62007CC0569
GENERALINIO ADVOKATO
PAOLO MENGOZZI IŠVADA,
pateikta 2009 m. kovo 18 d. (
1
)
Byla C-569/07
HSBC Holdings plc ir Vidacos Nominees Ltd
prieš
The Commissioners of Her Majesty's Revenue & Customs
„Netiesioginiai mokesčiai — Kapitalo pritraukimas — 1,5% dydžio mokesčio taikymas už akcijų perleidimą arba išleidimą į kliringo sistemą“
1.
Kliringo institucijų („clearance services“) atliekamą vaidmenį galima apibrėžti kaip akcijų saugojimą. Visų pirma tokios institucijos į specialius registrus įrašo informaciją apie akcijų savininkus ir jų perleidimus, tačiau tokios akcijos fiziškai visuomet lieka atitinkamos institucijos rankose. Kitaip tariant, kliringo institucijos suteikia galimybę paprasčiau, greičiau ir saugiau pirkti bei parduoti akcijas.
2.
Kliringo institucijos labai populiarios kontinentinės Europos valstybėse, tačiau ne Jungtinėje Karalystėje, kurioje akcijų perleidimo tvarka tradiciškai skiriasi. Todėl ši valstybė narė tam tikroms per kliringo institucijas vykdomoms operacijoms taiko kitokią mokesčių sistemą nei ta, kuri būdinga keitimuisi akcijomis, atliekamam pagal įprastą jos teritorijoje nustatytą tvarką. Šis procesas, pradėtas Special Commissioners, London (Jungtinė Karalystė) pateikus Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą, suteikia galimybę įvertinti minėtos apmokestinimo tvarkos atitiktį Bendrijos teisei.
3.
Tiksliau, Jungtinės Karalystės teisės aktai turės būti nagrinėjami atsižvelgiant tiek į Direktyvą 69/335 dėl netiesioginių mokesčių, taikomų kapitalui pritraukti, tiek į Sutarties nuostatas dėl pagrindinių laisvių.
I — Teisinis pagrindas
A — Bendrijos teisės aktai
4.
Direktyva 69/335 (
2
) (toliau – „direktyva“) – kuri yra pagrindinis iš šiai bylai svarbių antrinės teisės aktų – laikui bėgant buvo gerokai pakeista.
5.
Direktyva siekiami tikslai aiškiai išdėstyti jos preambulėje, visų pirma pirmoje ir antroje konstatuojamosiose dalyse, kurių tekstas toks:
„kadangi Sutarties tikslas yra sukurti ekonominę sąjungą, kurios savybės būtų panašios į vidaus rinkos, ir kadangi viena esminių sąlygų tam pasiekti yra laisvo kapitalo judėjimo skatinimas;
kadangi dėl šiuo metu valstybėse narėse pritraukiant kapitalą taikomų netiesioginių mokesčių, būtent dėl kapitalo įnašų į bendroves bei firmas apmokestinimo ir vertybiniams popieriams taikomo žyminio mokesčio, atsiranda diskriminacija, dvigubas apmokestinimas ir skirtumai, kurie sudaro kliūtis laisvam kapitalo judėjimui ir kurie dėl to turi būti pašalinti derinimo priemonėmis.“
6.
1964 m. gruodžio 14 d. ataskaitoje, pridėtoje prie Komisijos pasiūlymo Tarybai, kuris vėliau turėjo tapti Direktyva 69/335 (
3
), Komisija atkreipė dėmesį, kad visiškas tiek kapitalo mokesčio, tiek žyminio mokesčio panaikinimas būtų geriausias būdas laisvai kapitalo rinkai sukurti. Tačiau atsižvelgusi į galimą valstybių narių pasipriešinimą tokiai drastiškai priemonei, Komisija nusprendė panaikinti žyminį mokestį ir toliau taikyti Bendrijos lygiu suderintą kapitalo mokestį.
7.
Be to, laikui bėgant direktyva buvo gerokai pakeista ir panaikintas iš pradžių numatytas įpareigojimas apmokestinti kapitalą remiantis suderintu tarifu: galiojančios redakcijos direktyvos 7 straipsnyje nustatyta, kad valstybės narės gali taikyti ne didesnį nei 1% tarifą arba paprasčiausia nebetaikyti kapitalo mokesčio. Jungtinė Karalystė kapitalo mokestį panaikino 1988 metais.
8.
Direktyvos 4 straipsnyje apibrėžti kapitalo mokesčiu apmokestinami sandoriai ir jame, be kita ko, nurodytas „kapitalo bendrovės kapitalo padidinimas bet kokios rūšies turto įnašais“.
9.
Direktyvoje išdėstytos ne tik kapitalo mokesčio apskaičiavimo ir surinkimo tvarką reglamentuojančios nuostatos, bet ir nustatyta nemažai draudimų, kuriais siekiama užkirsti kelią tiek dvigubam kapitalo apmokestinimui, tiek žyminio mokesčio taikymui. Visų pirma 10 ir 11 straipsniuose nustatyta:
„10 straipsnis
Be kapitalo mokesčio, valstybės narės netaiko jokio kito mokesčio bendrovėms, firmoms, asociacijoms ar pelno siekiantiems juridiniams asmenims:
a)
už 4 straipsnyje minimus sandorius;
b)
už įnašus, paskolas arba teikiamas paslaugas, kurios yra 4 straipsnyje minimų sandorių dalis;
<…>
11 straipsnis
Valstybės narės neapmokestina jokios rūšies mokesčiais:
a)
bet kieno išleistų akcijų arba kitų tokios pat rūšies vertybinių popierių, arba tokius vertybinius popierius atstovaujančių sertifikatų sukūrimo, išleidimo, kotiravimo vertybinių popierių biržoje, jų pateikimo į rinką arba sandorių jais sudarymo;
<…>“.
10.
Nepaisant nurodytų draudimų, 12 straipsnyje valstybėms narėms leidžiama rinkti tam tikrus specialius mokesčius ir jame numatyta:
„12 straipsnis
1.   Nepaisant 10 ir 11 straipsnių, valstybės narės gali taikyti:
a)
vienodos arba nevienodos normos vertybinių popierių perleidimo mokesčius;
<…>“.
B — Nacionalinės teisės aktai
11.
Jungtinės Karalystės mokesčių sistema, nagrinėtina šiuo atveju, išdėstyta 1986 m. Finansų įstatyme (Finance Act 1986). Pagal jo 87 straipsnį akcijų perleidimui taikomas kiekvieno perleidimo atveju mokėtinas 0,5% „Stamp Duty Reserve Tax“ (toliau – SDRT).
12.
Tačiau pagal to paties įstatymo 96 straipsnį už akcijų išleidimą į kliringo sistemą mokamas 1,5% dydžio SDRT. Kita vertus, tolesni akcijų perleidimai, jei vykdomi toje pačioje kliringo sistemoje, iš viso neapmokestinami.
13.
Galiausiai Finance Act 1986 97A straipsnyje numatyta, kad kliringo institucija gali pasirinkti apmokestinimo tvarką („election“) ir sudaryti susitarimą su Jungtinės Karalystės mokesčių institucija. Tokio pasirinkimo atveju mokamas ne vienkartinis 1,5% dydžio SDRT, o įprasto 0,5% dydžio SDRT. Žinoma, tokiu atveju mokestis mokėtinas už kiekvieną akcijų perleidimą. Kad galėtų pasirinkti apmokestinimo tvarką, kliringo institucija privalo turėti filialą arba agentūrą Jungtinėje Karalystėje arba joje paskirti savo „mokesčių atstovą“. Be to, kliringo institucija taip pat turi atitikti techninius reikalavimus, susijusius su SDRT apskaičiavimo, surinkimo ir apskaitos tvarka.
II — Faktai, pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
14.
HSBC bankas yra akcinė bendrovė, kurios buveinė Londone. 2000 m. birželio mėnesį HSBC pateikė oficialų pasiūlymą įsigyti visas Prancūzijos banko Crédit Commercial de France (toliau – CCF), kurio akcijos buvo kotiruojamos Paryžiaus vertybinių popierių biržoje, išleistas akcijas. Savo pasiūlyme CCF akcininkams HSBC siūlė už akcijas atlyginti grynaisiais pinigais arba HSBC akcijomis. Siekdamas, kad antroji galimybė Prancūzijos rinkoje veikiantiems akcininkams taptų patrauklesnė, HSBC nusprendė, kad jo akcijomis turėtų būti prekiaujama Paryžiaus vertybinių popierių biržoje.
15.
Pagrindinės bylos faktinių aplinkybių metu bendrovės, kurios pageidavo būti įtrauktos į Paryžiaus vertybinių popierių rinkos prekybos sąrašus, turėjo naudotis kliringo institucija SICOVAM. Todėl CCF akcininkai, norėję priimti HSBC oficialų pasiūlymą įsigyti akcijų, galėjo pasirinkti gauti pastarosios bendrovės akcijas tiesiogiai per SICOVAM: tokios akcijos vėliau galėjo būti parduotos Paryžiaus vertybinių popierių biržoje.
16.
HSBC akcijos, perleistos per SICOVAM mainais už CCF akcijas, iš tikrųjų patikėtos ne tiesiogiai SICOVAM, bet jos patikėtinei Jungtinėje Karalystėje Vidacos. Ši bendrovė taip pat yra CREST (
4
) sistemos narė; tačiau kadangi nagrinėjamu atveju Vidacos veikė kaip SICOVAM patikėtinė, HSBC akcijos, perleistos per Vidacos (ir SICOVAM), pagal Finance Act 1986 96 straipsnį buvo apmokestintos 1,5% tarifu.
17.
Siekdama, kad jos oficialus pasiūlymas įsigyti akcijų CCF akcininkams taptų patrauklesnis, HSBC įsipareigojo sumokėti 1,5% mokestį (SDRT) už CCF akcininkus, pareiškusius norą gauti HSBC akcijas per SICOVAM. Tai atitinka visuotinę praktiką, nors, remiantis nacionalinės teisės aktais, pareiga sumokėti mokestį formaliai tenka kliringo institucijai.
18.
Todėl 2000 m. liepos mėnesį HSBC Jungtinės Karalystės mokesčių institucijai pervedė daugiau nei 27 mln. GBP, sumokėdama 1,5% dydžio SDRT mokestį.
19.
Vėliau 1,5% dydžio SDRT buvo taip pat sumokėtas už HSBC akcijas, kurias gavo akcininkai, laikantys savo akcijas SICOVAM sistemoje ir nusprendę dividendus gauti akcijomis.
20.
Tačiau 2002 m. spalio 18 d. laišku HSBC paprašė Jungtinės Karalystės mokesčių institucijos sugrąžinti sumokėtą mokestį. Mokesčių institucijos sprendimas atsisakyti patenkinti prašymą buvo apskųstas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kuris, abejodamas dėl su SDRT susijusių taisyklių atitikties Bendrijos teisei, pateikė Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Tarybos direktyvos 69/335/EEB, iš dalies pakeistos Tarybos direktyva [85/303/EEB], 10 ir 11 straipsniai, EB 43, 49 arba 56 straipsniai arba kuri nors kita Europos bendrijos teisės nuostata draudžia vienai valstybei narei (toliau – pirmoji valstybė narė) taikyti 1,5% dydžio akcijų perleidimo arba išleidimo į kliringo sistemą mokestį, jei:
i)
bendrovė (toliau – A bendrovė), kuri įsteigta pirmojoje valstybėje narėje, pateikia pasiūlymą nupirkti kotiruojamas ir prekyboje esančias kitoje valstybėje narėje (toliau – antroji valstybė narė) įsteigtos bendrovės (toliau – B bendrovė) akcijas mainais į A bendrovės akcijas, kurios bus išleistos į vertybinių popierių biržą antrojoje valstybėje narėje;
ii)
B bendrovės akcininkai gali pasirinkti A bendrovės akcijas gauti:
a)
materialiu pavidalu;
b)
nematerialiu pavidalu per pirmojoje valstybėje narėje esančią atsiskaitymo sistemą („settlement system“);
c)
nematerialiu pavidalu per antrojoje valstybėje narėje esančią kliringo sistemą („clearance service“);
iii)
pirmosios valstybės narės teisė iš esmės numato, kad:
a)
materialiųjų akcijų išleidimo (arba nematerialiųjų akcijų išleidimo į nematerialioms akcijoms skirtą atsiskaitymų sistemą pirmojoje valstybėje narėje) atveju apmokestinamas ne akcijų išleidimas, bet kiekvienas paskesnis akcijų perpardavimas, taikant 0,5% nuo atlyginimo už perleidimą dydžio mokestį;
b)
tačiau perleidžiant arba išleidžiant nematerialiąsias akcijas kliringo paslaugos teikėjui taikomas (akcijų išleidimo atveju) 1,5% nuo emisijos kainos arba (akcijų atlygintinio perleidimo atveju) 1,5% nuo atlyginimo, arba (visais kitais atvejais) – 1,5% nuo akcijų vertės mokestis, netaikant mokesčio už paskesnius akcijų (arba teisių į jas arba su jomis susijusių) perpardavimus kliringo sistemoje;
c)
gavęs atitinkamos mokesčių institucijos patvirtinimą kliringo paslaugos teikėjas gali pasirinkti ne akcijų išleidimo į jo kliringo sistemą, bet kiekvieno akcijų pardavimo kliringo sistemoje apmokestinimą 0,5% nuo atlyginimo dydžio mokesčiu. Kaip tokio pasirinkimo patvirtinimo sąlygos atitinkama mokesčių institucija gali reikalauti (ir faktiškai reikalauja), kad tokią apmokestinimo tvarką pasirinkti norintis kliringo paslaugos teikėjas imtųsi (mokesčių instituciją patenkinančių) mokesčių surinkimo kliringo institucijoje ir su kliringo paslauga susijusių taisyklių laikymosi užtikrinimo priemonių bei jas išlaikytų;
iv)
antrosios valstybės narės vertybinių popierių biržoje galiojančios taisyklės reikalauja, kad visos šioje valstybėje išleistos akcijos būtų laikomos nematerialiuoju pavidalu vienoje kliringo institucijoje, įsteigtoje antrojoje valstybėje narėje, kurios teikėjas nepasirinko minėtos apmokestinimo tvarkos.“
III — Dėl prejudicinio klausimo
A — Pirminės pastabos
21.
1,5% dydžio SDRT atitiktį Bendrijos teisei reikia vertinti, kaip savo klausime nurodė ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, dviem aspektais. Viena vertus, būtina patikrinti, ar toks mokestis leidžiamas pagal Direktyvą 69/335 ir visų pirma jos 10 ir 11 straipsnius. Kita vertus, taip pat reikia patikrinti, ar nagrinėjamas mokestis suderinamas su pagrindinėmis Sutartyje numatytomis laisvėmis įsisteigimo, paslaugų teikimo ir kapitalo judėjimo srityse. Kad būtų aiškiau, atskirai panagrinėsiu du problemos aspektus.
22.
Pirmiausia, manau, būtina pabrėžti, kad visos šalys sutaria dėl fakto, jog nagrinėjamas mokestis nėra kapitalo mokestis Direktyvos 69/335 4 straipsnio prasme. Kaip jau nurodžiau, kapitalo mokestį Jungtinė Karalystė panaikino 1988 metais.
23.
Be to, kaip patvirtinta ir per posėdį, reikia atsižvelgti į tai, kad HSBC akcijos, kurios buvo perleistos į SICOVAM, kad būtų užskaitytos kaip mokestis už CCF akcijas, buvo naujos akcijos, o tai reiškė padidėjusį kapitalą.
B — Dėl atitikties Direktyvai 69/335
24.
Problemų dėl nagrinėjamo mokesčio gali kelti Direktyvos 69/335 10 ir 11 straipsniai. Šios nuostatos, kurios, palyginti su direktyvos pirmąja versija, liko nepakitusios, buvo sukurtos iš esmės siekiant užkirsti kelią valstybėms narėms greta kapitalo mokesčio įvesti žyminį mokestį arba nustatyti dvigubą kapitalo apmokestinimą.
25.
Visų pirma 10 straipsnyje nustatyta, kad tik kapitalo mokestis, o ne koks nors kitas mokestis, gali būti imamas už direktyvos 4 straipsnyje išvardytus sandorius, įskaitant, kaip jau nurodžiau, „kapitalo bendrovės kapitalo padidinimą bet kokios rūšies turto įnašais“.
26.
Be to, pagal direktyvos 11 straipsnį joks mokestis (taigi ir kapitalo mokestis) negali būti taikomas tam tikriems sandoriams, kurie, be kita ko, apima „akcijų sukūrimą, išleidimą, kotiravimą vertybinių popierių biržoje, jų pateikimą į rinką arba sandorių jais sudarymą“.
27.
Taigi, pavyzdžiui, naujų akcijų išleidimo atveju pats išleidimas negali būti apmokestintas pagal 11 straipsnį, o sumos, pervestos kaip apmokėjimas už akcijas, t. y. kapitalo įnašai, gali būti apmokestintos kapitalo mokesčiu, jei tai numato atitinkamos valstybės narės teisės aktai (4 straipsnis), tačiau ne kitais mokesčiais (10 straipsnis).
28.
Kita vertus, 12 straipsnyje nustatyta, kad, „nepaisant 10 ir 11 straipsnių“, valstybės narės, be kita ko, gali taikyti „vertybinių popierių perleidimo mokesčius“ (
5
).
29.
Šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo galimą Jungtinės Karalystės teisės aktų ir direktyvos 10 bei 11 straipsnių konfliktą. Tačiau man atrodo, kad nors šiuo atveju gali būti svarbios abi nuostatos, tikslingiau nagrinėti 11 straipsnį, nes dėl savo konceptualaus pagrindo SDRT susijęs ne su kapitalo įnašų operacija, bet apskritai su sandoriais, patenkančiais į 11 straipsnio a punkte nurodytą grupę (šiuo atveju, kaip matysime, pirmiausia su akcijų išleidimu). Be to, SDRT taikomas neatsižvelgiant į tai, ar juo apmokestinamos akcijos yra naujai išleistos, ar ne.
30.
Jungtinės Karalystės vyriausybė, kuriai šiuo konkrečiu klausimu pritaria Komisija, mano, kad 1,5% dydžio SDRT galima pateisinti kaip mokestį, taikomą akcijų perleidimui pagal direktyvos 12 straipsnį, taigi jis būtų leistinas remiantis minėta nuostata, pagal kurią 0,5% dydžio SDRT galima taikyti perleidimo sandoriams, vykdomiems nesinaudojant kliringo institucija.
31.
Tačiau tarp 1,5% dydžio SDRT ir 0,5% dydžio SDRT yra didelis skirtumas. Jau nekalbant apie skirtingą normą, skirtumą tarp jų rodo faktas, kad 0,5% dydžio SDRT taikomas kiekvienam vertybinių popierių perleidimui atskirai, o 1,5% dydžio SDRT imamas tuomet, kai vertybinis popierius įtraukiamas į kliringo sistemą, o tolesniems teisių į akcijas perleidimams, jei jos neperžengia kliringo institucijos ribų, mokesčiai netaikomi.
32.
Siekdama 1,5% dydžio SDRT priskirti „perleidimo mokesčių“ direktyvos 12 straipsnio prasme kategorijai, Jungtinė Karalystė tvirtina, kad 1,5% dydžio SDRT yra perleidimo mokestis „sezono bilieto“ („season ticket“) forma. Kadangi Jungtinės Karalystės mokesčių institucijai sudėtinga identifikuoti vertybinių popierių perleidimus po to, kai jie patenka į kliringo instituciją, apmokestinimas vienodo 1,5% dydžio mokesčiu, apskaičiuotu remiantis prielaida, kad kliringo institucijoje bus atlikti trys vertybinių popierių perleidimai, atrodytų tinkamas kompromisas. Kitaip tariant, 1,5% dydžio SDRT yra paprasčiausias mokestis, iš anksto renkamas už būsimą akcijų perleidimą. Be to, Jungtinė Karalystė teigia, kad kliringo institucijos visada gali pasirinkti Finance Act 1986 97A straipsnyje numatytą tvarką, pagal kurią kiekvienam perleidimui galima taikyti „normalaus“0,5% dydžio SDRT mechanizmą.
33.
Jungtinės Karalystės pozicija man atrodo nepriimtina dėl šių priežasčių.
34.
Pirma, 1,5% dydžio SDRT turi sumokėti tik vienas asmuo, t. y. praktiškai tas, kuris išleidžia arba perleidžia akcijas, nors formaliai apmokestinamasis asmuo yra pati kliringo institucija. Taigi nagrinėjamu atveju visą mokestį sumokėjo HSBC. O pagal „normalią“ SDRT sistemą mokestį už kiekvieną vertybinių popierių perleidimą sumoka vis kitas asmuo, t. y. tas, kuris konkrečiu atveju parduoda akcijas. Kitaip tariant, akcijas perleidus kliringo institucijai, mokestį (1,5%) turėtų sumokėti tik vienas asmuo, o pagal „normalią“ sistemą šis mokestis padalijamas keliems asmenims, kurių kiekvienas sumoka po 0,5%.
35.
Antra, „specialus“1,5% SDRT, mokėtinas įtraukus vertybinius popierius į kliringo sistemą, apskaičiuojamas ir tuomet sumokamas remiantis vertybinių popierių verte jų patekimo į sistemą metu. Tas pats galioja ir tuomet, kai vertybiniai popieriai vėliau kliringo sistemoje perleidžiami už didesnę arba mažesnę vertę. Kita vertus akivaizdu, kad atskirai už kiekvieną perleidimą taikomo SDRT atveju mokestis apskaičiuojamas remiantis vertybinio popieriaus verte jo perleidimo metu.
36.
Trečia, neaišku, kodėl SDRT, mokėtinas akcijoms patekus į kliringo instituciją, turi būti lygus 1,5%, t. y. trigubai didesnis už mokestį, mokėtiną pagal „normalią“ sistemą už kiekvieną vertybinių popierių perleidimą. Jungtinė Karalystė teigia, kad norma nustatyta darant prielaidą, jog akcijoms patekus į kliringo instituciją jos vidutiniškai bus perleistos tris kartus. Tačiau nenurodyta, kokiais veiksniais remiantis buvo atliktas apskaičiavimas ir kodėl 1,5% norma pasirodė tinkamesnė nei, pavyzdžiui, 1% arba 2%. Juo labiau kad, kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, daugiau nei 40% HSBC akcijų, perleistų SICOVAM, per dvi savaites buvo atsiimtos iš šios kliringo institucijos siekiant jas parduoti Londono vertybinių popierių biržoje, todėl kiekvienam perleidimui buvo pritaikytas dar ir 0,5% dydžio SDRT. Kitaip tariant, 1,5% dydžio SDRT nustatymas atrodo neobjektyvus (
6
).
37.
Galiausiai taip pat reikia pažymėti, kad jei antras ir paskesnis vertybinių popierių perleidimas vyksta už Jungtinės Karalystės ribų, o tai visai tikėtina, atsižvelgiant į tai, kad tokie vertybiniai popieriai tikriausiai buvo perleisti kliringo institucijai siekiant palengvinti jų apyvartą užsienyje, 1,5% SDRT yra avansinis mokestis už perleidimus, kurių atžvilgiu Jungtinės Karalystės mokestinė jurisdikcija toli gražu neakivaizdi.
38.
Atrodo, kad šių pastabų pakanka norint atmesti galimybę 1,5% dydžio SDRT laikyti „avansiniu“ mokesčiu už būsimus vertybinių popierių perleidimus. Iš tiesų, net jei nepaisytume klausimo dėl mokesčio dydžio, akivaizdu, kad neįmanoma laikyti avansiniu mokesčiu sumos, apskaičiuotos remiantis kitokiu mokesčių apskaičiavimo pagrindu, ir visų pirma mokėtinos kito apmokestinamojo asmens. Puikiai žinoma, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką mokestis pagal Bendrijos teisę turi būti kvalifikuojamas remiantis paties mokesčio objektyviais požymiais, neatsižvelgiant į tai, kaip jis klasifikuojamas pagal nacionalinę teisę (
7
).
39.
Bet kuriuo atveju, kai akcijų įvedimas į kliringo sistemą yra pirmoji su šiomis akcijomis atliekama operacija po jų išleidimo, kaip yra nagrinėjamu atveju, reikia pažymėti, kad norint taikyti mokestį, kuris būtų pateisinamas pagal direktyvos 12 straipsnį, ir taip išvengti direktyvos 11 straipsnyje nustatyto draudimo, teisiniu požiūriu būtina atskirti vertybinių popierių išleidimą (kuris pagal direktyvos 11 straipsnį neapmokestinamas) nuo pirmojo jų perleidimo. Taigi toks pirmas perleidimas, kuris šiuo atveju būtų patekimas į kliringo sistemą, galėtų būti apmokestintas pagal direktyvos 12 straipsnį.
40.
Tačiau nors teoriškai akcijų išleidimą galima atskirti nuo jų pirmojo perleidimo, Teisingumo Teismas aiškiai atmetė tokį atskyrimą sprendime, kurį priėmė 2004 m. liepos 15 d. byloje Komisija prieš Belgiją (
8
). Konkrečiai tariant, minėto sprendimo 33 punkte buvo patvirtinta, kad „todėl Direktyvos 69/335 11 straipsnio a punkto reikšmė lemia, kad „išleidimas“ šios nuostatos prasme turi apimti pirmąjį vertybinių popierių įsigijimą jų išleidimo metu“. Iš tiesų, kaip savo išvadoje (
9
) nurodė generalinis advokatas A. Tizzano ir sprendimo 32 punkte pakartojo Teisingumo Teismas, „pirmo naujai išleisto vertybinio popieriaus įsigijimo apmokestinimas iš tikrųjų reikštų šio vertybinio popieriaus išleidimo apmokestinimą, nes jis yra sudedamoji bendros kapitalo pritraukimo operacijos dalis. Vertybinių popierių išleidimo savaime nepakanka, o jis įgyja prasmę tik tada, kai atsiranda jų pirkėjas“.
41.
Be to, Teisingumo Teismas taip pat aiškiai patvirtino, kad direktyvos 12 straipsnį būtina aiškinti siaurai, nes tai bendrosios taisyklės taikymo išimtis (
10
), o šiame straipsnyje numatytų išimčių sąrašas yra baigtinis (
11
).
42.
Todėl manau, kad 1,5% dydžio SDRT, kai jis taikomas pirmajai naujai išleistų akcijų perleidimo operacijai, negalima laikyti perleidimo mokesčiu direktyvos 12 straipsnio prasme, todėl jis laikytinas akcijų išleidimo mokesčiu, kuris draudžiamas pagal direktyvos 11 straipsnį.
43.
Taip pat nemanau, kad šiuo atveju būtina gilintis į klausimą, ar direktyvos 12 straipsnis yra bendrosios taisyklės taikymo išimtis, ar, atvirkščiai, direktyvos 10 ir 11 straipsniuose nurodytus atvejus ribojanti nuostata: šis aspektas, nors įdomus ir tikriausiai dar nepakankamai aiškus, šiuo atveju nėra reikšmingas (
12
).
44.
Taip pat reikia atmesti Jungtinės Karalystės argumentą, kurį ji subsidiariai pateikia tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nuspręstų vadovautis minėtu sprendimu Komisija prieš Belgiją, pagal kurį 1,5% dydžio SDRT reikėtų aiškinti kaip avansinį mokestį už būsimus perleidimus, atliktus po to, kai akcijos pirmą kartą pateko į kliringo instituciją. Viena vertus, toks aiškinimas atrodo visiškai dirbtinis, nes mokestis aiškiai renkamas už akcijų patekimą į kliringo sistemą. Tačiau, kita vertus, tokiu atveju mano nurodytos problemos taptų dar akivaizdesnės ir todėl mokestį, apskaičiuotą remiantis trimis preziumuojamomis operacijomis, turėtų sumokėti vienas asmuo, kuris šiuo atveju nebūtų dalyvavęs net pirmoje iš tokių trijų operacijų.
45.
Be to, net jei į kliringo instituciją patekusios akcijos nėra naujai išleistos, mano manymu, 1,5% dydžio SDRT būtų sunku pateisinti direktyvos 12 straipsniu. Iš tiesų, be draudimo apmokestinti pirmąjį akcijų perleidimą po to, kai jos buvo išleistos – toks draudimas tokiu atveju nebūtų taikomas, – tebegaliotų mano nurodyti prieštaravimai, susiję su tuo, kad sunku „sezono bilieto“ požiūrį laikyti priimtinu. Tokiu atveju taip pat vienas asmuo turėtų sumokėti mokestį, kurį iš principo (t. y. pagal „normalią“ sistemą) turėtų sumokėti kiti asmenys, kurių atžvilgiu pirmasis asmuo neturi teisės pareikšti atgręžtinių reikalavimų. Be to, net ir tokiu atveju mokestis būtų apskaičiuotas remiantis akcijų verte, kuri galėtų labai skirtis nuo jų faktinės vertės vėliau, kai paprastai turėtų būti sumokėtas mokestis. Kitaip tariant, ir šiuo atveju man atrodo neįmanoma sutikti su tuo, jog mokestį reikia suprasti kaip fiksuoto dydžio avansinį mokestį, mokėtiną už būsimus perleidimus.
46.
Vienintelis skirtumas, palyginti su naujai išleistomis akcijomis, būtų tas, kad jau esamų akcijų atveju pagal „normalaus“ SDRT sistemą reikėtų sumokėti 0,5% mokestį. Tačiau, kaip jau nurodyta, pirmojo akcijų išleidimo atveju „normalaus“ SDRT mokėti nereikia. Todėl jau esamų akcijų atveju mokestis išaugtų 1%, o ne 1,5%.
47.
Kalbant apie jau esamų akcijų perleidimą, vienintelė galinti kilti abejonė susijusi su galimybe tokiai operacijai iš principo taikyti direktyvos 11 straipsnyje nustatytą apmokestinimo draudimą tiek, kiek jame nurodyta, kad draudžiama apmokestinti „akcijų sukūrimą, išleidimą, kotiravimą vertybinių popierių biržoje, jų pateikimą į rinką arba sandorių jais sudarymą“. Tačiau man atrodo, kad Teisingumo Teismo praktikoje galima rasti aiškių teiginių šiuo klausimu (
13
).
48.
Taigi užbaigdamas šią analizės dalį darau išvadą, kad 1,5% dydžio SDRT mechanizmo negalima laikyti suderinamu su Direktyva 69/335. Tai visų pirma galioja tais atvejais, kai akcijos į kliringo instituciją patenka iš karto po jų išleidimo, kaip tai įvyko ir nagrinėjamu atveju. Tačiau, kaip jau nurodyta, manau, kad esminis svarstymų pagrindas taip pat taikytinas ir jau esamų akcijų perleidimo atveju. Iš tiesų 1,5% dydžio SDRT jokiu būdu negalima laikyti avansiniu mokesčiu už būsimus perleidimus direktyvos 12 straipsnio prasme.
49.
Išdėstytų argumentų pakanka atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus. Tačiau dėl aiškumo, ypač tuo atveju, jei Teisingumo Teismas nesutiktų su mano pateiktu direktyvos aiškinimu, trumpai panagrinėsiu klausimą atsižvelgdamas į pirminę teisę.
C — Dėl atitikties pagrindinėms laisvėms
50.
Taigi būtina nustatyti, ar akcijų perleidimo mokestis, iš esmės leidžiamas pagal direktyvos 12 straipsnį, gali būti teisėtai renkamas kitais būdais – kaip yra SDRT atveju – atsižvelgiant į tai, ar perleidžiama į kliringo instituciją, ar ne (
14
). Visų pirma būtina atsakyti į klausimą, ar objektyvus skirtumas tarp „įprastos“ operacijos ir operacijos, kai akcijos patenka į kliringo instituciją, gali pateisinti pagal Jungtinės Karalystės sistemą numatytus skirtumus, pavyzdžiui vienkartinio didesnio mokesčio sumokėjimą ir prievolės sumokėti visą mokestį priskyrimą vienam asmeniui. Galiausiai reikės nustatyti, ar kliringo institucijoms suteiktos galimybės pasirinkti Finance Act 1986 97A straipsnyje numatytą tvarką bet kuriuo atveju pakanka, kad būtų išsklaidytos galimos abejonės dėl suderinamumo su Bendrijos teisės normomis.
1. Dėl atitikties Sutarties normoms
51.
Šioje byloje šalys manė, kad galėjo kilti nagrinėjamų nacionalinės teisės normų atitikties trims skirtingoms pirminės teisės nuostatoms problemų: konkrečiai kalbama apie EB 43 straipsnį, kuris skirtas įsisteigimo laisvei, EB 49 straipsnį, susijusį su laisve teikti paslaugas, ir galiausiai EB 56 straipsnį dėl laisvo kapitalo judėjimo.
52.
Kalbant apie įsisteigimo laisvę, HSBC teigia, kad oficialus pasiūlymas įsigyti CCF akcijų reiškė konkretų HSBC norą įsteigti nuolatinę buveinę Prancūzijoje, todėl 1,5% dydžio SDRT taikymas yra tokios pagrindinės teisės apribojimas.
53.
Kita vertus, kalbant apie laisvę teikti paslaugas, Jungtinės Karalystės mokesčių teisės aktai nepagrįstai riboja SICOVAM teisę teikti paslaugas Jungtinės Karalystės teritorijoje.
54.
Galiausiai dėl laisvo kapitalo judėjimo HSBC teigia, kad Jungtinės Karalystės mokesčių teisės aktai pažeidžia atitinkamas Sutarties nuostatas, nes apriboja galimybę patekti į Paryžiaus vertybinių popierių biržą, dėl ko buvo būtina pasinaudoti SICOVAM.
55.
Visų pirma pažymiu, kad, mano nuomone, laisvę teikti paslaugas reglamentuojančios nuostatos nagrinėjamam atvejui nėra svarbios. Iš tiesų reikia atsižvelgti į faktą, kaip jau minėta, kad 1,5% dydžio SDRT faktiškai moka ne kliringo institucija, nors formaliai būtent ji turėtų būti apmokestinamasis asmuo, tačiau asmuo, įnešęs akcijas į tokią instituciją (šiuo atveju HSBC). Todėl vienintelis nagrinėjamo mokesčio poveikis paslaugų teikėjams, t. y. kliringo institucijoms, praktiškai yra visiškai netiesioginis. Be to, atrodo, jog dėl fakto, kad SICOVAM turi nuolatinį padalinį Jungtinės Karalystės teritorijoje, t. y. Vidacos, situacija, kuriai esant nacionalinis teismas turi priimti sprendimą, labiau susijusi su laisve teikti paslaugas, o ne su įsisteigimo laisve (
15
). Be to, glaustai galima pažymėti, kad Direktyvos 69/335 pirmoje konstatuojamojoje dalyje iš visų pagrindinių laisvių aiškiai nurodytas tik laisvas kapitalo judėjimas.
56.
Todėl manau, kad nagrinėjant SDRT pirminės teisės atžvilgiu reikia daryti nuorodą tik į įsisteigimo laisvę ir laisvą kapitalo judėjimą. Teisingumo Teismas jau turėjo progą bendrai nagrinėti nacionalinės teisės nuostatų atitiktį abiem minėtoms laisvėms (
16
).
57.
Tiesa, kad, kaip matyti iš teismų praktikos, registruotą buveinę kitoje valstybėje narėje turinčios bendrovės akcijų, suteikiančių jas turintiems asmenims neabejotinos įtakos priimant bendrovės sprendimus ir ją valdant, įsigijimas gali būti priskirtas Sutarties nuostatoms dėl įsisteigimo laisvės (
17
). Tačiau nagrinėjamu atveju galimas įsisteigimo laisvės apribojimas būtų tiesioginis laisvo kapitalo judėjimo kliūčių padarinys. Todėl pirmiausia reikia išnagrinėti laisvo kapitalo judėjimo apribojimo klausimą. Tuo atveju, jei būtų nustatyta neatitiktis minėtai pagrindinei laisvei, nebereikėtų svarstyti ir su įsisteigimo laisve susijusio klausimo (
18
).
58.
Neabejotina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos finansinės operacijos iš esmės patenka į laisvo kapitalo judėjimo taikymo sritį. Kaip žinoma, Sutartyje nepateikiama kapitalo judėjimo apibrėžtis, tačiau Teisingumo Teismas dažnai vadovavosi Direktyvos 88/361 (
19
) priede pateikta nomenklatūra, kuri neabejotinai taikoma veiklai, susijusiai su akcijų pirkimu ir pardavimu.
59.
Atrodo neginčytina, kad nagrinėjamos Jungtinės Karalystės normos, būtent 1,5% dydžio SDRT taikymas vertybiniams popieriams patekus į kliringo instituciją, reiškia laisvo kapitalo judėjimo apribojimą, kuris iš esmės patenka į EB 56 straipsnyje nustatyto draudimo taikymo sritį.
60.
Visų pirma Teisingumo Teismas iš tiesų aiškiai nurodė, jog vien to fakto, kad nacionalinės teisės normos atgraso nuo investicijų iš kitų valstybių narių, pakanka, kad jos būtų pripažintos pažeidžiančiomis EB 56 straipsnį, ir nebūtina tikrinti, ar jos yra diskriminuojančio pobūdžio (
20
). Be to, taip pat aiškiai buvo nustatyta, kad draudžiami ne tik tokie apribojimai, kurie gali atgrasinti ne rezidentus investuoti vienoje valstybėje narėje, bet ir tie, kurie gali tokios valstybės narės rezidentus atgrasinti investuoti kitose valstybėse (
21
).
61.
Atsižvelgiant į faktą, aiškiai nurodytą sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, kad kliringo institucijos Jungtinėje Karalystėje beveik nežinomos, tačiau pakankamai populiarios kontinentinės Europos valstybėse, ir tam tikrais atvejais turi visišką monopolį biržos sandorių atžvilgiu, nėra abejonių, kad nagrinėjamos Jungtinės Karalystės teisės normos galėtų sutrukdyti laisvam kapitalo judėjimui.
2. Dėl galimybės pateisinti apribojimą
62.
Nustačius, kad nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos patenka į EB 56 straipsnyje įtvirtinto draudimo kliudyti laisvam kapitalo judėjimui taikymo sritį, būtina patikrinti, ar jas vis dėlto galima pateisinti, visų pirma atsižvelgiant į EB 58 straipsnį. Šiuo atžvilgiu reikia priminti nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią, kad būtų pateisintos, nacionalinės teisės normos turi būti tinkamos nustatytam tikslui įgyvendinti ir neviršyti to, kas būtina jam pasiekti, laikantis proporcingumo principo (
22
).
63.
Tačiau šioje byloje klausimas dėl galimybės pateisinti Jungtinės Karalystės teisės normomis nustatytus apribojimus beveik nenagrinėtas. Iš tiesų, be Jungtinės Karalystės tvirtinimo, kad 1,5% dydžio SDRT pateisina būtinybė užtikrinti veiksmingą kontrolę mokesčių srityje, šalys sutelkė dėmesį tik į kliringo institucijos galimybės pasirinkti Finance Act 1986 97A straipsnyje numatytą tvarką ypatybes.
64.
Tačiau reikia pažymėti, kad pats faktas, jog yra galimybė pasirinkti, neturi nieko bendra su galimybe pateisinti laisvo kapitalo judėjimo apribojimą. Kalbant apie galimybę pasirinkti, būtų logiška atsakyti į klausimą, ar tokia galimybė gali – jei pasirinkimo sąlygos atitinka Bendrijos teisę – neutralizuoti galimą nacionalinės teisės normų neteisėtumą EB 56 straipsnio prasme. Tačiau bet kuriuo atveju šį klausimą reikia nagrinėti atskirai nuo galimų laisvo kapitalo judėjimo apribojimo pateisinimų. 97A straipsnyje numatytą galimybę pasirinkti nagrinėsiu paskutinėje šios išvados dalyje.
65.
Jungtinė Karalystė teigia, kad skirtingų mokestinių sąlygų taikymą tais atvejais, kai akcijos patenka į kliringo instituciją, pateisina būtinybė užtikrinti veiksmingą kontrolę mokesčių srityje.
66.
Tokio pateisinimo, mano nuomone, negalima priimti. Viena vertus, Jungtinė Karalystė nenurodo, kodėl tik tokia drastiška priemone būtų galima užtikrinti veiksmingą mokėtinų mokesčių sumokėjimą ir kodėl joks kitas mažiau griežtas mechanizmas negalėtų padėti įgyvendinti tuos pačius tikslus.
67.
Tačiau kita vertus, neatsižvelgiant į tai, ar yra mažiau ribojančių mokesčių sumokėjimą užtikrinančių sistemų, ar ne, manau, kad tokias pačias pastabas, kokias jau pateikiau atlikdamas atitikties Direktyvai 69/335 analizę, galima nurodyti ir kalbant apie faktą, kad 1,5% dydžio SDRT dėl jo pobūdžio negalima laikyti avansiniu mokesčiu už būsimus nuosavybės į vertybinius popierius perleidimus. Visų pirma dėl to, kad kalbama apie mokestį, kurį turi sumokėti kitas nei „normalų“ perleidimų mokestį turintis sumokėti asmuo. Tačiau šiuo atveju aktualūs ir kiti minėti probleminiai aspektai (
23
). Kitaip tariant, būtinybė užtikrinti veiksmingą kontrolę mokesčių srityje nepateisina fakto, kad mokestį priverčiamas sumokėti kitas nei jį privalantis sumokėti asmuo.
68.
Todėl manau, kad 1,5% dydžio SDRT pažeidžia EB 56 straipsnį.
3. Ar teisė pasirinkti paneigia diskriminacijos buvimo galimybę?
69.
Paskutinis klausimas, į kurį šiuo atžvilgiu reikia atsakyti, yra tai, ar galimybės pasirinkti buvimas pagal Finance Act 1986 97A straipsnį leidžia „neutralizuoti“1,5% dydžio SDRT mechanizmo konfliktą su Direktyva 69/335 ir Sutartimi. Kitaip tariant, apskritai būtina atsakyti į klausimą, ar, esant Bendrijos teisę pažeidžiančių teisės normų, galimybė pasirinkti, dėl kurios pradedamos taikyti kitokios teisės normos, kurios, kaip daroma prielaida, atitinka Bendrijos teisę, iš esmės panaikina bet kokį neteisėtumą.
70.
Šalys didelę savo pastabų, tiek rašytinių, tiek žodinių, dalį skyrė galimybei pasirinkti aptarti. Visų pirma ir HSBC, ir Komisija teigia, kad Jungtinės Karalystės teisės aktuose nustatytos sąlygos norint pasirinkti apmokestinimo tvarką yra pernelyg griežtos, todėl neproporcingos. Jungtinė Karalystė savo ruožtu tvirtina, kad tokios sąlygos atitinka tas, kurios taikomos paprastai akcijų perleidimu Jungtinės Karalystės rinkoje užsiimantiems asmenims, ir kad jos būtinos norint užtikrinti, kad už kiekvieną vertybinių popierių perleidimą būtų tinkamai sumokėtas 0,5% dydžio SDRT mokestis.
71.
Tačiau manau, kad išsamaus reikalavimų, nustatytų norint pasirinkti apmokestinimo tvarką, ir jų proporcingumo tyrimo šiuo atveju nereikia. Pastebėtina, kad pasirinkimo mechanizmas, t. y. tas, kuris teoriškai labiau atitinka Bendrijos teisę, iš tikrųjų yra „galimybė“. Kitaip tariant, norint jį taikyti, reikia imtis aktyvių veiksmų, nes priešingu atveju bus taikoma Bendrijos teisę pažeidžianti teisės norma. Visų pirma, kaip jau nurodyta, teisė pasirinkti suteikta ne tam asmeniui, kuris galėtų būti labiausiai tuo suinteresuotas, t. y. akcijas perleidžiančiam asmeniui, tačiau kliringo institucijoms, kurios iš esmės SDRT mokesčio nemoka. Be kita ko, tam tikrais atvejais, kaip ir nagrinėjamu šioje byloje, kliringo institucija kilmės šalyje naudojasi įstatyminiu monopoliu. Todėl galiausiai tokia institucija visiškai nesuinteresuota pasirinkti apmokestinimo tvarkos.
72.
Situacija būtų kitokia, jei mechanizmas, pagal kurį 0,5% dydžio SDRT leidžiama mokėti ir akcijų patekimo į kliringo instituciją atvejais, būtų įprastai taikoma, o ne pasirenkama priemonė. Tokiu atveju reikėtų paprasčiausia formaliai įvertinti kliringo institucijai nustatytų reikalavimų tinkamumą bei proporcingumą. Jei tokie reikalavimai nėra neproporcingi, sistema būtų laikoma suderinama su Bendrijos teise.
73.
Tačiau šiuo atveju, atsižvelgiant į faktines bylos aplinkybes, išsamus reikalavimų, nustatytų norint pasirinkti apmokestinimo tvarką, tyrimas atrodo nereikalingas.
IV — Išvada
74.
Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Special Commissioners pateiktą prejudicinį klausimą:
„1969 m. liepos 17 d. Tarybos direktyvos 69/335/EEB dėl netiesioginių mokesčių, taikomų kapitalui pritraukti, 11 straipsnis draudžia taikyti tokius mokesčių teisės aktus, kokie nagrinėjami šioje byloje, pagal kuriuos akcijas išleidus į kliringo instituciją turi būti sumokėtas vienkartinis 1,5%, o ne paprastai pagal nacionalinės teisės aktus perleidimams taikomas 0,5% dydžio mokestis.“
(
1
)	Originalo kalba: italų.
(
2
)	1969 m. liepos 17 d. Tarybos direktyva 69/335/EEB dėl netiesioginių mokesčių, taikomų kapitalui pritraukti (OL L 249, p. 25; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 11).
(
3
)	IV/COM (64) 526, galutinis.
(
4
)	Kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, CREST yra keitimąsi akcijomis Jungtinėje Karalystėje tvarkanti institucija. Tai ne kliringo institucija („clearance service“), o atsiskaitymo sistema („settlement system“), kur informacija apie akcijų savininkus yra vieša, kadangi jie nurodyti bendrovės registruose. O kliringo institucijos atveju akcijų savininkai nurodyti tik institucijos vidaus registruose.
(
5
)	Tiesa, kad kai kuriose direktyvos kalbinėse versijose, visų pirma vokiečių ir danų kalbomis, pagal 12 straipsnį išimtis taikoma tik biržos sandoriams, o ne bendrai visiems akcijų perleidimo sandoriams. Tačiau Teisingumo Teismas patvirtino, kad 12 straipsnį būtina aiškinti vienodai, vadovaujantis dauguma kalbinių versijų, kartu pripažįstant, kad išimtis taikoma visiems mokesčiams, susijusiems su vertybinių popierių perleidimu. Žr. 1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Codan (C-236/97, Rink. p. I-8679, 22–30 punktai). Atrodo, kad naujoji 2008 m. vasario 12 d. Tarybos direktyva 2008/7/EB dėl netiesioginių mokesčių, taikomų kapitalo pritraukimui (OL L 46, p. 11), kuri nuo 2009 m. sausio 1 d. pakeitė Direktyvą 69/335, galutinai išsprendė šį klausimą (žr. jos 6 straipsnį).
(
6
)	Savaime suprantama, kad faktas, jog tam tikrais atvejais toks apmokestinimas gali būti palankesnis potencialiems mokesčių mokėtojams, yra visiškai nereikšmingas: žr. pvz., 2000 m. gruodžio 14 d. Sprendimą AMID (C-141/99, Rink. p. I-11619, 27 punktas) ir 2007 m. kovo 22 d. Sprendimą Talotta (C-383/05, Rink. p. I-2555, 31 punktas).
(
7
)	Žr. pvz., 2002 m. kovo 19 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją (C-426/98, Rink. p. I-2793, 23 punktas ir jame nurodyta teismų praktika) ir 2006 m. kovo 30 d. Sprendimą Tubi Trafilerie SpA Aro (C-46/04, Rink. p. I-3009, 26 punktas).
(
8
)	Byla C-415/02 (Rink. p. I-7215).
(
9
)	Pateikta 2004 m. sausio 15 d. (visų pirma žr. 39–41 punktus).
(
10
)	8 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Belgiją 37 punktas.
(
11
)	1988 m. vasario 2 d. Sprendimas Dansk Sparinvest (36/86, Rink. p. 409, 9 punktas) ir 1993 m. balandžio 20 d. Sprendimas Ponente Carni e Cispadana Costruzioni SpA (sujungtos bylos C-71/91 ir C-178/91, Rink. p. I-1915, 24 punktas).
(
12
)	Šiam aspektui ypatingą dėmesį skyrė HSBC, tačiau neatrodo, kad jo argumentai turi lemiamos reikšmės. Dėl šio klausimo aptarimo žr. generalinių advokatų L. A. Geelhoed 2005 m. birželio 16 d. (26–30 punktai) ir V. Trstenjak 2007 m. kovo 8 d. (54–58 punktai) pateiktas išvadas byloje Albert Reiss Beteiligungsgesellschaft mbH (2007 m. birželio 28 d. Sprendimas, C-466/03, Rink. p. I-5357). Minėto sprendimo 58 punktas būtų gali būti argumentas, jog 12 straipsnį reikėtų aiškinti kaip apribojimą, o ne kaip bendrosios taisyklės taikymo išimtį. Tokį aiškinimą taip pat gali sustiprinti faktas, kad daugelyje naujosios Direktyvos 2008/7 6 straipsnio kalbinių versijų, tačiau ne itališkoje, aiškiai neminima „leidžianti nukrypti nuostata“. Tačiau tiesa, kad, pavyzdžiui, 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendime Organon Portuguesa (C-193/04, Rink. p. I-7271, 20 punktas) Teisingumo Teismas aiškiai patvirtino, kad Direktyvos 69/335 12 straipsniu nukrypstama nuo 10 bei 11 straipsnių.
(
13
)	Žr. 12 išnašoje minėtą sprendimą Organon Portuguesa. Visų pirma žr. sprendimo 18–20 punktus, kur Teisingumo Teismas teigia, kad 11 straipsnyje numatytas draudimas iš principo taikomas notaro atlyginimui, mokėtinam perleidžiant akcijas (ne naujai išleistas). Tiksliau 19 punktas grindžiamas požiūriu, pagal kurį bet kuris akcijų perleidimas iš esmės patenka į 11 straipsnio taikymo sritį. Pagal analogiją taip pat žr. 1998 m. spalio 27 d. Sprendimą Fuerzas Eléctricas de Catalunya SA (sujungtos bylos C-31/97 ir C-32/97, Rink. p. I-6491, 17–18 punktai), kuriame Teisingumo Teismas teigė, kad pagal direktyvos 11 straipsnio b punktą draudžiama apmokestinti paskolos grąžinimą.
(
14
)	Kaip jau nurodyta, ši Jungtinės Karalystės teisės aktų atitikties pirminei Bendrijos teisei analizė pagrįsta prielaida, jog jie atitinka Direktyvą 69/335; nors, kaip jau nurodyta, tokiai prielaidai aš nepritariu.
(
15
)	Taip pat negalima pamiršti, kad EB 50 straipsnyje, apibrėžiant paslaugas, ši kategorija apima tik veiklą, kurios dar „nereglamentuoja nuostatos dėl prekių, kapitalo ir asmenų judėjimo laisvės“.
(
16
)	1999 m. birželio 1 d. Sprendimas Konle (C-302/97, Rink. p. I-3099, 22 punktas).
(
17
)	2007 m. gruodžio 6 d. Sprendimas Columbus Container Services (C-298/05, Rink. p. I-10451, 29–30 punktai).
(
18
)	Žr. 2002 m. birželio 4 d. Sprendimus Komisija prieš Portugaliją (C-367/98, Rink. p. I-4731, 56 punktas) ir 16 išnašoje minėto sprendimo Konle 55 punktą.
(
19
)	1988 m. birželio 24 d. Tarybos direktyva 88/361/EEB dėl Sutarties 67 straipsnio įgyvendinimo (OL L 178, p. 5; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 10 sk., 1 t., p. 10). Kalbant apie tai, kaip Teisingumo Teismas naudojo šią direktyvą laisvo kapitalo judėjimo taikymo sričiai apibrėžti, žr. pvz., 1999 m. kovo 16 d. Sprendimą Trummer e Mayer (C-222/97, Rink. p. I-1661, 21 punktas) ir 18 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Portugaliją 37 punktą.
(
20
)	18 išnašoje minėtas sprendimas Komisija prieš Portugaliją (45 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).
(
21
)	2006 m. vasario 23 d. Sprendimas van Hilten-van der Heijden (C-513/03, Rink. p. I-1957, 44 punktas ir jame nurodyta teismų praktika).
(
22
)	1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimas Sanz de Lera ir kt. (sujungtos bylos C-163/94, C-165/94 ir C-250/94, Rink. p. I-4821, 23 punktas); 2000 m. kovo 14 d. Sprendimas Église de scientologie (C-54/99, Rink. p. I-1335, 18 punktas) ir 18 išnašoje minėto sprendimo Komisija prieš Portugaliją 49 punktas. Taip pat bendrai žr. 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimą Gebhard (C-55/94, Rink. p. I-4165, 37 punktas).
(
23
)	Žr. 32–41 punktus.