62005CC0385
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PAOLO MENGOZZI
esitatud 12. septembril 2006 (
1
)
Kohtuasi C-385/05
Confédération générale du travail (CGT) jt
versus
Premier ministre
ja
Ministre de l'Emploi, de la Cohésion sociale et du Logement
„Sotsiaalpoliitika — Direktiivid 98/59/EÜ ja 2002/14/EÜ — Kollektiivne koondamine — Töötajate teavitamine ja nõustamine — Töötavate töötajate arvu künnise arvutamine — Liikmesriikide pädevus — Teatud vanusegruppi kuuluvate töötajate väljajätmine”
I. Sissejuhatus
1.
Kas tööõiguse teatud sätete kohaldamiseks võib töötajate arvu määramisel ettevõttes jätta siseriikliku õigusega välja teatud töötajate kategooriad, vaatamata Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/14/EÜ, millega kehtestatakse töötajate teavitamise ja nõustamise üldraamistik Euroopa Ühenduses (
2
) ja nõukogu 20. juuli 1998. aasta direktiivi 98/59/EÜ kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
3
) sätetele?
2.
Selline on sisuliselt nende kahe eelotsuse küsimuse ese, mille Prantsuse Conseil d’État esitas Euroopa Kohtule tulenevalt tühistamishagidest, mille viis Prantsuse ametiühingut esitasid 2. augustil 2005 määruse nr 2005-892 peale, millega kehtestatakse töötajate arvu määramise kord ettevõtetes (edaspidi „määrus nr 2005-892”) (
4
). Pean kohe märkima, et käesolev kohtuasi annab Euroopa Kohtule esmakordselt võimaluse tõlgendada direktiivi 2002/14, mida mõnikord nimetatakse ka „Vilvoorde” direktiiviks (
5
).
II. Õiguslik raamistik
A. Ühenduse õigus
1. Direktiiv 98/59
3.
Direktiivi 98/59 rakendamisega seoses sätestab selle artikli 1 lõige 1:
„a)
kollektiivsed koondamised — tööandja algatusel töölt vabastamine ühel või mitmel põhjusel, mis ei ole seotud asjaomaste üksiktöötajate isikuga ning mille puhul vastavalt liikmesriigi valikule koondatakse:
i)
30 päeva jooksul kas:
—
vähemalt 10 töötajat ettevõttes, kus on tavaliselt üle 20 ja alla 100 töötaja,
—
vähemalt 10 % töötajatest ettevõttes, kus on tavaliselt vähemalt 100, kuid alla 300 töötaja,
—
vähemalt 30 töötajat ettevõttes, kus on tavaliselt 300 ja rohkem töötajat,
ii)
või 90 päeva jooksul vähemalt 20 töötajat, sõltumata sellest, milline on tavaliselt töötajate arv selles ettevõttes;
b)
töötajate esindajad — töötajate esindajad vastavalt liikmesriikide seadustele või tavale.
Punkti a esimeses alapunktis sätestatud koondamiste arvu määramisel arvatakse koondamiste hulka ka sellised tööandja algatusel toimunud töölepingu lõpetamised, mille üks põhjus või mitu põhjust ei ole seotud asjaomaste üksiktöötajatega, juhul kui koondamisi on vähemalt viis.”
4.
Nimetatud direktiivi artikli 2 lõige 1 sätestab, et „[t]ööandja, kes kaalub võimalust võtta vastu otsus kollektiivse koondamise kohta, alustab aegsasti konsultatsioone töötajate esindajatega, et saavutada kokkulepe”.
5.
Lisaks on tööandja vastavalt direktiivi 98/59 artiklile 3 kohustatud teatama pädevale asutusele kirjalikult igast kavandatavast kollektiivsest koondamisest. Koopia nimetatud teatisest esitatakse töötajate esindajatele, kes võivad esitada pädevatele asutustele kõik omapoolsed märkused.
2. Direktiiv 2002/14
6.
Direktiivi 2002/14 artikli 1 lõige 1 näeb ette, et selle direktiivi „eesmärk on luua üldine raamistik, mis sätestab miinimumnõuded ühenduse ettevõtete ja üksuste töötajate õigusele teavitamisele ja nõustamisele”.
7.
Direktiivi 2002/14 artikli 2 punkt d sätestab, et „töötaja [on] isik, kes on asjaomases liikmesriigis töötajana kaitstud siseriikliku tööõiguse ja tava alusel”.
8.
Direktiivi 2002/14 artikkel 3 sätestab:
„1.   Käesolevat direktiivi kohaldatakse vastavalt liikmesriikide valikule:
a)
ettevõtete suhtes, mis annavad tööd vähemalt 50 töötajale ükskõik millises liikmesriigis, või
b)
üksuste suhtes, mis annavad tööd vähemalt 20 töötajale ükskõik millises liikmesriigis.
Liikmesriigid määravad kindlaks meetodi, mille alusel arvutatakse töötavate töötajate arvu künnis.
[…]”.
9.
Selles osas täpsustab kõnealuse direktiivi põhjendus 19, et sellega kehtestatud üldraamistiku „eesmärk [on] vältida halduslikku, rahalist või õiguslikku laadi pingeid, mis võiksid takistada väikeste ja keskmise suurusega ettevõtete loomist ja arengut” ning et seepärast „peaks käesoleva direktiivi kohaldamisel vastavalt liikmesriikide valikule piirduma ettevõtetega, kus on vähemalt 50 töötajat, või üksustega, kus on vähemalt 20 töötajat”.
10.
Direktiivi 2002/14 artikkel 4 näeb ette, et kooskõlas artiklis 1 sätestatud põhimõtetega ja piiramata töötajate suhtes kehtivate soodsamate sätete ja/või tavade kohaldamist, määravad liikmesriigid kindlaks viisi, kuidas kasutada teavitamise ja nõustamise õigust asjaomasel tasandil.
11.
Sama direktiivi artikli 9 lõikes 1 on öeldud, et see direktiiv ei piira direktiivi 98/59 artiklis 2 sätestatud teavitamise ja nõustamise erikorra kohaldamist.
12.
Lõpetuseks sätestab direktiivi 2002/14 artikkel 11:
„1.   Liikmesriigid võtavad käesoleva direktiivi täitmiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid vastu hiljemalt 23. märtsiks 2005 või tagavad, et tööturu osapooled rakendavad nõutavaid sätteid vastastikusel kokkuleppel, kusjuures liikmesriigid on kohustatud astuma samme, mis võimaldaksid neil igal ajal tagada käesoleva direktiiviga nõutud tulemused. Liikmesriigid teatavad sellest viivitamata komisjonile.
[…]”.
B. Siseriiklikud õigusnormid
13.
Prantsuse Code du travail (töökoodeks) artikli L. 421-1 kohaselt on töötajate esindajate määramine kohustuslik ettevõtetele, kus töötab vähemalt 11 töötajat.
14.
Lisaks on Prantsuse töökoodeksi artiklite L. 321-1–L. 321-17 kohaselt ette nähtud majanduslikel põhjustel kollektiivse koondamise teostamise korral töötajatega konsultatsioonide pidamine, kui ettevõttes töötab üle kümne töötaja.
15.
Enne määruse nr 2005-892 vastuvõtmist kõlas Prantsuse töökoodeksi artikkel L. 620-10 järgmiselt:
„Käesoleva koodeksi sätete kohaldamiseks arvutatakse ettevõtte töötajate arv vastavalt järgmistele sätetele:
Ettevõtte töötajate arvu arvutamisel võetakse täielikult arvesse tähtajatu lepinguga täiskohaga töötavad töötajad ja kodustöötajad.
Ajutise lepinguga töötajaid, lepinguga töötajaid vahelduva iseloomuga tööl, ettevõtja juurde teise ettevõtja poolt lähetatud töötajaid, s.h ajutisi töötajaid, võetakse ettevõtte töötajate arvu juures arvesse vastavalt nende kohaloleku ajale eelmise 12 kuu jooksul. Määratud tähtajaga lepinguga töötajaid, ajutise töö tegemiseks tööle võetud töötajaid või teise ettevõtja poolt lähetatud töötajaid ei võeta siiski töötajate arvu arvutamisel arvesse, kui nad on tööle võetud töötaja asendamiseks või siis, kui töötaja tööleping on peatatud.
Osalise tööajaga töötajaid, olenemata nende töölepingu liigist, võetakse arvesse, jagades nende töölepingus märgitud tööaja seadusest või kollektiivlepingust tuleneva tööajaga”.
16.
Määruse nr 2005-892 artikkel 1 täiendas Prantsuse töökoodeksi artiklit L. 620-10 ühe uue lõiguga. See lõik sätestab:
„Alates 22. juunist 2005 tööle võetud töötajat, kelle vanus on alla 26 aasta, ei võeta ettevõtte töötajate arvu arvutamisel arvesse seni, kuni ta saab 26-aastaseks, olenemata töölepingu liigist, mis seob teda selle ettevõttega. Selle sätte tagajärjeks ei või olla töötajaid esindava struktuuri või töötajate esindaja mandaadi kaotamine. Käesoleva lõigu sätteid kohaldatakse kuni 31. detsembrini 2007”.
III. Menetlus põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimused
17.
Tööhõive olukorra parandamiseks Prantsusmaal esitas peaminister 8. juuni 2005. aasta poliitilises avalduses parlamendile tööhõive operatiivplaani. Selleks et need meetmed saaksid 1. septembrist 2005 jõustuda, palus valitsus endale määrusandlikku volitust.
18.
26. juuli 2005. aasta seaduse nr 2005-846 artiklis 1 antakse valitsusele luba võtta määrusega vastu kõik meetmed, millega muu hulgas „seada sisse töötajate arvu määramise kord, mida kasutatakse tööõiguse sätete või teiste õigusaktidega kehtestatud rahaliste kohustuste täitmiseks, et soodustada ettevõtjaid alates 22. juunist 2005 võtma tööle töötajaid vanusega alla 26 aasta”.
19.
Valitsus andis 2. augustil 2005 määruse nr 2005-892, mille artikliga 1, lisatakse Prantsuse töökoodeksisse üks täiendav lõik, mis on toodud eespool punktis 16.
20.
Confédération générale du travail (CGT), Confédération française démocratique du travail (CFDT), Confédération française de l’encadrement (CGC), Confédération française des travailleurs chrétiens (CFTC) ja Confédération générale du travail — Force ouvrière (CGT-FO) esitasid määruse nr 2005-892 peale Conseil d’État’le kaebuse.
21.
Oma kaebuste toetuseks esitasid hagejad Prantsuse Conseil d’État’le eelkõige väite, mis tulenes sellest, et määruses nr 2005-892 ette nähtud kord töötajate arvu arvutamiseks on vastuolus eespool nimetatud direktiivide 98/59 ja 2002/14 eesmärkidega.
22.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et kuigi määruse nr 2005-892 artikkel 1 ei välista otseselt direktiive 98/59 ja 2002/14 Prantsuse õiguskorda ülevõtvate siseriiklike õigusnormide kohaldamist, siis ettevõtete puhul, kus on üle 20 töötaja, kuid kellest vähem kui 11 töötajat on 26-aastased või vanemad, võib tööandja siiski vaidlusaluse sätte kohaldamise tagajärjel vabaneda neist kahest direktiivist tulenevatest teatud kohustustest.
23.
Leides siiski, et eespool nimetatud kahe direktiivi tõlgendamise suhtes on teatavaid kahtlusi, otsustas Conseil d'État menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas arvestades direktiivi 2002/14[…] eesmärgiga, milleks selle artikli 1 [lõike] 1 kohaselt on luua üldine raamistik, mis sätestab miinimumnõuded ühenduse ettevõtete ja üksuste töötajate õigusele teavitamisele ja nõustamisele, tuleb direktiiviga liikmesriikidele antud volitust määrata kindlaks töötavate töötajate arvu künnise arvutamise meetod tõlgendada nii, et need riigid võivad nimetatud künniste kohaldamisel teatud töötajate kategooriaid eraldi arvestada?
2.
Kas direktiivi 98/59[…] võib tõlgendada nii, et sellega on lubatud kehtestada kord, mille kohaselt teatud ettevõtted, kus on tavaliselt üle 20 töötaja, vabastatakse kasvõi ajutiselt töötajaid esindava struktuuri loomise kohustusest, kuna töötajate arvu määramise eeskirjade kohaselt ei võeta teatud töötajate kategooriaid sellist esindust reguleerivate normide rakendamisel arvesse?”
IV. Menetlus Euroopa Kohtus
24.
Oma otsuses palus siseriiklik kohus Euroopa Kohtul kohaldada eelotsusemenetluse suhtes kodukorra artikli 104a esimese lõigu alusel kiirendatud menetlust.
25.
Euroopa Kohtu president jättis selle taotluse 21. novembri 2005. aasta määrusega rahuldamata.
26.
Põhikohtuasja hagejad, Prantsuse valitsus ja Euroopa Ühenduste Komisjon esitasid Euroopa Kohtu põhikirja artikli 23 alusel Euroopa Kohtule kirjalikud märkused. Samuti kuulati nimetatud menetlusosalised ära kohtuistungil, mis toimus 7. juunil 2006.
V. Eelotsuse küsimuste analüüs
A. Esimene eelotsuse küsimus
1. Sissejuhatavad märkused
27.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt esitatud problemaatika täpsemaks määratlemiseks tuleb esiteks märkida, nagu komisjon õigesti oma märkustes nimetas, et määrusega nr 2005-892 ei kehtestata mingit diskrimineerimist töötajate vahel, kes on alla 26-aastased või üle selle. Õigupoolest on kindel, et alla 26-aastastel töötajatel säilivad isiklikud õigused, mis tulenevad neile siseriikliku õigusega tagatud töötaja staatusest.
28.
Kuigi määruses nr 2005-892 on täpsustatud, et selle tagajärjeks ei või olla juba olemasolevate töötajaid esindavate struktuuride või töötajate esindaja mandaadi kaotamine, siis võivad vaidlusalused sätted, vastupidi, mõjutada neid õigusi, mis tulenevad ettevõtte või üksuse töötajate kollektiivile direktiivist 2002/14 seoses nende tööandja teavitamis- ja nõustamiskohustusega. Nagu tagapool näeme, võivad määruse nr 2005-892 kohaldamisel ettevõtte või üksuse kõik töötajad — mitte ainult alla 26-aastased töötajad — jääda teatud asjaoludel ilma neile direktiivist 2002/14 tulenevatest õigustest.
29.
Teiseks näib, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimust tuleks semantiliselt täpsustada. Viimane esitab Euroopa Kohtule küsimuse selliste õigusnormide kohta nagu põhikohtuasjas, mis näevad ette direktiivis 2002/14 sätestatud künniste kohaldamisel „teatud töötajate kategooria[te] eraldi arvesta[mise]”. Selline kvalifitseerimine ei näi päris õige. Minu arvates ei peaks määrust nr 2005-892 mõistma nii, et see näeb ette ühe töötajate kategooria, s.o alla 26-aastaste töötajate, eraldi arvestamise. Õigupoolest niipea, kui määruses nr 2005-892 nimetatud töötajad saavad 26-aastaseks ja seega loetakse neid künniste ületamise kontrollimisel ettevõtte töötajate hulka, ei kuulu nad määratluselt enam alla 26-aastaste isikute kategooriasse. Seega ei ole tegemist alla 26-aastaste töötajate kategooria „eraldi” arvestamisega, vaid määruse nr 2005-892 rakendamise ajal selle töötajate kategooria ettevõtte töötajate hulka kuuluvate töötajate hulgast välja jätmisega direktiivi 2002/14 rakendamiseks siseriiklike õigusnormidega kehtestatud künniste ületamise kontrollimise käigus.
30.
Veelgi enam, märkimisväärne on, et nii kirjalikes dokumentides kui kohtuistungil mainis Prantsuse valitsus mitmel korral määruse nr 2005-892 välistavat laadi ning eelotsusetaotluse esitanud kohtu teises küsimuses kvalifitseeritakse seda akti õigusnormina, mis kehtestab „töötajate arvu määramise eeskirjad, mis ei võta arvesse” alla 26-aastaste töötajate kategooriat.
31.
Seetõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud esimene küsimus ümber sõnastada nii, et sellega soovitaks teada, kas direktiivi 2002/14 eesmärki arvestades tuleb selle artikli 3 lõike 1 teist lõiku tõlgendada selliselt, et liikmesriikidele antud volitus „määrata kindlaks töötavate töötajate arvu künnise arvutamise meetod” hõlmab ka pädevust jätta üks kategooria (käesoleval juhul alla 26-aastaste kategooria) välja, sh ajutiselt.
32.
Selles osas näeme edaspidi, et põhikohtuasja hagejad, kes esitasid Euroopa Kohtule ühiselt märkused, ja Euroopa Komisjon teevad ettepaneku vastata sellele küsimusele eitavalt.
33.
Seevastu Prantsuse valitsus leiab, et direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 teine lõik annab loa jätta üks töötajate kategooria tervenisti ajutiselt välja, kui see väljajätmine on õigustatud üldise huviga ning on selle nimetatud eesmärgi saavutamiseks vajalik ja proportsionaalne. Prantsuse valitsus leiab, et need tingimused on käesoleval juhul ilmselgelt täidetud, kuna:
—
määrusega nr 2005-892 taotletud eesmärk, s.o noorte tööpuuduse vastane võitlus, on võrreldav direktiivi 2002/14 põhjenduses 19 nimetatud eesmärgiga ja samuti ühenduses parema tööhõive saavutamise eesmärgiga;
—
meedet rakendatakse piiratud aja jooksul, mistõttu see on taotletava eesmärgi suhtes proportsionaalne;
—
vaidlusalused sätted mõjutavad üksnes neid ettevõtteid, milles on kuni 20 töötajat ja kellest vähem kui 11 on vanemad kui 26 aastat;
—
vaidlusaluse sätte kohaldamise tagajärjeks ei või olla olemasoleva töötajaid esindava struktuuri või töötajate esindaja mandaadi kaotamine.
34.
Nende esialgsete märkuste ja täpsustuste järel leian, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud esimesele küsimusele võib vastuse leida siis, kui määratleda, milline ulatus on direktiivi 2002/14 artikli 3 lõikel 1, mille teine lõik teeb liikmesriikidele ülesandeks määrata kindlaks „meetod[…], mille alusel arvutatakse töötavate töötajate arvu künnis”. Järgnevalt esitan selle kohta analüüsi.
2. Direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 ulatus
35.
Tuleb meenutada, et direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu kohaselt peavad liikmesriigid valima, kas üksused, kelle suhtes liikmesriigid peavad kehtestama töötajate teavitamise ja nõustamise eeskirjad, on ettevõtted, mis annavad tööd vähemalt 50 töötajale ükskõik millises liikmesriigis, või üksused, mis annavad tööd vähemalt 20 töötajale. Kui see valik on tehtud, siis lubab see direktiiv liikmesriikidel säilitada või kehtestada siseriiklikus õiguses ettenähtud töötajatele soodsamaid tingimusi.
36.
Selles osas tuleb ka meenutada, et nagu ilmneb eespool toodud Prantsuse töökoodeksi sätetest, valis Prantsuse Vabariik direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 esimesest lõigust teise võimaluse, alandades künnist, millest alates kehtib töötajate teavitamis- ja nõustamiskohustus, ettevõteteni, kus on vähemalt 11 töötajat.
37.
Kuivõrd direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 esimene lõik viitab „töötajate” künnisele, siis tuleb seda minu arvates vaadelda koosmõjus selle direktiivi artikli 2 punktiga d, mis täpsustab „töötaja” mõistet selle direktiivi tähenduses. Nimetatud sätte kohaselt on see „isik, kes on asjaomases liikmesriigis töötajana kaitstud siseriikliku tööõiguse ja tava alusel”.
38.
Kui isik vastab direktiivi 2002/14 artikli 2 punktis d toodud määratlusele, s.t ta on siseriiklikul tasandil töötajana kaitstud, tuleb seda isikut selle direktiivi tähenduses töötajate arvu arvutamisel kindlasti arvesse võtta direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus sätestatud künnise kohaldamiseks. Seetõttu tuleb seda isikut just tema töötaja staatuse tõttu nimetatud direktiivi tähenduses võtta arvesse asjaomase ettevõtte või üksuse töötajate arvu arvutamisel selles aktis sätestatud künnise kohaldamiseks.
39.
Põhikohtuasjas on kindel, et määruse nr 2005-892 artiklis 1 nimetatud töötajad on Prantsuse tööõiguse normide alusel töötajatena kaitstud. Direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 esimese lõigu ja artikli 2 punkti d koosmõjus tõlgendamise alusel tuleks selleks, et kohaldada direktiivis 2002/14 sätestatud asjaomast töötajate künnist, lugeda määruse artiklis 1 nimetatud töötajaid Prantsusmaal asuvate ettevõtete töötajate hulka kuuluvateks.
40.
Pean märkima, et direktiiv 2002/14 ei anna liikmesriikidele ühtegi võimalust selle sätetest erandeid teha, välja arvatud selle artikli 3 lõikes 3 lubatud erand avamerel sõitvate laevade meeskondade suhtes, mis ei ole käesolevas põhikohtuasjas asjakohane.
41.
Siiski tuleb kontrollida, nagu väidab Prantsuse valitsus, kas direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 teine lõik annab liikmesriikidele sellise võimaluse, nagu näevad ette põhikohtuasjas kõne all olevad õigusnormid, jätta nimetatud direktiivis sätestatud asjaomase töötajate künnise arvutamisel ettevõtete töötajate arvust üks töötajate kategooria tervenisti välja.
42.
Direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 teine lõik teeb liikmesriikidele ülesandeks määrata kindlaks „meetodi, mille alusel arvutatakse töötavate töötajate arvu künnis”.
43.
Selles osas pean vajalikuks rõhutada, et selle sättega liikmesriikidele antud volitus puudutab üksnes „meetodi, mille alusel arvutatakse töötavate töötajate arvu künnis”kindlaksmääramist, mitte selle väljendi defineerimist.
44.
Õigupoolest olen veendunud, et direktiiviga 2002/14 ei soovitud teha liikmesriikidele ülesandeks seda väljendit defineerida. Tuleb meenutada, et eelmises punktis toodud lause osa asub artiklis, mis määratleb direktiivi „kohaldamisala”, mis ei saa kuuluda liikmesriikide õiguse kaalutlusruumi. Ühenduse õiguse ühetaolise kohaldamise nõudest nähtuvalt tuleb selles ühenduse õiguse sättes kasutatud väljendeid tõlgendada kogu ühenduses autonoomselt ja ühetaoliselt, võttes arvesse sätte konteksti ja kõnealuse õigusakti eesmärki (
6
).
45.
Üldiselt tuleb tunnistada, et direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 teises lõigus kasutatud väljend ei näi väga selge. Just selles sättes kasutatud väljendi ebaselge laad on eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimese küsimuse ajendiks.
46.
Kuigi näib, et rääkides „künnise arvutamise meetodist”, viitab see säte üksnes nn „künnise eeskirjadele”, s.o meetodile, mille alusel arvutatakse võrdlusperiood, mida võetakse künnise ületamisel arvesse (nt kindel ajahetk, kuude või aastate pikkune tegevusaeg või mitme kuu või mitme aasta tegevusaja keskmine), siis võib sarnaselt põhikohtuasja hagejate ja komisjoniga väita, et selles väljendis peetakse silmas ka ettevõtte töötajate arvutamise meetodit (st eeskirju, mis puudutavad meetodit, mille alusel toimub erinevate töölepingute alusel ettevõttega seotud töötajate arvestus, s.o eelkõige osalise tööajaga töölepingud ja tähtajalised töölepingud), kuivõrd künnis on väljendatud konkreetse töötajate arvu kaudu. Keelelise lihtsuse huvides nimetan viimati nimetatud eeskirju edaspidi „täpsustavateks eeskirjadeks”.
47.
Direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 teise lõigu kõigi erinevate keeleversioonide uurimine ei muuda selles sättes kasutatud väljendi täpset ulatust selgemaks, kuivõrd valdavas enamuses keeleversioonides kasutatakse väljendit töötavate töötajate „künnis” (
7
), kuid mõnedes on siiski väljend töötavate töötajate„arv” (
8
). Lisaks ei nähtu ka direktiivi ettevalmistavatest materjalidest selgelt, milline peaks selle autorite arvates olema kõnealuse väljendi ulatus, (
9
) ning need ei anna ka kasulikke juhiseid selle väljendi tõlgendamiseks. (
10
)
48.
Siiski näib mulle, et direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 teise lõigu ulatuse saab tuletada selle lõigu lisamise aluseks olnud loogilisest eesmärgist.
49.
Selles osas tuleb lähtuda ühest tõsiasjast: direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus nimetatud alternatiivseid künniseid saab igal üksikjuhtumil kohaldada juhul, kui „künnise eeskirjad” ja „täpsustavad eeskirjad” on sätestatud. Seda sorti eeskirjade kehtestamata jätmise korral oleks direktiivis nimetatud üksustel ja ettevõtetel võimatu välja selgitada, millal ja kas nad ületavad samas direktiivis nimetatud töötajate künnise.
50.
Selle tõsiasja suhtes oli ühenduse seadusandjal kolm alternatiivset võimalust.
51.
Esimene oleks olnud kehtestada „künnise eeskirjad” ja „täpsustavad eeskirjad” mõnes direktiivi 2002/14 enda sättes. Ühenduse sotsiaalõigus pakub selles mõttes ühe vähemalt osalise näite sellisest direktiivist. (
11
)
52.
Teine võimalus oleks olnud direktiivis 2002/14 selle kohta mitte ühtegi sätet ette näha, kusjuures selline vaikimine oleks tähendanud, et liikmesriikidel oleks kõrvalpädevuse alusel säilinud kaudselt õigus kehtestada nimetatud kahte tüüpi eeskirjad, et tagada direktiivi sätete kohaldamine igal üksikjuhul. Nagu ma märgin vastuses, mille soovitan eelotsusetaotluse esitanud kohtu teisele küsimusele anda, on direktiivi 98/59 puhul tegemist sellise näitega.
53.
Direktiivi 2002/14 osas valitud lahenduse puhul on tegemist ühenduse seadusandja käsutuses olnud võimalustest kolmandaga: pidades „künnise eeskirjade” ja „täpsustavate eeskirjade” kehtestamist direktiivis endas võimatuks või ebapraktiliseks on ta otseselt andnud nende kehtestamise ülesande liikmesriikidele. (
12
)
54.
Sõltumata direktiivi 2002/14 puhul tehtud valikust on väga selge, et „künnise eeskirjade” ja „täpsustavate eeskirjade” kehtestamise vajaduse loogiline eesmärk on tagada lihtsal kuid sisulisel moel direktiivis ette nähtud künniste kohaldamine igal üksikjuhul ja seega tagada direktiivi kohaldamine.
55.
Liikmesriikidele töötajate künnise kohaldamiseks üksikasjalike eeskirjade kehtestamise pädevuse andmine erineb oluliselt sellest, kui antakse luba, nagu Prantsuse valitsus kindlalt väidab, määratleda nende töötajate künnis, kes võivad kuuluda töötajate künnise arvutamise „aluse” hulka, jättes sellest alusest ühe töötajate kategooria tervenisti välja.
56.
Sellest tuleneb minu hinnangul, et direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 teist lõiku ei saa tõlgendada selliselt, et see lubab liikmesriigil direktiivi sätete kohaldamise välistada, jättes sama direktiivi kohaldamisalasse kuuluvates üksustes töötavate töötajate arvu arvutamisel ühe töötajate kategooria tervenisti välja selles direktiivis ette nähtud 20 töötaja künnise kohaldamisel.
57.
Seda hinnangut kohaldatakse a fortiori, kui sarnaselt põhikohtuasjas käsitletavate õigusnormidega põhineb kriteerium, mille kohaselt nimetatud töötajad arvestusest välja jäetakse, teguril, mis ei ole asjaomase üksuse tegeliku suurusega mingil moel seotud.
58.
See ei tähenda samas, et liikmesriigil oleks õigus jätta direktiivi 2002/14 mõistes töötajad, kes on seega siseriikliku tööõiguse alusel kaitstud, üksuse töötajate arvu arvutamisel välja sellise kriteeriumi põhjal, mis on seotud selles ettevõttes töötatud ajaga. Kaasa arvatud käesoleval juhul kuulub kohaldamisele põhimõte, mille kohaselt direktiivi kohaldamiseks tuleb töötavate töötajate arvu arvutamisel võtta arvesse kõiki töötajaid direktiivi 2002/14 tähenduses.
59.
Siiski püüan ma üksuse tegelikule suurusele viidates selgitada põhjust, miks võib töötajate „täpsustavat eeskirja” eelkõige seoses asjaomases ettevõttes töötatud ajaga pidada direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 teise lõigu kohaldamisalasse kuuluvaks. Sellise täiendava eeskirja puudumisel tuleks iga töötajat arvestada direktiivis ette nähtud 20 töötaja künnise ületamise kontrollimisel ühe ühikuna, olenemata üksuses töötatud ajast. Niisugune olukord võib kaasa tuua selle, et üksused, mille tegelik suurus on direktiivis ette nähtud künnisest väiksem, peaksid siiski sisse seadma direktiivis sätestatud töötajate teavitamise ja nõustamise korra. Piiramata liikmesriikidele jäetud valikut kehtestada töötajate suhtes soodsamaid meetmeid, järgib liikmesriikide õigus kehtestada „täpsustavaid eeskirju” direktiivi 2002/14 põhjenduses 19 nimetatud eesmärki, mille kohaselt on selles aktis ette nähtud künnised sätestatud selleks, et vältida mis tahes pingeid, mis võiksid takistada väikeste ja keskmise suurusega ettevõtete arengut. Seega tunnistan ma eespool pakutud direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 teise lõigu tõlgenduse raames otseselt, et liikmesriikidel on pädevus kehtestada töötajate „täpsustavaid eeskirju”, pidades silmas üksuse (või ettevõtte) tegelikku suurust. Samuti pean märkima, et kõnealuse sätte selline tõlgendus lubab uurida liikmesriigi poolt kehtestatud töötajate „täpsustava eeskirja” võimalikku ebaproportsionaalsust. (
13
)
60.
Selle lühikese kõrvalekalde järel on selge, et sellised õigusnormid, nagu põhikohtuasjas kõne all, mis ei kuulu ei „künnise eeskirjade” ega „täpsustavate eeskirjade” kategooriasse ja mille mõte ei ole võimaldada direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus sätestatud asjaomase künnise kohaldamist igal üksikjuhul, ei kuulu direktiivi selle artikli teise lõigu kohaldamisalasse ning on seetõttu selle direktiiviga vastuolus.
61.
Seda järeldust ei lükka ümber ka Prantsuse valitsuse kaks peamist argumenti, mille kohaselt on esiteks Prantsuse seadusandja eesmärk innustada väikseid ja keskmise suurusega ettevõtteid, kergendades nende kohustusi, võtma tööle rohkem alla 26-aastaseid isikuid, kooskõlas direktiivi 2002/14 eesmärgiga, ning teiseks oleksid konkreetsed olukorrad, kus määruse nr 2005-892 artikli 1 kohaldamine võiks jätta töötajad neile direktiivist tulenevatest õigustest ilma, harva esinevad.
62.
Esimese argumendi osas — kuivõrd eesmärk, millele Prantsuse valitsus tugineb, seondub peamiselt alla 26-aastaste isikute tööpuuduse vastu võitlemisega, siis kuigi on tõsi, et see kiiduväärt eesmärk ei ole direktiiviga 2002/14 vastuolus, on liikmesriik siiski kohustatud selle akti sätteid täielikult järgima.
63.
Kuivõrd eesmärk, millele Prantsuse valitsus tugineb, on seotud rohkem väikeste ja keskmise suurusega ettevõtete kohustuste kergendamisega, siis tuleb märkida, et direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud künniste kehtestamisega see direktiiv juba järgibki Prantsuse valitsuse väidetavat eesmärki: direktiivi 2002/14 põhjendus 19 tuletab seda selgelt meelde, täpsustades, et eelkõige on direktiiviga kehtestatud üldraamistiku „eesmärk vältida halduslikku, rahalist või õiguslikku laadi pingeid, mis võiksid takistada väikeste ja keskmise suurusega ettevõtete loomist ja arengut” ning „[s]eepärast peaks käesoleva direktiivi kohaldamisel vastavalt liikmesriikide valikule piirduma ettevõtetega, kus on vähemalt 50 töötajat, või üksustega, kus on vähemalt 20 töötajat”. Kõigepealt tuleb märkida, et määrus nr 2005-892 ei kuulu kohaldamisele üksnes väikeste ja keskmise suurusega ettevõtete suhtes, vaid kõigi Prantsusmaa territooriumil asuvate üksuste suhtes. Lisaks sellele on asjaolu, nagu valitsus kohtuistungil nimetas, et Prantsusmaal on ettevõtetele kehtestatud arvukad kohustused nagu tööandja suuremad osamaksed või sisekorra eeskirja kehtestamine, mis on seotud töötajate künnise ületamisega, reguleeritud üksnes siseriikliku õiguse sätetega ning igal juhul ei vabasta see kõnealust liikmesriiki kohustusest järgida rangelt direktiivi 2002/14 sätteid.
64.
Teise argumendi osas leian kõigepealt, et õigusnormi objektiivne tõlgendamine ei sobi hästi kokku selliste tõenäosusel põhinevate põhjendustega, nagu pakkus Prantsuse valitsus.
65.
Seejärel tuleb meenutada, et direktiivi 2002/14 artikli 11 lõike 1 kohaselt on liikmesriigid„kohustatud astuma samme, mis võimaldaksid neil igal ajal tagada käesoleva direktiiviga nõutud tulemused”. Isegi kui oletada, nagu väidab Prantsuse valitsus, et määruse nr 2005-892 kohaldamise tõttu ei täideta nimetatud direktiivis ette nähtud teavitamise ja nõustamise miinimumnõudeid üksnes väga piiratud juhtudel, (
14
) siis ei saa ikkagi mööda asjaolust, et alla 26-aastaste töötajate kategooria üksuse töötajate arvu arvestusest välja jätmisega ei taga Prantsuse riik, olgugi ajutiselt, enam täielikult seda, et kõik Prantsusmaa territooriumil asuvad üksused, mis kuuluvad direktiivi 2002/14 kohaldamisalasse, teavitaksid ja nõustaksid oma töötajaid.
66.
Kui nõustuda Prantsuse valitsuse tõlgendusega, siis võiksid liikmesriigid homme soovida näiteks jätta töötajate arvu arvestusest välja ka muid töötajate kategooriaid, nagu osalise tööajaga töötajad, üle 50-aastased töötajad või puudega töötajad. On ilmselge, et liikmesriikide poolt tervete töötajate kategooriate võimalik kumuleeruv väljajätmine vähendaks igal juhul oluliselt neid olukordi, kus direktiivi 2002/14 kohaldamisalasse kuuluvad ettevõtted ja üksused oleksid kohustatud tagama selles direktiivis ette nähtud töötajate õigused teavitamisele ja nõustamisele, ning see kahjustaks selle akti sätete ühetaolist kohaldamist ühenduses.
67.
Eespool toodud kaalutlustel teen ettepaneku vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimesele küsimusele eitavalt, st et pidades silmas direktiivi 2002/14 eesmärki, ei saa direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 teise lõigu kohaselt liikmesriikidele antud volitust määrata kindlaks meetod, mille alusel arvutatakse töötavate töötajate arvu künnis, tõlgendada selliselt, et see lubab liikmesriikidel nende künniste kohaldamisel teatud töötajate kategooriad ajutiselt välja jätta.
B. Teine eelotsuse küsimus
68.
Teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt Euroopa Kohtul otsustada, kas ja millises ulatuses lubab direktiiv 98/59 kehtestada siseriikliku meetme, mille kohaselt teatud ettevõtted, kus on tavaliselt üle 20 töötaja, vabastatakse kasvõi ajutiselt töötajaid esindava struktuuri loomise kohustusest, kuna töötajate arvu määramise eeskirjade kohaselt ei võeta teatud töötajate kategooriaid sellist esindust reguleerivate normide rakendamisel arvesse.
69.
Direktiiv 98/59 kordab nõukogu 17. veebruari 1975. aasta direktiivi 75/129/EMÜ kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, (
15
) mida on hiljem korduvalt muudetud.
70.
Direktiivi 98/59 peamine eesmärk on tagada ühenduses töötajatele ühiste eeskirjade abil, millega kehtestatakse konsulteerimise ja kollektiivse koondamise kord, et tööandja, kes kavandab kollektiivset koondamist, teavitaks aegsasti töötajate esindajaid (
16
) ja konsulteeriks nendega. Selle tööandja kohustuse isikuline kohaldamisala piirdub siiski ettevõtetega, mis vastavad direktiiviga 98/59 ette nähtud künnistele. (
17
) Need künnised on seotud vastavalt direktiivi 98/59 artiklile 1 esiteks ettevõtete töötajatega, s.o ettevõtted, kus töötab vähemalt 20 töötajat, ja teiseks neis ettevõtetes kollektiivse koondamise käigus koondatavate töötajate arvuga. Kuigi vastupidi eelotsusetaotluse esitanud kohtu seisukohale ei kohusta kõnealune direktiiv vähemasti mitte otseselt ega vormiliselt looma töötajaid esindavat struktuuri, on selles kollektiivsete koondamiste raames töötajate esindajate teavitamise ja konsulteerimise eeltingimus siiski see, et liikmesriigid kehtestavad nende esindajate määramise tagamiseks vajalikud meetmed.
71.
Käesoleva kohtuasja menetlusosaliste märkustest ilmneb, et määrus nr 2005-892 ei mõjuta nende töötajate arvu määramist, kelle koondamist kavandatakse. Nagu ma juba märkisin, täpsustab see määrus ka, et selle tagajärjeks ei või olla juba olemasolevate töötajaid esindavate struktuuride või töötajate esindaja mandaadi kaotamine.
72.
Nagu ma Conseil d’État’ esimese küsimuse kohta väljendatud seisukohtades juba välja tõin, mõjutab määrus nr 2005-892 siiski ettevõtete töötajate arvu arvutamist, kuna see jätab alla 26-aastaste töötajate kategooria sellest arvutamisest ajutiselt välja.
73.
Kuigi Prantsusmaal näevad töökoodeksi artiklid L.321-1 jj ette majanduslikel põhjustel kollektiivse koondamise teostamise korral töötajatega konsultatsioonide pidamine, kui ettevõttes töötab üle 11 töötaja, (
18
) on siiski tõsi, et määruse nr 2005-892 tõttu võivad töötajad jääda ilma õigustest, mis neile direktiivist 98/59 tulenevad, kui asjaomases ettevõttes töötab üle 20 töötaja ja mis seega ületab direktiivis ette nähtud 20 töötaja künnise olenemata nende töötajate vanusest, kuid milles vastavalt Prantsuse töökoodeksis ja määruse nr 2005-892 artiklis 1 sätestatud normidele on arvestuslikult vähem kui 11 üle 26-aastast töötajat.
74.
Kuna sellises olukorras on asjaomane ettevõte vabastatud kohustusest korraldada töötajate esindajate määramine, siis puudub töötajate esindaja, keda enne kavandatavat kollektiivset koondamist teavitada ja kellega konsulteerida ja see on vastuolus direktiiviga 98/59 töötajatele tagatud kaitsega.
75.
Tuleb märkida, et erinevalt direktiivist 2002/14 ei ole direktiivis 98/59 töötaja mõistet määratletud ning selles ei ole direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 teise lõiguga analoogset sätet.
76.
Kirjalikes märkustes ja kohtuistungil vaidlesid menetlusosalised küsimuse üle, kas direktiivi 2002/14, millega, tuletan meelde, kehtestatakse töötajate teavitamise ja nõustamise üldraamistik, sätetega ei soovitud mitte direktiivi 98/59 sätteid täpsustada ehk võimalikke lünki täita, eelkõige selles osas, mis puudutab töötaja mõiste määratlemist direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 teise lõigu võimalikku analoogia korras kohaldamist.
77.
Põhikohtuasja hagejad ja Prantsuse valitsus väidavad, et neile küsimustele tuleks vastata jaatavalt.
78.
Kohtuistungil oli komisjon vankumatult vastu käesoleva kohtuasja teiste menetlusosaliste poolt pakutud laiendamisele. Muu hulgas väitis ta, et kõnealused kaks direktiivi põhinevad erinevatel õiguslikel alustel — direktiiv 98/59 põhineb endisel EÜ asutamislepingu artiklil 100 (nüüd EÜ artikkel 94), mis jätab liikmesriikidele oluliselt suurema kaalutlusruumi, kui direktiivi 2002/14 sätted, mille aluseks on EÜ artikli 137 lõige 2. Samuti märkis komisjon, et käesoleva kohtuasja teiste menetlusosaliste pakutud lähenemine on vastuolus ka kronoloogilist laadi põhjustega ja kummagi direktiivi kohaldamisala autonoomiaga seotud põhjustega, nagu ilmestab direktiivi 2002/14 artikkel 9.
79.
Kuigi direktiivi 2002/14 artiklil 9 põhinev argument ei ole just eriti veenev, kuivõrd see säte käsitleb üksnes direktiivi 2002/14 seost direktiivi 98/59 artikliga 2 ja mitte seost sama direktiivi muude sätetega, ei ole ma siiski vastu komisjoni muudele vastuväidetele või kui, siis ainult seetõttu, et soov ühe akti sätteid teist, pea neli aastat hiljem vastu võetud akti silmas pidades automaatselt tõlgendada on mõnevõrra ohtlik.
80.
Üks põhikohtuasja hagejate ja Prantsuse valitsuse pakutud käigu keerukust ja ohtlikkust ilmestav näide on nii direktiivis 98/59 kui direktiivis 2002/14 kasutatud „ettevõtte/üksuse” (établissement) mõistete võrdlus. Seoses sellega, et nimetatud mõistet pole direktiivi 98/59 sätetes määratletud, ütles Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuses Rockfon, et „ettevõtet” selle direktiivi tähenduses ei saa määratleda liikmesriikide õiguse kaudu ning seda tuleb tõlgendada nii, et sõltuvalt asjaoludest tähendab see üksust, millega kollektiivselt koondatavad töötajad on oma töökohustuste kaudu seotud, sõltumata sellest, et kas kõnealusel üksusel on juhtkond, mis võiks kollektiivseid koondamisi iseseisvalt läbi viia. (
19
) Seevastu direktiivi 2002/14 osas näeme, et kuivõrd selle artikli 2 punkti b kohaselt on „üksus”„siseriikliku õiguse ja tava kohaselt määratletud ettevõtlusüksus, […] kus toimub pidev majandustegevus inim- ja materiaalsete ressursside abil”, siis on selles valitud selle mõiste teistsugune tähendus, mis viitab otseselt liikmesriikide õigusele ja tavale.
81.
See näide muidugi ei tähenda, et direktiivi 98/59 raames oleks võimatu määratleda „töötaja” mõistet direktiivis 2002/14 toodud määratlusega identselt. Lisaks on liikmesriigid direktiivis 98/59 ette nähtud 20 töötaja künnise osas tekstis esineva määratluse puudumisele vaatamata pidanud kehtestama „künnise eeskirjad” ja „täiendavad eeskirjad” sama moodi direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 teises lõigus nimetatuga, et tagada direktiivi 98/59 kohaldamine igal üksikjuhul.
82.
Siiski ei laiene direktiivis 2002/14 toodud mõisted direktiivile 98/59, kuna puuduvad eelkõige andmed, mis lubaksid arvata, et direktiivi 2002/14 autorid oleksid sellist tahet väljendanud.
83.
Lisaks olen ma pragmaatilisemal seisukohal, et Euroopa Kohus võib igal juhul anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule kasuliku vastuse ilma, et ta peaks tegema otsuse poolte vaidluse suhtes, mis puudutab direktiivi 2002/14 ja direktiivi 98/59 vahelisi seoseid.
84.
Õigupoolest, isegi kui nõustuksime, et „töötaja” mõiste ja direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 teises lõigus kasutatud väljendi laiendamine direktiivile 98/59, nagu ma eespool soovitan neid tõlgendada, oleks mõeldav, ei muudaks see laiendamine mingil moel vastust eelotsusetaotluse esitanud kohtu teisele küsimusele.
85.
Nii sellisel juhul kui ka siis, kui keeldume direktiivi 98/59 tõlgendamast lähtuvalt direktiivist 2002/14, on sellised õigusnormid nagu põhikohtuasjas kõne all minu arvates vastuolus direktiiviga 98/59. 20 töötaja künnise arvutamisel ühe töötajate kategooria tervenisti välja jätmisega võimaldaks sellised õigusnormid nagu põhikohtuasjas teatud ettevõtetel minna mööda kohustusest järgida töötajate kaitseks mõeldud korda, mille direktiiv 98/59 kehtestab. Seega võivad sellised õigusnormid jätta teatud töötajate rühmad ilma õigusest saada teavet ja olla ära kuulatud, mis neile üldjuhul selle akti alusel kehtib, (
20
) kuigi direktiiv 98/59 ei luba ühtegi erandit, mille alusel võiksid liikmesriigid kahjustada töötajate esindajate teavitamise ja nendega konsulteerimise kohustust, mis on selle direktiiviga tagatud. (
21
)
VI. Ettepanek
86.
Eespool toodud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata käesolevas kohtuasjas Conseil d’État esitatud küsimustele järgmiselt:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/14/EÜ, millega kehtestatakse töötajate teavitamise ja nõustamise üldraamistik Euroopa Ühenduses, eesmärki silmas pidades ei saa direktiivi 2002/14 artikli 3 lõike 1 teise lõigu kohaselt liikmesriikidele antud volitust määrata kindlaks meetod, mille alusel arvutatakse töötavate töötajate arvu künnis, tõlgendada selliselt, et see lubab liikmesriikidel nende künniste kohaldamisel teatud töötajate kategooriad ajutiselt välja jätta.
2.
Nõukogu 20. juuli 1998. aasta direktiivi 98/59/EÜ kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik meede, mille kohaselt teatud ettevõtted, kus on tavaliselt üle 20 töötaja, vabastatakse kasvõi ajutiselt töötajaid esindava struktuuri loomise kohustusest, kuna töötajate arvu määramise eeskirjade kohaselt ei võeta teatud töötajate kategooriaid sellist esindust reguleerivate normide rakendamisel arvesse.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	EÜT L 80, lk 29; ELT eriväljaanne 05/04, lk 219.
(
3
)	EÜT L 225, lk 16; ELT eriväljaanne 05/03, lk 327.
(
4
)	JORF, 3.8.2005, lk 12687.
(
5
)	Viidatakse sellele Brüsseli eeslinnale, mille territooriumil asunud Renault’ ettevõtte autotehas suleti 1997. aasta juulis. See sulgemine tõi kaasa Euroopas enneolematu reaktsioonide laine ning sellest ajendatuna tegeles komisjon muu hulgas alates 1998. aastast ettepanekuga võtta vastu direktiiv, millega kehtestatakse töötajate teavitamise ja nõustamise üldraamistik Euroopa Ühenduses (EÜT 1999, C 2, lk 3).
(
6
)	Vt selle kohta eelkõige 27. jaanuari 2005. aasta otsus kohtuasjas C-188/03: Junk (EKL 2005, lk I-885, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
7
)	Nii on see saksa- („Schwelle”), inglise- („threshold”), taani- („taesklerne”), kreeka- („ορίων”), itaalia- („soglie”), läti- („sliekšņi”), malta- („tal-limiti”), poola- („progu”), portugli- („limiares”), slovaki- („limitu”), sloveeni- („praga”) ja rootsikeelses („tröskel”) versioonis.
(
8
)	Näiteks hispaania- („número”), soome- („määrä”) ja hollandikeelses („aantal”) versioonis.
(
9
)	Näib, et artikli 3 lõike 1 teises lõigus kasutatud väljend ilmus sinna komisjoni 23. mai 2002. aasta muudetud ettepanekus (KOM(2001) 296 (lõplik)), Euroopa Parlamendi pakutud paranduste järel ilma, et kasutatud terminite osas oleks antud ühtegi selgitust.
(
10
)	Vt selle kohta 1. juuni 1961. aasta otsus kohtuasjas 15/60: Simon vs. Euroopa Kohus (EKL 1961, lk 223) ja 31. märtsi 1998.  aasta otsus liidetud kohtuasjades C-68/94 ja C-30/95: Prantsusmaa jt vs. komisjon (EKL 1998, lk I-1375, punkt 167).
(
11
)	Tegemist on nõukogu 22. septembri 1994. aasta direktiivi 94/45/EÜ Euroopa töönõukogu asutamise või töötajate teavitamis- ja nõustamiskorra sisseseadmise kohta liikmesriigiülestes ettevõtetes või kontsernides (EÜT L 254, lk 64; ELT eriväljaanne 05/02, lk 232), artikli 2 lõikega 2, mis täpsustab, et töötajate arvu ettenähtud künnis tehakse kindlaks siseriiklike õigusaktide ja/või tavade järgi, võttes aluseks viimased kaks aastat töötanud töötajate (kaasa arvatud osalise tööajaga) keskmise arvu.
(
12
)	Ühenduse õigus pakub selle kohta ka teise näite — nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiiv 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta (EÜT L 175, lk 43; ELT eriväljaanne 05/03, lk 368), mille asjaomane säte on kahtlemata sõnastatud selgemalt. Raamkokkuleppe klausel 7 näeb ette, et kui arvutatakse (muu hulgas ühenduse õiguse kohaselt nõutavat) töötajate arvu, võetakse arvesse ka tähtajalisi töötajaid, ning volitatakse liikmesriike määrama selle arvutamise kohaldamise korra. Tähelepanu väärib asjaolu, et Conseil d’État’s ei tuginenud põhikohtuasja hagejad määruse nr 2005-892 vastu esitatud hagi toetuseks sellele direktiivile, kuivõrd nimetatud määrus kuulub kohaldamisele üksnes alla 26-aastaste tähtajaliste töötajate suhtes.
(
13
)	Selle tähelepaneku ilmestamiseks võib võtta siseriikliku õigusnormi, mis näeks ettevõtte töötajate arvutamise raames näiteks ette, et direktiivis ette nähtud 20 töötaja künnise kohaldamisel võrduvad 20 poole töökoormusega töötajat ühe täiskoormusega töötajaga. Selline norm oleks minu arvates selgelt ebaproportsionaalne.
(
14
)	St olukordades, kus asjaomases üksuses töötab sõltumata vanusest direktiivis ette nähtud 20 töötaja künnisega võrdne või seda ületav arv töötajaid, tuues üldjuhul kaasa selles tekstis sätestatud õiguste kasutamise, kuid milles töötab alla 11 töötaja, kes on vanemad kui 26 aastat (mis Prantsuse töökoodeksi ja määruse nr 2005-892 artikli 1 koosmõjus ei ületa künnist).
(
15
)	EÜT L 48, lk 29. Direktiivi 98/59 põhjendus 1 täpsustab, et „selguse ja otstarbekuse huvides tuleks konsolideerida direktiiv 75/129[…]”.
(
16
)	Direktiivi 98/59 artikli 1 punkt b määratluse kohaselt on „töötajate esindajad”„töötajate esindajad vastavalt liikmesriikide seadustele või tavale”.
(
17
)	Väärib tähelepanu, et direktiiv 98/59 ei määratle „ettevõtte” mõistet selle akti tähenduses, nagu ka mitte „tööandja” mõistet, ega määratle hetke, millal toimub „koondamine”, kuid Euroopa Kohus on neid mõisteid siiski selgitanud vastavalt 7. detsembri 1995. aasta otsuses C-449/93: Rockfon (EKL 1995, lk I-4291); 16. oktoobri 2003. aasta otsuses kohtuasjas C-32/02: komisjon vs. Itaalia (EKL 2003, lk I-12063) ja eespool viidatud 27. jaanuari 2005. aasta kohtuotsuses Junk.
(
18
)	Oma 8. juuni 1982. aasta otsuses kohtuasjas 91/81: komisjon vs. Itaalia (EKL 1982, lk 2133, punkt 11) ütles Euroopa Kohus, et direktiivi 75/129 sätted „peavad aitama kaasa ühise reeglistiku moodustamisele, mis on kohaldatav kõigis liikmesriikides, jättes liikmesriikidele võimaluse kohaldada või kehtestada sätteid, mis on töötajatele soodsamad”. Täna tuleneb üks selline võimalus direktiivi 98/59 artiklist 5.
(
19
)	Eespool viidatud 7. detsembri 1995. aasta otsus (punktid 25 ja 32). See kohtuotsus puudutas täpsemalt direktiivi 75/129, mis on konsolideeritud direktiiviga 98/59.
(
20
)	Vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Rockfon (punkt 30).
(
21
)	Vt selle kohta direktiivi 75/129 osas kohtujurist W. Van Gerveni ettepanek kohtuasjas C-382/92: komisjon vs. Ühendkuningriik, milles otsus tehti 8. juunil 1994 (EKL 1994, lk I-2435, punkt 10).