62023CC0337
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
A.M. COLLINS
fremsat den 12. september 2024 (
1
)
Sag C-337/23
»APS Beta Bulgaria« EOOD,
»Agentsia za kontrol na prosrotjeni zadalzjenia« AD
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sofijski rajonen sad (kredsdomstolen i Sofia, Bulgarien))
»Præjudiciel forelæggelse – forbrugerbeskyttelse – urimelige kontraktvilkår – direktiv 93/13/EØF – direktiv 2008/48/EF – kaution mod vederlag af en professionel kautionist, der er godkendt af kreditor – tilknyttede kreditaftaler – kautionistens indfrielse af et lån – indtræden i kreditors rettigheder«
I. Indledning
1.
Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse, der er indgivet af Sofijski rajonen sad (kredsdomstolen i Sofia, Bulgarien), vedrører en række spørgsmål om foreneligheden med EU-retten af visse vilkår i forbrugerkreditaftaler, når erhververne af lånegarantier søger at inddrive de beløb, der er lånt i henhold til disse aftaler, hos forbrugere som låntagere.
II. Retsforskrifter
A.
EU-retten
2.
Artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF (
2
) bestemmer:
»I dette direktiv forstås ved:
[…]
c)
»kreditaftale«: en aftale, hvorved en kreditgiver yder eller giver tilsagn om at yde en forbruger kredit i form af henstand med betalingen, lån eller anden tilsvarende form for finansiel facilitet [...]
[…]
n)
»tilknyttet kreditaftale«: en kreditaftale, ifølge hvilken
i)
den pågældende kredit udelukkende tjener til at finansiere en aftale om levering af specifikke varer eller specifikke tjenesteydelser, og
ii)
kreditaftalen og aftalen om levering tilsammen objektivt set udgør en kommerciel helhed; der anses at foreligge en kommerciel helhed, når leverandøren selv finansierer forbrugerens kredit, eller, såfremt finansieringen sker gennem tredjemand, når kreditgiveren i forbindelse med indgåelsen eller forberedelsen af kreditaftalen gør brug af leverandørens tjenester, eller når den specifikke vare eller ydelsen af en specifik tjenesteydelse udtrykkeligt er angivet i kreditaftalen.«
3.
Artikel 15, stk. 2, i direktiv 2008/48 fastsætter:
»Hvis de varer eller tjenesteydelser, der er omfattet af den tilknyttede kreditaftale, ikke leveres eller kun leveres delvis eller ikke er i overensstemmelse med aftalen om levering deraf, har forbrugeren ret til at tage retsmidler i anvendelse mod kreditgiveren, såfremt forbrugeren ikke fra leverandøren har opnået den fyldestgørelse, som vedkommende har krav på ifølge loven eller aftalen om levering af varer eller tjenesteydelser. Medlemsstaterne bestemmer, i hvilket omfang og på hvilke betingelser disse retsmidler kan iværksættes.«
4.
Artikel 17, stk. 1, i direktiv 2008/48 har følgende ordlyd:
»Overdrages kreditgiverens rettigheder i henhold til en kreditaftale eller selve kreditaftalen til tredjemand, har forbrugeren ret til at gøre enhver indsigelse gældende over for erhververen, som han kunne gøre gældende over for den oprindelige kreditgiver, herunder også krav om modregning i det omfang modregning er tilladt i den pågældende medlemsstat.«
5.
Artikel 22 i direktiv 2008/48 fastsætter:
»1.   I det omfang dette direktiv indeholder harmoniserede bestemmelser, må medlemsstaterne ikke i national ret bibeholde eller indføre bestemmelser, der fraviger dem, der er fastsat i dette direktiv. […]
2.   Medlemsstaterne sikrer, at forbrugerne ikke kan give afkald på de rettigheder, der tilkommer dem i medfør af bestemmelser i national ret, der gennemfører dette direktiv eller svarer til dette direktivs bestemmelser.
3.   Medlemsstaterne sikrer endvidere, at de bestemmelser, som de vedtager til gennemførelse af dette direktiv, ikke kan omgås ved den måde, aftalerne udformes på, f.eks. ved at lade udnyttelse af kreditmuligheder eller kreditfaciliteter, der falder ind under dette direktivs anvendelsesområde, indgå i kreditaftaler, hvis art eller formål vil gøre det muligt at undgå anvendelsen af dette direktiv.
[…]«
B.
Bulgarsk ret
6.
Artikel 147, stk. 1, i Zakon za zadalzjeniata i dogovorite (
3
) (lov om forpligtelser og aftaler, som ændret; herefter »ZZD«) bestemmer:
»Kautionisten hæfter selv efter, at hovedforpligtelsen er forfalden, såfremt kreditor har anlagt sag mod skyldneren inden for en frist på seks måneder. Denne bestemmelse finder også anvendelse, når kautionisten udtrykkeligt har begrænset sin kaution til hovedforpligtelsens løbetid.
En forlængelse af den frist, som kreditor indrømmer skyldner, har ingen virkning over for kautionisten, hvis denne ikke har givet sit samtykke hertil.«
III. Tvisten i hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne ved Domstolen
7.
I henhold til individuelle forbrugerkreditaftaler lånte henholdsvis »Easy Asset Management« AD og »Credisimo« AD, der er juridiske personer i henhold til bulgarsk ret, forbrugere som låntagere beløb på mellem 300 bulgarske leva (BGN) (ca. 150 EUR) og 1700 BGN (ca. 870 EUR) (
4
) med en rentesats på ca. 40-50%, som skulle tilbagebetales inden for en periode på mellem tre og atten måneder. I henhold til hver af disse kreditaftaler var forbrugeren som låntager forpligtet til at stille sikkerhed i form af en garanti (
5
). To fysiske personer, der opfyldte visse kreditkriterier (
6
), en bank eller et selskab, som långiver udpegede, kunne stille en sådan garanti (
7
). I hver af de sager, der er blevet indbragt for den forelæggende ret, stillede forbrugeren som låntager en kaution igennem et selskab, som kreditor udpegede, enten »Financial Bulgaria« EOOD, der er et datterselskab af »Easy Asset Management« AD, eller »I Trust« EOOD. Som følge af en låntagende forbrugers manglende indfrielse af et lån betalte kautionisten kreditoren på grundlag af garantien. Kautionisterne overdrog derefter deres respektive interesser til enten »APS Beta Bulgaria« EOOD (den første sagsøger, herefter »APS Beta Bulgaria«) eller »Agentsia za kontrol na prosrotjeni zadalzjenia« AD (den anden sagsøger, herefter »Agentsia«).
8.
Sagen for den forelæggende ret består af syv fuldbyrdelsessøgsmål anlagt af APS Beta Bulgaria og Agentsia (
8
) med påstand om, at forbrugere som låntagere tilpligtes at betale de beløb, som kautionisterne har betalt kreditorerne i henhold til kreditaftalerne (
9
). Disse beløb omfatter gebyrer for garantiomkostninger på mere end 75% af det samlede beløb, der skulle tilbagebetales i henhold til kreditaftalerne.
9.
Den forelæggende ret har anført, at Varchoven kasatsionen sad (øverste kassationsdomstol, Bulgarien) fortolker ZZD’s artikel 147, stk. 1, således, at i tilfælde hvor en kreditor ikke har anlagt sag mod en skyldner inden for seks måneder efter hovedforpligtelsens forfaldsdato, bortfalder enhver sikkerhed for indfrielsen af denne gæld i henhold til en retsregel, der finder anvendelse ex officio (
10
). Visse nationale domstole er af den opfattelse, at kun en kautionist kan påberåbe sig ZZD’s artikel 147, stk. 1, over for en kreditor. Selv om kautionistens forpligtelser over for kreditor er ophørt, fordi sidstnævnte ikke rettidigt har indledt retsforfølgning mod skyldner, kan en kautionist inddrive de beløb, som kautionisten har betalt på grundlag af kautionen, hos en skyldner, der ikke har opfyldt sine forpligtelser (
11
). I den første, den anden og den tredje sag for den forelæggende ret betalte »Financial Bulgaria« EOOD og »I Trust« EOOD kreditor mere end seks måneder efter forfaldsdatoen for den sidste rate og overdrog deres rettigheder i henhold til kautionsaftalen til APS Beta Bulgaria. I den fjerde, den syvende og den ottende sag betalte »Financial Bulgaria« EOOD gælden mere end seks måneder efter forfaldsdatoen for den sidste rate og overdrog sine rettigheder i henhold til kautionsaftalen til Agentsia. I den femte sag betalte »Financial Bulgaria« EOOD gælden inden for fristen på seks måneder og overdrog sine rettigheder i henhold til kautionsaftalen til Agentsia.
10.
På denne baggrund har Sofijski rajonen sad (kredsdomstolen i Sofia) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 4, stk. 2, og artikel 6, stk. 1, i Rådets direktiv 93/13/EØF [ (
12
)] om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler [...] fortolkes således, at når en kreditaftale fastsætter en forpligtelse for forbrugeren til at indgå en kautionsaftale med en af kreditoren udpeget kautionist, udgør kautionsaftalens indhold ikke »hovedgenstanden« for aftalen med denne tredjemand, men derimod en del af kreditaftalens indhold? Har det i denne henseende betydning, om kreditoren og kautionisten er indbyrdes afhængige personer?
2)
Skal [punkt] 1), litra i), i bilaget til [direktiv 93/13] fortolkes således, at når forbrugeren er forpligtet til i forbindelse med en allerede indgået kreditaftale at stille en kautionist – idet en af mulighederne består i, at forbrugeren hyrer en af kreditoren udpeget person – skal indholdet af forbrugerens forpligtelse i henhold til den kautionsaftale, som indgås senere på datoen for indgåelsen af kreditaftalen, anses for at være uklart, eftersom forbrugeren ikke havde mulighed for selv at udvælge eller foreslå den person, der af kreditoren blev udpeget som fremtidig kautionist?
3)
Såfremt det forrige spørgsmål besvares således, at kautionsaftalens genstand er klar, skal [punkt 1], litra i), j) og m), i bilaget til [direktiv 93/13] da fortolkes således, at når forbrugeren har forpligtet sig til i forbindelse med en allerede indgået kreditaftale at stille en kautionist – idet en af mulighederne består i, at forbrugeren antager en af kreditoren udpeget person – skal indholdet af forbrugerens forpligtelse i henhold til kreditaftalen anses for at være uklart, idet dette kan medføre, at kreditaftalen eller enkelte af dens vilkår er ugyldige?
4)
Skal artikel 4, stk. 1, i [direktiv 93/13], sammenholdt med artikel 8 i direktiv 2005/29/EF [ (
13
)] om virksomheders urimelige handelspraksis, fortolkes således, at der, når en person, som yder et lån, kræver, at forbrugeren indgår en aftale med en af kreditgiveren udpeget person, som sikrer kreditgiverens fordring over for forbrugeren, altid er tale om udnyttelse af forbrugerens ugunstige stilling og dermed om en aggressiv handelspraksis?
5)
Såfremt det fjerde spørgsmål besvares benægtende, skal artikel 4, stk. 1, og artikel 7 i [direktiv 93/13], sammenholdt med artikel 8 i [direktiv 2005/29] om virksomheders urimelige handelspraksis, da fortolkes således, at i en ensidig retslig procedure såsom en betalingspåkravsprocedure, hvor forbrugeren ikke deltager, kan retten begrunde tvivl om, at et kontraktvilkår er urimeligt, alene med det forhold, at retten har mistanke om, at vilkåret blev accepteret af forbrugeren på grund af en urimelig handelspraksis, eller skal dette sidstnævnte fastslås med sikkerhed?
6)
Skal artikel 15, stk. 2, i [direktiv 2008/48] fortolkes således, at denne bestemmelse finder anvendelse i tilfælde, hvor kreditaftalen er knyttet til en accessorisk tjenesteydelse, nemlig at en tredjemand stiller kaution mod et vederlag, og giver forbrugeren mulighed for ikke blot at gøre sine krav som følge af, at kautionisten har handlet i strid med sine forpligtelser, f.eks. ved at betale efter udløbet af en lovbestemt frist, gældende, men også processuelle indsigelser, som udelukker forpligtelsen over for kautionisten?
7)
Giver artikel 15, stk. 2, i [direktiv 2008/48], sammenholdt med effektivitetsprincippet, og – hvis det lægges til grund, at kreditaftalen og kautionsaftalen udgør forbundne transaktioner – artikel 5 og 7 i [direktiv 93/13], sammenholdt med [punkt 1], litra b) og c), i bilaget til dette direktiv, mulighed for en national retspraksis, hvorefter kautionisten i en aftale, der er knyttet til en forbrugerkreditaftale, har modtaget et vederlag fra forbrugeren til sikring af kreditaftalen og har betalt det til hovedkreditoren på grundlag af et kontraktvilkår på trods af udløbet af den frist, der er fastsat i artikel 147 i [ZZD] – hvilket i henhold til retspraksis medfører, at hele kautionen bortfalder – alligevel kan påberåbe sig at være indtrådt i den oprindelige kreditors rettigheder og under påberåbelse af modstridende retspraksis om lovens anvendelse kan kræve betaling af hovedskyldneren?
8)
Skal artikel 3, litra g), i [direktiv 2008/48], sammenholdt med artikel 5 i [direktiv 93/13], fortolkes således, at de årlige omkostninger i procent for lånet i tilfælde af en i kreditaftalen fastlagt forpligtelse til at indgå en med kreditaftalen forbunden kautionsaftale, hvilket medfører en forhøjelse af det samlede kreditbeløb, også skal beregnes på grundlag af de forhøjede rater for vederlaget til kautionisten? Har det i denne henseende betydning, hvem der har udvalgt kautionisten, og om vedkommende er en af hovedkreditoren afhængig person?
9)
Skal artikel 10, stk. 2, litra g), i [direktiv 2008/48] fortolkes således, at det skal lægges til grund, at den forkerte oplysning af de årlige omkostninger i procent i en kreditaftale mellem en erhvervsdrivende og en forbruger som låntager udgør en manglende oplysning af de årlige omkostninger i procent i kreditaftalen, og at den nationale domstol skal anvende de retsvirkninger, der i national ret er fastsat for manglende oplysning af de årlige omkostninger i procent? Skal det lægges til grund, at disse virkninger nødvendigvis også er bindende for den kautionist, der har betalt, i forhold til forbrugeren?
10)
Skal artikel 23, andet punktum, i [direktiv 2008/48] fortolkes således, at en af den nationale lovgiver fastsat sanktion i form af forbrugerkreditaftalens ugyldighed, hvorefter kun det ydede kreditbeløb skal betales tilbage, skal anses for at være forholdsmæssig i tilfælde, hvor forbrugerkreditaftalen ikke indeholder en præcis oplysning af de årlige omkostninger i procent, idet den ikke angiver omkostningerne til en af kreditoren udvalgt professionel kautionist (selv om de årlige omkostninger i procent er angivet med tal i kreditaftalens tekst)?
11)
Skal artikel 2, stk. 2, i direktiv 2009/138/EF [ (
14
)] om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed (Solvens II) [...], sammenholdt med del A, nr. 14), i bilag I til dette direktiv, fortolkes således, at professionel udøvelse af en aktivitet som kautionist mod vederlag, idet det kautionerende selskab i alle tilfælde af misligholdelse betaler hele beløbet for det lån, som en forbruger som hovedskyldner har optaget, og vederlaget betales sammen med alle låneraterne uafhængigt af forbrugerens misligholdelse, udgør »forsikringsvirksomhed« i dette direktivs forstand?
12)
Såfremt det 11. spørgsmål besvares bekræftende, skal artikel 14, stk. 1, i [direktiv 2009/138] da fortolkes således, at en person, der udøver den i det 11. spørgsmål omhandlede aktivitet, er underlagt en forpligtelse til at have en tilladelse fra de nationale tilsynsmyndigheder, der er kompetente til at udstede tilladelser til forsikringsgivere?«
11.
Agentsia, den tjekkiske regering (
15
) og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg til Domstolen.
IV. Bedømmelse
12.
Domstolen har anmodet mig om at besvare det sjette og det syvende spørgsmål. Agentsia og Kommissionen har foreslået Domstolen at behandle disse spørgsmål samlet, hvilket jeg kan tilslutte mig.
13.
I henhold til artikel 267 TEUF tilkommer det Domstolen at give den nationale ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter denne i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den. Ud fra dette synspunkt påhviler det Domstolen efter omstændighederne at omformulere de spørgsmål, den forelægges (
16
). Med sit sjette og syvende spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, for det første, om artikel 15, stk. 2, i direktiv 2008/48 finder anvendelse på kreditaftaler, der er knyttet til en kaution stillet af tredjemand mod et vederlag, og, for det andet, om artikel 5 og 7 i direktiv 93/13, sammenholdt med punkt 1, litra b) og c), i bilaget hertil, finder anvendelse på national retspraksis, hvorefter en kautionist, der har betalt hovedkreditor i en forbrugerkreditaftale, kan kræve betaling fra hovedskyldner, selv om kautionen er bortfaldet.
A.
Formaliteten med hensyn til det sjette og det syvende spørgsmål
Parternes bemærkninger
14.
Ifølge Agentsia giver kautionsaftalen kreditor en yderligere sikkerhed for lånet og sikrer dets fulde og rettidige opfyldelse. Denne kautionsaftale er forskellig fra den kreditaftale, der er indgået mellem kreditoren og forbrugeren som låntager, således at de to aftaler ikke kan betragtes som en kommerciel helhed. Kautionsaftalen finansierer i øvrigt ikke kreditaftalen. Kreditaftalen og kautionsaftalen er derfor ikke »tilknyttede kreditaftaler« som defineret i artikel 3, litra n), i direktiv 2008/48. Eftersom artikel 15, stk. 2, i direktiv 2008/48 kun finder anvendelse på tilknyttede kreditaftaler, regulerer den ikke de transaktioner, som forelæggelsesafgørelsen vedrører. Det sjette og det syvende spørgsmål vedrører ikke sagens faktiske omstændigheder, er af hypotetisk karakter og kan derfor ikke antages til realitetsbehandling.
15.
Kommissionen har ikke sat spørgsmålstegn ved, om det sjette og det syvende spørgsmål kan antages til realitetsbehandling.
Bedømmelse
16.
Ifølge Domstolens faste praksis er proceduren efter artikel 267 TEUF et middel til samarbejde mellem Domstolen og de nationale retter, som giver Domstolen mulighed for at forsyne de nationale retter med de elementer vedrørende fortolkningen af EU-retten, som er nødvendige for, at de kan afgøre de tvister, som verserer for dem. Inden for rammerne af dette samarbejde tilkommer det udelukkende den nationale ret, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den sag, der er indbragt for den, at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når disse spørgsmål vedrører fortolkningen af EU-retten, er Domstolen principielt forpligtet til at træffe afgørelse. Der foreligger en formodning for, at de spørgsmål om EU-rettens fortolkning, som den nationale ret har forelagt på det retlige og faktiske grundlag, som den har fastlagt, og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve, er relevante. Domstolen kan kun afvise en anmodning fra en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er hypotetisk, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en sagligt korrekt besvarelse af spørgsmålet (
17
).
17.
Med det sjette og det syvende spørgsmål ønskes oplyst, om artikel 15, stk. 2, i direktiv 2008/48 finder anvendelse på kreditaftaler, der er knyttet til en kaution stillet af tredjemand mod, at skyldner betaler et vederlag, og navnlig om disse aftaler er »tilknyttede kreditaftaler« i henhold til direktiv 2008/48. Med disse to spørgsmål ønskes oplyst, om visse bestemmelser i den afledte EU-ret kan finde anvendelse på den faktiske situation, der er beskrevet i forelæggelsesafgørelsen, og hvis eksistens parterne i sagerne ikke bestrider. Sådanne omstændigheder er klart omfattet af anvendelsesområdet for den retspraksis, hvortil der henvises i punkt 16 i dette forslag til afgørelse. Jeg foreslår derfor Domstolen at fastslå, at det sjette og det syvende spørgsmål kan antages til realitetsbehandling.
B.
Realiteten
Parternes indlæg
18.
Af de grunde, der er anført i punkt 14 i dette forslag til afgørelse, har Agentsia gjort gældende, at artikel 15, stk. 2, i direktiv 2008/48 ikke finder anvendelse, når en kreditaftale er knyttet til levering af en accessorisk tjenesteydelse, her en kaution stillet af en tredjepart mod betaling af et vederlag. Selskabet har gjort gældende, at det syvende spørgsmål rejser spørgsmål om national ret vedrørende en kautions ophør og ikke krav mod en kreditor, der hidrører fra levering af varer eller tjenesteydelser. Agentsia har endvidere anført, at den omstændighed, at kautionisten ikke påberåbte sig ZZD’s artikel 147 over for kreditor, selv om der var forløbet seks måneder efter hovedgældens forfald, ikke har nogen konsekvenser for forbrugeren som låntager. En gæld er skyldig, uanset hvem den skyldes til.
19.
Kommissionen er enig i, at de kreditaftaler, der er genstand for de sager, der er indbragt for den forelæggende ret, ikke opfylder kravene i artikel 3, litra n), i direktiv 2008/48 og derfor ikke er tilknyttede kreditaftaler, der er omfattet af artikel 15, stk. 2, i direktiv 2008/48. Den ydede kredit finansierede ikke udelukkende eller delvist en aftale om levering af identificerbare varer eller levering af en identificerbar tjenesteydelse. Kautionsaftalerne er derfor accessoriske i forhold til kreditaftalen og yder ikke kredit til køb af varer eller tjenesteydelser. Kommissionen har anført, at det syvende spørgsmål synes at vedrøre anvendelsen og fortolkningen af national ret snarere end vilkåret i en forbrugeraftale, således at bestemmelserne i direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler ikke finder anvendelse.
20.
Kommissionen har dog foreslået, at Domstolen ved besvarelsen af det sjette og det syvende spørgsmål tager hensyn til de særlige omstændigheder, hvorunder forelæggelsesafgørelsen blev truffet. Forholdet mellem kreditoren og kautionisten (
18
) synes at kunne afholde sidstnævnte fra at påberåbe sig ZZD’s artikel 147, stk. 1, med henblik på kautionens bortfald. Hvis forbrugeren som låntager kunne påberåbe sig denne bestemmelse over for kreditgiveren, ville vedkommende kunne undgå tilbagebetaling af det lånte beløb. Disse betragtninger er særligt relevante under omstændigheder, hvor adgangen til kreditaftalen er betinget af, at forbrugeren som låntager opnår en kaution fra en enhed, der er udpeget af kreditgiveren.
21.
Kommissionen har tilføjet, at artikel 17 i direktiv 2008/48 omgås, når en kautionist kan påberåbe sig en kautionsaftale med henblik på at opnå, at en forbruger som låntager indfrier en fordring, og ved ikke en overdragelse af retten til at inddrive denne gæld. Ifølge Kommissionen bygger artikel 17 i direktiv 2008/48 på en formodning om, at erhververen af en fordring er en tredjemand, der er uafhængig af kreditor. Den beskyttelse, som denne artikel yder, bør også gælde, når kautionisten er et datterselskab af den oprindelige kreditor. En ordning, hvor en kreditor og en kautionist, der opererer som en kommerciel helhed, aftaler, at en låntagende forbrugers rettigheder over for en kreditor ophører, omgår direktiv 2008/48 i strid med direktivets artikel 22, stk. 3.
Bedømmelse
– Artikel 15, stk. 2, i direktiv 2008/48
22.
I henhold til artikel 3, litra n), i direktiv 2008/48 skal en »tilknyttet kreditaftale« opfylde to kumulative betingelser: Den pågældende kredit skal udelukkende tjene til at finansiere en aftale om levering af varer eller tjenesteydelser, og de to aftaler skal objektivt set udgøre en kommerciel helhed (
19
). Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at de omhandlede kreditaftaler i de sager, der er indbragt for den forelæggende ret, ikke finansierer køb af identificerbare varer eller tjenesteydelser. Kautionsaftalerne yder heller ikke en tjenesteydelse, som kreditaftalerne betaler for. Som Kommissionen med rette har anført, er kautionsaftalen accessorisk i forhold til kreditaftalen. Disse to aftaler opfylder således ikke den første af de kumulative betingelser for, at der foreligger en »tilknyttet kreditaftale« som omhandlet i direktiv 2008/48. Eftersom artikel 15, stk. 2, finder anvendelse på de således definerede »tilknyttede kreditaftaler«, kan denne bestemmelse ikke finde anvendelse på aftaler, der ikke er omfattet af denne definition.
– Artikel 5 og 7 i direktiv 93/13
23.
Ifølge den forelæggende ret fortolkes ZZD’s artikel 147 i national retspraksis således, at den giver den kautionist, der har betalt en hovedkreditor, mulighed for at kræve betaling fra skyldner, uanset at kautionen anses for at være bortfaldet ved lov (
20
). Direktiv 93/13 tager sigte på den indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om urimelige kontraktvilkår i aftaler, der indgås mellem erhvervsdrivende og forbrugere. Artikel 5 i direktiv 93/13 kræver, at skriftlige vilkår i kontrakter er affattet klart og forståeligt, og at det i tvivlstilfælde er den fortolkning af et vilkår, som er mest gunstig for forbrugeren, der gælder. Artikel 7 i direktiv 93/13 regulerer den gentagne anvendelse af urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler. Som Kommissionen har påpeget, for så vidt som det syvende spørgsmål henviser til artikel 5 og 7 i direktiv 93/13, sammenholdt med punkt 1, litra b) og c), i bilaget hertil, gør den dette i forbindelse med anvendelsen af en national lovgivning snarere end ved fortolkningen af et vilkår i en forbrugeraftale. Eftersom disse EU-retlige bestemmelser fremstår som anvendelige på fortolkningen og anvendelsen af urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, regulerer de ikke anvendelsen af bestemmelser i national ret såsom ZZD’s artikel 147 (
21
).
– Omgåelse af bestemmelserne i direktiv 2008/48
24.
Artikel 267 TEUF tillægger Domstolen kompetence til at fortolke EU-retten inden for rammerne af besvarelsen af de spørgsmål, som en national ret forelægger den (
22
). Selv om Domstolen med henblik på at give et hensigtsmæssigt svar kan inddrage EU-retlige regler, som den nationale ret ikke har henvist til (
23
), er dens kompetence til at gøre dette begrænset af den klare adskillelse mellem Domstolens og de nationale retters funktioner, som er fastsat i artikel 267 TEUF (
24
), hvorefter de nationale retter afgør de EU-retlige spørgsmål, som de søger svar på (
25
). Det tilkommer således de nationale retter at bestemme formen og indholdet af de spørgsmål, de ønsker at forelægge, og som parterne i hovedsagen kan ikke ændre (
26
). Dette er i overensstemmelse med den retspraksis, der kræver, at Domstolen sikrer, at medlemsstaternes regeringer og parterne får mulighed for at afgive indlæg vedrørende de spørgsmål, der er forelagt Domstolen i medfør af artikel 23 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol (
27
).
25.
Disse sager er et godt eksempel på i det mindste en del af begrundelsen for at indføre begrænsninger i Domstolens udøvelse af sin kompetence i henhold til artikel 267 TEUF. Da den forelæggende ret ikke har anmodet om en fortolkning af artikel 17, stk. 2, i direktiv 2008/48, har der ikke været nogen diskussion om retsgrundlaget for Kommissionens påstand om, at denne bestemmelse hviler på den antagelse, at den erhverver, som bestemmelsen henviser til, skal være en tredjemand, der er uafhængig af en oprindelig kreditor. Det fremgår også klart af ordlyden af artikel 22, stk. 3, i direktiv 2008/48, at den pålægger medlemsstaterne at sikre, at de bestemmelser, som de vedtager til gennemførelse af dette direktiv, ikke omgås (
28
). Idet den forelæggende ret ikke har anmodet Domstolen om at fortolke artikel 22, stk. 3, i direktiv 2008/48, kan den ikke kritiseres for ikke at have identificeret, om de bestemmelser, som Kommissionen har hævdet kan omgås, blev vedtaget med henblik herpå. Domstolen savner således de oplysninger, den har brug for med henblik på at give den forelæggende ret en fortolkning af artikel 22, stk. 3, i direktiv 2008/48, som den kan anvende ved afgørelsen af den sag, der verserer for den. Udfald af denne art er uforenelige med proceduren i henhold til artikel 267 TEUF.
V. Forslag til afgørelse
26.
Jeg foreslår derfor Domstolen, at den besvarer det sjette og det syvende spørgsmål, som Sofijski rajonen sad (kredsdomstolen i Sofia, Bulgarien) har forelagt til præjudiciel afgørelse, således:
»1)
Artikel 15, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48/EF af 23. april 2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF finder ikke anvendelse på kreditaftaler, der er knyttet til en accessorisk ydelse, såsom at en tredjemand stiller kaution mod betaling af et vederlag, når sådanne kreditaftaler ikke udelukkende tjener til at finansiere en aftale om levering af identificerbare varer eller levering af en identificerbar tjenesteydelse.
2)
Artikel 5 og 7 i Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, sammenholdt med punkt 1, litra b) og c), i bilaget til dette direktiv, finder ikke anvendelse på national retspraksis, hvorefter en kautionist, der har betalt kreditor i henhold til en forbrugerkreditaftale, kan kræve betaling af skyldneren, uanset at denne kaution var bortfaldet.«
(
1
) – Originalsprog: engelsk.
(
2
) – EUT 2008, L 133, s. 66, som ændret ved Kommissionens direktiv 2011/90/EU af 14.11.2011 (EUT 2011, L 296, s. 35, ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/17/EU af 4.2.2014 (EUT 2014, L 60, s. 34), ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/1011 af 8.6.2016 (EUT 2016, L 171, s. 1), ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2019/1243 af 20.6.2019 (EUT 2019, L 198, s. 241), og ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2021/2167 af 24.11.2021 (EUT 2021, L 438, s. 1).
(
3
) – Statstidende nr. 275 af 22.11.1950, gældende fra den 1.1.1951, som ændret i statstidende nr. 35 af 27.4.2021.
(
4
) – Direktiv 2008/48/EF finder ikke anvendelse på låneaftaler på under 200 EUR, jf. artikel 2, stk. 2, litra c).
(
5
) – I en af sagerne var der ikke noget krav om en garanti: I fraværet af en garanti måtte låntageren dog vente 14 dage på godkendelse af lånet. Hvis en forbruger som låntager senest 48 timer efter indgåelsen af kreditaftalen indgik en kautionsaftale med en person, som kreditgiveren havde valgt, eller stillede en ubetinget bankgaranti inden for 10 dage, modtog forbrugeren en kreditgodkendelse inden for 24 timer. Kommissionen har anført, at disse betingelser lagde pres på den låntagende forbruger med henblik på at acceptere kreditorens valg af kautionist.
(
6
) – Ifølge den forelæggende ret var denne mulighed til stede i nogle af de sager, der er genstand for anmodningen om præjudiciel afgørelse.
(
7
) – Den anden sagsøger, Agentsia, har gjort gældende, at selskabet ikke valgte eller udpegede den foreslåede professionelle kautionist, men snarere accepterede den.
(
8
) – Ved kendelse af 26.10.2023 meddelte den forelæggende ret Domstolen, at den sjette af de otte sager, der var genstand for anmodningen om præjudiciel afgørelse, var blevet trukket tilbage.
(
9
) – Den forelæggende ret har anført, at de forbrugere som låntagere, der ikke er parter i sagen, kan anfægte de faktiske omstændigheder, som den har beskrevet.
(
10
) – Fortolkningsafgørelse nr. 4/2013 af 18.6.2014 truffet af præsidiet for afdelingerne for civile og handelsretlige sager ved Varchoven kasatsionen sad (øverste kassationsdomstol).
(
11
) – Jf. f.eks. kendelse nr. 5389 af 1.3.2019 fra Sofijski gradski sad (byretten i Sofia), appelkammer II-b, i civil appelsag nr. 2165/2019.
(
12
) – EFT 1993, L 95, s. 29, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/83/EU af 25.10.2011 (EUT 2011, L 304, s. 64) og ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2019/2161 af 27.11.2019 (EUT 2019, L 328, s. 7).
(
13
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 11.5.2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (direktivet om urimelig handelspraksis) (EUT 2005, L 149, s. 22).
(
14
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 25.11.2009 om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed (Solvens II) (EUT 2009, L 335, s. 1).
(
15
) – Den tjekkiske regering har begrænset sit skriftlige indlæg til besvarelsen af det 11. spørgsmål i forelæggelsesafgørelsen.
(
16
) – Jf. i denne retning dom af 10.2.2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Forældelsesfrist) (C-219/20, EU:C:2022:89, præmis 33).
(
17
) – Jf. i denne retning dom af 8.12.2016, Eurosaneamientos m.fl. (C-532/15 og C-538/15, EU:C:2016:932, præmis 26-28 og den deri nævnte retspraksis).
(
18
) – Kommissionen har anført, at »Financial Bulgaria« EOOD er et datterselskab af »Easy Asset Management« AD. Hvad angår forholdet mellem »Credisimo« AD og »I Trust« EOOD har Kommissionen for det første anført, at kreditgiveren valgte kautionisten til forbrugerkreditaftalen. For det andet påberåbte kautionisten sig ikke garantiens bortfald over for kreditor under omstændigheder, hvor en kautionist, der er opmærksom på muligheden for, at en forbruger som låntager kunne være i økonomiske vanskeligheder, ville være tilbøjelig til at gøre dette snarere end at løbe risikoen for den låntagende forbrugers misligholdelse.
(
19
) – Jf. f.eks. dom af 21.12.2023, BMW Bank m.fl. (C-38/21, C-47/21 og C-232/21, EU:C:2023:1014, præmis 301), om kreditaftaler vedrørende levering af motorkøretøjer.
(
20
) – Det tilkommer ikke Domstolen at tage stilling til fortolkningen af nationale love eller bestemmelser eller at afgøre rigtigheden af den forelæggende rets fortolkning heraf inden for rammerne af den procedure, der er fastsat i artikel 267 TEUF, jf. f.eks. dom af 21.9.2016, Etablissements Fr. Colruyt (C-221/15, EU:C:2016:704, præmis 15), og af 5.6.2018, Grupo Norte Facility (C-574/16, EU:C:2018:390, præmis 32).
(
21
) – Det fremgår af forelæggelsesafgørelsens punkt 104 og 157, at en af kreditaftalerne indeholder et vilkår om, at kautionisten i henhold til kautionsaftalen også hæfter efter forfaldsdatoen for forbrugerens forpligtelser i henhold til forbrugerkreditaftalen, uanset om kreditoren inden for seks måneder efter forfaldsdatoen for forpligtelsen har indledt en sag mod forbrugeren som låntager og/eller kautionisten. Agentsia har anført, at en sådan klausul kommer forbrugerne til gode, for så vidt som deres forpligtelser er garanteret af en anden skyldner, hos hvem kreditor kan kræve indfrielse af gælden.
(
22
) – Jf. f.eks. dom af 27.3.2014, Torralbo Marcos (C-265/13, EU:C:2014:187, præmis 27 og den deri nævnte retspraksis).
(
23
) – Jf. f.eks. dom af 17.10.2019, Comida paralela 12 (C-579/18, EU:C:2019:875, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis).
(
24
) – Jf. f.eks. dom af 20.6.2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Udstationering af arbejdstagere fra tredjelande) (C-540/22, EU:C:2024:530, præmis 105), og af 27.6.2024, Peigli (C-41/23, EU:C:2024:554, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis).
(
25
) – Jf. f.eks. dom af 9.7.2020, Raiffeisen Bank og BRD Groupe Societé Générale (C-698/18 og C-699/18, EU:C:2020:537, præmis 46). Det fremgår ligeledes af Domstolens praksis, at når en forelæggende ret i sin forelæggelsesafgørelse udtrykkeligt angiver, at den ikke har fundet det nødvendigt at forelægge et spørgsmål for Domstolen, eller hvis den stiltiende afviser at forelægge Domstolen et spørgsmål fra en af parterne, kan Domstolen ikke besvare dette spørgsmål eller tage hensyn hertil i sit svar, jf. f.eks. dom af 13.12.2018, Touring Tours und Travel og Sociedad de transportes (C-412/17 og C-474/17, EU:C:2018:1005, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
(
26
) – Jf. f.eks. dom af 18.7.2013, Consiglio Nazionale dei Geologi (C-136/12, EU:C:2013:489, præmis 29 og 30), og af 22.12.2022, Airbnb Ireland og Airbnb Payments UK (C-83/21, EU:C:2022:1018, præmis 82-84 og den deri nævnte retspraksis).
(
27
) – Jf. f.eks. dom af 16.10.2014, Welmory (C-605/12, EU:C:2014:2298, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis), og af 17.12.2020, BAKATI PLUS (C-656/19, EU:C:2020:1045, præmis 33).
(
28
) – Jf. dom af 21.3.2024, Profi Credit Bulgaria (Accessoriske tjenesteydelser i forbindelse med kreditaftalen) (C-714/22, EU:C:2024:263, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).