Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
MACIEJ SZPUNAR IŠVADA,
pateikta 2026 m. vasario 5 d.(1)
Byla C‑873/24 [Marwanak](i)
GK,
JT,
TZ,
MV,
UK
(Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Reglamentas (ES) Nr. 650/2012 – Europos paveldėjimo pažymėjimas – Išduodančiosios institucijos pareigos – Palikimas, kurio dalį sudaro nekilnojamasis turtas, esantis kitoje valstybėje narėje nei pažymėjimo išdavimo valstybė – Nekilnojamojo turto buvimo vietos valstybės narės registrų teisės aktai, pagal kuriuos įregistravimas nekilnojamojo turto registre priklauso nuo informacijos apie paveldėtą nekilnojamąjį turtą nurodymo pažymėjime – Pareiga nurodyti tokią informaciją esant universaliam palikėjo teisių perėmimui“
I.      Įvadas
1.        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą šioje byloje susijęs su klausimu, dėl kurio kyla ginčų nuo pat Reglamento (ES) Nr. 650/2012(2) įsigaliojimo: kokiais atvejais į Europos paveldėjimo pažymėjimą (EPP) turėtų būti įtraukta informacija apie paveldimo turto sudėtį? Abejonių kyla dėl to, kad, nors Reglamento Nr. 650/2012 nuostatose numatyta galimybė įtraukti tokią informaciją į EPP, iš jų neaišku, kokiomis aplinkybėmis tai reikia padaryti.
2.        Ši problema tampa ypač reikšminga tuo atveju, kai skirtingose valstybėse narėse skiriasi paveldėjimo teisės ir registrų teisės aktų reikalavimai. Viena vertus, paveldėjimui taikytinos teisės nuostatose gali būti numatyta, kad palikimas perleidžiamas universalaus teisių perėmimo būdu, todėl įpėdinių teisių į palikimą pripažinimo etapu palikimą sudarantis turtas nenustatomas. Kita vertus, pagal valstybės narės, kurioje įregistruotas paveldėtas turtas, registrų teisės aktus įpėdinio teisių įregistravimas registre gali priklausyti nuo informacijos apie paveldėtą turtą įtraukimo į dokumentą, kuriuo remiantis padaromas įrašas registre. Ar tokiu atveju į EPP turi būti įtraukta informacija apie paveldėtą turtą?
3.        Šį klausimą jau esu nagrinėjęs savo išvadoje byloje Registrų centras(3). Joje nepritariau pripažinimui, kad yra pareiga įtraukti informaciją apie palikimą sudarantį nekilnojamąjį turtą į EPP, kai visas palikimas atitenka vienam įpėdiniui pagal universalaus palikėjo teisių perėmimo principą(4). Sprendime Registrų centras(5) šis klausimas nebuvo galutinai išspręstas, nes jis nebuvo tiesioginis nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo dalykas(6). Šis klausimas turėtų būti išspręstas šioje byloje.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Sąjungos teisė
1.      Reglamentas Nr. 650/2012
4.        Reglamento Nr. 650/2012 7, 18, 67, 68 ir 71 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(7)       reikėtų sudaryti palankesnes sąlygas vidaus rinkai tinkamai veikti, šalinant kliūtis laisvam asmenų, kurie šiuo metu patiria sunkumų įgyvendindami savo teises tarpvalstybinio pobūdžio paveldėjimo atvejais, judėjimui. <...>
<...>
(18) šis reglamentas neturėtų būti taikomas reikalavimams įregistruoti registre teisę į nekilnojamąjį arba kilnojamąjį turtą. Todėl įregistravimo teisinės sąlygos ir būdas bei institucijos <...> kurios privalo tikrinti, kad būtų laikomasi visų reikalavimų ir kad būtų pateikta ar parengta pakankamai dokumentų arba juose pateikta reikiama informacija, turėtų būti nustatomi pagal valstybės narės, kurioje tvarkomas registras, teisę <...>. Visų pirma institucijos gali patikrinti, ar palikėjo teisė į paveldimą turtą, nurodytą registruoti pateiktame dokumente, yra tokia teisė, kuri yra įregistruota registre arba kuri yra kitaip nurodyta pagal valstybės narės, kurioje tvarkomas registras, teisę. <...> Visų pirma pagal šį reglamentą išduotas [EPP] turėtų būti laikomas galiojančiu dokumentu, kuriuo remiantis paveldimas turtas įregistruojamas valstybės narės registre. Tai neturėtų trukdyti registravimo procese dalyvaujančioms institucijoms prašyti asmens, kuris pateikia prašymą dėl registravimo, pateikti tokią papildomą informaciją arba tokius papildomus dokumentus, kurie reikalingi pagal valstybės narės, kurioje tvarkomas registras, teisę, pavyzdžiui, informaciją arba dokumentus, susijusius su mokesčių mokėjimu. <...>
<...>
(67) siekiant užtikrinti, kad tarpvalstybinio pobūdžio paveldėjimo klausimai Sąjungoje būtų sprendžiami greitai, sklandžiai ir veiksmingai, įpėdiniams <...> turėtų būti suteikta galimybė lengvai įrodyti savo statusą ir (arba) teises bei įgaliojimus kitoje valstybėje narėje, pavyzdžiui, valstybėje narėje, kurioje yra paveldimas turtas. Siekiant suteikti jiems šią galimybę, šiame reglamente turėtų būti numatyta sukurti vienodą pažymėjimą – [EPP] <...>.
(68) [EPP] išduodanti institucija turėtų atsižvelgti į formalumus, kurių reikalaujama laikytis registruojant nekilnojamąjį turtą valstybėje narėje, kurioje tvarkomas registras. Tuo tikslu šiame reglamente turėtų būti numatyta, kad valstybės narės keistųsi informacija apie tokius formalumus;
<...>
(71)      [EPP] turėtų turėti tokį patį poveikį visose valstybėse narėse. Jis neturėtų pats savaime suteikti vykdytinos teisės, o turėtų turėti įrodomąją galią, ir turėtų būti preziumuojama, kad jame tiksliai pateikiami faktai, nustatyti pagal paveldėjimui taikytiną teisę arba pagal kitą konkretiems faktams, pavyzdžiui, paskutinės valios dėl turto palikimo galiojimui turinio prasme, taikytiną teisę. [EPP] įrodomoji galia neturėtų apimti elementų, kuriems netaikomas šis reglamentas, pavyzdžiui, giminystės ryšių klausimų arba klausimo dėl to, ar konkretus turtas priklausė palikėjui. Asmenims, kurie atlieka mokėjimus arba perduoda paveldimą turtą asmeniui, kuris, kaip nurodyta [EPP], turi teisę priimti tokį mokėjimą arba perimti turtą kaip įpėdinis arba testamentinės išskirtinės gavėjas, turėtų būti suteikta tinkama apsauga, jeigu jie veikė sąžiningai remdamiesi [EPP] patvirtintos informacijos tikslumu. Tokia pati apsauga turėtų būti suteikta [visiems] asmenims, kurie, remdamiesi [EPP] patvirtintos informacijos tikslumu, perka arba gauna paveldimą turtą iš asmens, kuris, kaip nurodyta [EPP], turi teisę disponuoti tokiu turtu. <...>“.
5.        Šio reglamento 1 straipsnyje „Taikymo sritis“ nurodyta:
„1.      Šis reglamentas taikomas palikėjų palikimų paveldėjimui. Jis netaikomas mokesčių, muitų ar administraciniams klausimams.
2.      Šis reglamentas netaikomas:
<...>
k) teisių in rem pobūdžiui; ir
l) visoms registre įregistruotoms teisėms į nekilnojamąjį ar kilnojamąjį turtą, įskaitant tokių teisių įregistravimui keliamus teisinius reikalavimus, ir tokių teisių įregistravimo arba jų neįregistravimo registre pasekmėms“.
6.        Šio reglamento VI skyriuje „[EPP]“ yra 62–73 straipsniai.
7.        To paties reglamento 62 straipsnio „[EPP] sukūrimas“ 1 ir 3 dalyse nurodyta:
„1.      Šiuo reglamentu sukuriamas [EPP], kuris išduodamas naudoti kitoje valstybėje narėje ir sukelia 69 straipsnyje išvardytas pasekmes.
<...>
3.      [EPP] nepakeičiami valstybėse narėse panašiais tikslais naudojami vidaus dokumentai. Vis dėlto [EPP], išduotas naudoti kitoje valstybėje narėje, taip pat sukelia 69 straipsnyje išvardytas pasekmes valstybėje narėje, kurios institucijos jį išdavė pagal šį skyrių“.
8.        Šio reglamento 63 straipsnyje nurodyti galimi EPP išdavimo tikslai, o jo 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.      [EPP] skirtas tam, kad juo naudotųsi įpėdiniai, testamentinės išskirtinės gavėjai, turintys tiesioginių teisių į palikimą, ir testamento vykdytojai ar palikimo administratoriai, kuriems kitoje valstybėje narėje reikia pasinaudoti savo statusu arba atitinkamai kaip įpėdinių ar testamentinės išskirtinės gavėjų teisėmis ir (arba) savo kaip testamento vykdytojų ar palikimo administratorių įgaliojimais.
2.      [EPP] visų pirma gali būti naudojamas siekiant įrodyti vieną ar daugiau iš toliau išvardytų faktų:
a)      kiekvieno pažymėjime nurodyto įpėdinio <...> statusą ir (arba) teises ir jiems tenkančias atitinkamas palikimo dalis;
b) nustatyto turto ar konkrečių turto dalių, sudarančių palikimą, priskyrimui [EPP] nurodytam (‑iems) įpėdiniui (‑iams) <...>;
<...>“.
9.        Reglamento Nr. 650/2012 66 straipsnyje „Paraiškos nagrinėjimas“ numatyta:
„1.      Gavusi paraišką, išduodančioji institucija patikrina pareiškėjo pateiktą informaciją, pareiškimus, dokumentus ir kitus įrodymus. Ji atlieka tyrimus, kurių reikia tokiam patikrinimui atlikti, savo iniciatyva, jei tai yra numatyta arba leidžiama pagal jos nacionalinę teisę, arba prašo pareiškėjo pateikti papildomų įrodymų, kuriuos ji laiko būtinais.
2.      Jeigu pareiškėjas negali pateikti atitinkamų dokumentų kopijų, atitinkančių jų autentiškumui patvirtinti būtinas sąlygas, išduodančioji institucija gali nuspręsti priimti kita forma pateiktus įrodymus.
3.      Tais atvejais, kai tai numatyta jos nacionalinėje teisėje ir pagal tą teisę nustatytomis sąlygomis, išduodančioji institucija gali reikalauti pateikti pareiškimą prisiekiant arba, vietoj priesaikos, pateikti oficialų pareiškimą.
4.      Išduodančioji institucija imasi visų būtinų priemonių, kad paveldėtojai būtų informuoti apie paraišką gauti [EPP]. Jei tai būtina siekiant nustatyti patvirtintinus faktus, ji išklauso susijusius asmenis ir vykdytojus ar administratorius ir viešai skelbia pranešimus, kuriais siekiama kitiems galimiems paveldėtojams suteikti galimybę pasinaudoti savo teisėmis.
5.      Taikant šį straipsnį valstybės narės kompetentinga institucija, gavusi prašymą, suteikia kitos valstybės narės išduodančiajai institucijai informaciją, saugomą visų pirma žemės kadastruose, civilinės būklės registruose ir registruose, kuriuose registruojami dokumentai ir faktai, susiję su paveldėjimu arba palikėjo sutuoktinių turto režimu ar jam lygiaverčiu turto režimu, kai pagal nacionalinę teisę ta kompetentinga institucija būtų įgaliota pateikti tokią informaciją kitai nacionalinei institucijai“.
10.      Šio reglamento 67 straipsnio „[EPP] išdavimas“ 1 dalyje nustatyta:
„Išduodančioji institucija nedelsdama išduoda [EPP] šiame skyriuje nustatyta tvarka, kai patvirtintini faktai yra nustatyti pagal paveldėjimui taikytiną teisę arba kitą konkretiems faktams taikomą teisę. Ji naudoja formą, nustatytą laikantis 81 straipsnio 2 dalyje nurodytos patariamosios procedūros.
<...>“.
11.      Šio reglamento 68 straipsnį „[EPP] turinys“ nurodyta:
„[EPP] pateikiama tiek toliau nurodytos informacijos, kiek jos reikia tikslui, kuriam išduodamas [EPP]:
<...>
l)       kiekvienam iš įpėdinių tenkanti palikimo dalis ir, jei taikoma, kiekvienam įpėdiniui priklausančių teisių ir (arba) turto sąrašas (apyrašas);
<...>“.
12.      Minėto reglamento 69 straipsnyje „[EPP] sukeliamos pasekmės“ numatyta:
„1.      [EPP] sukelia pasekmes visose valstybėse narėse nereikalaujant jokių specialių procedūrų.
2.      Preziumuojama, kad [EPP] tiksliai patvirtina faktus, nustatytus pagal paveldėjimui taikytiną teisę arba pagal kitą konkretiems faktams taikytiną teisę. Preziumuojama, kad asmuo, [EPP] nurodytas kaip įpėdinis, <...> turi pažymėjime nurodytą statusą ir (arba) [EPP] nurodytas teises arba įgaliojimus ir kad nėra jokių kitų sąlygų ir (arba) apribojimų, susijusių su tomis teisėmis arba įgaliojimais, nei nurodyta [EPP].
3.      Laikoma, kad bet kuris asmuo, kuris, remdamasis pažymėjime patvirtinta informacija, atlieka mokėjimus arba perduoda turtą asmeniui, [EPP] nurodytam kaip turinčiam teisę priimti mokėjimą ar turtą, sudarė sandorį su asmeniu, turinčiu teisę priimti mokėjimą ar turtą, nebent jis žino, kad [EPP] turinys yra netikslus, arba apie tokį netikslumą nežino dėl didelio aplaidumo.
4.      Jeigu asmuo, [EPP] nurodytas kaip turintis teisę disponuoti paveldimu turtu, perleidžia tokį turtą kitam asmeniui, laikoma, kad tas kitas asmuo, jeigu jis veikia remdamasis [EPP] patvirtinta informacija, sudarė sandorį su teisę disponuoti atitinkamu turtu turinčiu asmeniu, nebent jis žino, kad [EPP] turinys yra netikslus, arba apie tokį netikslumą nežino dėl didelio aplaidumo.
5.      [EPP] yra galiojantis dokumentas, kuriuo remiantis paveldimas turtas įregistruojamas valstybės narės atitinkamame registre, nedarant poveikio 1 straipsnio 2 dalies k ir l punktų taikymui“.
13.      To paties reglamento 70 straipsnio 1 ir 3 dalyse nurodyta:
„1.      Išduodančioji institucija pasilieka [EPP] originalą, o pareiškėjui ir kitiems teisėtą interesą įrodžiusiems asmenims išduoda vieną ar daugiau patvirtintų kopijų.
<...>
3.      Išduotos patvirtintos kopijos galioja ribotą šešių mėnesių laikotarpį <...>“.
2.      Įgyvendinimo reglamentas Nr. 1329/2014
14.      Įgyvendinimo reglamento (ES) Nr. 1329/2014(7) 1 straipsnio 5 dalyje nustatyta:
„[Reglamento Nr. 650/2012] 67 straipsnio 1 dalyje nurodyto [EPP] forma nustatoma 5 priede (V forma) [toliau – EPP forma].“
15.      EPP formoje yra keli priedai, įskaitant IV priedą „Įpėdinio (‑ių) statusas ir teisės“.
16.      Šio IV priedo 8–10 punktuose yra skiltys, skirtos pateikti informaciją, kurios dalykas aprašytas taip:
„8.      Įpėdinis turi teisę į šią palikimo dalį (nurodykite): <...>
9.      Įpėdiniui paskirtas turtas, dėl kurio prašoma išduoti pažymėjimą (nurodykite, koks tai turtas, ir pateikite visus reikiamus jo identifikavimo duomenis) <...>:
10.      Įpėdinio teisėms taikomos sąlygos ir apribojimai (nurodykite, ar įpėdinio teisės yra apribotos pagal paveldėjimui taikytiną teisę ir (arba) pagal paskutinę valią dėl turto palikimo): <...>“.
17.      EPP formoje nė vienas iš minėtų punktų nenurodytas kaip privalomas.
18.      EPP formos 13 išnašoje pateikta papildomų paaiškinimų dėl šios formos IV priedo 9 punkto turinio. Pagal šią išnašą (daugumą jos kalbinių versijų) minėtoje skiltyje pirmiausia reikia patikslinti, ar įpėdinis įgijo nuosavybės ar kitas teises į paveldimą turtą, ir pastaruoju atveju nurodyti šių teisių pobūdį bei kitus teisių į paveldimą turtą turėtojus(8). Antra, kai paveldimas turtas įregistruojamas registre, turi būti pateikta informacija, kurios reikalaujama pagal atitinkamą registrą tvarkančios valstybės narės teisę, tam, kad būtų galima identifikuoti tą paveldimą turtą. Be to, 13 išnašos pabaigoje numatyta galimybė prie EPP pridėti atitinkamus dokumentus.
B.      Vokietijos teisė
19.      Šioje byloje taikytinas Bürgerliches Gesetzbuch (Civilinis kodeksas, toliau – BGB) 1922 straipsnis „Universalus palikėjo teisių perėmimas“, o jo 1 dalis suformuluota taip:
„Asmeniui mirus (palikimo atsiradimas) visas jo turtas (palikimas) pereina vienam ar keliems kitiems asmenims (įpėdiniams).“
C.      Čekijos teisė
20.      Zákon č. 256/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální zákon) (Įstatymas Nr. 256/2013 dėl nekilnojamojo turto kadastro, toliau – Nekilnojamojo turto kadastro įstatymas) 8 straipsnio a–h punktuose nurodyti išsamūs nekilnojamojo turto registravimo duomenys, kurie turi būti įtraukti į dokumentus, sudarančius pagrindą įregistruoti šį turtą nekilnojamojo turto registre; jie skiriasi nelygu tai, ar įrašas susijęs su užstatytu, ar neužstatytu žemės sklypu, pastatu, kuris nėra žemės sklypo dalis, statomu objektu ar pastatu, įtrauktu į registrą pagal kitą įstatymą, ar žemės sklypui taikoma supaprastinta registracijos procedūra.
21.      Pagal Nekilnojamojo turto kadastro įstatymo 17 straipsnio 2 dalies a punktą registravimo procedūros metu kadastro tarnyba patikrina, ar pateiktas autentiškas dokumentas atitinka dokumento, kuris yra įregistravimo kadastre pagrindas, reikalavimus.
22.      Vyhláška č. 357/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální vyhláška) (Nutarimas Nr. 357/2013 dėl nekilnojamojo turto kadastro, toliau – Nutarimas dėl nekilnojamojo turto kadastro) 69 straipsnio 6 dalyje nustatyta:
„Jeigu universalų palikėjo teisių perėmimą patvirtinančiame dokumente, išduotame pagal tiesiogiai taikomoje Sąjungos nuostatoje nustatytus reikalavimus, nėra išvardyti teisės ar nekilnojamasis turtas, į kurį teisės perimamos, nes tai nėra leidžiama pagal dokumento išdavimo valstybės teisės sistemą, kadastro tarnyba įregistruoja nuosavybės teisės ar kitos daiktinės teisės pasikeitimą remdamasi šiuo dokumentu ir teisių perėmėjo pareiškimu, laikydamasi 66 straipsnio 4 dalies a, d ir f punktuose nustatytų reikalavimų.“
III. Pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
23.      2013 m. kovo 1 d. palikėjas ir jo sutuoktinė sudarė bendrą testamentą, jame nurodė vienas kitą kaip savo įpėdinius, o savo dukrą – vienintele pergyvenusio sutuoktinio įpėdine(9). Palikėjas mirė 2015 m. spalio 5 d., jo įprastinė gyvenamoji vieta tuo metu buvo Vokietijoje. Jo dukra mirė 2019 m. sausio 5 d., o žmona – 2022 m. vasario 21 d.
Palikėjo palikto palikimo dalį sudaro, be kita ko, Čekijos Respublikoje esantis nekilnojamasis turtas.
24.      Pareiškėjai yra palikėjo jau mirusios dukters vaikai. 2023 m. balandžio 27 d. jie kreipėsi į jurisdikciją turintį Vokietijos apylinkės teismą su prašymu išduoti EPP, kad būtų išspręsti Čekijoje esančio nekilnojamojo turto paveldėjimo klausimai. Savo prašyme jie nurodė palikėjo sutuoktinę kaip vienintelę jo įpėdinę, o palikėjo dukters vaikus – kaip palikėjo sutuoktinės įpėdinius, iš kurių kiekvienam priklausė po 1/5 palikimo. Jie taip pat paprašė EPP nurodyti informaciją apie Čekijoje esantį nekilnojamąjį turtą, kuris yra palikimo dalis. Jie nurodė, kad pagal Čekijos nekilnojamojo turto kadastro įstatymą, dėl to, kad palikėjo dukra mirė anksčiau už jo žmoną, jos įpėdiniai galėtų būti įregistruoti registre pagal EPP tik tuo atveju, jei šis turtas būtų aiškiai nurodytas EPP.
25.      2023 m. liepos 19 d. nutartimi apylinkės teismas atmetė pareiškėjų prašymą įtraukti į EPP Čekijoje esantį nekilnojamąjį turtą. 2023 m. gruodžio 11 d. nutartimi Oberlandesgericht (Aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija, toliau – OLG) atmetė dėl šios nutarties pateiktą skundą. Savo nutarties motyvuose OLG nurodė, kad informacijos apie palikimą sudarantį konkretų turtą, kuriam netaikoma teisėtumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos prezumpcija pagal Reglamentą Nr. 650/2012, įtraukimas prieštarautų šio reglamento tikslui sukurti standartinės formos dokumentą, kurį būtų lengva naudoti kiekvienoje valstybėje narėje. OLG nurodė, jog nėra numatyta, kad išduodančioji institucija tikrintų, ar palikimo atsiradimo momentu konkretus paveldimas turtas vis dar priklausė palikėjui.
26.      Pareiškėjai apskundė OLG sprendimą Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Jie prašo išduoti EPP, kuriame būtų pateikta informacija, kad Čekijoje esantis paveldimas nekilnojamasis turtas yra palikimo dalis.
27.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio l punkto aiškinimas nėra akivaizdus. Dalyje Vokietijos teismų jurisprudencijos ir doktrinos laikomasi nuomonės, kad pagal Vokietijos materialinę paveldėjimo teisę nereikalaujama į EPP įtraukti informaciją apie paveldimą turtą, nes joje numatytas universalaus palikėjo teisių perėmimo principas. Priešingos nuomonės šalininkai pabrėžia EPP tikslą supaprastinti paveldėjimo reguliavimą valstybėse narėse, o tai patvirtina, kad tokia informacija turėtų būti įtraukta į minėtą dokumentą.
28.      Minėtas teismas pažymi, jog iš Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio l punkto teksto būtų galima spręsti, kad tokia informacija turi būti nurodyta EPP tik tuo atveju, jei paveldimas turtas faktiškai pereina įpėdiniui. Vis dėlto jis pabrėžia, kad EPP negaliotų, jei tokios informacijos nebuvimas lemtų atsisakymą įregistruoti motyvuojant tuo, kad nebuvo įvykdytas nekilnojamojo turto buvimo vietos valstybės registrų teisės aktuose numatytas reikalavimas.
29.      Šiomis aplinkybėmis Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.       Ar Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio l punktas turi būti aiškinamas taip, kad [EPP] turi būti nurodoma pagal turto buvimo vietos valstybės nacionalinę teisę įpėdiniui kaip savininkui žemės kadastre įregistruoti reikalinga informacija apie palikimui priklausantį kitoje valstybėje narėje nei išduodančiosios institucijos valstybė esantį žemės sklypą, kai įpėdinis pateikė prašymą įtraukti šią informaciją į [EPP] tam, kad jis būtų įregistruotas turto buvimo vietos valstybės žemės kadastre kaip savininkas, o toks įregistravimas šiame kadastre tokiu atveju, kai [EPP] pateikiamas kaip vienintelis dokumentas įregistravimo prašymui pagrįsti, pagal turto buvimo vietos valstybės nacionalinę teisę galimas tik tuomet, jei [EPP] ši informacija yra nurodyta?
2.       Ar atsakant į pirmąjį klausimą turi reikšmės tai, ar pagal taikytiną paveldėjimo teisę palikimas perduodamas universalaus teisių perėmimo būdu?
3.       Ar atsakant į pirmąjį klausimą turi reikšmės tai, ar jame nurodytas įregistravimas turto buvimo vietos valstybės žemės kadastre pagal turto buvimo vietos valstybės nacionalinę teisę gali būti atliekamas ir tuomet, kai įpėdinis arba po įpėdinio mirties jo įpėdinis turto buvimo vietos valstybės žemės kadastrą tvarkančiai įstaigai nepateikia [EPP], kuriame būtų nurodyta pirmajame klausime minėta informacija, bet pateikia [EPP], kuriame ta informacija nenurodyta, ir kitą dokumentą, kuriame pateiktas įpėdinio arba po įpėdinio mirties jo įpėdinio pareiškimas?“
30.      Rašytines pastabas pateikė pareiškėjai pagrindinėje byloje, Čekijos, Vokietijos, Ispanijos ir Lenkijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija. Teismo posėdžio nebuvo surengta.
IV.    Analizė
A.      Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
31.      Sprendime Albausy(10) Teisingumo Teismas pripažino nepriimtinu Tribunal d’arrondissement, kuris pagal Vokietijos teisę yra EPP išduodančioji institucija, prašymą priimti prejudicinį sprendimą, susijusį su EPP išdavimo procedūra. Jis taip nusprendė motyvuodamas tuo, kad EPP išduodanti institucija nevykdė teismo funkcijų, todėl neturėjo teisės kreiptis į Teisingumo Teismą pagal SESV 267 straipsnį(11).
32.      Šiuo atveju taip nėra, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateiktas kasacinis skundas dėl sprendimo atmesti skundą dėl EPP išduodančiosios institucijos sprendimo. Iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos matyti, kad teismas, nagrinėjantis skundą dėl teismo funkcijų nevykdančio teismo sprendimo, vykdo teismo funkciją ir yra teismas, kaip tai suprantama pagal SESV 267 straipsnį(12). Taigi net jei nacionalinis teismas, kuris yra EPP išduodanti institucija, nevykdo teismo funkcijų, tokias funkcijas vykdo teismas, kuriam pateiktas skundas dėl nutarties atmesti prašymą išduoti EPP. Taigi šioje byloje nacionalinio teismo prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.
B.      Dėl prejudicinių klausimų
33.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prejudiciniai klausimai glaudžiai susiję tarpusavyje, todėl siūlau juos nagrinėti kartu. Kadangi nacionalinių teismų sprendimas atmesti pareiškėjų prašymą įtraukti informaciją apie paveldėtą nekilnojamąjį turtą į EPP buvo grindžiamas tuo, kad tai nėra leidžiama dėl universalaus palikėjo teisių perėmimo, manau, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui būtų naudingas atsakymas į taip suformuluotą klausimą: ar, kai palikimas pereina universalaus teisių perėmimo atveju, pareiškėjo prašymu į EPP turi būti įtraukta informacija apie kitoje valstybėje narėje esantį paveldėtą nekilnojamąjį turtą, jeigu pagal valstybės narės, kurioje yra nekilnojamasis turtas, registrų teisės aktus, viena vertus, įpėdinio teisės gali būti įregistruotos remiantis EPP tik jeigu jame pateikta tokia informacija ir, kita vertus, numatyta galimybė įregistruoti remiantis EPP, kuriame tokios informacijos nėra, jei įpėdiniai pateikia pareiškimą, kuriame nurodo trūkstamą informaciją?
34.      Savo išvadoje pirmiausia aptarsiu EPP tikslą ir jo funkciją kaip dokumento, sudarančio pagrindą įregistravimui nekilnojamojo turto registruose. Tada pateiksiu kelias pastabas dėl šio dokumento pobūdžio. Po to nurodysiu, kad iš reglamento nekyla pareiga EPP pateikti informaciją apie paveldimą turtą universalaus teisių perėmimo atveju. Galiausiai išnagrinėsiu galimybę pateikti kitokį aiškinimą, nei siūlau.
1.      Dėl EPP tikslo ir jo funkcijos kaip dokumento, sudarančio pagrindą įregistravimui nekilnojamojo turto registruose
35.      Pagal Reglamento Nr. 650/2012 7 konstatuojamąją dalį šiuo reglamentu siekiama šalinti kliūtis laisvam asmenų, kurie patiria sunkumų įgyvendindami savo teises tarpvalstybinio pobūdžio paveldėjimo atvejais, judėjimui(13). Iš šio reglamento 67 konstatuojamosios dalies matyti, kad šis tikslas turi būti pasiektas, be kita ko, pasitelkiant minėtu reglamentu sukurtą EPP. Be kita ko, kaip numatyta šio reglamento 18 konstatuojamojoje dalyje, tai turėtų būti galiojantis dokumentas, kuriuo remiantis paveldimas turtas įregistruojamas valstybės narės registre.
36.      Taigi EPP buvo sukurtas kaip priemonė, leidžianti įpėdiniams(14) lengvai įrodyti savo teises į kitoje valstybėje narėje esantį paveldimą turtą, įskaitant jų teisių paskelbimą atitinkamuose registruose, visų pirma nekilnojamojo turto registruose(15).
37.      Vis dėlto pastaruoju klausimu Reglamento Nr. 650/2012 nuostatomis nėra visiškai užtikrinamas EPP galiojimas. Nors pagal to reglamento 69 straipsnio 5 dalį EPP yra galiojantis dokumentas, kuriuo remiantis paveldimas turtas įregistruojamas atitinkamame valstybės narės registre, tai taikoma atsižvelgiant į šio reglamento 1 straipsnio 2 dalies k ir l punktus. Iš pastarųjų nuostatų matyti, kad į jo taikymo sritį nepatenka visi klausimai dėl teisių į nekilnojamąjį turtą įregistravimo registre. Taigi net jei EPP yra „galiojantis dokumentas, kuriuo remiantis paveldimas turtas įregistruojamas <...> registre“, tai dar nereiškia, kad įregistravimas registre juo remiantis turi būti atliekamas neatsižvelgiant į atitinkamos valstybės narės registrų teisės aktuose numatytas įregistravimo registre sąlygas.
38.      Tokiomis aplinkybėmis kyla klausimas, kaip užtikrinti, kad EPP galėtų pasiekti jam priskirtą tikslą ir atlikti dokumento, kuris yra įregistravimo pagrindas, funkciją, kai paveldimo turto buvimo vietos registrų teisės aktų nuostatose numatyti tam tikri reikalavimai dėl dokumento, kuriuo grindžiamas įregistravimas registre, turinio, o išduotas EPP neatitinka šių reikalavimų.
39.      Savo išvadoje byloje Registrų centras siūliau, kad aiškinant reglamento nuostatas, susijusias su informacija apie paveldimą turtą, reikia išnagrinėti, ar tokiu atveju, kai ši informacija nėra būtina siekiant nustatyti palikėjo teisių perėmėjus, jos nebuvimas EPP iš tikrųjų trukdo nustatyti teisių į konkretaus paveldimą turtą perėmimą. Jei taip nėra, nėra pagrindo atsisakyti įregistruoti registre. Toks požiūris užtikrintų Reglamento Nr. 650/2012 tikslų įgyvendinimą ir EPP atliktų aptariamą funkciją, kartu išvengiant įvairių praktinių sunkumų, susijusių su EPP turinio pritaikymu prie užsienio valstybės registrų teisės aktų reikalavimų ir EPP išduodančios institucijos taikomoje teisėje nenumatytu aplinkybių, susijusių su paveldimu turtu, nustatymu.
40.      Teisingumo Teismas nepritarė mano pozicijai dėl registro tarnybų pareigos įregistruoti registre remiantis EPP, kuriame nėra visos pagal Lietuvos registrų teisės aktus reikalaujamos informacijos apie paveldimą turtą. Sprendime Registrų centras jis konstatavo, kad tokios informacijos nebuvimas yra pakankamas pagrindas atmesti prašymą įregistruoti įpėdinio teises registre(16).
41.      Atmetęs galimybę įpareigoti registro tarnybas registruoti registre remiantis EPP, kuris neatitinka visų reikalavimų, numatytų registrų teisės aktuose dokumentui, kuriuo remiantis registruojama, Teisingumo Teismas vis dėlto nenusprendė, kad visa ši informacija turi būti įtraukta į EPP. Jis taip pat pažymėjo, kad tai, jog EPP trūksta informacijos apie paveldėtą nekilnojamąjį turtą, savaime nepaneigia jo galiojimo kitų jame patvirtintų aplinkybių, pavyzdžiui, paveldėtojo statuso, atžvilgiu(17). Tokiomis aplinkybėmis negalima sutikti su tuo, kad iš Sprendimo Registrų centras kyla pareiga EPP pateikti visą informaciją apie paveldimą nekilnojamąjį turtą, kurios reikalaujama pagal registrų teisės aktus.
42.      Tokiu atveju, nepaisant Sprendimo Registrų centras, lieka neatsakyta į klausimą, kiek iš Reglamento Nr. 650/2012 nuostatų kyla pareiga į EPP turinį įtraukti informaciją apie kitoje valstybėje narėje tvarkomame registre įregistruotą paveldimą turtą. Juo labiau kad iš Reglamento Nr. 650/2012 18 konstatuojamosios dalies matyti, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas numatė, kad vien EPP pateikimo gali nepakakti, kad būtų įvykdytos visos registrų teisės aktuose numatytos įregistravimo registre sąlygos, ir kad tokiu atveju registro tarnyboms gali tekti prašyti pateikti papildomos informacijos arba papildomų dokumentų.
2.      Dėl EPP pobūdžio
43.      Aiškinant Reglamento Nr. 650/2012 ir Įgyvendinimo reglamento Nr. 1329/2014 nuostatas, kiek jos susijusios su EPP, reikėtų nepamiršti šio teisės akto specifikos ir pobūdžio.
44.      Atsižvelgiant į Reglamento Nr. 650/2012 62 straipsnį ir 63 straipsnio 1 dalį EPP yra dokumentas, visų pirma skirtas patvirtinti įpėdinių statusą ir teises – iš esmės kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jis išduotas(18). Be to, EPP yra savarankiškas Sąjungos teisės dokumentas, kurio teisinis režimas apibrėžtas Reglamento Nr. 650/2012 VI skyriaus nuostatose(19), patikslintose Įgyvendinimo reglamento Nr. 1329/2014 nuostatose. Šiose nuostatose apibrėžiamos EPP išdavimo taisyklės, jo struktūra ir sukeliamos teisinės pasekmės(20).
45.      EPP teisinio reglamentavimo suderinimas padidina galimybes pasiekti šio dokumento tikslus, nes pašalinami tipiniai sunkumai, susiję su dokumentų, išduotų kitose valstybėse narėse pagal jų nacionalinės teisės aktus, priėmimu. Taisyklės, kuriomis reglamentuojamas EPP veikimas teisiniuose sandoriuose, įskaitant jo formą ir struktūrą, yra visuotinai privalomos visose valstybėse narėse, taikančiose Reglamentą Nr. 650/2012(21). Tai reiškia, kad EPP yra ne kitos valstybės narės dokumentas, o visoms valstybėms narėms bendras dokumentas.
46.      Vis dėlto, negalima sutikti su tuo, kad kitoje valstybėje narėje išduotas EPP veikia lygiai taip pat sklandžiai kaip ir nacionalinės teisės aktuose numatyti dokumentai. Taip iš esmės yra dėl to, kad paveldėjimo teisė Sąjungos lygmeniu nėra suderinta. Iš tiesų EPP daugiausia patvirtinamos aplinkybės, susijusios su palikimo atsiradimo teisinėmis pasekmėmis, pirmiausia kylančios iš paveldėjimui taikytinos teisės, t. y. valstybės narės arba trečiosios valstybės teisės, nurodytos taikant Reglamento Nr. 650/2012 nuostatas.
47.      Taigi EPP pateikta informacija nebūtinai bus suprasta teisingai kitose valstybėse narėse. Be to, ir pačiai išduodančiajai institucijai gali būti neaišku, kaip ši informacija turi būti pateikta. Iš tiesų EPP išduodamas naudojant privalomą formą(22). Jame pateikta informacija yra įvairių paveldėjimo pasekmių susiejimo su tam tikromis EPP formos skiltimis rezultatas. Kaip jas susieti, nebūtinai turi būti aišku, atsižvelgiant į paveldėjimui taikytinos teisės nuostatas(23).
48.      Taigi EPP autonomiškumas nepašalina visų sunkumų, susijusių su kitoje valstybėje narėje išduoto dokumento naudojimu, nes jo turinys iš esmės yra rezultatas to, kas buvo nustatyta pagal vienos iš valstybių narių arba trečiosios valstybės teisę(24), ir tai paprastai nebus valstybės narės, kurioje bus naudojamas EPP, teisė(25).
49.      Iš Reglamento Nr. 650/2012 nuostatų matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjui šie sunkumai buvo žinomi ir jis mėgino juos kuo labiau sumažinti, pabrėždamas būtinybę išduodant EPP atsižvelgti į tam tikras kitų valstybių narių nuostatas. Tai patvirtina, be kita ko, šio reglamento 68 konstatuojamoji dalis, kurioje pabrėžiama, kad išduodant EPP, kuriame pateikiama informacija apie nekilnojamąjį turtą, būtina atsižvelgti į kitos valstybės narės registrų teisės aktų reikalavimus, susijusius su nekilnojamojo turto įregistravimu.
50.      Vis dėlto iš to, kas išdėstyta, nematyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas būtų nusprendęs, jog konkretaus EPP formai ir turiniui turi būti taikomos valstybės narės teisės nuostatos, reglamentuojančios procedūrą, per kurią jis turi būti naudojamas. EPP nėra vienkartinio naudojimo dokumentas, nacionalinėje teisėje numatytos paraiškos pagrindas; tai yra savarankiškas dokumentas. Tai yra plačios taikymo srities dokumentas, naudotinas tiek kitose procedūrose, tiek kitais tikslais nei tie, dėl kurių jis buvo išduotas, tiek kitose valstybėse narėse nei ta, kurioje atsirado poreikis jį išduoti. Tai patvirtina kelios Reglamento Nr. 650/2012 nuostatos.
51.      Pirma, šiame reglamente EPP sukeliamos pasekmės apibrėžiamos savarankiškai. Taigi šios pasekmės atsiranda neatsižvelgiant į pasekmes, kurias sukelia atitinkami nacionaliniai dokumentai, patvirtinantys įpėdinių statusą ir teises. Reglamento Nr. 650/2012 69 straipsnio 2 dalyje nustatyta prezumpcija, kad įpėdiniui priklauso EPP nurodytos teisės ir įgaliojimai ir kad nėra jokių sąlygų ar apribojimų, išskyrus tuos, kurie yra aiškiai nurodyti šiame pažymėjime. Šio straipsnio 3 ir 4 dalyse numatyta sąžiningų trečiųjų asmenų apsauga, kai jie sudarė sandorius dalyvaujant pagal EPP suteiktas teises turintiems asmenims, o tiksliau – asmeniui, atliekančiam mokėjimą pagal EPP suteiktas teises turinčiam asmeniui ir asmeniui, įgyjančiam iš palikimo kylančią teisę iš asmens, turinčio pagal EPP suteiktas teises. To paties straipsnio 5 dalyje nurodyta, kad EPP yra galiojantis dokumentas, kuriuo remiantis paveldimas turtas įregistruojamas atitinkamame valstybės narės registre, nedarant poveikio 1 straipsnio 2 dalies k ir l punktų taikymui. Be to, iš šio reglamento 71 konstatuojamosios dalies matyti, kad EPP įrodomoji galia neturėtų apimti klausimų, nereglamentuojamų šiame reglamente, pavyzdžiui, klausimo, ar konkretus paveldimas turtas priklausė palikėjui.
52.      Antra, EPP sukelia pirma nurodytas pasekmes neatsižvelgiant į tai, ar prašyme jį išduoti buvo nurodytas jo tikslas. Juk šis tikslas nėra žinomas kitiems subjektams, nes EPP formoje šiuo klausimu nepateikiama jokios informacijos(26). Taigi išduotas EPP veikia teisiniuose santykiuose ir sukelia tam tikrų pasekmių, priklausomai nuo jo turinio, neatsižvelgiant į pradinį jo išdavimo tikslą.
53.      Trečia, EPP galiojimas nėra apribotas laiko atžvilgiu. Reglamento Nr. 650/2012 70 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad šešis mėnesius galioja EPP padaryti įrašai, bet ne pats EPP. Kaip matyti iš šio reglamento 70 straipsnio 1 dalies, atsižvelgiant į šio reglamento 72 konstatuojamąją dalį, patį EPP saugo išduodančioji institucija(27).
54.      Ketvirta, iš Reglamento Nr. 650/2012 70 straipsnio 1 dalies taip pat matyti, kad išduodančioji institucija išduoda EPP kopijas ne tik pareiškėjui, bet ir bet kuriam teisėtą interesą įrodžiusiam asmeniui(28).
55.      Penkta, pagal Reglamento Nr. 650/2012 62 straipsnio 3 dalį išduotas EPP sukelia to paties reglamento 69 straipsnyje išvardytas pasekmes ir išduodančiosios institucijos valstybėje narėje. Tai reiškia neribotą jo teritorinę taikymo sritį valstybėse narėse.
56.      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia manyti, kad net jei EPP prašoma išduoti remiantis konkrečiu įpėdinio poreikiu įrodyti savo statusą ir įgaliojimus kitoje valstybėje narėje, išduotas dokumentas nėra skirtas įgyvendinti tik vieną konkretų tikslą, be kita ko, tikslą įregistruoti įpėdinio teises kitos valstybės narės, kurioje įregistruotas paveldėtas nekilnojamasis turtas, nekilnojamojo turto registre. EPP buvo sukurtas kaip dokumentas, skirtas potencialiai plačiai naudoti teisiniuose santykiuose, taip pat naudoti asmenims, kurie nėra įpėdiniai, ir kitiems tikslams nei tas, kuriuo remiantis jis buvo išduotas.
57.      Tokiomis aplinkybėmis teisinių santykių saugumo sumetimais būtina labai atsargiai formuluoti EPP išduodančioms institucijoms skirtas gaires dėl to, kaip jį surašyti ir pateikti jame įvairią informaciją. Atsižvelgdamas į galimai plačias konkretaus EPP panaudojimo galimybes ir riziką, kad jame pateikta informacija gali būti suprasta netinkamai, manau, kad EPP pirmiausia turėtų būti patikimas ir išsamus informacijos apie įpėdinių statusą ir įgaliojimus, kylančius iš teisės, kuri reglamente nustatyta kaip taikytina paveldėjimui, šaltinis. Jame pateikta informacija turi apsiriboti aspektais, kurių reikalaujama pagal reglamento tekstą ir kurie yra svarbūs EPP sukeliamoms pasekmėms pagal Reglamento Nr. 650/2012 69 straipsnį. Tačiau į EPP neturėtų būti įtraukiama informacija, kuri nėra būtina tam, kad teisinių santykių dalyviai galėtų nustatyti įpėdinių teisių ir pareigų apimtį. Jis taip pat neturėtų apimti informacijos, kurios patvirtinimas nepriklauso išduodančiosios institucijos kompetencijai ir kurios įtraukimas į EPP gali sudaryti klaidingą įspūdį dėl oficialaus faktinių aplinkybių, kurių EPP neturi patvirtinti, patvirtinimo. Bet kuriuo atveju jo turinio neturi lemti valstybių narių teisėje atitinkamiems nacionaliniams dokumentams nustatyti reikalavimai.
3.      Dėl pareigos įtraukti informaciją apie paveldimą turtą į EPP visuotinio teisių perėmimo atveju (arba tokios pareigos nebuvimo)
58.      Siekdamas išnagrinėti klausimą dėl pareigos į EPP įtraukti informaciją apie paveldėtą nekilnojamąjį turtą, aptarsiu nuostatas, kuriose apibrėžiamas EPP turinys, išduodančiosios institucijos kompetencijos apimtis ir jo išdavimo procedūros eiga. Tada išnagrinėsiu, ar šių nuostatų analizės rezultatai leidžia pasiekti reglamento tikslus ir EPP atlikti savo funkciją. Galiausiai pasiūlysiu atsakymą į prejudicinius klausimus.
a)      Nuostatos, kuriomis apibrėžiamas EPP turinys
59.      Reglamento Nr. 650/2012 nuostatos nepalieka jokių abejonių dėl to, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas numatė galimybę įtraukti į EPP informaciją apie paveldimą turtą ir kad jis šiuo teisės aktu siekė palengvinti įpėdiniams įregistravimą kitose valstybėse narėse esančiuose nekilnojamojo turto registruose.
60.      Pirma, galimybė EPP nurodyti tam tikrą paveldimą turtą tiesiogiai kyla iš Reglamento Nr. 650/2012 63 straipsnio 2 dalies b punkto ir 68 straipsnio 1 dalies, taip pat EPP formos IV priedo 9 punkto teksto, kurį išsamiau aptarsiu toliau. Antra, iš Reglamento Nr. 650/2012 68 konstatuojamosios dalies matyti, kad EPP išduodanti institucija turi atsižvelgti į oficialius nekilnojamojo turto registravimo valstybėje narėje reikalavimus, o šio reglamento 77 straipsnyje nustatyta valstybių narių pareiga pateikti išklotines, kuriose išvardijami visi dokumentai ar informacija, kurių paprastai reikalaujama norint įregistruoti jų teritorijoje esantį nekilnojamąjį turtą. Trečia, Reglamento Nr. 650/2012 66 straipsnio 5 dalyje numatyta valstybės narės institucijos galimybė perduoti, be kita ko, žemės kadastruose esančią informaciją EPP išduodančiai kitos valstybės narės institucijai.
61.      Vis dėlto iš to, kas išdėstyta, neaišku, kokiais atvejais EPP turi būti pateikta informacija apie paveldimą turtą. Visų pirma negalima teigti, kad tai, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas Reglamento Nr. 650/2012 nuostatose atsižvelgė į klausimus, susijusius su įregistravimu nekilnojamojo turto registruose, ir mechanizmų, skirtų palengvinti informacijos, leidžiančios atlikti tokią registraciją, įtraukimą į EPP, nustatymas lemia pareigą EPP nurodyti paveldimą turtą, įtrauktą į atitinkamus registrus. Tokių mechanizmų buvimas nereiškia, kad jie turi būti taikomi; tai ne Čechovo šautuvas ant sienos.
62.      Taigi ar iš Reglamento Nr. 650/2012 nuostatų galima spręsti apie pareigą EPP nurodyti paveldimą turtą, o jei taip, kokiais atvejais?
63.      Pirma, paveldimo turto nurodymas EPP numatytas Reglamento Nr. 650/2012 63 straipsnyje, susijusiame su EPP išdavimo tikslu. Pagal šio straipsnio 2 dalies b punktą EPP „visų pirma“ gali būti naudojamas siekiant įrodyti „nustatyto turto ar konkrečių turto dalių, sudarančių palikimą, priskyrimą pažymėjime nurodytam (‑iems) įpėdiniui (‑iams) <...>“.
64.      Šios nuostatos kalbinės versijos reikšmingai nesiskiria(29). Iš jos matyti, kad EPP turi būti nurodytas konkretus paveldimas turtas, kuris buvo „priskirtas“(30). Nors pastarąją sąvoką sunku suprasti vienareikšmiškai, regis, ji nurodo, kad yra konkretus teisės į konkretų paveldimą turtą perėjimo paveldėtojui pagrindas.
65.      Be to, galimybė EPP nurodyti paveldimą turtą kyla tiesiogiai iš Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio, kuriame apibrėžiamas EPP turinys. Pagal šio straipsnio l punktą EPP gali būti nurodyta „kiekvienam iš įpėdinių tenkanti palikimo dalis ir, jei taikoma, kiekvienam įpėdiniui priklausančių teisių ir (arba) turto sąrašas (apyrašas)“.
66.      Taigi šioje nuostatoje apibrėžiant įpėdinio teisę į paveldimą turtą nėra vartojama ta pati terminologija kaip šio reglamento 63 straipsnio 2 dalies b punkte. Šis terminologinis skirtumas matyti iš daugelio jo kalbinių versijų. Be to, joje minimas ne tik paveldimas turtas, bet ir teisės. Vienintelė išvada, kurią iš to galima padaryti, yra ta, kad informacijos, kuri turi būti pateikta EPP pagal šio reglamento 68 straipsnio l punkto pabaigą, apimtis yra platesnė nei jo 63 straipsnio 2 dalies b punkte nurodytos informacijos(31).
67.      Vis dėlto šiai bylai yra svarbus Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio l punkto pabaigos aiškinimas. Pagal ją EPP gali būti pateiktas kiekvienam konkrečiam įpėdiniui ar konkretiems įpėdiniams(32) priklausančių teisių ir (arba) turto sąrašas.
68.      Kalbinių versijų skirtumai neleidžia daryti pernelyg plačių išvadų dėl šios nuostatos taikymo srities. Vis dėlto, kaip ir Reglamento Nr. 650/2012 63 straipsnio 2 dalies b punkto atveju, atrodo, kad ji susijusi su konkretaus teisių į konkrečias palikimo dalis perleidimo pagrindo buvimu, o ne su pačia palikimo sudėtimi.
69.      Tokio konkretaus pagrindo, patvirtinančio teisę į konkrečias palikimo dalis, buvimą taip pat įrodo Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio l punkto pabaigoje vartojamas žodžių junginys „jei taikoma“. Jis eina prieš žodžius „kiekvienam įpėdiniui priklausančių teisių ir (arba) turto sąrašas“, o ne prieš žodžius „kiekvienam iš įpėdinių tenkanti palikimo dalis“, vartojamus Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio l punkto pradžioje.
70.      Kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Vokietijos teismų jurisprudencijoje ir doktrinoje daugiausia laikomasi požiūrio, kad žodžiai „jei taikoma“ apima situacijas, kai paveldimas turtas faktiškai pereina konkrečiam įpėdiniui, tačiau neapima palikimo perėjimo universalaus teisių perėmimo būdu. Toks požiūris išreiškiamas ir kitų valstybių narių doktrinoje(33).
71.      Kiti autoriai nepritaria tokiam požiūriui ir mano, kad būtinybę pateikti informaciją apie paveldimą turtą lemia atitinkamo EPP išdavimo tikslas(34).
72.      Pastarosios pozicijos šioje byloje laikosi Ispanijos ir Čekijos vyriausybės, taip pat Komisija. Jos, be kita ko, teigia, kad Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio l punkto žodžiai „jei taikoma“ susiję su konkretaus EPP išdavimo tikslu, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 63 straipsnį. Tai reikštų, kad jei EPP išduotas tikslu įregistruoti įpėdinio teisę vienos iš valstybių narių nekilnojamojo turto registre, o tokios registracijos sąlyga yra paveldimo turto nurodymas EPP, susiklosto situacija, pateisinanti nekilnojamojo turto nurodymą EPP. Kitaip tariant, žodžius „jei taikoma“ reikėtų aiškinti kaip reiškiančius „jei tai pateisina EPP išdavimo tikslas“.
73.      Mano nuomone, sisteminis Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio aiškinimas nesuteikia pagrindo pritarti tokiems argumentams. Jau iš šio straipsnio pirmos pastraipos matyti, kad EPP pateikta konkreti informacija, įskaitant numatytąją l punkte, kiek jos reikia tikslui, kuriam išduodamas pažymėjimas. Jeigu Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio l punkte vartojamas žodžių junginys „jei taikoma“ būtų aiškinamas kaip reiškiantis „jei tai pateisina EPP išdavimo tikslas“, žodžių junginys „jei taikoma“ būtų perteklinis. Kadangi buvo nurodyta tokia papildoma išlyga, tikriausiai tai padaryta siekiant pažymėti, kad taip nutiks esant tam tikroms konkrečioms tai pateisinančioms aplinkybėms.
74.      Taigi kokia konkreti aplinkybė slypi už žodžių „jei taikoma“?
75.      Reikėtų pažymėti, kad Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio l punkte pirmiausia numatyta nurodyti informaciją apie kiekvienam įpėdiniui tenkančią palikimo dalį, ir tik tada, „jei taikoma“ –
priklausančių teisių ar paveldimo turto sąrašą. Vertėtų pabrėžti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas nustatė aiškią EPP pateiktos informacijos išvardijimo struktūrą tolesniuose penkiolikoje punktų, iš kurių kiekvienas skirtas vis kitokio pobūdžio informacijai. Kadangi tame pačiame punkte kalbama apie kiekvienam iš įpėdinių tenkančią palikimo dalį ir prireikus jiems priklausantį paveldimą turtą, reikia manyti, kad abiem atvejais kalbama apie visų teisių į palikimą nustatymą taikant tos pačios rūšies taisykles, t. y. taisykles, kurios nustato įpėdinių teisių į palikimą apimtį.
76.      Įpėdinių teisių į palikimą apimtis gali būti nustatyta arba atsižvelgiant į visas palikėjo teises ir pareigas, nurodant įpėdiniui tenkančią palikimo dalį, arba atsižvelgiant į konkretų paveldimą turtą, nurodant įpėdinio ar tam tikrų įpėdinių teisę į konkretų paveldimą turtą. Pavyzdžiui, įpėdinis taip pat gali būti testamentinės išskirtinės per vindicationem gavėjas. Be to, paveldėjimui taikytinos teisės nuostatose gali būti numatytos tam tikros palikėjo sutuoktinio teisės į tam tikrą paveldimą turtą, neatsižvelgiant į jo palikimo dalį. Taip pat negalima atmesti galimybės, kad gali būti specialių nuostatų, kuriomis dėl ekonominių, šeiminių ar socialinių priežasčių nustatomi apribojimai, susiję su tam tikro turto paveldėjimu arba turintys jam įtakos (beje, į juos daroma nuoroda Reglamento Nr. 650/2012 30 straipsnio tekste)(35). Taip pat negalima atmesti galimybės, kad yra paveldėjimo teisės nuostatų, pagal kurias leidžiama sudaryti testamentą, kuriuo testatorius faktiškai paskirsto konkretų jo palikimą sudarantį turtą.
77.      Taigi man atrodo logiška, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas, Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio l punkte numatydamas, kad EPP turi būti pateikta informacija apie įpėdinių teisių į palikimą apimtį, turėjo atsižvelgti į tai, kad vien palikimo dalies nurodymo gali nepakakti, kad šią informaciją būtų galima tinkamai pateikti. Taip būtų tuo atveju, jei paveldėjimui taikytinos teisės nuostatose, galbūt taikomose kartu su galiojančia paskutine valia dėl palikimo, būtų numatytos specialios taisyklės dėl konkrečių palikimą sudarančių dalių faktinio perėjimo įpėdiniui(36). Tokiu atveju reikės nustatyti įpėdinių teises į konkretų paveldimą turtą, o ne į visas palikėjo turtines teises ir pareigas(37). Universalaus teisių perėmimo atveju taip nėra.
78.      Komisijos, Ispanijos ir Čekijos vyriausybių siūlomas aiškinimas reikštų, kad Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio l punkte pirmiausia reglamentuojamos įpėdiniams tenkančios palikimo dalys, o tada – turto priklausymas palikimui. Tai reikštų visiškai kitokio pobūdžio informaciją: pirmoji būtų susijusi su palikėjo teisių apimtimi ir nustatyta pagal paveldėjimui taikytiną teisę, o antroji, susijusi su palikimo sudėtimi, būtų nustatyta iš esmės pagal daiktinę teisę. Atsižvelgiant į skirtingą informacijos pobūdį, kaip tik būtų pagrįsta tikėtis, kad jei tai būtų buvęs Sąjungos teisės aktų leidėjo ketinimas, tolesniuose punktuose nuosekliai išvardijant informaciją, kuri turi būti įtraukta į EPP, jis būtų numatęs atskirą punktą palikimą sudarančiam turtui nurodyti.
79.      Vis dėlto apie tokį Sąjungos teisės aktų leidėjo nenuoseklumą ir nenuspėjamumą nebūtų galima kalbėti, jeigu būtų nuspręsta, kaip siūlau šioje išvadoje, kad žodžiai „jei taikoma“ reiškia, kad yra specialios taisyklės, numatančios teisių į palikimą sudarantį konkretų turtą, o ne visų palikėjo teisių ir pareigų perėmimą. Toks aiškinimas taip pat leidžia suprasti priežastis, dėl kurių daugelyje Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio l punkto kalbinių versijų vartojami žodžiai, leidžiantys manyti, kad kiekvienas įpėdinis turi turėti konkrečią teisę į konkretų paveldimą turtą.
80.      Tokio aiškinimo nepaneigia EPP formos IV priedo turinys. Žinoma, šių punktų turinys negali turėti lemiamos reikšmės aiškinant Reglamento Nr. 650/2012 nuostatas, nes EPP forma buvo patvirtinta Komisijos įgyvendinimo reglamentu, t. y. žemesnio rango teisės aktu nei šis reglamentas. Taigi Įgyvendinimo reglamento turinys grindžiamas konkrečiu šios institucijos pateikiamu Reglamento Nr. 650/2012 nuostatų aiškinimu. Vis dėlto reikėtų pažymėti, kad EPP formos IV priede yra atskira skiltis, skirta informacijai apie palikimo dalį (8 punktas), ir atskira skiltis, skirta informacijai apie įpėdiniui paskirtą turtą pateikti (9 punktas). Nė vienas iš šių dviejų punktų nenurodytas kaip privalomai pildomas(38). Tai rodo, kad atsižvelgiama į tai, jog įpėdinio teisių į palikimą apimtis gali būti apibrėžta įvairiais būdais.
81.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, jog iš Reglamento Nr. 650/2012 nuostatų matyti, kad, jeigu palikimas pereina universalaus teisių perėmimo būdu, išduodančioji institucija neprivalo į EPP įtraukti informacijos apie paveldėtą turtą. Tokioje situacijoje įpėdiniui priklausančios dalies nurodymo pakanka, kad būtų apibūdinta jo teisių į palikimą apimtis.
b)      Nuostatos, apibrėžiančios EPP išduodančios institucijos įgaliojimų apimtį
82.      Pirma pateiktą aiškinimą patvirtina reglamento nuostatos, apibrėžiančios EPP išduodančios institucijos įgaliojimų apimtį.
83.      Pagal Reglamento Nr. 650/2012 67 straipsnį išduodančioji institucija išduoda EPP, jeigu patvirtintini faktai yra nustatyti pagal paveldėjimui taikytiną teisę arba kitą konkretiems faktams taikytiną teisę. Kalbant apie paskutinę šio sakinio dalį, pažymėtina, jog iš šio reglamento 71 konstatuojamosios dalies matyti, kad kalbama apie tokius klausimus, kaip paskutinės valios dėl turto palikimo galiojimas pagal turinį. Minėtoje nuostatoje daroma nuoroda į Reglamento Nr. 650/2012 III skyriaus „Taikytina teisė“ nuostatas. Jo straipsniai, visų pirma 21, 22 ir 23 straipsniai, susiję su visiems paveldėjimo klausimams taikytinos teisės nustatymu ir taikymo sritimi. Tolesni straipsniai susiję su teise, taikytina tokiais klausimais kaip paskutinės valios dėl turto palikimo, paveldėjimo susitarimų ar pareiškimų dėl palikimo priėmimo ar atsisakymo galiojimas.
84.      Beveik nė viename Reglamento Nr. 650/2012 III skyriaus straipsnyje paveldėjimo klausimai konkrečiai nereglamentuoti, nurodant palikimą sudarantį konkretų turtą(39).
85.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, laikausi nuomonės, jog reikėtų manyti, kad informacijos apie paveldimą turtą pateikimas priklausytų EPP išduodančiosios institucijos kompetencijai, jei tai būtų būtina pagal visiems palikimo paveldėjimo klausimams taikytinos teisės normas. Šios teisės apimtis apibrėžta Reglamento Nr. 650/2012 23 straipsnio 2 dalyje. Iš Reglamento Nr. 650/2012 23 straipsnio 2 dalies e punkto matyti, kad pagal šio reglamento 21 ir 22 straipsnius nustatyta teisė reglamentuoja palikimą sudarančio turto, teisių ir pareigų perėjimą įpėdiniams ir atitinkamais atvejais – testamentinės išskirtinės gavėjams, įskaitant palikimo arba testamentinės išskirtinės priėmimo arba atsisakymo sąlygas ir pasekmes. Vis dėlto iš šios nuostatos nematyti, kad visiems palikimo paveldėjimo klausimams taikytina teisė apimtų tam tikro turto priklausymo palikėjo turtui nustatymą.
86.      Toks reglamentavimas neturėtų kelti nuostabos. Pagal Reglamento Nr. 650/2012 1 straipsnio 1 dalį šis reglamentas taikomas palikėjų palikimo paveldėjimui. Šio reglamento 3 straipsnio 1 dalies a punkte nurodyta, kad šiame reglamente sąvoka „paveldėjimas“ apima „visas turto, teisių ir pareigų perdavimo dėl mirties formas, neatsižvelgiant į tai, ar tai yra savanoriškas perdavimas pagal paskutinę valią dėl turto palikimo, ar perdavimas netestamentinio paveldėjimo atveju“. Taigi visiems palikimo paveldėjimo klausimams taikytina teisė nustato paveldimo turto perėjimo palikėjo teisių perėmėjams tvarką. Atitinkamo turto priklausymas palikimui neįeina į visam palikimo paveldėjimui taikytinos teisės reguliavimo sritį ir nepatenka į Reglamento Nr. 650/2012 taikymo sritį. Tai vienareikšmiškai patvirtina jau minėta reglamento 71 konstatuojamoji dalis. Joje nurodyta, kad EPP įrodomoji galia neturėtų apimti klausimų, kuriems netaikomas šis reglamentas, pavyzdžiui, klausimo dėl to, ar konkretus turtas priklausė palikėjui.
87.      Universalaus teisių perėmimo atveju siekiant patvirtinti, ar konkretus turtas priklauso palikimui, reikėtų nustatyti, ar konkretus turtas priklausė palikėjui. Taigi iš esmės reikėtų atlikti veiksmus, dėl kurių Sąjungos teisės aktų leidėjas Reglamento Nr. 650/2012 71 konstatuojamojoje dalyje aiškiai nurodė, kad jiems šio reglamento nuostatos netaikomos. Taigi nustatymas, ar tam tikras turtas priklauso palikimui, nepriklauso EPP išduodančiosios institucijos kompetencijai, nes jis apima ne tik paveldėjimui taikytinos teisės ar bet kurios kitos konkretiems faktams taikytinos teisės reglamentuojamus klausimus, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 650/2012 67 straipsnį.
88.      Kitaip yra tuomet, kaip paveldimos tik tam tikros teisės ir (arba) pareigos, taigi būtina nustatyti paveldėjimo dalyką. Tiksliai nenustačius paveldimo turto, į kurį perimamos teisės, neįmanoma nustatyti paveldėjimo būdu įgytos įpėdinio teisės apimties.
c)      Nuostatos, reglamentuojančios EPP išdavimo procedūrą
89.      Išvadą, jog pagal Reglamento Nr. 650/2012 nuostatas universalaus teisių perėmimo atveju EPP nereikalaujama nurodyti paveldimą turtą, patvirtina ir reglamento nuostatų, kuriomis reglamentuojama EPP išdavimo procedūros eiga, analizė.
90.      Ši procedūra reglamentuojama Reglamento Nr. 650/2012 66 straipsnyje. Tai yra paraiškos procedūra ir išduodančioji institucija turi patikrinti pareiškėjo pateiktą informaciją ir teiginius, dokumentus ir kitus įrodymus. Šiame straipsnyje išduodančiosios institucijos įgaliojimai (atitinkamai dėl ex officio patikros ir reikalavimo pateikti priesaika patvirtintus pareiškimus) du kartus (1 dalies antrame sakinyje ir 3 dalyje) susiejami su nacionalinėje teisėje numatytų įgaliojimų apimtimi.
91.      Taigi EPP išdavimo procedūra nebuvo visiškai suderinta. Jeigu nacionalinėje teisėje nenumatyta nei galimybė imtis veiksmų ex officio, nei galimybė duoti priesaika patvirtintus pareiškimus dėl turto priklausymo palikimui, tai reiškia, kad išduodančioji institucija gali tik patikrinti pareiškėjo teiginius ir jo pateiktus dokumentus. Tokiu atveju, jeigu pareiškėjas prašo patvirtinti įpėdinio teises į kitoje valstybėje narėje esantį paveldėtą turtą, kuriam taikomas universalus teisių perėmimas, išduodančiosios institucijos užduotis yra išnagrinėti pareiškėjo pateiktus dokumentus.
92.      Universalaus teisių perėmimo atveju tokia procedūra yra nereikalinga, užima daug laiko, yra brangi ir neefektyvi.
93.      Pirma, ji nereikalinga, nes išduodančiosios institucijos atliekamas patikrinimas, ar turtas priklauso palikimui, būtų perteklinis, jei iš paveldėjimui taikytinos teisės nuostatų matyti, kad įpėdinis paveldėjo palikimo dalį, kaip matyti iš paties EPP turinio. Palikėjo teisės į palikimą sudarantį konkretų turtą įrodymas reikštų, kad, nesant konkrečios informacijos, kuria remiantis reikėtų padaryti kitokias išvadas, teisės į tokį turtą perėjo įpėdiniams EPP nurodytomis dalimis. Be to, pats į palikimą įeinančio turto įrašymas į EPP yra betikslis, nes EPP įrodomoji galia neapima turto priklausymo palikimui. Iš tiesų reglamente nenumatyta, jog toks įrašas leidžia preziumuoti, kad turtas priklauso palikimui.
94.      Antra, tokia procedūra užima daug laiko ir brangiai kainuoja, nes aplinkybes reikia nustatinėti remiantis užsienio teise ir dokumentais, gauti išrašus ir galbūt patvirtinti dokumentų autentiškumą, taip pat atlikti ne vieną vertimą į EPP išduodančios institucijos valstybinę kalbą. Išduodančioji institucija pirmiausia turėtų nustatyti, ar tikrinti pateikti dokumentai yra autentiški ir įrodo, kad konkretus turtas yra palikimo dalis. Tam reikia išanalizuoti užsienio teisę ir prireikus konsultuotis su kitos valstybės narės valdžios institucijomis(40). Pastaruoju atveju reikėtų turėti omenyje, kad bus būtina atlikti vertimus į kitos valstybės narės valstybinę kalbą. Be to, tam, kad išduodančioji institucija galėtų atlikti tokį vertinimą, pareiškėjui tektų padengti išlaidas, susijusias su atitinkamų dokumentų kopijų gavimu nekilnojamojo turto buvimo vietos valstybėje narėje ir, jei jie surašyti kita nei valstybinė išduodančiosios institucijos kalba, jų išvertimu į pastarąją kalbą, o tada – gautos EPP kopijos išvertimu į valstybės narės, kurioje yra nekilnojamasis turtas, valstybinę kalbą.
95.      Trečia, ji yra neveiksminga, nes visais atvejais, kai laikoma, kad nustatytos aplinkybės turi būti grindžiamos registro tarnybos išduotų dokumentų kopijomis, atitinkami faktai dėl turto priklausymo palikimui nustatomi remiantis šios institucijos turima informacija, t. y. viena vertus, ji yra informacijos apie tvarkomame registre įregistruotą paveldimą turtą pateikėja (išduodama atitinkamas kopijas siekiant perduoti jas išduodančiajai institucijai) ir, kita vertus, savo sugeneruotos informacijos, nurodytos EPP, gavėja po to, kai ji du kartus išverčiama (gavus prašymą įregistruoti įpėdinio teises registre remiantis EPP). Būtinybė EPP išduodančiai institucijai patvirtinti registro tarnybos išduotą kopiją tam, kad registro tarnyba galėtų padaryti įrašą apie įregistruoto turto savininko pasikeitimą, šiuo atveju atrodo tarsi tikslas savaime. Be to, tai nesuteikia jokios įregistravimo registre garantijos. Visos pateiktos informacijos išsamumą ir tikslumą atsižvelgiant į registrų teisės reikalavimus turi galutinai įvertinti už registrų tvarkymą atsakinga institucija, ir Sąjungos teisės aktų leidėjas tai pabrėžė Reglamento Nr. 650/2012 18 konstatuojamojoje dalyje. Dėl to gali tekti pataisyti išduotą EPP pagal už registraciją atsakingų institucijų reikalavimus(41).
d)      Pritarimo siūlomam aiškinimui pasekmės
96.      Žinoma, aiškinimo, pagal kurį iš Reglamento Nr. 650/2012 nuostatų negalima daryti išvados, kad universalaus teisių perėmimo atveju EPP reikėjo nurodyti palikimą sudarantį turtą, galimas trūkumas yra tas, kad juo neatsižvelgiama į EPP tikslus ir funkciją kaip dokumento, kuriuo remiantis įpėdinių teisės įregistruojamos kitos valstybės narės nekilnojamojo turto registre.
97.      Pirma, norėčiau pažymėti, jog nėra taip, kad pagal visų valstybių narių registrų teisės aktus įpėdinio teisių įregistravimas registre, kuriame yra įregistruotas paveldėtas nekilnojamasis turtas, priklauso nuo to, ar jis nurodytas EPP(42). Siūlomas aiškinimas nieko nekeičia, jeigu kalbama apie EPP galiojimą šiose valstybėse.
98.      Antra, primenu, kad iš Sprendimo Registrų centras matyti, kad tai, jog EPP nėra informacijos apie nekilnojamąjį turtą, savaime nepaneigia jo galiojimo kitoms jame patvirtintoms aplinkybėms, pavyzdžiui, paveldėtojo statusui(43), o iš Reglamento Nr. 650/2012 18 konstatuojamosios dalies matyti, kad registrų teisės aktuose reikalaujamą informaciją turėtų būti įmanoma papildyti, įpėdiniams pateikiant papildomą informaciją ar dokumentus. Beje, Čekijos teisės aktų leidėjas laikėsi pastarojoje konstatuojamojoje dalyje pateiktų gairių, numatydamas galimybę įpėdiniams pateikti pareiškimą, kuriuo papildoma informacija, kurios nebuvimas EPP neleidžia įregistruoti registre remiantis vien juo(44).
99.      Taigi siūlomas aiškinimas nereiškia EPP, kaip dokumento, pagrindžiančio įtraukimą į registrą, negaliojimo. Jis turėtų prisidėti prie didesnio teisinių santykių saugumo.
100. Pirma, siūlomas aiškinimas patvirtina EPP išduodančios institucijos kaip institucijos, kompetentingos patvirtinti iš paveldėjimui taikytinos teisės kylančias aplinkybes, kurios yra svarbios atsižvelgiant į Reglamento Nr. 650/2012 69 straipsnyje nurodytas EPP pasekmes, kompetencijos ribas. Tuo tarpu informacijos apie paveldimą turtą įtraukimas į EPP universalaus teisių perėmimo atveju gali lemti klaidingą asmenų, kuriems bus pateiktas EPP, įsitikinimą, kad tai iš esmės yra ir oficialus patvirtinimas, kad konkretus turtas priklauso paveldimam turtui, nors EPP to nepatvirtina(45).
101. Antra, siūlomas aiškinimas leidžia išvengti grėsmės, kad bus klaidingai ar netiksliai patvirtintos faktinės aplinkybės, kurių EPP išduodanti institucija valstybėje narėje, kurios teisėje nenumatyta teisių į palikimą pripažinimo etapu atlikti panašių veiksmų, nėra pasirengusi patvirtinti ir neturi tam tinkamų priemonių ir žinių.
102. Trečia, EPP, kaip teisinių santykių objektas, kuris pats savaime yra didelės apimties dokumentas, neapkraunamas nereikalinga informacija, kurią įtraukus tretiesiems asmenims gali kilti įvairių abejonių. Visų pirma man atrodo, kad informacija apie tam tikrą paveldimą turtą, kuris buvo perleistas universalaus teisių perėmimo būdu, gali sukelti trečiųjų asmenų abejonių dėl to, kokią reikšmę turi kito paveldimo turto nenurodymas EPP. Bijau, kad tretieji asmenys tam tikrų sandorių sudarymą su EPP turinčiais įpėdiniais gali susieti su informacijos apie kitą sudaromam sandoriui reikšmingą paveldimą turtą nurodymu. Dėl to gali tekti keletą kartų papildyti EPP.
103. Šiuo klausimu pažymiu, kad tuo atveju, kai universalaus teisių perėmimo būdu palikimas pereina daugiau negu vienam asmeniui, pateikus informaciją apie paveldėtą turtą, EPP formos IV priedo 10 punkte taip pat turi būti nurodyta tiksli informacija apie disponavimo šiuo paveldėtu turtu apribojimus. Reglamento Nr. 650/2012 69 straipsnio 2 dalyje numatyta prezumpcija, kad EPP nurodytos teisės ir įgaliojimai priklauso įpėdiniui be jokių sąlygų ar apribojimų, išskyrus sąlygas ir apribojimus, kurie aiškiai nurodyti EPP. Tačiau universalaus teisių perėmimo atveju bendrapaveldėtojų teisės disponuoti palikimo dalimis iki palikimo padalijimo dažnai yra ribotos(46). Tokiu atveju pateikiant EPP informaciją apie paveldimą turtą ar teises į jį kartu reikėtų įtraukti informaciją apie disponavimo šiuo turtu apribojimus, kylančius iš paveldėjimui taikytinos teisės. Priešingu atveju EPP klaidins dėl įpėdinio įgaliojimų, kylančių iš pastarosios teisės, apimties.
e)      Atsakymas į klausimus
104. Atsižvelgdamas į pirma nurodytas aplinkybes, laikausi nuomonės, jog Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio l punktas turi būti aiškinamas taip, kad EPP išduodanti institucija pareiškėjo prašymu neprivalo jame pateikti informacijos apie kitoje valstybėje narėje esantį palikimui priklausantį nekilnojamąjį turtą, kai palikimas pereina universalaus teisių perėmimo būdu. Taip yra neatsižvelgiant į nekilnojamojo turto buvimo vietos valstybės narės registrų teisės aktų reikalavimus, numatytus dokumentams, kuriais grindžiamas įregistravimas nekilnojamojo turto registre.
4.      Dėl galimybės aiškinti kitaip, nei siūloma
105. Pareiškėjai pagrindinėje byloje, Čekijos ir Ispanijos vyriausybės bei Komisija siūlo Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio l punktą aiškinti kitaip, nei siūlau pirma(47). Jos laikosi pozicijos, jog šio reglamento ir EPP tikslai patvirtina, kad informacija apie paveldėtą nekilnojamąjį turtą turi būti įtraukta į EPP, jei dėl to bus galima laikytis registrų teisės aktų reikalavimų ir padaryti įrašą registre, kuriame jis įregistruotas. Priešingu atveju išduotas EPP neatliks savo funkcijos.
106. Šioje išvadoje jau nurodžiau neigiamas pritarimo tokiam aiškinimui pasekmes EPP išdavimo procedūros paprastumui, spartai ir veiksmingumui(48). Pabrėžiu, kad dėl tokio aiškinimo valstybių narių, kurių proceso normose per panašią procedūrą nenumatytas patvirtinimas, kad tam tikras turtas priklauso palikimui, arba apskritai turto apyrašo sudarymas, išduodančiosios institucijos atsiduria labai sunkioje padėtyje. Iš tiesų jos turi patvirtinti įpėdinio nuosavybės teisę ar bet kokią kitą teisę į konkretų paveldimą turtą, esant procesiniam vakuumui, t. y. pagal neapibrėžtas taisykles, taip pat remiantis užsienio daiktine teise ir kitoje valstybėje narėje parengtais dokumentais. Be to, tvirtinamos aplinkybės, kurių EPP neturi patvirtinti.
107. Vis dėlto, jeigu Teisingumo Teismas šiuos argumentus laikytų nereikšmingais ir pritartų pareiškėjų pagrindinėje byloje, Čekijos ir Ispanijos vyriausybių bei Komisijos siūlomam Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio l punkto aiškinimui, į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmąjį klausimą reikėtų atsakyti teigiamai, o į antrąjį – neigiamai.
108. Beje, iš Sprendimo Registrų centras matyti, kad informacijos apie paveldėtą nekilnojamąjį turtą, kurios reikalaujama pagal šio turto buvimo vietos valstybės narės registrų teisės aktus, nebuvimas EPP yra pakankamas pagrindas atmesti prašymą įregistruoti įpėdinio teises, jei tai yra vienintelis tokį prašymą pagrindžiantis dokumentas(49). Vadinasi, jei aiškinimo kryptį lemia tikslo pasiekimas, t. y. įpėdinio teisės įregistravimas valstybės narės, kurioje yra paveldėtas nekilnojamasis turtas, registre, o įregistravimas šiame registre priklauso nuo informacijos apie paveldėtą turtą įtraukimo į EPP, išduodančioji institucija turi į jį įtraukti reikalaujamą informaciją, taip pat ir tuo atveju, kai teisės į palikimą sudarantį turtą įgyjamos universalaus teisių perėmimo būdu.
109. Tokiu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo trečiąjį klausimą reikėtų išnagrinėti atskirai.
110. Šis klausimas grindžiamas prielaida, kad šiuo atveju įpėdinių įregistravimas Čekijoje tvarkomame nekilnojamojo turto registre remiantis EPP, kuriame nenurodyta informacija apie paveldėtą turtą, yra galimas pagal Nutarimo dėl nekilnojamojo turto kadastro 69 straipsnio 6 dalį. Iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad pagal šią nuostatą EPP, kuriame nėra visos reikalaujamos informacijos apie paveldėtą nekilnojamąjį turtą, galima papildyti, pateikiant pareiškimą su tokia informacija. Tada kyla klausimas, ar ir tokiu atveju į EPP būtina įtraukti informaciją apie nekilnojamojo turto paveldėjimą.
111. Iš pareiškėjų pagrindinėje byloje ir Komisijos rašytinių pastabų matyti, kad tokia prielaida yra klaidinga. Jie tvirtina, kad nagrinėjamu atveju pareiškėjai pagrindinėje byloje negalėtų pasinaudoti minėtoje nuostatoje numatyta galimybe, nes jie yra nekilnojamojo turto registre įregistruoto palikėjo teisių perėmėjai, o tame straipsnyje numatytą pareiškimą galėtų pateikti tik jo tiesioginė teisių perėmėja, t. y. jo jau mirusi sutuoktinė.
112. Nėra pagrindo ir galimybės ginčyti tokius teiginius. Kadangi nagrinėjamu atveju nėra galimybės įregistruoti įpėdinių teises pagal Nutarimo dėl nekilnojamojo turto kadastro 69 straipsnio 6 dalį, klausimas, grindžiamas prielaida, kad tai yra įmanoma, yra hipotetinis, todėl nepriimtinas(50).
113. Vis dėlto, jeigu Teisingumo Teismas nepritartų tokiam vertinimui, trumpai jį išnagrinėsiu.
114. Iš Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio matyti, kad konkreti informacija EPP pateikiama tiek, kiek jos reikia atsižvelgiant į jo išdavimo tikslą. Tuo remiantis galima teigti: kadangi, atsižvelgiant į tikslą įregistruoti įpėdinio teises nekilnojamojo turto registre, į EPP nereikalaujama įtraukti informacijos apie nekilnojamąjį turtą, nes šis įrašas gali būti padarytas pateikus papildomą pareiškimą, gali būti atsisakyta įtraukti šią informaciją į EPP, nes jos nereikalaujama atsižvelgiant į šio pažymėjimo išdavimo tikslą.
115. Manau, kad jeigu iš paveldėto nekilnojamojo turto buvimo vietos valstybės teisės būtų vienareikšmiškai aišku, kad informacijos apie paveldėtą nekilnojamąjį turtą įtraukimas į EPP nėra būtinas siekiant įregistruoti jo buvimo vietos valstybės narės registre, išduodančioji institucija, remdamasi Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsniu, galėtų pagrįstai atsisakyti įtraukti tokią informaciją. Juk šios informacijos nebūtų reikalaujama atsižvelgiant į atitinkamo EPP išdavimo tikslą.
116. Vis dėlto išduodančioji institucija turėtų būti tikra, kad tokios informacijos iš tikrųjų nereikalaujama. Tais atvejais, kai registrų teisės aktuose numatyta pareiga kaip registracijos pagrindą pateikti dokumentą, kuriame yra atitinkama informacija, ir kartu EPP atveju numatytos nuo šios pareigos nukrypti leidžiančios nuostatos, įtraukti informaciją į EPP turi būti atsisakyta tik nesant jokių abejonių dėl to, ar konkrečiu atveju gali būti įvykdytos šios nukrypti leidžiančios nuostatos taikymo sąlygos.
117. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad tuo atveju, jei Reglamento Nr. 650/2012 68 straipsnio l punktas turėtų būti aiškinamas kitaip, nei siūlau, o trečiasis klausimas būtų pripažintas priimtinu, į jį reikėtų atsakyti taip, kad išduodančioji institucija neprivalo į išduodamą EPP įtraukti informacijos apie paveldėtą nekilnojamąjį turtą, jei valstybės narės, kurioje yra nekilnojamasis turtas, registrų teisės aktuose numatyta galimybė įpėdinių teises įregistruoti registre remiantis EPP, kuriame tokia informacija nepateikta, jei tenkinamos tam tikros sąlygos, pavyzdžiui, pateikiamas atitinkamas pareiškimas, kuriame nurodoma trūkstama informacija, arba pateikiami tam tikri dokumentai, tačiau įpėdiniai turi objektyviai galėti įvykdyti šias sąlygas.
V.      Išvada
118. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) pateiktus pirmąjį, antrąjį ir trečiąjį prejudicinius klausimus:
2012 m. liepos 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 650/2012 dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų paveldėjimo klausimais pripažinimo ir vykdymo bei autentiškų dokumentų paveldėjimo klausimais priėmimo ir vykdymo bei dėl Europos paveldėjimo pažymėjimo sukūrimo 68 straipsnio l punktas
turi būti aiškinamas taip:
jeigu palikimas pereina universalaus teisių perėmimo būdu, Europos paveldėjimo pažymėjimą išduodanti institucija neprivalo į jį pareiškėjo prašymu įtraukti informacijos apie kitoje valstybėje narėje esantį paveldimą nekilnojamąjį turtą. Taip yra neatsižvelgiant į nekilnojamojo turto buvimo vietos valstybės narės registrų teisės aktų reikalavimus, numatytus dokumentams, kuriais grindžiamas įregistravimas nekilnojamojo turto registre.
1      Originali kalba: lenkų.
i Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
2      2012 m. liepos 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų paveldėjimo klausimais pripažinimo ir vykdymo bei autentiškų dokumentų paveldėjimo klausimais priėmimo ir vykdymo bei dėl Europos paveldėjimo pažymėjimo sukūrimo (OL L 201, 2012, p. 107).
3      Mano išvada byloje Registrų centras ir kt. (C‑354/21, EU:C:2022:587, toliau – išvada byloje Registrų centras).
4      Konkrečiai žr. mano išvados byloje Registrų centras 52–61 punktus.
5      2023 m. kovo 9 d. Sprendimas (C‑354/21, EU:C:2023:184, toliau – Sprendimas Registrų centras).
6      Toje byloje pateiktas prejudicinis klausimas buvo susijęs ne su EPP išduodančios institucijos, o su registrą tvarkančios institucijos, nagrinėjusios prašymą įregistruoti įpėdinio teises registre remiantis EPP, kuriame nebuvo pagal registrų teisės aktus reikalaujamos informacijos apie paveldėtą turtą, pareigomis.
7      2012 m. gruodžio 9 d. Komisijos įgyvendinimo reglamentas, kuriuo nustatomos formos, nurodytos Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (ES) Nr. 650/2012 dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų paveldėjimo klausimais pripažinimo ir vykdymo bei autentiškų dokumentų paveldėjimo klausimais priėmimo ir vykdymo bei dėl Europos paveldėjimo pažymėjimo sukūrimo (OL L 359, 2014, p. 30).
8      13 išnašos versijoje prancūzų kalba šio sakinio nėra.
9      Prašyme priimti prejudicinį sprendimą tai nenurodyta, tačiau, nesant informacijos, darau išvadą, jog nacionaliniai teismai nusprendė, kad tokio turinio testamentas galioja pagal paveldėjimo teisę.
10      2025 m. sausio 23 d. sprendimas (C‑187/23, EU:C:2025:34).
11      2025 m. sausio 23 d. sprendimas Albausy (C‑187/23, EU:C:2025:34, 66, 67 punktai).
12      Visų pirma žr. 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Cartesio (C‑210/06, EU:C:2008:723, 57–59, 63 punktai).
13      2017 m. spalio 12 d. Sprendimas Kubicka (C‑218/16, EU:C:2017:755, 56 punktas).
14      Taip pat, kaip matyti iš Reglamento Nr. 650/2012 63 straipsnio 1 dalies, testamentinės išskirtinės gavėjams, turintiems tiesioginių teisių į palikimą, testamento vykdytojams ar palikimo administratoriams. Toliau šioje išvadoje nurodysiu tik įpėdinius. Mano pastabos mutatis mutandis bus taikomos ir testamentinės išskirtinės gavėjams, turintiems tiesioginių teisių į palikimą.
15      Dėl EPP Reglamento Nr. 650/2012 sistemoje žr. mano išvados byloje Registrų centras 39–46 punktus.
16      Sprendimo Registrų centras 51 punktas.
17      Sprendimo Registrų centras 52 punktas.
18      Viena vertus, pagal Reglamento Nr. 650/2012 62 straipsnio 1 dalį EPP išduodamas naudoti kitoje valstybėje narėje. Kita vertus, to paties reglamento 62 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad jis sukelia šiame reglamente numatytas pasekmes ir išduodančiosios institucijos valstybėje narėje.
19      Sprendimo Registrų centras 40 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.
20      Tai netrukdo priimti nacionalinių taisyklių, reglamentuojančių tam tikrus Sąjungos teisės nereglamentuojamus klausimus.
21      Primenu, kad Airija ir Danija netaiko Reglamento Nr. 650/2012 (žr. reglamento 82 ir 83 konstatuojamąsias dalis). Toliau šioje išvadoje, paprastumo sumetimais remdamasis Reglamento Nr. 650/2012 teritorine taikymo sritimi, nurodydamas Sąjungą ir Sąjungos valstybes nares, turėsiu omenyje valstybes nares, taikančias Reglamentą Nr. 650/2012.
22      2019 m. sausio 17 d. Sprendimas Brisch (C‑102/18, EU:C:2019:34, 30 punktas).
23      Pavyzdžiui, žr. 2018 m. kovo 1 d. Sprendimą Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, 38–44 punktai) dėl informacijos apie pergyvenusiam sutuoktiniui tenkančią palikimo dalį pateikimo EPP būdo pagal BGB 1371 straipsnio 1 dalyje reglamentuojamą sutuoktinių turto teisinį režimą.
24      Remiantis Reglamento Nr. 650/2012 20 straipsniu, pagal šį reglamentą nustatyta teisė taikoma neatsižvelgiant į tai, ar ši teisė yra valstybės narės teisė.
25      Vis dėlto tai nėra neįmanoma. Be situacijos, kai EPP naudojamas jį išdavusioje valstybėje narėje (žr. šios išvados 18 išnašą), galima įsivaizduoti situaciją, kad, palikėjui kaip paveldėjimui taikytiną teisę pasirinkus nekilnojamojo turto buvimo vietos valstybės teisę, EPP patvirtins aplinkybes, nustatytas pagal nekilnojamojo turto buvimo vietos teisę, o ne pagal išduodančiosios institucijos valstybės narės teisę.
26      Skirtingai nuo EPP paraiškos formos, kuri pateikta Įgyvendinimo reglamento Nr. 1329/2014 4 priede ir kurioje yra atskira skiltis, kurioje prašoma nurodyti EPP išdavimo tikslą.
27      2021 m. liepos 1 d. Sprendimas Vorarlberger Landes- und Hypotheken-Bank (C‑301/20, EU:C:2021:528, 21 punktas).
28      2021 m. liepos 1 d. Sprendimas Vorarlberger Landes- und Hypotheken-Bank (C‑301/20, EU:C:2021:528, 42 punktas).
29      Konkrečiai žr. versijas ispanų k. („la atribución de uno o varios bienes concretos“), vokiečių k. („die Zuweisung eines bestimmten Vermögenswerts oder bestimmter Vermögenswerte“), anglų k. („the attribution of a specific asset or specific assets“), prancūzų k. („l’attribution d’un bien déterminé ou de plusieurs biens déterminés“), italų k. („l’attribuzione di uno o più beni determinati“), portugalų k. („A atribuição de um bem ou bens determinados específicos“).
30      Ispanų k. „atribución“, vokiečių k. „Zuweisung”, anglų k. „attribution“, prancūzų k. „attribution“, italų k. „attribuzione“, portugalų k. „atribuição“.
31      Vis dėlto tai nebūtinai reiškia, kad šios dvi nuostatos prieštarauja viena kitai. Reglamento Nr. 650/2012 63 straipsnio 2 dalyje pateiktas EPP tikslų sąrašas nėra išsamus, kaip nurodo šios nuostatos pirmoje dalyje esantys žodžiai „visų pirma“ (žr. šios išvados 63 punktą).
32      Pavyzdžiui, žr. versijas ispanų k. („a cada heredero determinado“), vokiečių k. („einem bestimmten Erben“), anglų k. („for any given heir“), prancūzų k. („à un héritier déterminé“), italų k. („a ogni erede“) ir portugalų k. („um determinado herdeiro“).
33      Žr. Margoński, M. „Europejskie poświadczenie spadkowe“, Warszawa, Wolters Kluwer, 2022, p. 429.
34      Žr. Bonomi, A., Wautelet, P., „Article 68. Contenu du certificat“, Le droit européen des successions, 2e édition, Bruxelles, Bruylant, 2016, p. 861; Budzikiewicz, Ch., „Contents of the Certificate“, Calvo Caravaca, A.-L., Davì, A., Mansel, H-P. (red.) „The EU Succession Regulation: A Commentary“, Cambridge, Cambridge University Press, 2016, p. 763; Semelová, M., „Praktische Probleme mit dem (deutschen) Europäischen Nachlasszeugnis in der Tschechischen Republik“, Zeitschrift für das Privatrecht der Europäischen Union (GPR), 2018, Nr. 4, p. 201.
35      Anksčiau Lenkijos paveldėjimo teisėje buvo numatytos specialios taisyklės dėl žemės ūkio valdų paveldėjimo. Daugelio teismų praktikoje sprendime, kuriame patvirtinamos paveldėjimo pasekmės, būdavo atskirai nusprendžiama dėl palikimo paveldėjimo ir atskirai – dėl žemės ūkio valdos paveldėjimo.
36      Tai netaikoma, be kita ko, testamentinės išskirtinės atveju. Tokiu atveju palikimo dalis konkrečiam įpėdiniui, kuris taip pat yra testamentinės išskirtinės gavėjas, pereina tik dėl perleidimo veiksmų, o ne dėl palikimo atsiradimo.
37      Taip pat žr. Alonso Landeta, G., „Artículo 68. El contenido del certificado sucesorio“, Iglesias Buigues, J. L., Pallao Moreno, G., (red.) „Sucesiones internacionales. Comentarios al Reglamento (UE) 650/2012“, Valencia, Tirant lo Blanch, 2015, p. 542–543.
38      Kaip paaiškinta EPP formoje, privalomos jos skiltys pažymėtos žvaigždute. Tokios žvaigždutės, pavyzdžiui, nėra EPP formos IV priedo 8 nei 9 punktuose.
39      Išimtis yra šio reglamento 30 straipsnis, kuriame numatyta, kad valstybės, kurioje yra tam tikras nekilnojamasis turtas, tam tikros įmonės arba kitų specialių rūšių turtas, teisės normos, kuriomis ribojamas paveldėjimas arba daromas poveikis su šiuo turtu susijusiam paveldėjimui, taikomos paveldėjimui tiek, kiek pagal tos valstybės teisę jos taikytinos neatsižvelgiant į paveldėjimui taikytiną teisę.
40      Šiomis aplinkybėmis norėčiau atkreipti dėmesį į tai, kad nacionaliniai nekilnojamojo turto registrai gali veikti pagal skirtingas taisykles ir kad juose esantys duomenys gali turėti skirtingą įrodomąją galią. Be žemės kadastrų sistemos, kurioje saugomi duomenys apie nuosavybės teisę į nekilnojamąjį turtą, kaip antai Vokietijoje, Austrijoje arba Lenkijoje, kai kuriose valstybėse, pavyzdžiui, Prancūzijoje, Belgijoje ar Portugalijoje veikia teisinių sandorių, susijusių su nekilnojamuoju turtu, registravimo sistemos, apimančios visų su nekilnojamuoju turtu susijusių dokumentų rinkimą be informacijos apie dabartinę jo teisinę padėtį, dėl kurios daromos tam tikros prielaidos (viešo patvirtinimo garantija). Tokių registrų atveju esama nekilnojamojo turto teisinė padėtis gali ir nebūti akivaizdi (Martínez Velencoso, L. M. „The land register in European law: A comparative and economic analysis“, Martínez Velencoso, L. M., Bailey, S., Pradi, A. (red.) „Transfer of immovables in European private law. The common core of European private law“, Cambridge, Cambridge University Press, 2017, p. 11.
41      Dėl panašių kitų subjektų reikalavimų taip pat žr. Margoński, M., op. cit., p. 428. Autorius aprašo Lenkijos notaro patirtį, kai jam reikėjo pataisyti išduotą EPP, į kurį jau buvo įtraukta informacija apie dvi palikėjo banko sąskaitas Liuksemburge, po to, kai paaiškėjo aplinkybė, apie kurią anksčiau nebuvo žinoma, t. y. kad palikėjas anksčiau tame pačiame banke buvo atsidaręs ir investicinę sąskaitą.
42      Be Vokietijos, tokia problema nekyla ir Lenkijoje. Iš šioje byloje pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą taip pat matyti, kad Oberster Gerichtshof der Republik Österreich (Austrijos Respublikos Aukščiausiasis Teismas) 2018 m. gegužės 15 d. nutartyje (5 Ob 35/18k, ZEV 2019, 353, 26 punktas) nusprendė, kad EPP nebūtina nurodyti paveldimo turto.
43      Sprendimo Registrų centras 52 punktas.
44      Dėl galimybės taikyti šią nuostatą šioje byloje žr. šios išvados 110–112 punktus.
45      Kaip matyti iš minėto Reglamento Nr. 650/2012 71 konstatuojamosios dalies.
46      Konkrečiai kalbant, turiu omenyje BGB 2033 straipsnio 2 dalį, pagal kurią bendrapaveldėtojas negali disponuoti palikimui priklausančiu turtu, taip pat Lenkijos civilinio kodekso 1036 straipsnį, kuriame numatyta, kad palikimui priklausančio turto dalies perleidimas galimas tik gavus likusių paveldėtojų sutikimą, priešingu atveju sandoris negalioja paveldėtojų atžvilgiu, jeigu pažeidžiamos jų teisės į palikimo padalijimą.
47      Žr. šios išvados 72 punktą.
48      Žr. šios išvados 92–95 punktus.
49      Sprendimo Registrų centras 51 punktas.
50      Taip pat žr. 2025 m. birželio 5 d. Sprendimą Elektrorazpredelitelni mrezhi Zapad (C‑310/24, EU:C:2025:406, 44 punktas).