Laikina versija
TEISINGUMO TEISMO (didžioji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. gegužės 19 d.(*)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – SESV 50 straipsnis – SESV 288 straipsnis – Susitarimas dėl Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės išstojimo iš Europos Sąjungos ir Europos atominės energijos bendrijos – Valstybės narės teismas, į kurį kreiptasi prieš pasibaigiant tame susitarime numatytam pereinamajam laikotarpiui – Bylą nagrinėjančio teismo taikoma kitos valstybės teisė – Jungtinės Karalystės teisės aktai, kuriais perkeliama direktyva – Direktyva 2006/54/EB – Sąjungos teisės taikytinumas – Tarpusavio pasitikėjimo principas – Principas, pagal kurį nacionalinė teisė turi būti aiškinama taip, kad atitiktų Sąjungos teisę “
Byloje C‑350/24
dėl Cour de cassation (Prancūzija) 2024 m. gegužės 3 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2024 m. gegužės 14 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
HJ
prieš
Crédit agricole Corporate & Investment Bank SA
TEISINGUMO TEISMAS (didžioji kolegija),
kurį sudaro pirmininkas K. Lenaerts, pirmininko pavaduotojas M. T. von Danwitz, kolegijų pirmininkai F. Biltgen (pranešėjas), C. Lycourgos, I. Jarukaitis, I. Ziemele, J. Passer ir O. Spineanu‑Matei, teisėjai N. Piçarra, A. Kumin, N. Jääskinen, D. Gratsias, B. Smulders, S. Gervasoni ir N. Fenger,
generalinė advokatė J. Kokott,
posėdžio sekretorius C. Di Bella, administratorius,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį ir įvykus 2025 m. birželio 24 d. posėdžiui,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        HJ, atstovaujamos avocat A. Lyon-Caen,
–        Crédit agricole Corporate & Investment Bank SA, atstovaujamo avocat D. Célice,
–        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos F. du Couëdic, O. Duprat-Mazaré, B. Fodda, T. Lechevallier, H. Nunes da Silva ir B. Travard,
–        Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna ir D. Lutostańska,
–        Jungtinės Karalystės vyriausybės, atstovaujamos S. Fuller, padedamo barristers A. Mayer ir J. Pobjoy,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos S. Delaude, H. Krämer ir E. E. Schmidt,
susipažinęs su 2025 m. rugsėjo 25 d. posėdyje pateikta generalinės advokatės išvada,
priima šį
Sprendimą
1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl Susitarimo dėl Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės išstojimo iš Europos Sąjungos ir Europos atominės energijos bendrijos (OL L 29, 2020, p. 7), patvirtinto 2020 m. sausio 30 d. Tarybos sprendimu (ES) 2020/135 (OL L 29, 2020, p. 1) (toliau – Susitarimas dėl išstojimo), ir SESV 288 straipsnio išaiškinimo.
2        Šis prašymas pateiktas nagrinėjant HJ ir jos darbdavio Crédit agricole Corporate & Investment Bank SA (toliau – CACIB) ginčą dėl diskriminacijos dėl lyties ir psichologinio priekabiavimo, kuriuos ji galimai patyrė.
Teisinis pagrindas
Tarptautinė teisė
3        1969 m. gegužės 23 d. Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės (Jungtinių tautų sutarčių rinkinys, 1155 t., p. 331, toliau – Vienos konvencija) 70 straipsnio „[Tarptautinės] sutarties nutraukimo pasekmės“ 1 dalyje nustatyta:
„Jei [tarptautinėje] sutartyje nėra numatyta kitaip arba šalys nėra kitaip susitarusios, [tarptautinės] sutarties nutraukimas pagal jos nuostatas arba vadovaujantis šia Konvencija:
a)      atleidžia [tarptautinės] sutarties šalis nuo bet kokių įsipareigojimų toliau vykdyti [tarptautinę] sutartį;
b)      neturi įtakos jokioms šalių teisėms, įsipareigojimams ar jų teisinei padėčiai, sukurtoms vykdant tą [tarptautinę] sutartį iki jos nutraukimo.“
Sąjungos teisė
ESS ir SESV
4        ESS 50 straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatyta:
„2.      Nusprendusi išstoti iš [Europos] Sąjungos valstybė narė apie savo ketinimą praneša Europos Vadovų Tarybai. Vadovaudamasi Europos Vadovų Tarybos pateiktomis gairėmis, Sąjunga susidera ir sudaro su ta valstybe susitarimą, kuriame nustatoma išstojimo iš Sąjungos tvarka atsižvelgiant į pagrindinius būsimų tos valstybės santykių su Sąjunga principus. <...>
3.      Jei Europos Vadovų Taryba, susitarusi su [iš Sąjungos] išstojančia valstybe nare, vieningai nenusprendžia pratęsti termino, Sutartys tai valstybei nustoja galioti nuo susitarimo dėl išstojimo įsigaliojimo dienos arba, jei tokio susitarimo nėra, praėjus dvejiems metams po to, kai gaunamas šio straipsnio 2 dalyje nurodytas pranešimas.“
5        SESV 288 straipsnyje numatyta:
„Vykdydamos Sąjungos kompetenciją, institucijos priima reglamentus, direktyvas, sprendimus, rekomendacijas ir nuomones.
Reglamentas yra taikomas visuotinai. Jis privalomas visas ir tiesiogiai taikomas visose valstybėse narėse.
Direktyva yra privaloma kiekvienai valstybei narei, kuriai ji skirta, rezultato, kurį reikia pasiekti, atžvilgiu, bet nacionalinės valdžios institucijos pasirenka jos įgyvendinimo formą ir būdus.
Sprendimas yra privalomas visas. Sprendimas, kuriame nurodomi jo adresatai, yra privalomas tik tiems adresatams.
Rekomendacijos ir nuomonės neturi privalomosios galios.“
Susitarimas dėl išstojimo
6        Susitarimo dėl išstojimo preambulės antroje, septintoje, aštuntoje ir vienuoliktoje pastraipose nurodyta:
„NORĖDAMOS nustatyti Jungtinės Karalystės išstojimo iš Sąjungos ir Euratomo tvarką atsižvelgiant į pagrindinius jų būsimų santykių principus,
<...>
„PASIRYŽUSIOS užtikrinti tvarkingą išstojimą numatant įvairias nuostatas dėl atsiskyrimo, kuriomis siekiama išvengti trikdžių ir piliečiams, ekonominės veiklos vykdytojams ir teisminėms bei administracinėms institucijoms Sąjungoje ir Jungtinėje Karalystėje garantuoti teisinį tikrumą kartu neatmetant galimybės, kad atitinkamas nuostatas dėl atsiskyrimo būtų galima pakeisti susitarimu (‑ais) dėl būsimų santykių,
ATSIŽVELGDAMOS į tai, kad tiek Sąjungai, tiek Jungtinei Karalystei naudinga nustatyti pereinamąjį, arba įgyvendinimo, laikotarpį, kuriuo – nepaisant visų Jungtinės Karalystės išstojimo iš Sąjungos pasekmių Jungtinės Karalystės dalyvavimui Sąjungos institucijų, įstaigų, organų ir agentūrų darbe, visų pirma visų pasiūlytų kandidatų į Sąjungos institucijų, įstaigų, organų ir agentūrų narius ir paskirtų arba išrinktų narių įgaliojimų pasibaigimo šio Susitarimo įsigaliojimo dieną, kiek tai susiję su Jungtinės Karalystės naryste Sąjungoje, – Jungtinei Karalystei ir jos teritorijoje turėtų būti taikoma Sąjungos teisė, įskaitant tarptautinius susitarimus, ir paprastai jos poveikis turėtų būti toks pat kaip ir valstybėms narėms, kad laikotarpiu, kuriuo bus vedamos derybos dėl susitarimo (‑ų) dėl būsimų santykių, būtų išvengta trikdžių,
<...>
ATSIŽVELGDAMOS į tai, kad siekiant užtikrinti teisingą šio Susitarimo aiškinimą ir taikymą bei įsipareigojimų pagal šį Susitarimą vykdymą, svarbu įtvirtinti nuostatas, kuriomis užtikrinamas bendras valdymas, visų pirma privalomas ginčų sprendimo ir įsipareigojimų vykdymo užtikrinimo taisykles, kuriomis visapusiškai paisoma atitinkamų Sąjungos ir Jungtinės Karalystės teisinių sistemų autonomiškumo ir Jungtinės Karalystės kaip trečiosios valstybės statuso“.
7        Šio susitarimo 1 straipsnyje „Tikslas“ įtvirtinta:
„Šiame Susitarime nustatoma Jungtinės <...> Karalystės <...> išstojimo iš Europos Sąjungos <...> ir Europos atominės energijos bendrijos <...> tvarka.“
8        Minėto susitarimo 4 straipsnio „Metodai ir principai, susiję su šio Susitarimo galia, įgyvendinimu ir taikymu“ 4 ir 5 dalyse numatyta:
„4.      Įgyvendinamos ir taikomos šio Susitarimo nuostatos, kuriose daroma nuoroda į Sąjungos teisę arba jos sąvokas ar nuostatas, aiškinamos atsižvelgiant į atitinkamą Europos Sąjungos Teisingumo Teismo praktiką, suformuotą iki pereinamojo laikotarpio pabaigos [jis nurodytas šio susitarimo 126 straipsnyje (toliau – pereinamasis laikotarpis)].
5.      Aiškindamos ir taikydamos šį Susitarimą, Jungtinės Karalystės teisminės ir administracinės institucijos tinkamai atsižvelgia į atitinkamą Europos Sąjungos Teisingumo Teismo praktiką, suformuotą po pereinamojo laikotarpio pabaigos.“
9        To paties susitarimo trečios dalies VI antraštinėje dalyje „Nebaigtas teisminis bendradarbiavimas civilinėse ir komercinėse bylose“ esantis 66 straipsnis „Sutartinėms ir nesutartinėms prievolėms taikytina teisė“ suformuluotas taip:
„Jungtinėje Karalystėje toliau nurodyti aktai taikomi taip:
a)      [2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Roma I) (OL L 177, 2008; toliau – reglamentas Roma I)] taikomas sutartims, sudarytoms iki pereinamojo laikotarpio pabaigos;
b)      [2007 m. liepos 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 864/2007 dėl nesutartinėms prievolėms taikytinos teisės (Roma II) (OL L 199, 2007, p. 40)] taikomas žalą sukėlusiems įvykiams, jei tokie įvykiai įvyko iki pereinamojo laikotarpio pabaigos.“
10      Susitarimo dėl išstojimo 67 straipsnyje „Jurisdikcija, teismo sprendimų pripažinimas ir vykdymas ir susijęs centrinių institucijų bendradarbiavimas“ nustatyta:
„1.      Iki pereinamojo laikotarpio pabaigos pradėtam teismo procesui <...> ar ieškiniams, kurie yra susiję su tokiu teismo procesu, Jungtinėje Karalystėje, taip pat valstybėse narėse su Jungtine Karalyste susijusiais atvejais taikomi šie aktai ar nuostatos:
a)      [2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 351, 2012, p. 1)] nuostatos dėl jurisdikcijos;
b)      [2001 m. birželio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2017/1001 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (OL L 154, 2017, p. 1)], [2001 m. gruodžio 12 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 6/2002 dėl Bendrijos dizaino (OL L 3, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 27 t., p. 142)], [1994 m. liepos 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2100/94 dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje (OL L 227, 1994, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 16 t., p. 390], [2016 m. balandžio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) 2016/679 dėl fizinių asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo ir kuriuo panaikinama Direktyva 95/46/EB (Bendrasis duomenų apsaugos reglamentas) (OL L 119, 2016, p. 1)] ir [1996 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 96/71/EB dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo sistemoje (OL L 18, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 431)] nuostatos dėl jurisdikcijos;
c)      [2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo (OL L 338, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 243)] nuostatos dėl jurisdikcijos;
d)      [2008 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 4/2009 dėl jurisdikcijos, taikytinos teisės, teismo sprendimų pripažinimo ir vykdymo bei bendradarbiavimo išlaikymo prievolių srityje (OL L 7, 2009, p. 1)] nuostatos dėl jurisdikcijos.
<...>“
11      Susitarimo dėl išstojimo 86 straipsnyje „Nebaigtos nagrinėti Europos Sąjungos Teisingumo Teismo bylos“ numatyta:
„1.      Europos Sąjungos Teisingumo Teismas toliau turi jurisdikciją visose bylose, kurias Jungtinė Karalystė iškėlė arba kurios jai iškeltos iki pereinamojo laikotarpio pabaigos. Tokia jurisdikcija taikoma visoms proceso stadijoms, įskaitant apeliacinį procesą Teisingumo Teisme ir procesą Bendrajame Teisme tais atvejais, kai byla grąžinama Bendrajam Teismui.
2.      Europos Sąjungos Teisingumo Teismas toliau turi jurisdikciją Jungtinės Karalystės teismų prašymu priimti prejudicinį sprendimą, jei prašymas pateiktas iki pereinamojo laikotarpio pabaigos.
3.      Šiame skyriuje laikoma, kad byla iškelta Europos Sąjungos Teisingumo Teisme ir prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas tuo momentu, kai atitinkamai Teisingumo Teismo arba Bendrojo Teismo kanceliarija užregistravo dokumentą, kuriuo pradedama byla.“
12      To susitarimo 87 straipsnis „Naujos Teisingumo Teismo bylos“ suformuluotas taip:
„1.      Jei Europos Komisija mano, kad Jungtinė Karalystė iki pereinamojo laikotarpio pabaigos neįvykdė kokios nors pareigos pagal Sutartis arba šio Susitarimo ketvirtą dalį, ji gali per 4 metus nuo pereinamojo laikotarpio pabaigos perduoti šį reikalą svarstyti Europos Sąjungos Teisingumo Teismui, laikydamasi atitinkamai SESV 258 straipsnyje arba SESV 108 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje nustatytų reikalavimų. Jurisdikciją nagrinėti tokias bylas turi Europos Sąjungos Teisingumo Teismas.
2.      Jei Jungtinė Karalystė nevykdo šio Susitarimo 95 straipsnio 1 dalyje nurodyto sprendimo arba savo teisinėje sistemoje nesuteikia teisinės galios toje nuostatoje nurodytam sprendimui, kuris skirtas Jungtinėje Karalystėje gyvenančiam arba įsisteigusiam fiziniam ar juridiniam asmeniui, Europos Komisija gali per 4 metus nuo atitinkamo sprendimo priėmimo dienos perduoti šį reikalą svarstyti Europos Sąjungos Teisingumo Teismui, laikydamasi atitinkamai SESV 258 straipsnyje arba SESV 108 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje nustatytų reikalavimų. Jurisdikciją nagrinėti tokias bylas turi Europos Sąjungos Teisingumo Teismas.
3.      Nusprendusi pagal šį straipsnį iškelti bylą, Europos Komisija Jungtinei Karalystei taiko tuos pačius principus kaip ir bet kuriai valstybei narei.“
13      Pagal minėto susitarimo 126 straipsnį „Pereinamasis laikotarpis“ pereinamasis laikotarpis prasideda Susitarimo dėl išstojimo įsigaliojimo dieną ir baigiasi 2020 m. gruodžio 31 d.
14      To paties susitarimo 127 straipsnis „Pereinamojo laikotarpio aprėptis“ suformuluotas taip:
„1.      Jei šiame Susitarime nenustatyta kitaip, pereinamuoju laikotarpiu Jungtinei Karalystei ir jos teritorijoje taikoma Sąjungos teisė.
<...>
3.      Pereinamuoju laikotarpiu pagal 1 dalį taikytina Sąjungos teisė Jungtinės Karalystės atžvilgiu ir jos teritorijoje turi tokią pačią teisinę galią kaip ir Sąjungoje bei jos valstybėse narėse ir yra aiškinama bei taikoma vadovaujantis tais pačiais metodais ir bendraisiais principais, kurie taikytini Sąjungoje.
<...>
6.      Jei šiame Susitarime nenustatyta kitaip, laikoma, kad pereinamuoju laikotarpiu bet kuri pagal 1 dalį taikytinoje Sąjungos teisėje, įskaitant valstybių narių įgyvendinamą ir taikomą teisę, esanti nuoroda į valstybes nares apima Jungtinę Karalystę.
<...>“
15      Susitarimo dėl išstojimo 185 straipsnio ketvirta pastraipa suformuluota taip:
„Antra ir trečia dalys, išskyrus 19 straipsnį, 34 straipsnio 1 dalį, 44 straipsnį ir 96 straipsnio 1 dalį, taip pat šeštos dalies I antraštinė dalis ir 169–181 straipsniai taikomi nuo pereinamojo laikotarpio pabaigos.“
Romos konvencija
16      Konvencijos dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės, pateiktos pasirašyti 1980 m. birželio 19 d. Romoje (OL L 266, 1980, p. 1; toliau – Romos konvencija), 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Sutarčiai taikoma šalių pasirinkta teisė. Pasirinkimas turi būti pakankamai aiškiai išreikštas sutarties sąlygose arba gali būti nustatomas pagal faktines bylos aplinkybes. Šalys savo susitarimu gali pasirinkti taikytiną teisę visai sutarčiai arba tik atskirai jos daliai.“
17      Romos konvencijos 14 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Teisinės prezumpcijos arba įrodinėjimo pareiga nustatomos pagal teisę, taikomą sutarčiai pagal šią Konvenciją tiek, kiek tai nustatoma pagal sutarčių teisę.“
Reglamentas „Roma I“
18      Reglamento „Roma I“ 24 straipsnyje „Santykis su Romos konvencija“ nustatyta:
„1.      Šis reglamentas taikomas vietoje Romos konvencijos valstybėse narėse, išskyrus valstybių narių teritorijas, kurios patenka į Romos konvencijos teritorinę taikymo sritį, ir kurioms pagal [EB] 299 straipsnį šis reglamentas netaikomas.
2.      Kadangi šis reglamentas taikomas vietoje Romos konvencijos, bet kuri nuoroda į tą Konvenciją laikoma nuoroda į šį reglamentą.“
19      Pagal reglamento „Roma I“ 29 straipsnio antrą pastraipą jis taikomas nuo 2009 m. gruodžio 17 d., išskyrus jo 26 straipsnį, kuris taikomas nuo 2009 m. birželio 17 d.
Direktyva 2006/54/EB
20      2006 m. liepos 5 d.
Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/54/EB dėl moterų ir vyrų lygių galimybių ir vienodo požiūrio į moteris ir vyrus užimtumo bei profesinės veiklos srityje principo įgyvendinimo (OL L 204, 2006, p. 23) 30 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„Užtikrinant veiksmingą vienodo požiūrio principo įgyvendinimą, svarbus vaidmuo tenka taisyklių dėl įrodinėjimo pareigos priėmimui. Teisingumo Teismas nusprendė, kad dėl to reikėtų numatyti nuostatą, skirtą užtikrinti, kad prima facie diskriminacijos bylos atveju įrodinėjimo pareiga atitektų atsakovui, išskyrus procesinius veiksmus, kai faktines aplinkybes turi ištirti teismas arba kita kompetentinga nacionalinė institucija. Tačiau reikia patikslinti, kad faktus, pagal kuriuos galima daryti prielaidą, jog buvo tiesiogiai ar netiesiogiai diskriminuojama, įvertina kompetentingos nacionalinės institucijos pagal nacionalinės teisės aktus ar praktiką. Be to, pačios valstybės narės turi įvesti bet kuriame procesinių veiksmų etape įrodymų taisykles, kurios yra palankesnės ieškovams.“
21      Šios direktyvos 17 straipsnio „Teisių gynimas“ 1 dalyje numatyta:
„Visiems asmenims, manantiems, kad jie nukentėjo, kadangi jiems nebuvo taikomas vienodo požiūrio principas, ir jau pasinaudojusiems galimybe kreiptis į kitas kompetentingas institucijas, įskaitant tam tikrais atvejais tikslingą taikinimo procedūrą, valstybės narės užtikrina teisę į teismines procedūras net pasibaigus tariamai diskriminuojantiems santykiams.“
22      Tos pačios direktyvos 19 straipsnio „Įrodinėjimo pareiga“ 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.      Valstybės narės taiko tokias pagal jų nacionalines teismų sistemas numatytas priemones, kurios yra būtinos užtikrinti, kad tais atvejais, kai asmenys, manantys, kad jie nukentėjo, kadangi jiems nebuvo taikomas vienodo požiūrio principas, teismui ar kitai kompetentingai institucijai nurodo faktines aplinkybes, leidžiančias daryti prielaidą dėl tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos, atsakovas turi įrodyti, kad vienodo požiūrio taikymo principas nebuvo pažeistas.
2.      Šio straipsnio 1 dalis netrukdo valstybėms narėms nustatyti ieškovams palankesnes įrodymų taisykles.“
Jungtinės Karalystės teisė
23      Equality Act 2010 (2010 m. Lygybės įstatymas) 136 straipsnyje „Įrodinėjimo pareiga“ numatyta:
„1. Šis straipsnis taikomas visoms procedūroms, susijusioms su šio įstatymo pažeidimu.
2. Jeigu yra faktinių aplinkybių, iš kurių teismas, nesant jokio kito paaiškinimo, gali nuspręsti, kad asmuo (A) pažeidė atitinkamas nuostatas, teismas turi pripažinti, kad šis pažeidimas buvo padarytas.
3. Šio straipsnio 2 dalis netaikoma, jei A įrodo, kad nepažeidė atitinkamų nuostatų.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
24      CACIB įdarbino kasatorę pagrindinėje byloje pagal 2007 m. sausio 17 d. sudarytą darbo sutartį, kuriai taikoma Jungtinės Karalystės teisė; pagal šią darbo sutartį ji pastaruoju metu dirbo „klientų informacinių sistemų specialiste Jungtinėje Karalystėje“. Nuo 2013 m. rugpjūčio 28 d. jai buvo nustatytas laikinasis nedarbingumas.
25      2013 m. rugsėjo 23 d. kasatorė pagrindinėje byloje, manydama, kad patyrė diskriminaciją dėl lyties ir psichologinį priekabiavimą, kreipėsi į Conseil de prud’hommes (Darbo bylų teismas, Prancūzija) dėl įvairių sumų, mokėtinų vykdant tą darbo sutartį, sumokėjimo ir žalos atlyginimo.
26      2019 m. birželio 26 d. sprendimu Conseil de prud’hommes atmetė kasatorės pagrindinėje byloje reikalavimus. Dėl tokio sprendimo ji pateikė apeliacinį skundą Cour d’appel de Versailles (Versalio apeliacinis teismas, Prancūzija).
27      2021 m. gegužės 27 d. sprendime Cour d’appel de Versailles (Versalio apeliacinis teismas) konstatavo, kad kasatorė pagrindinėje byloje neįrodė buvus diskriminaciją ar diskriminacinį priekabiavimą ir atsakomuosius veiksmus, kaip tai suprantama pagal 2010 m. Lygybės įstatymą, kuriuo į Jungtinės Karalystės teisę perkelta Direktyva 2006/54.
28      Kasatorė pagrindinėje byloje dėl tokio sprendimo pateikė kasacinį skundą Cour de cassation (Kasacinis Teismas, Prancūzija), t. y. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Kasatorė pagrindinėje byloje, be kita ko, teigia, kad, paeiliui išnagrinėjęs kiekvieną iš nurodytų diskriminavimo atvejų ir nusprendęs, kad ji nenurodė pirminių faktinių aplinkybių, galinčių įrodyti diskriminaciją, kaip tai suprantama pagal 2010 m. Lygybės įstatymą, Cour d’appel de Versailles (Versalio apeliacinis teismas) priėmė sprendimą remdamasis Direktyvos 2006/54 19 straipsnio neatitinkančiu šio teisės akto aiškinimu, pagal kurį teismas turi bendrai įvertinti faktines aplinkybes, kad nustatytų, ar jos leidžia preziumuoti esant diskriminaciją. Be to, nusprendęs, kad kasatorės pagrindinėje byloje nurodytos aplinkybės, jog iš jos pateiktų dokumentų matyti, kad užsienyje pagal darbo sutartį dirbę CACIB darbuotojai iš esmės buvo vyrai, nepakako, kad būtų galima preziumuoti moterų diskriminaciją, nesant jokios informacijos, susijusios su moterų kandidatavimu į tokias darbo vietas užsienyje, apeliacinis teismas taip pat rėmėsi Direktyvos 2006/54 19 straipsnio neatitinkančiu 2010 m Lygybės įstatymo aiškinimu, pagal kurį kasatorei pagrindinėje byloje tenka pareiga įrodyti jos nurodomą diskriminaciją.
29      Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagrindinėje byloje kyla klausimas dėl Jungtinės Karalystės išstojimo iš Sąjungos poveikio valstybės narės teismo, turinčio taikyti direktyvą perkeliančią Jungtinės Karalystės teisę teismo procese, pradėtame iki pereinamojo laikotarpio pabaigos, įgaliojimams, kai bylą nagrinėjantis teismas turi priimti sprendimą pasibaigus šiam laikotarpiui. Nors tada, kai klostėsi pagrindinės bylos faktinės aplinkybės, taip pat kai kasatorė pagrindinėje byloje pareiškė atitinkamą ieškinį ir kai minėtas darbo bylų teismas priėmė sprendimą, Jungtinė Karalystė dar buvo Sąjungos narė, tuo metu, kai sprendimą priėmė Cour d’appel de Versailles (Versalio apeliacinis teismas), ji jau nebebuvo Sąjungos narė.
30      Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar Sąjungos teisė buvo taikytina tuo metu, kai Cour d’appel de Versailles (Versalio apeliacinis teismas) priėmė sprendimą, nes tą dieną, t. y. jau po Jungtinės Karalystės išstojimo iš Sąjungos, Sąjungos teisė buvo nustojusi galioti Jungtinės Karalystės teisės sistemoje. Be to, jam kyla klausimas, ar Susitarimas dėl išstojimo paveikė Sąjungos teisės taikymą atgaline data ginčams, kilusiems iki pereinamojo laikotarpio pabaigos, taigi ir valstybės narės teismo pareigą šiems ginčams taikytiną Jungtinės Karalystės teisę aiškinti taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia dvi hipotezes: pasibaigus pereinamajam laikotarpiui dalis Sąjungos teisės buvo palikta galioti Jungtinės Karalystės teisėje, tačiau nebeliko pareigos aiškinti šią teisę taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę; pagrindinės bylos faktinės aplinkybės susiklostė ir atitinkamas procesas buvo pradėtas iki pereinamojo laikotarpio pabaigos, todėl Jungtinės Karalystės teisės aktus, kuriais perkeliama Direktyva 2006/54, t. y. 2010 m. Lygybės įstatymą, teismas turi aiškinti taip, kad jie atitiktų Sąjungos teisę, net jei tas teismas priima sprendimą jau pasibaigus pereinamajam laikotarpiui.
31      Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagrindinėje byloje kyla klausimas, ar nacionaliniam teismui privalomas Sąjungos teisę atitinkančio nacionalinės teisės aiškinimo principas taikomas ir tuo atveju, kai jis turi taikyti kitos valstybės narės teisę. Jis pažymi, kad, remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, pagal tarpusavio pasitikėjimo principą kiekviena valstybė narė turi laikyti, kad, išskyrus atvejus, kai yra išimtinių aplinkybių, visos kitos valstybės narės paiso Sąjungos teisės ir ypač šioje teisėje įtvirtintų pagrindinių teisių (2014 m. gruodžio 18 d. Nuomonės 2/13 (Sąjungos prisijungimas prie EŽTK), EU:C:2014:2454, 191 punktas). Vis dėlto, kaip teigia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos taip pat matyti, kad, taikydamas nacionalinę teisę, nesvarbu, ar jos nuostatos priimtos prieš priimant atitinkamą direktyvą, ar po jos priėmimo, ir aiškindamas šią teisę, nacionalinis teismas turi tai daryti kuo labiau atsižvelgdamas į tos direktyvos tekstą ir tikslą, kad būtų pasiektas joje numatytas rezultatas ir taip būtų laikomasi Sutarties 288 straipsnio trečios pastraipos (1990 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Marleasing, C‑106/89, EU:C:1990:395, 8 punktas).
32      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, jog negalima atmesti galimybės, kad taip būtų tuo atveju, jei tas pats teismas turėtų taikyti kitos valstybės narės teisę. Tokią poziciją, jo nuomone, patvirtina Teisingumo Teismo jurisprudencija, pagal kurią bylą nagrinėjantis teismas turi taikyti valstybės, kurios teismai nurodyti sąlygoje dėl jurisdikcijos, teisės aktus ir juos aiškinti pagal Sąjungos teisę, visų pirma pagal direktyvą (2020 m. lapkričio 18 d. Sprendimo DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, 51 punktas ir 2022 m. gruodžio 8 d. Sprendimo Luxury Trust Automobil, C‑247/21, EU:C:2022:966, 67 punktas). Vis dėlto Teisingumo Teismas dar nėra aiškiai išreiškęs savo pozicijos šiuo klausimu.
33      Trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar nacionalinio teismo, kuris taiko kitos valstybės narės teisę ir konstatuoja, kad negali pateikti Sąjungos teisę atitinkančio išaiškinimo, įgaliojimai yra tokie patys, kaip tie, kuriais jis naudojasi taikydamas savo nacionalinę teisę, ir, jei taip, ar pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 21 straipsnyje įtvirtintą nediskriminavimo principą, sukonkretintą Direktyvoje 2006/54, jis gali netaikyti šios teisės net nagrinėdamas ginčą tarp privačių asmenų.
34      Tokiomis aplinkybėmis Cour de cassation (Kasacinis Teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1)      Ar Susitarimas dėl išstojimo turi būti aiškinamas taip, kad teismas, kuris priima sprendimą pasibaigus pereinamajam laikotarpiui, jeigu faktinės aplinkybės susiklostė ir (arba) byla buvo iškelta iki šios datos, Jungtinės Karalystės teisės aktą, kuriuo į nacionalinę teisę perkeltas [Direktyvos 2006/54] 19 straipsnis, turi laikyti valstybės narės teisės aktu, kuriuo direktyva perkelta į nacionalinę teisę?
2)      Ar SESV 288 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad privačių asmenų ginčą nagrinėjantis [vienos valstybės narės] teismas, privalantis taikyti kitos valstybės narės teisę, nepažeisdamas tarpusavio pasitikėjimo principo turi šios teisės nuostatas aiškinti taip, kad jos atitiktų direktyvą?
3)      Jeigu valstybės narės teismas mano, kad toks Sąjungos teisę atitinkantis aiškinimas neįmanomas, ar jis turi, kaip tai darytų savo nacionalinės teisės atveju, netaikyti [tos kitos valstybės narės teisės], kai keliamas klausimas dėl direktyvoje sukonkretintų bendrojo Sąjungos teisės principo arba pirminės teisės nuostatos?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl priimtinumo
35      CACIB ir Komisija teigia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai nepriimtini.
36      Jie tvirtina, kad iš 2010 m. Lygybės įstatymo 136 straipsnio teksto matyti, jog šiame straipsnyje įtvirtinta įrodinėjimo pareigos reglamentavimo taisyklė yra tokia pat kaip numatytoji Direktyvos 2006/54 19 straipsnyje. Taigi minėtas 136 straipsnis atitinka Sąjungos teisę. Be to, jie mano, kad klausimas, kurį turi išspręsti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, susijęs ne su minėto 136 straipsnio aiškinimu atsižvelgiant į Sąjungos teisę, o tik su tuo, kaip bylą iš esmės nagrinėję teismai vertino faktines aplinkybes, kuriomis rėmėsi kasatorė pagrindinėje byloje, kad preziumuotų buvus diskriminaciją.
37      CACIB tvirtina, kad bet kuriuo atveju, pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepateikia nei faktinių aplinkybių, kurias pripažino nustatytomis ar kurias atmetė Cour d’appel de Versailles (Versalio apeliacinis teismas), nei jokių duomenų, susijusių su to teismo motyvais ar analize, ir pakankamai nepaaiškina, kodėl pateikti klausimai naudingi ginčui pagrindinėje byloje išspręsti. Todėl šie klausimai turėtų būti atmesti kaip nepriimtini, nes yra bendro pobūdžio ir hipotetiniai. Antra, ji teigia, kad pagal prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo jurisprudenciją jis neturi jurisdikcijos tikrinti, ar apeliacinės instancijos teismai laikosi užsienio teisės aiškinimo ir taikymo, nes tai yra fakto klausimas, kurio prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas apeliacine tvarka netikrina. Trečia, pasibaigus pereinamajam laikotarpiui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas neturi jurisdikcijos pateikti Teisingumo Teismui prašymo priimti prejudicinį sprendimą.
38      Pagal suformuotą jurisprudenciją, vykstant SESV 267 straipsnyje numatytai procedūrai, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į bylos aplinkybes turi įvertinti, ar jo sprendimui priimti reikalingas prejudicinis sprendimas ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl iš principo Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikiami klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (1988 m. balandžio 21 d. Sprendimo Pardini, 338/85, EU:C:1988:194, 8 punktas ir 2023 m. liepos 24 d. Sprendimo Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 61 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
39      Vis dėlto iš paties SESV 267 straipsnio teksto matyti, jog prašymas priimti prejudicinį sprendimą turi būti reikalingas tam, kad jį pateikęs teismas galėtų priimti sprendimą savo nagrinėjamoje byloje. Taigi Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo, tik jei akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės nuostatos išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktą klausimą (2024 m. gegužės 16 d. Sprendimo INSS (Nepilnos šeimos motinos atostogos), C‑673/22, EU:C:2024:407, 22, 23 ir 25 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
40      Be to, pagal suformuotą jurisprudenciją, vykstant bendradarbiavimui tarp Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų, siekiant pateikti Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris būtų naudingas nacionaliniam teismui, reikia, kad tas teismas tiksliai laikytųsi prašymo priimti prejudicinį sprendimą turiniui keliamų reikalavimų, aiškiai išdėstytų Teisingumo Teismo procedūros reglamento 94 straipsnyje. Kalbant konkrečiai, kaip nurodyta Procedūros reglamento 94 straipsnio c punkte, prašyme priimti prejudicinį sprendimą turi būti išdėstytos priežastys, paskatinusios šį prašymą teikiantį teismą kelti klausimą dėl tam tikrų Sąjungos teisės nuostatų išaiškinimo, ir jo nustatytas ryšys tarp šių nuostatų ir pagrindinėje byloje taikomų nacionalinės teisės aktų (šiuo klausimu žr. 2023 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Commune d'Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, 44 ir 46 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
41      Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad jį pateikęs teismas savo nagrinėjamoje byloje kelia klausimą dėl Jungtinės Karalystės išstojimo iš Sąjungos poveikio valstybės narės teismo, turinčio taikyti Jungtinės Karalystės teisę, kuria Sąjungos direktyva perkelta į nacionalinę teisę, byloje, pradėtoje iki pereinamojo laikotarpio pabaigos, įgaliojimams ir pareigoms, kai teismas, į kurį kreiptasi, turi priimti sprendimą pasibaigus šiam laikotarpiui. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat pažymi, kad pagrindinėje byloje kyla klausimas, ar valstybės narės teismui privalomas Sąjungos teisę atitinkančio nacionalinės teisės aiškinimo principas taikomas, kai šis teismas turi taikyti kitos valstybės narės teisę.
42      Pirma, dėl CACIB argumento, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pasibaigus pereinamajam laikotarpiui neturi jurisdikcijos kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą dėl Sąjungos teisę atitinkančio Jungtinės Karalystės teisės, kuria į jos vidaus teisės sistemą perkeliama direktyva, aiškinimo, pakanka pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai pateikti dėl Sąjungos teisės, įskaitant Susitarimą dėl išstojimo, kuris yra šios teisės dalis, išaiškinimo. Taigi pagal SESV 267 straipsnį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris yra valstybės narės galutinės instancijos teismas, turėjo teisę ir iš esmės privalėjo kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą. Susitarimo dėl išstojimo 86 straipsnio 2 dalimi Teisingumo Teismui suteikiama jurisdikcija priimti prejudicinį sprendimą dėl prašymų, kuriuos Jungtinės Karalystės teismai pateikė iki pereinamojo laikotarpio pabaigos, nes šiai valstybei išstojus iš Sąjungos SESV 267 straipsnis jos teismams nebetaikomas. Minėta 86 straipsnio 2 dalis negali būti aiškinama taip, kad būtų užkirstas kelias valstybių narių teismų galimybei arba, atsižvelgiant į konkretų atvejį, pareigai kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą dėl Sąjungos teisės išaiškinimo su Jungtine Karalyste susijusiose bylose.
43      Antra, reikia konstatuoti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė, kaip to reikalaujama pagal Procedūros reglamento 94 straipsnio c punktą, priežasčių, dėl kurių mano, kad neįmanoma pateikti Europos Sąjungos teisę atitinkančio 2010 m. Lygybės įstatymo išaiškinimo, ir kodėl atsakymas į šį klausimą jam būtinas sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti.
44      Šiomis aplinkybėmis, kalbant apie trečiąjį klausimą, susijusį su tokiu atveju, pažymėtina, jog Teisingumo Teismas neturi reikiamos informacijos, kad galėtų naudingai atsakyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Taigi šį klausimą reikia pripažinti nepriimtinu.
45      Trečia, pirmuoju ir antruoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Susitarimas dėl išstojimo turėjo poveikį Sąjungos teisės taikymui ginčui, kaip antai nagrinėjamam pagrindinėje byloje, o jei ne, ar valstybės narės teismas turi aiškinti kitos valstybės narės ar valstybei narei prilyginamos valstybės teisę, taikytiną jo nagrinėjamam ginčui, taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę.
46      Pirma, atsakymas į pirmąjį klausimą, susijusį su Sąjungos teisės taikymu, atrodo būtinas tam, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų priimti sprendimą savo nagrinėjamoje byloje. Šiomis aplinkybėmis prieštaravimas, grindžiamas Sąjungos teisės netaikytinumu, susijęs ne su prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumu, o su pateikto klausimo esme.
47      Antra, CACIB argumentas, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pagal savo paties jurisprudenciją neturi jurisdikcijos tikrinti, ar apeliacinės instancijos teismai laikėsi užsienio teisės aiškinimo ir taikymo, negali turėti įtakos antrojo klausimo priimtinumui, nes šis argumentas susijęs su nacionalinės teisės aiškinimu, kuris priklauso tik minėto teismo kompetencijai.
48      Taigi pirmasis ir antrasis klausimai yra priimtini.
Dėl esmės
Dėl pirmojo klausimo
49      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar ESS 50 straipsnio 3 dalis, siejama su Susitarimo dėl išstojimo 126 ir 127 straipsniais, turi būti aiškinama taip, kad šis susitarimas turėjo poveikį Direktyvos 2006/54 19 straipsnio taikymui pereinamojo laikotarpio pabaigos dieną tebenagrinėjamam ginčui dėl galimos diskriminacijos, pasireiškusios iki šios datos vykdant darbo sutartį, kuriai taikoma Jungtinės Karalystės teisė.
50      Reikia pažymėti, kad pagal ESS 50 straipsnio 3 dalį, jei Europos Vadovų Taryba, susitarusi su išstojančia valstybe nare, vieningai nenusprendžia pratęsti termino, Sutartys tai valstybei nustoja galioti nuo susitarimo dėl išstojimo įsigaliojimo dienos arba, jei tokio susitarimo nėra, praėjus dvejiems metams po to, kai gaunamas pranešimas apie išstojimą.
51      Taigi pagal ESS 50 straipsnio 3 dalį Sutartys nustojo būti taikomos Jungtinei Karalystei Susitarimo dėl išstojimo įsigaliojimo dieną, t. y. 2020 m. vasario 1 d., todėl nuo šios datos ši valstybė nebėra valstybė narė (2022 m. birželio 9 d. Sprendimo Préfet du Gers ir Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, 55 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
52      Vis dėlto, remiantis Susitarimo dėl išstojimo preambulės septinta pastraipa, jo tikslas – užtikrinti sklandų išstojimą numatant įvairias nuostatas dėl atsiskyrimo, kuriomis siekiama išvengti trikdžių ir piliečiams, ekonominės veiklos vykdytojams bei teisminėms ir administracinėms institucijoms Sąjungoje ir Jungtinėje Karalystėje garantuoti teisinį saugumą.
53      Šiuo klausimu Susitarime dėl išstojimo aiškiai numatyta pratęsti Sąjungos teisės taikymą Jungtinei Karalystei, išskyrus kelias išimtis, iki 2020 m. gruodžio 31 d., t. y. pereinamojo laikotarpio pabaigos. Susitarimo dėl išstojimo preambulės aštuntoje pastraipoje nurodyta, kad tiek Sąjungai, tiek Jungtinei Karalystei naudinga nustatyti pereinamąjį laikotarpį, per kurį Jungtinei Karalystei ir jos teritorijoje turėtų būti taikoma Sąjungos teisė, įskaitant tarptautinius susitarimus, ir paprastai jos poveikis turėtų būti toks pat kaip ir valstybėms narėms, kad laikotarpiu, kuriuo bus vedamos derybos dėl susitarimo (‑ų) dėl būsimų santykių, būtų išvengta trikdžių.
54      Pagal Susitarimo dėl išstojimo 126 straipsnį šio susitarimo ketvirtoje dalyje reglamentuojamas pereinamasis laikotarpis trunka nuo jo įsigaliojimo dienos, t. y. 2020 m. vasario 1 d., iki 2020 m. gruodžio 31 d. To paties susitarimo 127 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad, jeigu šiame susitarime nenustatyta kitaip, pereinamuoju laikotarpiu Jungtinei Karalystei ir jos teritorijoje taikoma Sąjungos teisė. Susitarimo dėl išstojimo 127 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad pereinamuoju laikotarpiu pagal 1 dalį taikytina Sąjungos teisė Jungtinės Karalystės atžvilgiu ir jos teritorijoje turi tokią pačią teisinę galią kaip ir Sąjungoje bei jos valstybėse narėse ir yra aiškinama bei taikoma vadovaujantis tais pačiais metodais ir bendraisiais principais, kurie taikytini Sąjungoje. Be to, Susitarimo dėl išstojimo 127 straipsnio 6 dalyje įtvirtinta, kad, jei šiame susitarime nenustatyta kitaip, laikoma, kad pereinamuoju laikotarpiu bet kuri pagal 1 dalį taikytinoje Sąjungos teisėje, įskaitant valstybių narių įgyvendinamą ir taikomą teisę, esanti nuoroda į valstybes nares apima Jungtinę Karalystę.
55      Svarbu pažymėti, pirma, kad Susitarime dėl išstojimo nėra bendros nuostatos, kuria būtų reglamentuojamas klausimas dėl Sąjungos teisės taikymo pereinamojo laikotarpio pabaigoje dar nagrinėjamoms byloms, susijusioms su sutartiniais santykiais, atsiradusiais iki šios datos.
56      Vis dėlto Susitarime dėl išstojimo aiškiai pripažįstama, kad tam tikriems sutartiniams santykiams ir tam tikriems ginčams Sąjungos teisė gali būti taikoma net ir pasibaigus pereinamajam laikotarpiui. Susitarimo dėl išstojimo 185 straipsnio ketvirtoje pastraipoje numatyta, kad nuo pereinamojo laikotarpio pabaigos taikomos, viena vertus, jo antra ir trečia dalys, kuriose yra šio susitarimo 9–125 straipsniai, išskyrus jo 19 straipsnį, 34 straipsnio 1 dalį, 44 straipsnį ir 96 straipsnio 1 dalį, ir, kita vertus, ne tik šio susitarimo šeštos dalies I antraštinė dalis, kurioje yra 158–163 straipsniai, bet ir 169–181 straipsniai, esantys tos pačios dalies III antraštinėje dalyje.
57      Susitarimo dėl išstojimo trečios dalies „Nuostatos dėl atsiskyrimo“, be kita ko, VI antraštinėje dalyje „Nebaigtas teisminis bendradarbiavimas civilinėse ir komercinėse bylose“ numatyta, kad pasibaigus pereinamajam laikotarpiui tam tikros Sąjungos teisės normos toliau taikomos ginčams, kilusiems iki šio laikotarpio pabaigos ir tebenagrinėjamiems pasibaigus šiam laikotarpiui.
58      Kaip nurodyta Susitarimo dėl išstojimo 66 straipsnyje, taip yra, be kita ko, kalbant apie reglamentą „Roma I“, kuris toliau taikomas Jungtinėje Karalystėje sutartims, sudarytoms iki pereinamojo laikotarpio pabaigos, ir Reglamentą Nr. 864/2007, kuris toliau taikomas iki tos datos įvykusiems įvykiams, dėl kurių atsirado žala.
59      Be to, Susitarimo dėl išstojimo 67 straipsnyje numatyta, kad tam tikros Sąjungos teisės nuostatos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų vykdymo toliau taikomos iki pereinamojo laikotarpio pabaigos pradėtam teismo procesui. Vadinasi, valstybių narių teismams gali tekti pripažinti Jungtinės Karalystės teismų jurisdikciją ir valstybės narės iš esmės privalo vykdyti tam tikrus tų teismų sprendimus.
60      Taigi iš Susitarimo dėl išstojimo bendros sistemos matyti, kad jo šalys, laikydamosi teisinio saugumo principo, siekė išsaugoti iki pereinamojo laikotarpio pabaigos egzistavusių teisinių situacijų stabilumą.
61      Šiuo klausimu pažymėtina, kad, kaip matyti iš Susitarimo dėl išstojimo preambulės antros ir vienuoliktos pastraipų, šis susitarimas išties buvo sudarytas siekiant nustatyti Jungtinės Karalystės išstojimo, be kita ko, iš Sąjungos tvarką „atsižvelgiant į pagrindinius jų būsimų santykių principus“, „visapusiškai pais[ant] atitinkamų Sąjungos ir Jungtinės Karalystės teisinių sistemų autonomiškumo ir Jungtinės Karalystės kaip trečiosios valstybės statuso“, nes Sąjungos teisė, įskaitant jos bendruosius principus ir, be kita ko, teisinio saugumo principą, pasibaigus pereinamajam laikotarpiui šiai valstybei iš esmės nebetaikoma. Turint tai omenyje, reikia pažymėti, kad minėto susitarimo teisinis pagrindas yra ESS 50 straipsnis, o pagal jo 2 dalį Sąjungai suteikiama kompetencija derėtis ir sudaryti susitarimą, kuriame nustatoma išstojimo tvarka ir kuriuo siekiama reglamentuoti visus klausimus, susijusius su Sąjungos ir iš jos pasitraukusios valstybės atsiskyrimu visose srityse, kurioms taikomos Sutartys (šiuo klausimu žr. 2021 m. lapkričio 16 d. Sprendimo Governor of Cloverhill Prison ir kt., C‑479/21 PPU, EU:C:2021:929, 48 ir 50 punktus). Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad tuo pačiu susitarimu minėtos šalys šiuo tikslu siekė įgyvendinti, be kita ko, teisinio saugumo principą, kuris yra Sąjungos teisės dalis.
62      Taigi Susitarimas dėl išstojimo turi būti aiškinamas atsižvelgiant į teisinio saugumo principą, kurio laikymąsi juo siekiama užtikrinti.
63      Remiantis suformuota jurisprudencija, pagal teisinio saugumo principą, iš kurio kyla teisėtų lūkesčių apsaugos principas, reikalaujama, kad, pirma, teisės normos būtų aiškios ir tikslios ir, antra, jų taikymas būtų nuspėjamas teisės subjektams, ypač kai jos gali sukelti asmenims ir įmonėms nepalankių pasekmių (šiuo klausimu žr. 2009 m. gruodžio 2 d. Sprendimo Aventis Pasteur, C‑358/08, EU:C:2009:744, 47 punktą ir 2024 m. rugsėjo 5 d. Sprendimo Novo Banco ir kt., C‑498/22–C‑500/22, EU:C:2024:686, 95 punktą).
64      Pagal teisinio saugumo principą draudžiama, kad nauja materialinės teisės norma būtų taikoma atgaline data, t. y. iki jos įsigaliojimo susiklosčiusiai situacijai, ir pagal jį reikalaujama, kad visos faktinės aplinkybės paprastai, nebent aiškiai nurodyta kitaip, būtų įvertintos pagal tuo metu galiojusias teisės normas (šiuo klausimu žr. 2024 m. liepos 29 d. Sprendimo Twenty First Capital, C‑174/23, EU:C:2024:654, 59 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
65      Vadinasi, pagal teisinio saugumo principą, kurio laikymąsi siekiama užtikrinti Susitarimu dėl išstojimo, nesant aiškios nuostatos, šis susitarimas negali būti aiškinamas taip, kad Sąjunga ir Jungtinė Karalystė susitarė atgaline data nebetaikyti beveik visos Sąjungos teisės teisiniams santykiams, kylantiems iš Jungtinės Karalystės teisės reglamentuojamos sutarties, sudarytos iki pereinamojo laikotarpio pabaigos.
66      Be to, reikia konstatuoti, jog ESS 50 straipsnio 3 dalyje aiškiai nenurodyta, kad Sąjungos teisė nebetaikoma ankstesnėms situacijoms atitinkamoje valstybėje po jos išstojimo iš Sąjungos.
67      Tokį aiškinimą patvirtina Vienos konvencijos 70 straipsnio 1 dalis, kurioje reglamentuojamas tarptautinių sutarčių nutraukimas ir kurioje, kaip pažymėjo generalinė advokatė
išvados 58 punkte, kodifikuota tarptautinė paprotinė teisė.
68      Nors Vienos konvencija nesaisto nei Sąjungos, nei visų valstybių narių, kai kurios jos nuostatos atspindi tarptautinės paprotinės teisės normas, kurios pačios yra privalomos Sąjungos institucijoms ir yra Sąjungos teisės sistemos dalis (šiuo klausimu žr. 1998 m. birželio 16 d. Sprendimo Racke, C‑162/96, EU:C:1998:293, 24, 45 ir 46 punktus; 2010 m. vasario 25 d. Sprendimo Brita, C‑386/08, EU:C:2010:91, 42 punktą ir 2018 m. vasario 27 d. Sprendimo Western Sahara Campaign UK, C‑266/16, EU:C:2018:118, 58 punktą).
69      Kaip ir ESS 50 straipsnio 3 dalyje, Vienos konvencijos 70 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta, kad tarptautinės sutarties nutraukimas atleidžia šalis nuo pareigos toliau ją vykdyti, tačiau šios nuostatos b punkte patikslinta, kad tai neturi įtakos šalių teisėms ir pareigoms, kylančioms iš šios tarptautinės sutarties vykdymo iki jos nutraukimo, ir taip sukurtai teisinei padėčiai. Be to, Vienos konvencijos 70 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad šie principai taikomi, jei toje tarptautinėje sutartyje nenustatyta kitaip arba šalys nėra susitarusios kitaip.
70      Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į tai, kad
teisinio saugumo principas yra ypač svarbus, kai Sutartyse ir Susitarime dėl išstojimo nėra aiškios nuostatos, negalima teigti, kad Sąjunga ir Jungtinė Karalystė susitarė atgaline data nutraukti Sąjungos teisės taikymą pereinamojo laikotarpio pabaigos dieną dar vykstančiam ginčui dėl galimos diskriminacijos aplinkybių, susiklosčiusių iki tos datos vykdant Jungtinės Karalystės teisės reglamentuojamą darbo sutartį.
71      Antra, kiek tai konkrečiai susiję su Direktyvos 2006/54 19 straipsnyje įtvirtinta norma, šios direktyvos 30 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad taisyklių dėl įrodinėjimo pareigos priėmimas yra svarbus, kiek tai susiję su galimybe veiksmingai įgyvendinti vienodo požiūrio principą. Tai reiškia, kad minėto 19 straipsnio 1 dalis negali būti laikoma įtvirtinančia paprastą procedūrinę taisyklę, kuri nustoja būti taikoma Jungtinei Karalystei pasibaigus pereinamajam laikotarpiui. Direktyvos 2006/54 19 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta taisyklė veikiau yra materialinės teisės norma, reglamentuojanti darbo santykius, atsiradusius dėl sutarties, sudarytos iki pereinamojo laikotarpio pabaigos, todėl ši taisyklė net ir pasibaigus šiam laikotarpiui toliau taikoma ginčams, susijusiems su šiais santykiais.
72      Bet koks priešingas aiškinimas labai apribotų teisinio saugumo principo apimtį ir trukdytų veiksmingai įgyvendinti vienodo požiūrio principą, kuris yra Direktyvos 2006/54 dalykas. Tokiu atveju šia direktyva suteikiamos apsaugos apimtis priklausytų nuo atsitiktinių aplinkybių, neatsižvelgiant į tai, ar procesai, susiję su ginčais dėl šia direktyva nustatytų teisių ir pareigų, buvo užbaigti iki pereinamojo laikotarpio pabaigos. Taigi privatus asmuo, kuris, kaip kasatorė pagrindinėje byloje, pareiškė ieškinį valstybės narės kompetentinguose teismuose iki pereinamojo laikotarpio pabaigos, t. y. kai nebuvo jokių abejonių dėl to, kad Jungtinės Karalystės teisė turi būti aiškinama pagal Sąjungos teisę, vien dėl to, kad atitinkamas nacionalinis teismas priėmė sprendimą pasibaigus pereinamajam laikotarpiui, šiame teisme nebegalėtų remtis jam pagal Sąjungos teisę suteiktomis teisėmis.
73      Atsižvelgiant į visa, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: ESS 50 straipsnio 3 dalis, siejama su Susitarimo dėl išstojimo 126 ir 127 straipsniais, turi būti aiškinama taip, kad šis susitarimas neturėjo poveikio Direktyvos 2006/54 19 straipsnio taikymui pereinamojo laikotarpio pabaigos dieną tebenagrinėjamam ginčui dėl galimų diskriminacijos aplinkybių, susiklosčiusių iki tos dienos vykdant darbo sutartį, kuriai taikoma Jungtinės Karalystės teisė.
Dėl antrojo klausimo
74      Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar SESV 288 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad, kai valstybės narės teismas aiškina ir taiko direktyvą įgyvendinančią kitos valstybės narės teisę, jis, kaip ir aiškindamas ir taikydamas savo teisę, privalo laikytis principo aiškinti nacionalinę teisę taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę.
–       Dėl valstybės narės teismų pareigos laikytis principo aiškinti nacionalinę teisę taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę, kai taikoma kitos valstybės narės teisė
75      Reikia priminti, jog Sąjungos teisei būdinga tai, kad ji įtvirtinta savarankiškuose teisės šaltiniuose – Sutartyse, yra viršesnė už valstybių narių teisę ir daugelis nuostatų pačioms valstybėms narėms ir jų piliečiams taikomos tiesiogiai. Dėl šių esminių Sąjungos teisės ypatumų susiformavo struktūrinis tarpusavyje priklausomų principų, normų ir teisinių santykių, siejančių pačią Sąjungą su jos valstybėmis narėmis ir tarpusavyje pačias valstybes nares, tinklas (2018 m. kovo 6 d. Sprendimo Achmea, C‑284/16, EU:C:2018:158, 33 punktas ir 2019 m. birželio 24 d. Sprendimo Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, 52 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
76      Pagal Sąjungos teisės viršenybės principą Sąjungos teisė laikoma viršesne už valstybių narių teisę. Vadovaujantis šiuo principu reikalaujama, kad visos šių valstybių institucijos užtikrintų visišką įvairių Sąjungos teisės normų veiksmingumą, o valstybių narių teisė negali jų veiksmingumui tų valstybių teritorijoje (2019 m. birželio 24 d. Sprendimo Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, 53 ir 54 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
77      Siekiant užtikrinti visų Sąjungos teisės nuostatų veiksmingumą, pagal viršenybės principą, be kita ko, reikalaujama, kad valstybių narių teismai savo nacionalinę teisę aiškintų kuo labiau atsižvelgdami į Sąjungos teisę (2019 m. birželio 24 d. Sprendimo Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, 57 punktas).
78      Reikalavimas aiškinti nacionalinę teisę taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę, pagrįstas pačia Sutarčių sistema, nes sudaro sąlygas valstybės narės teismui nagrinėjant bylą pagal jam suteiktą jurisdikciją užtikrinti visišką Sąjungos teisės veiksmingumą (2019 m. birželio 24 d. Sprendimo Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, 55 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
79      Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją direktyva pati savaime negali sukurti pareigų privačiam asmeniui, todėl ja negalima remtis prieš tą asmenį (2004 m. spalio 5 d. Sprendimo Pfeiffer ir kt., C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, 108 punktas ir 2010 m. sausio 19 d. Sprendimo Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, 46 punktas). Vis dėlto valstybėms narėms pagal direktyvą kylanti pareiga pasiekti joje numatytą rezultatą ir įpareigojimas imtis visų bendrų ar specialių priemonių, kad būtų užtikrintas šios pareigos įvykdymas, taikomi visoms valstybių narių valdžios institucijoms, įskaitant teismus pagal jų jurisdikciją (šiuo klausimu žr. 1984 m. balandžio 10 d. Sprendimo von Colson ir Kamann, 14/83, EU:C:1984:153, 26 punktą; 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo Pfeiffer ir kt., C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, 110 punktą ir 2010 m. sausio 19 d. Sprendimo Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, 47 punktą).
80      Tai reiškia, kad valstybių narių teismai, taikydami nacionalinės teisės aktus ir, be kita ko, teisės akto, specialiai priimto siekiant įgyvendinti direktyvos reikalavimus, nuostatas, turi ją aiškinti kuo labiau atsižvelgdami į šios direktyvos tekstą ir tikslą, kad būtų pasiektas joje numatytas rezultatas ir laikomasi SESV 288 straipsnio trečios pastraipos (2004 m. spalio 5 d. Sprendimo Pfeiffer ir kt., C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, 113 punktas ir 2024 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Getin Holding ir kt., C‑118/23, EU:C:2024:1013, 75 punktas).
81      Tiesa, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad principas, pagal kurį nacionalinės teisės aiškinimas turi atitikti Sąjungos teisę, turi tam tikras ribas. Nacionalinio teismo pareigą aiškinant ir taikant atitinkamas nacionalinės teisės normas remtis direktyvos turiniu riboja bendrieji teisės principai, ypač teisinio saugumo ir negaliojimo atgal principai, ir ši pareiga negali būti pagrindas nacionalinę teisę aiškinti contra legem (2006 m. liepos 4 d. Sprendimo Adeneler ir kt., C‑212/04, EU:C:2006:443, 110 punktas ir 2025 m. birželio 5 d. Sprendimo Nuratau, C‑349/24, EU:C:2025:397, 45 punktas).
82      Vis dėlto pagal Sąjungos teisę atitinkančio nacionalinės teisės aiškinimo principą reikalaujama, kad nacionaliniai teismai, atsižvelgdami į visą savo nacionalinę teisę ir taikydami joje pripažintus aiškinimo metodus, pagal savo kompetenciją padarytų viską, kad būtų užtikrintas nagrinėjamos direktyvos veiksmingumas ir rastas ja siekiamą tikslą atitinkantis sprendimas (2006 m. liepos 4 d. Sprendimo Adeneler ir kt., C‑212/04, EU:C:2006:443, 111 punktas ir 2025 m. birželio 5 d. Sprendimo Nuratau, C‑349/24, EU:C:2025:397, 46 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
83      Jei toks Sąjungos teisę atitinkantis aiškinimas nėra įmanomas, valstybių narių teismai pagal savo kompetenciją turi užtikrinti teisės subjektams iš Sąjungos teisės kylančią teisinę apsaugą ir visišką šios teisės veiksmingumą, prireikus savo iniciatyva netaikydami jokios nacionalinės teisės nuostatos, prieštaraujančios Sąjungos teisės normai, kuri yra tiesiogiai veikianti jų nagrinėjamoje byloje (šiuo klausimu žr. 2019 m. birželio 24 d. Sprendimo Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, 61 punktą ir 2024 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Getin Holding ir kt., C‑118/23, EU:C:2024:1013, 76 punktą).
84      Kai valstybės narės teismas, nagrinėjantis ginčą tarp privačių asmenų, turi taikyti kitos valstybės narės teisę, kuria įgyvendinama direktyva, jis, paisydamas bendrųjų teisės principų, turi aiškinti tos teisės nuostatas laikydamasis Sąjungos teisės.
85      Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra konstatavęs, kad valstybės narės teismas, nagrinėjantis ginčą dėl jurisdikciją suteikiančios sąlygos – ji pagal Reglamento Nr. 1215/2012 25 straipsnio 1 dalį turi būti vertinama pagal valstybės, kurios teismai nurodyti šioje sąlygoje, teisės aktus – galiojimo, turi taikyti ir aiškinti šiuos teisės aktus laikydamasis Sąjungos teisės (šiuo klausimu žr. 2020 m. lapkričio 18 d. Sprendimo DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, 51 punktą).
86      Be to, Teisingumo Teismas yra pripažinęs, kad Austrijos teismas, nagrinėjantis bylą dėl pridėtinės vertės mokesčio (PVM), privalo aiškinti toje byloje taikytiną teisę (tiek tarpinio įsigyjančio asmens, tiek galutinio įsigyjančio asmens valstybės narės teisę) pagal Sąjungos teisę (šiuo klausimu žr. 2022 m. gruodžio 8 d. Sprendimo Luxury Trust Automobil, C‑247/21, EU:C:2022:966, 67 punktą).
87      Vadinasi, tokioje byloje, kaip pagrindinė, kai pagal Romos konvencijos, pakeistos reglamentu „Roma I“, taisykles vienos valstybės narės teismai, į kuriuos kreiptasi, turi taikyti kitos valstybės narės teisę, jie, kiek tai susiję su tos kitos valstybės narės teise, turi laikytis principo aiškinti nacionalinę teisę taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę.
88      Reikia pridurti, kad principo aiškinti nacionalinę teisę taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę, taikymas, kiek šiuo principu siekiama užtikrinti valstybių narių valdžios institucijų ir teismų priimtų sprendimų atitiktį Sąjungos teisei, padeda laikytis valstybių narių tarpusavio pasitikėjimo principo, kuris Sąjungos teisėje turi esminę reikšmę (2014 m. gruodžio 18 d. Nuomonės 2/13 (Sąjungos prisijungimas prie EŽTK), EU:C:2014:2454, 191 punktas).
89      Pagal šį tarpusavio pasitikėjimo principą kiekviena valstybė narė įpareigojama laikyti, kad visos kitos valstybės narės paiso Sąjungos teisės, išskyrus atvejus, kai yra išimtinių aplinkybių (šiuo klausimu žr. 2024 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Tudmur, C‑185/24 ir C‑189/24, EU:C:2024:1036, 31 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Tai reiškia, kad vienos valstybės narės teismas, aiškinantis kitos valstybės narės teisės nuostatą taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę, elgiasi taip, kaip, remiantis tarpusavio pasitikėjimo principu, galima pagrįstai tikėtis, elgtųsi tos kitos valstybės narės teismai, jei jiems tektų aiškinti tą pačią nuostatą.
90      Taigi tarpusavio pasitikėjimo principas įpareigoja valstybių narių teismus pasitikėti, kad kitose valstybėse narėse Sąjungos teisė taikoma tinkamai. Ypač, kai šie teismai civilinėse ir komercinėse bylose taiko kitos valstybės narės teisę pagal Romos konvencijos, pakeistos reglamentu „Roma I“, taisykles, jie, vadovaudamiesi tos vietos teismo įgaliojimams taikomais principais, stengiasi išsiaiškinti tos kitos valstybės narės teisės turinį ir jos teismų pateikiamą šios teisės išaiškinimą ir turi preziumuoti, kad ta teisė ir toks aiškinimas atitinka Sąjungos teisę.
91      Vadinasi, jeigu vienos valstybės narės teismams kyla rimtų abejonių dėl kitos valstybės narės teisės aktų atitikties direktyvai, kuri jais perkeliama, šie teismai turi užtikrinti šių teisės aktų aiškinimą, prireikus naudodamiesi teisminio bendradarbiavimo mechanizmais, be kita ko, informacijos apie užsienio teisę gavimo mechanizmais, kaip antai 1998 m. birželio 29 d. Tarybos bendraisiais veiksmais 98/428/TVR (OL L 191, 1998, p. 4; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 91) įsteigtu Europos teisminiu tinklu arba 1968 m. birželio 7 d. Europos konvencija dėl informacijos apie užsienio teisę (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 720‑II t., Nr. 10346, p. 147).
92      Jei lieka abejonių, tie teismai taip pat turi galimybę ar net pareigą, nelygu atvejis, kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad, esant klausimų, kurie leistų valstybės narės teismui įvertinti kitos valstybės narės nuostatų suderinamumą su Sąjungos teise, jis gali pateikti Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris leistų tam teismui išspręsti jo nagrinėjamoje byloje iškilusią teisės problemą (šiuo klausimu žr. 1989 m. lapkričio 23 d. Sprendimo Eau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711, C‑150/88, EU:C:1989:594, 12 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
93      Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad pagal tarpusavio pasitikėjimo principą valstybės narės teisės atitikties Sąjungos teisei kontrolę iš esmės atlieka šios valstybės narės teismas ir papildomai – kitų valstybių narių teismai, kurie prireikus turi taikyti atitinkamą nacionalinę teisę jų nagrinėjamoje byloje.
94      Kai pagal reglamento „Roma I“ arba, kaip pagrindinėje byloje, Romos konvencijos nuostatas vienos valstybės narės teismas savo nagrinėjamoje byloje turi taikyti kitos valstybės narės teisę, jis turi užtikrinti, kad būtų laikomasi Sąjungos teisės, todėl, kaip ir tos kitos valstybės narės teismas, taikyti atitinkamą nacionalinę teisę taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę, ir prireikus netaikyti jokios atitinkamos nacionalinės teisės nuostatos, kuri, jo nuomone, negali būti taikoma taip, kad atitiktų Sąjungos teisę.
95      Pirma išdėstyti argumentai galioja ir tuo atveju, kai, kaip pagrindinėje byloje, valstybės narės teismui reikėtų taikyti Direktyvos 2006/54 19 straipsnį įgyvendinančius Jungtinės Karalystės teisės aktus ginčui, kuris tebenagrinėjamas Susitarimo dėl išstojimo 126 straipsnyje nurodyto pereinamojo laikotarpio pabaigos dieną ir kuris kilo dėl
nurodomų diskriminacijos aplinkybių, susiklosčiusių iki tos dienos vykdant Jungtinės Karalystės teisės reglamentuojamą darbo sutartį, sudarytą iki Susitarimo dėl išstojimo 126 straipsnyje nurodyto pereinamojo laikotarpio pabaigos. Kaip matyti iš atsakymo į pirmąjį klausimą, minėtas 19 straipsnis toliau taikomas šiai bylai net ir pasibaigus tam laikotarpiui.
–       Dėl vienos valstybės narės teismų vykdomos kontrolės, ar laikomasi Sąjungos teisę atitinkančio nacionalinės teisės aiškinimo principo, kai taikoma kitos valstybės narės teisė
96      Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir Teisingumo Teismui pateiktų rašytinių pastabų matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui paduotame kasaciniame skunde kasatorė pagrindinėje byloje priekaištauja, kad Cour d’appel de Versailles (Versalio apeliacinis teismas) sprendime pateiktas pagrindinėje byloje taikytinos Jungtinės Karalystės teisės išaiškinimas neatitinka Sąjungos teisės, konkrečiai – Direktyvos 2006/54.
97      Pagal prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo suformuotą jurisprudenciją, nurodytą prašyme priimti prejudicinį sprendimą, „bylą iš esmės nagrinėjantys teismai suvereniai taiko ir aiškina užsienio teisę“. Be to, iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad kasacinio teismo funkcija apsiriboja motyvavimo trūkumų ir užsienio teisės iškraipymo kontrole, todėl jis tik patikrina, ar bylą iš esmės nagrinėję teismai išsiaiškino tos teisės turinį, ir negali tikrinti tos teisės aiškinimo ar taikymo klaidų.
98      Per posėdį Teisingumo Teisme Prancūzijos vyriausybė nurodė, kad nors pagal prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo suformuotą jurisprudenciją kitos valstybės teisę jis laiko „teisės norma“, jis šią teisę prilygina faktinei aplinkybei, todėl, kai jam pateikiamas kasacinis skundas dėl su šia užsienio teise susijusio ginčo, jo atliekama kontrolė, ar bylą iš esmės nagrinėję teismai taikė minėtą užsienio teisę laikydamiesi Sąjungos teisės, yra ribota.
99      Taigi atrodo, kad tuo atveju, kai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nagrinėja privačių asmenų ginčą, kuriam taikoma kitos valstybės narės ar valstybei narei prilyginamos valstybės teisė, galimybė nagrinėjant kasacinį skundą patikrinti, ar bylą iš esmės nagrinėję teismai taikė tą teisę laikydamiesi Sąjungos teisės, taip pat yra ribota.
100    Kaip matyti iš to, kas išdėstyta, SESV 288 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad kai valstybės narės teismas aiškina ir taiko kitos valstybės narės teisę, kuria įgyvendinama direktyva, jis, kaip ir aiškindamas ir taikydamas savo teisę, privalo laikytis principo aiškinti nacionalinę teisę taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę.
101    Vis dėlto kasacinio teismo atliekama kontrolė nagrinėjant pagrindą, grindžiamą žemesnės instancijos teismo pateiktu kitos valstybės narės teisės aiškinimu pažeidžiant direktyvą, negali būti ribota vien dėl to, kad paprastai tas teismas užsienio teisę prilygina faktinei aplinkybei, antraip būtų pažeista iš SESV 288 straipsnio trečios pastraipos kylanti pareiga, pagal kurią visos valstybių narių valdžios institucijos, įskaitant teismus, privalo pasiekti direktyvoje nurodytą rezultatą. Atliekant šią kontrolę turi būti patikrinta, ar žemesnės instancijos teismas laikėsi pareigos pateikti tokį aiškinimą, kuris atitiktų direktyvoje reikalaujamą pasiekti rezultatą, o ši pareiga, kaip matyti iš šio sprendimo 84 ir 94 punktų, egzistuoja nepriklausomai nuo to, ar turi būti aiškinama teismo vietos, ar kitos valstybės narės teisė.
102    Atsižvelgiant į visa, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti: SESV 288 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad, kai vienos valstybės narės teismas aiškina ir taiko kitos valstybės narės teisę, kuria įgyvendinama direktyva, jis privalo, kaip ir aiškindamas ir taikydamas savo teisę, laikytis principo aiškinti nacionalinę teisę taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
103    Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.      ESS 50 straipsnio 3 dalis, siejama su Susitarimo dėl Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės išstojimo iš Europos Sąjungos ir Europos atominės energijos bendrijos, patvirtinto 2020 m. sausio 30 d. Tarybos sprendimu (ES) 2020/135, 126 ir 127 straipsniais, turi būti aiškinama taip:
šis susitarimas neturėjo poveikio 2006 m. liepos 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/54/EB dėl lygių galimybių ir vienodo požiūrio į vyrus ir moteris užimtumo ir darbo srityje principo įgyvendinimo 19 straipsnio taikymui ginčui, minėtame 126 straipsnyje nurodytą pereinamojo laikotarpio pabaigos dieną dar nagrinėjamam teisme ir susijusiam su galimomis diskriminacijos aplinkybėmis, susiklosčiusiomis iki tos dienos vykdant darbo sutartį, kuriai taikoma Jungtinės Karalystės teisė.
2.      SESV 288 straipsnis turi būti aiškinamas taip:
kai vienos valstybės narės teismas aiškina ir taiko kitos valstybės narės teisę, kuria įgyvendinama direktyva, jis privalo, kaip ir aiškindamas ir taikydamas savo teisę, laikytis principo aiškinti nacionalinę teisę taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę.
Parašai.
*      Proceso kalba: prancūzų.