62002CC0010_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. Šioje byloje Tribunale Amministrativo Regionale per la Puglia
pateikti klausimai yra susiję su kriterijais, kurie nustatyti gydytojams, siekiantiems užsiimti tam tikra bendrosios medicinos praktika. Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas abejoja, ar tai, kad vykdant bendrosios medicinos gydytojų atranką praktikai atlikti nacionalinėje sveikatos sistemoje kandidatai, turintys specialių bendrosios medicinos studijų pažymėjimą ir teisę verstis bendrosios medicinos gydytojo praktika įgytų teisių pagrindu, įgyja pirmenybę prieš kitus kandidatus, turinčius tik vieną iš šių dviejų kvalifikacijų, yra suderinama su 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyva 93/16/EEB, skirta padėti laisvam gydytojų judėjimui ir jų diplomų, pažymėjimų ir kitų oficialią kvalifikaciją patvirtinančių dokumentų abipusiam pripažinimui (toliau – Gydytojų direktyva)(2) .
II – Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisės aktai
2. Gydytojų direktyva kodifikuojamos įvairios direktyvos, susijusios su gydytojų kvalifikacija, tai pat 1986 m. rugsėjo 15 d. Tarybos direktyva 86/457/EEB dėl specialių bendrosios medicinos studijų(3) .
3. Bendrosios medicinos studijas reglamentuoja Gydytojų direktyvos 31, 32 ir 34 straipsniai (Direktyvos 86/457 2, 3 ir 5 straipsniai). Konkrečiai tariant, 31 straipsnio 1 dalies b punkte yra numatytos ne trumpesnės kaip dvejų metų dieninės studijos. Jeigu vyksta specialios neakivaizdinės (vakarinės) studijos, jos pagal Gydytojų direktyvos 34 straipsnį atitinkamai pailginamos.
4. Gydytojų direktyvos 36 straipsnis (Direktyvos 86/457 7 straipsnis) numato:
„1. Nuo 1995 m. sausio 1 d., remdamasi savo pačios pripažintomis įgytomis teisėmis, valstybė narė nustato, kad verstis bendrosios medicinos praktika pagal jos nacionalinę socialinio draudimo sistemą galima tik turint 30 straipsnyje nurodytą diplomą, pažymėjimą ar kitą oficialias kvalifikacijas patvirtinantį dokumentą.
< ... >
2. Valstybė narė tiksliai apibrėžia savo pripažįstamas įgytas teises. Tačiau ji pripažįsta teisę verstis bendrosios medicinos praktika laikantis nacionalinės socialinio draudimo sistemos ir neturint 30 straipsnyje nurodyto diplomo, pažymėjimo ar kito oficialias kvalifikacijas patvirtinančio dokumento tiems gydytojams, kurie, remiantis 1–20 straipsniais, 1994 m. gruodžio 31 d. tokią teisę turėjo ir tą dieną buvo įsisteigę jos teritorijoje, kaip nurodyta 2 straipsnyje arba 9 straipsnio 1 dalyje.
3–5 < ... > .“
B – Italijos teisės aktai
5. Įstatyminis dekretas Nr. 256/1991 nustato, kokią kvalifikaciją būtina turėti, siekiant Italijoje verstis bendrosios medicinos praktikos gydytojo veikla. Iš esmės šiuo atveju yra reikalingas specialių bendrosios medicinos praktikos studijų pažymėjimas. Tačiau pagal šio dekreto 6 straipsnį teisė verstis bendrosios medicinos praktika įgytų teisių pagrindu taip pat pripažįstama gydytojams, kurie pagal nacionalinę sveikatos sistemą 1994 m. gruodžio 31 d. jau turėjo tokią teisę.
6. Teisė verstis atitinkama bendrosios medicinos praktika pagal Italijos socialinės apsaugos sistemą pagrindinės bylos nagrinėjimo metu buvo reglamentuojama 1996 m. kolektyvine sutartimi, kuri pradėta įgyvendinti Prezidento dekretu Nr. 484/96. Kolektyvinės sutarties 1 straipsnio 3 dalis nustato sąlygą turėti bendrosios medicinos praktikos studijų pažymėjimą arba teisę verstis bendrosios medicinos praktika įgytų teisių pagrindu.
7. Pagal šios kolektyvinės sutarties 2 straipsnio 1 dalį sveikatos įstaigos reguliuojamai praktikai pasirenka gydytojus iš kiekvienais metais sudaromo regiono sąrašo. Pagal kolektyvinės sutarties 3 straipsnį kandidatai gauna balus, atsižvelgiant į jų profesinę kvalifikaciją ir patirtį. Bendrosios medicinos praktikos studijų pažymėjimas prilyginamas dvylikai balų. Už kiekvieną pirminės sveikatos priežiūros gydytojo praktikos mėnesį skiriama 0,20 balo. Šis balas gali būti padidintas 0,30 balo, jei praktika atliekama atitinkamame regione.
8. Papildomų balų galima gauti dėl verčiantis bendrosios medicinos praktika vykdomos tam tikros ypatingos veiklos. Tačiau kolektyvinės sutarties 3 straipsnio 3 dalis aiškiai draudžia balų, sietinų su tuo pačiu profesinės praktikos laikotarpiu, kumuliaciją. Tačiau nėra akivaizdžios nuostatos, kuri aiškiai draustų balų už profesinę praktiką ir balų už bendrosios medicinos praktikos studijų pažymėjimą kumuliaciją.
9. Kolektyvinės sutarties 20 straipsnis yra susijęs su atskirų laisvų pirminės pagalbos gydytojų darbo vietų suteikimu vietovėse, kuriose jų trūksta. Šiuo tikslu jau minėto regiono sąrašo pagrindu sudaromas papildomas kandidatų atitinkamai veiklai sąrašas kiekvienam kandidatui skiriant papildomus 5 balus, jeigu jis ne trumpiau kaip dvejus metus gyvena atitinkamoje vietovėje, kur trūksta pirminės pagalbos gydytojų, ir 20 papildomų balų, jeigu jis ne mažiau kaip dvejus metus gyvena atitinkamoje provincijoje.
10. Pagal kolektyvinės sutarties 3 straipsnio 6 dalį nuo 20 iki 40 % laisvų pirminės pagalbos gydytojų darbo vietų regionai skiria gydytojams, turintiems bendrosios medicinos studijų pažymėjimą, ir likusius nuo 80 iki 60 % – gydytojams, neturintiems šios kvalifikacijos, bet turintiems teisę verstis bendrosios medicinos praktika pagal nacionalinę socialinio draudimo sistemą įgytų teisių pagrindu. Jeigu sutartis nėra laiku atnaujinama, pagal jos baigiamąją nuostatą Nr. 5 kitais metais numatoma skirti po 50 % darbo vietų kiekvienai iš dviejų gydytojų kategorijų.
III – Bylos aplinkybės ir prašymai priimti prejudicinį sprendimą
11. Pagrindinės bylos buvo iškeltos dėl tos aplinkybės, kad gydytojai, baigę specialias bendrosios medicinos praktikos studijas ir turintys teisę verstis bendrosios medicinos praktika įgytų teisių pagrindu, gali pretenduoti į abi kvotas.
12. Pirmiausia Apulijos regiono vietos sveikatos įstaigos, ypač pagrindinės bylos šalimi esanti įstaiga Azienda Unitá Sanitaria Locale BA/3, turinti buveinę Altamure (toliau – AUSL BA/3 Altamura), atmetė regiono administracijos nurodymą gydytojų su įgytomis teisėmis kvotos atveju įskaityti kandidatams dvylika balų, kurie „dvigubą kvalifikaciją“ turintiems kandidatams skiriami dėl studijų pažymėjimo turėjimo. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patvirtino šią praktiką savo nusistovėjusioje praktikoje, susijusioje su pirmiau nurodyta Italijos teise. Byla C‑11/02 susijusi su „dvigubą kvalifikaciją“ turinčių gydytojų – šalių bylose Berardi ir kt ., taip pat Vaira ir kt.
– ieškiniais, kuriais skundžiama ši praktika.
13. O Consiglio di Stato vis dėlto konstatavo, kad dvylika balų studijų pažymėjimo pagrindu „dvigubą kvalifikaciją“ turintiems kandidatams turi būti įskaitomi ir gydytojų su įgytomis teisėmis kvotos atveju. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo duomenimis, Consiglio di Stato laikėsi nuostatos, kad mažiau palankus požiūris į studijų pažymėjimo turėtojus prieštarautų Gydytojų direktyvai.
14. Sveikatos įstaigos, įskaitant pagrindinių bylų šalimi esančią Azienda Unitá Sanitaria Locale BA/1, turinčią buveinę Andrijoje (toliau – AUSL BA/1 Andria), ir minėtą AUSL BA/3 Altamura, pakeitė savo praktiką pagal Apulijos regiono administracijos nurodymą, ir „dvigubą kvalifikaciją“ turintiems kandidatams bei gydytojų su įgytomis teisėmis kvotos atveju pripažino dvylika balų dėl studijų pažymėjimo turėjimo. Tačiau šalys bylose Fascicolo ir kt. bei de Benedictis ir kt. tai ginčijo. Jie yra gydytojai, kurie gali pretenduoti tik į gydytojų su įgytomis teisėmis kvotą, nes neturi studijų pažymėjimo. Būtent šiais ieškiniais grindžiama byla C‑10/02.
15. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad Consiglio di Stato
požiūris vienpusiškai teikia pirmenybę studijų pažymėjimui, palyginti su įgytomis teisėmis, o tai prieštarauja Gydytojų direktyvai. Todėl Teisingumo Teismui jis pateikia šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Ar bendrosios medicinos praktikos tikslais iki 1994 m. gruodžio 31 d. įgyta teisė verstis medicinos praktika pagal Direktyvos 86/457/EEB 7 straipsnio 2 dalį ir Direktyvos 93/16/EEB 36 straipsnio 2 dalį laikytina lygiaverte specialių bendrosios medicinos praktikos studijų pažymėjimui?
2. Ar remiantis minėtomis Bendrijos teisės nuostatomis bendrosios medicinos studijų pažymėjimo turėjimas valstybėms narėms leidžia nuo 1995 m. sausio 1 d. gydytojams, taip pat turintiems iki 1994 m. gruodžio 31 d. įgytą teisę vykdyti profesinę veiklą, sudaryti palankesnes sąlygas, taikant didesnį laisvų darbo vietų rezervą nei taikomas tik vienos ar kitos kvalifikacijos turėtojams?
3. Jeigu atsakymas į antrą klausimą yra teigiamas ir, atsižvelgiant į įgytoms teisėms taikytinas taisykles, – ar pirmiau nurodyta sąlyga valstybėms narėms suinteresuotųjų gydytojų atžvilgiu leidžia taikyti dar labiau specifinį požiūrį, kiekvieną kartą suteikiant tam tikrą skaičių papildomų balų dėl bendrosios medicinos studijų pažymėjimo turėjimo?“
IV – Teisinis vertinimas
A – Šalių argumentai
16. Pastebėtinos dvi pagrindinės bylos šalių pozicijos.
17. Fascicolo ir kt., De Benedictis ir kt. bei AUSL BA/3 Altamura laikosi nuomonės, kad Gydytojų direktyvai prieštarauja balų suteikimas dėl studijų pažymėjimo, jeigu šio pažymėjimo turėtojas pretenduoja į įgytų teisių turėtojų kvotą.
18. Ši pozicija remiasi prielaida, kad bendrosios medicinos gydytojų turima kvalifikacija įgytų teisių pagrindu yra lygiavertė studijoms. Todėl studijos nesuteikia gydytojui papildomos kvalifikacijos, jeigu jis jau įgytų teisių pagrindu gali verstis praktika kaip bendrosios medicinos gydytojas. Taigi papildomų balų suteikimas dėl studijų nėra pagrįstas įgytų teisių turėtojų kvotos atveju. Jei šie balai būtų suteikiami, įgytų teisių turėtojai, nebaigę bendrosios medicinos gydytojų studijų, atsidurtų mažiau palankesnėje padėtyje konkurencijos požiūriu. Taip kiltų abejonių dėl kvotos tikslo, kuris yra gydytojų su įgytomis teisėmis apsauga. Pagaliau egzistuoja rizika, kad gydytojai studijuotų bendrąją mediciną tik todėl, kad taip galėtų gauti daugiau balų nei už praktinę veiklą per panašų laikotarpį. Siekiant užkirsti tam kelią, naujausioje kolektyvinėje sutartyje studijų pažymėjimo vertė buvo sumažinta iki 7,2 balo. Ši vertė atitinka dvejų metų praktinę veiklą tam tikrame regione.
19. Tačiau Berardi ir kt., Vaira ir kt., AUSL BA/1 Andria bei Apulijos regionas mano, kad balų skyrimas už studijų pažymėjimą yra teisėtas, kai studijų pažymėjimo turėtojas pretenduoja į įgytų teisių turėtojų kvotą.
20. Pagal šį požiūrį skiriamas teisės verstis bendrosios medicinos praktika pagal nacionalinę socialinio draudimo sistemą suteikimas ir kvalifikacijos vertinimas, vykdant kandidatų atranką. Kadangi vienodo požiūrio principas reikalauja, kad tik vienodos situacijos būtų traktuojamos vienodai, o skirtingos – skirtingai, būtų teisėta, kad dvigubą kvalifikaciją turintys kandidatai galėtų pretenduoti į daugiau darbo vietų. Pastangos, siekiant gauti studijų pažymėjimą pateisina tai, jog jis laikomas vertingesniu už lygiavertį gydytojo praktikos laikotarpį. Jei už tokį pažymėjimą nebūtų skiriama dvylika balų, šio pažymėjimo turėtojai atsidurtų mažiau palankesnėje padėtyje už tuos, kurie, užuot baigę dvejų metų studijas, vertėsi gydytojų praktika ir gavo nuo 4,8 iki 7,2 papildomų balų dėl jos.
21. Komisija pirmiausia pabrėžia, kad Gydytojų direktyvos 36 straipsnio 2 dalis ar kitos jos nuostatos išsamiai nereglamentuoja teisės dirbti nacionalinėje sveikatos sistemoje. Vis dėlto iš Garofalo ir kt.
sprendimo(4) galima padaryti išvadą, kad įgytos teisės pripažintinos lygiavertėmis studijų pažymėjimui. Šiame sprendime Teisingumo Teismas pripažįsta plačią valstybių narių diskreciją pripažįstant įgytas teises, kuri ribojama tik būtinybe bet kuriuo atveju pripažinti teisę visiems priimančioje valstybėje įsisteigusiems kitų valstybių narių gydytojams, įgijusiems teisę verstis medicinos gydytojų praktika iki 1995 m. sausio 1 dienos.
B – Vertinimas
22. Šioje byloje Teisingumo Teismo prašoma nuspręsti, ar tai, kad panašų statusą turinčių gydytojų bendrosios medicinos praktikos studijų pažymėjimas vertinamas labiau nei įgytos teisės, yra suderinama su Gydytojų direktyva, ar abi kategorijos turi būti traktuojamos vienodai. Taigi šis klausimas netiesiogiai leidžia suprasti, kad Gydytojų direktyva iš tikrųjų reglamentuoja kandidatų atranką bendrosios medicinos praktikai pagal nacionalinę socialinės apsaugos sistemą.
23. Tačiau šiuo atveju nagrinėjamose bylose Gydytojų direktyvos taikymas gali kelti abejonių, nes kalbama apie situacijas, susijusias tik su vidaus tvarka, o ne su pagrindinėmis laisvėmis(5) . Gydytojų direktyva pagrįsta EEB sutarties 49 straipsniu (po pakeitimo – EB 40 straipsnis), EEB sutarties 57 straipsnio 1 dalimi ir 2 dalies pirmu bei trečiu sakiniais (po pakeitimo – EB 47 straipsnio 1 dalis ir 2 dalies pirmas bei trečias sakiniai) bei EEB sutarties 66 straipsniu (dabar EB 55 straipsnis), kurie skirti pagrįsti teisės aktus, sudarančius palankias sąlygas laisvam darbuotojų judėjimui, įsisteigimo laisvei bei laisvei teikti paslaugas.
24. Tačiau Gydytojų direktyva neapsiriboja gydytojų judėjimo laisvės Bendrijų lygiu palengvinimu, bet ir derina būtiniausius bendrosios medicinos praktikos gydytojų rengimo reikalavimus(6) . Dėl šio derinimo Gydytojų direktyva taip pat turi reglamentavimo poveikį vidaus tvarkos atvejais(7) . Šis reglamentavimo poveikis neprieštarauja Gydytojų direktyvos teisiniams pagrindams. EEB sutarties 57 straipsnio 2 dalis aiškiai leidžia koordinuoti valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas dėl galimy bių imtis veiklos ir ja verstis kaip savarankiškai dirbantiems asmenims. Toks koordinavimas taip pat apima ir vidaus tvarką.
25. Tačiau nuodugnus Gydytojų direktyvos nuostatų nagrinėjimas parodo, kad ji nereglamentuoja kandidatų atrankos bendrosios medicinos praktikai pagal socialinės apsaugos sistemą.
26. Gydytojų direktyvos 36 straipsnio 1 dalis tik studijų atžvilgiu pagrindžia specialią sąlygą, siekiant verstis bendrosios medicinos praktika pagal nacionalinę socialinio draudimo sistemą. Ši nuostata nereiškia, kad kiekvienas gydytojas, turintis šią kvalifikaciją, įgyja teisę verstis tokia veikla. Įgytų teisių pripažinimas pagal Gydytojų direktyvos 36 straipsnio 2 dalį negali būti platesnių teisių, susijusių su gydytojų atranka tokiai veiklai, pagrindas.
27. Kitos IV antraštinės dalies nuostatos dėl specialių bendrosios medicinos praktikos studijų reglamentuoja reikalavimus šioms studijoms, jų pažymėjimų pripažinimą bei teisę naudoti profesinį vardą. Tačiau nėra jokių taisyklių, pagal kuriose įtvirtintus kriterijus turėtų būti atrenkami tam tikri kandidatai iš vienos grupės tinkamų pretendentų.
28. Taip pat ir kitos Gydytojų direktyvos nuostatos iš esmės yra susijusios su gydytojams ir kvalifikuotiems medicinos specialistams būtina kvalifikacija bei jų studijų pažymėjimų pripažinimu. Tačiau bendrosios medicinos praktikos gydytojų kvalifikacijos atveju kalbama tik apie su studijomis susijusios teisės užsiimti bendrosios medicinos praktika sąlygas, bet ne apie galutinius atrankos kriterijus. Gydytojų direktyvos bendrame kontekste tik 21 straipsnis reglamentuoja su studijomis nesusijusį teisės vykdyti veiklą pagal nacionalinę socialinio draudimo sistemą aspektą, būtent reikalavimą baigti parengiamąsias studijas. Tačiau tuo metu ši nuostata nustojo galiojusi.
29. Todėl šiandien Gydytojų direktyva reglamentuoja tik veiklos sąlygas, atsižvelgiant į privalomąsias studijas ir galimybę pripažinti įgytas teises bei jų minimalią apimtį. Be to, Gydytojų direktyva pagal dvidešimtąją konstatuojamąją dalį aiškiai palieka valstybėms narėms teisę kurti savo nacionalines socialinės apsaugos sistemas bei nustatyti veiklos rūšis, kurios turi būti vykdomos pagal tas sistemas.
30. Todėl valstybės narės gali laisvai nustatyti bendrosios medicinos gydytojų, vykdančių veiklą socialinio draudimo sistemoje, atrankos kriterijus, jeigu jais reikalaujama bent bendrosios medicinos gydytojo kvalifikacijos arba įgytos teisės šiai veiklai vykdyti.
31. Kaip posėdyje pažymėjo Komisija, iš Bendrijos teisės pagrindinių laisvių gali būti išvesti dar didesni reikalavimai situacijoms su tarpvalstybiniu elementu. Nors Benedictis ir kt. posėdyje siekė įrodyti galimą tarpvalstybinio elemento buvimą, reikia pripažinti, kad toks elementas šioje byloje yra visiškai fiktyvus. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neiškėlė su tuo susijusių klausimų. Todėl nėra jokios priežasties nagrinėti pagrindinių laisvių taikymą šioje byloje.
32. Atitinkamai dėl antro ir trečio klausimo reikia pripažinti, kad Gydytojų direktyva nenustato taisyklių dėl to, ar valstybėms narėms:
– leidžiama sudaryti palankesnes sąlygas gydytojams, turintiems bendrosios medicinos studijų pažymėjimą bei iki 1994 m. gruodžio 31 d. įgytą teisę vykdyti profesinę veiklą, kai jie gali pretenduoti į didesnį laisvų darbo vietų skaičių nei bendrosios medicinos studijų pažymėjimo turėtojai ar kiti jiems prilygintini gydytojai, ir (arba)
– suinteresuotųjų gydytojų atžvilgiu leidžiama taikyti dar labiau specifinį požiūrį, kiekvieną kartą suteikiant tam tikrą skaičių papildomų balų dėl bendrosios medicinos studijų pažymėjimo turėjimo.
33. Praktinė atsakymo į pirmą klausimą, ar Gydytojų direktyva bendrosios medicinos studijas vertina labiau nei įgytas teises, reikšmė atrodo abejotina, atsižvelgiant į tarpines išvadas. Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir kai kurios bylų šalys savo požiūrį grindžia tariamu abiejų „kvalifikacijų” lygiavertiškumu, ir kolektyvinė sutartis pagal 1 straipsnio 3 dalį apima teisę verstis bendrosios medicinos gydytojo praktika įgytų teisių pagrindu kaip lygiaverčiu pagrindu (titolo equipollente), atrodo, kad dėl šio klausimo turi būti pareikšta nuomonė.
34. Nei Gydytojų direktyva, nei Garofalo ir kt.
sprendimas aiškiai nenustato, kad bendrosios medicinos studijos ir įgytos teisės yra lygiavertės. Tiesa Gydytojų direktyva teikia didelės reikšmės studijoms. Jos buvo įvestos pagal septynioliktą konstatuojamąją dalį, kad būtų sumažintas studijų trūkumas pagal esamą pagrindinių medicinos studijų sistemą. Pagal aštuonioliktą konstatuojamąją dalį Bendrijos teisės aktų leidėjas numatė šios papildomos kvalifikacijos naudą pacientams bei jos prisidėjimą prie sveikatos priežiūros gerinimo(8) . Tokie privalumai gali iš esmės išreikšti vieną svarbiausių viešojo intereso pagrindų, kuris būtinas pateisinant su studijų baigimo reikalavimu susijusias kliūtis, palyginti su neribojama profesine veikla.(9)
35. Priešingai, Gydytojų direktyvoje nėra akcentuojama ypatinga įgytų teisių reikšmė. Gydytojų direktyvos 36 straipsnio 2 dalis nustato gydytojų, pasinaudojusių įsisteigimo laisve ir prieš 1995 m. sausio 1 d. turėjusių kvalifikaciją, reikalingą bendrosios medicinos praktikai pagal nacionalinę socialinės apsaugos sistemą, įgytų teisių pripažinimą apsaugos tikslais(10) . Valstybės narės gali išplėsti saugomų gydytojų ratą(11) . Joms nebūtina reikalauti tam tikrų minimalių profesinės praktikos laikotarpių arba kitų kvalifikacijos formų. Pagal Italijos teisę įgytos teisės teoriškai egzistuoja, jei gydytojas 1994 m. gruodžio 31 d. turėjo teisę verstis bendrosios medicinos gydytojų praktika. Todėl įgytų teisių pripažinimo galimybės nesąlygoja speciali kvalifikacija. Vien įgytų teisių pripažinimas nelemia pacientų priežiūros arba sveikatos sistemos kokybės padidėjimo. Tai yra tik sudėtingų atvejų reguliavimas.
36. Todėl apibendrinant pažymėtina, kad bendrosios medicinos praktikos studijos vertinamos labiau nei įgytų teisių pripažinimas. Žinoma, didesnė bendrosios medicinos praktikos studijų vertė nepaneigia to fakto, kad įgytų teisių turėtojai dėl savo praktinės patirties turi panašią arba geresnę kvalifikaciją bendrosios medicinos praktikai atlikti nei studijų pažymėjimo turėtojai. Tačiau šios geresnės kvalifikacijos pagrindas yra ne įgytos teisės, o praktinė patirtis.
37. Todėl į pirmą klausimą atsakytina, kad iš esmės Gydytojų direktyva bendrosios medicinos praktikos studijų pažymėjimą vertina labiau nei įgytas teises.
V – Išvada
38. Tad į Tribunale Amministrativo Regionale per la Puglia
klausimus siūlau atsakyti taip:
1. 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyva 93/16/EEB, skirta padėti laisvam gydytojų judėjimui ir jų diplomų, pažymėjimų ir kitų oficialią kvalifikaciją patvirtinančių dokumentų abipusiam pripažinimui, bendrosios medicinos praktikos studijas iš esmės vertina labiau nei įgytas teises.
2. Tarybos direktyva 93/16/EEB nenustato jokios nuostatos dėl to, ar valstybėms narėms:
– bendrosios medicinos praktikos studijų pažymėjimo turėjimas leidžia gydytojams, taip pat turintiems iki 1994 m. gruodžio 31 d. įgytą teisę vykdyti profesinę veiklą, sudaryti palankesnes sąlygas taikant didesnį laisvų darbo vietų rezervą nei taikomas tik bendrosios medicinos praktikos studijų pažymėjimo turėtojams bei lygiavertę kvalifikaciją turintiems gydytojams ir (ar)
– aptariamų gydytojų atžvilgiu leidžiama taikyti dar specifiškesnį požiūrį, kiekvieną kartą suteikiant tam tikrą skaičių papildomų balų dėl bendrosios medicinos praktikos studijų pažymėjimo turėjimo.
(1) .
(2)
–	OL L 165, p. 1.
(3)
–	OL L 267, p. 26.
(4)
–	1997 m. spalio 16 d. Sprendimas Garofalo ir kt.
(Sujungtos bylos nuo C‑69/96 iki C‑79/96, Rink. p I‑5603, 31 punktas).
(5)
–	Žr. 1997 m. birželio 26 d. generalinio advokato D. Ruiz‑Jarabo išvadą byloje Garofalo ir kt. (C‑157/02, Rink. p. I‑5605, 46 punktas).
(6)
–	Žr. 2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimą Rinke
(C‑25/02, Rink. p. I‑0000, 38 punktas).
(7)
–	Žr. šia prasme 2003 m. spalio 17 d. Nutartį Vogel
(C‑35/02, Rink. p. I‑0000). Panaši į Gydytojų direktyvą 1978 m. liepos 25 d. Tarybos direktyva 78/687/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių dantų gydytojų veiklą, suderinimo (OL L 233, p. 10) užkerta kelią nacionalinėms taisyklėms, pagal kurias (nacionaliniams) gydytojams bendrai leidžiama verstis dantų gydytojų praktika, nors jie nėra baigę reikalingų studijų pagal Tarybos direktyvą 78/687/EEB.
(8)
–	Lygiai taip pat sprendimo Rinke
(nurodytas 6 išnašoje) 38 punktas.
(9)
–	Dėl netiesioginių apribojimų dėl lyties žr. sprendimą Rinke (nurodytas 6 išnašoje). Kišimasis į laisvę vykdyti profesinę veiklą taip pat yra pateisinamas.
(10)
–	Sprendimo Garofalo ir kt . (nurodytas 4 išnašoje) 31 punktas.
(11)
–	Sprendimo Garofalo ir kt.
(nurodytas 4 išnašoje) 34 punktas.