TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS1979 m. gruodžio 13 d.(*)„Draudimas sodinti naujus vynuogynus“Byloje 44/79dėl Neustadt an der WeinstrasseVerwaltungsgericht
(administracinio teismo) pagal EEB sutarties 177 straipsnį
Teisingumo Teismui pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą dėl
1976 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamento Nr. 1162/76,
numatančio priemones, skirtas pritaikyti vynuogininkystės pajėgumus
rinkos poreikiams, iš dalies pakeisto 1978 m. lapkričio 23 d.
Tarybos reglamentu Nr. 2776/78, 2 straipsnio išaiškinimo,
atsižvelgiant į Vokietijos įstatymo dėl priemonių, taikomų vynininkystės
srityje (Gesetz uber Massnahmen auf dem Gebiete der Weinwirtschaft,
toliau – Weinwirtschaftsgesetz) 1 straipsnį, šio teismo
nagrinėjamoje byloje tarpLiselotte Hauer, gyvenančios Bad Dürkheim_irLand Rheinland-Pfalz (Reino kraštas-Pfalcas)_TEISINGUMO TEISMAS_kurį
sudaro pirmininkas H. Kutscher, kolegijos pirmininkai
A. O’Keeffe ir A. Touffait, teisėjai
J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore,
A. J. Mackenzie Stuart, G. Bosco, T. Koopmans ir
O. Due_generalinis advokatas F. Capotorti_kancleris A. Van Houtte_priima šįSprendimą1        1978 m.
gruodžio 14 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo
1979 m. kovo 20 d., Neustadt an der Weinstraße Verwaltungsgericht,
remdamasis EEB sutarties 177 straipsniu, kreipėsi į
Teisingumo Teismą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo, pateikdamas du
klausimus dėl 1976 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamento
Nr. 1162/76, numatančio priemones, skirtas pritaikyti
vynuogininkystės pajėgumus rinkos poreikiams (OL L 135,
p. 32), iš dalies pakeisto 1978 m. lapkričio 23 d.
Tarybos reglamentu Nr. 2776/78 (OL L 333, p. 1),
išaiškinimo.2        Iš
bylos medžiagos matyti, kad 1975 m. birželio 6 d. ieškovė
pagrindinėje byloje kreipėsi į kompetentingą administracinę Reino
krašto-Pfalco žemės instituciją dėl leidimo sodinti vynuogyną jai
priklausančiame žemės sklype Bad Dürkheim regione. Iš pradžių buvo
atsisakyta išduoti jai tokį leidimą dėl to, kad pagal tai sričiai
taikomas Vokietijos teisės aktų nuostatas, t. y. pagal 1977 m.
kovo 10 d. Įstatymą dėl vynininkystės (Weinwirtschaftsgesetz),
minėtas žemės sklypas nebuvo laikomas tinkamu vynmedžiams auginti.
1976 m. sausio 22 d. ieškovė pateikė protestą dėl tokio
sprendimo. Tuo metu, kai šį protestą nagrinėjo kompetentinga
administracinė institucija, buvo priimtas 1976 m. gegužės
17 d. Reglamentas Nr. 1162/76, kurio 2 straipsnis
uždraudė 3 metus sodinti naujus vynuogynus. Tų pačių metų spalio
21 d. administracinė institucija atmetė ieškovės protestą remdamasi
dviem motyvais: viena vertus, žemės sklypo netinkamumu ir, kita vertus,
draudimu sodinti vynmedžius, kurį numatė minėtas Bendrijos reglamentas.3        Ieškovė apskundė minėtą sprendimą Verwaltungsgericht.
Administracinė institucija, atsižvelgusi į atlikus ekspertizę pateiktas
išvadas dėl toje pačioje vietovėje užaugintų vynuogių ir į susitarimą,
kuris buvo pasiektas su įvairiais kitais šalia ieškovės sklypo esančių
žemės sklypų savininkais, pripažino, kad ieškovės žemės sklypas gali
būti laikomas tinkamu vynmedžiams auginti, remiantis nacionaliniuose
įstatymuose nustatytais minimaliais reikalavimais. Todėl institucija
pareiškė esanti pasirengusi suteikti leidimą, kai tik pasibaigs
Bendrijos teisės aktų nustatytas draudimo sodinti naujus vynuogynus
laikotarpis. Taigi darytina išvada, kad nuo šiol šalių ginčas susijęs
tik su Bendrijos teisės klausimais.4        Ieškovė
pagrindinėje byloje savo ruožtu mano, kad leidimas, dėl kurio ji
kreipėsi, jai vis dėlto turėtų būti suteiktas, kadangi Reglamento
Nr. 1162/76 nuostatos netaikomos prašymui, pateiktam gerokai prieš
minėto reglamento įsigaliojimą. Net darant prielaidą, kad reglamentas
taikytinas prašymams, pateiktiems iki jo įsigaliojimo, jo nuostatomis
vis tiek negalima remtis prieš ieškovę, nes šios nuostatos pažeidžia jos
teisę į nuosavybę bei teisę laisvai užsiimti savo profesija, kurias
garantuoja Vokietijos Federacinės Respublikos Pagrindinio įstatymo 12 ir
14 straipsniai.5        Kad būtų išspręstas šis ginčas, Verwaltungsgericht pateikė du klausimus, kurie suformuluoti taip:1.      Ar
1976 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamentas Nr. 1162/76,
iš dalies pakeistas 1978 m. lapkričio 23 d. Tarybos reglamentu
Nr. 2776/78, turi būti aiškinamas taip, jog jo 2 straipsnio
1 dalis taip pat taikoma tiems prašymams išduoti leidimą sodinti
naujus vynuogynus, kurie buvo pateikti dar prieš įsigaliojant šiam
reglamentui?2.      Jeigu
atsakymas į pirmąjį klausimą yra teigiamas, tai ar reglamento
Nr. 1162/76 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip,
kad joje numatytas draudimas išduoti leidimus sodinti naujus vynuogynus –
išskyrus išimtis, kurias numato reglamento 2 straipsnio
2 dalis – yra taikomas bendrai, tai yra nepaisant Vokietijos
įstatymo dėl priemonių, taikomų vynininkystės srityje
(Weinwirtschaftsgesetz), 1 straipsnio 2 dalyje bei
2 straipsnyje aptariamo žemės netinkamumo klausimo? Dėl pirmojo klausimo (Reglamento Nr. 1162/76 taikymas laike)6        Šiuo
klausimu ieškovė pagrindinėje byloje pabrėžia, kad jos prašymas,
1975 m. birželio 6 d. pateiktas kompetentingai institucijai,
esant normaliai įvykių eigai, turėjo būti išspręstas jos naudai dar iki
Bendrijos reglamento įsigaliojimo, jei tik administracinė procedūra būtų
vykusi įprastai ir jeigu administracinė institucija būtų laiku
pripažinusi, kad jos žemės sklypas pagal nacionalinio įstatymo
reikalavimus yra tinkamas vynmedžiams auginti. Ji teigia, jog į šią
situaciją reikėtų atsižvelgti sprendžiant dėl Bendrijos reglamento
taikymo laike, tuo labiau kad aptariamo vynuogyno išauginimas nebūtų
pastebimai paveikęs rinkos sąlygų, atsižvelgiant į laiko tarpą, kuris
praeina nuo vynuogyno pasodinimo iki produkcijos iš jo gavimo.7        Negalima
sutikti su ieškovės pagrindinėje byloje pateiktais argumentais. Iš
tiesų reglamento Nr. 1162/76 2 straipsnio 1 dalies
2 pastraipa aiškiai nustato, kad nuo šio reglamento įsigaliojimo
dienos valstybės narės daugiau nebeišduoda leidimų naujiems vynuogynams
sodinti. Kalbant apie leidimo išdavimo aktą, minėta reglamento nuostata
nesuteikia galimybės atsižvelgti į prašymo pateikimo datą. Ja
išreiškiamas ketinimas užtikrinti neatidėliotiną reglamento veikimą
taip, kad netgi naudojimasis teisėmis sodinti arba persodinti
vynuogynus, įgytomis iki reglamento įsigaliojimo, būtų laikinai
sustabdomas draudimo laikotarpiui, remiantis to paties reglamento
4 straipsniu.8        Kaip
pažymima šeštoje konstatuojamojoje dalyje dėl pastarosios minėtos
nuostatos, naujų vynuogynų sodinimo draudimą lemia neabejotinas
visuomenės interesas, reikalaujantis sustabdyti vyno perprodukciją
Bendrijoje, atkurti rinkos pusiausvyrą ir neleisti susidaryti
struktūriniam pertekliui. Taigi tampa aišku, kad Reglamento
Nr. 1162/76 tikslas yra nedelsiant sustabdyti esamų vynuogynų
plėtimąsi. Tad prašymui, pateiktam iki reglamento įsigaliojimo, negali
būti taikoma jokia išimtis.9        Taigi
į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad 1976 m. gegužės 17 d.
Tarybos reglamentas Nr. 1162/76, iš dalies pakeistas 1978 m.
lapkričio 23 d. Tarybos reglamentu Nr. 2776/78, turi būti
aiškinamas taip, kad jo 2 straipsnio 1 dalis taip pat yra
taikoma ir tiems prašymams išduoti leidimą sodinti naujus vynuogynus,
kurie buvo pateikti iki pirmojo reglamento įsigaliojimo. Dėl antrojo klausimo (materialinė Reglamento Nr. 1162/76 taikymo sritis)10      Antruoju klausimu Verwaltungsgericht
prašo Teismo nuspręsti, ar Reglamento Nr. 1162/76
2 straipsnio 1 dalyje numatytas draudimas išduoti leidimus
sodinti naujus vynuogynus taikomas bendrai, t. y. ar jis apima ir
žemės sklypus, kurie pagal nacionalinės teisės aktų kriterijus yra
pripažįstami tinkamais vynmedžiams auginti.11      Šiuo
atžvilgiu reglamento tekstas yra aiškus, nes jo 2 straipsnis
draudžia „sodinti naujus vynuogynus“, neskirdamas sklypų pagal jų žemės
kokybę. Tiek iš Reglamento Nr. 1162/76 teksto, tiek iš jo tikslų
matyti, kad draudžiama sodinti naujus vynuogynus, neatsižvelgiant į
žemės pobūdį ir jos klasifikaciją nacionalinės teisės aktuose. Iš esmės
reglamento tikslas, ir tai aiškiai numato jo antra konstatuojamoji
dalis, yra užkirsti kelią Europos vyno gamybos pertekliui ir atkurti
tiek trumpalaikę, tiek ilgalaikę rinkos pusiausvyrą. Tik reglamento
2 straipsnio 2 dalyje leidžiamos to paties straipsnio
1 dalyje tam tikros numatyto draudimo bendrojo pobūdžio išimtys,
tačiau neginčijama, kad nė viena iš minėtų išimčių šiuo atveju
netaikytina.12      Taigi
į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 1162/76
2 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad jame
numatytas draudimas išduoti leidimus sodinti naujus vynuogynus –
išskyrus tas išimtis, kurias numato reglamento 2 straipsnio
2 dalis – taikomas bendrai, t. y. neatsižvelgiant į tai, ar
žemės sklypas yra tinkamas vynmedžiams auginti pagal nacionalinio
įstatymo nuostatas, ar ne. Dėl pagrindinių teisių Bendrijos teisės sistemoje užtikrinimo 13      Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Verwaltungsgericht
teigia, kad jeigu Reglamentas Nr. 1162/76 turi būti aiškinamas
kaip nustatantis bendrai taikomą draudimą, apimantį net vynmedžiams
auginti tinkamus žemės sklypus, tai tokia nuostata galėtų būti laikoma
netaikytina Vokietijos Federacinėje Respublikoje, nes kyla abejonių, ar
ji suderinama su pagrindinėmis teisėmis, kurias užtikrina Pagrindinio
įstatymo 12 ir 14 straipsniai, susiję atitinkamai su nuosavybės
teise ir teise laisvai užsiimti profesine veikla.14      Kaip Teismas pareiškė 1970 m. gruodžio 17 d. Sprendime Internationale Handelsgesellschaft
(Rink. 1970, p. 1125), klausimą, ar Bendrijos institucijų priimta
nuostata gali pažeisti pagrindines teises, reikia vertinti tik pačios
Bendrijos teisės kontekste. Atskirų vertinimo kriterijų, kylančių iš
konkrečios valstybės narės teisės aktų arba konstitucinės teisės,
įvedimas, pažeisdamas materialią Bendrijos teisės vienovę bei
veiksmingumą, galiausiai neišvengiamai sugriautų bendrosios rinkos
vieningumą bei sukeltų pavojų Bendrijos sanglaudai.15      Teismas
taip pat pabrėžė minėtame sprendime ir vėliau, 1974 m. gegužės
14 d. priimtame Sprendime Nold byloje (Rink. 1974,
p. 491), kad pagrindinės teisės yra neatskiriama bendrųjų teisės
principų, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo Teismas, dalis; kad
užtikrindamas šias teises Teisingumo Teismas turi vadovautis bendromis
valstybėms narėms konstitucinėmis tradicijomis taip, kad priemonės,
nesuderinamos su tų valstybių konstitucijose įtvirtintomis pagrindinėmis
teisėmis, Bendrijoje nebūtų leidžiamos; ir kad tarptautinės sutartys,
skirtos žmogaus teisių apsaugai, dėl kurių valstybės narės
bendradarbiavo arba kurias jos yra pasirašiusios, gali taip pat pateikti
gaires, kuriomis reikia vadovautis Bendrijos teisės sistemoje. Ši
samprata vėliau buvo pripažinta 1977 m. balandžio 5 d. priėmus
bendrą Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos deklaraciją, kurioje,
minint Teisingumo Teismo jurisprudenciją, nurodomos, viena vertus,
teisės, kurias įtvirtina valstybių narių konstitucijos, ir, kita vertus,
1950 m. lapkričio 4 d. Europos žmogaus teisių ir pagrindinių
laisvių apsaugos konvencija (OL C 103, 1977, p. 1).16      Esant šioms aplinkybėms abejonės, kurias išreiškė Verwaltungsgericht
dėl Reglamento Nr. 1162/76 nuostatų suderinamumo su pagrindinių
teisių apsaugos normomis, turi būti suprantamos kaip iškeliančios
klausimą dėl reglamento galiojimo Bendrijos teisės kontekste. Čia būtina
skirti, viena vertus, galimą nuosavybės teisės pažeidimą ir, kita
vertus, galimą laisvės užsiimti profesija apribojimą. Klausimas dėl nuosavybės teisės17      Nuosavybės
teisę garantuoja Bendrijos teisės sistema, besiremianti bendromis
valstybėms narėms jų konstitucijose įtvirtintomis sąvokomis, kurios taip
pat atsispindi Europos žmogaus teisių konvencijos Pirmajame protokole.18      Šio protokolo 1 straipsnis suformuluotas taip:„Kiekvienas
fizinis ar juridinis asmuo turi teisę netrukdomas naudotis savo
nuosavybe. Iš nieko negali būti atimta jo nuosavybė, išskyrus tuos
atvejus, kai tai yra būtina visuomenės interesams ir tik įstatymo
nustatytomis sąlygomis bei vadovaujantis bendraisiais tarptautinės
teisės principais. Tačiau ankstesnės
nuostatos jokiu būdu neriboja valstybės teisės taikyti tokius įstatymus,
kokie, jos manymu, reikalingi, kad ji galėtų kontroliuoti nuosavybės
naudojimą atsižvelgdama į bendrąjį interesą arba kad garantuotų
mokesčių, kitų rinkliavų ar baudų mokėjimą.“19      Įtvirtinusi
teisę netrukdomai naudotis nuosavybe, ši nuostata numato du būdus,
kuriais galima suvaržyti savininko teises, pagal tai, ar tokio suvaržymo
tikslas yra savininko nuosavybės teisės atėmimas, ar naudojimosi ja
apribojimas. Nagrinėjamu atveju neginčijama, kad draudimas sodinti
naujus vynuogynus negali būti laikomas nuosavybės iš savininko atėmimo
veiksmu, nes savininkas ir toliau gali disponuoti savo turtu ir
panaudoti jį bet kokia kita neuždrausta paskirtimi. Kita vertus, nėra
abejonės, kad šis draudimas riboja naudojimąsi nuosavybe. Šiuo atžvilgiu
reikia pažymėti, kad protokolo 1 straipsnio antroje dalyje yra
nurodymas, svarbus tuo, kad juo pripažįstama valstybės teisė „taikyti
tokius įstatymus, kokie, jos manymu, jai reikalingi, kad ji galėtų
kontroliuoti nuosavybės naudojimą atsižvelgdama į bendrąjį interesą“.
Taigi protokolas iš esmės pripažįsta naudojimosi nuosavybe apribojimų
teisėtumą, kartu nustatydamas, kad tuos apribojimus valstybė turi
laikyti „reikalingais“ „bendrojo intereso“ apsaugojimo vardan. Vis dėlto
ši nuostata neleidžia pateikti pakankamai tikslaus atsakymo į Verwaltungsgericht iškeltą klausimą.20      Taigi,
kad būtų galima atsakyti į šį klausimą, reikia taip pat atsižvelgti į
nuorodas, išplaukiančias iš devynių valstybių narių konstitucinių normų
ir jų taikymo praktikos. Pirma, ką galima čia teigti, yra tai, kad šios
normos ir praktika leidžia įstatymų leidėjui kontroliuoti naudojimąsi
privačia nuosavybe siekiant apsaugoti visuomenės interesą. Tam kai kurių
valstybių konstitucijos nurodo pareigas, neatskiriamas nuo nuosavybės
(Vokietijos Pagrindinio įstatymo 14 straipsnio 2 dalies pirmas
sakinys), nuosavybės socialinę funkciją (Italijos Konstitucijos
42 straipsnio 2 dalis), naudojimosi ja priklausomybę nuo
visuomenės gerovės (Vokietijos Pagrindinio įstatymo 14 straipsnio
2 dalies antras sakinys, ir Airijos Konstitucijos
43.2.2 straipsnis) arba nuo socialinio teisingumo (Airijos
Konstitucijos 43.2.1 straipsnis) reikalavimų. Daugelis visų minėtų
valstybių narių teisės aktų konkrečiai išreiškia šią nuosavybės teisės
socialinę funkciją. Taigi visose valstybėse narėse yra teisės aktų dėl
žemės ir miškų ūkio, aprūpinimo vandeniu, aplinkosaugos, teritorijų
planavimo ir urbanizacijos, numatančių naudojimosi žemės nuosavybės
teise apribojimus, kartais netgi žymius.21      Kalbant
dar konkrečiau, visose Bendrijos valstybėse, kuriose užsiimama
vynuogininkyste, egzistuoja ribojantys teisės aktai, nors ir nevienodo
griežtumo, dėl vynmedžių sodinimo, rūšių atrankos ir auginimo būdų. Nė
vienoje iš šių šalių nelaikoma, kad tokios nuostatos iš esmės yra
nesuderinamos su nuosavybės teisės tinkamu užtikrinimu.22      Taigi,
atsižvelgiant į bendras valstybėms narėms jų konstitucines sąvokas ir į
nusistovėjusią teisės aktų leidybos praktiką pačiose įvairiausiose
srityse, galima teigti, kad tas faktas, jog Reglamentas Nr. 1162/76
nustatė apribojimus naujų vynuogynų sodinimui, negali būti ginčijamas
iš esmės. Tokią apribojimo rūšį tokia pačia arba panašia forma žino ir
pripažįsta teisėta visų valstybių narių konstitucinės struktūros.23      Vis dėlto ši išvada nepateikia išsamaus atsakymo į Verwaltungsgericht
iškeltą problemą. Net jeigu negalima iš esmės ginčyti Bendrijos
galimybės apriboti naudojimosi nuosavybės teise bendro rinkos
organizavimo sąlygomis ir siekiant struktūrinės politikos tikslų, vis
dar būtina ištirti, ar apribojimai, kuriuos numatė ginčijamos nuostatos,
iš tikrųjų atitinka Bendrijos siekiamo visuomenės intereso tikslus ir
ar jie siekiamo tikslo požiūriu nėra neproporcingas ir netoleruotinas
kišimasis į savininko naudojimąsi nuosavybės teise, besikėsinantis į
pačią nuosavybės teisės esmę. Iš esmės tokį priekaištą pateikė ieškovė
pagrindinėje byloje, kuri mano, kad tik į kokybę orientuotos politikos
siekimas leistų įstatymų leidėjui apriboti naudojimąsi vynmedžių
nuosavybės teise, ir daro išvadą, kad ji įgyja neginčijamą teisę nuo
tada, kai pripažįstama, kad jos žemės sklypas tinkamas vynmedžiams
auginti. Taigi reikia nustatyti ginčijamo reglamento tikslą bei
nuspręsti, ar egzistuoja pagrįstas ryšys tarp reglamento numatytų
priemonių ir tikslo, kurio šiuo atveju siekia Bendrija.24      Reglamento
Nr. 1162/76 nuostatos turi būti nagrinėjamos atsižvelgiant į
bendrąjį vynininkystės rinkos organizavimo, glaudžiai susijusio su
Bendrijos numatyta struktūrine politika aptariamoje srityje, kontekstą.
Tokios politikos tikslai išdėstyti 1970 m. balandžio 28 d.
Reglamente Nr. 816/70, kuriame įtvirtinamos papildomos nuostatos
dėl bendro vynininkystės rinkos organizavimo (OL L 99,
p. 1) ir kuris sudaro ginčijamo reglamento pagrindą, ir taip pat
1979 m. vasario 5 d. Reglamente Nr. 337/79 dėl bendro
vynininkystės rinkos organizavimo (OL L 54, p. 1),
kuriame kodifikuotos visos bendrą rinkos organizavimą reguliuojančios
nuostatos. Šio reglamento III antraštinė dalis „dėl gamybos ir
vynuogynų sodinimo kontrolės taisyklių“ šiuo metu sudaro šios srities
teisinį pagrindą. Kitas dokumentas, kuris padeda suvokti politiką,
kurios šioje srityje laikosi Bendrija, yra 1975 m. balandžio
21 d. Tarybos rezoliucija dėl naujų gairių siekiant subalansuoti
stalo vynų rinką (OL C 90, p. 1).25      Iš
šių dokumentų visumos matyti, kad Bendrijos pradėtą ir iš dalies
įgyvendintą politiką sudaro bendras rinkos organizavimas kartu su
struktūriniu vyno gamybos sektoriaus gerinimu. Šiais veiksmais,
remiantis EEB sutarties 39 straipsnyje pateiktomis gairėmis,
norima pasiekti dvigubą tikslą, kuris yra, viena vertus, sukurti tvarią
pusiausvyrą vyno rinkoje su pelningų gamintojams ir teisingų vartotojams
kainų lygiu, ir, kita vertus, pagerinti vyno, kuriuo prekiaujama,
kokybę. Kad būtų pasiektas šis dvigubas kiekybinės pusiausvyros ir
kokybinės pažangos tikslas, Bendrijos taisyklės, reglamentuojančios
vynininkystės rinką, numato daug įvairių priemonių, kurios taikytinos
tiek vyno gamybos, tiek ir vyno išleidimo į prekybą stadijose.26      Šiuo
atžvilgiu būtina atkreipti dėmesį į Reglamento Nr. 816/70
17 straipsnio nuostatas, pakartotas, jas išplėtojus, Reglamento
Nr. 337/79 31 straipsnyje, kurios numato, kad valstybės narės
sudarytų parengiamuosius sodinimo ir gamybos planus, suderintus su
privalomuoju Bendrijos planu. Šiam planui įgyvendinti gali būti priimtos
nuostatos dėl vynmedžių sodinimo, persodinimo, rovimo ir jų auginimo
nutraukimo.27      Būtent
tokiame kontekste ir buvo priimtas Reglamentas Nr. 1162/76. Iš šio
reglamento preambulės ir iš jo priėmimo metu egzistavusių ekonominių
aplinkybių, kurioms buvo būdingas nuolatinis gamybos pertekliaus
susidarymas, pradedant 1974 metų derliumi, matyti, kad šis
reglamentas atlieka dvigubą funkciją: viena vertus, jis turi leisti
nedelsiant sustabdyti nuolatinį pertekliaus didėjimą; kita vertus, jis
turi suteikti Bendrijų institucijoms laiko, reikalingo įgyvendinti
struktūrinę politiką, skirtą skatinti aukštos kokybės produkciją, tuo
pačiu metu atsižvelgiančią į skirtingų Bendrijos vynininkystės regionų
ypatumus ir poreikius, atrenkant vynuogių auginimui skirtus žemės
sklypus ir vynuogių rūšis bei reguliuojant gamybos metodus.28      Norėdama
pasiekti būtent šį dvigubą tikslą, Taryba Reglamentu Nr. 1162/76
nustatė bendrą naujų vynuogynų sodinimo draudimą, neatsižvelgiant į
žemės kokybę (išskyrus kai kurias ribotas išimtis). Reikia pažymėti,
kad, būdama visuotinė, Tarybos įvesta priemonė yra laikinojo pobūdžio.
Ji skirta nedelsiant pakeisti susiklosčiusią perteklinę padėtį, tuo
pačiu metu rengiant ilgalaikes struktūrines priemones.29      Žvelgiant
į kritikuojamą priemonę taip, kaip apibūdinta pirmiau, reikia pasakyti,
kad ji nenumato jokių netinkamų apribojimų naudotis nuosavybės teise.
Iš tiesų naujų vynuogynų auginimas tokiu metu, kai rinkoje egzistuoja
tolydi perprodukcija, ekonominiu požiūriu nelemtų nieko, išskyrus
pertekliaus apimčių padidėjimą; be to, toks plėtimasis šio raidos
tarpsnio metu galėtų apsunkinti struktūrinės politikos įgyvendinimą
Bendrijos mastu tada, jei šia politika būtų siekiama taikyti
griežtesnius kriterijus, nei numato dabartinių nacionalinės teisės aktų
nuostatos dėl vynmedžių auginimui tinkamos žemės atrankos.30      Taigi
reikia daryti išvadą, kad nustatytas apribojimas naudotis nuosavybe
uždraudžiant sodinti naujus vynuogynus, kurį apibrėžtam laikui paskelbė
Reglamentas Nr. 1162/76, yra pateisinamas visuomenės intereso
tikslų, kurių siekia Bendrija, vardan, ir nepažeidžia nuosavybės teisės
esmės – tokios, kokia ją pripažįsta ir saugo Bendrijos teisės sistema. Dėl laisvės verstis profesine veikla klausimo31      Ieškovė
pagrindinėje byloje taip pat tvirtina, kad draudimas sodinti naujus
vynuogynus, kuris buvo paskelbtas Reglamentu Nr. 1162/76, pažeidžia
jos pagrindines teises, nes šio draudimo išdava yra jos, kaip vynmedžių
augintojos, laisvės užsiimti profesine veikla apribojimas.32      Kaip Teismas jau nurodė 1974 m. gegužės 14 d. Sprendime Nold,
kuris minėtas pirmiau, nors ir tiesa yra tai, kad keleto valstybių
narių konstitucinė teisė suteikia garantijas laisvai užsiimti profesine
veikla, taip garantuota teisė, anaiptol nelaikytina absoliučia
prerogatyva, taip pat turi būti vertinama saugomos veiklos socialinės
funkcijos kontekste. Šiuo atveju reikia pastebėti, kad ginčijama
Bendrijos priemonė jokiu būdu nepaveikia nei galimybės įsitraukti į
vynininkystės verslą, nei laisvės užsiimti šia profesija tuose žemės
plotuose, kurie šiuo metu skirti vynmedžiams auginti. Jeigu draudimas
sodinti naujus vynuogynus paveikia laisvę užsiimti vynuogynų augintojo
profesija, tai toks apribojimas tėra naudojimosi nuosavybės teise
apribojimo pasekmė, ir taip šie du apribojimai susijungia į vieną. Taigi
laisvės užsiimti vynuogynų augintojo profesija apribojimą, darant
prielaidą, kad jis egzistuoja, pateisina tie patys motyvai, kurie
pateisina naudojimosi nuosavybe apribojimą.33      Taigi iš viso to, kas išdėstyta, yra aišku kad, išnagrinėjus Reglamentą Nr. 1162/76 Verwaltungsgericht
suformuluotų abejonių kontekste, nebuvo atskleistas joks veiksnys,
galintis paveikti šio reglamento galiojimą dėl jo menamo prieštaravimo
reikalavimams, kylantiems iš pagrindinių teisių apsaugos Bendrijoje. Dėl bylinėjimosi išlaidų34      Vokietijos
Federacinės Respublikos Vyriausybės, Europos Bendrijos Tarybos ir
Komisijos, kurios pateikė Teismui pastabas, bylinėjimosi išlaidos nėra
atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas
etapų Neustadt an der Weinstraße Verwaltungsgericht nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas.Remdamasis šiais motyvais_TEISINGUMO TEISMAS_atsakydamas į 1978 m. gruodžio. 14 d. nutartimi Neustadt an der Weinstraße Verwaltungsgericht pateiktus klausimus, nusprendžia :1.      1976 m.
gegužės 17 d. Tarybos reglamentas Nr. 1162/76, numatantis
priemones, skirtas pritaikyti vynuogininkystės pajėgumus rinkos
poreikiams, iš dalies pakeistas 1978 m. lapkričio 23 d.
Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2776/78, antrą kartą iš dalies
pakeičiančiu Reglamentą Nr. 1162/76, turi būti aiškinamas taip, kad jo
2 straipsnio 1 dalis taip pat taikoma ir prašymams dėl leidimo
sodinti naujus vynuogynus, pateiktiems iki reglamento įsigaliojimo.2.      Reglamento
Nr. 1162/76 2 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama
taip, kad jos skelbiamas draudimas išduoti leidimus naujiems vynuogynams
sodinti, išskyrus išimtis, kurias numato reglamento 2 straipsnio
2 dalis, taikomas bendrai, t. y. neatsižvelgiant į tai, ar
žemės sklypas yra tinkamas vynmedžiams auginti pagal nacionalinio
įstatymo nuostatas, ar ne.KutscherO’KeeffeTouffaitMertens de WilmarsPescatoreMackenzie StuartBoscoKoopmansDuePaskelbta 1979 m. gruodžio 13 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.Kancleris       PirmininkasA. Van Houtte       H. Kutscher* Proceso kalba: vokiečių.