62013CC0066
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
YVES BOT
esitatud 13. märtsil 2014 (
1
)
Kohtuasi C‑66/13
Green Network SpA
versus
Autorità per l’energia elettrica e il gas
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Consiglio di Stato (Itaalia))
„Keskkond — Taastuvate energiaallikate edendamine — Direktiiv 2001/77/EÜ — Päritolutagatised — Liikmesriigi poolt Šveitsi Konföderatsiooniga päritolutagatiste tunnustamist käsitleva kahepoolse lepingu sõlmimine — Euroopa Liidu välispädevus”
I. Sissejuhatus
1.
Oma olulise tähtsusega 31. märtsi 1971. aasta otsuses kohtuasjas komisjon vs. nõukogu, nn AETR (
2
), töötas Euroopa Kohus välja põhimõtte, mille kohaselt Euroopa Majandusühenduse pädevus võtta rahvusvahelisi kohustusi esineb mitte ainult EMÜ asutamislepingus sõnaselgelt ette nähtud juhtudel, vaid võib tuleneda kaudselt ka ühendusele antud sisemisest pädevusest, ning tunnistas, et kui ühendus on ühiseeskirjade vastuvõtmise näol oma sisemist pädevust tõepoolest teostanud, muutub tema paralleelne välispädevus ainupädevuseks, mistõttu liikmesriigid kaotavad õiguse võtta kolmandate riikide ees kohustusi, mis võivad neid eeskirju mõjutada või nende reguleerimisala muuta.
2.
Käesolev kohtuasi annab Euroopa Kohtule võimaluse täpsustada eespool viidatud AETR teooria rakendamise tingimusi seoses Euroopa Liidu poliitikaga keskkonnakaitse valdkonnas ja täpsemalt taastuvatest energiaallikatest toodetud energia arendamise valdkonnas. (
3
)
3.
Käesolevas asjas käsitletavate küsimustega palutakse Euroopa Kohtul peamiselt täpsustada, kas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. septembri 2001. aasta direktiivi 2001/77/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia kasutamise edendamise kohta elektrienergia siseturul (
4
) vastuvõtmisega kaasnes liikmesriikidelt nende konkureeriva siseriikliku pädevuse äravõtmine, mille tulemusel jäid nad ilma õigusest sõlmida kolmandate riikidega lepinguid päritolutagatiste tunnustamise kohta, et tuvastada nendest riikidest imporditava elektrienergia roheline päritolu.
4.
Consiglio di Statol (Itaalia) on samuti tekkinud küsimus, kas eelmisele küsimusele antavat vastust mõjutab see, et asjassepuutuv kolmas riik on Šveitsi Konföderatsioon, kellega Euroopa Majandusühendus sõlmis 22. juulil 1972 vabakaubanduslepingu (
5
), mille artikli 13 lõike 1 kohaselt on koguselised impordipiirangud ja samaväärse toimega meetmed keelatud, välja arvatud juhul, kui need on õigustatud lepingu artiklis 20 (
6
) nimetatud põhjustega.
5.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub lõpuks Euroopa Kohtul selgitada, kas asjaolu, et siseriiklikus sättes on viidatud eelnevale lepingu sõlmimisele mitte asjaomase liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel, vaid nende kahe riigi võrguettevõtjate vahel, muudab kahele eelmisele antavat vastust, eelkõige kui niisugune leping seisneb vaikivas kokkuleppes, ilma et seda oleks ametlikes dokumentides kajastatud, ja kui selle olemasolule viitavad üksnes põhikohtuasja apellandi väited.
6.
Käesolevas ettepanekus leian ma esiteks, et päritolutagatised, mis kuuluvad valdkonda, mis on juba suures osas hõlmatud ühiseeskirjadega, mis on alates direktiivist 2001/77 järk-järgult vastu võetud veelgi täielikuma ühtlustamise saavutamiseks, on liidu poolt oma sisemise pädevuse teostamine kaasa toonud ainuvälispädevuse, millega on vastuolus selline siseriiklik säte, mis on kõne all põhikohtuasjas ja milles on ette nähtud asjaomase liikmesriigi ja kolmandate riikide vahel rahvusvaheliste lepingute sõlmimine seoses päritolutagatiste tunnustamisega.
7.
Teiseks väidan ma, et see, et asjassepuutuv kolmas riik on Šveitsi Konföderatsioon, kellega ühendus on sõlminud vabakaubanduslepingu, ei mõjuta eelmisele küsimusele antavat vastust.
8.
Kolmandaks leian ma esimese võimalusena, et kolmandale ja neljandale küsimusele ei ole vaja vastata, ning teise võimalusena, et liidu poolt oma sisemise pädevuse teostamisest tuleneva ainuvälispädevusega on lojaalse koostöö põhimõtet arvestades vastuolus ka siseriiklik säte, milles on viidatud eelnevale lepingu sõlmimisele mitte asjaomase liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel, vaid nende kahe riigi võrguettevõtjate vahel, kui niisuguse sätte eesmärk või tagajärg on kõrvaldada võimatus liikmesriikidel kolmandate riikide ees rahvusvahelisi kohustusi võtta.
II. Faktilised ja õiguslikud asjaolud
9.
Consiglio di Stato esitatud küsimuste aluseks olevad asjakohased faktid on järgmised.
10.
Vastavalt 2. juunil 2005 Aar e Ticino SA di Elettricità’ga sõlmitud tarnelepingule importis Green Network SpA (
7
), kes tegeleb elektrienergia turustamisega, Itaaliasse 873855 MWh elektrienergiat, mis oli toodetud taastuvatest energiaallikatest (
8
) Šveitsis.
11.
Itaalias peab elektrienergia importimisel tootja üldjuhul järgima kohustust, mille eesmärk on soodustada rohelise elektrienergia kasutamist. 16. märtsi 1999. aasta seadusandliku dekreedi nr 79, millega rakendatakse direktiiv 96/92/EÜ elektri siseturu ühiseeskirjade kohta, (decreto legislativo n. 79 – Attuazione della direttiva 96/92/CE recante norme comuni per il mercato interno dell’energia elettrica) (
9
) artikli 11 lõigetest 1 ja 3 tuleneb, et elektrienergiat tootnud või importinud ettevõtjatel on järgmisel aastal kohustus tuua siseriiklikku süsteemi teatud kogus rohelist elektrienergiat, mis pärineb pärast selle dekreedi jõustumist kasutusse võetud või oma tootmist suurendanud käitistelt, kusjuures ette on nähtud võimalus täita see kohustus kas esitades sertifikaadi, mis tõendab toodetud või imporditud rohelise elektrienergia koguse toomist siseriiklikku süsteemi, või ostes rohelisi sertifikaate siseriiklikult võrguettevõtjalt, kelleks alates 1. novembrist 2005 on Gestore dei Servizi Energetici – GSE SpA (
10
).
12.
Siiski võib rohelist elektrienergiat importiv ettevõtja sellest kohustusest olla vabastatud tingimustel, mida täpsustati ministri 11. novembri 1999. aasta dekreedi artikli 4 lõikes 6 ja seejärel 29. detsembri 2003. aasta seadusandliku dekreedi nr 387, millega rakendatakse direktiiv 2001/77 (decreto legislativo n. 387 – Attuazione della direttiva 2001/77) (
11
), artikli 20 lõikes 3.
13.
Neist õigusaktidest esimeses on sätestatud:
„[S]eadusandliku dekreedi nr 79 artikli 11 [lõikes 1] sätestatud kohustuse võib täita sel teel, et elektrienergia imporditakse täielikult või osaliselt käitistelt, mis on tööd alustanud pärast 1. aprilli 1999 ning mille energia pärineb taastuvatest energiaallikatest, tingimusel et need käitised asuvad sellistes välisriikides, mis on võtnud samasugused taastuvate energiaallikate kasutamise edendamise ja toetamise meetmed, mis põhinevad turumehhanismidel, mis jätavad sama võimaluse ka Itaalias asuvatele käitistele. Sel juhul esitab kohustuslane lõikes 3 nimetatud taotluse koos selle käitise toodetud elektrienergia ostulepinguga ja kehtiva dokumendiga selle elektri edastamise kohta riiklikku elektrisüsteemi. Kõiki andmeid peab kinnitama käitise asukohariigi asutus, mis on selleks [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. detsembri 1996. aasta] direktiivi 96/92/EÜ [elektri siseturu ühiseeskirjade kohta (
12
)] artikli 20 lõike 3 kohaselt määratud. Riikide puhul, mis ei kuulu Euroopa Liitu, sõltub taotluse rahuldamine sellest, kas siseriikliku võrguettevõtja ja analoogse kohaliku asutuse vahel on sõlmitud leping, millega määratakse kindlaks vajalike kontrollimiste kord.”
14.
Seadusandliku dekreedi nr 387 artikli 20 lõikes 3 on ette nähtud roheliste sertifikaatide ostmise kohustusest vabastamine teistsugustel tingimustel, eristades siiski jätkuvalt seda, kas import toimub liikmesriigist või kolmandast riigist.
15.
Kui elektrienergiat imporditakse liikmesriigist, vabastatakse importija kohustusest tingimusel, et ta esitab päritolutagatise tõestatud koopia, mis on väljastatud kooskõlas direktiivi 2001/77 artikliga 5, mille kohaselt:
„1.   Liikmesriigid tagavad hiljemalt 27. oktoobril 2003, et [rohelise] elektrienergia päritolu käesoleva direktiivi tähenduses on võimalik tagada iga liikmesriigi poolt ette nähtud objektiivsete, läbipaistvate ja mittediskrimineerivate kriteeriumide kohaselt. Nad hoolitsevad selle eest, et taotluse korral antakse sellega seoses välja päritolutagatis.
[…]
3.   Päritolutagatis:
—
esitab allika, millest elektrienergia on toodetud, tootmise kuupäevad ja kohad ning võimsuse, kui on tegemist hüdroelektriseadmetega,
—
võimaldab taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia tootjatel tõendada, et elektrienergia, mida nad müüvad, on saadud taastuvatest energiaallikatest käesoleva direktiivi tähenduses.
4.   Lõike 2 kohaselt väljaantud päritolutagatisi tuleks liikmesriikidel vastastikku tunnustada ainult lõikes 3 nimetatud asjaolude tõendusena. […]
5.   Liikmesriigid ja pädevad asutused seavad sisse asjakohased mehhanismid päritolutagatiste täpsuse ja usaldusväärsuse tagamiseks […]
[…]”
16.
Kui elektrienergiat imporditakse kolmandast riigist, sõltub ettevõtjate kohustusest vabastamine sellest, kas ühelt poolt tootmistegevuse ministeeriumi ja keskkonna- ja maastikukaitseministeeriumi ning teiselt poolt asjaomase kolmanda riigi pädevate ministeeriumide vahel on sõlmitud kokkulepe päritolutagatiste tunnustamise kohta.
17.
Niisugune kokkulepe pealkirjaga „vastastikuse mõistmise memorandum” sõlmiti 6. märtsil 2007 eespool nimetatud Itaalia ministeeriumide ning Šveitsi Konföderatsiooni keskkonna-, transpordi-, energeetika- ja sideministeeriumi vahel. Kokkuleppes nähti ette päritolutagatiste vastastikune tunnustamine alates 2006. aastast imporditud elektrienergia osas, kuna sel aastal võttis Šveitsi Konföderatsioon vastu õigusnormid, mis on kooskõlas direktiivi 2001/77 sätetega.
18.
Eespool nimetatud sätete alusel, eelkõige lähtuvalt seadusandliku dekreedi nr 387 artikli 20 lõikest 3 palus Green Network, et GSE vabastaks ta 2006. aasta osas kohustusest osta seadusandliku dekreedi nr 79 artiklis 11 ette nähtud rohelised sertifikaadid 2005. aastal imporditud elektrienergia mahu jaoks.
19.
GSE jättis 7. juuli 2006. aasta otsusega taotluse rahuldamata põhjusel, et 2005. aastal ei olnud Itaalia Vabariik ja Šveitsi Konföderatsioon veel sõlminud artikli 20 lõikes 3 ette nähtud lepingut. GSE kohustas Green Networki lisaks ostma 378 rohelist sertifikaati kogusummas 2367792 eurot.
20.
Kuna Green Network ei täitnud oma kohustust, määras Autorità per l’energia elettrica e il gas talle 21. jaanuari 2011. aasta otsusega 2466450 euro suuruse haldustrahvi, mille peale Green Network esitas Tribunale amministrativo regionale per la Lombardiale kaebuse.
21.
Kuna kaebus jäeti rahuldamata, esitas Green Network apellatsioonkaebuse Consiglio di Statole, kellel tekkis küsimus, milline võimalus on liikmesriikidel sõlmida rahvusvahelisi lepinguid päritolutagatiste tunnustamise kohta, kui liit on võtnud sisemised meetmed.
III. Eelotsuse küsimused
22.
Neil asjaoludel otsustas Consiglio di Stato oma kahtluste hajutamiseks menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas ELTL artikli 3 lõikega 2 ja artikliga 216 – mille kohaselt kuulub rahvusvahelise lepingu sõlmimine liidu ainupädevusse, kui selle sõlmimine on ette nähtud liidu seadusandlikus aktis või kui lepingut on vaja selleks, et võimaldada liidul teostada oma sisemist pädevust, või kui selle sõlmimine võib mõjutada ühiseeskirju või muuta nende reguleerimisala, ning millest tuleneb kaks tagajärge: et pädevus sõlmida kolmandate riikidega lepinguid, mis mõjutavad ühiseeskirju või muudavad nende reguleerimisala või mis mõjutavad liidu õigusnormidega reguleeritud ja liidu ainupädevusse kuuluvat valdkonda, jääb ainult liidule endale, ja et see pädevus ei kuulu enam ei üksikult ega ühiselt liikmesriikidele – ning […] direktiivi 2001/77[…] artikliga 5 on vastuolus liikmesriigi õigusnorm ([…] seadusandliku dekreedi nr 387 artikli 20 lõige 3), mis seab kolmandate riikide välja antud päritolutagatiste tunnustamise tingimuseks selle, et Itaalia riigi ja kolmanda riigi vahel oleks sõlmitud vastav rahvusvaheline leping?
2.
Kas samade liidu õigusnormidega on eespool viidatud liikmesriigi õigusnorm vastuolus, kui kolmas riik on Šveitsi Konföderatsioon, keda seob […] [l]iiduga […] vabakaubandusleping?
3.
Kas esimeses küsimuses viidatud liidu õigusnormidega on vastuolus ministri 11. novembri 1999. aasta dekreedi artikli 4 lõikes 6 sätestatud siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt elektrienergia importimise korral riikidest, mis ei kuulu […] [l]iitu, sõltub taotluse rahuldamine sellest, kas siseriikliku võrguettevõtja ja analoogse kohaliku asutuse vahel on sõlmitud leping, millega määratakse kindlaks vajalike kontrollimiste kord?
4.
Kas samade liidu õigusnormidega on eespool viidatud liikmesriigi õigusnorm vastuolus konkreetselt juhul, kui ministri 11. novembri 1999. aasta dekreedi artikli 4 lõikes 6 nimetatud leping seisneb kõigest vaikivas kokkuleppes, mida ei ole kunagi ametlikes dokumentides kajastatud ning mille olemasolu väidab üksnes [põhikohtuasja] apellant, kes ei ole suutnud selle üksikasju täpsustada?”
IV. Analüüs
A. Sissejuhatavad kaalutlused
23.
Enne kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kõiki nelja küsimust täpsemalt analüüsima asuda, tuleb esiteks kaaluda nende vastuvõetavust ja teiseks kõrvaldada ebakindlus, mis esimese küsimuse sõnastusega on tekitatud seoses ajaliselt kohaldatavate liidu õigusnormide kindlakstegemisega.
1. Küsimuste vastuvõetavus
24.
Ma kahtlen küsimuste vastuvõetavuses, kuna nende ühtlustamisel selgub, et Consiglio di Stato rajas oma otsuse kahele oletusele, millest mõlemad on võimalikud ja mis puudutavad põhikohtuasjas – mis mäletatavasti hõlmas 2005. aastal toimunud importimist, mille jaoks oleks vastavalt tulnud osta 2006. aastal rohelised sertifikaadid – kohaldatavat siseriiklikku õigust. Kui kaks esimest küsimust tuginevad seadusandliku dekreedi nr 387 sätetele, mille ese on direktiivi 2001/77 ülevõtmine, siis kahes järgmises küsimuses eeldatakse vastupidi, et ministri 11. novembri 1999. aasta dekreedi sätted on jätkuvalt kohaldatavad.
25.
Ma leian, et pärast seda, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus on kaalunud kahte alternatiivi, peab ta tuvastama, milline norm kehtis põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal, võttes arvesse põhimõtteid, mis reguleerivad seaduse ajalist kohaldamist oma siseriiklikus õiguses, ning et selle valiku enne Euroopa Kohtusse pöördumist tegemata jätmist võib lugeda selliseks, et see muudab küsimused hüpoteetiliseks.
26.
Siiski märkis Itaalia valitsus kohtuistungil, ilma et talle oleks selles punktis vastu vaieldud, et seadusandliku dekreedi nr 387 artikli 11 lõikest 13 tuleneb, et kõnealuse dekreediga kehtestatud päritolutagatiste uue süsteemiga asendati täielikult vana süsteem, mis oli loodud ministri 11. novembri 1999. aasta dekreediga, ning et lisaks tunnistati kõnealune ministri dekreet 24. oktoobri 2005. aasta dekreediga sõnaselgelt kehtetuks.
27.
Seetõttu olen ma arvamusel, et vastata tuleb kahele esimesele küsimusele, samas kui vastamata tuleb jätta kahele ülejäänud küsimusele, mis tuginevad sätetele, mis ei kuulu kohaldamisele.
28.
Üksnes teise võimalusena analüüsin ma allpool kolmandale küsimusele antavat vastust, täpsustades, et neljas küsimus, mis tegelikult ei puuduta liidu õiguse tõlgendamist, vaid lepingu olemasolu tõendamist siseriiklikus õiguses, on minu hinnangul igal juhul ilmselgelt vastuvõetamatu.
2. Kohaldatav liidu õigus
29.
Kuna põhikohtuasja aluseks olevad asjaolud leidsid aset 2005. aasta jooksul, ei kuulu kohaldamisele EL toimimise lepingu need sätted, millele viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus.
30.
Siiski ei too viide liidu õigusnormidele, mis muutusid kohaldatavaks alles hiljem, endaga kaasa küsimuste vastuvõetamatust, vaid Euroopa Kohus peab need ümber sõnastama.
31.
Nimelt vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale võib Euroopa Kohus eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks arvestada ka selliseid liidu õigusnorme, millele siseriiklik kohus ei ole oma küsimuses viidanud. (
13
)
32.
Nimetatud kohtupraktikast tuleneb, et Euroopa Kohtus on pädev vastama eelotsuse küsimusele, milles viidatakse sätetele, mis ei kuulu kohaldamisele kõnealuse kohtuasja aluseks olevatele asjaoludele, võttes arvesse nende asjaolude ajal kehtivaid õigusnorme. (
14
)
33.
Järelikult ma leian, et asjaolu, et eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab ELTL artikli 3 lõikele 2 ja artiklile 216, mis jõustusid alles pärast põhikohtuasjas aset leidnud asjaolude kuupäeva, ei mõjuta küsimuste vastuvõetavust, kusjuures küsimused tuleb vastavalt vajadusele seega ümber sõnastada. See järeldus kehtib seda enam, et asjaomaste sätetega üksnes kodifitseeritakse – olgugi et osaliselt – varasem kohtupraktika, mis käsitleb liidu rahvusvahelist pädevust ja mis tuleneb eelkõige eespool viidatud kohtuotsusest AETR.
B. Esimene küsimus
34.
Oma esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2001/77 artikliga 5 on liidule antud ainupädevus sõlmida kolmandate riikidega leping päritolutagatiste tunnustamise kohta ning kas niisuguse ainupädevusega on vastuolus selline siseriiklik õigusnorm, mis on kõne all põhikohtuasjas ja milles on seoses rohelise energia riikliku toetuskavaga ette nähtud, et kolmandast riigist imporditava rohelise elektrienergia korral on eeltingimus elektritarnijate õigusele saada vabastus kohustusest omandada rohelised sertifikaadid see, et asjaomase liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel on eelnevalt sõlmitud leping päritolutagatiste tunnustamise kohta.
1. Kohaldatavad põhimõtted
35.
Esimesele küsimusele vastamiseks tuleb märkida, et keskkonnakaitse kuulub liidu ja liikmesriikide jagatud või konkureerivasse pädevusse.
36.
See norm, mis praegu on sõnaselgelt väljendatud ELTL artikli 4 lõike 2 punktis e, tulenes juba õigusnormidest, mis kehtisid põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal. (
15
) Kui EÜ artiklis 175 koostoimes EÜ artikli 174 lõikega 2 oli liidule keskkonna valdkonnas antud sõnaselge välispädevus (
16
), siis EÜ artikli 174 lõike 2 teises lõigus oli ette nähtud, et ühtlustamismeetmed sisaldavad kaitseklauslit, mis lubab liikmesriikidel majandusvälistel keskkonnakaitselistel põhjustel võtta ajutisi meetmeid. EÜ artikkel 176 lubas omakorda liikmesriikidel säilitada või võtta rangemaid kaitsemeetmeid, tingimusel et need on EÜ asutamislepinguga kooskõlas ja neist teatatakse Euroopa Komisjonile.
37.
Kuna liidul on keskkonnakaitse valdkonnas üldjuhul jagatud pädevus, tuleb kontrollida, kas direktiiviga 2001/77 hõlmatud valdkonnas anti talle selle õigusaktiga ainupädevus vastavalt eespool viidatud kohtuotsuses AETR välja töötatud põhimõtetele, jättes liikmesriigid eelisõiguse alusel ilma igasugusest õigustloovast pädevusest.
38.
Nagu Euroopa Kohus selles kohtuotsuses leidis, võib ühenduse pädevus sõlmida rahvusvahelisi lepinguid tuleneda mitte ainult EMÜ asutamislepingu otsesest volitusest, vaid kaudselt ka asutamislepingu muudest sätetest ning ühenduse institutsioonide poolt nende sätete alusel vastu võetud õigusaktidest. (
17
) Euroopa Kohus leidis täpsemalt, et „[i]ga kord, kui ühendus on asutamislepinguga ette nähtud ühise poliitika elluviimiseks vastu võtnud sätted, millega kehtestatakse mis tahes kujul ühiseid eeskirju, ei ole liikmesriikidel enam õigust ei üksikult ega isegi ühiselt võtta kolmandate riikide ees niisuguseid kohustusi, mis neid eeskirju mõjutavad”. (
18
) Kohus lisas, et „sedamööda, kuidas selliseid ühiseid eeskirju kehtestatakse, jääb ainult ühendusele õigus võtta ja täita kolmandate riikide ees niisuguseid lepingulisi kohustusi, mis mõjutavad kogu ühenduse õigussüsteemi kohaldamist”. (
19
)
39.
Eespool viidatud kohtuotsuses AETR välja töötatud välis- ja sisemise pädevuse paralleelsuse põhimõtte eelduseks on seega liidu pädevuse eelnev teostamine ühiseeskirjade vastuvõtmise näol, sealhulgas valdkondades, mis ei ole ühise poliitikaga hõlmatud (
20
), ning ühiseeskirjade mõjutamine riikliku tegevusega.
40.
Eespool viidatud kohtuotsusest AETR tuleneva teooria keskmes olevat ühiseeskirjade mõjutamise mõistet on Euroopa Kohtu otsustes ja arvamustes hiljem täpsustatud.
41.
See mõiste on alati põhinenud neutraalsel või objektiivsel käsitlusel selles tähenduses, et kohtupraktika ei nõua, et ühiseeskirjade ja rahvusvaheliste kohustuste vahel oleks vastuolu. (
21
)
42.
Kõnealune mõiste on siiski teatud määral muutunud ning selles muutumises võib eristada kolme peamist etappi.
43.
Esimeses etapis näis Euroopa Kohus lubavat laia tõlgendust, tunnistades, et ühendusel on kaudne ainuvälispädevus, mis toob kaasa liikmesriikide kohustuse tegevusest hoiduda, kui ühiseeskirjade ja asjaomaste rahvusvaheliste kohustuste valdkondade analüüsimisel ilmneb kas või ebatäielik kattumine.
44.
Nii märkis Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuses AETR, et käsitletav valdkond „kuulub määruse [(EMÜ)] nr 543/69[ (
22
)] reguleerimisalasse” (
23
) ning et sellest tulenevad ühenduse volitused „välistavad liikmesriikide konkureeriva pädevuse, sest kõik ühenduse institutsioonidest mööda minnes võetud meetmed on vastuolus ühisturu ühtsuse ja ühenduse õiguse ühetaolise kohaldamise põhimõttega”. (
24
)
45.
Selle kohtupraktika jätkuna märkis Euroopa Kohus eespool viidatud arvamuses 2/91, et „[k]uigi ei esine mingeid vastuolusid [Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni 1990. aasta kemikaalide tööl kasutamise turvalisust käsitleva] konventsiooni [nr 170] sätete ja [konventsiooni III osa esemeks olevates valdkondades vastu võetud] direktiivide sätete vahel, tuleb siiski tunnistada, et konventsiooni III osa […] kuulub valdkonda, mis on juba suures osas hõlmatud ühenduse eeskirjadega, mis on alates 1967. aastast järk-järgult vastu võetud veelgi täielikuma ühtlustamise saavutamiseks ning mille eesmärk on esiteks kõrvaldada kaubavahetuse takistused, mis tulenevad liikmesriikide õigusnormide erinevusest, ja teiseks tagada samal ajal elanike ja keskkonna kaitse”. (
25
)
46.
Teises etapis näib Euroopa Kohus kalduvat ühiseeskirjade mõjutamise mõiste rangema käsitluse poole, seades välis- ja sisemise pädevuse paralleelsuse põhimõtte kohaldamisele eelduseks kolm konkreetset kriteeriumi. Oma 15. novembri 1994. aasta arvamuses 1/94 (
26
) teenustekaubanduse üldlepingu ja intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspekte käsitleva lepingu kohta märkis Euroopa Kohus kõigepealt, et „ühenduse ainuvälispädevus [ei tulene] ipso facto tema pädevusest ühendusesiseseid norme kehtestada” (
27
) ja et „[ü]henduse välispädevus muutub ainupädevuseks vaid selles osas, milles kehtivad ühendusesisesed ühiseeskirjad” (
28
), ning tõdes, et „[k]õik transpordiga seotud küsimused ei ole aga veel ühiseeskirjadega reguleeritud” (
29
), ning asus seejärel seisukohale, et ühendus omandab ainuvälispädevuse juhul, kui ta „on oma sisemise kohaldamisalaga õigusaktidesse arvanud kolmandate riikide kodanike kohtlemist reguleerivad sätted või volitanud sõnaselgelt oma institutsioone kolmandate riikidega läbirääkimisi pidama” (
30
) või ka kui ta „on [eeskirjad] täielikult ühtlustanud”. (
31
)
47.
Sellist rangemat lähenemist, mille kohaselt ei piisa ühiseeskirjadega hõlmatud valdkonna ja kavandatava rahvusvahelise lepinguga hõlmatud valdkonna küllaldaselt suure kattumise kindlakstegemisest, kinnitati või isegi laiendati 5. novembri 2002. aasta (
32
) nn „avatud taeva” kohtuotsustega.
48.
Kolmandas etapis, mis sai alguse eespool viidatud arvamusest 1/03, mis käsitleb konventsiooni kohtualluvuse, kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (
33
), näib Euroopa Kohus oma kohtupraktika analüüsist lähtudes olevat tagasi pöördunud ühiseeskirjade mõjutamise mõiste avatuma käsitluse poole. Kohus rõhutas nimelt, et nii eespool viidatud arvamuses 1/94 kui ka eespool viidatud avatud taeva kohtuotsustes esile toodud kolm võimalikku olukorda olid üksnes „näited” (
34
), mille sõnastamise aluseks on nende kohtuasjade spetsiifilised asjaolud. „Kasutades palju üldisemat sõnastust” (
35
), tunnustas Euroopa Kohus ühenduse ainupädevust juhul, kui lepingu sõlmimine liikmesriikide poolt on kokkusobimatu ühisturu ühtsusega ja ühenduse õiguse ühetaolise kohaldamisega (
36
), ning märkis, et ei ole vaja, et rahvusvahelise lepingu ja ühenduse õigusnormidega hõlmatud valdkonnad oleksid täielikult kattuvad. (
37
)
49.
Euroopa Kohus tõi ka esile analüüsimeetodi, mida kasutada selle kindlakstegemisel, kas formuleeringus „valdkond, mis on juba suures osas ühenduse eeskirjadega hõlmatud”, väljendatud kriteerium on täidetud, märkides, et analüüs peab rajanema mitte ainult kõnealuste eeskirjade ulatusel, vaid ka nende olemusel ja sisul, ning tuletas meelde, et arvesse tuleb võtta mitte ainult kõnealuses valdkonnas hetkel kehtivat ühenduse õigust, vaid ka selle arengusuundi, kui need on analüüsi tegemise ajal ette nähtavad. (
38
)
50.
Lõpuks märkis kohus, et on oluline tagada ühenduse eeskirjade ühetaoline ja järjepidev kohaldamine ning eeskirjadega loodud süsteemi häireteta toimimine, selleks et kindlustada ühenduse õiguse täielik tõhusus. (
39
)
51.
Liidu sisemise pädevuse teostamise teel ainuvälispädevuse omandamisele sel viisil seatud tingimustest lähtudes tuleb Euroopa Kohtu väljatöötatud analüüsimeetodit kasutades uurida esiteks, kas ja millises ulatuses on liit vastu võtnud päritolutagatisi reguleerivad ühiseeskirjad, ning teiseks, kas ühiseeskirju võib mõjutada see, et Itaalia Vabariik on vastu võtnud sätted, milles on ette nähtud päritolutagatiste tunnustamist käsitleva lepingu sõlmimine Šveitsi Konföderatsiooniga.
2. Ühiseeskirjade olemasolu
52.
Selleks et mõista liidu sisemise pädevuse teostamise täpset ulatust ja sellest tuleneva tegutsemisruumi ulatust, on oluline võtta arvesse mitte ainult direktiivi 2001/77, vaid ka direktiivi 2009/28/EÜ (
40
) ja liidu õiguse arengut, mida on võimalik ette näha.
a) Direktiiv 2001/77
53.
Nagu nähtub direktiivi 2001/77 pealkirjast, preambulist ja artiklist 1, on selle eesmärk edendada elektrienergia siseturul rohelist elektrienergiat, seades mõõdetavad eesmärgid taastuvate energiaallikate osakaalu suurenemiseks iga liikmesriigi energiakasutuse struktuuris.
54.
Sellel direktiivil on kaks põhitunnust.
55.
Esiteks see, et tegemist on päritolutagatiste valdkonnas ühtlustamise ja vastastikuse tunnustamise direktiiviga.
56.
Üks direktiivis 2001/77 ette nähtud meetmetest, et saavutada rohelise elektrienergia tootmise arendamise eesmärk, on päritolutagatiste sätestamine. Liidu seadusandja ei piirdu kaugeltki miinimumnormide kehtestamisega, vaid on selle valdkonna paljude aspektide suhtes ette näinud ühtlustamise koos vastastikuse tunnustamise põhimõttega. Täpsemalt on ta kehtestanud päritolutagatise ühetaolise määratluse kogu liidus (
41
), omistades sellele ka ühetaolise ulatuse (
42
) liidu tasandil. Direktiivis on samuti konkreetselt nimetatud andmed, mida päritolutagatis peab sisaldama (
43
), ja selles on lisaks kehtestatud ühiseeskirjad, mis reguleerivad taastuvaid energiaallikaid, mille puhul see tagatis on võimalik (
44
). Direktiiv kohustab liikmesriike määratlema päritolutagatise väljaandmise objektiivsed, läbipaistvad ja mittediskrimineerivad kriteeriumid (
45
), kutsudes neid üles määrama tootmisest ja jaotamisest sõltumatuid pädevaid asutusi tegelema päritolutagatiste väljaandmise järelevalvega. (
46
) Liikmesriigid peavad samuti tagama päritolutagatiste täpsuse ja usaldusväärsuse. (
47
) Lõpuks kohustab direktiiv liikmesriike tunnustama mõnes teises liikmesriigis välja antud päritolutagatisi ning näeb ette, et komisjon kontrollib päritolutagatiste tunnustamisest keeldumist. (
48
)
57.
Direktiivi 2001/77 teine tunnus on asjaolu, et see on oma laadilt ajutine.
58.
Nagu nähtub direktiivi artiklist 1, on selle eesmärk ka „luua alus asjakohase ühenduse raamprogrammi rakendamiseks tulevikus”. (
49
) Direktiivis on ette nähtud, et komisjon teeb hiljemalt 27. oktoobril 2005 rohelise energia toetamise eri mehhanismide rakendamise ja üheaegse esinemise kogemuste kohta ettekande, millega vajaduse korral kaasneb ettepanek toetuskavade ühenduse raamprogrammi jaoks (
50
), ning esitab hiljemalt 31. detsembril 2005 direktiivi 2001/77 rakendamise kohta kokkuvõtva aruande, millega vajaduse korral kaasnevad täiendavad ettepanekud Euroopa Parlamendile ja Euroopa Liidu Nõukogule (
51
). Asjaolu, et direktiiv on oma laadilt üleminekuakt, muudab vajalikuks selle sätete dünaamilise tõlgendamise, mis võtab arvesse rohelise energia edendamist reguleerivate õigusnormide pikaajalisi eesmärke ja alates direktiivi vastuvõtmisest toimunud arengut. Seega on oluline hoomata ühiseeskirjadega hõlmatud valdkonda, võttes arvesse direktiivi 2009/28.
b) Direktiiv 2009/28
59.
Direktiiv 2001/77 tunnistati alates 1. jaanuarist 2012 täielikult kehtetuks direktiiviga 2009/28, millega nähtuvalt selle põhjendusest 13 ja artiklist 3 seatakse kohustuslikud riiklikud eesmärgid seoses rohelise energia osakaaluga summaarses energia lõpptarbimises.
60.
Sellega seoses on kõnealuses artiklis esile toodud eesmärk saavutada aastaks 2020 rohelise energia vähemalt 20‑protsendiline osakaal liidu summaarsest energia lõpptarbimisest.
61.
Selles kontekstis on direktiivi 2009/28 artikli 3 lõike 3 esimese lõigu punktis b nende meetmete hulgas, mida liikmesriigid võivad oma eesmärkide saavutamiseks võtta, meetmed koostööks kolmandate riikidega. Erinevalt direktiivist 2001/77 sisaldab direktiiv 2009/28 seega täiendavat aspekti, mis puudutab rahvusvahelisi suhteid, lubades liikmesriikidel teha kolmandate riikidega koostööd igasugust liiki ühisprojektide raames, mis on seotud rohelise elektrienergia tootmisega, ning nähes ette, et artiklites 9 et 10 loetletud teatud tingimustel võib kolmandast riigist imporditud elektrienergiat riiklike üldeesmärkide täitmise hindamisel arvesse võtta. Üllatuslikult on direktiivis isegi ette nähtud, et pärast komisjonilt loa saamist võib arvesse võtta kolmandas riigis toodetud ja tarbitud elektrienergiat niisuguses konkreetses kontekstis nagu väga pika käivitusajaga sellise ühenduse ehitamine, mille kasutuseesmärk on rohelise elektrienergia eksportimine liitu. Direktiivi põhjenduse 39 kohaselt on selline õigus põhjendatud suure üleeuroopalise huviga, mida pakuvad projektid kolmandates riikides, näiteks Vahemere päikeseenergia kava.
62.
Direktiiviga 2009/28 tehti lisaks teatud muudatusi päritolutagatiste korda, eelkõige tehes täiendavaid täpsustusi päritolutagatise vormi ja sisu kohta. Päritolutagatis on siiski jätkuvalt mõeldud ainult tõendamisvahendina.
c) Liidu õiguse areng, mida on võimalik ette näha
63.
Mis puudutab eesmärki suurendada rohelise energia osakaalu, siis tuleb märkida, et rohelise energia tootmise edendamist liidus peetakse liidu tasandil tunnustatud peamiseks eesmärgiks. Nii on komisjoni 22. jaanuari 2014. aasta teatises (
52
) rohelise energia minimaalse osakaalu tõstmist 2030. aastaks 27%‑ni nimetatud ühe põhieesmärgina, mis on liidu tasandil kokku lepitud ja mille saavutamine tagatakse uue juhtimissüsteemiga, mis põhineb riiklike energiakavade rakendamisel. On huvipakkuv tõdeda, et siduva eesmärgi seadmine liidu tasandil annab tunnistust rohelise energia edendamisel uuest lähenemisviisist, mis on kollektiivsem, järjepidevam ja koordineeritum.
64.
Lõpetuseks võimaldab nii direktiivi 2001/77 kui ka direktiivi 2009/28 ja liidu õiguse prognoositava arengu analüüs tõdeda, et päritolutagatiste valdkond tervikuna kui liidus rohelise energia edendamise üks võtmeinstrumente on liidu õigusega juba suuresti reguleeritud.
65.
Jääb veel kontrollida, kas Itaalia Vabariigi ühepoolne tegevus mõjutab valdkonnas kehtivaid ühiseeskirju.
3. Ühiseeskirjade mõjutamine riikliku tegevusega
66.
Seadusandliku dekreedi nr 387 artikli 20 lõikega 3, milles kolmandast riigist imporditud elektrienergia jaoks roheliste sertifikaatide ostmise kohustusest vabastamine on seatud sõltuvusse selle riigiga sõlmitud lepingust, milles on ette nähtud, et „imporditud [rohelise] elektrienergia [päritolu] […] tagatakse sellisena direktiivi 2001/77 artikli 5 tähenduses”, on sellele lepingule vaieldamatult antud esemeline kohaldamisala, mis langeb täpselt kokku nimetatud direktiivis hõlmatud alaga. Igal juhul tuleb tõdeda, et kavandatava lepingu ja direktiivi valdkondade kattumisest annab tunnistust siseriiklikus õigusaktis sisalduv otsene viide direktiivi artiklile 5.
67.
Viidates lihtsalt päritolutagatisele, nii nagu see on reguleeritud liidu õiguses, ei tekita see õigusakt näilikult küll vastuolu direktiivi 2001/77 ja kavandatavate lepingute sisu vahel, mistõttu võib Itaalia Vabariik, kelle jaoks on need kaks õigusakti siduvad, järgida neist ühe sätteid, ilma et ta rikuks teisest aktist tulenevaid kohustusi. Kui – nagu käesolevas asjas – kavandatavad rahvusvahelised lepingud kuuluvad ühiseeskirjade kohaldamisvaldkonda või igal juhul valdkonda, mida ühiseeskirjad juba suuresti hõlmavad, on liikmesriikidelt siiski nende välispädevus ära võetud, isegi kui puudub vastuolu ühiseeskirjade ja nende lepingute vahel. (
53
) Kõnealune ühiseeskirjade mõjutamise neutraalsus eespool viidatud kohtuotsuse AETR teooria tähenduses on selgitatav vajadusega tagada liidu õiguse ühtsus ja tõhusus, mille võivad ohtu seada liikmesriikide poolt omavahel kooskõlastamatult võetud meetmed. (
54
)
68.
Lisaks ei välista Itaalia õigusnormides sisalduv viide direktiivi 2001/77 artiklile 5 minu arvates siiski täielikult ohtu, et Itaalia Vabariigi poolt kolmandate riikide ees võetud kohustused on vastuolus liidu õigusnormidega. Eelkõige ei võimalda miski tagada, et lepinguga antakse luba väljastada päritolutagatis üksnes rohelisele elektrienergiale, mis vastab selle direktiivi artiklis 2 sisalduvale määratlusele. (
55
)
69.
Peale selle ei ole liikmesriigi poolt kolmanda riigiga lepingu sõlmimine päritolutagatiste tunnustamise kohta minu hinnangul kooskõlas liidu poliitika eesmärkidega rohelise energia arendamise valdkonnas ja seab ohtu liidu õigusnormide kasuliku mõju. Sellega seoses tuleb rõhutada, et toodetud elektrienergia rohelise päritolu tuvastamiseks mõeldud päritolutagatise kasutuselevõtu eesmärk oli lihtsustada rohelise elektrienergiaga kauplemist elektrienergia siseturul ja soodustada konkurentsi tootjate vahel, iseäranis võimaldades lõppklientidel saada teavet nende ostetava elektrienergia päritolu kohta.
70.
Liidu keskkonna- ja energiapoliitika aluseks olevate selliste eesmärkide saavutamine nagu keskkonnakahju heastamine eeskätt kahju tekkimise kohas, kasvuhoonegaaside heite vähendamine, kogu liidus rohelise energia tootmise suurendamine, liikmesriikides majanduskasvu ja tööhõive väljavaadete arendamine ning varustuskindluse edendamine ja energia importimisest sõltuvuse vähendamine on lahutamatult seotud kolmandatest riikidest pärineva rohelise energia importimise saatusega.
71.
Liikmesriikide poolt kolmandate riikidega rahvusvaheliste lepingute sõlmimine võib ohustada nende eesmärkide saavutamist, kuna liidu keskkonnakaitsealane tegevus ilmselgelt kaotaks oma tõhusa mõju, kui iga liikmesriik võiks vabalt kindlaks määrata, kas ja mil määral ta kavatseb toetada kolmandatest liikmesriikidest pärineva rohelise elektrienergia importimist. Nagu komisjon oma kirjalikes ja suulistes seisukohtades rõhutas, toob see, et põhikohtuasjas kõne all olevates siseriiklikes õigusnormides on ette nähtud rahvusvaheliste lepingute sõlmimine, et tunnustada kolmandatest riikidest pärineva rohelise elektrienergia importimisega seotud eeliseid, kaasa nimetatud riikidest rohelise energia impordi eelistamise võrreldes liikmesriikides toodetud rohelise energiaga. Lisaks, kuigi GSE kinnitas kohtuistungil, et Šveitsist imporditud rohelist elektrienergiat siseriiklike eesmärkide saavutamiseks arvesse ei võetud, ei anna rahvusvahelise lepingu sõlmimine liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel selles osas mingit tagatist. Peale selle tuleb märkida, et Euroopa Kohtu kantseleile edastatud siseriiklikus toimikus asuva seadusandliku dekreedi nr 387 artikli 20 lõike 4 kohaselt on lubatud siseriikliku eesmärgi saavutamiseks arvesse võtta rohelist energiat, isegi kui see on imporditud kolmandast riigist, tingimusel et sõlmitud on kokkulepe Itaalia ja asjaomase kolmanda riigi pädevate ministeeriumide vahel. Lõpuks meenutagem, et direktiivis 2009/28 on nüüdsest reguleeritud küsimust sel viisil, et liikmesriikide tegevus kolmandate riikide suhtes kooskõlastatakse. (
56
)
72.
Lõpuks kumuleerub eespool viidatud kohtuotsusest AETR tuleneva teooria tähenduses kasulik mõju, mis on päritolutagatiste valdkonnas liidu vastu võetud ühiseeskirjadel, aluslepingutes keskkonnakaitset puudutavate sätete kasuliku mõjuga, andes liidule ainupädevuse sõlmida kolmandate riikidega kõik lepingud direktiiviga 2001/77 reguleeritud valdkonnas, ning jätab seega liikmesriigid ilma igasugusest õigusest võtta kohustusi seoses päritolutagatiste tunnustamisega, kuivõrd need võivad mõjutada direktiivi sätteid või muuta nende reguleerimisala.
73.
Siiski kujutan ma ette, et niisugusele lahendusele võib esitada kolm vastuväidet.
74.
Esimene vastuväide, mille esitas Itaalia valitsus, põhineb direktiiviga 2001/77 tunnustatud rollil, mis on liikmesriikidel päritolutagatiste süsteemi korralduses. Tehes liikmesriikidele ülesandeks määratleda rohelise elektrienergia päritolu tagamiseks objektiivsed, läbipaistvad ja diskrimineerimist välistavad kriteeriumid, nimetada päritolutagatiste väljastamise üle järelevalvet teostavad ametid ning rakendada päritolutagatiste täpsuse ja usaldusväärsuse jälgimiseks sobivad mehhanismid, on direktiiviga kehtestatud liikmesriikide „normiandev panus”, teisisõnu nende paralleelne pädevus.
75.
Esimese vastuväite saab hõlpsalt tagasi lükata. Nagu Euroopa Kohus on korduvalt leidnud, võib direktiivi pidada ühiseeskirjaks, millest võib tuleneda ainuvälispädevuse tunnustamine (
57
), kusjuures liikmesriikide pädevuse äravõtmine varieerub sellisel juhul olenevalt direktiivi normatiivse jõu avaldumisastmest ja liikmesriikidele jäetud tegutsemisruumist, mille raames nad võivad kaalutlusõiguseta rakenduspädevust teostades määrata kindlaks ülevõtmise korra (
58
). See, et liidu seadusandja on liikmesriikidele jätnud teatud ülesanded seoses päritolutagatiste väljastamisega, ei takista jõuda järeldusele, et nende tagatiste valdkond tervikuna on liidu õigusega juba suuresti ühtlustatud.
76.
Teine vastuväide, mis on võib-olla kõige tugevam, põhineb direktiiviga 2001/77 päritolutagatiste ja roheliste sertifikaatide eristamisel ning liikmesriikidele jäetud pädevusel otsustada, kas elektrienergia suhtes, mille roheline päritolu on päritolutagatisega tõendatud, võib kohaldada toetusmehhanisme või mitte. Itaalia valitsus ja GSE leiavad, et põhikohtuasjas käsitletav süsteem, mis kujutab endast direktiivi tähenduses toetuskava, on hõlmatud liikmesriikidele direktiiviga antud õigustega.
77.
See vastuväide ei veena mind järgmisel kolmel põhjusel.
78.
Esiteks ilmneb eelotsusetaotluse analüüsimisel, et nende rahvusvaheliste lepingute kohaldamisala, mille sõlmimine on seadusandliku dekreediga nr 387 ette nähtud, on laiem kui lihtsalt toetuskavadel, kuna need lepingud võivad üldisemalt hõlmata päritolutagatiste tunnustamist, olenemata sellest, kas neid kasutatakse toetuskava raames või mitte.
79.
Teiseks näib mulle, et direktiivis 2001/77 välja töötatud rohelise energia toetamise meetmete üldises süsteemis, mis oma laadilt kujutavad endast üleminekumeetmeid, mis on mõeldud 2010. aastaks seatud eesmärkide täitmiseks, enne kui kehtestatakse kavandatav tõeline ühenduse raamistik, tuleb kõrvalpädevust, mis on liikmesriikidele antud siseriiklike sätetega sekkumiseks konkreetses olukorras, mille reguleerimisest ühiseeskirjade kehtestamisega on liit ajutiselt loobunud, tõlgendada nii, et see pädevus kujutab endast mitte liikmesriikidele antud tagavarapädevust, vaid volitust, mille liidu seadusandja on neile ajutiselt andnud liidu õiguse rakendamiseks. Ma olen seisukohal, et liit on ilmselgelt soovinud teostada oma pädevust terves kõnealuses valdkonnas, sealhulgas seoses päritolutagatiste ulatuse kindlaksmääramisega riiklike toetuskavade alusel, isegi kui ta on selle pädevuse ajutiselt delegeerinud liikmesriikidele.
80.
Sellega seoses tuleb analoogia alusel märkida, et lähtudes kohtualluvuse konflikti lahendamise eeskirjade selle süsteemi „kõikehõlmavusest ja järjepidevusest” (
59
), mis on välja töötatud nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrusega (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (
60
), tõlgendas Euroopa Kohus eespool viidatud arvamuses 1/03 selle määruse sätet, ms viitas liikmesriikide seadustele (
61
) kui liidu õiguse rakendamise vahenditele.
81.
Kolmandaks piirdub liikmesriikidele antud pädevus eranditult mõnest teisest liikmesriigist pärinevale rohelisele energiale antava toetuse kindlaksmääramisega ja seega ei saa see minu hinnangul olla aluseks pädevusele sõlmida kolmanda riigiga rahvusvaheline leping. Pealegi tõin ma oma ettepanekus praegu Euroopa Kohtus pooleliolevates kohtuasjades C‑204/12–C‑208/12: Essent Belgium ja C‑573/12: Ålands Vindkraft esile põhjused, miks ma leian, et niisugune pädevus ei ole esmase õigusega kooskõlas.
82.
Kolmas vastuväide seisneb ühiseeskirjade mõjutamise tegelikkuse kahtluse alla seadmises, tuginedes asjaolule, et põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal ei olnud Itaalia Vabariik ja Šveitsi Konföderatsioon lepingut päritolutagatiste tunnustamise kohta veel sõlminud. Teisisõnu: kas siseriiklik säte, mis piirdub rahvusvahelise lepingu sõlmimise kavandamisega, saab ühiseeskirju mõjutada?
83.
Minu hinnangul tuleks sellele küsimusele vastata jaatavalt. Esiteks toob sellise siseriikliku sätte vastuvõtmine, millega kavandatakse rahvusvahelise lepingu sõlmimist, kohe kaasa ühiseeskirjade teoreetilise mõjutamise, minnes vastuollu liikmesriikidelt pädevuse äravõtmisega, mis tuleneb liidu poolt oma sisemise pädevuse teostamisest. Teiseks tekitab niisugune siseriiklik säte, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ohu või tõenäosuse, et ühiseeskirju mõjutatakse ka tegelikult, juhul kui leping tõepoolest sõlmitakse, mistõttu on põhjendatud eespool viidatud kohtuotsusest AETR tuleneva teooria kohaldamine.
84.
Selline mõjutamise mõiste lai käsitlus tuleneb minu meelest kohtupraktikast. Nii leidis Euroopa Kohus 12. veebruari 2009. aasta otsuses komisjon vs. Kreeka (
62
) seoses liikmesriigi kohustuste rikkumise hagiga, mille komisjon oli esitanud Kreeka Vabariigi vastu, et pelk liikmesriigipoolne algatus rahvusvahelises organisatsioonis „võis” (
63
) liidu õigusnorme mõjutada, kuna see algatus võis kaasa tuua protsessi, mille tulemusel võidi vastu võtta uued õigusnormid, mis mõjutavad liidu õigusnorme (
64
).
85.
Seda arutluskäiku saab analoogia alusel laiendada liikmesriigi mis tahes tegevusele, mis võib kaasa tuua selliste rahvusvaheliste normide vastuvõtmise, mis võivad mõjutada liidu poolt vastu võetud ühiseeskirju. (
65
)
86.
Nii on see põhikohtuasjas käsitletava sätte puhul.
87.
Kuivõrd need erinevad vastuväited on ümber lükatud, teen ma Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esimesele küsimusele nii, et päritolutagatised, mis kuuluvad valdkonda, mis on juba suures osas hõlmatud ühiseeskirjadega, mis on alates direktiivist 2001/77 järk-järgult vastu võetud veelgi täielikuma ühtlustamise saavutamiseks, on liidu poolt oma sisemise pädevuse teostamine kaasa toonud ainuvälispädevuse, millega on vastuolus selline siseriiklik säte, mis on kõne all põhikohtuasjas ja milles on ette nähtud asjaomase liikmesriigi ja kolmandate riikide vahel rahvusvaheliste lepingute sõlmimine seoses päritolutagatiste tunnustamisega.
C. Teine küsimus
88.
Oma teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas see, kui direktiivi 2001/77 vastuvõtmise järel teostab liit oma sisemist pädevust, võtab liikmesriikidelt nende õiguse sõlmida lepinguid kolmandate riikidega, sealhulgas juhul, kui asjaomane kolmas riik on Šveitsi Konföderatsioon, keda seob liiduga vabakaubandusleping.
89.
Kui lähtuda sõnastusest, kuidas küsimus on koostatud, siis on lihtne leida asjakohane vastus. Asjaolu, et Šveitsi Konföderatsioon on sõlminud vabakaubanduslepingu, ei mõjuta kuidagi õigusnorme, mis reguleerivad liidu ja tema liikmesriikide vahelise pädevuse jaotust. Järelikult tuleb selliselt mõistetavale küsimusele anda eitav vastus.
90.
Küsimust võib aga mõista laiemas tähenduses, nimelt kas siseriiklik õigusnorm, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mille kohaselt lasub Itaalia Vabariigi ja Šveitsi Konföderatsiooni vahelise lepingu puudumise korral Šveitsist pärineva rohelise elektrienergia importijal karistuse hoiatusel kohustus osta rohelisi sertifikaate, mis vastavad teatud kogusele imporditud rohelisele energiale, on kooskõlas kaupade vaba liikumise põhimõttega ja keeluga rakendada koguseliste impordipiirangutega samaväärse toimega meetmeid?
91.
Siiski, nagu selgelt tuleneb erinevate küsimuste sõnastusest, soovis eelotsusetaotluse esitanud kohus saada täpsustusi üksnes liidu välispädevuse võimaliku ainuõiguslikkuse kohta.
92.
Samuti kahtlen ma, kas eelotsusetaotluse esitanud kohtu edastatud teave on piisav, et Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 23 nimetatud huvitatud isikutel oleks võimalik esitada oma seisukohad küsimuse kohta, nagu ma selle ümber sõnastasin.
93.
Siiski annan ma eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks mõningad viited näitajatele, mida tuleb arvesse võtta.
94.
Teistsugustel asjaoludel (
66
) tõin ma esile põhjused, mille tõttu ma leidsin, et teisest liikmesriigist pärineva rohelise elektrienergia impordi siseriiklikud piirangud kujutavad endast diskrimineerivaid liikmesriikidevahelise kaubanduse takistusi, mis ei saa olla põhjendatud keskkonnakaitset puudutavate kohustuslike nõuetega.
95.
Ümberpööratult tõden ma, et nende nõuetega on täielikult põhjendatud niisugusest kolmandast riigist nagu Šveitsi Konföderatsioon pärineva rohelise elektrienergia impordi piirangud ning et iseäranis kehtivad täielikult kõik põhjendused, mis on esitatud 13. märtsi 2001. aasta kohtuotsuses PreussenElektra. (
67
)
96.
Sellega seoses tuleb iseäranis märkida, et päritolutagatiste vastastikuse tunnustamise süsteemi puudumise korral ei saa kolmandas riigis toodetud elektrienergia roheline päritolu olla tagatud, nagu see on tagatud mõnes teises liikmesriigis toodetud elektrienergia puhul, ning et Šveitsi Konföderatsioon, kes on hulk aastaid pidanud läbirääkimisi elektrienergia alase kahepoolse lepingu üle liiduga (
68
), ei osale keskkonna valdkonda puudutavas liidu poliitikas (
69
) ega energia siseturu elluviimises.
97.
Seega on kaubandustõke, mis võib tuleneda roheliste sertifikaatide ostmise kohustusest, minu hinnangul vabakaubanduslepingu artiklit 20 arvestades õiguspärane.
D. Kolmas küsimus
98.
Oma kolmanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas liidu erandliku välispädevuse tunnustamisega läheb vastuollu siseriiklik õigusnorm, millega seatakse kolmandate riikide väljastatud päritolutagatiste tunnustamine sõltuvusse lepingu sõlmimisest mitte asjaomase liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel, vaid liikmesriigi siseriikliku võrguettevõtja ja kolmanda riigi analoogse asutuse vahel.
99.
Ma esitasin juba põhjused, miks ma leian, et see küsimus ei ole vastuvõetav. (
70
) Seega analüüsin ma nimetatud küsimust üksnes teise võimalusena.
100.
Ministri 11. novembri 1999. aasta dekreedi artikli 4 lõikes 6 on viidatud lepingu sõlmimisele Itaalia võrguettevõtja ja kolmanda riigi sellise analoogse asutuse vahel, kes määrab kindlaks vajalike kontrollimiste korra.
101.
Leping, mille sõlmimist silmas peetakse, ei ole seega rahvusvaheline leping rahvusvahelise avaliku õiguse tähenduses, vaid avalik- või eraõiguslik leping, mille sõlmivad elektrivõrkude haldajad.
102.
Rahvusvahelises valdkonnas liikmesriikidelt järk-järgult õiguste äravõtmine sedamööda, kuidas liit teostab oma sisemisest pädevust, toob peamiselt kaasa aga selle, et need riigid jäävad ilma oma pädevusest sõlmida rahvusvahelisi lepinguid valdkonnas, mis on liidu õigusnormidega hõlmatud.
103.
Siiski on liikmesriigid üldisemalt pädevuse teostamisel kohustatud järgima lojaalse koostöö põhimõtet ja liidu rahvusvahelisel esindamisel ühtsuse nõuet, mis kujutab endast lojaalse koostöö põhimõtte väljendust. Seega ei saa nad liidu pädevuse ainuõiguslikkusest mööda minna, varjates normi andmise pädevuse teostamist selle delegeerimisega avalik- või eraõiguslikule asutusele, kes nende kontrolli all tegutsevana peab sõlmima lepingu kolmanda riigi analoogse asutusega.
104.
Seega olen ma sarnaselt komisjoniga seisukohal, et esimesele küsimusele vastusena esitatud arutluskäiku võib rakendada kõnealuste siseriiklike õigusnormide suhtes.
105.
Seetõttu tuleb kolmandale küsimusele vastata, et liidu poolt oma sisemise pädevuse teostamisest tuleneva ainuvälispädevusega on lojaalse koostöö põhimõtet arvestades samuti vastuolus siseriiklik säte, milles on viidatud eelnevale lepingu sõlmimisele mitte asjaomase liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel, vaid nende kahe riigi võrguettevõtjate vahel, kui niisuguse sätte eesmärk või tagajärg on möödaminek sellest, et liikmesriikidel on võimatu kolmandate riikide ees rahvusvahelisi kohustusi võtta.
V. Ettepanek
106.
Eespool toodud kaalutlusi silmas pidades olen ma seisukohal, et Consiglio di Stato esitatud eelotsuse küsimustele tuleb vastata järgmiselt:
1.
Päritolutagatised, mis kuuluvad valdkonda, mis on juba suures osas hõlmatud ühiseeskirjadega, mis on alates Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. septembri 2001. aasta direktiivist 2001/77/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud elektrienergia kasutamise edendamise kohta elektrienergia siseturul järk-järgult vastu võetud veelgi täielikuma ühtlustamise saavutamiseks, on Euroopa Liidu poolt oma sisemise pädevuse teostamine kaasa toonud ainuvälispädevuse, millega on vastuolus selline siseriiklik säte, mis on kõne all põhikohtuasjas ja milles on ette nähtud asjaomase liikmesriigi ja kolmandate riikide vahel rahvusvaheliste lepingute sõlmimine seoses päritolutagatiste tunnustamisega.
2.
See, et asjassepuutuv kolmas riik on Šveitsi Konföderatsioon, kellega Euroopa Majandusühendus sõlmis 22. juulil 1972 lepingu, mis on sõlmitud, heaks kiidetud ja kinnitatud ühenduse nimel nõukogu 19. detsembri 1972. aasta määrusega (EMÜ) nr 2840/72 (muudetud EÜ‑Šveitsi ühiskomitee 25. oktoobri 2000. aasta otsusega nr 1/2000), ei mõjuta eelmist vastust.
3.
Liidu poolt oma sisemise pädevuse teostamisest tuleneva ainuvälispädevusega on lojaalse koostöö põhimõtet arvestades vastuolus siseriiklik säte, milles on viidatud eelnevale lepingu sõlmimisele mitte asjaomase liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel, vaid nende kahe riigi võrguettevõtjate vahel, kui niisuguse sätte eesmärk või tagajärg on möödaminek sellest, et liikmesriikidel on võimatu kolmandate riikide ees rahvusvahelisi kohustusi võtta.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	31. märtsi 1971. aasta otsus kohtuasjas 22/70: komisjon vs. nõukogu, EKL 1971, lk 263.
(
3
)	Suupärasuse huvides nimetan seda energiat „roheliseks energiaks”.
(
4
)	EÜT L 283, lk 33; ELT eriväljaanne 12/02, lk 121.
(
5
)	Leping, mis on sõlmitud, heaks kiidetud ja kinnitatud ühenduse nimel nõukogu 19. detsembri 1972. aasta määrusega (EMÜ) nr 2840/72 (EÜT L 300, lk 188; ELT eriväljaanne 11/11, lk 104), muudetud EÜ‑Šveitsi ühiskomitee 25. oktoobri 2000. aasta otsusega nr 1/2000 (EÜT L 51, lk 1; edaspidi „vabakaubandusleping”).
(
6
)	Selles artiklis on sätestatud, et „[vabakaubandus]leping ei välista selliste impordi-, ekspordi- või transiidikeeldude või -piirangute kohaldamist, mis on õigustatud kõlbluse, avaliku korra ja avaliku julgeoleku seisukohast, seoses inimeste, loomade või taimede elu ja tervise, loodusvarade, rahvuslike kunsti-, ajaloo- või muinasväärtuste kaitsmisega, tööstus- või kaubandusomandi kaitsmisega või kulda ja hõbedat käsitlevate eeskirjadega. Sellised keelud või piirangud ei kujuta endast siiski meelevaldse diskrimineerimise vahendit ega lepinguosaliste vahelise kaubanduse varjatud piirangut”.
(
7
)	Edaspidi „Green Network”.
(
8
)	Edaspidi „roheline elektrienergia”.
(
9
)	GURI nr 75, 31.3.1999, edaspidi „seadusandlik dekreet nr 79”.
(
10
)	Edaspidi „GSE”.
(
11
)	GURI regulaarne lisa nr 25, 31.1.2004; edaspidi „seadusandlik dekreet nr 387”.
(
12
)	EÜT 1997, L 27, lk 20; ELT eriväljaanne 12/02, lk 3.
(
13
)	Vt eelkõige 7. märtsi 2013. aasta otsus kohtuasjas C‑19/12: Efir, punktid 26 ja 27 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 25. aprilli 2013. aasta otsus kohtuasjas C‑212/11: Jyske Bank Gibraltar, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
14
)	8. detsembri 2011. aasta otsus kohtuasjas C-157/10: Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (EKL 2011, lk I-13023, punktid 17–21).
(
15
)	Vt selle kohta 1. oktoobri 2009. aasta otsus kohtuasjas C-370/07: komisjon vs. nõukogu (EKL 2009, lk I-8917, punkt 49); 9. märtsi 2010. aasta otsus kohtuasjas C-378/08: ERG jt (EKL 2010, lk I-1919, punkt 55); 8. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas C-240/09: Lesoochranárske zoskupenie (EKL 2011, lk I-1255, punkt 31); 29. märtsi 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑504/09 P: komisjon vs. Poola, punkt 79, ning kohtuasjas C‑505/09 P: komisjon vs. Eesti, punkt 81.
(
16
)	Vt eespool viidatud kohtuotsus Lesoochranárske zoskupenie (punkt 35).
(
17
)	Eespool viidatud kohtuotsus AETR (punkt 16).
(
18
)	Ibidem (punkt 17). Kohtujuristi kursiiv.
(
19
)	Ibidem (punkt 18).
(
20
)	Vt 19. märtsi 1993. aasta arvamus 2/91 (EKL 1993, lk I-1061, punkt 11).
(
21
)	Vt 14. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-433/03: komisjon vs. Saksamaa (EKL 2005, lk I-6985, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
22
)	Nõukogu 25. märtsi 1969. aasta määrus nr 543/69 teatavate maanteevedusid käsitlevate sotsiaalõigusnormide ühtlustamise kohta (EÜT L 77, lk 49).
(
23
)	Punkt 30. Kohtujuristi kursiiv.
(
24
)	Punkt 31. Kohtujuristi kursiiv.
(
25
)	Punkt 25. Kohtujuristi kursiiv. Sõnastust „valdkond, mis on juba suures osas hõlmatud”„ühenduse” või „ühiseeskirjadega” on Euroopa Kohus sestpeale korduvalt kasutanud (vt 7. veebruari 2006. aasta arvamus 1/03 (EKL 2006, lk I-1145, punkt 126) ning 5. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-475/98: komisjon vs. Austria (EKL 2002, lk I-9797, punkt 97); 2. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C-266/03: komisjon vs. Luksemburg (EKL 2005, lk I-4805, punkt 43) ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa (punkt 45).
(
26
)	15. novembri 1994. aasta arvamus 1/94 (EKL 1994, lk I-5267).
(
27
)	Punkt 77.
(
28
)	Idem.
(
29
)	Idem. Kohtujuristi kursiiv.
(
30
)	Punkt 95.
(
31
)	Punkt 96. Kohtujuristi kursiiv.
(
32
)	5. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-466/98: komisjon vs. Ühendkuningriik (EKL 2002, lk I-9427); kohtuasjas C-467/98: komisjon vs. Taani (EKL 2002, lk I-9519); kohtuasjas C-468/98: komisjon vs. Rootsi (EKL 2002, lk I-9575); kohtuasjas C-469/98: komisjon vs. Soome (EKL 2002, lk I-9627); kohtuasjas C-471/98: komisjon vs. Belgia (EKL 2002, lk I-9681); kohtuasjas C-472/98: komisjon vs. Luksemburg (EKL 2002, lk I-9741), eespool viidatud kohtuasjas komisjon vs. Austria, ning kohtuasjas C-476/98: komisjon vs. Saksamaa (EKL 2002, lk I-9855).
(
33
)	30. oktoobril 2007 alla kirjutatud konventsioon, mis kiideti ühenduse nimel heaks nõukogu 27. novembri 2008. aasta otsusega 2009/430/EÜ (ELT 2009, L 147, lk 1).
(
34
)	Eespool viidatud arvamus 1/03 (punkt 121).
(
35
)	Ibidem (punkt 122).
(
36
)	Idem.
(
37
)	Ibidem (punkt 126).
(
38
)	Idem.
(
39
)	Ibidem (punkt 128).
(
40
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiiv 2009/28/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta ning direktiivide 2001/77/EÜ ja 2003/30/EÜ muutmise ja hilisema kehtetuks tunnistamise kohta (ELT L 140, lk 16).
(
41
)	Direktiivi 2001/77 artikkel 5.
(
42
)	Direktiivi artikli 5 lõike 3 teine taane ja lõige 4.
(
43
)	Direktiivi 2001/77 artikli 5 lõike 3 esimene taane. Päritolutagatis peab esitama allika, millest elektrienergia on toodetud, tootmise kuupäevad ja kohad ning võimsuse, kui on tegemist hüdroelektriseadmetega.
(
44
)	Nagu ilmneb direktiivi artikli 2 punktist a koostoimes artikli 5 lõikega 1, on taastuvad energiaallikad, mille puhul tuleb välja anda päritolutagatis, tuuleenergia, päikeseenergia, maasoojus, laineenergia, hoovuste energia, hüdroenergia, biomass, prügila gaas, reoveepuhasti gaas ja biogaasid.
(
45
)	Direktiivi artikli 5 lõike 1 esimene lause.
(
46
)	Direktiivi 2001/77 artikli 5 lõige 2.
(
47
)	Direktiivi artikli 5 lõige 5.
(
48
)	Direktiivi 2001/77 artikli 5 lõige 4.
(
49
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
50
)	Direktiivi artikli 4 lõige 2.
(
51
)	Direktiivi artikkel 8.
(
52
)	Komisjoni teatis Euroopa Parlamendile, nõukogule, Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele ning Regioonide Komiteele, mis käsitleb kliima- ja energiapoliitika raamistikku ajavahemikuks 2020–2030 (COM(2014) 15 final).
(
53
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 41.
(
54
)	Vt selle kohta kohtujurist Tizzano ettepaneku punkt 71 kohtuasjades, milles tehti eespool viidatud avatud taeva kohtuotsused.
(
55
)	Vt käesoleva ettepaneku 44. joonealune märkus.
(
56
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 64.
(
57
)	Vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus AETR, mille kohaselt võib ühiseeskirju vastu võtta „mis tahes kujul”. Vt samuti eespool viidatud arvamused 1/94 ja 2/91.
(
58
)	Vt selle kohta Neframi, E., „Les accords mixtes de la Communauté européenne: aspects communautaires et internationaux», väitekiri, Bruylant, 2007, milles on märgitud, et „[d]direktiivi rakendades ei teosta liikmesriigid autonoomset kõrvalpädevust, vaid kaalutlusõiguseta pädevust. Nad kaotavad pädevuse otsustada oma tegevuse põhimõtete üle, kuid säilitavad pädevuse otsustada selle korra üle” (lk 50). Paralleeli võib tõmmata pädevuse äravõtmisega, mis kaasneb ühtlustamisdirektiivide vastuvõtmisega sisemises õiguskorras. Pärast seda, kui liit on teostanud oma sisemist pädevust, ei ole liikmesriikidel enam pädevust ühtlustatud siseriiklike õigusnormide sisu ühepoolselt muuta (vt selle kohta 3. oktoobri 1985. aasta otsus kohtuasjas 28/84: komisjon vs. Saksamaa (EKL 1985, lk 3097, punkt 28) ja 14. juuni 1988. aasta otsus kohtuasjas 29/87: Dansk Denkavit (EKL 1988, lk 2965, punkt 16)).
(
59
)	Punkt 148.
(
60
)	EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42.
(
61
)	Tegemist oli määruse nr 44/2001 artikli 4 lõikega 1, mille kohaselt „[k]ui kostja alaline elukoht ei ole liikmesriigis, tehakse iga liikmesriigi kohtute pädevus […] kindlaks selle liikmesriigi seaduste kohaselt”.
(
62
)	12. veebruari 2009. aasta otsus kohtuasjas C-45/07: komisjon vs. Kreeka (EKL 2009, lk I-701).
(
63
)	Punktid 19 ja 23.
(
64
)	Punkt 21.
(
65
)	Vt selle kohta Neframi, E., „Renforcement des obligations des États membres dans le domaine des relations extérieures”, Revue trimestrielle de droit européen, 2009, lk 601.
(
66
)	Vt minu ettepanek eespool viidatud kohtuasjades Essent Belgium ja Ålands Vindkraft.
(
67
)	13. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C-379/98: PreussenElektra (EKL 2001, lk I-2099).
(
68
)	Kui otsustada 12. veebruari 2014. aasta Agence Europe’i nr 11016 põhjal, siis võib liidu ja Šveitsi Konföderatsiooni vaheliste läbirääkimiste jätkumine ohtu sattuda 9. veebruari 2014. aasta rahvahääletuse tõttu, mis puudutas algatust „Peatage massiline sisseränne”.
(
69
)	Välja arvatud tema osalemine Euroopa Keskkonnaagentuuris ning Euroopa keskkonnateabe- ja ‑vaatlusvõrgus. Vt selle kohta Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vaheline leping Šveitsi osalemise kohta Euroopa Keskkonnaagentuuris ja Euroopa keskkonnateabe- ja ‑vaatlusvõrgus (ELT 2006, L 90, lk 37). Leping on ühenduse nimel sõlmitud ja heaks kiidetud nõukogu 27. veebruari 2006. aasta otsusega 2006/235/EÜ (ELT L 90, lk 36).
(
70
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 24–27.