Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
ANDREA BIONDI IŠVADA,
pateikta 2026 m. kovo 26 d.(1)
Sujungtos bylos C‑266/24 P, C‑269/24 P ir C‑289/24 P
Europos Komisija
prieš
Ryanair DAC (C‑266/24 P)
ir
Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV
prieš
Ryanair DAC,
Europos Komisiją (C‑269/24 P)
ir
Société Air France,
Air France‑KLM
prieš
Ryanair DAC,
Europos Komisiją (C‑289/24 P)
„ Apeliacinis skundas – Valstybės pagalba – Pagalba, kurią Nyderlandai suteikė bendrovei KLM per COVID‑19 pandemiją – Valstybės garantija banko paskolai ir valstybės subordinuotoji paskola – Sprendimas, kuriuo pagalba pripažinta suderinama su vidaus rinka – Pagalbos gavėjo nustatymas bendrovių grupėje “
I.      Įvadas
1.        Šios apeliacine instancija nagrinėjamos bylos yra dar vienas pavyzdys iš (šiuo metu jau gana gausaus) bylų sąrašo, kuriose Sąjungos teismai turėjo spręsti, ar nacionalinės priemonės, patvirtintos siekiant sušvelninti tragiškas COVID‑19 pandemijos pasekmes, suderinamos su Sąjungos valstybės pagalbos teisės sistema.
2.        Teisingumo Teismas, nagrinėdamas tokias bylas, yra aiškiai patvirtinęs valstybių narių teiginius, kad jos turi teisę pagal SESV 107 straipsnio 2 dalies b punktą(2) arba pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies b punktą(3) remti tam tikras nacionalines įmones, o kitų neremti, atsižvelgdamos į įmonių tos valstybės narės ekonomikai struktūriškai esmines savybes, pavyzdžiui, susisiekimo, užimtumo ir infrastruktūros srityse.
3.        Galbūt tai tinkamas laikas ir proga iš naujo įvertinti Teisingumo Teismo sprendimų nuoseklumą taikant Sąjungos teisės principus priemonėms, patvirtintoms esant itin ekstremaliai situacijai, bei jų įgyvendinamumą, ypač atsižvelgiant į sukauptas išsamesnes žinias apie šių priemonių poveikį rinkai. Valstybės pagalbos kontrolė, kaip ir visa konkurencijos teisė, iš tiesų yra dinamiškas procesas. Vis dėlto jos pagrindinis tikslas visada yra užkirsti kelią rinkų pasidalijimui nacionaliniu pagrindu, neleisti, kad įmonių veikla pakenktų tikrai, neiškraipytai konkurencijai vidaus rinkoje ir bendrų tikslų siekimui.
4.        Vis dėlto nagrinėdamas šiuos apeliacinius skundus Teisingumo Teismas turi sutelkti dėmesį vien į kai kurių pagrindinių valstybės pagalbos teisės sąvokų teisingą taikymą. Visų pirma juose keliamas klausimas dėl kriterijų, kuriuos reikia taikyti nustatant valstybės pagalbos priemonės gavėją bendrovių grupėje. Europos Komisija (byloje C‑266/24 P), Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV (toliau – KLM)
(byloje C‑269/24 P) bei
Air France-KLM S.A.
(toliau – Air‑France-KLM) ir Société Air France S.A. (toliau – Air France)
(byloje C‑289/24 P) prašo panaikinti sprendimą byloje T‑146/22 (toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo Bendrasis Teismas panaikino 2021 m. liepos 16 d. Komisijos sprendimą C(2021) 5437 final(4) (toliau – ginčijamas sprendimas), kuriuo buvo leista taikyti paramos priemones oro transporto bendrovei KLM. Kartu su šiais iš viso pateikti septyni apeliaciniai skundai dėl priemonių, taikomų Air France‑KLM grupės bendrovėms(5).
II.    Ginčo aplinkybės, ginčijamas sprendimas ir skundžiamas sprendimas
5.        KLM priklauso Air France‑KLM grupei, vadovaujamai Air France‑KLM(6). Air France‑KLM visiškai priklausanti Air France yra dar viena šios grupės patronuojamoji bendrovė ir KLM seserinė bendrovė(7).
6.        2020 m. birželio 26 d. Nyderlandų Karalystė pranešė Komisijai apie KLM suteiktą valstybės pagalbą, sudarytą iš, pirma, valstybės garantijos paskolai, kurią KLM suteikė bankų konsorciumas, ir, antra, valstybės paskolos (toliau – nagrinėjama priemonė). Bendras pagalbos biudžetas siekė 3,4 mlrd. EUR. Nagrinėjamos priemonės tikslas buvo suteikti KLM laikiną likvidumo paramą, reikalingą siekiant įveikti neigiamas COVID‑19 pandemijos pasekmes. Nyderlandų Karalystė laikėsi nuomonės, kad, atsižvelgiant į KLM svarbą jos ekonomikai ir oro susisiekimui, šios bendrovės nemokumas dar labiau sustiprintų didelius jos ekonomikos sutrikimus, kurių sukėlė ši pandemija(8).
7.        2020 m. liepos 13 d. Komisija nusprendė, kad nagrinėjama priemonė, pirma, yra valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, ir, antra, yra suderinama su vidaus rinka pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies b punktą(9). Pagal šį sprendimą KLM buvo vienintelė pagalbos gavėja, netaikant jos kitoms Air France‑KLM grupės bendrovėms(10).
8.        2021 m. gegužės 19 d. Sprendimu Ryanair / Komisija (KLM; COVID‑19)(11) Bendrasis Teismas panaikino pirminį sprendimą, remdamasis tuo, kad jis nepakankamai motyvuotas, kiek tai susiję su nagrinėjamos priemonės gavėjo nustatymu. Be to, jis nusprendė, kad minėto sprendimo panaikinimo padarinius reikia atidėti, kol Komisija priims naują sprendimą pagal SESV 108 straipsnį(12).
9.        2021 m. liepos 16 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, jame konstatavo, kad nagrinėjama priemonė yra valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, tačiau ji suderinama su vidaus rinka pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies b punktą, ir kad KLM yra vienintelė pagalbos gavėja, netaikant pagalbos kitoms Air France‑KLM grupės bendrovėms.
10.      Ryanair DAC (toliau – Ryanair) prašė panaikinti ginčijamą sprendimą, be kita ko, teigdama, kad Komisija klaidingai nustatė, jog vienintelė pagalbos gavėja yra KLM. Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas pripažino šį ieškinio pagrindą pagrįstu ir nusprendė, kad nagrinėjamos pagalbos priemonės gavėjomis turėjo būti pripažintos ir Air France, Air France‑KLM bei KLM. Tuo remdamasis Bendrasis Teismas panaikino visą ginčijamą sprendimą, nenagrinėdamas kitų Ryanair nurodytų pagrindų(13).
III. Reikalavimai
11.      Komisija, KLM, Air France‑KLM ir Air France trijuose pateiktuose apeliaciniuose skunduose Teisingumo Teismo prašo visų pirma panaikinti skundžiamą sprendimą, priimti galutinį sprendimą ir priteisti iš Ryanair bylinėjimosi išlaidas arba, nepatenkinus šių reikalavimų, grąžinti bylą Bendrajam Teismui nagrinėti iš naujo ir atidėti bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą.
12.      Prancūzijos Respublika ir Nyderlandų Karalystė prašo Teisingumo Teismo tenkinti apeliacinius skundus ir panaikinti skundžiamą sprendimą. Nyderlandų Karalystė papildomai Teisingumo Teismo prašo priteisti iš Ryanair bylinėjimosi išlaidas.
13.      Ryanair Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinius skundus ir priteisti iš Komisijos, KLM, Air France‑KLM bei Air France bylinėjimosi išlaidas.
IV.    Apeliaciniai skundai
14.      Grįsdama apeliacinį skundą Komisija nurodo du pagrindus. Pateikdama pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą, ji teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą taikydamas netinkamą kriterijų, kuriuo remiantis nustatoma pagalbos gavėja bendrovių grupėje. Pateikdama apeliacinio skundo antrąjį pagrindą, ji teigia, kad Bendrasis Teismas Komisijos vertinimą pakeitė savuoju, tinkamai neįrodęs, kad Komisija motyvuodama padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.
15.      KLM (byloje C‑269/24 P) ir Air France‑KLM bei Air France (byloje C‑289/24 P) apeliacinius skundus grindžia trimis pagrindais, iš kurių pirmieji du susiję su tomis pačiomis teisės klaidomis, kurias Komisija nurodė apeliaciniame skunde byloje C‑266/24 P. Pateikdamos trečiąjį pagrindą, KLM, Air France‑KLM ir Air France teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, neteisingai aiškindamas teisinį pagrindą, susijusį su sąvoka „valstybės pagalbos suteikiamas netiesioginis pranašumas“.
A.      Apeliacinio skundo pirmasis pagrindas
16.      Pateikdamos apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą, kuriuo remiantis ginčijami skundžiamo sprendimo 54–159 punktai, Komisija, KLM, Air France‑KLM ir Air France (toliau kartu – apeliantės), palaikomos Prancūzijos Respublikos ir Nyderlandų Karalystės, teigia, kad Bendrasis Teismas taikė neteisingą kriterijų nustatydamas, kuri įmonė laikytina pagal nagrinėjamą priemonę suteiktos pagalbos gavėja. Tiksliau tariant, apeliančių nuomone, Bendrasis Teismas klaidingai sutapatino sąvokos „vienas ekonominis vienetas“ analizę su pagalbos priemonės „gavėjo“ bendrovių grupėje analize, sutelkdamas dėmesį į veiksnius, leidžiančius nustatyti tokio vieneto buvimą, o ne į tai, kuri įmonė iš tikrųjų pasinaudojo pagalbos priemone.
17.      Viešoji pagalba gali būti teikiama fiziniams arba juridiniams asmenims. Vis dėlto nuostatos dėl valstybės pagalbos taikomos tik įmonėms(14). Konkrečiai pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, be kita ko, turi egzistuoti įmonei suteiktas pranašumas(15). Šios dvi sąvokos apima trečiąją, kuri, nors ir nėra konkrečiai nurodyta
SESV 107 straipsnio 1 dalyje, yra esminė valstybės pagalbos teisės srityje – tai pagalbos gavėjo sąvoka. „Pagalbos gavėjo“ sąvoka, – svarbi ne tik siekiant susigrąžinti pagalbą, bet ir vertinant, ar nacionalinė priemonė patenka į 107 straipsnio 1 dalies taikymo sritį ir ar ji suderinama su vidaus rinka, – reiškia įmonę, kuri realiai pasinaudoja pagalba(16).
18.      Pagal Teisingumo Teismo nustatytą kriterijų sąvoka „įmonė“ reiškia ekonominę veiklą vykdantį subjektą, nepaisant jo teisinio statuso ir finansavimo būdo(17), ir turi būti suprantama kaip reiškianti ekonominį vienetą, net jeigu teisės požiūriu jį sudaro keli fiziniai arba juridiniai asmenys(18).
19.      Praėjusio amžiaus 8-ojo dešimtmečio pradžioje atsižvelgiant į dabartinį SESV 101 straipsnį Teisingumo Teismo sukurta įmonės kaip ekonominio vieneto sąvoka buvo perkelta į kitas glaudžiai susijusias Sąjungos teisės sritis, pavyzdžiui, į valstybės pagalbos sritį(19), ir tai padaryta visiškai pagrįstai. Perfrazuojant generalinį advokatą F. G. Jacobs, siekiant darnos ir vieningumo, paprastai tokios pačios sąvokos artimose Sąjungos teisės srityse, kuriose siekiama tų pačių tikslų, turėtų reikšti tą patį, nebent būtų pateisinama skirtinga reikšmė(20).
20.      Taigi, nustatant valstybės pagalbos gavėjo apimtį, keli teisiškai nepriklausomi subjektai gali būti laikomi vienos įmonės dalimi, jeigu galima manyti, kad jie, kaip ekonominis vienetas, gauna naudos iš atitinkamos priemonės(21).
21.      Akivaizdu, kad tai nereiškia, jog visais atvejais, kai valstybės pagalbos gavėjas priklauso bendrovių grupei, visa grupė automatiškai turi būti laikoma faktine pagalbos gavėja. Siekiant apibrėžti įmonės (kaip ekonominio vieneto), besinaudojančios pagalbos priemone tokioje įmonių grupėje, ribas, reikia atsižvelgti į daugelį veiksnių, leidžiančių kiekvienu atveju nustatyti numatomą tos priemonės ir jos suteikiamų pranašumų ekonominį poveikį. Taigi ši užduotis yra perspektyvinio pobūdžio.
22.      Vadinasi, siekiant nustatyti, ar
apeliančių išsakyta kritika yra pagrįsta, būtina trumpai apžvelgti, kokie buvo Komisijos ir Bendrojo Teismo argumentavimo etapai nustatant nagrinėjamos pagalbos priemonės gavėją.
23.      Ginčijamo sprendimo 107–110 konstatuojamosiose dalyse Komisija, remdamasi Bendrojo Teismo jurisprudencija, pirmiausia priminė, kad bendrovių grupei priklausančios bendrovės, kiek tai susiję su valstybės pagalba, gali būti vertinamos kaip viena įmonė, jeigu sudaro vieną ekonominį vienetą, o tai vertinama remiantis veiksniais, susijusiais su šių bendrovių tarpusavio ryšiais, pavyzdžiui, vieno subjekto vykdoma tiesiogine arba netiesiogine kontrole, funkciniais ir finansiniais ryšiais, ta pačia ar lygiagrečia ekonomine veikla bei konkrečiomis sutarčių sąlygomis(22). Antra, Komisija, remdamasi 2003 m. liepos 3 d. Sprendimu
Belgija / Komisija(23), pažymėjo, kad vien tai, jog kelios bendrovės priklauso tai pačiai grupei, nebūtinai reiškia, kad jos visos savaime yra valstybės pagalbos gavėjos, nes pagalba gali būti skirta tik tam tikriems grupės subjektams. Taikydama šiuos kriterijus, ginčijamo sprendimo 112–117 konstatuojamosiose dalyse Komisija toliau išnagrinėjo, pirma, funkcinius, ekonominius ir struktūrinius ryšius tarp Air France, KLM ir Air France‑KLM ir, antra, susitarimus, susijusius su nagrinėjama priemone, ir pagalbos šalutinio poveikio tarp šių trijų subjektų riziką. Atlikusi analizę, Komisija, pirma, nusprendė, kad, nors ir buvo tam tikrų funkcinių, ekonominių ir struktūrinių ryšių(24), KLM de facto turėjo didelį funkcinį, finansinį ir veiklos savarankiškumą, savarankiškai valdė savo finansavimo bei likvidumo poreikius (nes Air France‑KLM nekontroliavo jos lėšų) ir sudarinėjo sandorius grupės viduje rinkos sąlygomis(25). Antra, Komisija nusprendė, kad nagrinėjamos priemonės sutartiniuose mechanizmuose buvo numatyta įvairių apsaugos priemonių(26), užtikrinančių, jog lėšos iš tiesų bus skiriamos tik KLM, kuriai jos bus pervedamos tiesiogiai, ne per kontroliuojančiąją bendrovę, ir išvengiant galimo šalutinio poveikio Air France. Taigi Komisija padarė išvadą, kad KLM yra atskiras ekonominis vienetas nuo patronuojančiosios bendrovės ir Air France ir yra vienintelė tos priemonės gavėja.
24.      Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas visų pirma išnagrinėjo Air France‑KLM, Air France ir KLM bei jų atitinkamų patronuojamųjų bendrovių kapitalo struktūrinius, funkcinius ir ekonominius ryšius ir padarė išvadą, kad jie visi buvo veiksniai, įrodantys, kad taikant valstybės pagalbos taisykles šie subjektai sudaro vieną ekonominį vienetą(27). Bendrasis Teismas, be kita ko, konstatavo, kad, pirma, Air France‑KLM vykdo kontrolę tiesiogiai ar netiesiogiai dalyvaudama Air France ir KLM valdyme(28), antra, Komisijos padaryta išvada, kad Air France ir KLM turi funkcinį savarankiškumą, yra nepagrįsta(29) ir, trečia, tarp Air France‑KLM ir jos patronuojamųjų bendrovių egzistuoja tam tikra ekonominė ir finansinė tarpusavio priklausomybė, be to, tarp Air France ir KLM egzistuoja tam tikra ekonominė integracija ir bendradarbiavimas(30). Antra, Bendrasis Teismas išnagrinėjo sutartis, kuriomis remiantis buvo suteikta nagrinėjama priemonė, ir padarė išvadą, kad šiose sutartyse numatyti sutartiniai mechanizmai neleidžia konstatuoti, jog vienintelė nagrinėjamos pagalbos priemonės gavėja yra KLM(31) (132 punktas). Be to, Bendrasis Teismas, išnagrinėjęs suteiktos pagalbos rūšį ir kontekstą, konstatavo, kad Komisija neatsižvelgė į Sprendimą Air France-KLM ir Air France kaip į šio konteksto dalį(32).
25.      Turiu prisipažinti, kad apeliančių kritika dėl Bendrojo Teismo motyvų man atrodo pernelyg formalistinė ir prieštaraujanti bendrajam funkcionalumo principui, kuriuo vadovaujamasi taikant valstybės pagalbos teisę. Paprastai tariant (tikiuosi, kad tai galima suformuluoti taip pat paprastai ir visomis kitomis oficialiosiomis Sąjungos kalbomis), tiesiog nematau jokių realių skirtumų tarp ginčijamame sprendime Komisijos siūlomo aiškinimo ir Bendrojo Teismo motyvų.
26.      Ir ginčijamas sprendimas, ir skundžiamas sprendimas grindžiami individualiu ir visapusišku tų pačių veiksnių vertinimu, kurie nagrinėjami visiškai ta pačia tvarka. Nė viena iš apeliančių neginčija nė vieno iš šių veiksnių svarbos, be to, jos neteigia, kad Bendrasis Teismas neatsižvelgė į kitus taip pat svarbius veiksnius. Visų pirma jos pripažįsta, kad tarp įvairių bendrovių grupės subjektų susiklosčiusių ekonominių, funkcinių ir struktūrinių ryšių analizė yra išeities taškas nustatant pagalbos priemonės gavėją tokioje grupėje, nes ją atliekant, be kita ko, galima išsiaiškinti tų subjektų sprendimų priėmimo savarankiškumo laipsnį.
27.      Ir ginčijamas sprendimas, ir skundžiamas sprendimas grindžiami ta pačia įmonės kaip ekonominio vieneto sąvoka ir iš esmės ta pačia jurisprudencija, siekiant nustatyti, ar valstybės pagalbos srityje toks vienetas yra, ar ne(33). Apeliantės neginčija ir šios sąvokos ar šios jurisprudencijos svarbos apibrėžiant bendrovių grupei priklausančio valstybės pagalbos gavėjo apimtį.
28.      Komisija, remdamasi Sprendimo AceaElectrabel 66 punktu(34), pažymi, kad vieno ekonominio vieneto sąvoka valstybės pagalbos srityje gali skirtis nuo kitose konkurencijos teisės srityse taikomos sąvokos. Vis dėlto šis argumentas manęs visiškai neįtikina.
29.      Sąvoka „vienas ekonominis vienetas“, kaip ir sąvoka „įmonė“, yra funkcinio pobūdžio. Kelių subjektų vertinimas kaip vieno ekonominio vieneto, kiek tai susiję su konkurencijos teise, įskaitant valstybės pagalbą, priklauso nuo konkretaus tikslo, kurio siekiama tokiu vertinimu, ir nuo nagrinėjamo konteksto. Taigi nustatant tam tikros valstybės pagalbos gavėją skirtingi subjektai gali būti laikomi nedaloma visuma, nors kitose konkurencijos teisės srityse jie nebūtų laikomi tokia visuma.
30.      Apeliantės taip pat tvirtina, kad Bendrasis Teismas neatsižvelgė į jurisprudenciją, pagal kurią gali būti laikoma, kad valstybės pagalbos gavėja yra tik viena iš grupei priklausančių bendrovių, o kitos – ne, taigi, rėmėsi klaidingu arba neišsamiu teisiniu pagrindu. Jos konkrečiai remiasi Sprendimu Verlipack, kuriame Teisingumo Teismas paaiškino, kad Komisija turi teisę atsižvelgti į priskyrimo sąlygų formuluotes viešosios paskolos atveju ir padaryti išvadą, kad pagalbos gavėjas yra ne paskolos gavėjas, o kitas subjektas, kuriam pirmasis privalo perduoti paskolintas lėšas. Jos iš esmės teigia, kad iš šio sprendimo matyti, jog teikiant pagalbą bendrovių grupei priklausančiam subjektui gali būti taikomi apribojimai dėl galimybės naudotis lėšomis arba dėl tikslų, kuriems ta pagalba gali būti naudojama, taip, kad, atsižvelgiant į kiekvieno atvejo aplinkybes, nustatant pagalbos gavėją šis subjektas gali būti laikomas savarankišku vienetu.
31.      Šiuo atžvilgiu pirmiausia pažymėtina, kad vien tai, jog, skirtingai nei Komisija ginčijamame sprendime(35), Bendrasis Teismas, skundžiamo sprendimo 54–61 punktuose nurodydamas, jo nuomone, svarbią jurisprudenciją ir apibrėždamas taikytinus kriterijus, nedarė jokios nuorodos į Sprendimą Verlipack, nereiškia, kad jis atmetė galimybę, jog bendrovių grupei priklausantis valstybės pagalbos gavėjas gali būti tik vienas subjektas.
32.      Tokia galimybė iš tiesų gali būti nustatyta tik atlikus vertinimą atsižvelgiant į visus nurodytus svarbius veiksnius ir priklauso nuo kiekvieno konkretaus atvejo ypatumų. Taigi Bendrojo Teismo motyvų negalima ginčyti vien remiantis nuorodos nepadarymu, dėl kurio jam priekaištaujama, jeigu paaiškėja, kad iš tiesų jis atliko tokį vertinimą. Be to, Bendrasis Teismas neatsižvelgė ne tik į Sprendimą Verlipack, bet ir į 1998 m. birželio 25 d. Sprendimą British Airways ir kt. / Komisija(36) bei 2005 m. gegužės 11 d. Sprendimą Saxonia Edelmetalle ir ZEMAG / Komisija(37), kuriais taip pat remiasi apeliantės. Vis dėlto jis manė, kad aplinkybės, dėl kurių buvo priimti šie sprendimai, nėra panašios į jo nagrinėjamas aplinkybes, ir padarė išvadą, kad, skirtingai nei minėtuose sprendimuose aptartais atvejais, negalima teigti, kad nagrinėjamos pagalbos priemonės gavėja gali būti tik viena grupei priklausanti bendrovė(38).
33.      Komisija teigia, kad ne tik tai, jog skundžiamo sprendimo 54–62 punktuose nedaroma jokios nuorodos į Sprendimą Verlipack, bet ir tai, kad to sprendimo 57 ir 58 punktuose daromos nuorodos į Pranešimo dėl valstybės pagalbos sąvokos(39) 11 punktą bei į Sprendimą AceaElectrabel, rodo, kad Bendrasis Teismas rėmėsi klaidingu teisiniu pagrindu. Komisija tvirtina, kad nors remtis tokiais veiksniais kaip kontrolinio akcijų paketo turėjimu ir kitais funkciniais, ekonominiais bei struktūriniais ryšiais, kuriais remiamasi minėtame pranešime ir Sprendime AceaElectrabel, yra tinkama tiek siekiant nustatyti, ar keli subjektai sudaro vieną įmonę, tiek siekiant nustatyti pagalbos gavėją, šių veiksnių reikšmė ir svarba skiriasi, nelygu, ar siekiama apibrėžti sąvoką „įmonė“ kaip visumą, ar sąvoką „pagalbos gavėjas“. Turiu pripažinti, kad ne visiškai suprantu šią kritiką.
34.      Kaip jau minėta, sąvokos „įmonė“, taip pat sąvokos „ekonominis vienetas“ apibrėžtis priklauso nuo konkretaus siekiamo tikslo. Tai reiškia, kad sprendžiant, ar įmonių grupėje pagalbos priemonės gavėjas yra tik vienas iš grupę sudarančių subjektų, iš kelių tokių subjektų sudarytas vienetas ar visa grupė, reikia atsižvelgti į visus svarbius veiksnius, kurie kiekvienu atveju gali skirtis. Taigi tie patys subjektai gali būti laikomi ekonominiu vienetu tam tikros pagalbos priemonės atžvilgiu, bet ne kitos(40).
35.      Taigi susiklosčius tokioms aplinkybėms, kokios nagrinėjamos šiose sujungtose bylose, reikia išsiaiškinti ne tai, kokią reikšmę ar svarbą reikia teikti ekonominiams, struktūriniams ir funkciniams ryšiams, susiklosčiusiems tarp grupę sudarančių subjektų (juos būtina išsamiai ir objektyviai išnagrinėti), o tai, ar, atsižvelgiant į konkrečias bylos aplinkybes, vienas ar keli iš tų subjektų gali, nepaisant minėtų ryšių, būti laikomi savarankiška įmone ir vieninteliu nagrinėjamos pagalbos gavėju. Man atrodo, kad Bendrasis Teismas skundžiamame sprendime rėmėsi būtent tokiais motyvais.
36.      Apeliantės, remdamosi iš dalies sutampančiais argumentais, taip pat teigia, kad Bendrasis Teismas atmetė galimybę valstybei narei taikyti sutartines apsaugos priemones, siekiant užtikrinti, kad pagalba galėtų pasinaudoti tik tam tikri bendrovių grupei priklausantys subjektai. Mano nuomone, šis teiginys nepagrįstas.
37.      Bendrasis Teismas ne tik aiškiai pripažino, kad „sutartys, kurių pagrindu buvo suteikta pagalbos priemonė“, yra vienas iš kelių veiksnių, į kuriuos reikia atsižvelgti atliekant bendrą vertinimą, siekiant nustatyti, ar valstybės pagalbos taisyklių taikymo tikslais atskiri teisės subjektai gali būti laikomi sudarančiais vieną ekonominį vienetą(41), bet ir nuodugniai išnagrinėjo sutartyse, kuriomis remiantis buvo suteikta nagrinėjama pagalbos priemonė, numatytų mechanizmų turinį ir nusprendė, kad Komisija neįrodė, jog šių mechanizmų pakako norint užkirsti kelią tam, kad KLM suteiktos lėšos tiesiogiai ar netiesiogiai patektų kitiems grupės subjektams.
38.      Šiuo atžvilgiu, mano nuomone, neginčytina – kaip Bendrasis Teismas paaiškino skundžiamo sprendimo 134 punkte, – kad tokių sutartinių mechanizmų tinkamumas taikyti vienam bendrovių grupės subjektui priklauso nuo konkretaus jų turinio bei konkrečiam atvejui būdingų veiksnių. Padarius kitokią išvadą, kurios nepalaiko pačios apeliantės, faktinio pagalbos priemonės gavėjo nustatymas esant tokioms aplinkybėms, kokios nagrinėjamos šiose sujungtose bylose, taptų visišku formalumu.
39.      Sprendimas Verlipack toli gražu nepaneigia tokio kazuistinio požiūrio, o veikiau jį patvirtina. Tame sprendime Teisingumo Teismas pripažino, kad tik „įmanoma“, kad nagrinėjamų priskyrimo sąlygų analizė leistų padaryti išvadą, jog nagrinėjamas paskolas gavo kitas subjektas nei paskolos gavėja. Apskritai pažymėtina, kad nors Sprendimą Verlipack neabejotinai galima aiškinti taip, kad jame pripažįstama sąlygų, kuriomis valstybė narė suteikia pagalbą, svarba nustatant įmonę, kuri ja faktiškai pasinaudoja, mano nuomone, jo taikymo srities nereikėtų pernelyg išplėsti(42). Visų pirma, jo negalima aiškinti kaip besąlygiškai teikiančio sutarčių nuostatoms pirmenybę prieš ekonominę realybę ir valstybės pagalbos kontrolės veiksmingumą.
40.      Be to, primintina, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją tik priemonės poveikis yra svarbus vertinant jos galimą „valstybės pagalbos“ pobūdį(43). Šiuo pagrindiniu valstybės pagalbos teisės principu taip pat vadovaujamasi nustatant valstybės pagalbos gavėją. Byloje, kurios priimtas Sprendimas
Verlipack, taikomas poveikiu grindžiamas požiūris, kuris yra būdingas valstybės pagalbos teisei ir negali būti taikomas siekiant pateisinti metodą, kurį taikant pernelyg didelė reikšmė teikiama pagalbos teikimo sutartiniams mechanizmams, neatlikus išsamios jų turinio ir poveikio analizės.
41.      Taigi manau, kad tai, ką apeliantės apibūdina kaip klaidingo ar neišsamaus teisinio pagrindo taikymą bei reikšmingos jurisprudencijos arba „reikšmės“, kuri turi būti teikiama taikytiniems kriterijams, klaidingą taikymą arba aiškinimą, yra ne kas kita, kaip Komisijos ir Bendrojo Teismo išvadų, padarytų remiantis svarbiais faktais ir įrodymais, skirtumas. Mano nuomone, ir Bendrasis Teismas, ir Komisija taikė tuos pačius teisinius kriterijus.
42.      Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau atmesti apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą visose nagrinėjamose sujungtose bylose.
B.      Apeliacinio skundo antrasis pagrindas
43.      Apeliantės, palaikomos Prancūzijos Respublikos ir Nyderlandų Karalystės, teigia, kad, tikrindamas ginčijamame sprendime atliktą nagrinėjamos priemonės gavėjo analizę, Bendrasis Teismas peržengė savo ribotos kompetencijos atlikti kontrolę ekonominio pobūdžio bylose ribas ir Komisijos faktų bei įrodymų vertinimą pakeitė savuoju, tinkamai neįrodęs, kad Komisijos motyvuose padaryta akivaizdi vertinimo klaida. Jos visų pirma tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė priešingą išvadą nei Komisija ginčijamame sprendime, nenustatęs akivaizdžios vertinimo klaidos nė viename iš Komisijos atliktos analizės etapų. Tokį teiginį (priešingai, nei teigia Ryanair, jis apskritai yra priimtinas) sudaro keturi pagrindiniai argumentai, kuriuos išnagrinėsiu atskirai. Prieš tęsiant analizę galbūt naudinga trumpai priminti principus, reglamentuojančius teisminės kontrolės kriterijus, taikytinus esant nagrinėjamų sujungtų bylų aplinkybėms.
44.      Teisingumo Teismas yra pripažinęs, kad Komisija turi plačią diskreciją spręsti, ar atskiri subjektai sudaro ekonominį vienetą, kiek tai susiję su valstybės pagalbos gavėjo nustatymu(44). Nustatant valstybės pagalbos gavėją bendrovių grupėje, iš tiesų gali tekti atlikti sudėtingus ekonominius vertinimus, o pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją tokių vertinimų kontrolė yra ribota. Ji iš esmės skirta tik įvertinti, ar laikomasi procedūrinių ir motyvavimo taisyklių, nurodytų faktinių aplinkybių tikslumui patikrinti ir nustatyti, ar nebuvo padaryta teisės klaidos, akivaizdžios faktinių aplinkybių vertinimo klaidos ar piktnaudžiauta įgaliojimais. Sąjungos teismai neturi pakeisti Komisijos ekonominio vertinimo savuoju.
45.      Vis dėlto Teisingumo Teismas patikslino, kad Komisijos turima diskrecija atlikti sudėtingą ekonominį vertinimą, be kita ko, valstybės pagalbos srityje, nereiškia, kad Sąjungos teismas turi susilaikyti nuo Komisijos pateikto ekonominių duomenų aiškinimo kontrolės(45). Sąjungos teismas turi patikrinti ne tik nurodytų įrodymų faktinį teisingumą, patikimumą ir nuoseklumą, bet ir tai, ar šie įrodymai apima visus esminius duomenis, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant sudėtingą padėtį, ir ar jie gali pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas(46). Kaip jau turėjau galimybę pažymėti, ekonominių vertinimų teisminės kontrolės intensyvumas iš tikrųjų priklauso nuo jų sudėtingumo lygio ir nuo to, ar jie susiję su politiniais arba objektyviais sprendimais. Taigi reikalavimas dėl „sudėtingų ekonominių vertinimų ribotos kontrolės“ neturėtų tapti bendrąja formule, pagal kurią būtų nepagrįstai ribojama Sąjungos teismų kompetencija atlikti pakankamai intensyvią ištisų vertinimų kategorijų teisminę kontrolę(47). Tai ypač pasakytina apie vertinimus, atliekamus nustatant veiksnius, padedančius įrodyti valstybės pagalbos, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, buvimą, ir apibrėžiant jos taikymo sritį, pavyzdžiui, nustatant pagalbą gaunančią įmonę.
46.      Pačios apeliantės pripažįsta, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 59 ir 60 punktuose, remdamasis minėta jurisprudencija, teisingai apibrėžė savo atliekamos teisminės kontrolės ribas nagrinėjamose bylose.
a)      Pirmasis argumentas: Bendrasis Teismas peržengė savo atliekamos teisminės kontrolės ribas dėl kapitalo, struktūrinių ir funkcinių ryšių
47.      Apeliantės iš esmės teigia, kad Bendrojo Teismo išvados dėl kapitalo, struktūrinių ir funkcinių ryšių neprieštarauja išvadoms, kurias Komisija padarė ginčijamame sprendime, ir kad skundžiamame sprendime nebuvo nustatyta Komisijos vertinimuose dėl šių ryšių padarytos akivaizdžios klaidos.
48.      Mano nuomone, atidžiai perskaičius tą sprendimą, šis argumentas – apimantis keletą priekaištų, kurių dalis, kaip paaiškinta toliau, yra nepriimtini, – neatrodo pagrįstas.
49.      Priešingai, nei tvirtina apeliantės, iš skundžiamo sprendimo 63–107 punktuose(48) nurodytų motyvų matyti, kad Bendrasis Teismas nepritarė Komisijos išvadai, kad, nepaisant „Air France, KLM ir [Air France‑KLM] tam tikrų funkcinių, ekonominių ir struktūrinių ryšių“ (ginčijamo sprendimo 112 konstatuojamoji dalis), „KLM ir Air France de facto turi didelį funkcinį, ekonominį ir struktūrinį savarankiškumą tiek viena nuo kitos, tiek nuo savo patronuojančiosios bendrovės“ (ginčijamo sprendimo 113 konstatuojamoji dalis). Bendrasis Teismas padarė priešingą išvadą, kad šie ryšiai, vertinami tiek atskirai, tiek kartu, yra aplinkybės, rodančios, jog šių trijų subjektų negalima laikyti savarankiškais, kiek tai susiję su nagrinėjama pagalbos priemone(49).
50.      Apeliantės taip pat klysta teigdamos, kad Bendrasis Teismas nenustatė akivaizdžios vertinimo klaidos Komisijos motyvuose ar išvadose. Bendrasis Teismas išnagrinėjo ginčijamo sprendimo 112 ir 113 konstatuojamąsias dalis ir, atsižvelgdamas į tame sprendime pateiktą informaciją, taip pat į pateiktus argumentus ir įrodymus (apeliantės neginčija to, kad Komisija galėjo su jais susipažinti priimdama ginčijamą sprendimą ir kad jie yra svarbūs)(50), nusprendė, kad Komisijos išvados dėl funkcinių, ekonominių ir struktūrinių ryšių tarp Air France ir KLM viena kitos ir jų patronuojančiosios bendrovės atžvilgiu intensyvumo nebuvo pakankamai pagrįstos. Taigi Bendrasis Teismas neperžengė savo teisminės kontrolės ribų, kiek tai susiję su sudėtingais Komisijos ekonominiais vertinimais valstybės pagalbos srityje, kaip nurodyta šios išvados 45 punkte primintoje jurisprudencijoje.
51.      Apeliančių akcentuojama aplinkybė, kad Bendrasis Teismas aiškiai nepaminėjo sąvokos „akivaizdi vertinimo klaida“ arba tai padarė tik vėliau skundžiamame sprendime(51) ir tik vieną kartą, nepaneigia šios išvados, nes kitaip galėtų būti teikiama pirmenybė Bendrojo Teismo pasirinktoms formuluotėms, o ne jo išdėstytų motyvų esmei.
52.      Dėl anksčiau išdėstytų priežasčių taip pat manau, kad negalima pritarti apeliančių teiginiui, jog Bendrasis Teismas Komisijos vertinimą pakeitė savuoju.
53.      Bendrasis Teismas sutelkė dėmesį į Komisijos atlikto Air France‑KLM, Air France ir KLM ekonominių, struktūrinių ir funkcinių ryšių vertinimo kontrolę, atsižvelgdamas į jam pateiktus argumentus ir įrodymus, ir nusprendė, kad Komisijos išvadoms negalima pritarti. Kadangi šis teiginys grindžiamas Bendrojo Teismo tariamai pernelyg išsamiai atlikta analize, šis argumentas yra pernelyg supaprastintas ir grindžiamas klaidinga bei ribota Sąjungos teismų vaidmens atliekant Komisijos ekonominių vertinimų kontrolę samprata. Tai, kad tokia kontrolė gali būti ribotos apimties, nereiškia, kad šie teismai neturi įgaliojimų ar netgi pareigos ją atlikti išsamiai.
54.      Visų pirma, priešingai, nei teigia Air France‑KLM ir Air France, Bendrasis Teismas nepakeitė Komisijos vertinimo dėl skundžiamo sprendimo 82 punkte nurodyto
Transavia France ir Transavia Netherlands bendradarbiavimo savuoju. Siekdamas padaryti išvadą dėl tam tikro šių bendrovių funkcinio ir komercinio bendradarbiavimo, nepaisant to, kad kiekviena iš jų turi savo licencijas, sertifikatus, skrydžių teises, laiko tarpsnius, turtą, darbuotojus ir vadovybę, Bendrasis Teismas nesirėmė vien tuo, kad abi bendrovės naudoja tą patį prekių ženklą ir dalijasi ta pačia interneto svetaine. Jis pažymėjo, kad Transavia rinkoje, taip pat Air France‑KLM grupės dokumentuose, konkrečiai 2019 m. ir 2020 m. universaliuose registracijos dokumentuose, nurodyta kaip viena veiklos vykdytoja, veikianti šios grupės komercinės veiklos „pigių skrydžių“ (angl. low‑cost) segmente(52). Šiuo atžvilgiu atkreiptinas dėmesys į tai, kad būtent vieningas elgesys rinkoje paprastai leidžia kelis teisiškai savarankiškus subjektus laikyti vienu „ekonominiu vienetu“(53).
55.      Mano nuomone, likusieji apeliančių pateikti argumentai yra arba nepagrįsti, arba nepriimtini, nes jais siekiama, kad Teisingumo Teismas iš naujo įvertintų faktines aplinkybes arba įrodymus, kuriuos išnagrinėjo Bendrasis Teismas, o tai, neįrodžius iškraipymo, nepriklauso jo jurisdikcijai(54).
56.      Pirma, kaip pažymėjo KLM, skundžiamo sprendimo 89 punkte Bendrasis Teismas tikrai klaidingai rėmėsi ginčijamo sprendimo 41 konstatuojamąja dalimi, kurioje išsamiai išdėstyti Nyderlandų Karalystės paaiškinimai dėl funkcinių ryšių Air France‑KLM grupėje ir kuri neįtraukta į Komisijos vertinimą. Vis dėlto Komisija pritaria Nyderlandų Karalystės teiginiui, kad KLM ir Air France yra „funkciškai savarankiškos“(55), ir vertinime plačiai remiasi šiais paaiškinimais(56).
57.      Antra, KLM argumentas, kad bendrovių grupėje galima tikėtis tam tikrų funkcinių ryšių ir kad, nepaisant tam tikro koordinavimo, patronuojamosios bendrovės vis tiek gali veikti savarankiškai net ir kaip vienas ekonominis vienetas, yra nereikšmingas, nes būtent išvada, kad KLM turėjo tokį veiklos savarankiškumą, Bendrojo Teismo buvo pripažinta nepagrįsta.
58.      Trečia, apeliančių teiginys, kad Air France‑KLM veto ir patvirtinimo teisės neviršija įprastinių prerogatyvų, kuriomis naudojasi bet kuri patronuojančioji bendrovė, kontroliuojanti savo patronuojamąsias bendroves, net jei jis yra faktiškai teisingas, mano nuomone, nėra lemiamas sprendžiant klausimą, kuris Air France‑KLM grupei priklausantis subjektas galėtų būti laikomas faktiškai tiesiogiai arba netiesiogiai besinaudojančiu nagrinėjama priemone.
59.      Ketvirta, priešingai, nei teigia apeliantės, skundžiamo sprendimo 104 punkte Bendrasis Teismas nekonstatavo, kad aplinkybė, jog komerciniai santykiai tarp Air France ir KLM, taip pat tarp šių patronuojamųjų bendrovių ir jų patronuojančiosios bendrovės buvo plėtojami „įprastomis rinkos sąlygomis“, buvo svarbi tik dėl apmokestinimo. Jis veikiau manė, kad tokios aplinkybės nepakanka norint įrodyti, jog šie subjektai turėjo ekonominį savarankiškumą Air France‑KLM grupėje, atsižvelgiant į aplinkybes, kurias jis anksčiau išdėstė to sprendimo 100–103 punktuose(57). Be to, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 105 punkto, Bendrasis Teismas nusprendė, kad nagrinėjama priemonė sustiprino visos Air France‑KLM grupės finansinę padėtį, suteikdama didelę naudotinų lėšų sumą, kurios nebūtų galima gauti įprastomis rinkos sąlygomis, ir padėjo išvengti KLM įsipareigojimų neįvykdymo. Taigi toks pranašumas buvo labiau susijęs su teigiamu poveikiu, kurį KLM likvidumo ir gyvybingumo atkūrimas būtų turėjęs Air France‑KLM ir Air France, nei su rizika, kad pagalba bus perduota šioms bendrovėms sudarant tarpusavio sandorius ne rinkos sąlygomis. Vadinasi aplinkybė, kad tokie sandoriai buvo sudaryti įprastomis rinkos sąlygomis, nebuvo esminė Bendrojo Teismo motyvuose.
60.      Penkta, KLM, Air France‑KLM ir Air France argumentai, kuriais siekiama užginčyti minėtą skundžiamo sprendimo 105 punkte esantį teiginį dėl nagrinėjamos priemonės poveikio visai Air France‑KLM grupei, yra nepagrįsti ir bet kuriuo atveju nepriimtini, nes jie prilygsta prašymui, kad Teisingumo Teismas patikrintų Bendrojo Teismo atliktą faktų ir įrodymų vertinimą, nenurodant, kad jie buvo iškraipyti(58). Dėl to sprendimo 106 punkte pateikto teiginio, kad „KLM nebūtų galėjusi tęsti savo veiklos ir dėl to taip pat būtų kilęs pavojus su Air France bendrai vykdomos veiklos tęstinumui“, kurį taip pat ginčija apeliantės, tik pažymėčiau, kad ginčijamame sprendime nurodyta, jog nagrinėjama priemonė buvo numatyta ir patvirtinta siekiant išspręsti KLM didelio likvidumo trūkumo klausimą ir išvengti jos bankroto(59). Taigi Bendrasis Teismas nepadarė klaidos nuspręsdamas, kad be tos priemonės KLM greičiausiai nebūtų galėjusi tęsti veiklos, įskaitant veiklą, vykdomą kartu su Air France(60).
61.      Mano nuomone, iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad apeliančių pirmasis argumentas dėl struktūrinių, funkcinių ir ekonominių ryšių Air France‑KLM grupėje turi būti atmestas.
b)      Antrasis argumentas: Bendrasis Teismas peržengė savo atliekamos teisminės kontrolės ribas, vertindamas sutartis, kuriomis remiantis buvo suteikta nagrinėjama priemonė
62.      Apeliantės, palaikomos Prancūzijos Respublika ir Nyderlandų Karalystė, tvirtina, kad Bendrasis Teismas neįrodė, jog Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, kai ginčijamo sprendimo 114 konstatuojamojoje dalyje padarė išvadą, kad sutartyse, kuriomis remiantis buvo taikoma nagrinėjama priemonė(61), numatytos apsaugos priemonės, kaip ir priskyrimo sąlyga, leido veiksmingai suteikti realią šios priemonės naudą tik KLM. Šis antrasis argumentas, sudarytas iš kelių skirtingų priekaištų, yra pateiktas ginčijant skundžiamo sprendimo 108–132 punktus.
63.      Kaip jau nurodyta šioje išvadoje, esant priskyrimo sąlygoms arba sutarčių nuostatoms, priimtoms teikiant valstybės pagalbą bendrovių grupės subjektui, Komisija gali pagalbos gavėju laikyti tik tą vieną subjektą, kuris, kiek tai susiję su šia pagalba, išskiriamas kaip atskira įmonė. Vis dėlto svarbu neužmiršti, kad, kaip jau minėjau šioje išvadoje, toks rezultatas priklauso nuo konkretaus tokių sąlygų ar sutarčių nuostatų turinio ir nagrinėjamos bylos aplinkybių visumos.
64.      Pirma, apeliantės teigia, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 112–118 punktuose klaidingai sutelkė dėmesį į Air France‑KLM vaidmenį ir prerogatyvas pagal pagrindų susitarimą ir klaidingai aiškino tokio dalyvavimo pobūdį. Jos pažymi, kad Air France‑KLM buvo to susitarimo šalis tik kaip KLM akcininkė ir siekdama užtikrinti, kad KLM laikytųsi įsipareigojimų pagal pagalbos priemonę. Mano nuomone, šis teiginys grindžiamas klaidinančia Bendrojo Teismo motyvų samprata(62).
65.      Priešingai, nei, ko gero, nori pasakyti apeliantės, skundžiamo sprendimo 112–118 punktuose Bendrasis Teismas nesiekė konstatuoti, kad Air France‑KLM, būdama pagrindų susitarimo šalis, galėjo tiesiogiai pasinaudoti nagrinėjama pagalba ir taip sužlugdyti Nyderlandų valdžios institucijų pastangas suteikti šią pagalbą tik KLM. Jis veikiau manė, kad Air France‑KLM dalyvavimas suteikiant ir įgyvendinant nagrinėjamą priemonę rodo, jog ši bendrovė atliko ne vien tarpininkės vaidmenį, bet ir buvo aktyvi sutarties šalis(63).
66.      Esant šioms aplinkybėms suprantama, kad Bendrasis Teismas išsamiau nepatikslino (ir dėl to apeliantės jam taip pat priekaištauja) teisių, kurias Air France‑KLM galėjo įgyti dalyvaudama pagrindų susitarime, pobūdžio – panašu, kad tai daugiausia patvirtinimo teisės įgyvendinant Nyderlandų valdžios institucijų nustatytas nagrinėjamos priemonės suteikimo sąlygas. Tokio patikslinimo nereikėjo Bendrajam Teismui išdėstant motyvus, pagal kuriuos Komisija, nustatydama nagrinėjamos priemonės gavėją, neatsižvelgė arba tinkamai neatsižvelgė į aktyvų Air France‑KLM dalyvavimą(64) suteikiant ir įgyvendinant(65) šią priemonę.
67.      Antra, apeliantės tvirtina, kad nuostatos, įtrauktos į sutartis, pagal kurias buvo suteikta nagrinėjama priemonė, – būtent sąlygos, numatančios, kad pagalba turi būti naudojama tik KLM korporaciniams poreikiams tenkinti, kad draudžiama gautas lėšas perskolinti kitiems Air France‑KLM grupės subjektams, kad priemonės lėšos negali būti naudojamos tiesioginei Air France‑KLM naudai ir kad turi būti paskirtas valstybės atstovas, užtikrinantis šių įsipareigojimų laikymąsi, – neleido jokiam subjektui, išskyrus KLM, tiesiogiai pasinaudoti pagalba, taip pat užkirto kelią bet kokiam netiesioginiam pagalbos nutekėjimui iš KLM kitoms grupės bendrovėms. Bendrasis Teismas padarė kitokią išvadą ir taip Komisijos vertinimą pakeitė savuoju.
68.      Pirma, Komisija teigia, kad Bendrasis Teismas suklydo analizuodamas šias nuostatas atskirai, neatsižvelgdamas į visą nagrinėjamos priemonės poveikį. Mano nuomone, šis teiginys nepagrįstas. Bendrasis Teismas nagrinėjo ginčijamame sprendime nurodytus sutartinius mechanizmus tiek atskirai (žr. skundžiamo sprendimo 120, 122, 128 ir 130 punktus), tiek bendrai ir nusprendė, kad jie nepatvirtina išvados, jog vienintelė nagrinėjamos priemonės gavėja yra KLM (žr. skundžiamo sprendimo 132 punktą).
69.      Antra, Komisija tvirtina, kad Bendrasis Teismas tuos sutartinius mechanizmus atmetė vien dėl to, kad juos taikant nebuvo galima užkirsti kelio Air France‑KLM ir Air France įgyti netiesioginį pranašumą, kuris nelaikytinas netiesiogine pagalba, o veikiau yra nebent antrinis ekonominis poveikis. KLM taip pat teigia, kad Bendrasis Teismas aiškiai nenurodė tokio netiesioginio pranašumo pobūdžio ir nepaaiškino, kodėl Komisija, atlikdama ex ante vertinimą, turėjo manyti, kad tikėtina arba pakankamai tikėtina, jog šis pranašumas bus įgytas, taigi remtis hipotetiniais scenarijais. Šie priekaištai bus toliau nagrinėjami analizuojant bylose C‑269/24 P ir C‑289/24 P pateiktų apeliacinių skundų trečiąjį pagrindą.
70.      Trečia, Komisija teigia, kad Bendrasis Teismas neįvertino minėtų sutartinių mechanizmų bendro poveikio, atsižvelgdamas į Air France‑KLM grupės verslo ir valdymo struktūrą. Komisija remiasi ginčijamo sprendimo 116 konstatuojamąja dalimi, kurioje paaiškino, kad tokia struktūra apsaugojo nuo rizikos, kad KLM gauta pagalba gali būti perduota Air France sudarant finansinio arba komercinio bendradarbiavimo sutartis palankiomis sąlygomis. Vis dėlto, kaip nurodyta šios išvados 59 punkte, Bendrasis Teismas manė, kad nagrinėjamos priemonės poveikis Air France‑KLM ir KLM nepriklausė nuo galimybės perduoti pagalbą sudarant sandorius ne rinkos sąlygomis. Taigi šis argumentas taip pat atmestinas.
71.      Ketvirta, Air France‑KLM ir Air France teigia, kad Bendrasis Teismas neatsižvelgė į Komisijos atliktą „diskrecinį sudėtingą ekonominį vertinimą“ ginčijamo sprendimo 2.5.3 skirsnyje, kuris rodo sutartinių apsaugos priemonių svarbą. Šiuo atžvilgiu pažymiu, pirma, kad to sprendimo 48–53 konstatuojamosiose dalyse, esančiose minėtame skirsnyje, tiesiog išdėstyti Nyderlandų valdžios institucijų paaiškinimai dėl šių apsaugos priemonių ir jose nepateikta jokio Komisijos vertinimo(66). Antra, kaip paaiškinta šios išvados 68 punkte, Bendrasis Teismas atsižvelgė į ginčijamame sprendime nurodytus sutartinius mechanizmus ir konstatavo, kad jų nepakanka Komisijos išvadoms dėl nagrinėjamos priemonės gavėjo apimties pagrįsti.
72.      Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, mano nuomone, antrasis apeliančių pateiktas argumentas taip pat turi būti atmestas.
c)      Trečiasis argumentas: Bendrasis Teismas padarė kelias teisės klaidas vertindamas suteiktos pagalbos priemonės pobūdį ir kontekstą
73.      Apeliantės, palaikomos Prancūzijos Respublikos ir Nyderlandų Karalystės, teigia, kad Bendrasis Teismas klaidingai kritikavo Komisiją dėl to, jog ši, vertindama nagrinėjamą priemonę, neatsižvelgė į Sprendimą Air France ir Sprendimą Air France‑KLM ir Air France(67). Šis trečiasis argumentas pateiktas ginčijant skundžiamo sprendimo 140–146 punktus.
74.      Pirma, apeliantės tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė klaidą ir pats sau prieštaravo priekaištaudamas Komisijai dėl to, kad ši išsamiau neišnagrinėjo Sprendimo Air France, nors skundžiamo sprendimo 141 punkte aiškiai pripažino, kad Komisija laikė tą sprendimą nereikšmingu vertinant nagrinėjamą priemonę.
75.      Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad iš to sprendimo 144 punkto aiškiai matyti, jog, Bendrojo Teismo nuomone, nors Komisija ir rėmėsi Sprendimu
Air France, ji neįvertino nagrinėjamos priemonės ir priemonių, dėl kurių buvo priimtas Sprendimas Air France bei Sprendimas Air France‑KLM ir Air France, bendro poveikio, atsižvelgdama į juos siejantį chronologinį, struktūrinį ir ekonominį ryšį. Man šie samprotavimai neatrodo prieštaringi.
76.      Be to, vien tik tai, kad Komisija padarė išvadą, jog minėtų trijų priemonių gavėjai yra skirtingi, t. y. skirtingi tos pačios grupės subjektai arba jų deriniai, savaime nepaneigia jos pareigos nagrinėti jų poveikį visos grupės padėčiai. Kai kelios valstybės pagalba besinaudojančios įmonės veikia rinkoje kaip vienas vienetas, būtų dirbtina ir priešinga valstybės pagalbos kontrolės veiksmingumui, neatlikus papildomos analizės, manyti, kad, atsižvelgiant į tai, jog ši pagalba skirta kiekvienam iš tų subjektų individualiai, ji neturi poveikio visam vienetui(68).
77.      Antra, apeliantės teigia, kad Bendrasis Teismas suklydo kritikuodamas Komisiją dėl to, kad ši nenagrinėjo Sprendimo Air France‑KLM ir Air France, priimto po pirminio sprendimo, panaikinto 2021 m. gegužės 19 d. sprendimu. Kadangi pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją po tokio panaikinimo Komisija turėjo atsidurti toje situacijoje, kurioje buvo priimdama pirminį sprendimą, Komisija pagrįstai neatsižvelgė į pagalbą, dėl kurios priimtas Sprendimas Air France‑KLM ir Air France, nes šis sprendimas buvo priimtas pasibaigus ginčijamam sprendimui reikšmingam laikotarpiui.
78.      Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad Teisingumo Teismas tikrai ne kartą patvirtino, jog panaikintos priemonės pakeitimo procedūra gali būti atnaujinta būtent nuo to momento, kai susiklostė neteisėta situacija(69). Vis dėlto, mano nuomone, ši išvada lemia daugiausia procesines pasekmes ir ja remiantis negalima pateisinti teiginio, kad iš naujo vertindama valstybės pagalbos suderinamumą su vidaus rinka po ankstesnio sprendimo panaikinimo Komisija neturėtų atsižvelgti į priemonę, kuri, nors apie ją dar nebuvo pranešta tuo metu, kai buvo priimtas panaikintas sprendimas, yra labai glaudžiai susijusi su ta pagalba ir skirta subjektams, priklausantiems tai pačiai bendrovių grupei.
79.      Be to, Teisingumo Teismas taip pat paaiškino, kad, siekdama laikytis sprendimo, panaikinančio priemonę, ir jį visiškai įgyvendinti, atitinkama institucija privalo atsižvelgti ne tik į sprendimo rezoliucinę dalį, bet ir į motyvus, kuriuose nurodytos konkrečios priežastys, kuriomis remiantis rezoliucinėje dalyje konstatuotas neteisėtumas ir į kurias ši institucija turi atsižvelgti keisdama panaikintą priemonę(70). Nors 2021 m. gegužės 19 d. sprendime, kuriuo buvo panaikintas pirminis sprendimas, Bendrasis Teismas nedarė nuorodos į ką tik priimtą Sprendimą
Air France‑KLM, jis akcentavo, kad jeigu yra pagrindo nuogąstauti dėl valstybės pagalbos sumavimo toje pačioje grupėje poveikio konkurencijai, Komisija turi itin atidžiai išnagrinėti tai pačiai grupei priklausančių bendrovių ryšius(71), ir kritikavo Komisiją už tai, kad ši nemotyvavo, kodėl Air France anksčiau suteikta ir Sprendimu Air France leista suteikti pagalba, nors ir iš dalies, galėjo būti panaudota KLM poreikiams(72). Susiklosčius šioms aplinkybėms, Bendrasis Teismas atmetė tuos pačius argumentus, kuriuos Komisija išdėstė apeliaciniame skunde; ji teigė: kadangi KLM nebuvo viena iš Air France ir Air France‑KLM suteiktos pagalbos gavėjų, ji neprivalėjo pateikti paaiškinimų dėl šių skirtingų priemonių bendro poveikio visai Air France‑KLM grupei(73).
80.      Taigi manau, kad, atsižvelgiant į konkrečias šių bylų aplinkybes, Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos nuspręsdamas, jog Komisija turėjo atsižvelgti į Sprendimą Air France ir Sprendimą Air France‑KLM ir Air France, kaip į nagrinėjamos priemonės suteikimo aplinkybes.
d)      Ketvirtasis argumentas: Bendrasis Teismas neperžengė savo atliekamos teisminės kontrolės ribų, kiek tai susiję su Komisijos atliktu nagrinėjamų veiksnių pasvėrimu
81.      Apeliantės tvirtina, kad nė viena iš Bendrojo Teismo nurodytų aplinkybių nėra susijusi su ginčijamo sprendimo 117 konstatuojamojoje dalyje pateiktu vertinimu, kurį atlikdama Komisija, naudodamasi savo plačia diskrecija vertinti sudėtingus ekonominius klausimus, pasvėrė tame sprendime anksčiau nustatytus reikšmingus veiksnius, siekdama nuspręsti, ar kontrolės buvimas ir KLM, Air France‑KLM bei Air France funkciniai, ekonominiai ir struktūriniai ryšiai reiškia, kad antroji ir trečioji bendrovės taip pat gavo naudos iš pagalbos priemonės, nepaisydamos grupės struktūros ir valdymo bei priemonių, įtvirtintų sutartyse, pagal kurias buvo suteikta ir įgyvendinta pagalba. Apeliančių nuomone, Bendrasis Teismas nekonstatavo, kad taip sveriant minėtus veiksnius būtų padaryta akivaizdi vertinimo klaida, taigi pakeitė Komisijos vertinimą savuoju.
82.      Šiuo atžvilgiu tiesiog pažymėčiau, pirma, kad ginčijamo sprendimo 117 konstatuojamoji dalis veikiau yra Komisijos išvada, padaryta remiantis ankstesniais vertinimais, išdėstytais 112–116 konstatuojamosiose dalyse, o ne motyvuotas įvairių reikšmingų veiksnių pasvėrimas(74), ir, antra, kad Bendrasis Teismas padarė išvadą, jog Komisijos atlikta šių veiksnių analizė kiekviename etape buvo klaidinga, o tai neišvengiamai lėmė ir klaidingą jų pasvėrimą.
e)      Išvados dėl apeliacinių skundų antrojo pagrindo
83.      Dėl išdėstytų priežasčių manau, kad kiekvienoje iš nagrinėjamų sujungtų bylų pateikto apeliacinio skundo antrasis pagrindas turi būti atmestas.
C.      Bylose C‑269/24 P ir C‑289/24 P pateiktų apeliacinių skundų trečiasis pagrindas
84.      Air France‑KLM ir Air France, taip pat KLM teigia, kad Bendrasis Teismas tinkamai neatskyrė netiesioginės naudos ir antrinio ekonominio poveikio. Nors šie argumentai nėra suformuluoti kaip atskiras apeliacinio skundo pagrindas, jie iš dalies sutampa su Komisijos pateiktais argumentais, nurodytais šios išvados 69 punkte. Apeliančių prieštaravimai pateikti dėl skundžiamo sprendimo 147–158 punktų, kuriuose Bendrasis Teismas atmetė Komisijos argumentą, kad nagrinėjama priemonė Air France‑KLM ir Air France turėjo nebent „tik antrinį ekonominį poveikį“, kurio negalima vertinti kaip joms tiesiogiai ar netiesiogiai suteikto pranašumo.
85.      Netiesioginio pranašumo sąvoka iš tiesų yra gana sunkiai apibrėžiama. Jurisprudencijos dėl šio aspekto nėra daug(75). O Pranešimo dėl valstybės pagalbos sąvokos 116 punkte paaiškinta, kad netiesioginį pranašumą reikėtų skirti nuo tik antrinio ekonominio poveikio, kuris yra būdingas beveik visoms valstybės pagalbos priemonėms. Šiuo tikslu reikia išnagrinėti numatomą priemonės poveikį ex ante požiūriu. Taigi netiesioginis pranašumas egzistuoja tada, kai priemonė parengta taip, kad jos antrinis poveikis būtų nukreiptas „į įmones ar įmonių grupes, kurias galima nustatyti“. Šio pranešimo 181 išnašoje paaiškinta, kad, kita vertus, tik antrinis ekonominis poveikis, pasireiškiantis našumo padidėjimu (kuris nesudaro netiesioginės pagalbos), būna tada, kai pagalba tiesiog nukreipiama per įmonę (pavyzdžiui, finansinį tarpininką), kuri ją visą perduoda pagalbos gavėjui.
86.      Turiu pripažinti, kad Pranešimą dėl valstybės pagalbos sąvokos laikiau praktiškai naudingu, tačiau konstituciniu požiūriu kebliu įrankiu, nes jis yra priemonė, patvirtinta
SESV 107 straipsnio 1 dalies reglamentuojamoje srityje, apibrėžianti objektyvią sąvoką, kurią turi aiškinti Sąjungos teismai, o į „švelniosios“ teisės taikymo sritį turėtų patekti tik kitose SESV 107 straipsnio dalyse, kurių taikymas konkrečiai priklauso Komisijos kompetencijai, reglamentuoti klausimai.
87.      Kad ir koks keblus būtų šis pranešimas, Sąjungos teismai linkę juo remtis, be kita ko, ir skundžiamame sprendime(76), ir yra nusprendę, kad jis, kaip ir bet kuris „švelniosios“ teisės aktas, skirtas patikslinti kriterijus, kuriuos Komisija ketina taikyti įgyvendindama savo diskreciją, yra privalomas šiai institucijai(77). Visai neseniai Teisingumo Teismas konkrečiai rėmėsi Pranešimo dėl valstybės pagalbos sąvokos 116 punkte pateikta apibrėžtimi ir konstatavo, kad Komisija privalo tirti ne tik tiesioginį, bet ir netiesioginį pranašumą, taigi negali remtis vien tam tikru argumentu, siekdama paneigti tiesioginio pranašumo suteikimą, kartu neišnagrinėjusi, ar dėl jo kitur neatsirado netiesioginio pranašumo(78).
88.      Taigi akivaizdu, kad norint nustatyti netiesioginį pranašumą reikia atlikti tam tikrą de novo analizę, siekiant išsiaiškinti, ar 107 straipsnio 1 dalyje išvardyti kriterijai yra tenkinami, kiek tai susiję su atskirų gavėjų įgytu tiesioginiu pranašumu. Vis dėlto kai valstybės pagalbos priemonė suteikia pranašumą vienam ekonominiam vienetui, turi būti atlikta analizė iš esmės tik dėl to vieneto ir nereikia nagrinėti tą vienetą sudarantiems atskiriems subjektams suteikto netiesioginio pranašumo.
89.      Nagrinėjamose sujungtose bylose Bendrasis Teismas konstatavo, kad Komisija padarė klaidą, į nagrinėjamos priemonės gavėjo sąvoką neįtraukdama Air France‑KLM ir Air France, nes išnagrinėti reikšmingi veiksniai rodė, kad, kiek tai susiję su nagrinėjama priemone, jos kartu su KLM sudarė vieną ekonominį vienetą, o sutarčių, sudarytų suteikiant šią priemonę, nepakako – ypač atsižvelgiant į Air France‑KLM grupės integracijos lygį – tam, kad šios trys įmonės visos kartu negautų iš jos naudos. Bendrasis Teismas pridūrė, kad Air France‑KLM ir Air France bent jau gavo netiesioginės naudos(79). Vadinasi, nurodant trečiąjį pagrindą apeliančių pateikti argumentai turi būti pripažinti nereikšmingais.
90.      Bet kuriuo atveju, mano nuomone, šie argumentai, ko gero, negali būti pripažinti pagrįstais. Bendrojo Teismo nurodyti pranašumai, – būtent „ex ante nuspėjamas poveikis“, pirma, pagerinant Air France‑KLM ir visos grupės, įskaitant Air France, finansinę padėtį ir užtikrinant jų finansinį stabilumą, antra, sustiprinant Air France‑KLM pajėgumus pritraukti lėšų finansų rinkose savo patronuojamųjų bendrovių, įskaitant Air France, poreikiams, ir, trečia, užtikrinant KLM, vienos iš pagrindinių grupės patronuojamųjų bendrovių, veiklos tęstinumą ir išvengiant įsipareigojimų neįvykdymo grėsmės poveikio Air France‑KLM ir visai grupei(80), – kurie konkrečiai suteikti Air France‑KLM grupei, taip pat jos kontroliuojančiajai bendrovei ir patronuojamajai bendrovei
Air France, atsižvelgiant į visas bylos aplinkybes, negali būti laikomi vien tik antriniu ekonominiu poveikiu, prilygintinu tam, kurį gali patirti valstybės pagalbos gavėjo prekybos partneriai.
91.      Taigi manau, kad bylose C‑269/24 ir C‑289/24 pateiktų apeliacinių skundų trečiąjį pagrindą taip pat reikia atmesti.
D.      Išvados dėl apeliacinių skundų
92.      Dėl nurodytų priežasčių manau, kad nagrinėjami apeliaciniai skundai turi būti atmesti. Taigi siūlau Teisingumo Teismui priteisti iš Komisijos, KLM, Air France‑KLM ir Air France nagrinėjant šiuos apeliacinius skundus Ryanair patirtas bylinėjimosi išlaidas ir nurodyti Prancūzijos Respublikai, Nyderlandų Karalystei bei Komisijai padengti savo bylinėjimosi išlaidas pagal Teisingumo Teismo
procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį ir 140 straipsnio 1 dalį, kurios pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį taikomos apeliaciniame procese.
V.      Išvada
93.      Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui atmesti apeliacinius skundus, priteisti iš Europos Komisijos, Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV, Air France‑KLM S.A. ir Société Air France S.A. nagrinėjant šiuos apeliacinius skundus Ryanair DAC patirtas bylinėjimosi išlaidas ir nurodyti Prancūzijos Respublikai, Nyderlandų Karalystei bei Europos Komisijai padengti savo bylinėjimosi išlaidas pagal Teisingumo Teismo
procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį ir 140 straipsnio 1 dalį, kurios pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį taikomos apeliaciniame procese.
1      Originalo kalba: anglų.
2      Žr. 2023 m. rugsėjo 28 d. Sprendimą Ryanair / Komisija (C‑321/21 P, EU:C:2023:713, 23 punktas).
3      Žr. 2024 m. gegužės 30 d. Sprendimą Ryanair / Komisija (C‑353/21 P, EU:C:2024:437, 29 ir 30 punktai).
4      Valstybės pagalba SA.57116 (2020/N) – Nyderlandai – COVID‑19: valstybės garantija paskolai ir valstybės paskola KLM.
5      Be šiuose apeliaciniuose skunduose nurodytos priemonės kalbama apie dar dvi priemones. Pirmoji yra individuali pagalba, kurią Prancūzijos Respublika suteikė Air France ir kurią sudaro, pirma, 90 % siekianti valstybės garantija bankų konsorciumo suteiktai 4 mlrd. EUR paskolai ir, antra, akcininko paskola, neviršijanti 3 mlrd. EUR, patvirtinta 2020 m. gegužės 4 d. Komisijos sprendimu C(2020) 2983 final dėl valstybės pagalbos SA.57082 (2020/N) – Prancūzija – COVID‑19 – Laikinoji sistema 107(3)(b) – Garantija ir akcininko paskola bendrovei Air France (toliau – Sprendimas Air France). Bendrasis Teismas panaikino šį sprendimą 2023 m. gruodžio 20 d. Sprendimu Ryanair ir Malta Air / Komisija (Air France; COVID‑19) (T‑216/21, EU:T:2023:822). Komisijos (C‑166/24 P) ir Air France‑KLM bei Air France (C‑192/24 P) pateiktų apeliacinių skundų nagrinėjimas buvo sustabdytas. Antroji priemonė – Prancūzijos Respublikos suteikta individuali pagalba rekapitalizuojant Air France ir Air France‑KLM SA (toliau – Air France‑KLM), patvirtinta 2021 m. balandžio 5 d. Komisijos sprendimu C(2021) 2488 final dėl valstybės pagalbos SA.59913 – Prancūzija – COVID‑19 – Air France ir Air France‑KLM rekapitalizavimas (toliau – Sprendimas Air France‑KLM ir Air France), panaikintu 2023 m. gruodžio 20 d. Bendrojo Teismo sprendimu Ryanair ir Malta Air / Komisija (Air France‑KLM ir Air France; COVID‑19) (T‑494/21, EU:T:2023:831). Dėl šio sprendimo Komisijos (byla C‑167/24 P) ir Air France‑KLM bei Air France (byla C‑193/24 P) pateiktų apeliacinių skundų nagrinėjimas taip pat buvo sustabdytas.
6      Air France‑KLM tiesiogiai arba netiesiogiai valdo 93,84 % KLM akcinio kapitalo, sudarančio 99,7 % ekonominių teisių, t. y. teisių į dividendus, ir 49 % balsavimo teisių. Tuo metu, kai buvo priimtas Sprendimas C(2020) 4871 final dėl valstybės pagalbos SA.57116 (2020/N) – Nyderlandai – COVID‑19: valstybės garantija paskolai ir valstybės paskola KLM (toliau – pirminis sprendimas), Prancūzijos Respublikai priklausė 14,3 %, o Nyderlandams – 14 % Air France‑KLM kapitalo.
7      Toliau nuorodos į KLM ir Air France turi būti suprantamos kaip nuorodos į atitinkamai KLM bei jos patronuojamąsias bendroves ir Air France bei jos patronuojamąsias bendroves.
8      Skundžiamo sprendimo 5 punktas.
9      Žr. šios išvados 6 išnašoje nurodytą pirminį sprendimą.
10      Skundžiamo sprendimo 7 punktas.
11      T‑643/20, EU:T:2021:286 (toliau – 2021 m. gegužės 9 d. sprendimas).
12      Skundžiamo sprendimo 9 punktas.
13      Grįsdama ieškinį Ryanair nurodė dar keturis pagrindus, iš esmės grindžiamus, pirma, SESV nuostatų ir bendrųjų teisės principų, susijusių su nediskriminavimu, laisve teikti paslaugas ir įsisteigimo laisve, pažeidimu, antra, klaidingu SESV 107 straipsnio 3 dalies b punkto taikymu, trečia, jos procesinių teisių pažeidimu ir, ketvirta pareigos motyvuoti pažeidimu.
14      Šiuo klausimu žr. 2006 m. kovo 23 d. Sprendimą Enirisorse (C‑237/04, EU:C:2006:197, 26, 27 ir 36 punktai) ir 2025 m. lapkričio 20 d. Sprendimą Staten genom Sjöfartsverket (C‑401/24, EU:C:2025:902, 21 punktas).
15      Žr. 2025 m. lapkričio 20 d. Sprendimą Staten genom Sjöfartsverket (C‑401/24, EU:C:2025:902, 21 punktas).
16      Žr., be kita ko, 1991 m. kovo 21 d. Sprendimą Italija / Komisija (C‑303/88, EU:C:1991:136, 57 punktas) ir 2024 m. liepos 29 d. Sprendimą Koiviston Auto Helsinki / Komisija (C‑697/22 P, EU:C:2024:641, 79 punktas).
17      Žr., be kita ko, 2025 m. lapkričio 20 d. Sprendimą Staten genom Sjöfartsverket (C‑401/24, EU:C:2025:902, 21 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
18      Žr. 1984 m. liepos 12 d. Sprendimą Hydrotherm Gerätebau (170/83, EU:C:1984:271, 11 punktas) ir neseniai priimtą 2025 m. vasario 13 d. Sprendimą ILVA (Bauda už BDAR pažeidimą) (C‑383/23, EU:C:2025:84, 22 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
19      Žr. 1984 m. lapkričio 14 d. Sprendimą Intermills / Komisija (323/82, EU:C:1984:345, 11 punktas), 2006 m. sausio 10 d. Sprendimą Cassa di Risparmio di Firenze ir kt. (C‑222/04, EU:C:2006:8, 112–114 punktai), 2010 m. gruodžio 16 d. Sprendimą AceaElectrabel Produzione / Komisija (C‑480/09 P, EU:C:2010:787; toliau – Sprendimas AceaElectrabel, 47–51 punktai). Taip pat žr. 2006 m. birželio 22 d. Sprendimą Belgija ir Forum 187 / Komisija (C‑182/03 ir C‑217/03, EU:C:2006:416, 102 punktas). Iš Bendrojo Teismo jurisprudencijos žr., be kita ko, 2015 m. kovo 17 d. Sprendimą Pollmeier Massivholz / Komisija (T‑89/09, EU:T:2015:153, 122 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Subsidijų srityje žr. 2024 m. lapkričio 28 d. Sprendimą Hengshi Egypt Fiberglass Fabrics ir Jushi Egypt for Fiberglass Industry / Komisija (C‑269/23 P ir C‑272/23 P, EU:C:2024:984, 156 punktas).
20      Generalinio advokato F. G. Jacobs išvada byloje Cassa di Risparmio di Firenze ir kt. (C‑222/04, EU:C:2005:655, 26 išnaša).
21      Komisijos praktika taip pat patvirtina
tokį požiūrį. Žr., pavyzdžiui, 2016 m. rugpjūčio 30 d. Komisijos sprendimo (ES) 2017/1283 dėl valstybės pagalbos SA.38373 (2014/C) (ex 2014/NN) (ex 2014/CP), kurią Airija suteikė Apple
(pranešta dokumentu C(2017) 5605) (OL L 187, 2017, p. 1) 416–418 konstatuojamąsias dalis ir 2016 m. sausio 11 d. Komisijos sprendimo (ES) 2016/1699 dėl valstybės pagalbos schemos, susijusios su pelno perviršio neapmokestinimu SA.37667 (2015/C) (ex 2015/NN), kurią įgyvendino Belgija (pranešta dokumentu C(2015) 9837) (OL L 260, 2016, p. 61) 183–186 konstatuojamąsias dalis. Bendrojo Teismo sprendimai, kuriais patvirtintas antrasis sprendimas, be kita ko, dėl ekonominio vieneto sąvokos taikymo apibrėžiant valstybės pagalbos gavėjo sąvokos apimtį, šiuo metu yra apskųsti Teisingumo Teismui (žr. 2023 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą
Dow Silicones ir kt. / Komisija (T‑858/16 ir T‑867/16, EU:T:2023:570, 111–119 punktai) ir 2023 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą
Magnetrol International ir kt. / Komisija (T‑263/16 RENV, T‑265/16, T‑311/16, T‑319/16, T‑321/16, T‑343/16, T‑350/16, T‑444/16, T‑800/16 ir T‑832/16, EU:T:2023:565, 141–156 punktai).
22      Komisija citavo 2004 m. spalio 14 d. Sprendimą Pollmeier Malchow / Komisija (T‑137/02, EU:T:2004:304, 50 ir 51 punktai), 2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą AceaElectrabel / Komisija (T‑303/05, EU:T:2009:312, 101 punktas) ir 2021 m. gegužės 19 d. sprendimo 47 punktą.
23      C‑457/00, EU:C:2003:387 (toliau – Sprendimas Verlipack).
24      Komisija paminėjo šiuos ryšius: i) Air France ir KLM priklauso tai pačiai bendrovių grupei, kurią kontroliuoja Air France‑KLM; ii) Air France‑KLM grupės bendrovės vykdo lygiagrečią ekonominę veiklą (t. y. veiklą, susijusią su keleivių ir krovinių vežimu oro transportu); iii) Air France‑KLM padeda savo patronuojamosioms bendrovėms derinti kai kurią veiklą, visų pirma pardavimų kainų ir pajamų valdymo srityse; iv) Air France‑KLM teikia bendrąsias kontroliuojančiosios bendrovės paramos patronuojamosioms bendrovėms funkcijas kai kuriose, nors ir ribotose, srityse; v) Air France‑KLM teikia tam tikras finansines paslaugas savo patronuojamosioms bendrovėms ir gali (kartais) rinkose pritraukti kapitalą savo patronuojamųjų bendrovių naudai; vi) Air France‑KLM turi tam tikras veto teises dėl KLM verslo planų, biudžetų ir vyresniųjų vadovų atlyginimų, skyrimo ir atleidimo; vii) Air France‑KLM turi teisę patvirtinti KLM finansavimo sandorius, viršijančius 150 mln. EUR.
25      Komisija pažymėjo, kad Air France‑KLM neteikė finansinės paramos KLM ir kad jos dėl patronuojamųjų bendrovių patirtos finansavimo bei veiklos išlaidos buvo kompensuojamos rinkos sąlygomis nustatytais mokėjimais ir mokesčiais.
26      Šios apsaugos priemonės išvardytos ginčijamo sprendimo 53 konstatuojamojoje dalyje.
27      Skundžiamo sprendimo 63–107 punktai.
28      Skundžiamo sprendimo 76 punktas.
29      Skundžiamo sprendimo 96 punktas.
30      Skundžiamo sprendimo 100–104 punktai.
31      Skundžiamo sprendimo 108–132 punktai.
32      Skundžiamo sprendimo 140–146 punktai.
33      Žr. ginčijamo sprendimo 107 ir 108 konstatuojamąsias dalis ir skundžiamo sprendimo 55 punktą. Dėl nuorodos į Sprendimą Verlipack išsamiau žr. šios išvados 28–32 punktus.
34      Sprendimo AceaElectrabel 66 punkte Bendrasis Teismas atmetė apeliančių byloje, kurioje buvo priimtas šis sprendimas, pateiktus argumentus, kad Komisija neturėjo laikyti jų vienu ekonominiu vienetu pagal nuostatas, taikomas kartelių ar koncentracijų srityse.
35      Žr. ginčijamo sprendimo 109 ir 110 konstatuojamąsias dalis.
36      T‑371/94 ir T‑394/94, EU:T:1998:140.
37      T‑111/01 ir T‑133/01, EU:T:2005:166.
38      Skundžiamo sprendimo 137 ir 138 punktai.
39      Komisijos pranešimas dėl [SESV] 107 straipsnio 1 dalyje vartojamos valstybės pagalbos sąvokos (OL C 262, 2016, p. 1). Šio pranešimo 11 punkte priminti Teisingumo Teismo sprendimai, kuriuose valstybės pagalbos srityje vartojama sąvoka „vienas ekonominis vienetas“. Daroma nuoroda į Sprendimo AceaElectrabel 47–55 punktus ir į 2006 m. sausio 10 d. Sprendimą Cassa di Risparmio di Firenze ir kt. (C‑222/04, EU:C:2006:8, 112 punktas).
40      Pagal analogiją žr. 2021 m. spalio 6 d. Sprendimą Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, 47 punktas), kuriame Teisingumo Teismas paaiškino, kad „ta pati patronuojančioji bendrovė gali būti kelių ekonominių vienetų dalis, atsižvelgiant į atitinkamą ekonominę veiklą, jos pačios ir įvairių jos patronuojamųjų bendrovių, kurios visos priklauso tai pačiai bendrovių grupei, derinius“.
41      Skundžiamo sprendimo 56 ir 134 punktai.
42      Be to, pažymėtina, kad bylos, kurioje priimtas sprendimas Verlipack, aplinkybės yra specifinės ir labai skiriasi nuo šių sujungtų bylų aplinkybių. Dvi paskolos, dėl kurių kilo ginčas toje byloje, buvo suteiktos siekiant finansuoti Vokietijos grupės Heye investiciją į Belgijos grupę Verlipack. Atrodo, kad Heye, šių paskolų gavėja, ir Verlipack, kuri faktiškai jomis pasinaudojo, pagalbos priemonės suteikimo momentu nepriklausė tai pačiai bendrovių grupei, o jų santykiai apsiribojo technine pagalba; žr. 2000 m. spalio 4 d. Komisijos sprendimo 2001/856/EB dėl valstybės pagalbos Verlipack (Belgija) (OL L 320, 2001, p. 28) 12 ir 107 konstatuojamąsias dalis.
43      Žr. 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Komisija / Aer Lingus ir Ryanair Designated Activity (C‑165/15 P ir C‑165/15 P, EU:C:2016:990, 68 punktas).
44      Žr. Sprendimo AceaElectrabel 63 punktą. Iki šio sprendimo šis teiginys buvo išdėstytas tik Bendrojo Teismo jurisprudencijoje; žr. 2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą AceaElectrabel / Komisija (T‑303/05, EU:T:2009:312, 101 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
45      Žr. 2010 m. rugsėjo 2 d. Sprendimą Komisija / Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, 64 punktas).
46      Valstybės pagalbos srityje žr., be kita ko, 2010 m. rugsėjo 2 d. Sprendimą Komisija / Scott
(C‑290/07 P, EU:C:2010:480, 65 punktas) ir 2018 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Ispanija / Komisija (C‑114/17 P, EU:C:2018:753, 104 punktas).
47      Žr. mano išvadą byloje Deutsche Lufthansa / Ryanair ir kt. (C‑457/23 P, EU:C:2025:802, 18 ir 19 punktai).
48      Skundžiamo sprendimo 63–77 punktuose išsamiai išnagrinėta Komisijos analizė, atsižvelgiant į duomenis, kuriais ji buvo pagrįsta, ir į Ryanair pateiktus argumentus bei įrodymus. Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad šie ryšiai, pirma, rodo, jog Air France‑KLM faktiškai vykdo kontrolę tiesiogiai ar netiesiogiai dalyvaudama Air France ir KLM valdyme ir taip dalyvauja jų ekonominėje veikloje, ir, antra, kad tos grupės lygmeniu egzistuoja centralizuota sprendimų priėmimo procedūra ir tam tikras koordinavimas, bent jau kiek tai susiję su tam tikrų svarbių sprendimų priėmimu. Dėl Air France‑KLM, Air France ir KLM funkcinių ryšių Bendrasis Teismas, atlikęs ne mažiau išsamią analizę skundžiamo sprendimo 78–97 punktuose, nusprendė, kad Komisijos išvadą, jog Air France ir KLM turi funkcinį savarankiškumą, paneigia kelios aplinkybės, būtent: i) Air France‑KLM turimos veto teisės, susijusios su patronuojamųjų bendrovių vadovų atlyginimu, skyrimu ir atleidimu, ii) jos dalyvavimas priimant svarbius ir strateginius sprendimus, susijusius su finansavimu, investicijomis ir orlaivių parko operacijomis, ir iii) tam tikra Air France, KLM bei jų patronuojamųjų bendrovių funkcinė integracija ir bendradarbiavimas. Galiausiai dėl Air France-KLM, Air France ir KLM ekonominių ryšių Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 98–107 punktuose nusprendė, kad Komisijos išvadą, jog šie trys subjektai turėjo de facto ekonominį savarankiškumą, taip pat paneigė tam tikros aplinkybės, nurodytos ginčijamame sprendime ir patvirtintos jam pateiktais įrodymais.
49      Žr. atitinkamai skundžiamo sprendimo 77, 97 ir 107 punktus.
50      Būtent 2019 m. ir 2020 m. Air France‑KLM universalūs registracijos dokumentai, pateiktas Autorité des marchés financiers (Finansų rinkų priežiūros institucija, Prancūzija) pagal 2017 m. birželio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (ES) 2017/1129 dėl prospekto, kuris turi būti skelbiamas, kai vertybiniai popieriai siūlomi viešai arba įtraukiami į prekybos reguliuojamoje rinkoje sąrašą, ir kuriuo panaikinama Direktyva 2003/71/EB (OL L 168, 2017, p. 12) (toliau – 2019 ir 2020 m. universalūs registracijos dokumentai). Apeliantės ginčija reikšmę, kurią Bendrasis Teismas suteikė šiems dokumentams. Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal suformuotą jurisprudenciją tik Bendrasis Teismas turi kompetenciją konstatuoti ir vertinti faktines aplinkybes ir iš principo nagrinėti įrodymus, kuriuos jis priima šiems faktams pagrįsti (žr., be kita ko, 2016 m. birželio 9 d. Sprendimą PROAS / Komisija (C‑616/13 P, EU:C:2016:415, 52 punktas). Jeigu šie įrodymai buvo gauti teisėtai, buvo laikomasi bendrųjų teisės principų ir proceso taisyklių, taikomų įrodinėjimo pareigai ir įrodymų administravimo srityje, tik Bendrasis Teismas sprendžia dėl jam pateiktų įrodymų vertės. Taigi toks vertinimas, išskyrus šių įrodymų iškraipymo atvejus, pats savaime nėra teisės klausimas, kurį turi nagrinėti Teisingumo Teismas (žr., be kita ko, 2006 m. balandžio 6 d. Sprendimo
General Motors / Komisija (C‑551/03, EU:C:2006:229, 52 punktą).
51      Žr. skundžiamo sprendimo 159 punktą, kuriame Bendrasis Teismas padarė išvadą dėl nagrinėjamos pagalbos priemonės gavėjo klausimo.
52      Žr. skundžiamo sprendimo 82 punktą. To sprendimo 102 punkte Bendrasis Teismas taip pat pažymėjo, kad taikant proceso organizavimo priemonę Komisija pripažino, jog Air France‑KLM dėl KLM, Transavia Netherlands ir Transavia France buvo susiderėjusi dėl bendro orlaivių užsakymo.
53      Žr., be kita ko, 2026 m. sausio 22 d. Sprendimą Semural Waste & Energy (C‑812/24, EU:C:2026:38, 44 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
54      Žr. be kita ko, 2023 m. lapkričio 23 d. Sprendimą Ryanair ir Airport Marketing Services (C‑758/21 P, EU:C:2023:917, 124 punktas).
55      Skundžiamo sprendimo 113 konstatuojamojoje dalyje patvirtinta, kad KLM ir Air France „de facto turi didelį funkcinį <...> savarankiškumą“.
56      „de facto turi didelį funkcinį <...> savarankiškumą“.
57      Būtent tai, kad, pirma,
Air France‑KLM pajamas gavo išimtinai iš savo patronuojamųjų bendrovių, antra, tai, kad ši kontroliuojančioji bendrovė veikė savo patronuojamųjų bendrovių interesais, finansų rinkose pritraukdama lėšas jų poreikiams tenkinti, remdamasi visos Air France‑KLM grupės finansine padėtimi, ir, trečia, tai, kad egzistuoja susitarimai dėl išlaidų pasidalijimo tarp Air France ir KLM ir kad jos vykdo bendrą veiklą.
58      Bendrasis Teismas savo teiginius dėl nagrinėjamos priemonės poveikio Air France‑KLM grupės lygmeniu grindė daugiausia jam pateiktais 2019 ir 2020 m. universaliais registracijos dokumentais.
59      Žr. ginčijamo sprendimo 12 ir 13 konstatuojamąsias dalis ir skundžiamo sprendimo 105 punktą.
60      Tas pats pasakytina ir apie išvadą, kurią Bendrasis Teismas padarė skundžiamo sprendimo 126 punkte.
61      Nagrinėjama priemonė turėjo būti taikoma, be kita ko, remiantis šiomis ginčijamo sprendimo 18 konstatuojamojoje dalyje aprašytomis sutartimis: pirma, Nyderlandų valstybės, KLM ir Air France‑KLM sudarytu pagrindų susitarimu (toliau – pagrindų susitarimas), antra, KLM ir bankų konsorciumo sudarytu susitarimu dėl atnaujinamosios kredito linijos ir, trečia, Nyderlandų valstybės ir KLM sudaryta sutartimi dėl valstybės paskolos.
62      Skundžiamo sprendimo 112–118 punktuose Bendrasis Teismas pažymėjo, kad Air France‑KLM buvo pagrindų susitarimo šalis ir kaip šalis prisiėmė „sutartines teises ir pareigas“ savo kontrahentų atžvilgiu, kiek tai susiję su nagrinėjamos priemonės suteikimu ir įgyvendinimu. Šalia finansavimo pagal nagrinėjamą priemonę patvirtinimo (113 punktas), Bendrasis Teismas taip pat paminėjo susitarimą dėl KLM restruktūrizavimo plano, susitarimų, sudarytų tarp Nyderlandų vyriausybės, Air France‑KLM ir KLM tuo metu, kai 2004 m. buvo patvirtinta Air France ir KLM koncentracija, tam tikrų nuostatų pakeitimą, taip pat kitų sąlygų, susijusių, be kita ko, su darbo teise, tinklo kokybe ir tvarumu, įgyvendinimą (skundžiamo sprendimo 114–117 punktai).
63      Žr. skundžiamo sprendimo 153 punktą, kuriame Bendrasis Teismas siekė atskirti nagrinėjamą bylą nuo bylos, kurioje priimtas Sprendimas Verlipack.
64      Žr. skundžiamo sprendimo 118 ir 119 punktus.
65      Atrodo, kad Air France‑KLM ir Air France ginčija Bendrojo Teismo teiginio, kad Air France‑KLM atliko tam tikrą vaidmenį įgyvendinant nagrinėjamą priemonę, tikslumą, tačiau netvirtina, jog buvo padaryta klaida aiškinant atitinkamas sutarčių nuostatas, o juo labiau – kad buvo iškraipytas jų turinys.
66      Toks vertinimas pateiktas ginčijamo sprendimo 114–117 konstatuojamosiose dalyse.
67      Žr. šios išvados 5 išnašą.
68      Dėl valstybės pagalbos teikimo subjektams, priklausantiems keliose valstybėse narėse veikiančioms bendrovių grupėms, Bendrasis Teismas taip pat priminė, kad Komisija ir valstybės narės turi abipusę pareigą lojaliai bendradarbiauti ir turi sąžiningai bendradarbiauti, siekdamos užtikrinti visišką SESV nuostatų laikymąsi (žr. skundžiamo sprendimo 164 punktą).
69      Žr., be kita ko, 2000 m. spalio 3 d. Sprendimą Industrie des poudres sphériques / Taryba (C‑458/98 P, EU:C:2000:531, 82 punktas), cituojamą Komisijos rašytinėse pastabose.
70      Žr. 2000 m. spalio 3 d. Sprendimą Industrie des poudres sphériques / Taryba (C‑458/98 P, EU:C:2000:531, 81 punktas).
71      Žr. 2021 m. gegužės 19 d. sprendimo 48 punktą.
72      Žr. 2021 m. gegužės 19 d. sprendimo 42, 43 ir 72 punktus.
73      Žr. 2021 m. gegužės 19 d. sprendimo 37 punktą.
74      Ginčijamo sprendimo 117 konstatuojamojoje dalyje nurodyta: „Apibendrinant pažymėtina, kad, nepaisydama KLM, Air France ir [Air France‑KLM] ryšių, Komisija mano, jog apskritai, atsižvelgiant į įrodymus, nurodytus 2.5 skirsnyje ir įvertintus 112–116 konstatuojamosiose dalyse, patronuojamoji bendrovė KLM yra pakankamai teisiškai ir finansiškai savarankiška, kad būtų laikoma atskiru ekonominiu vienetu nuo [Air France-KLM] ir Air France, kiek tai susiję su valstybės pagalbos taisyklių taikymu pagalbos priemonei, apie kurią pranešta. <...>“.
75      Žr. visų pirma 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimą Vokietija / Komisija (C‑156/98, EU:C:2000:467, 26 ir 27 punktai), 2002 m. birželio 13 d. Sprendimą Nyderlandai / Komisija (C‑382/99, EU:C:2002:363, 55–69 punktai) ir 2011 m. liepos 28 d. Sprendimą Mediaset / Komisija (C‑403/10 P, EU:C:2011:533, 73–83 punktai).
76      Skundžiamo sprendimo 152 punktas.
77      Žr. 2024 m. balandžio 10 d. Sprendimą Danske Slagtermestre / Komisija (T‑486/18 RENV, EU:T:2024:217, 73 punktas).
78      Žr. 2025 m. spalio 16 d. Sprendimą Nyderlandai / Komisija (C‑59/24 P, EU:C:2025:798, 91 ir 92 punktai).
79      Tai aiškiai matyti iš visų Bendrojo Teismo pateiktų argumentų ir visų pirma iš skundžiamo sprendimo 125–127 ir 153 punktų, kuriuose Bendrasis Teismas atmetė Komisijos argumentą dėl vien tik antrinio ekonominio poveikio buvimo, remdamasis Sprendimu AceaElectrabel ir Air France‑KLM vykdoma patronuojamųjų bendrovių kontrole, taip pat iš 154–156 punktų.
80      Skundžiamo sprendimo 125–127, 155 ir 156 punktai.