Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
PRIIT PIKAMÄE IŠVADA,
pateikta 2024 m. vasario 29 d.(1)
Byla C‑8/23
FH
prieš
Conseil national de l’ordre des médecins,
dalyvaujant
Ministre de la Santé et de la Prévention,
Ministre de l’Économie, des Finances et de la Souveraineté industrielle et numérique
(Conseil d’État (Valstybės Taryba, Prancūzija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvas asmenų judėjimas – Įsisteigimo laisvė – Laisvė teikti paslaugas – Profesinės kvalifikacijos pripažinimas – Direktyva 2005/36/EB – Leidimas užsiimti gydytojo profesine veikla – Automatinio pripažinimo tvarka – Trečiojoje šalyje išduotas pagrindinio rengimo gydytojo diplomas – Kilmės valstybės narės pripažintas diplomas – Gydytojo specialisto formalios kvalifikacijos įrodymo gavimas kilmės valstybėje narėje – Šio formalios kvalifikacijos įrodymo nepripažinimas priimančiojoje valstybėje narėje“
I.      Įvadas
1.        Šis
Conseil d'État (Prancūzija) pagal SESV 267 straipsnį pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl
2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/36/EB dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo (toliau – Direktyva 2005/36)(2),
21 straipsnio ir 25 straipsnio 4 dalies bei V priedo 5.1.1 ir 5.1.2 punktų išaiškinimo. Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
FH ir Conseil national de l’ordre des médecins
(Nacionalinė gydytojų asociacijos taryba, Prancūzija; toliau – CNOM) ginčą dėl to, kad ji atsisakė įrašyti FH į gydytojų asociacijos sąrašą.
2.        Šioje byloje keliamas svarbus ir iš dalies naujas teisės klausimas, susijęs su Direktyva 2005/36, dėl gydytojo specialisto diplomo automatinio pripažinimo Europos Sąjungoje ir atsakomybės už tokių gydytojų rengimo priežiūrą bei galimybę užsiimti
šia profesija paskirstymo tarp valstybių narių tais atvejais, kai pagrindinis medicininis išsilavinimas buvo įgytas ne Europos Sąjungoje. Be kita ko, Teisingumo Teismas turės priimti sprendimą dėl trečiojoje šalyje įgyto pagrindinių medicinos studijų diplomo pripažinimo valstybėje narėje pasekmių ir dėl galimos kitų valstybių narių pareigos taip pat jį pripažinti.
3.        Tuo atveju, jei Direktyvoje 2005/36 nebūtų nuostatų, taikytinų konkrečioms pagrindinės bylos aplinkybėms, Teisingumo Teismas turės, kiek tai įmanoma, nurodyti, kaip praktiškai galima
palengvinti pirma aprašytoje padėtyje esančio asmens įgytos profesinės kvalifikacijos pripažinimą. Svarstydamas šį klausimą Teisingumo Teismas turės atsižvelgti į tikslus, kurių siekė įstatymų leidėjas, t. y. skatinti laisvę teikti paslaugas ir įsisteigimo laisvę Sąjungoje, kartu užtikrinant, kad būtų griežtai laikomasi visuomenės sveikatos ir saugos bei vartotojų apsaugos reikalavimų.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Sąjungos teisė
4.        Direktyvos 2005/36 6, 19 ir 44 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(6)      Paslaugos teikimo palengvinimas turi būti užtikrintas griežtai laikantis visuomenės sveikatos apsaugos, saugos ir vartotojų apsaugos. Todėl turi būti numatytos konkrečios nuostatos reglamentuojamoms profesijoms, susijusioms su visuomenės sveikata ar sauga, kai jų paslaugos kitoje valstybėje narėje teikiamos laikinai ar vienkartinai.
<...>
(19)      Gydytojų <...> judėjimo laisvė ir formalios kvalifikacijos įrodymų abipusis pripažinimas turėtų būti grindžiamas pagrindiniu automatinio formalios kvalifikacijos įrodymo pripažinimo principu, remiantis suderintais būtiniausiais rengimo reikalavimais. Be to, užsiimti valstybėse narės gydytojo <...> profesija turėtų būti leidžiama tik turint atitinkamą kvalifikaciją, užtikrinančią, kad atitinkamas asmuo įgijo išsilavinimą, kuris atitinka nustatytus būtiniausius reikalavimus. <...>
<...>
(44)      Ši direktyva nepažeidžia priemonių, būtinų užtikrinti aukštą sveikatos ir vartotojų apsaugos lygį.“
5.        Šios direktyvos 1 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta:
„Ši direktyva nustato taisykles, pagal kurias valstybė narė, suteikianti galimybę savo teritorijoje užsiimti reglamentuojama profesija atsižvelgiant į specifinės profesinės kvalifikacijos turėjimą (toliau – priimančioji valstybė narė), pripažįsta vienoje ar keliose kitose valstybėse narėse (toliau – kilmės valstybė narė) įgytą profesinę kvalifikaciją, ir kurios leidžia turinčiajam minėtą kvalifikaciją užsiimti ta profesija.“
6.        Minėtos direktyvos 2 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Kiekviena valstybė narė gali leisti savo teritorijoje pagal jos nustatytas taisykles užsiimti reglamentuojama profesija pagal 3 straipsnio 1 dalies a punktą valstybės narės piliečiams, turintiems profesinės kvalifikacijos įrodymą, įgytą ne toje valstybėje narėje. III antraštinės dalies III skyriaus reglamentuojamų profesijų atstovams suteikiant pradinį pripažinimą laikomasi tame skyriuje nustatytų būtiniausių rengimo reikalavimų.“
7.        Tos pačios direktyvos 3 straipsnio 1 ir 3 dalyse nurodyta:
„1.      Šioje direktyvoje taikomi tokie sąvokų apibrėžimai:
<...>
c)      „formalios kvalifikacijos įrodymas“ – tai diplomai, pažymėjimai ir kiti dokumentai, išduoti valstybės narės institucijos, paskirtos pagal tos valstybės narės įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas, ir patvirtinantys sėkmingą profesinio rengimo, įgyto daugiausia [Sąjungoje], baigimą. Kai pirmasis sakinys netaikomas, formalios kvalifikacijos įrodymu laikomas 3 dalyje nurodytas formalios kvalifikacijos įrodymas;
<...>
3.      Trečiosios šalies išduotas formalios kvalifikacijos įrodymas laikomas formalios kvalifikacijos įrodymu, jei jo turėtojas turi trejų metų atitinkamos profesijos patirtį valstybės narės, kuri pripažino tą formalios kvalifikacijos įrodymą pagal 2 straipsnio 2 dalies nuostatas, teritorijoje ir tą patirtį pripažįsta ta valstybė narė.“
8.        Pagal Direktyvos 2005/36 4 straipsnio 1 dalį priimančiajai valstybei narei pripažinus profesinę kvalifikaciją asmenys įgyja teisę užsiimti toje valstybėje narėje ta pačia profesija, kuriai jie laikomi turinčiais kvalifikaciją kilmės valstybėje narėje, ir
priimančiojoje valstybėje narėje tai daryti tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir tos šalies piliečiai.
9.        Šios direktyvos I skyriaus „Rengimo įrodymo pripažinimo bendroji sistema“ 10 straipsnyje nustatyta:
„Šis skyrius taikomas visoms profesijoms, kurių nereglamentuoja šios antraštinės dalies II ir III skyriai, toliau nurodytais atvejais, kai pareiškėjas dėl specifinių ir išskirtinių priežasčių neatitinka tuose skyriuose nustatytų reikalavimų:
<...>
d)      nepažeidžiant 21 straipsnio 1 dalies, 23 ir 27 straipsnio, gydytojams, bendrosios praktikos slaugytojams, gydytojams odontologams, veterinarijos gydytojams, akušeriams, vaistininkams ir architektams, turintiems specialisto formalios kvalifikacijos įrodymą, kurie turi būti baigę rengimą, leidžiantį įgyti V priedo 5.1.1, 5.2.2, 5.3.2, 5.4.2, 5.5.2, 5.6.2 ir 5.7.1 punktų sąrašuose nurodytą profesinį vardą, ir vien tik atitinkamai specialybei pripažinti;
<...>
g)      3 straipsnio 3 dalyje nustatytus reikalavimus atitinkantiems atvykusiesiems.“
10.      Minėtos direktyvos 21 straipsnyje „Automatinio pripažinimo principas“, numatyta:
„1.      Kiekviena valstybė narė pripažįsta tokį gydytojo formalios kvalifikacijos įrodymą, suteikiantį galimybę užsiimti pagrindinio rengimo gydytojo ir gydytojo specialisto <...> profesine veikla, kurios rūšys išvardytos atitinkamai V priedo 5.1.1, 5.1.2 <...> punktuose, kuris atitinka būtiniausius rengimo reikalavimus, nurodytus atitinkamai 24 [ir] 25 <...> straipsniuose, ir, vertindama galimybę užsiimti profesine veikla, tokį įrodymą savo teritorijoje laiko tokiu pačiu kaip ir jos išduodamas formalios kvalifikacijos įrodymas.
Tokius formalios kvalifikacijos įrodymus turi išduoti valstybių narių kompetentingos institucijos, o prireikus kartu turi būti išduodami ir atitinkamai V priedo 5.1.1 [ir] 5.1.2 <...> punktuose išvardyti pažymėjimai.
Pirmos ir antros pastraipų nuostatos neturi įtakos įgytoms teisėms, nurodytoms 23 [ir] 27 <...> straipsniuose.
<...>
6.      Kiekviena valstybė narė suteikia teisę užsiimti gydytojų <...> profesine veikla ir ją vykdyti su sąlyga, kad turimas atitinkamai V priedo 5.1.1 [ir] 5.1.2 <...> punktuose nurodytas formalios kvalifikacijos įrodymas, patvirtinantis, kad atitinkamas specialistas rengimo metu atitinkamais atvejais įgijo žinias, įgūdžius ir kompetencijas, nurodytus <...> 24 straipsnio 3 dalyje. <...>“
11.      Tos pačios direktyvos 24 straipsnyje, skirtame pagrindiniam medicininiam rengimui, nustatyta:
„1.      Į pagrindinį medicininį rengimą turi būti leidžiama priimti tik turint diplomą ar pažymėjimą, suteikiantį galimybę pradėti atitinkamas studijas universitete.
2.      Pagrindinį medicininį rengimą turi sudaryti iš viso bent penkerių metų trukmės studijos, kurios papildomai gali būti išreikštos lygiaverčiais ECTS [(Europos kreditų perkėlimo ir kaupimo sistema)] kreditais, ir jį turi sudaryti bent 5 500 valandų teorinio ir praktinio rengimo, kurį vykdo arba prižiūri universitetas.
<...>
3.      Pagrindinis medicininis rengimas turi užtikrinti, kad asmuo įgytų tokių žinių ir įgūdžių [nurodyti a–d punktuose].“
12.      Direktyvos 2005/36 25 straipsnyje „Specializuotas medicininis rengimas“ numatyta:
„1.      Į specializuotą medicininį rengimą turi būti leidžiama priimti baigusius 24 straipsnio 2 dalyje nurodytą pagrindinio medicininio rengimo programą, kurios metu rengiamas asmuo įgijo atitinkamų pagrindinių medicinos žinių, ir gavus jos baigimo patvirtinimą.
<...>
4.      Valstybės narės išduoda specializuoto medicininio rengimo įrodymą tik tuomet, jei turimas V priedo 5.1.1 punkte nurodytas pagrindinio medicininio rengimo įrodymas.
<...>“
13.      Šios direktyvos 50 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Jei yra pagrįstų abejonių, priimančioji valstybė narė gali reikalauti valstybės narės kompetentingų institucijų patvirtinti toje kitoje valstybėje narėje išduotų kvalifikaciją patvirtinančių dokumentų ir formalios kvalifikacijos įrodymų autentiškumą, o kai taikytina – ir patvirtinti, ar asmuo, siejant su šios antraštinės dalies III skyriuje nurodytomis profesijomis, atitinka būtiniausius rengimo reikalavimus, nustatytus atitinkamai 24, 25, 28, 31, 34, 35, 38, 40, 44 ir 46 straipsniuose.“
14.      Tos pačios direktyvos V priedas pavadintas „Pripažinimas remiantis minimalių mokymo sąlygų koordinavimu“. Šio priedo skilties „V.1. Medicinos gydytojas“ 5.1.1 punkte išvardyti „[o]ficialūs pagrindinių medicinos studijų
kvalifikacijos [formalios kvalifikacijos] įrodymo dokumentai“,
būtent, kiek tai susiję su Vokietijos Federaline Respublika, „Zeugnis über die Ärztliche Prüfung“ ir „Zeugnis über die Ärztliche Staatsprüfung und Zeugnis über die Vorbereitungszeit als Medizinalassistent, soweit diese nach den deutschen Rechtsvorschriften noch für den Abschluss der ärztlichen Ausbildung vorgesehen war“.
15.      Minėto priedo 5.1.2 punkte nurodyti valstybių narių „[o]ficialūs specializuotų gydytojų [gydytojų specialistų formalios] kvalifikacijos įrodymo dokumentai“, būtent, kiek tai susiję su Vokietijos Federacine Respublika, „Fachärztliche Anerkennung“.
B.      Prancūzijos teisė
16.      Code de la santé publique (Visuomenės sveikatos kodeksas) L. 4111-1 straipsnyje nustatyta:
„Niekas negali verstis gydytojo profesine veikla <...>, jeigu:
1°      Neturi diplomo, pažymėjimo arba kokio nors kito L. 4131-1 <...> [straipsnyje] nurodyto kvalifikaciją patvirtinančio dokumento <...>;
<...>
3°      Nėra įrašytas į gydytojų asociacijos sąrašą <...>, nebent L. 4112-6 ir L. 4112-7 straipsnių nuostatose numatyta kitaip.
<...>“
17.      Šio kodekso L. 4111-2 straipsnyje nurodyta:
„<...>
II.      Kompetentinga institucija, gavusi, be kita ko, iš specialistų sudarytos komisijos nuomonę, taip pat gali individualiai leisti verstis atitinkamos specialybės gydytojo profesine veikla <...> Europos Sąjungos valstybės narės arba kitos valstybės, kuri yra Europos ekonominės erdvės susitarimo šalis, piliečiams, turintiems trečiosios šalies išduotą ir valstybėje narėje arba valstybėje – susitarimo šalyje – (išskyrus Prancūziją) pripažintą kvalifikacijos įrodymo dokumentą, leidžiantį jiems ten teisėtai verstis profesine veikla. Gydytojų <...> atveju pripažįstamas ir pagrindinių, ir specializuotų medicinos studijų baigimą įrodantis dokumentas.
<...>“
18.      Minėto kodekso 4131-1 straipsnyje numatyta:
„Pagal L. 4111-1 straipsnį reikalaujami kvalifikaciją patvirtinantys dokumentai, kurių reikia norint užsiimti gydytojo profesine veikla, yra:
1°      Prancūzijos medicinos mokslų daktaro diplomas.
<...>
2°      Arba, jei asmuo yra Europos Sąjungos valstybės narės ar Europos ekonominės erdvės susitarimo šalies pilietis:
a)      gydytojo kvalifikaciją įrodantys dokumentai, kuriuos išdavė viena iš šių valstybių pagal Bendrijos įsipareigojimus ir kurie įtraukti į už aukštąjį mokslą ir sveikatos apsaugą atsakingų ministrų įsakymu sudarytą sąrašą;
b)      gydytojo kvalifikaciją įrodantys dokumentai, kuriuos išdavė Europos Sąjungos valstybė narė arba Europos ekonominės erdvės susitarimo šalis pagal Bendrijos įsipareigojimus ir kurie neįtraukti
į a punkte nurodytą sąrašą, jeigu kartu su jais pateikiamas tos valstybės pažymėjimas, kad šiais dokumentais patvirtinama tokius įsipareigojimus atitinkanti kvalifikacija ir kad valstybė dokumentus yra prilyginusi tame sąraše pateiktiems kvalifikacijos įrodymams;
<...>“
19.      2 punkto a papunktyje pateiktas sąrašas, nustatytas Arrêté du 13 juillet 2009 fixant les listes et les conditions de reconnaissance des titres de formation de médecin et de médecin spécialiste délivrés par les États membres de l’Union européenne ou parties à l’accord sur l’Espace économique européen
visées au 2° de l’article L. 4131-1 du code de la santé publique (2009 m. liepos 13 d. įsakymas, kuriuo nustatomi Visuomenės sveikatos kodekso L. 4131-1 straipsnio 2 dalyje nurodytų gydytojų ir gydytojų specialistų formalios kvalifikacijos įrodymų, išduotų Europos Sąjungos valstybėse narėse arba Europos ekonominės erdvės susitarimo šalyse, sąrašai ir pripažinimo sąlygos), atitinka sąrašą, pateiktą Direktyvos 2005/36 V priedo 5.1.1 ir 5.1.2 punktuose.
III. Bylos faktinės aplinkybės, pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
20.      FH yra Prancūzijos ir Vokietijos pilietis, kuris turi 2012 m. rugsėjo 18 d. Monastyro (Tunisas) universiteto išduotą valstybinį medicinos mokslų daktaro diplomą.
21.      2015 m. lapkričio 6 d. sprendimu kompetentingos Vokietijos institucijos pripažino šį diplomą pagrindinių medicinos studijų baigimą patvirtinančiu diplomu ir leido FH verstis gydytojo profesine veikla. 2016 m. rugpjūčio 1 d. sprendimu šios institucijos įregistravo FH Žemutinės Saksonijos žemės (Vokietija) gydytojų asociacijoje. 2021 m. sausio 28 d. FH gavo Hanoverio (Vokietija) universiteto išduotą gydytojo anesteziologo diplomą.
22.      2021 m. kovo 25 d. FH kreipėsi į Conseil départemental de Saône-et-Loire de l’ordre des médecins (Sonos ir Luaros departamento gydytojų asociacijos taryba, Prancūzija) ir paprašė įrašyti jį į asociacijos sąrašą pagal Code de la santé publique (Visuomenės sveikatos kodeksas, toliau – CSP) L. 4111-1 straipsnį. 2021 m. gegužės 20 d. sprendimu departamento taryba atsisakė tenkinti šį prašymą.
23.      FH apskundė šį sprendimą ribotos sudėties Conseil régional de Bourgogne-Franche-Comté de l’ordre des médecins (Burgundijos Franš Kontė regiono gydytojų asociacijos taryba, Prancūzija), ši 2021 m. liepos 15 d. sprendimu atmetė FH prašymą įtraukti jį į asociacijos sąrašą; ribotos sudėties CNOM 2021 m. rugsėjo 17 d. sprendimu taip pat atsisakė įrašyti jį į šį sąrašą.
24.      Tada FH pareiškė ieškinį dėl pastarojo sprendimo; jį nagrinėja Conseil d'État (Valstybės Taryba).
25.      Šiomis aplinkybėmis Conseil d’État (Valstybės Taryba) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar gydytojas, kuris yra vienos iš Europos Sąjungos valstybių narių pilietis ir turi valstybėje narėje išduotą gydytojo specialisto kvalifikaciją įrodantį dokumentą, numatytą [Direktyvos 2005/36] V priedo 5.1.2 punkte, kitoje valstybėje narėje gali remtis tos direktyvos 21 straipsnyje nustatyta automatinio kvalifikaciją įrodančių dokumentų pripažinimo sistema vien remdamasis šiuo dokumentu, net jei turi trečiojoje šalyje išduotą pagrindinių medicinos studijų baigimą patvirtinantį dokumentą, kurį pripažino tik valstybė narė, išdavusi jam gydytojo specialisto diplomą, ir kuris nėra vienas iš [minėtos] direktyvos V priedo 5.1.1 punkte nurodytų dokumentų, ir net jei pagal [jos] 25 straipsnio 4 dalį gydytojo specialisto kvalifikaciją įrodantis dokumentas gali būti išduodamas tik tuomet, jei turimas vienas iš pagrindinių medicinos studijų baigimą įrodančių dokumentų?“
IV.    Procesas Teisingumo Teisme
26.      2022 m. gruodžio 27 d. sprendimą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2023 m. sausio 12 d.
27.      FH, CNOM, Prancūzijos, Italijos, Nyderlandų ir Lenkijos vyriausybės, Europos laisvosios prekybos asociacijos (ELPA) priežiūros institucija, taip pat Europos Komisija rašytines pastabas pateikė per Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nustatytą terminą.
28.      2024 m. sausio 11 d. teismo posėdyje pastabas pateikė FH, CNOM, Prancūzijos vyriausybės, ELPA priežiūros institucijos ir Komisijos teisiniai atstovai.
V.      Teisinis vertinimas
A.      Įžanginės pastabos
29.      Ši byla susijusi su Direktyvos 2005/36, kuria apibrėžiamos specialistų teisės ir pareigos siekiant pripažinti Europos Sąjungoje įgytus formalios kvalifikacijos įrodymus ir vertimąsi tam tikra profesine veikla kitoje valstybėje narėje, nuostatų aiškinimu ir taikymu. Pagal Direktyvos 2005/36 4 straipsnio 1 dalį priimančiajai valstybei narei pripažinus profesinę kvalifikaciją asmenys įgyja teisę užsiimti toje valstybėje narėje „ta pačia profesija, kuriai jie laikomi turinčiais kvalifikaciją kilmės valstybėje narėje“, ir, kaip pripažino Teisingumo Teismas savo jurisprudencijoje, tai daryti „tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir tos šalies piliečiai“(3).
30.      Direktyva 2005/36 buvo panaikintos ir pakeistos įvairios sektorių ir bendrosios direktyvos, kuriomis reglamentuojamas profesinių kvalifikacijų pripažinimas, ir iš esmės nustatytos trys alternatyvios šių kvalifikacijų pripažinimo sistemos. Visų pirma yra bendroji sistema (I skyrius, 10–15 straipsniai), kuri taikoma visoms profesijoms, nepatenkančioms į kitų dviejų sistemų taikymo sritį (10 straipsnis). Taip pat yra profesine patirtimi grindžiama pripažinimo sistema (II skyrius, 16–20 straipsniai), kuri taikoma tam tikroms šios direktyvos IV priede nurodytoms veiklos rūšims.
31.      Galiausiai yra automatinio pripažinimo sistema (III skyrius, 21–49 straipsniai), kuriai būdingas būtiniausių rengimo reikalavimų derinimas. Gydytojo profesija yra viena iš septynių profesijų, kurioms taikoma automatinio pripažinimo sistema, kartu su slaugytojo, akušerio, odontologo, vaistininko, architekto ir veterinarijos gydytojo profesijomis(4). Siekiant automatinio pripažinimo reikia, kad būtų įvykdyti būtiniausi rengimo reikalavimai atsižvelgiant į
atitinkamą profesiją,
nustatyti minėtos direktyvos 24 ir paskesniuose straipsniuose. Teisingumo Teismas pažymėjo, kad valstybėms narėms draudžiama
pripažinimui taikyti kitus reikalavimus, nei pateikti tinkamą formalios kvalifikacijos įrodymą(5).
32.      Savo prašymu priimti prejudicinį sprendimą nacionalinis teismas siekia išsiaiškinti, ar gydytojas, kuris yra vienos iš Europos Sąjungos valstybių narių pilietis ir kuris turi vienoje valstybėje narėje išduotą gydytojo specialisto formalios kvalifikacijos įrodymą, gali, turėdamas tik šį dokumentą, kitoje valstybėje narėje remtis minėta automatinio formalios kvalifikacijos įrodymų pripažinimo sistema, nors turi trečiojoje valstybėje išduotą pagrindinių medicinos studijų kvalifikacijos įrodymo dokumentą (t.
y. pagrindinio medicininio rengimo įrodymą), kurį pripažino tik valstybė narė, kurioje jis įgijo gydytojo specialisto diplomą.
33.      Kaip išdėstysiu savo analizėje, grindžiamoje Direktyvos 2005/36 aiškinimu ir jurisprudencijoje pripažintais aiškinimo metodais, atsakymas į šį klausimą turėtų būti neigiamas dėl to, kad automatinio pripažinimo sistema nagrinėjamu atveju netaikytina. Turėdamas tai omenyje, ne tik atsakysiu į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktą klausimą, bet taip pat paaiškinsiu, kokiomis priemonėmis gali pasinaudoti pirma aprašytoje padėtyje esantis asmuo, kad sėkmingiausiai pasiektų savo tikslą. Toks požiūris rekomenduojamas siekiant pateikti naudingą atsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, laikantis bendradarbiavimo principo, kuriuo reikia vadovautis per prejudicinio sprendimo priėmimo procedūrą.
B.      Dėl pareiškėjo pagrindinėje byloje galimybės pasinaudoti automatinio pripažinimo sistema
1.      Dėl neatsiejamo ryšio tarp specializuoto medicininio rengimo ir pagrindinio medicininio rengimo
34.      Pagal suformuotą jurisprudenciją aiškinant ES teisės nuostatas reikia atsižvelgti ne tik į jų formuluotę, bet ir į kontekstą bei teisės akto, kuriame jos įtvirtintos, tikslus(6).
35.      Direktyvos 2005/36 21 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad kiekviena valstybė narė pripažįsta, be kita ko, gydytojo formalios kvalifikacijos įrodymą, suteikiantį galimybę užsiimti pagrindinio rengimo gydytojo ir gydytojo specialisto profesine veikla, kurios rūšys išvardytos atitinkamai V priedo 5.1.1 ir 5.1.2 punktuose, kuris atitinka būtiniausius rengimo reikalavimus, nurodytus atitinkamai 24 ir 25 straipsniuose, ir, vertindama galimybę užsiimti profesine veikla, tokį įrodymą savo teritorijoje laiko tokiu pačiu kaip ir jos išduodamas formalios kvalifikacijos įrodymas.
36.      Taigi, jei, kaip šiuo atveju, valstybės narės pilietis turi V priedo 5.1.2 punkte nurodytą gydytojo specialisto formalios kvalifikacijos įrodymą, kad galėtų užsiimti atitinkamos specialybės gydytojo profesine veikla priimančiojoje valstybėje narėje, iš principo pagal šio 21 straipsnio 1 dalį joje toks įrodymas turėtų būti pripažintas automatiškai. Vis dėlto kyla klausimas, ar tai, kad aptariamas asmuo neturi ir valstybėje narėje išduoto pagrindinių medicinos studijų kvalifikacijos įrodymo dokumento, yra tokio automatinio pripažinimo kliūtis.
37.      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad minėtoje 21 straipsnio 1 dalyje nustatytas reikalavimas, jog gydytojo formalios kvalifikacijos įrodymas turi atitikti „būtiniausius rengimo reikalavimus, nurodytus [būtent] [minėtos direktyvos] 25 straipsnyje“. Iš 25 straipsnio 4 dalies matyti, kad „[v]alstybės narės išduoda specializuoto medicininio rengimo įrodymą tik tuomet, jei turimas V priedo 5.1.1 punkte nurodytas pagrindinio medicininio rengimo įrodymas“. Kalbant apie Vokietijos Federalinę Respubliką, šiame 5.1.1 punkte minimi dviejų tipų vokiški pagrindinių medicinos studijų kvalifikacijos įrodymo dokumentai(7).
38.      Atrodo, kad remiantis pažodiniu 25 straipsnio 4 dalies aiškinimu, šios direktyvos V priedo 5.1.2 punkte nurodyto gydytojo specialisto formalios kvalifikacijos įrodymo automatinis pripažinimas yra neatsiejamas nuo šio priedo 5.1.1 punkte nurodyto pagrindinių medicinos studijų kvalifikacijos įrodymo dokumento pripažinimo ir jo siekiant reikia būti įgijus tokį kvalifikacijos įrodymo dokumentą.
39.      Reikėtų pažymėti, kad Direktyvos 2005/36 21 straipsnio nuostatose pagrindinių medicinos studijų kvalifikacijos įrodymo dokumentai ir gydytojo specialisto kvalifikacijos įrodymo dokumentai visada nurodomi kartu. Visų pirma šiose nuostatose šios direktyvos V priedo 5.1.2 punktas, susijęs su gydytojų specialistų formalios kvalifikacijos įrodymo dokumentais, niekada nenurodomas atskirai, bet visada nurodomas kartu su to priedo 5.1.1 punktu, susijusiu su pagrindinių medicinos studijų kvalifikacijos įrodymo dokumentais.
40.      Taigi minėto 21 straipsnio 1 dalyje kalbama apie visus „gydytojo formalios kvalifikacijos įrodymus“, nurodant, kad jie suteikia galimybę užsiimti pagrindinio rengimo gydytojo ir gydytojo specialisto profesine veikla. Be to, nors šie formalios kvalifikacijos įrodymai nurodyti atskiruose šio V priedo punktuose, jie priskirti tai pačiai antraštinei daliai „V.1. Medicinos gydytojas“, kurioje pirmiausia išvardyti pagrindinių medicinos studijų kvalifikacijos įrodymo dokumentai, paskui – gydytojų specialistų formalios kvalifikacijos įrodymo dokumentai.
41.      Be to, iš pačios Direktyvos 2005/36 24 straipsnio antraštės („Pagrindinis medicininis rengimas“) (pasviruoju šriftu išskirta mano) pavadinimo aišku, kad pagrindinis medicininis rengimas yra būtinas siekiant užtikrinti, kad būtų įgytos būtiniausios žinios ir įgūdžiai, reikalingi gydytojo profesinei veiklai vykdyti. Pagal šio straipsnio 2 dalį šis pagrindinis rengimas trunka mažiausiai penkerius metus, t. y. jo trukmė viršija minimalią visų gydytojo specialisto rengimo laikotarpių trukmę.
42.      Taigi žinios ir įgūdžiai, įgyti per pagrindinį medicininį rengimą, kaip jis apibūdintas Direktyvos 2005/36 24 straipsnio 3 dalyje, sudaro pagrindą, kuris nėra dėstomas per specializuotą medicininį rengimą, kaip jis apibūdintas šios direktyvos 25 straipsnyje, ir kuris vis dėlto yra būtinas vykdant gydytojo specialisto profesinę veiklą, nesvarbu, kokia būtų jo specialybė.
43.      Aiškinant Direktyvos 2005/36 21 straipsnio 1 dalį ir 25 straipsnio 4 dalį, reikia atkreipti dėmesį į šios direktyvos 21 straipsnio 6 dalį, kurioje nurodyta, kad „[k]iekviena valstybė narė suteikia teisę užsiimti gydytojų <...> profesine veikla ir ją vykdyti su sąlyga, kad turimas atitinkamai V priedo 5.1.1 [ir] 5.1.2 <...> punktuose nurodytas formalios kvalifikacijos įrodymas, patvirtinantis, kad atitinkamas specialistas rengimo metu atitinkamais atvejais įgijo žinias, įgūdžius ir kompetencijas, nurodytus <...> 24 straipsnio 3 dalyje“. Iš šios nuostatos aiškiai matyti, kad gydytojo specialisto formalios kvalifikacijos įrodymas pats savaime negarantuoja, kad atitinkamas asmuo įgijo minėtas žinias ir įgūdžius, todėl automatinis šio formalios kvalifikacijos įrodymo pripažinimas turi būti neatsiejamas nuo automatinio pagrindinių medicinos studijų kvalifikacijos įrodymo dokumento pripažinimo.
44.      Galiausiai svarbu prisiminti, kad automatinis pripažinimas taikomas tik šio V priedo 5.1.1 ir 5.1.2 punktuose išvardytiems oficialiems medicininio rengimo kvalifikacijos įrodymo dokumentams, kuriuos valstybės narės laiko atitinkančiais būtiniausius rengimo reikalavimus. Tai taip pat pasakytina apie 5.1.1 punkte išvardytus Vokietijos formalios kvalifikacijos įrodymus, kurių pareiškėjas neturi. Vadinasi, trečiojoje šalyje įgytas formalios kvalifikacijos įrodymas negali būti pripažįstamas automatiškai, nepaisant to, kad tam tikra valstybė narė jį vienašališkai pripažino, remdamasi savo vidaus teise pagal Direktyvos 2005/36 2 straipsnio 2 dalį.
45.      Dėl pastarojo aspekto norėčiau pateikti kelias papildomas pastabas, juo labiau kad kelios į šią bylą įstojusios valstybės narės išreiškė abejonių dėl to, kokių teisinių pasekmių gali kilti tuo atveju, jei valstybė narė pripažintų tokį trečiojoje šalyje įgytos formalios kvalifikacijos įrodymą.
2.      Dėl vienašališko formalios kvalifikacijos įrodymo pripažinimo valstybėje narėje pagal Direktyvos 2005/36 2 straipsnio 2 dalį teisinių pasekmių
46.      Atsižvelgiant į vietą, kurioje įgyta profesinė kvalifikacija, taikomos skirtingos taisyklės. Sąjungos valstybės narės suteikta profesinė kvalifikacija, patvirtinanti rengimą, kuris daugiausia vyko Sąjungoje, pripažįstama lengviau nei diplomas, išduotas trečiojoje šalyje. Direktyvos 2005/36 1 straipsnyje nurodyta, kad pripažįstama
„<...> vienoje ar keliose kitose valstybėse narėse <...> įgyt[a] profesin[ė] kvalifikacij[a]“(8). Šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies c punkte dar pažymėta, jog formalios kvalifikacijos įrodymas – tai „diplomai, pažymėjimai ir kiti dokumentai <...>, patvirtinantys sėkmingą profesinio rengimo, įgyto daugiausia [Sąjungoje], baigimą“(9). Tuo atveju, kai profesinė kvalifikacija įgyta trečiojoje šalyje, pagal Sąjungos teisę jos pripažinimas numatomas tik tuo atveju, kai apie jį paskelbiama Sąjungos valstybėje narėje taikant jos nacionalinę teisę.
47.      Direktyvos 2005/36 2 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad „kiekviena valstybė narė gali leisti savo teritorijoje pagal jos nustatytas taisykles užsiimti reglamentuojama profesija pagal 3 straipsnio 1 dalies a punktą valstybės narės piliečiams, turintiems profesinės kvalifikacijos įrodymą, įgytą ne toje valstybėje narėje“(10). Pagal šią nuostatą valstybėms narėms leidžiama sudaryti dvišalius susitarimus dėl abipusio profesinių kvalifikacijų pripažinimo su trečiosiomis valstybėmis. Taigi valstybės narės gali laisvai nustatyti tokio pripažinimo sąlygas, jei laikomasi būtiniausių rengimo reikalavimų, keliamų šios direktyvos III antraštinės dalies III skyriuje nurodytoms sektoriaus profesijoms. Vis dėlto iš šios nuostatos formuluotės aiškiai matyti, kad tokio pripažinimo remiantis nacionalinės teisės aktais teisinės pasekmės galioja atitinkamos valstybės narės teritorijoje ir negali sukurti prievolių kitoms valstybėms narėms.
48.      Beje, šis aiškinimas patvirtintas Sprendime Haim(11), kuriame Teisingumo Teismas išaiškino 1978 m. liepos 25 d. Tarybos direktyvos 78/687/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių dantų gydytojų veiklą, suderinimo 1 straipsnio 4 dalį(12), kuri buvo suformuluota panašiai kaip Direktyvos 2005/36 2 straipsnio 2 dalis(13), ta prasme, kad trečiosiose šalyse išduotų formalios kvalifikacijos įrodymų pripažinimas valstybėje narėje, net jeigu jie buvo pripažinti lygiaverčiais vienoje ar keliose valstybėse narėse, nėra privalomas kitoms valstybėms narėms. Nagrinėjamu atveju tai reiškia, kad pagal šio 2 straipsnio 2 dalį pareiškėjas negali pagrindinėje byloje
remtis tuo, kad Vokietijos institucijos pripažino jo Tunise įgytą profesinę kvalifikaciją, siekdamas, kad Prancūzijos institucijos savo ruožtu būtų įpareigotos ją pripažinti taikant automatinio pripažinimo sistemą.
49.      Neatsižvelgiant į tai, ar ši nuostata taikytina, reikia pažymėti, kad Direktyvos 2005/36 21 straipsnio 6 dalyje nurodyta, jog medicininio rengimo žinios, įgūdžiai ir kompetencijos turi būti „[įgytos] rengimo metu“(14), todėl iš principo nacionalinės institucijos nepriima jokio sprendimo, kuriuo trečiojoje šalyje baigtas rengimas būtų prilyginamas rengimui, baigtam ES valstybėje narėje. Kitaip tariant, ši nuostata suponuoja mokymosi procesą kaip akademinės mokymo programos dalį. Todėl tik Europos Sąjungoje „įgyta“ gydytojo kvalifikacija gali suteikti žinių ir įgūdžių, būtinų automatiniam pripažinimui pagal šios direktyvos 21 straipsnio 1 dalį.
3.      Dėl galimybės pagal Direktyvos 2005/36 3 straipsnio 3 dalį pripažinti trečiojoje šalyje išduotą formalios kvalifikacijos įrodymą
50.      Vis dėlto tai nereiškia, kad asmuo, esantis tokioje padėtyje, kaip pareiškėjas pagrindinėje byloje, kuris įgijo formalios kvalifikacijos įrodymą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2005/36 3 straipsnio 1 dalies c punktą, trečiojoje šalyje, netenka galimybės verstis profesine veikla kitoje valstybėje narėje. Iš tikrųjų pagal Direktyvos 2005/36 3 straipsnio 3 dalį „[t]rečiosios šalies išduotas formalios kvalifikacijos įrodymas laikomas formalios kvalifikacijos įrodymu, jei jo turėtojas turi trejų metų atitinkamos profesijos patirtį valstybės narės, kuri pripažino tą formalios kvalifikacijos įrodymą pagal 2 straipsnio 2 dalies nuostatas, teritorijoje ir tą patirtį pripažįsta ta valstybė narė“(15).
51.      Taigi trečiosiose šalyse įgytų profesinių kvalifikacijų pripažinimas reglamentuojamas gana griežtomis nuostatomis. Sąjungos pilietis, turintis tokią profesinę kvalifikaciją, gali remtis Direktyvos 2005/36 3 straipsnio 3 dalimi tik susiklosčius dviem sąlygoms: pirma, diplomą turi būti pripažinusi viena Sąjungos valstybė narė pagal savo vidaus teisę ir, antra, profesinės kvalifikacijos turėtojas turi būti atlikęs trejų metų profesinę praktiką pirmojoje pripažinimo valstybėje narėje. Šia paskutine sąlyga akivaizdžiai siekiama užkirsti kelią piliečiams piktnaudžiauti šios direktyvos sistema arba bandyti apeiti jos taisykles pasinaudojant „pripažinimo pripažinimu“(16).
52.      Vis dėlto šio „pripažinimo pripažinimo“ sąlygoms taikomos konkrečios taisyklės. Visų pirma šiam pripažinimui taikoma tik rengimo įrodymo pripažinimo bendroji sistema, numatyta Direktyvos 2005/36 III antraštinės dalies I skyriuje(17). Taigi kiekviena valstybė narė turi pripažinti trečiosios šalies suteiktą kvalifikaciją, anksčiau pripažintą Sąjungoje, bet neprivalo suteikti automatinio pripažinimo. Pirmoji šios taisyklės taikymo pasekmė yra ta, kad pagal ją antrajai valstybei narei leidžiama kompensacinėmis priemonėmis užtikrinti, kad trečiojoje šalyje išduoto diplomo turėtojas ne tik pasiektų minimalų šioje direktyvoje nustatytą kvalifikacijos lygį, bet ir tą, viršijantį Sąjungos minimalų lygį, kurio atitinkama valstybė nusprendė reikalauti iš savo piliečių. Antra, jei antroji pripažinimo valstybė narė nustatė esminius mokymo skirtumus, ji neprivalo leisti pasirinkti vieną iš dviejų kompensacinių priemonių. Pagal šios direktyvos 14 straipsnį ji gali pasirinkti kompensacinės priemonės rūšį, t. y. arba tinkamumo testą, arba adaptacijos laikotarpį.
53.      Nagrinėjant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktą klausimą reikia pažymėti, kad nors Vokietijos valdžios institucijos pagal Direktyvos 2005/36 2 straipsnio 2 dalį pripažino Tuniso pateiktą pareiškėjo pagrindinėje byloje formalios kvalifikacijos įrodymą, skiriasi pagrindinės bylos šalių pozicijos dėl to, ar pareiškėjas pagrindinėje byloje iš tikrųjų įgijo trejų metų profesinę patirtį Vokietijos teritorijoje. Dėl šios priežasties, nesant tikslesnės informacijos, reikia daryti prielaidą, kad pareiškėjas pagrindinėje byloje neatitinka vieno iš dviejų šios direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje nustatytų reikalavimų.
C.      Dėl galimybės pareiškėjui pagrindinėje byloje remtis bendrąja pripažinimo sistema
54.      Dar kyla klausimas, ar Sąjungos pilietis, patekęs į prejudiciniame klausime aprašytą padėtį, vis dėlto gali remtis rengimo įrodymo pripažinimo bendrąja sistema. Kaip matyti iš Direktyvos 2005/36 10 straipsnio, ši sistema yra papildomo pobūdžio, nes taikoma „visoms profesijoms, kurių nereglamentuoja šios antraštinės dalies II ir III skyriai, toliau nurodytais atvejais, kai pareiškėjas dėl specifinių ir išskirtinių priežasčių neatitinka tuose skyriuose nustatytų reikalavimų“.
55.      Man atrodo, kad nagrinėjamu atveju ši pirmoji sąlyga a priori tenkinama, nes gydytojo išsilavinimas, įgytas trečiojoje šalyje, nepatenka į Direktyvos 2005/36 III antraštinės dalies II ir III skyrių, susijusių su įsisteigimo laisve, taikymo sritį. Konkrečiau kalbant, kaip paaiškinau savo analizėje, automatinio pripažinimo sistema nagrinėjamu atveju netaikytina, nes pareiškėjas pagrindinėje byloje neturi nė vieno šios direktyvos V priedo 5.1.1 punkte nurodyto pagrindinių medicinos studijų kvalifikacijos įrodymo dokumento. Kitaip tariant, Vokietijos valdžios institucijoms pripažinus Tuniso išduotą diplomą pareiškėjui pagrindinėje byloje, pagal šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalį šis diplomas netampa vienu iš šiame punkte išvardytų vokiškų diplomų.
56.      Atsižvelgiant į tai, reikia atkreipti dėmesį į aplinkybę, kad Direktyvos 2005/36 10 straipsnis pasižymi tam tikrais ypatumais, nes jame numatyta, kad rengimo įrodymo pripažinimo bendroji sistema taikoma tik šioje nuostatoje aiškiai nurodytais „specifiniais ir išskirtiniais“ atvejais(18). Tai yra antroji iš dviejų kumuliacinių sąlygų. Šio 10 straipsnio d punkte nurodytas atvejis galėtų būti aktualus nagrinėjant šią bylą tiek, kiek jis susijęs su gydytoju, kuris „turi būti [baigęs] rengimą, leidžiantį įgyti [šios direktyvos V priedo 5.1.1 punkte] nurodytą profesinį vardą“. Vis dėlto svarbu pažymėti, kad šioje nuostatoje yra svarbus patikslinimas, t. y. kad bendroji sistema taikoma „vien tik atitinkamai specialybei pripažinti“.
57.      Abejoju, ar ši sąlyga tenkinama nagrinėjamu atveju, nes pareiškėjas prašo pripažinti ne tik valstybėje narėje įgytą anesteziologo specializaciją, bet ir trečiojoje šalyje įgytą pagrindinį medicininį išsilavinimą. Todėl man atrodo, kad iš šios nuostatos formuluotės jau išplaukia, kad jos negalima taikyti nagrinėjamoje byloje. Be to, iš pareiškėjo pagrindinėje byloje pateiktų argumentų nematyti, kad jis teigtų ir įrodinėtų, jog egzistuoja „specifinis ir išskirtinis“ pagrindas, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2005/36 10 straipsnį, kuriuo būtų galima pateisinti bendrosios rengimo įrodymo pripažinimo sistemos taikymą.
58.      Mano nuomone, taip pat yra argumentų, grindžiamų aiškinimu atsižvelgiant į kontekstą, kurie sudaro kliūčių taikyti Direktyvos 2005/36 10 straipsnio d punktą. Kaip paaiškinau ankstesniuose punktuose, šios direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje nustatyta speciali trečiųjų šalių suteiktų profesinių kvalifikacijų pripažinimo tvarka, pagal kurią reikalaujama, kad atitinkamas asmuo būtų bent trejus metus vykdęs atitinkamą profesinę veiklą valstybės narės, kurioje jis gavo pirminį pripažinimą pagal minėtos direktyvos
2 straipsnio 2 dalį, teritorijoje. Jei ši sąlyga įvykdoma, jo kvalifikacija pripažįstama pagal bendrąją sistemą. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta pirma, sunku suprasti, kodėl Direktyvoje 2005/36 būtų numatytas lygiagretus, daug mažiau įpareigojantis kelias, kuris suteiktų galimybę naudotis ta pačia pripažinimo sistema. Man atrodo, kad dėl alternatyvaus minėto 10 straipsnio d punkto taikymo siekiant palengvinti trečiosiose šalyse įgytos profesinės kvalifikacijos pripažinimą esant tokiai situacijai, kokia susiklostė nagrinėjamoje byloje, 3 straipsnio 3 dalis netektų prasmės.
59.      Be to, reikia turėti omenyje, kad 10 straipsnis, kaip išimtis, turi būti aiškinamas siaurai(19). Iš parengiamųjų darbų matyti, kad pirminiame Komisijos pasiūlyme nebuvo paminėta nei sąvoka „specifinės ir išskirtinės priežastys“, nei Direktyvos 2005/36 10 straipsnio a–g punktai(20). Ši sąvoka ir šios nuostatos buvo įtrauktos Tarybos iniciatyva. Tai matyti iš Tarybos argumentų pranešimo, kuriame teigiama, kad pradinis Komisijos pasiūlymas dėl direktyvos 10 straipsnio buvo per platus(21).
60.      Šiame kontekste reikia paminėti Sprendimą Angerer(22), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad dėl Direktyvos 2005/36 sistemos, tikslo ir genezės draudžiama plačiai aiškinti sąvoką „specifinė ir išskirtinė priežastis“(23). Be to, kad šioje byloje akivaizdžiai netenkinamos kitos šios direktyvos 10 straipsnio d punkto taikymo sąlygos, galiu tik pritarti Teisingumo Teismo pozicijai. Nematau, kaip šią nuostatą būtų galima išaiškinti taip, kad jos taikymo sritis apimtų nagrinėjamos bylos aplinkybes.
61.      Dėl pirma nurodytų priežasčių manau, kad Direktyvos 2005/36 10 straipsnio d punktas neturi būti taikomas nagrinėjamos bylos aplinkybėms.
62.      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta pirma, šioje analizės stadijoje reikia padaryti tarpinę išvadą, kad nei automatinio pripažinimo sistema, nei bendroji pripažinimo sistema nagrinėjamu atveju netaikytinos.
63.      Dėl to, kad nė viena Direktyvos 2005/36 nuostata neapima tokios situacijos, kokią aprašė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, iš esmės atsiranda galimybė tiesiogiai remtis pirminės teisės nuostatomis, konkrečiai – SESV 45 bei 49 straipsniais, kuriais reglamentuojamas laisvas darbuotojų judėjimas ir įsisteigimo teisė(24), ir tai toliau išsamiai išnagrinėsiu šioje išvadoje.
D.      Dėl galimybės pareiškėjui pagrindinėje byloje remtis pagrindinėmis laisvėmis
64.      Iš pirma pateiktos analizės matyti, kad Direktyva 2005/36 netaikoma tuo atveju, kai specialistas, kuris yra Sąjungos pilietis, nori įsisteigti kitoje valstybėje narėje, negalėdamas įrodyti trejų metų profesinės patirties valstybėje narėje, pripažinusioje trečiosios šalies suteiktą kvalifikaciją, kurios reikalaujama pagal šios direktyvos 3 straipsnio 3 dalį(25).
65.      Atsižvelgiant į tai, reikia priminti, kad Direktyva 2005/36 nesiekiama apsunkinti profesinių kvalifikacijų pripažinimo esant situacijoms, kurios nepatenka į jos taikymo sritį, ir ji negali turėti tokio poveikio(26). Šioje direktyvoje numatyta automatinio pripažinimo tvarka papildo pagrindinėmis laisvėmis garantuojamas teises, tačiau nepakeičia vertinimo pagal šias nuostatas. Taigi, kai nepatenka į minėtos direktyvos taikymo sritį(27), įskaitant atvejus, kai neįvykdomos profesinės kvalifikacijos pripažinimo sąlygos(28), specialistas gali remtis pagrindinėmis laisvėmis(29).
66.      Kaip Teisingumo Teismas nusprendė Sprendime Vlassopoulou(30), nacionalinės kvalifikacijos įgijimo sąlygos, net taikomos nediskriminuojant dėl pilietybės, gali trukdyti kitų Sąjungos valstybių narių piliečiams naudotis įsisteigimo teise(31), o vėlesnėje jurisprudencijoje buvo padarytos tos pačios išvados dėl laisvo darbuotojų judėjimo(32). Vadinasi, Sąjungos valstybė narė, kuriai pateikiamas prašymas leisti vykdyti profesinę veiklą, kuria verstis pagal nacionalinės teisės aktus leidžiama tik turint diplomą arba profesinę kvalifikaciją, privalo atsižvelgti į diplomus, pažymėjimus ir kitus dokumentus, taip pat reikšmingą patirtį, kai lygina šiais dokumentais ir patirtimi patvirtintas kompetencijas su žiniomis ir kvalifikacijomis, kurių reikalaujama pagal nacionalinės teisės aktus(33).
67.      Sprendime Hocsman(34) Teisingumo Teismas nusprendė, kad Sprendime Vlassopoulou nustatyti pripažinimo principai taikomi ir trečiojoje šalyje įgytai kvalifikacijai. Šis sprendimas Hocsman buvo priimtas dėl gydytojo, kurio Argentinoje įgytas pagrindinio medicininio rengimo diplomas buvo vienoje valstybėje narėje pripažintas lygiaverčiu nacionaliniam diplomui, todėl jis galėjo tęsti specialybės studijas toje pačioje valstybėje ir ten gauti specialisto diplomą, kuris būtų buvęs pripažintas lygiaverčiu pagal ES teisę, jei pagrindinio medicininio rengimo diplomas irgi būtų buvęs išduotas kurioje nors valstybėje narėje. Šiomis aplinkybėmis svarbu pažymėti, kad minėtame Sprendime Haim
Teisingumo Teismas pakartojo, jog šioje jurisprudencijoje suformuluoti principai galioja, nepaisant išvados, kad vienašališkas trečiųjų šalių išduotų kvalifikacijos įrodymo dokumentų pripažinimas vienoje valstybėje narėje negali būti privalomas kitoms Sąjungos valstybėms narėms(35).
68.      Dėl šios jurisprudencijos priimančioji valstybė narė, vertindama specialisto žinias ir kvalifikaciją tais atvejais, kurie nepatenka į Direktyvos 2005/36 taikymo sritį, privalo atsižvelgti į visus atitinkamus dokumentus, susijusius su kitų Sąjungos valstybių narių suteiktomis žiniomis ir kvalifikacija(36), visų pirma dokumentus, susijusius su lygiavertiškumu, neatsižvelgiant į vietą, kurioje vyko rengimas, įskaitant trečiąsias šalis, ir neatsižvelgiant į tai, ar rengimas vyko kitoje valstybėje narėje, ar trečiojoje šalyje, o priimančioji valstybė narė taip pat privalo atsižvelgti į visą susijusią profesinę patirtį, visų pirma įgytą per specializuotą rengimą(37).
69.      Jei taip palyginus konstatuojama, kad teorinės žinios ir kvalifikacija atitinka reikalaujamas pagal nacionalines nuostatas, valstybė narė turi pripažinti, kad šios kvalifikacijos atitinka šiose nuostatose įtvirtintas sąlygas(38). Atliekant lyginamąjį tyrimą galima atsižvelgti tik į objektyvius skirtumus(39). Jei pareiškėjo žinios ir kvalifikacija, patvirtintos diplomu ir atitinkama patirtimi, nėra lygiavertės arba tik iš dalies atitinka priimančiosios valstybės narės reikalaujamas žinias ir kvalifikaciją, ta valstybė narė turi nurodyti trūkstamą išsilavinimą, kad pareiškėjas galėtų jį papildyti arba baigti naują rengimo kursą(40). Priimančiosios valstybės narės taikomos kompensacinės priemonės neturi būti neproporcingos(41).
70.      Manau, kad kitoks aiškinimas nepadėtų veiksmingai pasinaudoti SESV garantuojamomis pagrindinėmis laisvėmis. Šiuo klausimu reikia prisiminti, kad ES teisėje nustatyta pareiga motyvuoti nacionalinius sprendimus, darančius poveikį naudojimuisi pagal Sutartį privatiems asmenims suteikta pagrindine teise(42). Todėl ieškovas, kaip antai pareiškėjas pagrindinėje byloje, turi turėti galimybę sužinoti priežastis, kuriomis grindžiamas atsisakymas, be kita ko, apie rengimo trūkumą(43).
71.      Pagal suformuotą jurisprudenciją įgytų žinių ir kvalifikacijų nepripažinimas kitoje Sąjungos valstybėje narėje gali kliudyti laisvam specialistų judėjimui ir įsisteigimui, net jei nacionalinės taisyklės taikomos nediskriminuojant dėl pilietybės(44). Taigi priimančioji valstybė narė negali nepripažinti kitoje Sąjungos valstybėje narėje įgytų žinių ir kvalifikacijos. Manau, kad tą patį reikia pasakyti apie trečiojoje šalyje įgytų žinių ir kvalifikacijų nepripažinimą, kai jos yra pripažintos lygiavertėmis kitoje valstybėje narėje, ir kad priimančioji valstybė narė negali neatsižvelgti į šias kvalifikacijas. Konkrečiau kalbant, reikia pažymėti, kad šiuo klausimu priimtos nacionalinės teisės nuostatos neturi kliudyti veiksmingai įgyvendinti pagal Sąjungos teisę garantuojamų pagrindinių laisvių(45).
72.      Manyčiau, kad, esant tokiai situacijai, kokia susiklostė nagrinėjamoje byloje, kai Sąjungos piliečio įgyta gydytojo specialisto kvalifikacija savaime atitinka Direktyvoje 2005/36 numatytas automatinio pripažinimo sąlygas ir kai trečiojoje šalyje įgytą pagrindinį išsilavinimą kita valstybė narė pripažino lygiaverčiu, pagrįsto pagrindinių laisvių ribojimo galimybės yra ribotos. Juo labiau kad pagal šios direktyvos 2 straipsnio 2 dalį valstybės narės, vienašališkai pripažindamos trečiosiose šalyse įgytas profesines kvalifikacijas, privalo laikytis gydytojo profesijai numatytų „būtiniausių rengimo reikalavimų“, o tai iš esmės reiškia, kad visuomenės sveikatos ir saugos apsauga Sąjungoje negali būti pažeista. Dėl to man kyla svarbus klausimas, gal būtų teisinga ir tinkama laikytis nuomonės, jog tokiomis aplinkybėmis egzistuoja pagrindinio rengimo lygiavertiškumo priimančiojoje valstybėje narėje prezumpcija(46). Šiuo klausimu turiu konstatuoti, kad nė viena iš suinteresuotųjų šalių nepateikė įtikinamų argumentų, kuriais remiantis būtų galima paneigti tokį aiškinimą.
73.      Bet kuriuo atveju priimančioji valstybė narė negali remtis praktiniais ar administraciniais sunkumais, siekdama pateisinti vertinimo, kurį ji privalo atlikti pagal Sprendimą Vlassopoulou, nevykdymą(47). Pagrindinės laisvo darbuotojų judėjimo ir įsisteigimo laisvės turi būti aiškinamos kaip įpareigojančios priimančiąją valstybę narę atlikti pareiškėjo profesine kvalifikacija patvirtintų žinių ir rengimo įvertinimą. Tai darydama, priimančioji valstybė narė turi, kaip nurodžiau šioje išvadoje, atsižvelgti į visus diplomus, pažymėjimus ir kitus oficialios kvalifikacijos įrodymus, taip pat į atitinkamą patirtį. Atsisakymas atlikti tokį vertinimą dėl praktinių ar administracinių sunkumų savaime reikštų nepagrįstą pirma minėtų laisvių apribojimą.
VI.    Išvada
74.      Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Conseil d’État (Valstybės Taryba, Prancūzija) pateiktą prejudicinį klausimą:
2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/36/EB dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo
turi būti aiškinama taip:
valstybės narės kompetentingos institucijos pagal šios direktyvos 21 straipsnyje numatytą automatinio pripažinimo sistemą gali pripažinti kitoje valstybėje narėje išduotą gydytojo specialisto formalios kvalifikacijos įrodymą, nurodytą šios direktyvos V priedo 5.1.2 punkte, tik jeigu šį formalios kvalifikacijos įrodymą turintis gydytojas taip pat turi valstybėje narėje išduotą ir šios direktyvos V priedo 5.1.1 punkte nurodytą pagrindinių medicinos studijų kvalifikacijos įrodymą. Šis aiškinimas nedaro poveikio galimybei, nesant tokio pagrindinių medicinos studijų kvalifikacijos įrodymo, pripažinti minėtą
specializuoto medicininio išsilavinimo įrodymą remiantis Direktyvos 2005/36 III antraštinės dalies I skyriuje apibrėžta rengimo įrodymo pripažinimo bendrąja sistema arba prireikus – SESV 45 straipsniu arba 49 straipsniu.
1      Originalo kalba: prancūzų.
2      OL L 255, 2005, p. 22.
3      Žr. 2021 m. liepos 8 d. Sprendimą Lietuvos Respublikos sveikatos apsaugos ministerija (C‑166/20, EU:C:2021:554, 25 punktas) ir 2022 m. kovo 3 d. Sprendimą Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Pagrindinių medicinos studijų diplomas) (C‑634/20, EU:C:2022:149, 34 punktas).
4      Von Lewinski, K., Europarecht (Schulze/Janssen/Kadelbach), 4-asis leidimas, Baden
Badenas, 2020, 72 punktas.
5      Žr. 2014 m. balandžio 30 d. Sprendimą Ordre des architectes (C‑365/13, EU:C:2014:280, 21 ir 22 punktai).
6      Žr. 2021 m. rugsėjo 2 d. Sprendimą LG ir MH (Savų pinigų plovimas) (C‑790/19, EU:C:2021:661, 47 punktas) ir 2023 m. kovo 16 d. Sprendimą Colt Technology Services ir kt. (C‑339/21, EU:C:2023:214, 39 punktas).
7      Kaip jau nurodžiau šios išvados 14 punkte, „Zeugnis über die Ärztliche Prüfung“ ir „Zeugnis über die Ärztliche Staatsprüfung und Zeugnis über die Vorbereitungszeit als Medizinalassistent, soweit diese nach den deutschen Rechtsvorschriften noch für den Abschluss der ärztlichen Ausbildung vorgesehen war“.
8      Pasviruoju šriftu išskirta mano.
9      Pasviruoju šriftu išskirta mano.
10      Pasviruoju šriftu išskirta mano.
11      1994 m. vasario 9 d. sprendimas (C‑319/92, EU:C:1994:47, 20 ir 21 punktai).
12      OL L 233, 1978, p. 10.
13      Direktyvos 78/687 1 straipsnio 4 dalyje buvo nustatyta: „Ši direktyva nėra kliūtis valstybėms narėms taikyti savo taisykles savo teritorijoje ir leisti pradėti bei verstis dantų gydytojo veikla tiems gydytojams, kurie turi diplomus, pažymėjimus arba kitus oficialią kvalifikaciją įrodančius dokumentus, išduotus šalyje, kuri nėra valstybė narė“. (Pasviruoju šriftu išskirta mano.)
14      Pasviruoju šriftu išskirta mano.
15      Pasviruoju šriftu išskirta mano.
16      Šiuo klausimu žr. Berthoud, F., „La reconnaissance des qualifications professionnelles“, Dossiers de droit européen, Nr. 30, Ženeva, 2016, p. 104 ir paskesni.
17      Šiuo klausimu žr. Naudotojo vadovas. Direktyva 2005/36/EB. Viskas, ką norite žinoti apie profesinių kvalifikacijų pripažinimą, p. 25.
18      Žr. 2021 m. kovo 25 d. ELPA teismo sprendimą Lindberg (E‑3/20, 2021 m. ELPA teismo ataskaita, 60 punktas).
19      Žr. generalinės advokatės J. Kokott išvadą byloje Komisija / Jungtinė Karalystė (C‑346/08, EU:C:2009:772, 15 punktas).
20      Pasiūlymas dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo (COM(2002) 119 final, OL C 181 E, 2002, p. 183).
21      2004 m. gruodžio 21 d. Bendroji pozicija (EB) Nr. 10/2005, Tarybos priimta pagal Europos Bendrijos steigimo sutarties 251 straipsnio procedūrą, siekiant priimti Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo (OL C 58 E, 2005, p. 1 ir 119).
22      2015 m. balandžio 16 d. sprendimas (C‑477/13, EU:C:2015:239).
23      2015 m. balandžio 16 d. Sprendimas Angerer (C‑477/13, EU:C:2015:239, 27 ir paskesni punktai).
24      Žr. 2023 m. kovo 2 d. Sprendimą A (Vaikų darželio auklėtojas) (C‑270/21, EU:C:2023:147, 66 punktas).
25      Šiuo klausimu žr. Naudotojo vadovas. Direktyva 2005/36/EB. Viskas, ką norite žinoti apie profesinių kvalifikacijų pripažinimą, p. 8, 25 ir 28.
26      Žr. 2002 m. sausio 22 d. Sprendimą Dreessen (C‑31/00, EU:C:2002:35, 26 punktas).
27      Žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, 46 punktas).
28      Žr. 2002 m. sausio 22 d. Sprendimą Dreessen (C‑31/00, EU:C:2002:35, 31 punktas).
29      Šiuo klausimu žr. Zaglmayer, B., Anerkennung von Gesundheitsberufen in Europa, Viena, 2016, p. 184 ir paskesni; taip pat žr. 2021 m. kovo 25 d. ELPA teismo sprendimus Lindberg (E‑3/20, EFTA Court Report 2021, 60 ir 61 punktai) ir Martinez Haugland (E‑4/20, 2021 m. ELPA teismo ataskaita, 83 punktas).
30      1991 m. gegužės 7 d. sprendimas (C‑340/89, toliau – Sprendimas Vlassopoulou, EU:C:1991:193).
31      Sprendimas Vlassopoulou (15 punktas) ir 2008 m. gegužės 8 d. Sprendimas Komisija / Ispanija (C‑39/07, EU:C:2008:265, 37 punktas).
32      Žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, 52 punktas).
33      Žr. Sprendimą Vlassopoulou (16 punktas).
34      2000 m. rugsėjo 14 d. sprendimas (C‑238/98, EU:C:2000:440).
35      1994 m. vasario 9 d. Sprendimas Haim (C‑319/92, EU:C:1994:47, 26 punktas).
36      Žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, 54 punktas).
37      Šiuo klausimu žr. Peeters, M., „Free Movement of Medical Doctors: The New Directive 2005/36/EC on the Recognition of Professional Qualifications“, European Journal of Health Law, 12 t., Nr. 4, 2005 m. spalio 4 d., p. 377 ir paskesni, kur teigiama, kad valstybė narė negali tiesiog atsisakyti pripažinti trečiojoje šalyje gautą diplomą.
38      Žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, 57 punktas) ir 2022 m. kovo 3 d. Sprendimą Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Pagrindinių medicinos studijų diplomas) (C‑634/20, EU:C:2022:149, 43 punktas).
39      Žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, 56 punktas).
40      Žr. 2021 m. kovo 25 d. ELPA teismo sprendimą Lindberg (E‑3/20, 2021 m. ELPA teismo ataskaita, 70 punktas).
41      Žr 2022 m. kovo 3 d. Sprendimą Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Pagrindinių medicinos studijų diplomas) (C‑634/20, EU:C:2022:149, 45 punktas).
42      Žr. 1987 m. spalio 15 d. Sprendimą Heylens ir kt. (222/86, EU:C:1987:442, 17 punktas);
Sprendimą Vlassopoulou (22 punktas) ir 1998 m. balandžio 2 d. Sprendimą Norbrook Laboratories (C‑127/95, EU:C:1998:151, 103 punktas).
43      Žr. 2021 m. kovo 25 d. ELPA teismo sprendimą Lindberg (E‑3/20, 2021 m. ELPA teismo ataskaita, 69 punktas).
44      Žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, 53 punktas).
45      Žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimą Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, 52 punktas).
46      Pagal analogiją žr. 2021 m. kovo 25 d. ELPA teismo sprendimą Martinez Haugland (E‑4/20, 2021 m. ELPA teismo ataskaita, 51 punktas).
47      Be kita ko, žr. 1986 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Komisija / Graikija (124/85, EU:C:1986:490, 12 punktas), 1990 m. liepos 12 d. Sprendimą Komisija / Italija (C‑128/89, EU:C:1990:311, 22 punktas), 2008 m. lapkričio 27 d. Sprendimą Papillon (C‑418/07, EU:C:2008:659, 54 punktas) ir 2019 m. liepos 3 d. Sprendimą Delfarma (C‑387/18, EU:C:2019:556, 30 punktas).