61991TJ0032_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger
Den oekonomiske sammenhaeng
1 Det produkt, der er genstand for naervaerende sag, soda, anvendes til glasfremstilling (soda med hoej massefylde) samt inden for den kemiske industri og metalindustrien (soda med lav massefylde). Der maa skelnes imellem "natursoda" (med hoej massefylde), der isaer benyttes i USA, og industrielt fremstillet soda (med saavel hoej som lav massefylde), som fremstilles i Europa ved hjaelp af en proces, som sagsoegeren opfandt for mere end 100 aar siden.
2 Paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder var de seks faellesskabsproducenter af industrielt fremstillet soda:
° sagsoegeren, den stoerste producent paa verdensplan og inden for Faellesskabet med en markedsandel paa naesten 60% (endog 70% inden for Faellesskabet med undtagelse af Det Forenede Kongerige og Irland)
° Imperial Chemical Industrials plc, den naeststoerste producent inden for Faellesskabet med en markedsandel i Det Forenede Kongerige paa mere end 90%
° de "mindre" producenter Chemische Fabrik Kalk og Matthes & Weber (Tyskland), AKZO (Nederlandene) og Rhône-Poulenc (Frankrig) med en markedsandel paa ca. 26% tilsammen.
3 Sagsoegeren havde anlaeg i Belgien, Frankrig, Tyskland, Italien, Spanien, Portugal og OEstrig og salgsorganisationer i disse lande samt i Schweiz, Nederlandene og Luxembourg. I oevrigt var sagsoegeren den stoerste saltproducent inden for Faellesskabet og derfor i en meget gunstig position med hensyn til levering af dette vigtigste raastof til industrielt fremstillet soda.
4 Paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder var det faelles marked karakteriseret ved en opdeling efter landegraenser, eftersom producenterne i almindelighed havde en tilboejelighed til at koncentrere deres afsaetning til de medlemsstater, hvor de havde produktionsanlaeg.
Den administrative procedure
5 Efter uanmeldte kontrolundersoegelser i 1989 hos de stoerste sodaproducenter inden for Faellesskabet og efterfoelgende begaeringer om oplysninger fremsendte Kommissionen ved skrivelse af 13. marts 1990 sagsoegeren en meddelelse af klagepunkter, opdelt i flere grupper, herunder bl.a. overtraedelse af EOEF-traktatens artikel 86.
6 Den 28. maj 1990 fremkom sagsoegeren med sine skriftlige bemaerkninger til denne meddelelse af klagepunkter. Ved skrivelse af 29. maj 1990 anmodede Kommissionen sagsoegeren om at deltage i en hoering den 25. til 27. juni 1990. Ved skrivelse af 14. juni 1990 afviste sagsoegeren denne anmodning.
7 Det fremgaar af sagen, at kommissaerkollegiet efter afslutningen af den ovenfor beskrevne procedure paa sit 1 040. moede den 17. og 19. december 1990 vedtog beslutning 91/299/EOEF om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 86 (IV/33.133-C: Soda ° Solvay, EFT 1991 L 152, s. 21, herefter benaevnt "beslutningen"). Denne beslutning fastslaar i det vaesentlige, at sagsoegeren har en dominerende stilling paa sodamarkedet i det kontinentale Vesteuropa og efter traktatens artikel 86 siden omkring 1983 har misbrugt denne stilling. Foelgelig paalaegges der ved beslutningen sagsoegeren en boede paa 20 mio. ECU.
8 Denne beslutning blev meddelt sagsoegeren ved rekommanderet skrivelse dateret den 1. marts 1991. Det fremgaar af sagen, at punkt 63 i betragtningerne til beslutningen ikke var indeholdt i den meddelte tekst, og at punkt 64 i den fortloebende nummerering foelger umiddelbart efter punkt 62.
9 Det er ubestridt (se praemis 31), at den beslutning, der blev meddelt sagsoegeren, ikke forinden var blevet stadfaestet ved underskrift af Kommissionens formand og generalsekretaer som bestemt i artikel 12, stk. 1, i Kommissionens forretningsorden 63/41/EOEF af 9. januar 1963 (EFT Anden Serie VII, s. 9), som midlertidigt opretholdt ved artikel 1 i Kommissionens afgoerelse 67/426/EOEF af 6. juli 1967 (EFT Anden Serie VII, s. 14) og senest aendret ved Kommissionens afgoerelse 86/61/EOEF, Euratom, EKSF af 8. januar 1986 (EFT L 72, s. 34) (herefter benaevnt "forretningsordenen").
Proceduren for Retten
10 Under disse omstaendigheder har sagsoegeren anlagt naervaerende sag, der er registreret paa Rettens Justitskontor den 2. maj 1991.
11 Den skriftlige forhandling er forloebet forskriftsmaessigt. Efter dens afslutning har sagsoegeren den 10. april 1992 indleveret et "supplerende processkrift" med et nyt anbringende om, at den omtvistede beslutning er en nullitet; under henvisning til to avisartikler, dels i Wall Street Journal af 28. februar 1992, dels i Financial Times af 2. marts 1992, har sagsoegeren bl.a. gjort gaeldende, at Kommissionen offentligt havde tilkendegivet, at dens retsakter efter fast praksis i aarevis ikke var blevet stadfaestet, og at ingen beslutning var blevet stadfaestet i loebet af de sidste 25 aar. Disse udtalelser fra Kommissionen henviste til en raekke dengang for Retten verserende sager om annullation af en anden af Kommissionens beslutninger vedroerende en samordnet praksis inden for polyvinylkloridsektoren. Disse sager har resulteret i Rettens dom af 27. februar 1992 (forenede sager T-79/89, T-84/89, T-85/89, T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 og T-104/89, BASF m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 315, herefter benaevnt "PVC-dommen").
12 I samme supplerende processkrift anfoerte sagsoegeren, at Kommissionens Generalsekretariat ved skrivelse af 11. juni 1993 havde meddelt, at "punkt 63 i beslutningen fejlagtigt ikke er medtaget i den ... meddelte tekst", og havde vedlagt teksten til dette punkt, der vedroerer misbrug af dominerende stilling og lyder:
(63) Den saerlige koncernrabat paa 1,5% til St. Gobain-virksomhederne medfoerte ogsaa forskelsbehandling. St. Gobain-koncernen som helhed var ganske vist langt den stoerste kunde, men i henhold til Solvay' s aftaler blev koncernens indkoeb opdelt paa nationalt grundlag. Koncernrabatten afspejler ingen omkostningsfordele i forbindelse med de leverede maengder, men har til formaal (som Solvay selv anfoerer i sine dokumenter) at sikre koncernens loyalitet. Resultatet er, at St. Gobain' s datterselskab i en medlemsstat faar tilbudt produkterne til en betydelig lavere pris hos Solvay end en konkurrent, som i virkeligheden aftager en tilsvarende eller endog stoerre maengde fra den lokale Solvay-fabrik.
13 Kommissionen har inden for den frist, der i medfoer af procesreglementets artikel 48, stk. 2, blev fastsat af formanden for Foerste Afdeling, indgivet sine skriftlige bemaerkninger til det supplerende processkrift.
14 Efter at Domstolen ved dom af 15. juni 1994 (sag C-137/92 P, Kommissionen mod BASF m.fl., Sml. I, s. 2555) havde truffet afgoerelse i appelsagen mod Rettens PVC-dom, traf Retten (Foerste Udvidede Afdeling) bestemmelse om foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse og anmodede bl.a. Kommissionen om at fremlaegge teksten til beslutningen som stadfaestet paa originalsprogene ved formandens og generalsekretaerens underskrifter og bilagt moedeprotokollatet.
15 Kommissionen svarede, at den, saa laenge Retten ikke havde truffet afgoerelse om, hvorvidt anbringendet vedroerende beslutningens manglende stadfaestelse i det hele taget kunne antages til realitetsbehandling, ikke fandt anledning til at behandle spoergsmaalet om, hvorvidt det skulle tages til foelge.
16 Under disse omstaendigheder har Retten (Foerste Udvidede Afdeling) ved kendelse af 25. oktober 1994 med hjemmel i procesreglementets artikel 65 paalagt Kommissionen at fremlaegge den naevnte tekst.
17 Kommissionen har herefter den 11. november 1994 bl.a. fremlagt beslutningen paa fransk, paa forsiden forsynet med en udateret stadfaestelsesformular, underskrevet af Kommissionens formand og generalsekretaer. Det er ubestridt, at denne formular, som udtrykkeligt medtager "punkt 63, som vedlagt", foerst er blevet paafoert mere end seks maaneder efter denne sags anlaeg (jf. praemis 31). Teksten til den beslutning, der daekkes af den naevnte stadfaestelsesformular, omfatter tillige i bilagsform det naevnte punkt 63, som ifoelge sagsoegte udgjorde en del af den beslutning, som Kommissionen som kollegialt organ vedtog den 19. december 1990.
18 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at indlede den mundtlige forhandling. Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret Rettens spoergsmaal i retsmoeder den 6. og 7. december 1994. Formanden har herefter erklaeret den mundtlige forhandling for afsluttet.
Parternes paastande
19 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
° Principalt, at beslutningen annulleres.
° Subsidiaert, at boeden fastsaettes til et symbolsk beloeb eller i det mindste nedsaettes vaesentligt efter et billighedsskoen.
° Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
20 I sit supplerende processkrift har sagsoegeren paastaaet, at beslutningen er en nullitet eller i det mindste boer annulleres.
21 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
° Frifindelse.
° Det i det supplerende processkrift fremsatte anbringende afvises fra realitetsbehandling eller tages ikke til foelge.
° Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
22 Det bemaerkes, at sagsoegeren som svar paa Rettens skriftlige spoergsmaal stillet efter afsigelsen af Domstolens naevnte dom af 15. juni 1994 har erklaeret, at beslutningen herefter ikke paastaas at vaere en nullitet, men alene paastaas annulleret. Sagsoegeren har tillige anmodet Retten om kun at tage stilling til de fremsatte anbringender set i lyset af paastanden om annullation.
Paastanden om annullation af beslutningen
23 Til stoette for sin paastand om annullation har sagsoegeren fremfoert en raekke anbringender, som kan opdeles i to grupper. Under den foerste, der vedroerer det retmaessige forloeb af den administrative procedure, paaberaaber sagsoegeren sig en raekke vaesentlige formelle mangler. I sit supplerende processkrift goer sagsoegeren gaeldende, at den meddelte beslutning i strid med artikel 12 i Kommissionens forretningsorden hverken er blevet underskrevet af Kommissionens formand eller stadfaestet paa det relevante tidspunkt af denne og af generalsekretaeren. Dertil kommer, at der ikke er sket gyldig meddelelse efter EOEF-traktatens artikel 191 og forretningsordenens artikel 16, stk. 3. Desuden goer sagsoegeren gaeldende, at Kommissionen har tilsidesat princippet om, at der ikke maa aendres i retsakter udstedt af faellesskabsmyndighederne, ved efter den dato, hvor beslutningen officielt blev vedtaget, at aendre den specielt ved at tilfoeje punkt 63, som kan betvivles rent faktisk at vaere blevet vedtaget af kommissaerkollegiet. I staevningen goer sagsoegeren gaeldende, at Kommissionen har tilsidesat kollegialitetsprincippet, og understreger, at i strid med forretningsordenens artikel 4 blev droeftelsen af udkastet til beslutningen ikke udsat, skoent mindst et af Kommissionens medlemmer skulle have oensket en saadan udsaettelse for at faa tid til at saette sig ind i sagen, der var blevet fremsendt til ham paa et sent tidspunkt.
24 Inden for den anden gruppe anbringender goer sagsoegeren gaeldende, at EOEF-traktatens artikel 86 og 190 og de processuelle regler vedroerende fremlaeggelse af bevis er overtraadt, idet Kommissionen med urette besluttede, dels at sagsoegeren indtog en dominerende stilling, dels at sagsoegeren havde misbrugt denne stilling. Desuden er beslutningens artikel 2, hvorefter Kommissionen skal have detaljerede oplysninger om eventuelle nye rabatordninger, ulovlig, fordi den er uden hjemmel i traktaten eller andre faellesskabsretlige bestemmelser. Endelig paapeger sagsoegeren, at den paalagte boede er urimeligt hoej og dens stoerrelse uden sammenhaeng med den paastaaede overtraedelses betydning. Desuden er den ikke forskriftsmaessigt begrundet.
25 Retten vil indledningsvis undersoege det anbringende, som sagsoegeren i sit supplerende processkrift har fremfoert vedroerende den ikke-forskriftsmaessige stadfaestelse og aendring af den af Kommissionen vedtagne retsakt.
Anbringendet om en ikke-forskriftsmaessig stadfaestelse og aendring af den af Kommissionen vedtagne retsakt
Parternes argumenter
26 I sit supplerende processkrift klager sagsoegeren over, at Kommissionen har overtraadt forretningsordenens artikel 12, idet den meddelte beslutning ikke forudgaaende var blevet paafoert den kraevede stadfaestelsesformular. I denne henseende henviser sagsoegeren til de to naevnte avisartikler (se praemis 10), der er vedlagt processkriftet og offentliggjort kort efter afsigelsen af PVC-dommen, i hvilken Retten har fremdraget alvorlige formelle mangler ved den omhandlede PVC-beslutning. Sagsoegeren fremhaever desuden, at en sammenligning af den meddelte og den offentliggjorte version af beslutningen afsloerer en fundamental forskel: Mens den foerste afsluttes med formularen "for Kommissionen, Sir Leon Brittan, naestformand", hedder det i den anden "paa Kommissionens vegne".
27 Hvad saerligt angaar punkt 63, saetter sagsoegeren spoergsmaalstegn ved beslutningens faktiske indhold, isaer ved, hvorvidt punkt 63 rent faktisk den 19. december 1990 blev vedtaget af kommissaerkollegiet. Som svar paa Rettens skriftlige spoergsmaal har sagsoegeren dels understreget, at punkt 63 foerst efter sagens anlaeg er fremsendt til sagsoegeren, dels gjort gaeldende, at saafremt dette punkt ikke var blevet forskriftsmaessigt vedtaget den 19. december 1990, kunne Kommissionens generalsekretaer hverken aendre eller foeje noget til den begrundelse for beslutningen, der blev vedtaget den dag. Med henvisning til Domstolens dom af 23. februar 1988 (sag 131/86, Det Forenede Kongerige mod Raadet, Sml. s. 905, praemis 37) har sagsoegeren gjort gaeldende, at hverken Kommissionens generalsekretaer eller nogen som helst anden tjenestemand foelgelig havde kompetence til at tilfoeje punkt 63.
28 Under retsmoedet har sagsoegeren med henvisning til Domstolens naevnte dom af 15. juni 1994 erklaeret, at en stadfaestelse i henhold til artikel 12 i Kommissionens forretningsorden skal finde sted foer meddelelsen af den paagaeldende retsakt. Sagsoegeren har fremhaevet, at Kommissionens formand og generalsekretaers forsinkede stadfaestelse i dette tilfaelde er sket, efter at beslutningen er blevet meddelt, og endda efter at naervaerende sag er blevet anlagt, og derfor ikke ° uden at selve begrebet vaesentlige formkrav tilsidesaettes ° kan anses for en gyldig afhjaelpning af den oprindelige procedurefejl. Sagsoegeren har tilfoejet, at eftersom stadfaestelsen fandt sted mere end et aar efter beslutningens vedtagelse, er det aabenbart, at Kommissionens formand og generalsekretaer ikke laengere var i stand til at forsikre sig om, at det, som man anmodede dem om at stadfaeste, virkelig var i overensstemmelse med det, som var blevet vedtaget.
29 Kommissionen goer principalt gaeldende, at dette anbringende boer afvises som for sent fremsat. Med hensyn til punkt 63 henleder den opmaerksomheden paa, at sagsoegeren ikke reagerede, da berigtigelsen blev fremsendt ved generalsekretaerens skrivelse af 11. juni 1991. Kommissionen er alene i besiddelse af et brev fra sagsoegerens advokat, der anerkender modtagelse af berigtigelsen. Sagsoegeren drog ingen konsekvens af den forsinkede meddelelse af punkt 63, hverken i det naevnte brev fra advokaten eller i replikken.
30 Som svar paa Rettens skriftlige spoergsmaal har Kommissionen praeciseret, at der i dette tilfaelde ikke er fremkommet retlige eller faktiske omstaendigheder under retsforhandlingerne efter artikel 48, stk. 2, i procesreglementet. Dels kan PVC-dommen ikke i sig selv skulle betragtes som en ny faktisk omstaendighed (se Rettens kendelse af 26.3.1992, sag T-4/89 REV., BASF mod Kommissionen, Sml. II, s. 1591, praemis 12). Dels er det tvivlsomt, om udtalelser fra repraesentanter for Kommissionen, der er fremsat under en anden sag, uden videre ville kunne karakteriseres som "nye faktiske omstaendigheder" inden for den naervaerende sags rammer. Dertil kommer, at en simpel henvisning til avisartikler angaaende en anden sag, hvori man ikke selv var part, ikke i almindelighed, uden at der derved aabnes for allehaande spekulationer, kan give en part ret til at paaberaabe sig, at der foreligger en ny faktisk omstaendighed. Endelig var den fremgangsmaade, der blev anvendt ved vedtagelsen af beslutningen i PVC-sagen, delvis karakteriseret ved et specielt tidspres. Da dette ikke har vaeret tilfaeldet i denne sag, vil det ikke vaere berettiget i strid med formodningen om beslutningens gyldighed at antage, at den fremgangsmaade, som blev fulgt i PVC-sagen, i enhver henseende har vaeret den samme som den, der er blevet fulgt i andre sager om anvendelse af EOEF-traktatens artikel 85 og 86. Med hensyn til de uoverensstemmelser i ordlyden, som sagsoegeren har naevnt, finder Kommissionen, at de kunne vaere blevet fremdraget allerede ved retsforhandlingernes begyndelse.
31 Kommissionen har under retsmoedet forklaret, at den praecise dato, paa hvilken beslutningen blev stadfaestet ved underskrift af Kommissionens formand og generalsekretaer, ikke paa nuvaerende tidspunkt laengere kan angives. Det er ikke desto mindre klart, at denne stadfaestelse fandt sted i begyndelsen i 1992 som en ren sikkerhedsforanstaltning, efter at problemerne ved stadfaestelse var blevet fremdraget for Retten i de sager, der foerte til PVC-dommen.
32 Kommissionen har imidlertid gjort gaeldende, at stadfaestelsen af en beslutning ikke noedvendigvis skal ligge forud for dens meddelelse. Stadfaestelsen udgoer nemlig ikke en del af kollegiets vedtagelsesprocedure for beslutningen, og forretningsordenens artikel 12 fastlaegger ikke i saa henseende en praecis dato. Foelgelig har en stadfaestelse, som har fundet sted efter meddelelsen, juridisk gyldighed, naar den med en tilstraekkelig grad af sikkerhed bekraefter, at teksten til den beslutning, som er vedtaget af kommissaerkollegiet, er den samme som den, der er blevet meddelt den paagaeldende virksomhed. Dette er netop tilfaeldet her, idet beslutningen rent faktisk blev vedtaget i denne form af kollegiet den 19. december 1990, saa at kollegialitetsprincippet er blevet overholdt; i modsaetning til PVC-beslutningen er desuden de vedtagne, meddelte og offentliggjorte tekster identiske, og beslutningen lider ikke nogen af de andre mangler, som PVC-beslutningen skulle vaere behaeftet med.
33 Kommissionen har tilfoejet, at stadfaestelsen kun yder en retssikkerhedsgaranti i det tilfaelde, hvor der er tvist om overensstemmelsen mellem den meddelte og den vedtagne tekst. En saadan tvist foreligger ikke her. Foelgelig har det forhold, at Kommissionens formand og generalsekretaer ikke havde underskrevet beslutningen, foer den blev meddelt, ikke i vaesentlig grad kunnet paavirke sagsoegerens retsstilling. At stadfaestelsen fandt sted efter meddelelsen og endog efter naervaerende sags anlaeg, er ikke afgoerende for sagsoegeren, da tekstens aegthed ikke herved i sig selv kan drages i tvivl. Saaledes maa formodningen for forvaltningsakters gyldighed her goere sig gaeldende med fuld styrke.
34 Efter Kommissionens opfattelse ville det vaere en meningsloes formalisme under disse omstaendigheder at ville fraskrive underskrifterne fra Kommissionens formand og generalsekretaer karakteren af en gyldig stadfaestelse, blot fordi de efterfoelgende var blevet tilfoejet beslutningen, saa meget mere, som det er almindeligt anerkendt, at en saadan formalitet noedvendigvis til en vis grad er en fiktion, eftersom omfangsrige tekster ikke kan kontrolleres i deres helhed. Naar en administrativ eller juridisk myndighed underskriver et dokument, kan det saaledes ikke forventes, at alle de underskrivende har laest teksten i sin helhed.
Rettens bemaerkninger
° Formaliteten
35 Med henblik paa at kunne tage stilling til, hvorvidt det nye anbringende om ikke-forskriftsmaessig stadfaestelse, der er fremsat i det supplerende processkrift efter afslutningen af den skriftlige forhandling, kan antages til realitetsbehandling, maa der erindres om, at nye anbringender efter procesreglementets artikel 48, stk. 2, ikke maa fremsaettes under sagens behandling, medmindre de stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne, idet afgoerelsen om, hvorvidt fremsaettelsen af det nye anbringende kan tillades, foerst traeffes ved den dom, hvorved sagens behandling afsluttes.
36 Det bemaerkes, at det omhandlende anbringende falder i to led, det ene vedroerende den ikke-forskriftsmaessige stadfaestelse af Kommissionens retsakt, det andet vedroerende en aendring foretaget i beslutningens ordlyd efter sagens anlaeg ved indsaettelse af et punkt 63.
37 Retten finder indledningsvis med hensyn til det foerste led i anbringendet, at de erklaeringer, som Kommissionens repraesentanter er fremkommet med, om en systematisk undladelse gennem flere aar af at stadfaeste retsakter vedtaget af kommissaerkollegiet, er en faktisk omstaendighed, som sagsoegeren kan paaberaabe sig. Uagtet disse erklaeringer alene er fremkommet under PVC-sagen, er de daekkende for alle procedurer om anvendelsen af traktatens artikel 85 og 86 frem til udloebet af 1991, herunder ogsaa dem, der er genstand for naervaerende sag.
38 Retten bemaerker dernaest, at selv om den manglende stadfaestelse af beslutningen allerede laa fast foer sagens anlaeg, kunne sagsoegeren ikke forventes allerede at paaberaabe sig denne omstaendighed i staevningen, der er indleveret den 2. maj 1991. Det fremgik nemlig ikke umiddelbart, ej heller ved en omhyggelig gennemlaesning, at den beslutning, som blev meddelt i genpart, hvis overensstemmelse med originalen var bekraeftet ved Kommissionens generalsekretaers underskrift, ikke var blevet stadfaestet i sin originale version paa tidspunktet for vedtagelsen. Ganske vist var punkt 63 udeladt i beslutningens tekst. Imidlertid kunne sagsoegeren som beslutningens adressat ikke heraf slutte, at der ikke var sket stadfaestelse.
39 Sagsoegeren kunne heller ikke foer sagens anlaeg vide, at stadfaestelsesproceduren som fastlagt i artikel 12 i Kommissionens forretningsorden ifoelge de senere fremkomne erklaeringer fra Kommissionen for laengst var bortfaldet ved desvetudo (se Domstolens tidligere naevnte dom af 15.6.1994, praemis 32), eftersom den omstaendighed, at denne formforskrift maatte formodes bortfaldet ved desvetudo, endnu ikke paa det tidspunkt var blevet bragt til offentlighedens kundskab. Det foelger heraf, at den manglende forudgaaende stadfaestelse af den meddelte beslutning er en faktisk omstaendighed, som sagsoegeren foerst er blevet bekendt med under denne sags retsforhandlinger.
40 Naar der skal tages stilling til, hvorvidt fremsaettelsen i det supplerende processkrift af 10. april 1992, efter afslutningen af den skriftlige forhandling, af det nye anbringende stoettet paa den naevnte faktiske omstaendighed kan betragtes som rettidig, eller om det burde vaere fremsat tidligere under forhandlingerne, maa det bemaerkes, at procesreglementets artikel 48, stk. 2, hverken fastlaegger en frist eller opstiller et specielt formkrav for fremsaettelsen af et nyt anbringende; navnlig foreskriver denne bestemmelse ikke, at en saadan fremsaettelse er udelukket, hvis den ikke finder sted umiddelbart efter eller inden for en bestemt frist efter, at de deri omhandlede retlige og faktiske omstaendigheder er kommet frem. Retten finder, at naar det drejer sig om fremsaettelse af anbringender, boer praeklusion, hvorved en part begraenses i sin mulighed for at fremfoere de omstaendigheder, som er noedvendige for at vinde sagen, principielt kun tillades, saafremt der foreligger en udtrykkelig og utvetydig bestemmelse herom. Det foelger heraf, at det stod sagsoegeren frit for at fremsaette det nye anbringende i sit supplerende processkrift, der blev indgivet efter den skriftlige forhandlings afslutning og foer aabningen af den mundtlige forhandling.
41 Dertil kommer, at selv om den naevnte bestemmelse skulle fortolkes saaledes, at et nyt anbringende maatte afvises, hvis det ikke blev fremsat hurtigst muligt, staar det fast, at sagsoegeren under denne sag har opfyldt et saadant krav. Skoent Kommissionen allerede under retsmoedet den 10. december 1991 i de sager, der foerte til PVC-dommen, havde erklaeret, at det var fast praksis ikke at stadfaeste de retsakter, der blev vedtaget af Kommissionen, maa det understreges, at hverken sagsoegeren eller dennes advokater deltog i disse sager, og at sagsoegeren derfor ikke kunne antages at have kendskab til Kommissionens mundtlige erklaering, foer den i slutningen af februar/begyndelsen af marts 1992 fremkom i de to naevnte avisartikler. Foelgelig kunne sagsoegeren ikke forventes at fremsaette det omhandlede anbringende allerede i replikken, som er indleveret den 20. december 1991. Retten anser det tidsrum, der forloeb mellem avisartiklernes offentliggoerelse og indleveringen af det supplerende processkrift, for rimeligt, eftersom det var sagligt set noedvendigt, med henblik paa at kunne afdaekke eventuelle formmangler, at foretage en fornyet omhyggelig gennemgang af beslutningens tekst og af den fulgte fremgangsmaade set i lyset af indholdet af de naevnte artikler.
42 Det foelger heraf, at det foerste led i anbringendet vedroerende den ikke-forskriftsmaessige stadfaestelse af beslutningen maa antages til realitetsbehandling.
43 Dertil kommer under alle omstaendigheder, at Retten ved kendelse af 25. oktober 1994 har paalagt Kommissionen at fremlaegge teksten til beslutningen, som den blev stadfaestet. Som det fremgaar af praemisserne til denne kendelse, har Retten dels lagt vaegt paa den naevnte dom af 15. juni 1994, hvori Domstolen under henvisning til Kommissionens indroemmelse af, at retsakter vedtaget af den samlede Kommission igennem laengere tid ikke var blevet stadfaestet, kendte for ret, at manglende stadfaestelse af en beslutning som den i denne sag omhandlede udgoer en tilsidesaettelse af vaesentlige formforskrifter (praemis 76). Dels bygger Retten paa fast retspraksis, hvorefter Faellesskabets retsinstanser af egen drift kan proeve, om der foreligger vaesentlige formelle mangler (jf. Domstolens domme af 21.12.1954, sag 1/54, Frankrig mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 1, org. ref.: Rec. s. 7, og sag 2/54, Italien mod Den Hoeje Myndighed, a.st., s. 5, org. ref.: Rec. s. 73; dom af 20.3.1959, sag 18/57, Nold mod Den Hoeje Myndighed, a.st., s. 131, org. ref.: Rec. s. 89, domme af 7.5.1991, sag C-291/89, Interhotel mod Kommissionen, Sml. I, s. 2257, praemis 14, og sag C-304/89, Oliveira mod Kommissionen, Sml. I, s. 2283, praemis 18).
44 Med hensyn til det andet led i anbringendet, der vedroerer en senere aendring af beslutningen gennem tilfoejelse af et punkt 63, bemaerkes, at den eneste faktiske omstaendighed, som sagsoegeren foer sagens anlaeg havde kendskab til, var, at punkt 62 i de opregnede grunde blev direkte efterfulgt af punkt 64, hvilket sagsoegeren kunne fortolke som en simpel fejlskrivning af nummereringen, og hvilket ikke noedvendigvis indebar, at et helt afsnit var faldet ud. Desuden er selve ordlyden af punkt 63 foerst kommet til sagsoegerens kundskab efter sagens anlaeg.
45 Det bemaerkes, at teksten til punkt 63 gennem Kommissionens Generalsekretariat den 11. juni 1991 blev fremsendt til sagsoegeren. Paa dette tidspunkt kunne sagsoegeren goere sig klart, at teksten til den meddelte beslutning var ufuldstaendig. Som det imidlertid er fastslaaet ovenfor (jf. praemis 40), forpligter procesreglementets artikel 48, stk. 2, ikke sagsoegeren til at goere denne nye faktiske omstaendighed gaeldende allerede i replikken. Foelgelig maa det andet led i anbringendet ligeledes antages til realitetsbehandling.
° Realiteten
46 Med hensyn til andet led i anbringendet bemaerkes, at ifoelge Kommissionens svar paa et af Retten stillet skriftligt spoergsmaal indgik punkt 63 i teksten til det beslutningsudkast, som den samlede Kommission godkendte (jf. bilag I til Kommissionens svar af 17.5.1993). Stadig ifoelge Kommissionen undergik teksten, efter at beslutningen var vedtaget af den samlede Kommission, nogle rent formelle aendringer vedroerende linjeafstand og skrifttyper, hvilket noedvendiggjorde en ny ombrydning af dokumentet. Det er taenkeligt, at punktet er faldet ud under denne ombrydning. Da det drejede sig om et stykke, der var godkendt af Kommissionen, og som foelgelig var en del af den vedtagne beslutning, havde Kommissionens Generalsekretariat vaeret forpligtet til, saa snart det havde vist sig, at dette stykke manglede i den meddelte tekst, i overensstemmelse med traktatens artikel 191, stk. 2, at meddele dets indhold til den virksomhed, som beslutningen rettede sig til.
47 Denne forklaring understoettes af den stadfaestelsesformular, der senere er paafoert teksten til beslutningen, ifoelge hvilken "den vedlagte betragtning 63 er blevet vedtaget af Kommissionen paa dens 1 040. moede ..." Selv om denne stadfaestelse ikke har fundet sted i overensstemmelse med Kommissionens forretningsorden (jf. praemis 50-53), finder Retten, at den kan anses for et beviselement, som fastslaar, at den samlede Kommission rent faktisk har vedtaget punkt 63.
48 Det bemaerkes foelgelig, at punkt 63, skoent vedtaget af Kommissionen, ikke var blevet meddelt sagsoegeren foer sagens anlaeg. Imidlertid kan det ikke i sig selv medfoere beslutningens annullation, at meddelelsen var behaeftet med en saadan mangel, men alene foere til, at det ikke-meddelte punkt ikke kan goeres gaeldende. Det andet led i anbringendet tages derfor ikke til foelge.
49 Med hensyn til foerste led i anbringendet henledes opmaerksomheden paa artikel 12 i Kommissionens forretningsorden som affattet paa det for sagen relevante tidspunkt:
"De beslutninger, Kommissionen vedtager ... underskrives paa originalsproget eller originalsprogene af formanden og generalsekretaeren.
Ordlyden af disse beslutninger vedfoejes moedereferatet af det kommissionsmoede, hvorunder deres vedtagelse er meddelt.
Formanden giver, for saa vidt det er noedvendigt, meddelelse om de af Kommissionen vedtagne beslutninger."
Hvad angaar de forskellige stadier i den naevnte fremgangsmaade, finder Retten, at selve opbygningen af dette regelsaet maa indebaere et forloeb, hvorefter beslutningerne i overensstemmelse med bestemmelsens stk. 1 foerst vedtages af kommissaerkollegiet og dernaest stadfaestes, foer de i givet fald meddeles de paagaeldende i medfoer af bestemmelsens stk. 3 og eventuelt offentliggoeres i EF-Tidende. Stadfaestelsen af en beslutning skal derfor noedvendigvis ligge forud for dens meddelelse.
50 Denne raekkefoelge, der foelger af en systematisk fortolkning med udgangspunkt i ordlyden, understoettes af formaalet med bestemmelsen om stadfaestelse. Som Domstolen har kendt for ret i den naevnte dom af 15. juni 1994, udspringer denne bestemmelse nemlig af Kommissionens forpligtelse til at traeffe de foranstaltninger, der goer det muligt med sikkerhed at identificere den fulde ordlyd af retsakter vedtaget af Kommissionen som kollegial enhed (praemis 73). Domstolen tilfoejede i samme dom, at stadfaestelsen har til formaal at sikre retssikkerheden ved paa originalsprogene at fastnagle den tekst, der er vedtaget af Kommissionen som kollegial enhed, og saaledes goere det muligt i tilfaelde af tvist at undersoege, om de tekster, der er meddelt og offentliggjort, er fuldt ud i overensstemmelse med den af Kommissionen vedtagne tekst og saaledes med ophavsmandens vilje (praemis 75). Domstolen sluttede heraf, at stadfaestelsen udgoer en vaesentlig formforskrift efter EOEF-traktatens artikel 173 (praemis 76).
51 I denne sag har stadfaestelsen af den omhandlede beslutning fundet sted, efter at beslutningen var blevet meddelt. Foelgelig er en vaesentlig formforskrift efter traktatens artikel 173 tilsidesat.
52 Det bemaerkes, at den manglende overholdelse af den omhandlede vaesentlige formforskrift i sig selv udgoer en tilsidesaettelse. Denne er saaledes uafhaengig af spoergsmaalet om, hvorvidt de vedtagne, meddelte og offentliggjorte tekster indeholder uoverensstemmelser, og i bekraeftende fald hvorvidt de sidstnaevnte er afgoerende, hvorfor det er uden betydning, at de forskelle i ordlyden, som sagsoegeren har paapeget ° henholdsvis "for Kommissionen" og "paa Kommissionens vegne" og det manglende punkt 63 ° maa betragtes som vaerende uvaesentlige.
53 Uafhaengigt af de ovenfor fremsatte betragtninger bemaerkes, at stadfaestelsen i dette tilfaelde er sket efter sagens anlaeg. Det er udelukket, at en institution efter staevningens indgivelse ved en simpel berigtigelse med tilbagevirkende kraft skulle kunne ophaeve en vaesentlig mangel ved den anfaegtede beslutning. Dette gaelder i saerdeleshed, naar det som i naervaerende sag drejer sig om en beslutning, hvorved den paagaeldende virksomhed paalaegges en boede. En berigtigelse, der foretages efter sagens anlaeg, ville nemlig med tilbagevirkende kraft fratage anbringendet vedroerende manglende stadfaestelse forud for meddelelsen ethvert grundlag. Retten finder endnu engang, at et saadant resultat ville stride mod retssikkerheden og hensynet til de retsundergivne, der ved beslutning paalaegges en sanktion. Foelgelig har den stadfaestelse, som skete et aar efter sagens anlaeg, ikke ophaevet den mangel, der skyldes tilsidesaettelsen af en vaesentlig formforskrift.
54 Det fremgaar heraf, at det foerste led i anbringendet om den ikke-forskriftsmaessige stadfaestelse af den af Kommissionen vedtagne beslutning maa tages til foelge. Beslutningen annulleres derfor i sin helhed, uden at det findes fornoedent at tage stilling til de andre af sagsoegeren fremfoerte anbringender til stoette for annullationspaastanden.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
55 I henhold til artikel 87, stk. 2, i procesreglementet paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Kommissionen har i det vaesentlige tabt sagen og boer derfor doemmes til at betale sagens omkostninger, uden at det findes fornoedent at tage i betragtning, at sagsoegeren delvist har haevet sagen for saa vidt angaar paastanden om, at beslutningen var en nullitet.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Foerste Udvidede Afdeling)
1) Kommissionens beslutning 91/299/EOEF af 19. december 1990 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 86 (IV/33.133-C: Soda ° Solvay) annulleres.
2) Kommissionen betaler sagens omkostninger.