61993TO0021_DA
Dommens præmisser
Afgørelse
Dommens præmisser
Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger
1 Ved staevning indgivet til Rettens Justitskontor den 1. marts 1993 har sagsoegeren i henhold til tjenestemandsvedtaegtens artikel 91, stk. 4, anlagt sag med paastand om annullation af Kommissionens afgoerelse af 27. november 1992, hvorved han blev paalagt den disciplinaere sanktion degradation i henhold til artikel 86, stk. 2, litra e), i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten").
2 Ved saerskilt dokument indgivet til Rettens Justitskontor samme dag har sagsoegeren i henhold til vedtaegtens artikel 91, stk. 4, ligeledes fremsat begaering om anordning af foreloebige forholdsregler i form af udsaettelse af gennemfoerelsen af den anfaegtede afgoerelse.
3 Kommissionen har indgivet skriftlige indlaeg den 12. marts 1993. Parterne har afgivet mundtlige indlaeg den 18. marts 1993.
4 Rettens praesident har ved kendelse af 19. marts 1993 paalagt Kommissionen at tilstille Retten en kopi af sagsakterne vedroerende disciplinaersagen mod sagsoegeren.
5 Inden undersoegelsen af, om den foreliggende begaering om foreloebige forholdsregler er begrundet, skal der gives en kortfattet beskrivelse af tvistens baggrund, saaledes som den fremgaar af parternes skriftlige og mundtlige indlaeg, samt af sagsakterne vedroerende disciplinaersagen.
6 I slutningen af oktober 1987 ansoegte sagsoegeren, der da var tjenestemand paa proeve ved Kommissionen, om nogle dages ferie ° hvilket blev ham bevilget ° for at han kunne rejse til Portugal for dér at varetage et hastende personligt problem. Dette problem var forbundet med sagsoegerens paastaaede deltagelse i en lovovertraedelse bestaaende i forhandling af narkotika.
7 Sagsoegeren konsulterede allerede ved sin ankomst til Lissabon den 2. november 1987 en laege. Denne udstedte en laegeattest, hvori det attesteredes, at sagsoegeren var uarbejdsdygtig paa ubestemt tid. Den paagaeldende laegeattest blev oversendt til Kommissionen af sagsoegerens aegtefaelle og tilgik institutionens tjenestegrene den 12. november 1987.
8 Om eftermiddagen den 2. november 1987 henvendte sagsoegeren sig til kriminalpolitiet og blev varetaegtsfaengslet i henhold til kendelse afsagt samme dag af Tribunal de Instrução Criminal de Lisboa. Den foelgende dags morgen blev sagsoegeren fremstillet for denne rets dommer, der bestemte, at han skulle holdes isoleret, idet han fandt, at der var tilstraekkelige beviser til at rejse anklage mod ham for deltagelse i ulovlig forhandling af narkotika. Han blev holdt isoleret i ca. tre uger. Sagen blev oversendt til kriminalpolitiet med foelgende bemaerkning: "Undersoegelsesafdelingen skal foretage en hasteundersoegelse for at fastslaa, om sigtede er impliceret i de paagaeldende omstaendigheder eller i andre omstaendigheder, der har foert til disse, og skal fremsende oplysning herom inden for ovennaevnte frist (otte dage) vedroerende isolationen af sigtede, eftersom han er ansat ved en faellesskabsinstitution, og da en unoedvendig forlaengelse af den nuvaerende situation (kan) fremkalde en uoprettelig skade."
9 Da sagsoegerens fravaer trak i langdrag, sendte Kommissionen den 18. december 1987 et telegram til sagsoegerens bopael i Sacavém og anmodede ham om at fremstille sig til en laegeundersoegelse i Lissabon. Sagsoegeren, der stadig var varetaegtsfaengslet, gav ikke moede til denne laegeundersoegelse.
10 Den 12. januar 1988 anmodede sagsoegerens advokat Tribunal de Instrução Criminal om at oplyse Kommissionen om, at hans mandant var varetaegtsfaengslet; Tribunal oplyste den 22. januar 1988 Kommissionens Presse- og Informationskontor i Lissabon herom.
11 Ved afgoerelse af 24. februar 1988 suspenderede ansaettelsesmyndigheden sagsoegeren fra tjenesten i medfoer af vedtaegtens artikel 88. Den 26. marts 1988 bestemte Tribunal de Instrução Criminal, som fandt, at det ikke laengere var begrundet at opretholde varetaegtsfaengslingen, at sagsoegeren straks skulle loeslades, idet han dog blev meddelt paalaeg om den foerste hverdag i hver maaned i loebet af seks maaneder at give moede paa Portugals Ambassade eller diplomatiske repraesentation paa det sted, hvor hans arbejdsplads er beliggende. Ved afgoerelse af 8. april 1988 ophaevede ansaettelsesmyndigheden suspensionen af sagsoegeren med virkning fra 5. april s.aa.
12 Tribunal Criminal de Lisboa, Fjerde Afdeling, idoemte ved dom af 14. maj 1990 sagsoegeren en straf paa fire maaneders faengsel og en boede paa 100 000 ESC for uagtsom deltagelse i forhandling af narkotika. Da sagsoegeren allerede havde afsonet den idoemte faengselsstraf, blev han loesladt.
13 Den 30. marts 1992 besluttede ansaettelsesmyndigheden at indlede disciplinaersag mod sagsoegeren med den begrundelse, at han havde afgivet urigtige erklaeringer ved at begrunde sit fravaer fra tjenesten med helbredsgrunde under fremlaeggelse af en laegeattest, skoent han faktisk var faengslet i henhold til kendelse afsagt af Tribunal de Instrução Criminal.
14 Disciplinaerraadet afgav den 2. oktober 1992 en begrundet udtalelse, hvori det foreslog, at sagsoegeren blev paalagt den disciplinaere sanktion irettesaettelse i henhold til vedtaegtens artikel 86, stk. 2, litra b). Disciplinaerraadet fandt, at det ikke var godtgjort, at laegeattesten var blevet sendt til Kommissionen efter varetaegtsfaengslingen af sagsoegeren, og at han derfor ikke kunne beskyldes for at have afgivet urigtige erklaeringer. Disciplinaerraadet udtalte imidlertid, at sagsoegeren havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til vedtaegten, navnlig i henhold til artikel 59, stk. 1, andet afsnit, idet han ikke i perioden mellem den 18. december 1987 og den 22. januar 1988 havde opfyldt sin forpligtelse til at give institutionen meddelelse om grunden til sit fravaer fra tjenesten.
15 Ansaettelsesmyndigheden fastslog ved afgoerelse af 27. november 1992, at sagsoegeren havde begaaet en tjenstlig forseelse bestaaende i afgivelse af urigtige erklaeringer, og paalagde ham den disciplinaere sanktion degradation fra loenklasse B3, loentrin 5, til loenklasse B4, loentrin 5, med virkning fra den 1. december 1992. Ansaettelsesmyndigheden udtalte i sin afgoerelse, at sagsoegeren paa det tidspunkt, hvor han forberedte afsendelsen af laegeattesten til Kommissionen, burde have vaeret vidende om, at hans eventuelle fravaer fra tjenesten efter den ferie, som han var blevet bevilget, ikke skyldtes helbredsgrunde, og at han forsaetligt havde undladt at meddele institutionen de egentlige grunde til fravaeret fra tjenesten. Ansaettelsesmyndigheden udtalte endvidere, at sagsoegeren fra det tidspunkt, hvor han ikke laengere blev holdt isoleret, burde have oplyst Kommissionen om, at laegeattesten ikke var i overensstemmelse med sandheden, eller i det mindste have forsikret sig om, at politiet rent faktisk havde oplyst Kommissionen om, at han blev holdt faengslet. Selv om sagsoegeren den 18. december 1987 havde faaet kendskab til, at de portugisiske myndigheder ikke havde oplyst Kommissionen om faengslingen, reagerede han foerst den 12. januar 1988 og lod saaledes forsaetligt Kommissionen antage, at hans fravaer skyldtes helbredsgrunde. Ansaettelsesmyndigheden tilfoejede endvidere, at sagsoegeren har underskrevet og aldrig anfaegtet afgoerelsen om suspension af 24. februar 1988, som allerede beskyldte ham for at have villet skjule, at hans fravaer ikke skyldtes helbredsgrunde. Denne omstaendighed ° som Disciplinaerraadet ikke havde taget hensyn til i sin begrundede udtalelse ° indebar, at overtraedelsen af forpligtelsen til at give institutionen oplysning ikke kan begraenses til perioden mellem den 12. december 1987 og den 12. januar 1988.
Retlige bemaerkninger
16 Ifoelge bestemmelserne i EOEF-traktatens artikel 185 og 186 har indbringelse af soegsmaal for Retten ikke opsaettende virkning. Retten kan dog, hvis den skoenner, at forholdene kraever det, udsaette gennemfoerelsen af den anfaegtede retsakt eller foreskrive de noedvendige foreloebige forholdsregler.
17 Ifoelge artikel 104, stk. 2, i Rettens procesreglement skal sagsoegeren angive de omstaendigheder, der medfoerer uopsaettelighed, og de faktiske og retlige grunde til, at den begaerede foreloebige forholdsregel umiddelbart forekommer berettiget.
Parternes argumenter
18 Sagsoegeren har anfoert, at den disciplinaere sanktion degradation, som han er blevet paalagt ° foruden det oekonomiske tab og udsigterne for hans karriere ° har ydmyget ham dybt over for hans kolleger og overordnede, hvilket har paavirket ham baade fysisk og psykisk. Ifoelge sagsoegeren skyldes det oekonomiske tab, som han har lidt, ikke alene den fortabelse af vederlag, der direkte foelger af den disciplinaere sanktion degradation, men ogsaa den omstaendighed, at han i modsaetning til alle sine kolleger ikke er blevet foreslaaet forfremmet til en hoejere loenklasse.
19 Sagsoegeren mener endvidere, at da der ikke er blevet foert bevis for de urigtige erklaeringer, som han under disciplinaersagen blev beskyldt for at have fremsat, vil det tidsrum, der forloeber, indtil Retten har truffet afgoerelse om annullationssoegsmaalet i hovedsagen, yderligere forvaerre hans psykiske tilstand, der allerede er meget beroert, eftersom det ikke alene er hans familieliv og oekonomiske situation, men ogsaa hans vaerdighed og faglige omdoemme, der drages i tvivl.
20 Sagsoegeren mener, at den anfaegtede afgoerelse ° for saa vidt som den ikke tager hensyn til de relevante bevisdokumenter og er baseret paa betragtninger, som modsiger de beviser, der er blevet fremfoert under disciplinaersagen ° foruden at udgoere en tilsidesaettelse af gaeldende ret er behaeftet med en begrundelsesmangel.
21 Kommissionen har under henvisning til Rettens faste praksis bestridt, at det oekonomiske tab, som sagsoegeren har paaberaabt sig, udgoer et alvorligt og uopretteligt tab, som kan begrunde de begaerede foreloebige forholdsregler, eftersom sagsoegeren, saafremt han faar medhold i hovedsagen, vil faa udbetalt den loenforskel, der er en foelge af degradationen. Kommissionen mener endvidere, at den af sagsoegeren paaberaabte skade som foelge af den omstaendighed, at han ikke er blevet forfremmet, paa ingen maade er en foelge af den anfaegtede afgoerelse, og Kommissionen har herved understreget, at da sagsoegeren aldrig har anfaegtet denne manglende forfremmelse, hverken ved klage eller soegsmaal, kan han ikke nu frit paaberaabe sig det oekonomiske tab, som eventuelt maatte foelge heraf.
22 Kommissionen har endvidere gjort gaeldende, at intet af de anbringender, som sagsoegeren har paaberaabt sig i hovedsagen, er begrundede. Afgoerelsen opregner udtoemmende de faktiske og retlige omstaendigheder, som har foert ansaettelsesmyndigheden til at paalaegge den disciplinaere sanktion degradation, samt de grunde, der har foranlediget den til ikke at foelge Disciplinaerraadets udtalelse og til ° under hensyn til den yderst alvorlige karakter af de omstaendigheder, som goeres gaeldende mod sagsoegeren ° at paalaegge en meget haardere sanktion end den, som var blevet foreslaaet af Disciplinaerraadet.
Eksistensen af "fumus boni juris"
23 Det fremgaar af sagen, at Disciplinaerraadet har anbefalet en mildere sanktion end den, som ansaettelsesmyndigheden valgte at paalaegge, eftersom Disciplinaerraadet fandt, at det ikke var godtgjort, at laegeattesten var blevet tilsendt Kommissionen efter varetaegtsfaengslingen af sagsoegeren den 2. november 1987, og at klagepunktet om urigtige erklaeringer derfor ikke kunne goeres gaeldende mod sagsoegeren. Ansaettelsesmyndigheden har i sin afgoerelse ° uden at bestride den vurdering af de faktiske omstaendigheder, som er indeholdt i Disciplinaerraadets begrundede udtalelse ° fraveget Disciplinaerraadets opfattelse og har herved i det vaesentlige anfoert dels den omstaendighed, at sagsoegeren paa det tidspunkt, da han forberedte afsendelsen af laegeattesten til Kommissionen, maatte vaere vidende om, at hans eventuelle fravaer fra tjenesten efter den ferie, som han var blevet bevilget, ikke skyldtes helbredsgrunde, dels, at sagsoegeren har underskrevet og aldrig anfaegtet afgoerelsen om suspension af 24. februar 1988, hvori han allerede beskyldtes for at have villet skjule, at hans fravaer ikke skyldtes helbredsgrunde.
24 Den kvalifikation af de faktiske omstaendigheder, som ansaettelsesmyndigheden har anlagt i den anfaegtede afgoerelse, rejser umiddelbart alvorlig tvivl, uden at dette paa naervaerende trin foregriber dens lovlighed eller ulovlighed.
25 Under hensyn til de oplysninger, som Retten raader over, indeholder sagsakterne intet, hvoraf det kan udledes, at sagsoegeren vidste eller burde vide, at han straks ville blive anholdt efter frivilligt den 2. november 1987 at have givet moede hos kriminalpolitiet, og dette gaelder saa meget desto mere, som der foerst blev rejst sigtelse og afsagt faengslingskendelse den 2. november 1987. Der synes ikke at kunne udledes nogen konklusion af den blotte omstaendighed, at sagsoegeren ikke har anfaegtet afgoerelsen om suspension, idet suspensionen blev bragt til ophoer foer udloebet af fristen for at anfaegte den.
26 Det fremgaar desuden af den i praemis 8 naevnte kendelse fra Tribunal de Instrução Criminal, at denne retsinstans paalagde kriminalpolitiet at fremsende oplysning om, at sagsoegeren var varetaegtsfaengslet og holdtes isoleret. Det forekommer derfor sandsynligt, at sagsoegeren har kunnet vaere overbevist om, at denne oplysning var blevet tilstillet Kommissionen, og at han foerst den 18. december 1987 ° datoen for telegrammet, der indkaldte ham til en laegeundersoegelse ° fik kendskab til, at det faktisk ikke forholdt sig saaledes. Under hensyn til den omstaendighed, at sagsoegeren blev holdt isoleret, og under hensyn til retsferien ved aarsskiftet, forekommer det i oevrigt ikke muligt paa grundlag af det tidsrum paa ca. tre uger, der forloeb inden hans advokat anmodede Tribunal om at underrette Kommissionen om, at hans mandant var varetaegtsfaengslet, at udlede, at sagsoegeren forsaetligt har villet skjule de egentlige grunde til sit fravaer fra tjenesten for Kommissionen.
27 Det fremgaar af det foregaaende, at de omstaendigheder, som er blevet fremfoert for Retten, paa sagens nuvaerende trin kan udgoere et vaesentligt grundlag for sagsoegerens argumenter til stoette for hans annullationssoegsmaal til proevelse af den anfaegtede afgoerelse.
Risikoen for et alvorligt og uopretteligt tab
28 Ifoelge fast praksis (jf. senest kendelse afsagt af Rettens praesident den 23.3.1993, sag T-115/92 R, Hogan mod Parlamentet, Sml. II, s. 339) kan et rent oekonomisk tab i princippet ikke anses for uopretteligt eller selv vanskeligt afhjaelpeligt, da et saadant tab kan vaere genstand for en senere oekonomisk erstatning. Det paahviler imidlertid Retten at undersoege ° under hensyn til den interesse, som opfyldelsen af den anfaegtede afgoerelse frembyder for institutionen ° hver sags saerlige omstaendigheder og paa grundlag af disse at fastslaa, om afgoerelsen paafoerer sagsoegeren et tab, som ikke kan afhjaelpes, uanset om afgoerelsen maatte blive annulleret i forbindelse med afgoerelsen af hovedsagen.
29 Det skal herved for det foerste understreges, at sagsoegeren paaberaaber sig et oekonomisk tab som foelge af degradationen, der udgoer ca. 12% af hans maanedlige indkomst. Et oekonomisk tab af denne stoerrelse udgoer, trods de vanskeligheder, som det eventuelt kan medfoere, ikke et alvorligt eller uopretteligt tab, eftersom sagsoegeren, saafremt han faar medhold i hovedsagen, vil faa daekket den loenforskel, som skyldes degradationen.
30 Det bemaerkes for det andet, at sagsoegeren paaberaaber sig et oekonomisk tab som foelge af den omstaendighed, at han ikke blev forfremmet i 1992. Det bemaerkes herved, at ifoelge sagsoegerens egne anbringender skulle hans forfremmelse, ligesom alle hans kollegers forfremmelser, have fundet sted i 1991 med virkning fra januar 1992. Det fremgaar af sagen, at den manglende forfremmelse af sagsoegeren under alle omstaendigheder ikke blot ligger forud for den disciplinaere sanktion, som han blev paalagt, men ogsaa forud for indledningen af disciplinaersagen, og at det paaberaabte tab derfor paa ingen maade er forbundet med den anfaegtede afgoerelse.
31 Sagsoegeren har endelig paaberaabt sig et tab som foelge af nedsaettelsen af hans vaerdighed og faglige omdoemme samt tab paa grund af forvaerrelsen af hans psykiske tilstand paa grund af den dybe ydmygelse i forhold til hans kolleger og overordnede.
32 Det skal herved understreges, at den tjenstlige fejl bestaaende i urigtige erklaeringer, som ligger til grund for den disciplinaersag, der blev indledt mod sagsoegeren den 30. marts 1992, og derefter sanktionen degradation, som blev paalagt ham, gaar tilbage til november 1987, og at ansaettelsesmyndigheden i det mindste havde kendskab til den den 22. januar 1988. Der er saaledes forloebet mere end fire aar og to maaneder mellem afsloeringen af den tjenstlige fejl og indledningen af disciplinaersagen.
33 Sagsoegeren blev i denne periode holdt varetaegtsfaengslet i ca. fem maaneder fra november 1987 til marts 1988, og derefter blev han som ovenfor anfoert domfaeldt for uagtsomt at have deltaget i forhandling af narkotika, hvorefter han blev loesladt, fordi han allerede i forbindelse med varetaegtsfaengslingen havde afsonet den idoemte straf.
34 I samme periode blev sagsoegeren udnaevnt til fastansat tjenestemand ved Kommissionen med indplacering i loenklasse B3 fra den 1. november 1988 paa grundlag af en udtalelse ved proevetidens udloeb ° idet proevetiden var blevet forlaenget under hensyn til varigheden af fravaeret paa grund af faengslingen ° der indeholdt rosende udtalelser fra hans overordnedes side. Sagsoegeren har siden da fortsat gjort tjeneste i Kommissionens Generaldirektorat for Toldunionen og Indirekte Beskatning (GD XXI).
35 Tjenestemandsvedtaegten foreskriver ganske vist ikke i de bestemmelser vedroerende disciplinaerordningen for Faellesskabernes tjenestemaend, som er indeholdt i artikel 86 og 89 samt i bilag IX til vedtaegten, nogen foraeldelsesfrist for indledning af disciplinaer forfoelgning mod tjenestemaend, der beskyldes for ikke at have overholdt deres forpligtelser i henhold til vedtaegten. Dette betyder imidlertid ikke, at Retten i en sag om foreloebige forholdsregler ikke skal tage hensyn til det tidsrum, der er forloebet mellem afsloeringen af fejlen og indledningen af den hertil svarende disciplinaersag, navnlig i forbindelse med en sag, som tilsigter at opnaa udsaettelse af gennemfoerelsen af den anfaegtede afgoerelse.
36 Det foelger af det foregaaende, at der skal foretages en omhyggelig afvejning af parternes interesser.
37 Det er ubestridt, at den anfaegtede afgoerelse paalaegger sagsoegeren en sanktion for en tjenstlig fejl, der betegnes som yderst alvorlig, begaaet for mere end fem aar siden, og som ansaettelsesmyndigheden havde haft kendskab til i mere end fire aar paa tidspunktet for indledningen af disciplinaersagen. Det bemaerkes endvidere, at ifoelge tjenestemandsvedtaegtens artikel 91, stk. 4, udsaettes hovedsagen, indtil der foreligger udtrykkelig eller stiltiende afvisning af klagen, hvorfor opretholdelsen af virkningerne af den anfaegtede afgoerelse vil kunne forlaenges, indtil Retten har truffet endelig afgoerelse i sagen. Denne omstaendighed kan beroere sagsoegeren maerkbart og skade hans aere og faglige omdoemme og eventuelt forvaerre hans psykiske tilstand.
38 Det bemaerkes, at med hensyn til en ikke-oekonomisk skade er det vanskeligt for Retten i en sag om foreloebige forholdsregler at vurdere, hvorvidt dette tab ikke eller kun vanskeligt kan erstattes. Men det skal ligeledes i denne henseende understreges ° naar henses til den lange periode der allerede er forloebet siden den tjenstlige fejl, som goeres gaeldende mod sagsoegeren ° at muligheden for en udsaettelse af gennemfoerelsen af den disciplinaere sanktion, indtil Retten har truffet afgoerelse i hovedsagen, paa ingen maade skader organisationen af den sagsoegte institutions tjenestegrene. Denne udsaettelse medfoerer heller ikke nogen risiko for tab for Kommissionen, naar henses til det paagaeldende beloebs ringe stoerrelse og den omstaendighed, at der let ville kunne opnaas tilbagebetaling, saafremt Retten ikke giver sagsoegeren medhold i hovedsagen (jf. kendelse afsagt af formanden for Domstolens Tredje Afdeling den 3.7.1984, sag 141/84 R, De Compte mod Parlamentet, Sml. s. 2575).
39 Herefter, og navnlig under hensyn til de faktiske og retlige omstaendigheder, som sagsoegeren har fremfoert til stoette for, at soegsmaalet i hovedsagen er begrundet, boer den anfaegtede afgoerelse udsaettes, indtil Retten har afsagt endelig dom i sagen.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
RETTENS PRAESIDENT
1) Gennemfoerelsen af afgoerelsen af 27. november 1992, hvorved sagsoegeren blev paalagt den disciplinaere sanktion degradation til loenklasse B4, loentrin 5, udsaettes, indtil Retten har afsagt endelig dom i sagen.
2) Afgoerelsen om sagens omkostninger udsaettes.
Saaledes bestemt i Luxembourg den 5. april 1993.