62024CJ0004
EUROOPA KOHTU OTSUS (viies koda)
13. november 2025 (
*1
)
Apellatsioonkaebus – Majandus- ja rahapoliitika – Majandus- ja rahaliit – Pangandusliit – Krediidiasutuste ja teatavate investeerimisühingute ühtne kriisilahenduskord – Ühtne kriisilahendusfond – Määrus (EL) nr 806/2014 – Artikli 69 lõige 1 – Artikli 70 lõige 1 – Rakendusmäärus (EL) 2015/81 – Artikli 7 lõiked 1–3 – Tagasivõtmatute maksekohustuste tegemise tagatisena makstud summad – Ühtse kriisilahendusnõukogu otsus, millega keeldutakse makstud summade tagastamisest
Kohtuasjas C‑4/24 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 4. jaanuaril 2024 esitatud apellatsioonkaebus,
BNP Paribas Public Sector SA, asukoht Pariis (Prantsusmaa), esindajad: avocate A. Champsaur ja avocate A. Delors,
apellant,
teised menetlusosalised:
Ühtne Kriisilahendusnõukogu (SRB), esindajad: C. De Falco, C. J. Flynn ja K.‑Ph. Wojcik, keda abistasid avocats E. Bruc ja F. Louis ning Rechtsanwälte P. Gey, H.‑G. Kamann ning hiljem C. DeFalco ja C. J. Flynn, keda abistasid avocats E. Bruc ja F. Louis ning Rechtsanwälte P. Gey, H.‑G. Kamann,
kostja esimeses kohtuastmes,
Prantsuse Vabariik, esindajad: B. Fodda, S. Royon ja B. Travard,
Fédération bancaire française, asukoht Pariis (Prantsusmaa), esindajad: avocats C. Duriez, A. Gosset-Grainville ja M. Trabucchi,
menetlusse astujad esimeses kohtuastmes,
EUROOPA KOHUS (viies koda),
koosseisus: koja president M. L. Arastey Sahún, kohtunikud J. Passer (ettekandja), E. Regan, D. Gratsias ja B. Smulders,
kohtujurist: L. Medina,
kohtusekretär: osakonnajuhataja D. Dittert,
arvestades kirjalikku menetlust ja 4. detsembri 2024. aasta kohtuistungil esitatut,
olles 6. märtsi 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Käesoleva apellatsioonkaebusega palub BNP Paribas Public Sector SA tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 25. oktoobri 2023. aasta otsuse BNP Paribas Public Sector vs. SRB (T‑688/21, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2023:675), millega Üldkohus jättis rahuldamata tema hagi, milles esimesena paluti ELTL artikli 272 ja artikli 340 esimese lõigu alusel esiteks tuvastada, et Ühtne kriisilahendusnõukogu (edaspidi „kriisilahendusnõukogu“) on rikkunud kohustust tagastada summad, mis vastavad tagasivõtmatute maksekohustustega seotud rahalistele tagatistele, nagu seda nõuab osamakseperioode 2016–2021 puudutava lepingu tingimus 12.5 (edaspidi „2016.–2021. aasta maksekohustuste lepingud“), ning teiseks kohustada talle tagastama summad, mille kriisilahendusnõukogu seda lepingulist kohustust rikkudes kinni pidas, ja hüvitaks kõik sellega seotud kulud, viivitusintressid ja muud kõrvalkulud, ja teise võimalusena paluti ELTL artikli 340 teise lõigu alusel, et hüvitataks kahju, mis väidetavalt tekkis BNP Paribas Public Sectorile kriisilahendusnõukogu tegevuse tõttu seoses tagasivõtmatute maksekohustustega osamakseperioodidel 2016–2021; ning teisena paluti ELTL artikli 340 teise lõigu alusel, et hüvitataks kahju, mis tekkis apellandile väidetavalt seetõttu, et kriisilahendusnõukogu keeldus talle tagastamast tagatist, mis katab tagasivõtmatut maksekohustust, mille ta 2015. aasta osamakseperioodi suhtes oli võtnud.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määrus (EL) nr 806/2014
2
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. juuli 2014. aasta määruse (EÜ) nr 806/2014, millega kehtestatakse ühtsed eeskirjad ja ühtne menetlus krediidiasutuste ja teatavate investeerimisühingute kriisilahenduseks ühtse kriisilahenduskorra ja ühtse kriisilahendusfondi raames ning millega muudetakse määrust (EL) nr 1093/2010 (ELT 2014, L 225, lk 1; parandused ELT 2021, L 178, lk 12 ja lk 13), artikli 3 „Mõisted“ lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
34.
„kasutatavad rahalised vahendid” – raha, hoiused, vara ja tagasivõtmatud maksekohustused, mida [ühtne kriisilahendus]fond saab artikli 76 lõikes 1 loetletud eesmärkidel kasutada;
[…]“.
3
Määruse artiklis 69 „Sihttase“ on sätestatud:
„1.   [Ühtse kriisilahendusf]ondi algse kaheksa-aastase perioodi lõpuks, st alates 1. jaanuarist 2016 või alates kuupäevast, mil seda lõiget hakatakse kohaldama artikli 99 lõike 6 alusel, ulatuvad [ühtse kriisilahendus]fondi kasutada olevad rahalised vahendid vähemalt 1%‑ni kõigi osalevates liikmesriikides tegevusluba omavate krediidiasutuste tagatud hoiuste summast.
2.   Lõikes 1 osutatud [ühtse kriisilahendus]fondi algse perioodi jooksul tuleb artikli 70 kohaselt arvutatavad ja artikli 67 lõike 4 kohaselt sissenõutavad osamaksed jaotada ajaliselt võimalikult ühtlaselt, kuni saavutatakse sihttase, kuid võttes asjakohaselt arvesse majandustsükli faasi, ning mõju, mida protsüklilised osamaksed võivad avaldada osamakseid tegevate krediidiasutuste ja investeerimisühingute finantsseisundile.
[…]
4.   Kui pärast lõikes 1 osutatud [ühtse kriisilahendus]fondi algset perioodi vähenevad kasutada olevad rahalised vahendid alla kõnealuses lõikes sätestatud sihttaset, kogutakse artikli 70 kohaselt arvutatud korrapäraseid osamakseid kuni sihttaseme saavutamiseni. Pärast seda, kui sihttase on esimest korda saavutatud ja kui kasutada olevad rahalised vahendid on pärast seda vähenenud vähem kui kahe kolmandikuni sihttasemest, kehtestatakse osamaksed tasemel, mis võimaldab saavutada sihttaseme kuue aasta jooksul.
[…]“.
4
Määruse artikkel 70 „Ex ante osamaksed“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Iga finantsinstitutsiooni individuaalne osamaks nõutakse sisse vähemalt kord aastas ning see arvutatakse proportsionaalselt sellega, kui suure osa moodustab tema kohustuste summa (välja arvatud omavahendid) miinus tagatud hoiused kõigi osalevate liikmesriikide territooriumil tegevusloa saanud asutuste kohustuste kogusummast (välja arvatud omavahendid) miinus tagatud hoiused.
2.   Igal aastal arvutab kriisilahendusnõukogu pärast konsulteerimist [Euroopa Keskpanga (EKP)] või liikmesriigi pädeva asutusega ja tihedas koostöös liikmesriikide kriisilahendusasutustega individuaalsed osamaksed tagamaks, et kõigi osalevate liikmesriikide territooriumil tegevusloa saanud finantsinstitutsioonide tasutavad osamaksed ei ületa 12,5% sihttasemest.
[…]
3.   Kasutatavad rahalised vahendid, mis tuleb arvesse võtta artiklis 69 sätestatud sihttaseme saavutamiseks, võivad hõlmata tagasivõtmatuid maksekohustusi, mis on täielikult tagatud madala riskiga varast tagatisega, mis ei ole koormatud mis tahes kolmandate isikute õigustega, on vabalt käsutatavad ja on ette nähtud kasutamiseks üksnes kriisilahendusnõukogu poolt artikli 76 lõikes 1 sätestatud eesmärkidel. Selliste tagasivõtmatute maksekohustuste osa ei tohi olla suurem kui 30% kooskõlas käesoleva artikliga kogutud osamaksete summast kokku.
4.   Artiklis 2 osutatud ettevõtjalt nõuetekohaselt saadud osamakseid ettevõtjale ei tagastata.
[…]
7.   [Euroopa Liidu] Nõukogu võtab [Euroopa K]omisjoni ettepaneku alusel ning lõikes 6 osutatud delegeeritud õigusaktide raamistikus vastu rakendusaktid, et määrata kindlaks lõigete 1, 2 ja 3 rakendamise tingimused, eelkõige seoses järgmisega:
a)
individuaalsete osamaksete arvutamise metoodika kohaldamine;
b)
delegeeritud õigusaktides kindlaks määratud riskitegurite finantsinstitutsioonidele määramise praktiline kord.“
Rakendusmäärus (EL) 2015/81
5
Nõukogu 19. detsembri 2014. aasta rakendusmääruse (EL) 2015/81, millega määratakse kindlaks Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 806/2014 kohaldamise ühtsed tingimused seoses ühtsesse kriisilahendusfondi tehtavate ex ante osamaksetega (ELT 2015, L 15, lk 1), põhjendus 16 näeb ette:
„Määruse […] nr 806/2014 artikli 70 lõikes 3 osutatud tagasivõtmatute maksekohustuste kasutamine ei tohiks mingil moel mõjutada ühtse kriisilahendusfondi finantssuutlikkust ja likviidsust. Maksekohustused tuleks sisse nõuda üksnes ühtset kriisilahendusfondi puudutava kriisilahendusmeetme korral. Kui ei esine erakorralisi asjaolusid, peaks ühtne kriisilahendusnõukogu algsel perioodil jaotama tagasivõtmatute maksekohustuste kasutamise seda taotlevate krediidiasutuste ja investeerimisühingute vahel võrdselt. Need maksekohustused peaksid olema täielikult tagatud madala riskiga varadest tagatisega, mis ei ole koormatud mingite kolmandate isikute õigustega, mis on vabalt kättesaadavad ja määratud ainuüksi ühtse kriisilahendusnõukogu käsutusse ühtses kriisilahendusfondis kasutamise otstarbel.“
6
Rakendusmääruse artikkel 7 „Maksekohustuste sissenõudmine“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   „Määruse […] nr 806/2014 artikli 70 lõikes 3 osutatud tagasivõtmatute maksekohustuste kasutamine ei mõjuta kuidagi ühtse kriisilahendusfondi finantssuutlikkust ja likviidsust.
2.   Kui kriisilahendusmeede hõlmab kooskõlas määruse […] nr 806/2014 artikliga 76 ühtse kriisilahendusfondi kasutamist, nõuab ühtne kriisilahendusfond sisse osa vastavalt määrusele […] nr 806/2014 tehtud tagasivõtmatutest maksekohustustest või kõik need maksekohustused, et taastada tagasivõtmatute maksekohustuste osa ühtse kriisilahendusfondi kasutada olevates rahalistes vahendites, mille ühtne kriisilahendusnõukogu on kindlaks määranud vastavalt määruse […] nr 806/2014 artikli 70 lõikes 3 sätestatud ülempiirile.
Kui sissenõutud tagasivõtmatute maksekohustustega seotud osamakse on nõuetekohaselt ühtsesse kriisilahendusfondi laekunud, tagastatakse selliste maksekohustuste tagatised. Kui nõutud rahasumma ei ole nõuetekohaselt ühtsesse kriisilahendusfondi laekunud esimesel nõudmisel, arestib ühtne kriisilahendusnõukogu asjaomase tagasivõtmatu maksekohustuse tagatise kooskõlas määruse […] nr 806/2014 artikli 70 lõikega 3.
3.   Krediidiasutuse või investeerimisühingu tagasivõtmatud maksekohustused, mis ei kuulu enam määruse […] nr 806/2014 kohaldamisalasse, tühistatakse ning nende tagatised tagastatakse.“
7
Rakendusmääruse artikli 8 lõikes 3 on ette nähtud:
„Kui ei esine erakorralisi asjaolusid, peab ühtne kriisilahendusnõukogu algsel perioodil lubama krediidiasutustel ja investeerimisühingutel vastava taotluse korral kasutada tagasivõtmatuid maksekohustusi. Kriisilahendusnõukogu jaotab tagasivõtmatute maksekohustuste kasutamise seda taotlevate krediidiasutuste ja investeerimisühingute vahel võrdselt. Jaotatud tagasivõtmatud maksekohustused ei või moodustada vähem kui 15% krediidiasutuse või investeerimisühingu maksekohustuste kogusummast. Iga krediidiasutuse või investeerimisühingu poolt tasumisele kuuluvate iga-aastaste osamaksete arvutamisel tagab kriisilahendusnõukogu, et kõnealuste tagasivõtmatute maksekohustuste summa ei ületa ühelgi konkreetsel aastal 30% määruse […] nr 806/2014 artikli 70 kohaselt kogutud osamaksete kogusummast.“
Kriisilahendusnõukogu ja BNP Paribas Public Sector vahel sõlmitud lepingud
8
2016.–2021. aasta maksekohustuste lepinguid reguleerib Luksemburgi õigus ja need sisaldavad vahekohtuklauslit ELTL artikli 272 tähenduses.
9
2016.–2021. aasta maksekohustuste lepingute tingimus 2.1 näeb ette:
„Finantsinstitutsioon lubab tasuda kriisilahendusnõukogule ja võtab tagasivõtmatult endale kohustuse maksta kriisilahendusnõukogule summa, mis vastab [tagasivõtmatute maksekohustuste] maksimaalsele summale, kui kriisilahendusnõukogu seda teha palub ja nõuab makse tegemist vastavalt kehtivatele õigusnormidele, sealhulgas eriti rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõikele 2.“
10
2016.–2021. aasta maksekohustuste lepingute tingimuses 12.5 on ette nähtud, et „[k]äesolev leping ei piira rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõike 3 kohaldamist“.
Vaidluse taust
11
Vaidluse tausta kirjeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–15 ja selle võib kokku võtta järgmiselt.
12
Apellant oli Prantsuse krediidiasutus, millele oli antud tegevusluba kuni 24. märtsini 2021, mil EKP apellandi taotlusel tema tegevusloa kehtetuks tunnistas.
13
Enne määrusega nr 806/2014 kehtestatud ühtse kriisilahenduskorra rakendamist tasus apellant 2015. aasta eest osa oma osamaksest riigisisesesse kriisilahendusrahastusse tagasivõtmatu maksekohustusena (edaspidi „2015. aasta maksekohustuse leping“), milles lepiti kokku kriisilahendusnõukogu, usaldatavusnõuete järelevalve ja kriisilahenduse ameti (Prantsusmaa) ning hoiuste tagamise ja kriisilahenduse fondiga (Prantsusmaa).
14
Osamakseperioodidel 2016–2021 tegi apellant vähemalt osa oma ex ante osamaksest tagasivõtmatu maksekohustuse vormis selle määruse artikli 70 lõike 3 tähenduses. Selleks sõlmis ta kriisilahendusnõukoguga iga nimetatud perioodi kohta tagasivõtmatu maksekohustuse lepingu (edaspidi „2016.-2021. aasta maksekohustuste lepingud“).
15
Apellant teatas 1. aprilli 2021. aasta e-kirjas kriisilahendusnõukogule, et EKP on tema tegevusloa kehtetuks tunnistanud. Seejärel palus apellant kriisilahendusnõukogult teavet selle kohta, milliseid toiminguid tuleb teha, et tema võetud tagasivõtmatute maksekohustustega seotud tagatised talle tagasi makstaks.
16
Kriisilahendusnõukogu teatas 14. aprilli 2021. aasta kirjas apellandile, millised formaalsused tuleb täita, et saada tagasi kõnealuste maksekohustustega seoses antud tagatised.
17
Pärast tihedat kirjavahetust teatas apellant 29. juulil 2021 kriisilahendusnõukogule 2015. aasta maksekohustuse lepingu ja 2016.–2021. aasta maksekohustuste lepingute ülesütlemisest.
18
Pärast uut kirjavahetust teatas kriisilahendusnõukogu 13. augusti 2021. aasta kirjas (edaspidi „13. augusti 2021. aasta kiri“) apellandile, et ta tagastab 2015. aasta maksekohustuse lepingu ja 2016.–2021. aasta maksekohustuste lepingute tagatised pärast seda, kui apellant on tasunud nende tagatiste esemeks olevad summad.
19
Selles kirjas meenutas kriisilahendusnõukogu, et apellant oli temaga kokku leppinud mitmes tagasivõtmatus maksekohustuses. Kriisilahendusnõukogu tõi välja iga maksekohustuse kohta summa, mille suhtes kohustus oli võetud. Pärast nende summade loetlemist märkis ta muu hulgas, et võttes arvesse määruse nr 806/2014 artikli 70 lõiget 4, mis näeb ette, et nõuetekohaselt saadud osamakseid üksustele ei tagastata, ja rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõiget 1, mille kohaselt ei mõjuta tagasivõtmatute maksekohustuste kasutamine kuidagi ühtse kriisilahendusfondi finantssuutlikkust ja likviidsust, saab 2016.–2021. aasta maksekohustuste lepingute lõpetamine ja seejärel neid kohustusi katvate tagatiste tagastamine toimuda alles pärast seda, kui on tasutud asjasse puutuva tagasivõtmatu maksekohustuse suurune summa. Kriisilahendusnõukogu tegi apellandile ettepaneku kanda talle üle teatav kogusumma ja anda talle kirja teel sellest teada. Pärast nimetatud summa kättesaamist pidi ta 14 tööpäeva pikkuse tähtaja möödumisel alates ülesütlemise teate kättesaamisest tagastama apellandile tagatised, millest on maha arvatud kogunenud negatiivne intress.
20
Apellant teatas 25. oktoobril 2021 kriisilahendusnõukogule sisuliselt, et lähtudes sellest, kuidas tema kehtivast õigusraamistikust aru saab, ei pea ta selleks, et tagatised talle tagastataks, kriisilahendusnõukogule üle kandma 2015. aasta maksekohustuse lepingus ja 2016.–2021. aasta maksekohustuste lepingus ette nähtud summasid, seega tema seda ülekannet ei tee.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
21
Üldkohtu kantseleisse 25. oktoobril 2021 saabunud hagiavalduses palus apellant esimesena ELTL artiklite 256 ja 263 alusel tühistada 13. augusti 2021. aasta kiri, teisena rahuldada tema ELTL artikli 272 ja ELTL artikli 340 esimese lõigu alusel esitatud nõue, tuvastades, et selles kirjas väljendatud seisukoht on vastuolus 2016.–2021. aasta maksekohustuste lepingute tingimustega ja kohustades kriisilahendusnõukogu tagastama talle summad, mis vastavad tagastamatute maksekohustustega seotud tagatiste rahalisele väärtusele ja mida kriisilahendusnõukogu pidas kinni oma lepingulisi kohustusi rikkudes, ning hüvitama kõik seotud kulud, viivitusintressid ja kõrvalkulud; kolmandana rahuldada tema ELTL artikli 340 teise lõigu alusel esitatud nõue, tuvastades, et kriisilahendusnõukogu keeldumine maksta talle tagasi 2015. aasta maksekohustuse lepingust tulenevate tagatiste rahaline väärtus kujutab endast alusetut rikastumist, ning kohustada kriisilahendusnõukogu maksma talle neile summadele vastav summa kahjuhüvitisena ning hüvitama kõik seotud kulud, viivitusintressid ja kõrvalkulud; ning neljandana ja teise võimalusena rahuldada tema ELTL artikli 340 teise lõigu alusel esitatud nõue, tuvastades, et kriisilahendusnõukogu keeldumine maksta talle tagasi 2016.–2021. aasta maksekohustuste lepingutest tulenevate tagatiste rahaline väärtus kujutab endast alusetut rikastumist, ning kohustada kriisilahendusnõukogu maksma talle neile summadele vastav summa kahjuhüvitisena ning hüvitama kõik seotud kulud, viivitusintressid ja kõrvalkulud.
22
Menetluse käigus loobus apellant 13. augusti 2021. aasta kirja tühistamise nõudest, mille ta oli esitanud ELTL artiklite 256 ja 263 alusel.
23
Üldkohus jättis kõik apellandi ülejäänud nõuded rahuldamata, jättes hagi tervikuna rahuldamata.
24
Esimesena, mis puudutab ELTL artikli 272 ja ELTL artikli 340 esimese lõigu alusel esitatud apellandi nõuet, siis märkis Üldkohus kõigepealt, et määruse nr 806/2014 artikli 70 lõikest 1 tuleneb, et ühtses kriisilahenduskorras osalevas liikmesriigis asutatud krediidiasutused – nagu seda oli apellant kuni tema lahkumiseni selle määruse kohaldamisalast – on kohustatud iga aasta kohta tegema ex ante osamakse ühtsesse kriisilahendusfondi. Üldkohus märkis ka, et vastavalt selle määruse artikli 69 lõikele 1 kehtestati krediidiasutustelt igal aastal ex ante osamaksete kogumine selle tagamiseks, et algse perioodi lõpuks ulatuksid ühtse kriisilahendusfondi kasutada olevad rahalised vahendid sihttasemeni. Seda eesmärki arvestades on liidu seadusandja sama määruse artikli 70 lõikes 4 täpsustanud, et „nõuetekohaselt saadud“ex ante osamakseid ei tagastata.
25
Seejärel leidis Üldkohus, et selleks, et täita oma kohustust teha osamakseid ühtsesse kriisilahendusfondi, on krediidiasutustel määruse nr 806/2014 artikli 70 lõike 3 kohaselt võimalus kas tasuda osamaksed kohe või võtta tagasivõtmatu maksekohustus. Üldkohus märkis, et nende kohustuste jaoks, mille eripära seisneb selles, et tegemist on tähtajatute lepingutega, mis võimaldavad finantsinstitutsioonidel oma osamakse tasumist ajatada, on liidu seadusandja kehtestanud rakendusmääruse 2015/81 artiklis 7 sisalduva erikorra.
26
Lisaks täpsustas Üldkohus, et vastab tõele, nagu väitis apellant tema menetluses, et rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõikes 3 ei ole sõnaselgelt täpsustatud, et finantsinstitutsioonid peavad kõigepealt tasuma oma ex ante osamakse, et tagatis hiljem neile tagastataks. Üldkohus meenutas siiski, et määruse nr 806/2014 artikli 69 lõikest 1 ja artikli 70 lõikest 1 tuleneb, et ühtses kriisilahenduskorras osalevas liikmesriigis asutatud krediidiasutused on kohustatud algsel perioodil tegema ühtsesse kriisilahendusfondi iga-aastase ex ante osamakse, et see fond saavutaks sihttaseme selle perioodi lõpuks. Sellest järeldub, et kui tagasivõtmatu maksekohustuse tagatis tagastataks ilma, et eelnevalt oleks tasutud ex ante osamakse, mille suhtes see kohustus võeti, siis ei täidaks krediidiasutus oma kohustust tasuda kogu osamakse perioodi eest, mil tema suhtes määrust nr 806/2014 kohaldati, ja lisaks ei täidaks tagasivõtmatu maksekohustuse vormis tehtav ex ante osamakse eesmärki anda ühtse kriisilahendusfondi kasutusse rahalised vahendid, mis vastavad liidu seadusandja ette nähtud sihttasemele.
27
Lõpuks leidis Üldkohus, et asjaolu, et üksus lõpetab osamakseperioodi jooksul krediidiasutusena tegutsemise tegevusloa kehtetuks tunnistamise tõttu, ei mõjuta tema kohustust tasuda selle osamakseperioodi eest tasumisele kuuluv ex ante osamakse täies mahus. Rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõige 1 sätestab sõnaselgelt, et tagasivõtmatute maksekohustuste kasutamine ei mõjuta kuidagi ühtse kriisilahendusfondi finantssuutlikkust ja likviidsust. Tagasivõtmatu maksekohustuse lõpetamine, mis on tingitud finantsinstitutsiooni määruse nr 806/2014 kohaldamisalast väljajäämisest, ja vastava tagatise tagastamine, mis on ette nähtud rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõikes 3, ei saa seega toimuda ühtse kriisilahendusfondi arvelt. Selle artikli 7 lõike 3 eesmärk ei ole seega võimaldada krediidiasutustel, kellele see määrus ei kohaldu, vabaneda kohustusest tasuda kogu tasumisele kuuluv ex ante osamakse, vaid selle eesmärk on tagada, et kriisilahenduse korral oleksid ühtse kriisilahendusfondi rahalised vahendid võimalikult kiiresti kriisilahendusnõukogu käsutuses, st kaitsta ühtse kriisilahendusfondi finantssuutlikkust ja likviidsust.
28
Arvestades eriti eeltoodut, otsustas Üldkohus, et kriisilahendusnõukogu poolt 13. augusti 2021. aasta kirjas väljendatud seisukoht, mille kohaselt saab ta tagastada tagasivõtmatuid maksekohustusi katvad rahalised tagatised alles pärast seda, kui on tasutud kogu summa, mis vastab ex ante osamaksetele, mille jaoks neid instrumente kasutati, ei ole vastuolus käesolevas asjas kohaldatavate sätetega, sealhulgas rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõikega 3 ega apellandi ja kriisilahendusnõukogu vahel sõlmitud lepingute tingimustega. Samuti analüüsis Üldkohus apellandi poolt oma tõlgenduse põhjendamiseks esitatud täiendavaid argumente ja lükkas need mitteveenvatena tagasi.
29
Teisena, mis puudutab apellandi nõudeid, mis põhinesid ELTL artikli 340 teisel lõigul, siis leidis Üldkohus, et kriisilahendusnõukogu otsus jätta endale summad, mis vastavad apellandi võetud tagasivõtmatute maksekohustustega seotud tagatiste rahalisele väärtusele, põhines kehtival õiguslikul alusel, nimelt 2015. aasta maksekohustuste lepingutel, 2016.–2021. aasta maksekohustuste lepingutel ja määruse nr 806/2014 artikli 70 lõikel 1, ning järelikult ei saanud see kaasa tuua kriisilahendusnõukogu alusetut rikastumist, mis õigustaks kahjuhüvitise väljamõistmist.
Poolte nõuded
30
Apellatsioonkaebuses palub apellant, keda toetavad Prantsuse Vabariik ja Prantsusmaa pangaliit, Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
rahuldada esimeses kohtuastmes esitatud nõuded ja
–
mõista kohtukulud välja kriisilahendusnõukogult.
31
Kriisilahendusnõukogu palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–
teise võimalusena ja kui vajalik, asendada vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused ja jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ning
–
mõista kohtukulud välja apellandilt.
Apellatsioonkaebus
32
Apellant põhjendab oma apellatsioonkaebust kahe väitega, millest esimene puudutab õigusnormi rikkumist määruse nr 806/2014 ja rakendusmääruse 2015/81 tõlgendamisel ning teine põhjenduse puudumist.
Esimene väide, et määruse nr 806/2014 ja rakendusmääruse 2015/81 tõlgendamisel on rikutud õigusnormi
Poolte argumendid
33
Esimese väitega, mis on jaotatud viieks osaks, vaidlustab apellant selle, kuidas Üldkohus tõlgendas määruse nr 806/2014 artikli 69 lõiget 1 ja artikli 70 lõikeid 1–4 ning rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõikeid 1–3. Apellant väidab sisuliselt, et vastupidi vaidlustatud kohtuotsuses märgitule peab see, et krediidiasutuse suhtes määrust nr 806/2014 enam ei kohaldata, viima krediidiasutuse võetud tagasivõtmatuid maksekohustusi katvate tagatiste tagastamiseni kriisilahendusnõukogu poolt, ilma et appellandile pandaks mingi täiendav kohustus.
34
Esimese väite esimese osa kohaselt vaidlustab apellant Üldkohtu tõlgenduse, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 24–28, väites, et Üldkohus jättis ekslikult analüüsimata rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõike 3 sõnastuse. Täpsemalt väidab apellant, et selle sätte sõnastus on selge ja täpne, kuna selles on ette nähtud, et kui krediidiasutuse suhtes määrust nr 806/2014 enam ei kohaldata, „tühistatakse“ selle krediidiasutuse poolt kokku lepitud tagasivõtmatud maksekohustused, ilma et selle tühistamisega kaasneks mingeid tingimusi. See säte näeb ette ka tühistamise tagajärjed, nimelt et nende kohustuste tagatised „tagastatakse“, ja jällegi ilma, et tagastamisele oleks seatud mingeid tingimusi. Kuna Üldkohus eelistas rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõike 3 kontekstipõhist ja teleoloogilist tõlgendust, on vaidlustatud kohtuotsuses rikutud õigusnormi.
35
Esimese väite teises osas leiab apellant, et Üldkohus rikkus määruse nr 806/2014 artikli 70 lõiget 1, rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõikeid 2 ja 3 ning võrdse kohtlemise põhimõtet.
36
Esiteks väidab apellant, et määruse nr 806/2014 artikli 70 lõige 1 ei kehtesta mitte ex ante osamaksete „maksmise“ kohustust, vaid nende osamaksete „sisse nõudmise“, mis võib toimuda kas rahasumma tasumisega või selle määruse artikli 70 lõikes 3 sätestatud tingimustel tagasivõtmatu maksekohustuse võtmise vormis. Tuginedes vaidlustatud kohtuotsuse punktides 31 ja 39 20. jaanuari 2021. aasta kohtuotsuse ABLV Bank vs. SRB (T‑758/18, EU:T:2021:28) punktile 85, milles on viidatud „kohustusele tasuda ex ante osamakse täies mahus“, tegi Üldkohus vea selle kohtuotsuse tõlgendamisel, kuivõrd see puudutas üksnes rahas tehtavaid osamakseid, mitte tagasivõtmatuid maksekohustusi.
37
Teiseks leiab apellant, et rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõike 2 sõnastus on üheselt mõistetav selles tähenduses, et tagasivõtmatuid maksekohustusi saab sisse nõuda üksnes siis, kui rakendatakse kriisilahendusmeedet, millesse on kaasatud ühtne kriisilahendusfond. Seda tõlgendust kinnitab rakendusmääruse põhjendus 16. Sellise maksekohustuse tingimuslikkus ei sea kuidagi kahtluse alla selle tagasivõtmatut laadi. Kuna käesolevas asjas ei kaasanud kriisilahendusnõukogu kriisilahendusmeetme võtmiseks ühtset kriisilahendusfondi, rikkus Üldkohus selle rakendusmääruse artikli 7 lõiget 2 ja 2016.–2021. aasta maksekohustuste lepingute tingimust 2.1. Lisaks märkis Üldkohus, et erinevus rahalise ex ante osamakse ja tagasivõtmatu maksekohustuse vahel seisneb asjaolus, et rahaline osamakse tasutakse „viivitamata“, samas kui tagasivõtmatu maksekohustuse puhul – mis on sama kohustuslik – tasutakse rahasumma lihtsalt „ajatatuna“. Nii toimides jättis Üldkohus tähelepanuta tagasivõtmatute maksekohustuste tingimuslikkuse. Lisaks puudub igasugune õiguslik või lepinguline alus Üldkohtu arutluskäigul selle kohta, et tagasivõtmatust maksekohustusest tulenev maksekohustus on „ajatatud“. Lõpuks, kui igal krediidiasutusel, kes lepib kokku tagasivõtmatutes maksekohustustes, tekiks „ajatatud“ maksekohustus, kui kriisilahendusmeetme võtmisel ei kasutata ühtset kriisilahendusfondi, oleksid määruse nr 806/2014 kohaldamisalast välja jäävad krediidiasutused ebasoodsamas olukorras kui selle määruse kohaldamisalasse jäävad krediidiasutused, mis tähendab, et tagasivõtmatuid maksekohustusi võtnud finantsinstitutsioone koheldaks ebavõrdselt.
38
Kolmandaks väidab apellant, et rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõike 3 sõnastus on selge ja et Üldkohus tõlgendas seda sätet contra legem, rikkudes nii 2016.–2021. aasta maksekohustuste lepingute tingimust 12.5.
39
Esimese väite kolmandas osas leiab apellant, et õiguslik alus puudub Üldkohtu arutluskäigul, mis põhineb määruse nr 806/2014 artikli 69 lõikel 1 ja artikli 70 lõikel 4 ja milles põhjendatakse seisukohta, et krediidiasutusel, kelle suhtes enam seda määrust ei kohaldata, on tingimusteta kohustus „tasuda“ tagasivõtmatu maksekohustuse summa, enne kui talle tagatise summa tagasi makstakse. Üldkohus põhjendab oma arutluskäiku viitega eesmärgile saavutada nimetatud määruse artikli 69 lõikes 1 ette nähtud sihttase. Ent määruse nr 806/2014 artikli 3 lõike 1 punkti 34 kohaselt on „kasutatavad rahalised vahendid […] raha, hoiused, vara ja tagasivõtmatud maksekohustused, mida [ühtne kriisilahendusfond] saab […] kasutada“. Sellest järeldub, et määruse nr 806/2014 artikli 69 lõikes 1 nimetatud kasutada olevad rahalised vahendid hõlmavad oma määratluselt tagasivõtmatuid maksekohustusi endid, sõltumata summade võimalikust tasumisest rahas. See artikli 69 lõige 1 ei saa seega olla õiguslik alus mis tahes tingimusteta kohustusele maksta nendele kohustustele vastavad summad rahas. Lisaks, kuna tagasivõtmatud maksekohustused on vaid üks kriisilahendusnõukogu käsutuses olevatest finantsvahenditest, ei keela miski tal kohandada teiste finantsinstitutsioonide tulevasi individuaalseid osamakseid, et tagada sihttaseme saavutamine vastavalt määruse nr 806/2014 artikli 69 lõigetele 2 ja 4. Märkides, et nimetatud määruse artikli 70 lõige 4, mis näeb ette keelu maksta tagasi „nõuetekohaselt saadud“ osamaksed, on eranditult kohaldatav kõigile ex ante osamaksetele, leidis Üldkohus seega, et tagasivõtmatud maksekohustused on „nõuetekohaselt saadud osamaksed“. Selline tõlgendus oleks aga vastuolus liidu seadusandja kasutatud sõnastusega. Igal juhul ei saa keeld selliseid kohustusi „tagasi maksta“ – isegi kui sellel kontseptsioonil oleks teatav mõte – olla piisav õiguslik alus, et panna krediidiasutusele positiivne kohustus maksta nendele kohustustele vastavad summad, kui nende summade maksmise tingimus ei ole täidetud.
40
Esimese väite neljandas osas väidab apellant, et Üldkohus tõlgendas rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõiget 1 viisil, mis moonutab rakendusmääruse artikli 7 lõiget 2 ja artikli 7 lõiget 3, võttes viimati nimetatud sättelt soovitava toime. Üldkohtu hinnangul tähendab rakendusmääruse artikli 7 lõige 1, et artikli 7 lõikes 3 ette nähtud tagasivõtmatu maksekohustuse tühistamine ja vastava tagatise tagastamine „ei saa seega toimuda [ühtse] kriisilahendusfondi kahjuks“. Esiteks viiks see tõlgendus järelduseni, et sellise kohustuse tühistamine ja sellele vastavate tagatiste tagastamine, nagu on ette nähtud artikli 7 lõikes 3, seaks tingimata ja iseenesest ohtu ühtse kriisilahendusfondi finantssuutlikkuse või likviidsuse ning et sama artikli 7 lõiget 3 ei saa seega kunagi kohaldada. Teiseks moonutab Üldkohtu tõlgendus rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõike 3 sõnastust, mida kinnitab vaidlustatud kohtuotsuse punkt 44, milles Üldkohus tegelikult viitab selle rakendusmääruse artikli 7 lõigetes 1 ja 2 ette nähtud meetmetele, mitte artikli 7 lõikele 3. Kolmandaks ei ole Üldkohtu tõlgendus usutav. On olemas sõnaselge säte, nimelt selle rakendusmääruse artikli 7 lõige 2, mis näeb tagatiste tagastamise tingimusena ette tagasivõtmatu maksekohustuse sissenõudmise ja rahasumma maksmise. Kui oleks ette nähtud sama mehhanismi kohaldamine juhul, kui krediidiasutusele enam määrust nr 806/2014 ei kohaldata, millele viidatakse nimetatud rakendusmääruse artikli 7 lõikes 3, oleks sellesse määrusesse sõnaselgelt lisatud vastav säte.
41
Esimese väite viiendas osas väidab apellant teise võimalusena, et Üldkohus rikkus lex specialis generalibus derogat-põhimõtet, kui ta pidas määruse nr 806/2014 artikli 70 lõikes 4 ja rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõigetes 1 ja 4 toodud üldsätteid ülimuslikeks rakendusmääruse artikli 7 lõigetes 2 ja 3 ette nähtud erisätete suhtes. Otsustades, et „liidu seadusandja [on nimetatud artikli 70 lõikes 4] täpsustanud, et „nõuetekohaselt saadud“ex ante osamakseid ei tagastata [ning et] selle sõnastusega on liidu seadusandja kehtestanud normi, mis ei sisalda erandit“, seadis Üldkohus ekslikult esikohale reegli, mida ta käsitleb üldnormina rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõigetes 2 ja 3 ette nähtud tagasivõtmatute maksekohustuste erinormide suhtes. Samuti eelistas Üldkohus selle rakendusmääruse artikli 7 lõiget 1 selle määruse artikli 7 lõikele 3, kuna ta otsustas, et viimati nimetatud sätet tuleb tõlgendada esimesena nimetatud sättest „lähtudes“. Artikli 7 lõige 1 kehtestab siiski üldpõhimõtte, mille kohaselt ei tohi kahjustada ühtse kriisilahendusfondi finantssuutlikkust, samas kui artikli 7 lõikes 3 on üksikasjalikult ja korrapäraselt täpsustatud tagasivõtmatute maksekohustuste saatust väga spetsiifilisel juhul, nimelt kui krediidiasutuse suhtes määrust nr 806/2014 enam ei kohaldata.
42
Kriisilahendusnõukogu vaidleb nendele argumentidele vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
43
Mis puudutab esimese väite esimest osa, mille kohaselt ei ole arvesse võetud rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõike 3 sõnastust, siis tuleb märkida, et pärast selle määruse artikli 7 sõnastuse tsiteerimist leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 36, et tavatähenduses tähendab sõna „tagasivõtmatu“, mida selles artiklis on kasutatud, midagi, mis ei ole vaieldav, ja et tagasivõtmatu maksekohustus tähendab seega kohustust – mis ei ole vaieldav – tasuda summa, mille suhtes see kohustus on võetud. Ka täheldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 37, et kuigi on tõsi, et rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõike 3 sõnastus ei näe sõnaselgelt ette seda, et krediidiasutused, kes otsustavad jääda määruse nr 806/2014 kohaldamisalast välja, peavad kõigepealt tasuma oma osamakse, et nende tagatis hiljem neile tagastataks, on need asutused määruse nr 806/2014 artiklite 69 ja 70 kohaselt kohustatud tegema algsel perioodil ühtsesse kriisilahendusfondi iga-aastase osamakse, et see fond saavutaks kõnealuse perioodi lõpuks sihttaseme. Üldkohus järeldas sellest, et kui tagasivõtmatu maksekohustuse tagatis tagastataks ilma, et eelnevalt oleks tasutud ex ante osamakse, mille suhtes see kohustus võeti, siis ei täidaks krediidiasutus oma kohustust tasuda kogu osamakse perioodi eest, mil tema suhtes määrust nr 806/2014 kohaldati, ja samuti saaks tagasivõtmatu maksekohustuse vormis tehtav ex ante osamakse täita eesmärki anda ühtse kriisilahendusfondi kasutusse rahalised vahendid, mis vastavad liidu seadusandja ette nähtud sihttasemele.
44
Sellest järeldub, et vastupidi sellele, mida väidab apellant, ei jätnud Üldkohus rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõiget 3 grammatiliselt tõlgendamata.
45
Mis puudutab lisaks etteheidet, et Üldkohus rikkus liidu õiguse tõlgendamise põhimõtteid, eelistades kontekstipõhist ja teleoloogilist analüüsi, kuigi rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõike 3 sõnastus oli täiesti selge ja täpne, siis tuleb meenutada, et kuigi väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb tõepoolest, et liidu õigusnormi tõlgendus ei saa võtta selle sätte selgelt ja täpselt sõnastuselt kogu soovitavat toimet, ei ole liidu kohut siiski jäetud ilma võimalusest kasutada teatud olukordades tõlgendusmeetodeid, mida ta peab näiliselt selge liidu õigusnormi täpse ulatuse selgitamiseks sobivaks, kusjuures tuleb täpsustada, et iga liidu õigusnormi tuleb käsitada selle kontekstis ja tõlgendada liidu õigust kui tervikut silmas pidades, arvestades õiguse eesmärke ja arengu taset kuupäeval, mil kõnealust normi tuleb kohaldada (3. septembri 2024. aasta kohtuotsus Illumina ja Grail vs. komisjon, C‑611/22 P ja C‑625/22 P, EU:C:2024:677, punktid 126 ja 127 ning seal viidatud kohtupraktika). Euroopa Kohtu praktikast tuleneb ka, et rakendusmäärust tuleb võimaluse korral tõlgendada kooskõlas alusmääruse sätetega (29. veebruari 2024. aasta kohtuotsus cdVet Naturprodukte, C‑13/23, EU:C:2024:175, punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika).
46
Kuigi käesoleval juhul on rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõike 3 sõnastus selge tagajärgede suhtes, mis kaasnevad tagasivõtmatute maksekohustuste säilitamise aspektist sellele, kui krediidiasutusele määrust nr 806/2014 enam ei kohaldata, ei ole see selge aspektist, millised on selle kohaldamise lõpetamise tagajärjed nende maksekohustuste vormis ühtsesse kriisilahendusfondi tehtavatele osamaksetele perioodi suhtes, mil sellele krediidiasutusele seda määrust kohaldati.
47
Seega, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 40, kuna Üldkohus analüüsis rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõike 3 sõnastust ja seostas oma järeldused määruse nr 806/2014 asjakohaste sätetega, see tähendab artiklitega 69 ja 70, kui ta hindas, kas ta nõustub sellega, kuidas apellant mõistab selle artikli 7 lõike 3 väidetavalt selget ja täpset sõnastust, ei saa talle ette heita liidu õiguse tõlgendamise põhimõtete rikkumist. Järelikult tuleb esimese väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
48
Mis puudutab esimese väite teist osa, mille kohaselt on rikutud määruse nr 806/2014 artikli 70 lõiget 1, rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõikeid 2 ja 3 ning võrdse kohtlemise põhimõtet, siis on õige, nagu märgib apellant, et määruse nr 806/2014 artikli 70 lõikes 1 on määruse nr 806/2014 kohaldamisalasse kuuluvate krediidiasutuste makstavate ex ante osamaksete suhtes kasutatud sõnu „nõutakse sisse“, mitte sõna „makstakse“.
49
Üldkohus tõdes aga vaidlustatud kohtuotsuse punktis 28, et määruse nr 806/2014 artikli 70 lõikest 1 tuleneb, et osalevas liikmesriigis asutatud krediidiasutused, nagu oli apellant, on kohustatud iga aasta kohta „tegema“ osamakse kriisilahendusfondi. Selle põhjal järeldas Üldkohus, et krediidiasutused, kes on kasutanud osamakseaasta suhtes tagasivõtmatut maksekohustust, on jätkuvalt kohustatud tasuma oma selle aasta ex ante osamakse rahas, kui nad otsustavad määruse nr 806/2014 kohaldamisalast väljuda. Üldkohtu hinnangul oli selline tõlgendus kooskõlas ka rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõike 3 eesmärgiga, milleks on – nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 44 – tagada, et kriisilahenduse korral oleksid ühtse kriisilahendusfondi rahalised vahendid võimalikult kiiresti kriisilahendusnõukogu käsutuses, st kaitsta ühtse kriisilahendusfondi finantssuutlikkust ja likviidsust.
50
Ent nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 49–52, ei mõjuta see, et apellant eristas terminoloogiliselt sõna „makstakse“, mis viitavat rahalisele osamaksele, samas kui sõnad „nõutakse sisse“ viitavat kas rahas tehtavale maksele või tagasivõtmatu maksekohustuse võtmisele, mingil viisil seda, kuidas tuleb koos tõlgendada määruse nr 806/2014 artikli 70 lõiget 1 ja rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõiget 3.
51
Nimelt viitavad sõnaühend „nõutakse sisse“ määruse nr 806/2014 artikli 70 lõike 1 sõnastuses ja sõnad „makset tegema“ vaidlustatud kohtuotsuses minu arvates sama kohustuse kahele poolele. Nende kahe termini terminoloogiline eristamine apellandi poolt ei põhine ka määruse nr 806/2014 ja rakendusmääruse 2015/81 vastavatel tekstidel.
52
Täpsemalt, vastupidi sellele, mida väidab apellant, ei nähtu vaidlustatud kohtuotsuse punktist 28 kuidagi, et Üldkohus leidis, et eksisteeris „asjasse puutuva finantsinstitutsiooni nö kohustus „teha makse“, st maksta algsel perioodil rahas aasta osamakse ühtsesse kriisilahendusfondi“. Nimelt, nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 39, 40, 50 ja 55, millele apellant küll viitab, viitas Üldkohus iga kord kogu aasta osamaksele, mida asjasse puutuvad finantsinstitutsioonid pidid tasuma, tegemata vahet selle osamakse rahalisel osal ja osal, mida võidi katta tagasivõtmatute maksekohustustega.
53
Sellest järeldub, et sõnaühendi „nõutakse sisse“ kasutamine määruse nr 806/2014 artikli 70 lõike 1 sõnastuses ei välista iseenesest Üldkohtu tõlgendust, mille kohaselt on tagasivõtmatuid maksekohustusi kasutavad krediidiasutused kohustatud tasuma oma osamaksete summa rahas, kui nad otsustavad selle määruse kohaldamisalast väljuda.
54
Sellega seoses tuleb märkida, et kuna see säte viitab iga asjaomase finantsinstitutsiooni individuaalsele iga-aastasele osamaksele kui „sisse nõutavale“ osamaksele, ilma selles osas mingit vahet tegemata, tähendaks selline eristamine, nagu nõuab apellant, tegelikult selle sätte sõnastuse enda kahtluse alla seadmist.
55
Mis puudutab apellandi argumenti rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõike 2 kohta, mille kohaselt saab tagasivõtmatuid maksekohustusi sisse nõuda üksnes kriisilahenduse meetme võtmise korral, siis tuleb märkida, et kriisilahendusnõukogu ei kohaldanud seda sätet, nagu tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 54. Nimelt ei puuduta käesolev kohtuasi tagajärgi, mis tulenevad makse sissenõudmisest krediidiasutuse kriisilahenduse ajal, vaid tagajärgi, mis tulenevad niisuguse krediidiasutuse võetud tagasivõtmatu maksekohustuse lõpetamisest, kes ei kuulu enam määruse nr 806/2014 kohaldamisalasse.
56
Samas ei välista asjaolu, et rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõige 2 näeb ette maksekohustuse juhuks, kui kriisilahendusmeede hõlmab ühtset kriisilahendusfondi, kuidagi seda, et sarnane kohustus kehtib määruse nr 806/2014 artikli 70 lõikes 1 sätestatud krediidiasutuste osamaksete tegemise kohustuse ja võrdse kohtlemise põhimõtte suhtes.
57
Täpsemalt, kui tagasivõtmatud maksekohustused lõpetatakse pärast seda, kui krediidiasutus on viimati nimetatud määruse kohaldamisalast väljunud, tuleb sellist maksekohustust kohaldada, kuna selle lõpetamise tõttu ei saa väheneda ühtse kriisilahendusfondi kasutada olevad rahalised vahendid, mis vastavad selle krediidiasutuse iga-aastaste osamaksete summale ajavahemiku eest, mil ta kuulus määruse nr 806/2014 kohaldamisalasse. Nimelt, nagu nähtub selle määruse artiklitest 69 ja 70, peavad krediidiasutuste iga-aastased osamaksed võimaldama ühtsel kriisilahendusfondil saavutada esialgse perioodi lõpus sihttasemele vastava summa. Sellega seoses on nimetatud määruse artikli 70 lõikes 4 täpsustatud, et neid osamakseid, kui need on nõuetekohaselt sisse nõutud, ei tagastata ja need jäävad seega ühtsesse kriisilahendusfondi. Ent kuna neid osamakseid võib teha tagasivõtmatute maksekohustuste vormis vastavalt määruse nr 806/2014 artikli 70 lõikele 3, ei saa see, et need kohustused lõpetatakse seetõttu, et finantsinstitutsioon ei kuulu rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõike 3 alusel enam selle määruse kohaldamisalasse, seada kahtluse alla asjaolu, et nendele osamaksetele vastavad summad jäävad ühtsesse kriisilahendusfondi.
58
Edasi tuleb meelde tuletada, et võrdse kohtlemise üldpõhimõte nõuab, et võrreldavaid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud. Olukordade sarnasus tuleb kindlaks teha ja neile hinnang anda, arvestades muu hulgas selle õigusakti eset ja eesmärki, mis kõnealuse vahetegemise sätestab. Lisaks tuleb arvestada selle valdkonna põhimõtteid ja eesmärke, kuhu see akt kuulub (11. septembri 2025. aasta kohtuotsus Cairo Network jt, C‑764/23–C‑766/23, EU:C:2025:691, punkt 124 ja seal viidatud kohtupraktika).
59
Arvestades määruse nr 806/2014 eesmärki, milleks on kehtestada ühtsed õigusnormid krediidiasutuste kriisilahenduseks ühtse kriisilahenduskorra raames, mis põhineb eelkõige ühtselt kriisilahendusfondil, mida rahastatakse selle määruse kohaldamisalasse kuuluvatelt krediidiasutustelt kogutavatest osamaksetest, tuleb tõdeda, et ajavahemikul, mil krediidiasutused kuuluvad määruse nr 806/2014 kohaldamisalasse, nõuab võrdse kohtlemise põhimõte, et need krediidiasutused panustaksid ühtsesse kriisilahendusfondi sama moodi, sest nad on sarnases olukorras.
60
Asjaolu, et nendest finantsinstitutsioonidest ühe suhtes seda määrust enam ei kohaldata, ei saa tuua kaasa seda, et ta vabastatakse osamaksetest perioodi eest, mil tema suhtes seda määrust kohaldati. Seega, kui krediidiasutuselt ei nõutaks tagasivõtmatute maksekohustustega samaväärse summa tasumist, kui need kohustused rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõike 3 alusel lõppevad, kuna see krediidiasutus ei kuulu enam määruse nr 806/2014 kohaldamisalasse, vabastataks ta ilma objektiivse põhjenduseta ja võrdse kohtlemise põhimõtet rikkudes tema osamaksetest ühtsesse kriisilahendusfondi selle ajavahemiku eest, mil ta sellesse kohaldamisalasse kuulus.
61
Seega, võttes arvesse ühtsesse kriisilahendusfondi tehtavate iga-aastaste osamaksete laadi ja võrdse kohtlemise põhimõtet, kohustab rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõike 3 alusel tagasivõtmatute maksekohustuste lõpetamine krediidiasutust, kes ei kuulu määruse nr 806/2014 kohaldamisalasse, maksma ühtsesse kriisilahendusfondi enne nende kohustuste lõpetamist nendele vastava summa.
62
Eeltoodud põhjustel ei saa Üldkohtule ette heita, et ta „jättis tähelepanuta tagasivõtmatute maksekohustuste tingimusliku laadi“ ega seda, et ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 33 ja 55, et sisuliselt oli tagasivõtmatu maksekohustuse korral rahas maksmine üksnes ajatatud.
63
Samuti väidab apellant ekslikult, et Üldkohus lõi oma tõlgendusega „ebasoodsama olukorra“ määruse nr 806/2014 kohaldamisalast välja jäävatele krediidiasutustele võrreldes krediidiasutustega, kes selle kohaldamisalasse jäävad, kuna esimesed on kohustatud maksta tagasivõtmatutele maksekohustustele vastava summa, samas kui teistel ei ole sellist kohustust seni, kuni ei võeta ühtset kriisilahendusfondi kasutavat kriisilahendusmeedet, nagu nähtub rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõikest 2.
64
Nimelt tuleb määruse nr 806/2014 eset arvestades asuda seisukohale, et alates hetkest, mil krediidiasutustele määrust nr 806/2014 enam ei kohaldata, ei ole need krediidiasutused ja krediidiasutused, kes jäävad sellesse kohaldamisalasse, määrusest nr 806/2014 tulenevate kohustuste osas enam sarnases olukorras. Sellest järeldub, et isegi kui peaks selguma, et esimesed on teistega võrreldes „ebasoodsamas olukorras“, ei too see kaasa võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist.
65
Lõpuks, kuivõrd apellant kinnitab, et rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõike 3 sõnastus on kindlalt selge ja täpne, piisab viitest käesoleva kohtuotsuse punktidele 43–47.
66
Eeltoodut arvestades tuleb ka esimese väite teine osa tagasi lükata.
67
Mis puudutab esimese väite kolmandat osa, mille kohaselt puudub õiguslik alus kohustusel maksta tagasivõtmatu maksekohustuse summa määruse nr 806/2014 kohaldamisalast väljaastumise korral, siis tuleb esimesena märkida, et Üldkohus tugines selle määruse artikli 69 lõikele 1, et tuua esile iga-aastaste ex ante osamaksete kogumise peamine eesmärk, milleks on tagada, et selles sättes ette nähtud algse perioodi lõpuks ulatuvad ühtse kriisilahendusfondi kasutada olevad rahalised vahendid selles sättes kindlaks määratud sihttasemeni. Selle kohta märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41 õigesti, et kui rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõiget 3 tõlgendataks nii, et selline krediidiasutus nagu apellant, kelle suhtes määrust nr 806/2014 enam ei kohaldata, ei pea maksma rahas tema võetud tagasivõtmatule maksekohustusele vastavat summat, läheks see säte vastuollu eesmärgiga saavutada sihttase, mida taotletakse eelkõige määruse nr 806/2014 artikliga 69.
68
Lisaks, mis puutub apellandi argumenti, mis põhineb mõistel „kasutatavad rahalised vahendid“, nagu see tuleneb selle määruse artikli 3 lõike 1 punkti 34 ja artikli 69 lõike 1 koostoimest, siis tuleb asuda seisukohale, et see argument pigem toetab Üldkohtu põhjenduskäiku kui räägib sellele vastu. Nimelt kuna määruse nr 806/2014 tähenduses hõlmavad kasutavad rahalised vahendid tagasivõtmatuid maksekohustusi, mistõttu võetakse neid arvesse ühtse kriisilahendusfondi sihttaseme saavutamisel, peab nende lõpetamisel tingimata tasuma hüvitist, mis võrdub nendele kohustustele vastava rahasummaga.
69
Lõpuks, kuivõrd apellant väidab, et krediidiasutuse väljajäämist määruse nr 806/2014 kohaldamisalast peaks kompenseerima pigem selle kohaldamisalasse jäävate krediidiasutuste ex ante osamaksete korrigeerimisega, siis tuleb märkida, et selle määruse artikli 70 kohaselt kogutakse krediidiasutuste individuaalseid osamakseid igal aastal, võttes arvesse nende krediidiasutuste passiva väärtust, välja arvatud omavahendid, ja nende krediidiasutuste riskiprofiili, ilma et arvesse võetaks teatavate krediidiasutuste osamaksete vähenemist, mis tuleneb asjaolust, et nendele krediidiasutustele seda määrust enam ei kohaldata.
70
Sellest järeldub, et Üldkohus võttis õigesti arvesse määruse nr 806/2014 artikli 69 lõiget 1 ja selle sättega taotletavat eesmärki, et piiritleda selle määruse kohaldamisalast välja astuvate krediidiasutuste maksekohustuse ulatus.
71
Teisena tuleb käesoleva kohtuotsuse punktides 56–61 esitatud põhjustel märkida, et Üldkohtu hinnang määruse nr 806/2014 artikli 70 lõike 4 suhtes, mis näeb ette, et igalt krediidiasutuselt nõuetekohaselt saadud osamakseid neile ei tagastata, toetab samuti tema tõlgendust, et tagasivõtmatute maksekohustustega seotud tagatised võib tagasi maksta alles pärast seda, kui on tasutud summa, mis vastab nende kohustustega asendatud osamakse summale.
72
Sellega seoses ei ole veenvad argumendid, et krediidiasutuste ja kriisilahendusnõukogu vahel tagasivõtmatute maksekohustuste võtmiseks sõlmitud lepinguid ei saa nende laadi tõttu „sisse nõuda“.
73
Nimelt tuleb selle kohta meenutada, et määruse nr 806/2014 artikli 70 lõike 4 selge sõnastusega soovis liidu seadusandja täielikult välistada nõuetekohaselt saadud ex ante osamaksete tagastamise (29. septembri 2022. aasta kohtuotsus ABLV Bank vs. SRB, C‑202/21 P, EU:C:2022:734, punkt 54). Seega, nagu väidab kriisilahendusnõukogu, kui mõiste „nõuetekohaselt saadud“ viitab ilma muude täpsustusteta ex ante osamaksetele, tuleb seda mõistet kohaldada kõigile osamaksetele olenemata nende liigist, nii et see hõlmab ka tagasivõtmatuid maksekohustusi.
74
Eeltoodut arvestades ja vastupidi sellele, mida väidab apellant, ei rikkunud Üldkohus ei määruse nr 806/2014 artikli 69 lõiget 1 ega selle määruse artikli 70 lõiget 4.
75
Seega tuleb esimese väite kolmas osa samuti tagasi lükata.
76
Esimese väite neljanda osa kohta, mis käsitleb rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõike 1 väära tõlgendamist, tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41 täheldas Üldkohus, et selles sättes on sõnaselgelt ette nähtud, et tagasivõtmatute maksekohustuste kasutamine ei tohi mingil viisil kahjustada ühtse kriisilahendusfondi finantssuutlikkust ega likviidsust. Sellist nõuet on mainitud ka rakendusmääruse põhjenduses 16. Selle põhjal otsustas Üldkohus, et tagasivõtmatu maksekohustuse lõpetamine ja vastava tagatise tagastamine ei saa mingil juhul toimuda ühtse kriisilahendusfondi kahjuks.
77
Vastupidi sellele, mida väidab apellant, ei võta see tõlgendus rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõikelt 3 selle soovitavat toimet. Kui artikli 7 lõiget 3 tõlgendada nii, et see lubab krediidiasutustel ex ante osamakseid tasuda mitte enne, kui neile nende tagatis tagastatakse, rikutaks liidu seadusandja poolt rakendusmääruse artikli 7 lõikes 1 sätestatud põhimõtet, mis on kooskõlas määruse nr 806/2014 artikli 69 lõikes 1 ette nähtud nõudega.
78
Seega ei teinud Üldkohus viga, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 42, et rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõige 1 on kohaldatav sellise krediidiasutuse tagasivõtmatute maksekohustuste suhtes, kellele määrust nr 806/2014 enam ei kohaldata, ning et seega tuleb rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõiget 3 tõlgendada seda sätet arvestades.
79
Mis puudutab täiendavaid argumente rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõigete 2 ja 3 kohta, nimelt et need sätted näevad sisuliselt ette makse tegemise kohustuse üksnes kriisilahendusotsuse korral, siis piisab, kui viidata käesoleva kohtuotsuse punktidele 56–61.
80
Eeltoodut arvestades ja vastupidi sellele, mida väidab apellant, ei moonuta tõlgendus, mille Üldkohus andis rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõikele 1, selle rakendusmääruse artikli 7 lõikeid 2 ja 3 ega võta neil nende soovitavat toimet.
81
Seega tuleb neljas väiteosa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
82
Mis puudutab esimese väite viiendat osa, mille kohaselt on rikutud lex specialis generalibus derogat-põhimõtet ja mis on esitatud teise võimalusena, siis tuleb märkida, et vastupidi sellele, mida väidab apellant, ei saa rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõiget 3 pidada erinormiks, mis kehtestab erandi eelkõige määruse nr 806/2014 artikli 70 lõikest 4.
83
Nimelt kohtujurist oma ettepaneku punktis 87 märkis, on määrus nr 806/2014 kui alusmäärus kõrgema tasandi normatiivakt võrreldes rakendusmäärusega 2015/81, nii et sõnaselge erandi või sellekohase sätte puudumisel ei saa rakendusmääruse 2015/81 sätted, kui neid tuleb käsitada vastupidise sisuga sätetena, olla esimuslikud määruse nr 806/2014 sätete suhtes.
84
Lisaks tuleb märkida, et määruse nr 806/2014 artikli 70 lõige 7 annab nõukogule õiguse võtta vastu selliseid rakendusakte nagu rakendusmäärus 2015/81, et määrata kindlaks artikli 70 lõigete 1–3 rakendamise tingimused. Ent nagu nähtub Euroopa Kohtu kohtupraktikast, ei saa nõukogu rakendusaktidega seadusandlikku akti täiendada või muuta isegi selle mitteolemuslikes osades (28. veebruari 2023. aasta kohtuotsus Fenix International, C‑695/20, EU:C:2023:127, punktid 48 ja 49). Nõukogu ei saa seega rakendusmäärusega 2015/81 muuta määruse nr 806/2014 artikli 70 lõiget 4.
85
Igal juhul, nagu leiab ka kriisilahendusnõukogu, tuleb käesoleva väite kolmanda osa raames tehtud analüüsi arvestades tuvastada, et määruse nr 806/2014 artikli 70 lõige 4 ja rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõige 3 ei ole omavahel vastuolus.
86
Lisaks nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 76–80, et rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõiget 3 tuleb tõlgendada selle rakendusmääruse artikli 7 lõiget 1 arvesse võttes ja et viis, kuidas Üldkohus artikli 7 lõiget 1 tõlgendas, ei moonuta ega võta ära rakendusmääruse viidatud artikli 7 lõigete 2 ja 3 soovitavat toimet.
87
Nendest asjaoludest tuleneb, et esimese väite viies osa tuleb tagasi lükata.
88
Kuna apellandi esimese väite ühegi osaga ei saa nõustuda, tuleb see väide tervikuna tagasi lükata.
Teine väide, mis käsitleb põhjenduse puudumist
Poolte argumendid
89
Apellant väidab, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendused on puudulikud ja vastuolulised. Eelkõige toob ta esile vastuolud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 30, 33, 36, 41 ja 43, milles Üldkohus otsustas sisuliselt:
–
esiteks, et tagasivõtmatud maksekohustused on „nõuetekohaselt saadud“ osamaksed määruse nr 806/2014 artikli 70 lõike 4 tähenduses, kuigi neid ei tehta „kohe“;
–
teiseks, et need kohustused on „tagasivõtmatud“, leides seejärel, et rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõike 3 eesmärk on need kohustused „lõpetada“, „mistõttu [need] ei kesta edasi pärast osamakseid tegeva krediidiasutuse […] väljumist määruse nr 806/2014 kohaldamisalast“;
–
kolmandaks, nagu juba märgitud, on rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõike 3 eesmärk tagasivõtmatud maksekohustused „lõpetada“, ent Üldkohtu hinnangul on selle sätte eesmärk „tagada, et [kriisilahendusnõukogu] käsutuses oleksid kriisilahenduse korral võimalikult kiiresti [ühtse] kriisilahendusfondi rahalised vahendid“; ja
–
neljandaks ei saa rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõiget 3 kohaldada „ühtse kriisilahendusfondi kahjuks“ ja „finantssuutlikkust [või] likviidsust kahjustades“, nagu on ette nähtud määruse nr 806/2014 artikli 69 lõikes 1 ja rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõikes 1, tõendamata, kuidas selle artikli 7 lõike 3 kohaldamine „kahjustab ühtse kriisilahendusfondi finantssuutlikkust [või] likviidsust“ või eesmärki saavutada artikli 69 lõikes 1 ette nähtud sihttase. Igal juhul ei ole Üldkohus näidanud, kuidas on see säte ja rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõige 1 piisavalt täpsed, et takistada rakendusmääruse artikli 7 lõikes 3 ette nähtud selget ja täpset tagastamismehhanismi või kehtestada maksekohustus tingimustel, mida ei ole ette nähtud rakendusmääruse artikli 7 lõikes 2, mille sõnastus on samuti selge ja täpne.
90
Kriisilahendusnõukogu vaidleb nendele argumentidele vastu.
Euroopa Kohtu hinnang
91
Tuleb meelde tuletada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt paneb Üldkohtul lasuv põhjendamiskohustus talle kohustuse näidata selgelt ja üheselt oma arutluskäiku, võimaldamaks huvitatud isikutel tehtud kohtuotsuse põhjendusi mõista ja Euroopa Kohtul oma kohtulikku kontrolli teha (20. aprill 2023. aasta kohtuotsus nõukogu vs. El‑Qaddafi, C‑413/21 P, EU:C:2023:306, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
92
Üldkohtu otsuse vastuoluline või arusaamatu põhjendus on samaväärne põhjenduse puudumisega (20. aprilli 2023. aasta kohtuotsus nõukogu vs. El‑Qaddafi, C‑413/21 P, EU:C:2023:306, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
93
Käesolevas asjas tuleb kõigepealt märkida, nagu tegi ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 95 ja sellele järgnevates punktides, et mingit põhjenduste vastuolu ei esine Üldkohtu järelduse vahel, mille ta esitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 33 – nimelt et tagasivõtmatud maksekohustused ei ole „viivitamata“ tehtud osamaksed, vaid nende maksmine on „ajatatud“ – ja vaidlustatud kohtuotsuse punktis 30 – et finantsinstitutsiooni võetud tagasivõtmatud maksekohustused on „nõuetekohaselt saadud“ osamaksed. Nimelt hõlmab määruse nr 806/2014 artikli 70 lõikes 4 sätestatud ex ante osamaksete tagasimaksmise keeld kõiki olemasolevaid rahalisi vahendeid, sealhulgas tagasivõtmatuid maksekohustusi.
94
Edasi, vastuoluline ei ole ka nõuda tagasivõtmatu maksekohustuse aluseks oleva kohustuse täitmist, isegi kui see maksekohustus lõpeb. Õiguslik kohustus tasuda ex ante osamakseid konkreetse osamakseperioodi eest kestab nimelt edasi, kuna tagasivõtmatud maksekohustused on üksnes niisugustena krediidiasutuste käsutusse antud valikuline võimalus.
95
Lisaks ei ole vastuoluline ka Üldkohtu seisukoht, et rakendusmääruse 2015/81 artikli 7 lõige 3 võimaldab teha ühtsele kriisilahendusfondile kättesaadavaks vahendid „kriisilahenduse korral“, ja tema seisukoht, mille kohaselt on asjaomasel krediidiasutusel tingimusteta kohustus tasuda tagasivõtmatule maksekohustusele vastav summa. Just selle tingimusteta kohustuse tõttu ei saa sellist krediidiasutust vabastada tagasivõtmatutele maksekohustustele vastavate summade maksmisest, mis võimaldab ühtse kriisilahendusfondi käsutuses olevaid vahendeid „kriisilahenduse korral“ kiiresti kasutada. See ongi ühtse kriisilahendusfondi olemasolu mõte ja selle fondi sihttaseme saavutamise eesmärk, nagu liidu õigusaktid selle ette näevad.
96
Lõpuks, nagu nähtub esimesele väitele antud vastusest, põhjendas Üldkohus nõuetekohaselt, miks on ühtse kriisilahendusfondi riski ja sihttaseme saavutamise eesmärgiga vastuolus see, kui tagasivõtmatu maksekohustuse vormis tehtavad ex ante osamaksed kaovad seetõttu, et krediidiasutusele määrust nr 806/2014 enam ei kohaldata.
97
Kuna põhjendatud ei ole seega ükski argument, mille apellant on esitanud selleks, et tõendada vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste puudulikkust ja vastuolulisust, tuleb teine väide tagasi lükata.
98
Kuna nõustuda ei saa ühegi väitega, mille apellant oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitas, tuleb apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
99
Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida selle kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluse suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
100
Kuna kriisilahendusnõukogu on nõudnud, et apellant kohtukulud hüvitaks ja kuna apellant on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb apellandi kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja kriisilahendusnõukogu kohtukulud.
101
Kodukorra artikli 184 lõikes 4 on sätestatud, et kui esimeses astmes menetlusse astuja on osalenud Euroopa Kohtu menetluse kirjalikus või suulises osas, võib Euroopa Kohus otsustada jätta tema kohtukulud tema enda kanda. Selle sätte alusel kannab Fédération bancaire française ise oma kohtukulud.
102
Sama kodukorra artikli 140 lõike 1 kohaselt, mida selle kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse ka apellatsioonimenetluses, kannavad menetlusse astunud liikmesriigid ise oma kohtukulud. Järelikult kannab Prantsuse Vabariik oma kohtukulud ise.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Jätta BNP Paribas Public Sector SA kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Ühtse Kriisilahendusnõukogu (SRB) kohtukulud.
3.
Jätta Fédération bancaire française’i ja Prantsuse Vabariigi kohtukulud nende endi kanda.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.