaldatavas versioonis).
53. Saksa seadusandja kasutas seega AWG § 34 lõikes 4 viite abil kriminaalkorras karistatavaks muutmise tehnikat. Seetõttu, nagu märkis Generalbundesanwalt oma Euroopa Kohtule esitatud kirjalikes märkustes, „tuleneb [põhikohtuasjas] kõne all olevate asjaolude karistatavus Saksa õiguses nimetatud sättest ning [liidu] õigusaktidest, millele see viitab, s.t määrusest nr 2580/2001 koosmõjus nõukogu eri otsustega”, millega kanti ning jäeti DHKP‑C nimi selle määruse artiklis 2 nimetatud loetellu.
54. Täpsemalt määratlevad kõnealused liidu õigusaktid selle viite mõjul täielikult karistatava käitumise
ja mitte üksnes selle ühe elemendi, ühe õigusliku või faktilise eelduse. Nagu me allpool näeme, ei puudu sel asjaolul mõju vastusele, mis tuleb anda esimesele eelotsuse küsimusele.
2. Euroopa Kohtule esitatud küsimuse ulatus
55. Esimese küsimuse sõnastusest lähtudes näib, et sellega taotletakse Euroopa Kohtult selgitusi üksnes selle kohta, kas Üldkohtu otsuseid arvestades on mõjus sellise organisatsiooni kandmine määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu, kes ei ole vaidlustanud nõukogu otsuseid, millega ta sellesse loetellu kanti. Nii sai sellest küsimusest aru Prantsusmaa valitsus, kes väidab oma Euroopa Kohtule esitatud kirjalikes märkustes, et eelotsusetaotluse esitanud kohus on hoidunud mis tahes küsimuse esitamisest DHKP‑C vara külmutamise otsuste kehtivuse
kohta.
56. Selline tõlgendus, mille Euroopa Kohus kiitis heaks kohtukõnede ärakuulamiseks korraldatud kohtuistungil, ei näi mulle eelotsusetaotluse esitanud kohtu kõigi kaalutlustega arvestades siiski õige.
57. Esiteks näib küsimuse sõnastuses kõnealuste aktide puhul mõiste „mõjus” ( wirksam ) kasutamine mõiste „kehtiv” ( Gültigkeit ) asemel olevat peamiselt tingitud sellest, et eelotsusetaotluse esitanud kohtul esineb samal ajal kahtlusi määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 ette nähtud loetellu kandmise menetluse muutmise tagajärgede osas, eeskätt – nagu on seletatud kohtumääruse põhjendustes – seoses võimalusega, et otsusega 2007/445, millega selline muudatus tehti, muudeti nimetatud aktid tagasiulatuvalt õiguspärasteks.
58. Teiseks tuleneb eelotsusetaotlusest, et DHKP‑C nimetatud loetellu kandmist ette nägevate aktide kehtivuse ja/või olemasolu küsimuse tõstatasid süüdistatavad ka tegelikult põhikohtuasja menetluse raames.
59. Kolmandaks on eelotsusetaotluse punktis 40 märgitud, et „[e]elotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et […] ELTL artikli 267 esimese lõigu punkti b ja teise lõigu alusel esitatud eelotsusetaotlus ei saa olla vastuvõetamatu seetõttu, et DHKP‑C ei ole [nõudnud nende otsuste tühistamist], millega rakendatakse tema suhtes määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3”. Sellele väitele järgneb muu hulgas hinnang selle kohta, kas käesolevas kohtuasjas on kohaldatavad põhimõtted, mis Euroopa Kohus kujundas kohtuotsuses TWD Textilwerke Deggendorf,(22) mille juurde ma pöördun allpool tagasi. Selline väide ja järgnev hinnang ei oleks olnud vajalikud, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus ei oleks soovinud küsida Euroopa Kohtult selgitusi kõnealuste aktide õiguspärasuse osas.
60. Euroopa Kohtu ülesanne on selgitada siseriikliku kohtu poolt esitatud asjaolude kogumist välja need liidu õigusega seonduvad asjaolud, mis kohtuvaidluse eset arvestades viitavad kehtivuse hindamise vajadusele.(23)
61. Eespool toodud asjaoludel tuleb seega asuda seisukohale, et oma esimese küsimusega palub Oberlandesgericht Düsseldorf Euroopa Kohtul võtta sisuliselt seisukoht – Üldkohtu otsustega arvestades – seoses nende otsusest 2007/445 varem vastu võetud nõukogu aktide mõjususe ja kehtivusega, millega teatud organisatsioon – konkreetsel juhul DHKP‑C –, kes ei ole nimetatud akte kohtus vaidlustanud, esiteks kanti ning hiljem jäeti määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu, arvestades vajaduse korral otsusega 2007/445 kehtestatud nimetatud loetellu kandmise korra muudatusi.
62. Seevastu ei ole esitatud ühtegi küsimust viimati nimetatud otsuse kehtivuse kohta, vaatamata F-i kirjalikest märkustest tuleneda võivatele argumentidele. Nimelt ei ole kohtumääruse üheski lõigus väljendatud mis tahes kahtlust selle akti kehtivuse kohta.
B. Hinnang
1. Enne otsuse 2007/445 jõustumist vastu võetud DHKP‑C vara külmutamise meetmete mõjusus
63. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt eeldatakse liidu institutsioonide aktide puhul reeglina, et nad on kehtivad ning loovad seega õiguslikke tagajärgi seni, kuni neid vastu võtnud institutsioon ei ole neid kehtetuks tunnistanud, neid ei ole tühistatud tühistamishagi alusel või tunnistatud kehtetuks eelotsusemenetluse tulemusel või õigusvastasuse väite alusel.(24)
64. Kohtuasja asjaolusid arvestades on küsitav juba see, kas selline eeldus kehtib ka aktide puhul, mille õigusvastasus on tuvastatud hagimenetluse raames – nagu juhtus osaga otsustest, mille alusel DHKP‑C nimetatud loetelusse kanti – vaatamata sellele, et selle tuvastuse alusel tühistati nimetatud aktid ainult osas, milles see õigusvastasus – mis mõjutab akti tervikuna(25) – puudutas hagi esitanud poolt.(26) Igal juhul ja olenemata antavast vastusest on siiski selge, et isegi õigusvastane akt avaldab mõju – kui ta on selleks sobilik – nii kaua, kuni selle vastu võtnud organ ei ole seda tühistanud, kehtetuks tunnistanud või muutnud või kuni seda ei ole selle õiguspärasuse kohtuliku kontrolli raames tühistatud.
65. Käesolevas kohtuasjas on tuvastatud, et organisatsioon, kuhu süüdistatavad kuulusid, ei ole kunagi vaidlustanud nende suhtes võetud vara külmutamise otsuseid.
66. Lisaks sellele tühistati Üldkohtu otsustega talle kontrollimiseks esitatud aktid ainult osas, milles need puudutasid hagejaid. Seega ei saanud need kohtuotsused nimetatud akte kuidagi mõjutada osas, milles need aktid puudutavad nimetatud pooltest erinevaid isikuid ning veelgi vähem said nad mõjutada muid akte, vaatamata sellele, et viimaste puhul esinevad Üldkohtu poolt tuvastatutega samad või võrreldavad rikkumised.
67. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb aga ka see, et erandina kehtivuse eeldamise põhimõttest tuleb selliste aktide puhul, mille õigusvastasus on nii ilmne, et ühenduse õigussüsteem ei või seda lubada, lugeda, et need ei ole kaasa toonud ka mitte ajutisi õiguslikke tagajärgi, st neid tuleb pidada õigustühiseks algusest peale. Nimetatud erandi eesmärk on tasakaalustada kahte põhilist, vahel aga vastuolulist nõuet õigussüsteemile ehk õigussuhete stabiilsust ning õiguspärasuse tagamist.(27) Sama kohtupraktika kohaselt nõuab liidu institutsioonide akti õigustühiseks tunnistamisega kaasnevate tagajärgede tõsidus, et õiguskindluse tõttu on see võimalik vaid kõige ekstreemsematel juhtudel.(28)
68. Sellele kohtupraktikale tuginedes väidavad süüdistatavad oma Euroopa Kohtus esitatud märkustes, et nõukogu otsust, millega DHKP‑C kanti määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu, ning hilisemaid akte, millega selle organisatsiooni nimi jäeti nimetatud loetellu, tuleb vähemalt kuni otsuse 2007/445 jõustumiseni käsitada õigustühistena.
69. Ma ei jaga seda seisukohta.
70. Nimelt, vaatamata Üldkohtu otsustes tuvastatud menetlusnormide ja vorminõuete rikkumiste objektiivsele tõsidusele – neist esimesed esinevad seoses kaitse põhiõigustega ning teised seoses põhjenduskohustuse rikkumisega, mis muudab akti üle kohtuliku kontrolli teostamise võimatuks – ei näi mulle eespool viidatud kohtupraktikas kehtestatud eriti ranged tingimused käesolevas kohtuasjas olevat täidetud. Üldkohus avaldas sellist arvamust muu seas seoses teise tühistamishagiga, mille hageja esitas kohtuotsuse OMPI I aluseks olnud kohtuasjas.(29)
71. Eelnevast tuleneb, et otsusest 2007/445 varasemad nõukogu aktid, millega DHKP‑C esiteks kanti ning seejärel jäeti määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu, omasid mõju alates nende jõustumisest kuni nende kehtetuks tunnistamiseni, nähes ette selle organisatsiooni vara külmutamise katkematult 3. maist 2002 (otsuse 2002/334 jõustumisest) kuni 29. juunini 2007 (päev, mil avaldati otsus 2007/445, millega tunnistati kehtetuks otsus 2006/379).
72. Sellest tuleneb, et need aktid tekitasid õiguslikke tagajärgi osa ajavahemiku vältel, mille jooksul väidetavalt toimus jätkuv rikkumine, mis on süüdistatavate vastu algatatud kriminaalmenetluse ese.
73. Prantsuse valitsus oma kirjalikes märkustes ja nõukogu oma suulistes seisukohtades paluvad Euroopa Kohtul oma vastuses esimesele küsimusele jääda selle seisukoha juurde.
74. Omalt poolt leian, et sellise lahendusega ei tohiks nõustuda, sest see ei võimalda anda ammendavat vastust eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele, mis – nagu me nägime käesoleva seisukoha punktides 50–60 – ei käsitle mitte üksnes DHKP‑C vara külmutamise meetmete mõjusust, vaid ka õiguspärasust.
75. Seega tuleb uurida nende meetmete õiguspärasust.
2. Enne otsust 2007/445 vastu võetud DHKP‑C vara külmutamise meetmete kehtivus
76. Oma märkustes leiavad Generalbundesanwalt ja komisjon, et eeskätt õiguskindlusega ja vaidlustamata aktide lõpliku laadiga seonduvatel põhjustel ei saa Euroopa Kohus käesoleva eelotsusemenetluse raames teha otsust kõnealuste meetmete kehtivuse osas.
77. Enne nende rikkumiste käsitlemist, mis nimetatud meetmete puhul esinevad (allpool jaotises c), tuleb seega esiteks uurida nende eri argumentide põhjendatust (allpool jaotises a).
78. Teiseks tuleb uurida otsuse 2007/445 jõustumise tagajärgi varasemate vara külmutamise meetmete kehtivusele (allpool jaotises b).
a) Asjaolud, mis takistavat Euroopa Kohtul käesolevas kohtuasjas hinnata kehtivust
i) Asjaolu, et süüdistatavad ei ole vaidlustanud kõnealuseid vara külmutamise meetmeid
79. Kuigi ELTL artikli 263 kohane tühistamishagi ja ELTL artikli 267 kohane eelotsusetaotlus kehtivuse küsimuses näevad ette iseseisvad õiguskaitsevahendid, mille puhul kehtivad neile omased vastuvõetavuse tingimused, on Euroopa Kohus siiski näinud ette erandid sellest reeglist.
80. Nii välistas Euroopa Kohus kohtuotsuses TWD Textilwerke Deggendorf(30) – meenutades kohtupraktikat, mille kohaselt liikmesriik, kes ei vaidlusta ettenähtud tähtaja jooksul otsust, mille adressaat ta on, ei saa seada kahtluse alla selle otsuse kehtivust liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse raames – võimaluse, et abisaaja, kelle suhtes komisjon on teinud ELTL artikli 108 alusel otsuse ning kes oleks võinud selle otsuse vaidlustada, kuid on lasknud mööduda selleks ette nähtud ajavahemiku, seaks kahtluse alla sellise otsuse õiguspärasuse siseriiklikus kohtus selle otsuse rakendamiseks võetud siseriiklike meetmete peale esitatud kaebuse raames. Euroopa Kohus leiab, et sellise aegumise eesmärk on õiguskindluse tagamine, vältides õiguslikke tagajärgi omavate ühenduse aktide määramatut vaidlustamist. Nõustumine sellega, et sellistel asjaoludel võiks huvitatud isik siseriiklikus kohtus otsuse täitmisele vastu vaielda, tuginedes selle õigusvastasusele, tähendaks talle õiguse andmist hoida kõrvale lõplikust laadist, mis on sellel otsusel tema suhtes pärast selle kohtus vaidlustamise tähtaja lõppemist.
81. Selle kohtupraktika kohaselt võib aeguda mitte ainult otsuse adressaadi, vaid ka mis tahes füüsilise või juriidilise isiku, kes ei ole küll otsuse adressaat, kuid on sellest otseselt ja isiklikult puudutatud ELTL artikli 263 tähenduses, võimalus tugineda selle otsuse õigusvastasusele kehtivuse küsimuses esitatud eelotsusetaotluse abil. Sama kehtib Euroopa Kohtu arvates ka siis, kui isik ei ole ettenähtud tähtaja jooksul vaidlustanud määrust; viimast tuleb tema suhtes käsitada üksikotsusena.(31)
82. Kuid selleks, et selline aeguv mõju oleks konkreetselt kohaldatav füüsilisele või juriidilisele isikule, kes tugineb siseriiklikus kohtus liidu akti õigusvastasusele, on vaja, et see isik oleks kaheldamatult saanud nõuda sellise akti tühistamist ELTL artikli 263 alusel,(32) tema esitatud hagi vastuvõetavus peab seega olema ilmselge.
83. Selline tingimus tuleneb Euroopa Kohtu poolt ELTL artikli 277 alusel välja kujundatud üldpõhimõttest, mille eesmärk on tagada, et kõigil isikutel on või on olnud võimalus vaidlustada ühenduse akti, mis on talle vastandatava otsuse aluseks.(33)
84. Käesolevas kohtuasjas ei saa eespool viidatud kohtuotsusega TWD Textilwerke Deggendorf alustatud kohtupraktikas tunnustatud aeguvat mõju minu arvates süüdistatavatele kehtivalt kohaldada.
85. Esiteks ja üldiselt on kaheldav see, kas selline aegumine on kohaldatav siis, kui see piirab süüdistatava võimalusi kaitsta end tema vastu esitatud karistusõiguslike süüdistuste eest, seda eriti sellisel juhul, nagu käesolevas kohtuasjas, kus tuginetakse liidu aktide õigusvastasusele, mis käesoleva seisukoha punktides 49–53 illustreeritud viite abil kriminaalkorras karistatavaks muutmise tehnika tõttu aitavad määratleda kohaldatava karistusõiguse normi sisu.
86. Nagu rõhutas kohtujurist F. G. Jacobs oma ettepanekus kohtuasjas, milles tehti eespool viidatud kohtuotsus TWD Textilwerke Deggendorf, ei kujuta õiguskindlus endast absoluutset nõuet.(34) Ma ei leia, et see peaks olema ülimuslik õiguse suhtes sellele, et isikut ei süüdistataks aktide alusel, mis ei ole kooskõlas õiguskorraga, millesse nad kuuluvad; seda veelgi enam siis, kui selline vastuolu seondub põhiõiguste ja oluliste menetlusnormidega.
87. Teiseks ja igal juhul ei näi mulle, et eespool viidatud kohtupraktikas kehtestatud tingimused oleksid käesolevas kohtuasjas täidetud. Nimelt ei ole ilmselge, et süüdistatavad oleksid saanud vastuvõetavalt esitada ELTL artikli 263 alusel hagi nõukogu poolt vastu võetud DHKP‑C vara külmutamise otsuste vastu.
88. Esiteks on tuvastatud, et nende nimed ei ole kunagi sisaldunud nende aktidega kehtestatud ja ajakohastatud loetelus.
89. Lisaks ei ole sugugi kindel, et nad oleksid saanud nende aktide vastu kohtusse pöörduda iseenda nimel, põhistades oma õigust esitada hagi ainuüksi asjaoluga, et nad olid selle organisatsiooni liikmed.(35)
90. Lõpetuseks võib kahelda ka selles, et hagi, mille nad oleksid võinud esitada DHKP‑C nimel selle organisatsiooni esindajatena, oleks olnud vastuvõetav. Selles osas tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohus väitis oma kohtuotsuses PKK ja KNK vs. nõukogu, et selleks, et määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu kantud organisatsiooni nimel saaks hagi esitada, „on vaja ära näidata, et kõnealusel organisatsioonil on tõepoolest kavatsus hagi esitada ning et advokaatidele, kes väidavad end seda esindavat, on tegelikult selleks volitused antud”(36) . Rõhutades vajadust vältida ülemäärast formaalsust iseseisva õigusvõimeta organisatsioonide poolt esitatud tühistamishagide vastuvõetavust reguleerivate menetluseeskirjade kohaldamisel, märkis Euroopa Kohus selles kohtuotsuses siiski, et asjaomases kohtuasjas esines kahtlusi seoses sellega, kas hageja organisatsiooni esindamine hagi esitanud Osman Ocalan’i poolt on kehtiv; kahtlused tulenesid asjaolust, et ta „esitleb end advokaatidele antud volituses PKK endise liikmena, ilma ühegi muu viiteta selle kohta, et tal oleks õigus viimati nimetatut esindada”. Sellist kahtlust ei saanud kõrvaldada muul moel, kui ühe volitatud advokaadi tunnistusega, mille kohaselt PKK juht ning „mitmed teised PKK ja tema õigusjärglase KADEK-i kõrgema tasandi esindajad” olid teinud talle ülesandeks jätkata vaidlust, mis algatati Üldkohtusse esitatud hagiga.
91. Kuid kuigi põhikohtuasja süüdistatavatele pannakse süüks DHKP‑C liikmeks olemist ning isegi selle organisatsiooni kohalike allüksuste juhatusse kuulumist, ei tulene eelotsusetaotlusest siiski kuidagi, et nad oleksid mänginud selle organisatsiooni raames olulise tähtsusega rolli, mis võimaldaks asuda seisukohale, et nad oleksid võinud esitada DHKP‑C nimel Üldkohtule hagi. Vastupidi, nimetatud kohtumäärusest ilmneb, et nende roll piirdus peamiselt rahaliste vahendite otsimisega organisatsiooni tegevuse rahastamiseks.
92. Eelnevast tulenevalt leian ma seega, et süüdistatavate puhul ei ole eespool viidatud kohtuotsuses TWD Textilwerke Deggendorf kujundatud põhimõtete alusel aegunud võimalus tugineda siseriiklikus kohtus DHKP‑C vara külmutamise meetmete õigusvastasusele kriminaalmenetluse raames, milles neid süüdistatakse selliste meetmete rikkumises.
ii) Süüdistatavate võimalus tugineda DHKP‑C menetlusõiguste rikkumisele
93. Generalbundesanwalt ja komisjon vaidlustavad süüdistatavate õiguse tugineda oma õigusvastasuse väite toetuseks DHKP‑C menetlusõiguste rikkumisele. Komisjon väidab eeskätt, et õiguskindluse tagamiseks tuleb ELTL artiklit 277 tõlgendada nii, et sellised kolmandad isikud nagu süüdistatavad ei saa tugineda väidetele, millele oleks ELTL artikli 263 alusel esitatud tühistamishagi raames saanud tugineda üksnes otseselt ja isiklikult puudutatud isik, käesoleval juhul DHKP‑C.
94. Need argumendid ei näi mulle veenvad.
95. Esiteks märgin, et viide ELTL artiklile 277 ei näi asjakohane. Nimelt saab väljakujunenud kohtupraktika kohaselt selle sättega antud võimalust tugineda määruse kohaldamatusele „kasutada üksnes täiendavalt menetluse raames, mis on algatatud Euroopa Kohtus mõne teise asutamislepingu sätte alusel”(37) . Sellest tuleneb, et kuna ELTL artiklile 277 ei saa Euroopa Kohtus tugineda viimase menetluses oleva põhihagi puudumisel, siis ei saa seda sätet sellisena kohaldada ELTL artiklis 267 ette nähtud eelotsusemenetluse raames. Nagu Euroopa Kohus märkis, näeb see viimati nimetatud artikkel „ise ette menetluse, mis võimaldab lahendada ühenduse akti kehtivust käsitleva küsimuse, kui see küsimus tõusetub täiendavalt siseriiklikus kohtus pooleliolevas kohtuvaidluses”(38) .
96. Komisjoni esitatud tees näib põrkavat kokku ulatusega, mida Euroopa Kohus on tunnustanud omaenda pädevuse puhul, kui siseriiklik kohus on palunud tal ELTL artikli 267 alusel teha otsuse liidu institutsioonide õigusaktide kehtivuse kohta. Nimelt ei ole
Euroopa Kohtu arvates sellisel pädevusel mingeid piire seoses põhjustega, mille alusel nende aktide kehtivust on võimalik vaidlustada, ning see hõlmab seega kõiki nimetatud aktide kehtivust mõjutada võivaid põhjuseid.(39)
97. Lisaks sellele tähendaks käesoleva kohtuasja asjaoludel selle teesiga nõustumine sisuliselt õiguskindluse nõuetest tulenevalt õiguse eiramist, mis on süüdistatavatel kriminaalmenetluses enda kaitsmiseks nende vastu esitatud süüdistuste eest, tuginedes mis tahes õigusliku aluse abil nende aktide õigusvastasusele, mille alusel sellised süüdistused on esitatud. Kuivõrd käesolevas kohtuasjas – nagu me nägime – ei takista miski süüdistatavatel tugineda DHKP‑C vara külmutamise meetmete õigusvastasusele, peab neil olema minu arvates võimalik sellise väite toetuseks tugineda mis tahes alusele, mis võib sellist õigusvastasust tõendada. Muuseas puudutab E ja F-i mis tahes, isegi puhtformaalne rikkumine, mis võib mõjutada DHKP‑C vara külmutamise meetmete õiguspärasust, kuna sellistest meetmetest sõltub nende käitumise määratlemine kriminaalkorras karistatavana.(40)
98. Lisaks sellele jätab komisjoni esitatud tees tähelepanuta ka asjaolu, et küsimuse akti kehtivuse kohta on Euroopa Kohtule pädev esitama siseriik kohus. Kui kohtuasjas, milles tehti eespool viidatud kohtuotsus TWD Textilwerke Deggendorf, tunnistas Euroopa Kohus sisuliselt, et see pädevus on piiratud juhul, kui pool, kellele akti kehtetuks tunnistamine tooks kasu, ei ole seda otseselt vaidlustanud, vaatamata sellele, et tal oli kaheldamatult õigus seda teha,(41) siis süüdistatavate puhul ei ole see igal juhul nii, nagu on tõendatud eespool.
99. Lisaks sellele ei tohi unustada, et Üldkohtu otsustes on vaidlustatud aktide puhul tuvastatud ka põhjendamiskohustuse rikkumine. Kuid eeldusel, et sama rikkumine esineb ka DHKP‑C vara külmutamise meetmete puhul, tuleb järeldada, et süüdistatavatel, kes ei olnud teadlikud põhjustest, miks nõukogu otsustas kanda selle organisatsiooni loetellu, oleks olnud raske vaidlustada sellise kande põhjendatust, tuginedes näiteks nõukogupoolsele hindamisveale.(42)
100. Komisjon väidab ka seda, et põhjendamiskohustuse rikkumine ning DHKP‑C kaitseõiguste väidetavad rikkumised – nagu Üldkohus need tuvastas hageja organisatsioonide suhtes, kuid mitte üldiselt – esinesid üksnes selle organisatsiooni suhtes.
101. Kuid esiteks on selline väide minu arvates vaidlustatav Üldkohtu otsuste põhjenduste sõnastuse alusel.(43)
102. Teiseks, isegi eeldusel, et on võimalik väita, et selline rikkumine – kui see käesolevas kohtuasjas tuvastatakse – esines üksnes DHKP‑C suhtes, ei muuda see siiski seda, et käesolevas kohtuasjas piiratakse tegelikult selle organisatsiooni loetellu kandmist käsitlevate põhjenduste puudumisel süüdistatavate õigust vaidlustada sellise kande põhjendatust(44) ja seega nende õigust kaitsta end nende vastu esitatud süüdistuste eest.
103. Lõpetuseks, isegi kui eeldada, nagu väidab komisjon, et süüdistatavatel ei olnud õigust tugineda oma õigusvastasuse väite raames DHKP‑C vara külmutamise otsuste põhjendamata jätmisele ning et selline pädevus puudus isegi eelotsusetaotluse esitanud kohtul, ei takista miski seevastu Euroopa Kohtul uurida ja tuvastada sellist rikkumist omal algatusel kehtivuse hindamise raames, milline ülesanne talle käesoleva eelotsusetaotlusega pandi.(45)
iii) Asjaolu, et kõnealused vara külmutamise meetmed tunnistati kehtetuks
104. Vaatamata sellele, et ükski kohtuvaidluses osalenud huvitatud pool ei ole seda küsimust sõnaselgelt käsitlenud, võib siiski püstitada küsimuse, kas asjaolu, et kõnealused aktid enam ei kehti, kuivõrd need tunnistati vahepeal kõik kehtetuks ning asendati muude aktidega kuni otsuse 2007/445 jõustumiseni, omab mingisugust mõju Euroopa Kohtu pädevusele teha otsus ELTL artikli 267 esimese lõigu punkti b alusel selliste aktide kehtivuse kohta.
105. Vastus sellele küsimusele peab minu arvates olema eitav. Selles osas piisab märkusest, et akti kehtetuks tunnistamist ei saa võrdsustada selle tühistamise või kehtetuks tunnistamisega eelotsusetaotluse tulemusel, kuna esimesel juhul ei tuvastata selle õigusvastasust ning see omab põhimõtteliselt ex nunc
mõju, samas kui tühistamine või kehtetukstunnistamine omab ex tunc
mõju. Vaid kahel viimasena nimetatud juhul loetakse akt ELTL artikli 264 tähenduses tühiseks.
106. Pealegi ei takistanud asjaolu, et Euroopa Kohtule ja Üldkohtule kontrollimiseks esitatud aktid olid kehtetuks tunnistatud, neil teha otsust nende kehtivuse kohta tühistamishagi raames pärast selle rõhutamist, et vaatamata aktide kehtetukstunnistamisele olid neil olnud siduvad õiguslikud tagajärjed, mis mõjutasid hagejate huve, muutes nende õiguslikku olukorda, ning et sellest tulenevalt oli hagejatel säilinud huvi nende õigusvastasuse tuvastamise vastu.(46)
107. Asjaolu, et käesolevas kohtuasjas on Euroopa Kohtu poole pöördutud ELTL artikli 267 esimese lõigu punkti b alusel ja mitte ELTL artikli 263 alusel, ei too kaasa erinevat lahendust. Seevastu on Euroopa Kohtu poolne kontroll käesolevas kohtuasjas seda vajalikum, et kõnealused aktid avaldavad vaatamata nende kehtetukstunnistamisele endiselt mõju, nagu annab tunnistust süüdistatavate vastu algatatud kriminaalmenetlus, ning süüdistatavad tuginevad nende õigusvastasusele, et kaitsta end nende vastu esitatud süüdistuse eest.
b) Otsusega 2007/445 kehtestatud loetellu kandmise menetluse muutmise tagajärjed
108. Nagu me nägime, muutis nõukogu Üldkohtu otsustega arvestamiseks alates otsusest 2007/445 määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu kandmise menetlust.
109. Generalbundesanwalt, nõukogu ja komisjon leiavad, et selle otsusega muudeti varasemad vara külmutamise otsused tagasiulatuvalt õiguspäraseks.
110. Ma ei jaga seda seisukohta.
111. Isegi eeldusel, et selliseid rikkumisi, nagu tuvastas Üldkohus, on võimalik muuta tagasiulatuvalt õiguspäraseks, tuleneb otsuse 2007/445 põhjendustest siiski, et selline õiguspäraseks muutmine puudutas parimal juhul otsuseid 2006/379/EÜ ja 2006/1008/EÜ, mille puhul nõukogu tõepoolest edastas a posteriori
asjaomastele isikutele, rühmitustele ja üksustele põhjendused, miks nad loetellu kanti.(47)
112. Ülejäänud osas tuleneb 25. aprilli 2007. aasta Euroopa Liidu Teatajas avaldatud teatest,(48) et asjaomastele rühmitustele ja üksustele antud võimaluse – pöörduda nõukogu poole selleks, et saada põhjendused, miks nad olid kantud määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu – eesmärk on võimaldada neil esitada oma märkused seoses nõukogu kavatsusega „jätta” nende nimed nimetatud loetellu. Lisaks sellele ei näi võimalus taotleda „otsus[e] nende kandmise kohta eespool nimetatud loeteludesse läbi vaadata[mist]” andvat puudutatud isikutele õigust vaidlustada kõiki järjestikuseid otsuseid, millega nende nimi loetellu kanti ning sinna jäeti.
113. Eelnevaga arvestades tuleb siiski tõstatada küsimus, kas otsus 2007/445 – vaatamata sellele, et sellega ei muudetud a posteriori
õiguspäraseks rikkumisi, mis esinesid varasemates vara külmutamise otsustes – ei oma sellegipoolest tagasiulatuvat mõju.
114. Üldkohus ei ole sellist võimalus välistanud,(49) leides kohtuotsuses OMPI I otsuse 2007/445 kooskõla hinnates, et analoogia alusel on kohaldatav kohtupraktika, mille kohaselt juhul, kui akt tühistati vorminõuete või menetlusnormide rikkumise tõttu, on asjaomasel institutsioonil õigus võtta uuesti vastu identne akt, järgides sel korral asjaomaseid vorminõudeid ja menetluseeskirju ja anda sellele aktile isegi tagasiulatuv mõju, kui see on vajalik taotletava üldise huvi eesmärgi saavutamiseks, ning huvitatud isikute õiguspärase ootusega arvestatakse nõuetekohaselt.(50)
115. Kuid isegi eeldusel, et otsusel 2007/445 on selline mõju – mis lisaks ei tulene kuidagi nimetatud otsuse põhjendustest – ei saaks sellele minu arvates süüdistatavate vastu põhikohtumenetluse raames tugineda.
116. Sellise lahendusega on nimelt vastuolus karistusõiguse normide tagasiulatuva jõu puudumise põhimõte, mis kujutab endast süütegude ja karistuste seaduslikkuse põhimõtte tuletist, mis on omakorda sätestatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklis 7 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 49.
117. Selline põhimõte on kohaldatav ka õigusnormide suhtes, mis ei ole ise kriminaalõiguse normid, kuid mis – nagu käesolevas kohtuasjas määrus nr 2580/2001 ja nõukogu otsus DHKP‑C vara külmutamise kohta – aitavad kaasa süüdistuse sisu määratlemisele.
118. Euroopa Kohus viitab lisaks sellele põhimõttele võrreldavas olukorras, et välistada see, et ühenduse määruse sätte tagasiulatuva mõju tagajärjel oleks a posteriori
õigustatud karistusõiguslike meetmete kohaldamine sellise siseriikliku akti alusel, mis on tühine vastuolu tõttu ühenduse õigusega.(51) Ka kohtuotsuses Fedesa jt kinnitas Euroopa Kohus, et eelneva direktiivi kehtetukstunnistamise järel vastu võetud direktiivi sätete tagasiulatuv jõud „ei saa olla aluseks kriminaalmenetlustele, mis algatati selliste siseriiklike sätete alusel, mis võeti vastu kehtetuks tunnistatud direktiivi rakendamiseks ning mille ainus õiguslik alus oli see direktiiv”(52) .
c) Enne otsuse 2007/445 jõustumist vastu võetud DHKP‑C vara külmutamise meetmete kehtivust mõjutavate rikkumiste olemasolu
119. On tuvastatud, et kuni otsuse 2007/445 jõustumiseni ei näinud määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 ette nähtud loetelu koostamise menetlus ette asjaomaste isikute ja üksuste mingisugust teavitamist neile süüks pandud asjaoludest, mis õigustasid nende kandmist sellesse loetellu.(53) Lisaks ei olnud sellist teavitamist ette nähtud ka pärast loetellu kandmist.
120. Kohtuistungil kinnitas nõukogu neid asjaolusid seoses otsusele 2007/445 eelnevate DHKP‑C vara külmutamise meetmetega.
121. On samuti tuvastatud, et kõiki enne otsuse 2007/445 jõustumist määruse nr 2580/2001 alusel vastu võetud vara külmutamise otsuseid ei põhjendatud, nimetatud otsuste põhjendustes olid esitatud vaid üldised ja standardsed kaalutlused ning – nagu Üldkohus tuvastas kohtuotsuses OMPI I – need puudused takistasid selliste aktide üle sisulise kohtuliku kontrolli teostamist.
122. Nagu ma eespool märkisin, tuvastas Üldkohus nimetatud kohtuotsuses, et sellised rikkumised mõjutasid talle kontrollimiseks esitatud aktide õiguspärasust. Euroopa Kohus jõudis muu seas nõukogu poolt määruse nr 881/2002(54) alusel võetud vara külmutamise otsuste õiguspärasust hinnates sarnasele tulemusele, mis tugines kaitseõiguste ning tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtte rikkumisele.(55)
123. Sellest tuleneb, et enne otsuse 2007/445 jõustumist kõigi vastu võetud nõukogu otsuste puhul DHKP‑C vara külmutamise kohta esinesid nende kehtivust mõjutanud rikkumised.
3. Vastus esimesele eelotsuse küsimusele
124. Mis puudutab enne otsuse 2007/445 jõustumist vastu võetud DHKP‑C vara külmutamise meetmete õigusvastasuse tuvastamisest tulenevaid tagajärgi, siis tuleb meenutada, et nagu tühistava kohtuotsuse puhul, on kehtivuse küsimuses esitatud eelotsusetaotluse puhul analoogia alusel kohaldatava ELTL artikli 264 teise lõigu alusel Euroopa Kohtul kaalutlusõigus, märkimaks igal konkreetsel juhul, milliseid asjaomase akti tagajärgi tuleb lugeda lõplikeks,(56) ning üldisemalt täpsustamaks tühiseks tunnistamise tagajärgi.(57)
125. Arvestades eeskätt põhikohtuasja kontekstiga, peaksid minu arvates käesolevas kohtuasjas kõnealuste meetmete õigusvastasuse tuvastamise tagajärjed piirduma üksnes karistusõiguslike tagajärgedega, mis tulenevad nende kohaldamisest koostoimes määruses nr 2580/2001 ette nähtud keeldudega.
126. Selline lähenemisviis vastaks osaliselt nõukogu ja komisjoni esitatud õiguskindluse nõuetele, seadmata seejuures kahtluse alla lõplikku laadi, mis on neil meetmetel DHKP‑C suhtes, kuna viimane ei ole kasutanud oma õigust neid kohtulikul teel vaidlustada.
127. Kõigi eespool esitatud kaalutluste alusel teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esimesele küsimusele, et määruse nr 2580/2001 sätete rikkumine ei saa olla aluseks kriminaalmenetlusele, kui rikutud on nimetatud määruse artikli 2 lõikes 3 ette nähtud loetellu kantud ja sellesse loetellu otsuse 2007/445 jõustumiseni jäetud organisatsiooni – nagu see organisatsioon, kuhu kuulusid põhikohtumenetluse süüdistatavad – vara külmutamise meetmeid, mis on vastu võetud selle organisatsiooni kaitseõigusi ning ühenduse institutsioonidel lasuvat põhjendamiskohustust rikkudes. See järeldus kehtib vaatamata sellele, et:
– kõnealune organisatsioon ei ole vaidlustanud asjaomaseid vara külmutamise meetmeid;
– kuivõrd nimetatud meetmeid ei tühistatud tühistamishagi raames ega tunnistatud kehtetuks eelotsusetaotluse raames, siis avaldasid nad selle organisatsiooni suhtes mõju kuni nende vastavalt kehtetukstunnistamiseni;
– nimetatud loetellu kandmise menetlust muudeti alates otsusest 2007/445, kusjuures nimetatud organisatsioon jäeti sellesse loetellu uut menetlust kohaldades.
V. Teine ja kolmas eelotsuse küsimus
128. Oma teise ja kolmanda eelotsuse küsimusega, mida on sobilik uurida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada saada esiteks seda, kas määruse nr 2580/2001 artiklites 2 ja 3 ette nähtud keeld anda selle määruse artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetelus sisalduva juriidilise isiku, rühmituse või üksuse käsutusse rahalisi vahendeid, finantsvara või muid majandusressursse ning keeld osaleda tegevuses, mille eesmärk on hoida kõrvale nimetatud artikli 2 täitmisest, on kohaldatavad ka asjaomase juriidilise isiku, rühmituse või üksuse liikmete suhtes ning teiseks seda, kas sellised keelud on kohaldatavad ka siis, kui kõnealused rahalised vahendid, finantsvara või muud majandusressursid on kasvõi kaudselt juba asjaomase juriidilise isiku, rühmituse või üksuse käsutuses.
129. Esiteks tuleb märkida, et määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõike 1 punkti b ja lõike 2 ning selle määruse artikli 3 lõike 1 sõnastus ei võimalda kuidagi sellist tõlgendust, mis piiraks ratione personae
nende kohaldamisala. Vastupidi, nende sätete sõnastus ise ning eeskätt passiivi ning umbisikulise tegumoe kasutamine („rahalisi vahendeid […] ei anta
[…] käsutusse”(58), „ keelatakse
finantsteenuste osutamine”(59), „ [k]eelatud on […] osaleda niisuguses tegevuses, mille eesmärk on […] kõrvale hiilida artikli 2 täitmisest”(60) ) räägivad selle kasuks, et nendes ette nähtud keelud on üldkohaldatavad sõltumata nendes sätetes kirjeldatud moel käituva isiku ning sellest kasu saava rühmituse või üksuse vahelistest suhetest.
130. Muuseas, selline ratione personae
piirang ei ole õigustatav ka ühise seisukoha 2001/931 artiklitega 2 ja 3 ning Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1373 (2001) punktiga 1 arvestades.
131. Seejärel tuleb märkida, et miski määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõigete 1 ja 2 sõnastuses ei võimalda eeldada, et määrusega ei ole hõlmatud selle määruse artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu kantud juriidilise isiku, rühmituse või üksuse poolt rahaliste vahendite saamine sellises kontekstis, nagu on kõne all põhikohtuasjas, st juhul, kui neid rahalisi vahendeid saadakse tänu selle liikme poolt annetuste kogumisest ning trükiväljaannete müügist saadud tulu üleandmisele.
132. Vastupidi, nimetatud artiklis 2 sätestatud keeld on sõnastatud erakordselt laialt, nagu annab tunnistust väljendi „otseselt ega kaudselt” kasutamine. Samuti on väljendi „käsutusse [andma]” tähendus lai; see ei hõlma mitte üksnes kõiki neid akte, mis on kohaldatava siseriikliku õiguse kohaselt vajalikud selleks, et teatud isikul tekiks tõepoolest õigus käsutada täieõiguslikult asjaomaseid vahendeid või ressursse – seda on Euroopa Kohus juba väitnud seoses määrusega nr 881/2002(61) –, vaid samuti määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu kantud juriidilist isikut, rühmitust või üksust puudutavat mis tahes ülekannet, isegi selle juriidilise isiku, rühmituse või üksuse sisest ülekannet, mis võimaldab tal kasutada neid vahendeid või ressursse konkreetselt taotletavate eesmärkide saavutamiseks .
133. Lisaks sellele, sarnaselt Euroopa Kohtu poolt seoses määrusega nr 881/2002 kinnitatuga tuleb asuda seisukohale, et määruse nr 2580/2001 eesmärk on takistada selle määruse artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu kantud füüsilistel ja juriidilistel isikutel, rühmitustel ja üksustel käsutada mis tahes finants- ja majanduslikke vahendeid, et takistada terroristliku tegevuse rahastamist.(62) Selline eesmärk tuleneb selgelt nimetatud määruse põhjendusest 2, milles on meenutatud, et terrorismi rahastamise takistamine on terrorismivastases võitluses otsustavaks teguriks, ning see tuleneb ühise seisukoha 2001/931 põhjendustest 2 ja 3, mis tuletavad meelde liidu otsusekindlust võidelda terrorismi rahastamise allikatega.
134. Sellise eesmärgiga oleks ilmselgelt vastuolus jätta määruse nr 2580/2001 artiklis 2 ette nähtud keeldude kohaldamisalast välja finantsvahendite või majandusressursside selle artikli lõikes 3 nimetatud loetellu kantud juriidilise isiku, rühmituse või üksuse käsutusse andmine ainuüksi seetõttu, et need vahendid annab käsutusse isik, kes on nende adressaadi liige. Samuti ei oleks sellise eesmärgiga kooskõlas jätta kohaldamisalast välja liikme vahendite või ressursside üleandmine sellise isiku, rühmituse või üksuse juhtivatele instantsidele põhjusel, et need vahendid või ressursid on juba tegelikult nende subjektide käsutuses. Nimelt, kuivõrd sellise üleandmise eesmärk on lihtsustada kõnealuste ressursside lõplikku kasutamist ühenduse taotletavate eesmärkide saavutamiseks, siis on see osaks terrorismi rahastamisest, mille vastu määrus nr 2580/2001 võitleb, ning sellist tegevust tuleb seega käsitada „käsutusse [andmisena]” selle määruse artikli 2 tähenduses.
135. Lõpetuseks, isegi kui tuleks asuda seisukohale, et selline tegevus, st liikme poolt käsutusse andmine ning organisatsioonisisene üleandmine, ei kuulu määruse nr 2580/2001 artikli 2 kohaldamisalasse, ei tähendaks see siiski seda, et need jääksid väljapoole määruse nr 2580/2001 kohaldamisala, sest nende suhtes kohaldub igal juhul nimetatud määruse artikkel 3, mis keelab „teadlikult ja tahtlikult osaleda niisuguses tegevuses, mille eesmärk on otseselt või kaudselt kõrvale hoida artikli 2 täitmisest”. Nimelt oleks sellise tegevuse puhul tegelikult tegemist kõrvalehoidmisega määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõike 1 punkti a kohasest sellise vara külmutamisest, mis kuulub „lõikes 3 nimetatud loetelus sisalduvatele […] juriidilistele isikutele, rühmitustele või üksustele”, kuivõrd need võimaldavad nimetatud subjektidel neid vahendeid käsutada ning kasutada neid taotletavate eesmärkide saavutamiseks.
136. Eelnevaga arvestades leian, et määruse nr 2580/2001 artiklites 2 ja 3 ette nähtud keelud on kohaldatavad ka juhul, kui vahendeid hankiv isik on ise nende adressaadist juriidilise isiku, rühmituse või üksuse liige ning juhul, kui sellised vahendid on tegelikult juba sellise isiku, rühmituse või üksuse käsutuses, arvestades asjaoluga, et need on ühe selle liikme valduses.
137. Seega kujutab endast nende sätete rikkumist asjaolu, et määruse nr 2580/2001 artiklis 2 nimetatud loetellu kantud organisatsiooni liikmed annavad selle organisatsiooni juhtivate instantside käsutusse kolmandatelt isikutelt kogutud annetused või muud vahendid.
138. Sellist järeldust ei sea minu arvates kahtluse alla väide, mis tuleneb F-i märkustele lisatud European Center for Constitutional and Human Rights (ECCHR) arvamusest ja mille kohaselt asjaolu, et ühine seisukoht 2001/931 ja määrus nr 2580/2001 ei käsitle sõnaselgelt vahendite kogumist nende aktide rakendamiseks koostatud loeteludesse kantud organisatsioonide kasuks, vastupidi Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1373 (2001) punkti 1 alapunktis b(63) ette nähtule, annab tunnistust sellest, et liidu seadusandjal oli kavatsus jätta selline käitumine nende kohaldamisalast välja.
139. Nimelt, isegi kui eeldada, et selline tõlgendus on õige, ei võimaldaks see asuda seisukohale, et sel moel kogutud rahaliste vahendite määruse nr 2580/2001 artiklis 2 nimetatud loetellu kantud juriidilise isiku, rühmituse või üksuse käsutusse andmine kui nende vahendite kogumisest eraldiseisev tegevus ei kuulu selle määruse artiklis 2 kehtestatud keeldude kohaldamisalasse ja seda olenemata asjaolust, kas vahendite hankija on asjaomase juriidilise isiku, rühmituse või üksuse liige või mitte.
140. Eelnenud kaalutluste alusel teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata teisele eelotsuse küsimusele, et määruse nr 2580/2001 artikleid 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et rahaliste vahendite, finantsvara ja muude majandusressursside selle määruse artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu kantud juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse andmisega või kaasatusega sellisesse tegevusse, mille eesmärk on hoida kõrvale selle sätte täitmisest, võib olla tegemist ka siis, kui neid vahendeid hankiv isik on ise kõnealuse juriidilise isiku, rühmituse või üksuse liige.
141. Samuti soovitan ma Euroopa Kohtul vastata kolmandale küsimusele, et määruse nr 2580/2001 artikleid 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et rahaliste vahendite, finantsvara ja muude majandusressursside selle määruse artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu kantud juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse andmisega või kaasatusega sellisesse tegevusse, mille eesmärk on hoida kõrvale selle sätte täitmisest, võib olla tegemist ka siis, kui kõnealusele juriidilisele isikule, rühmitusele või üksusele mõeldud rahalised vahendid on juba kasvõi kaudselt nende käsutuses.
VI. Ettepanek
142. Eelnevate kaalutlustega arvestades teen ettepaneku vastata Oberlandesgericht Düsseldorf’i eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1. Nõukogu 27. detsembri 2001. aasta määruse (EÜ) nr 2580/2001 teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks sätete rikkumine ei saa olla aluseks kriminaalmenetlusele, kui rikutud on nimetatud määruse artikli 2 lõikes 3 ette nähtud loetellu kantud ja sellesse loetellu nõukogu 28. juuni 2007. aasta otsuse 2007/445/EÜ (millega rakendatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3 ning tunnistatakse kehtetuks otsused 2006/379/EÜ ja 2006/1008/EÜ) jõustumiseni jäetud organisatsiooni – nagu see organisatsioon, kuhu kuulusid põhikohtumenetluse süüdistatavad – vara külmutamise meetmeid, mis on vastu võetud selle organisatsiooni kaitseõigusi ning ühenduse institutsioonidel lasuvat põhjendamiskohustust rikkudes. See järeldus kehtib vaatamata sellele, et:
– kõnealune organisatsioon ei ole vaidlustanud asjaomaseid vara külmutamise meetmeid;
– kuivõrd nimetatud meetmeid ei tühistatud tühistamishagi raames ega tunnistatud kehtetuks eelotsusetaotluse raames, siis avaldasid nad selle organisatsiooni suhtes mõju kuni nende vastavalt kehtetukstunnistamiseni;
– nimetatud loetellu kandmise menetlust muudeti alates otsusest 2007/445, kusjuures nimetatud organisatsioon jäeti sellesse loetellu uut menetlust kohaldades.
2. Määruse nr 2580/2001 artikleid 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et rahaliste vahendite, finantsvara ja muude majandusressursside selle määruse artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu kantud juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse andmisega või kaasatusega sellisesse tegevusse, mille eesmärk on hoida kõrvale selle sätte täitmisest, võib olla tegemist ka siis, kui neid vahendeid hankiv isik on ise kõnealuse juriidilise isiku, rühmituse või üksuse liige.
3. Määruse nr 2580/2001 artikleid 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et rahaliste vahendite, finantsvara ja muude majandusressursside selle määruse artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu kantud juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse andmisega või kaasatusega sellisesse tegevusse, mille eesmärk on hoida kõrvale selle sätte täitmisest, võib olla tegemist ka siis, kui kõnealusele juriidilisele isikule, rühmitusele või üksusele mõeldud rahalised vahendid on juba kasvõi kaudselt nende käsutuses.
(1) .
(2)  –	EÜT L 344, lk 70; ELT eriväljaanne 18/01, lk 207.
(3)  –	EÜT L 344, lk 90; ELT eriväljaanne 18/01, lk 213.
(4)  –	EÜT L 344, lk 93; ELT eriväljaanne 18/01, lk 217.
(5)  –	EÜT L 344, lk 83.
(6)  –	EÜT L 116, lk 33.
(7)  –	ELT L 144, lk 21.
(8)  –	ELT 169, lk 58.
(9)  –	2007/C 90/01.
(10)  –	EKL 2006, lk II‑4665, edaspidi „kohtuotsus OMPI I”.
(11)  –	Punkt 91.
(12)  –	Nõukogu ja Euroopa Ühenduste Komisjon väitsid, et Roomas 4. novembril 1950. allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioon ja ühenduse õiguse üldpõhimõtted ei anna eraisikutele mingit õigust olla enne õigustloova akti vastuvõtmist ära kuulatud.
(13)  –	Punktid 96–98.
(14)  –	Punkt 126. Üldkohus jätkab märkides, et sel moel määratletud süüks pandud asjaoludest – kui see ei ole vastuolus ühenduse või tema liikmesriikide julgeoleku või nende rahvusvaheliste suhetega seotud oluliste kaalutlustega – teatataks puudutatud isikule, kui vähegi võimalik, kas samal ajal või võimalikult kiiresti pärast esial gse rahaliste vahendite külmutamise otsuse vastuvõtmist. Samadel tingimustel peab kõikidele hilisematele rahaliste vahendite külmutamise otsustele põhimõtteliselt eelnema teatamine uutest süüks pandud asjaoludest ja ärakuulamine. Seevastu ei nõua kaitseõiguste tagamine Üldkohtu arvates seda, et puudutatud isikule teatataks temale süüks pandud asjaoludest enne esialgse rahaliste vahendite külmutamise otsuse vastuvõtmist ega seda, et ta kuulataks sellises kontekstis a posteriori
asutuse omal algatusel ära (punkt 137).
(15)  –	Punkt 154.
(16)  –	Üldkohus märkis, et „[k]una puudutatud isikute kaitseõiguste piiramist nõukogu poolt tuleb tasakaalustada sõltumatu ja erapooletu kohtuliku kontrolliga […], siis peab ühenduste kohus saama kontrollida rahaliste vahendite külmutamise meetmete seaduslikkust ja põhjendatust ilma, et seda takistaksid nõukogu kasutatud tõendite ja teabe saladus või konfidentsiaalsus” (punkt 155).
(17)  –	Punkt 160.
(18)  –	Üldkohtu 11. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑327/03: Al-Aqsa vs. nõukogu, 3. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑229/02: PKK vs. nõukogu, ning 3. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑253/04: Kongra-Gel jt vs. nõukogu. Kõigis neis kohtuotsustes tugines tühistamine üksnes põhjendamiskohustuse eiramisele, mis kujutas endast ainukest Üldkohtu poolt uuritud alust.
(19)  –	Üldkohtu 11. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑47/03: Sison vs. nõukogu.
(20)  –	Üldkohus on muu seas seda otseselt öelnud oma kohtuotsuses Sison vs. nõukogu, millele on viidatud joonealuses märkuses nr 19 ning kus ta väitis, et määrusega nr 2580/2001 kehtestatud piirangud – kuivõrd need ei näe ette mitte asjassepuutuvate isikute vara kui kuriteoga saadu konfiskeerimist, vaid nende külmutamist ettevaatuspõhimõttel – ei kujuta endast kriminaalkaristust ning ei eelda ühtki sellelaadset süüdistust (punkt 101).
(21)  –	Käesoleva seisukoha punktid 20 ja 21.
(22)  –	9. märtsi 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑188/92 (EKL 1994, lk I‑833).
(23)  –	15. oktoobri 1980. aasta otsus kohtuasjas 145/79: Roquette Frères (EKL 1980, lk 2917, punkt 7).
(24)  –	Vt selle kohta 1. aprilli 1982. aasta otsus kohtuasjas 11/81: Dürbeck vs. komisjon (EKL 1982, lk 1251, punkt 17), 26. veebruari 1987. aasta otsus kohtuasjas 15/85: Consorzio Cooperative d’Abruzzo vs. komisjon (EKL 1987, lk 1005, punkt 10), 15. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑137/92 P: komisjon vs. BASF jt (EKL 1994, lk I‑2555, punkt 48), 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑245/92 P: Chemie Linz vs. komisjon (EKL 1999, lk I‑4643, punkt 93) ning 5. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑475/01: komisjon vs.
Kreeka (EKL 2004, lk I‑8923, punkt 18).
(25)  –	Nii on see vähemalt põhjendamiskohustuse eiramist puudutavas, vaatamata sellele, et Üldkohus – rõhutades küll talle kontrollimiseks esitatud aktide õigustloovat laadi – analüüsis neid sisuliselt kui otsuste kogumit, mis puudutasid isiklikult kõnealusesse loetellu kantud isikuid.
(26)  –	Oma 23. oktoobri 2008. aasta otsuses kohtuasjas T‑256/07: People’s Mojahedin Organization of Iran vs. nõukogu (EKL 2008, lk II‑3019) väitis Üldkohus sellegipoolest, et selline eeldus hõlmas ka pärast suulise menetluse lõpetamist kohtuotsuse OMPI I aluseks olnud kohtuasjas vastu võetud otsust; seda otsust Üldkohus ei tühistanud (punkt 55).
(27)  –	Vt eespool 24. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsused komisjon vs. BASF jt (punkt 49), Chemie Linz vs. komisjon (punkt 94) ning komisjon vs. Kreeka (punkt 19).
(28)  –	Vt eespool 24 joonealuses märkuses viidatud kohtuotsused komisjon vs. BASF jt (punkt 50), Chemie Linz vs. komisjon (punkt 95) ja komisjon vs. Kreeka (punkt 20).
(29)  –	Vt eespool 26. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus People’s Mojahedin Organization of Iran vs. nõukogu (punkt 58).
(30)  –	Viidatud eespool 22. joonealuses märkuses (punktid 16 ja 17).
(31)  –	15. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑239/99: Nachi Europe (EKL 2001, lk I‑1197, punkt 35) ja 8. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑441/05: Roquette Frères (EKL 2007, lk I‑1993, punkt 39).
(32)  –	Vt eeskätt eespool 22. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus TWD Textilwerke Deggendorf (punkt 24), 12. detsembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑241/95: Accrington Beef jt (EKL 1996, lk I‑6699, punktid 15 ja 16), 11. novembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑408/95: Eurotunnel jt (EKL 1997, lk I‑6315, punkt 28) ning eelmises joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Nachi Europe (punkt 37).
(33)  –	27. septembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 216/82: Universität Hamburg (EKL 1983, lk 2771, punktid 10 ja 12) ning eespool 31. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Nachi Europe (punkt 35).
(34)  –	Punkt 18.
(35) –	Küsimus tõusetus konkreetselt kohtuasjas, milles tehti eespool 18. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Kongra-Gel jt vs. nõukogu, kuid Üldkohus ei võtnud selle suhtes seisukohta.
(36)  –	18. jaanuari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑229/05 P (EKL 2007, lk I‑439, punkt 113).
(37)  –	14. detsembri 1962. aasta otsus liidetud kohtuasjades 31/62 ja 33/62: Wöhrmann ja Lütticke vs. komisjon (EKL 1962, lk 965 ja 979), 16. juuli 1981. aasta otsus kohtuasjas 33/80: Albini vs. nõukogu ja komisjon (EKL 1981, lk 2141, punkt 17), 11. juuli 1985. aasta otsus liidetud kohtuasjades 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 ja 10/84: Salerno jt vs. komisjon ja nõukogu (EKL 1985, lk I‑2523, punkt 36), 28. juuni 1993. aasta määrus kohtuasjas C‑64/93: Donatab jt vs.
komisjon (EKL 1993, lk I‑3595, punkt 19) ning eespool 31. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Nachi Europe (punkt 33).
(38)  –	Eespool 31. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Nachi Europe (punkt 34).
(39)  –	12. detsembri 1972. aasta otsus liidetud kohtuasjades 21/72–24/72: International Fruit Company jt (EKL 1972, lk 1219, punktid 5 ja 6) ning 16. juuni 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑162/96: Racke (EKL 1998, lk I‑3655, punktid 26 ja 27).
(40)  –	Muuseas ei piirdu sellise kaitseõiguste rikkumise tagajärjed, nagu on tuvastatud Üldkohtu otsustes, üksnes asjaomase isiku menetlusõiguste eiramisega, sest selline rikkumine takistab sel isikul materiaalselt esitada tõhusalt tõendeid, mis võiksid vajaduse korral tingida tema õiguslikku olukorda mõjutavate otsuste vastu võtmata jätmise.
(41)  –	Vt siiski 10. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑222/04: Cassa di Risparmio di Firenze jt (EKL 2006, lk I‑289, punktid 72–74), milles Euroopa Kohus näib lugevat kohaldamatuks TWD Textilwerke Deggendorf kohtupraktika, kui kehtivuse küsimuse on omal algatusel esitanud siseriiklik kohus.
(42)  –	Neil oli selleks kahtlemata õigus, kui välistada nende suhtes eespool viidatud TWD Textilwerke Deggendorf kohtupraktikas ette nähtud aegumise kohaldamine.
(43)  –	Üldkohtu tuvastused kohtuotsuse OMPI I punktides 160 ja 164 seoses nii kaitseõiguste kui ka põhjendamiskohustuse järgimisega on üldised ning need ei piirdu hageja organisatsiooni olukorraga.
(44)  –	Seda vähemalt otsusele 2007/445 eelnevat ajavahemikku puudutavalt. On iseenesest mõistetav, et füüsilise või juriidilise isiku, rühmituse või üksuse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu kandmise otsuse kehtivust tuleb hinnata lähtudes asjaoludest, mis õigustasid sellist loetellu kandmist, ning kui tegemist on isiku, rühmituse või üksusega, kelle nimi jäetakse sellisesse loetellu teatud ajavahemiku vältel, siis võivad need asjaolud aja jooksul olla erinevad, nagu annab tunnistust Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran’i juhtum; nimetatud organisatsioon kanti kõnealusesse loetellu asjaolude alusel, mille kohase teabe edastasid nõukogule Ühendkuningriigi ametiasutused, ning see ühendus jäeti teatud kuupäevast alates sellesse nimekirja uute asjaolude alusel, mille kohta olid teabe edastanud Prantsuse ametiasutused (vt Üldkohtu 4. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑284/08: People’s Mojahedin Organization of Iran vs. nõukogu, EKL 2008, lk II‑3487).
(45)  –	Vt 18. veebruari 1964. aasta otsus liidetud kohtuasjades 73/63 ja 74/63: Rotterdam ja Putterskoek (EKL 1964, lk 1).
(46)  –	Vt selle kohta 23. aprilli 1956. aasta otsus liidetud kohtuasjades 7/54 ja 9/54: Groupement des industries sidérurgiques luxembourgeoises vs. Ülemamet (EKL 1956, lk 53) ning 12. veebruari 1960. aasta otsus liidetud kohtuasjades 16/59–18/59: Geitling jt vs. Ülemamet (EKL 1960, lk 45), vt samuti eelkõige Üldkohtu 14. märtsi 1997. aasta otsus kohtuasjas T‑25/96: Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen ja Hapag-Lloyd vs. komisjon (EKL 1997, lk II‑363).
(47)  –	Vt põhjendus 3.
(48)  –	Vt käesoleva seisukoha punkt 17.
(49)  –	Üldkohtu eespool viidatud 23. oktoobri 2008. aasta otsus kohtuasjas People’s Mojahedin Organization of Iran vs. nõukogu (punkt 65 jj).
(50)  –	30. septembri 1982. aasta otsus kohtuasjas 108/81: Amylum vs. nõukogu (EKL 1982, lk 3107, punktid 4–17), 13. novembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑331/88: Fedesa jt (EKL 1990, lk I‑4023, punktid 45–47) ning Üldkohtu 17. oktoobri 1991. aasta otsus kohtuasjas T‑26/89: de Compte vs.
parlament (EKL 1991, lk II‑781, punkt 66). Üldkohus leidis, et kohtuotsuse OMPI I tagajärjel oli nõukogul õigus jätta kehtima akt, millega tunnistati kehtetuks või asendati tühistatud akt pärast suulise menetluse lõpetamist selles kohtuasjas ning seda ajaks, mis oli talle rangelt vajalik selleks, et võtta kõnesolevaid vorminõudeid ja menetluseeskirju järgides vastu uus akt. Üldkohus jätkab selgitades, et niisuguses äärmiselt spetsiifilises olukorras „oleks taotletava [üldise huvi] eesmärgiga ilmselgelt vastuolus see, kui nõukogule pandaks kohustus tunnistada [esiteks] kehtetuks akt, mille vastuvõtmisel ei ole mainitud eeskirju järgitud, ja lubada tal seejärel anda tagasiulatuv jõud uuele aktile, mis võetakse vastu nende eeskirjade kohaselt” (punkt 66).
(51)  –	10. juuli 1984. aasta otsus kohtuasjas 63/83: Kirk (EKL 1984, lk 2689, punktid 21 ja 22).
(52)  –	Eespool viidatud kohtuotsus (punkt 43).
(53)  –	Vt kohtuotsus OMPI I (punkt 160).
(54)  –	Nõukogu 27. mai 2002. aasta määrus (EÜ) nr 881/2002, millega kehtestatakse teatavate Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 467/2001, millega keelustatakse teatavate kaupade ja teenuste eksport Afganistani, laiendatakse Afganistani rühmitusega Taliban seotud lennukeeldu ning rahaliste vahendite ja muude finantsallikate külmutamist (EÜT L 139, lk 9; ELT eriväljaanne 18/01, lk 294).
(55)  –	Vt eelkõige 3. septembri 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑402/05 P ja C‑415/05 P: Kadi ja Al Barakaat International Foundation vs. nõukogu ja komisjon (EKL 2008, lk I‑6351).
(56)  –	29. juuni 1988. aasta otsus kohtuasjas 300/86: Van Landschoot (EKL 1988, lk 3443, punkt 24) ja 22. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑333/07: Régie Networks (EKL 2008, lk I‑10807, punkt 121).
(57)  –	Eelmises joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Van Landschoot (punkt 24).
(58)  –	Artikli 2 lõike 1 punkt b. Kohtujuristi kursiiv. Saksa keeles „werden [nicht] Gelder […] bereitgestellt”.
(59)  –	Artikli 2 lõige 2. Kohtujuristi kursiiv. Saksa keeles „[…] ist die Erbringung von Finanzdienstleistungen untersagt”.
(60)  –	Artikli 3 lõige 1. Kohtujuristi kursiiv. Saksa keeles „Die […] Beteiligung an Maßnahmen, deren Ziel oder Folge […] die Umgehung des Artikels 2 ist, ist untersagt”.
(61)  –	Vt Euroopa Kohtu 11. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑117/06: Möllendorf ja Möllendorf‑Niehuus (EKL 2007, lk I‑8361, punktid 49ja 50).
(62)  –	Vt 29. aprilli 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑340/08: M jt (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 52), eelmises joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Möllendorf ja Möllendorf‑Niehuus (punkt 63) ning eespool 55. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Kadi ja Al Barakaat International Foundation vs. nõukogu ja komisjon (punkt 169).
(63)  –	See säte näeb ette, et riigid „muudavad kriminaalkorras karistatavaks oma kodanike teostatud või oma territooriumil toimuva mis tahes rahaliste vahendite teadliku otsese või kaudse hankimise või kogumise selleks, et kasutada neid vahendeid terroriaktide toimepanekuks, või teades, et neid vahendeid kavatsetakse sel eesmärgil kasutada” [mitteametlik tõlge]. Selle sätte rakendamine on liidu tasandil ette nähtud ühise seisukoha 2001/930 artikliga 1.