Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
N. EMILIOU
fremsat den 23. april 2026 (1)
Sag C-17/25
LS,
KV,
RY,
UJ,
TM
mod
Società Cattolica di Assicurazione SpA,
Procesdeltagere:
FATA Assicurazione Danni SpA,
BZ,
FN,
NA,
ZI,
DR,
Darag Italia SpA,
EO
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol, Italien))
» Præjudiciel forelæggelse – ansvarsforsikring for motorkøretøjer – direktiv 84/5/EØF – ikke-økonomisk skade lidt af offerets arvinger – forsikringsselskabets regreskrav – anbringende om ugyldighed af en klausul i forsikringspolicen – rettens manglende kompetence til at efterprøve gyldigheden af denne klausul (muligheden for at gøre den gældende) – virkningerne af en retskraftig dom for klausulens gyldighed (muligheden for at gøre den gældende) «
I.      Indledning
1.        I henhold til artikel
2, stk. 1, i Rådets andet direktiv 84/5/EØF (2) skulle medlemsstaterne fastsætte, at enhver lovbestemmelse eller klausul i forsikringspolicer, som navnlig udelukkede anvendelse af eller kørsel med køretøjer i strid med forskrifterne vedrørende køretøjets tekniske og sikkerhedsmæssige stand fra forsikringsdækningen, skulle anses for ugyldig (eller snarere således, at de ikke kan gøres gældende) over for ofre for trafikulykker (3). Den samme bestemmelse fremgår nu af direktiv 2009/103/EF (4), som afløste andet direktiv (og andre direktiver på dette område) (5).
2.        Tvisten i hovedsagen vedrører en trafikulykke, som involverede en kollision mellem en motorcykel og et andet køretøj.
Motorcyklisten og dennes passager blev begge dræbt. Passageren var ejer af motorcyklen og forsikringstager i henhold til den forsikringspolice, der dækkede denne motorcykel. Det pågældende forsikringsselskab anlagde et regressøgsmål mod passagerens arvinger med påstand om tilbagebetaling af de beløb, der var blevet udbetalt til dem for den ikke-økonomiske skade, der var forårsaget af passagerens død. Til støtte for kravet gjorde forsikringsselskabet gældende, at motorcyklen teknisk set var egnet til transport af en enkelt person (motorcyklisten), og at forsikringspolicen udelukkede dækning i tilfælde af ulovlig personbefordring (herefter »udelukkelsesklausulen«).
3.        Den foreliggende sag har været gennem flere stadier. På det nuværende stadium, hvor sagen (for anden gang) verserer for Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol, Italien), som er den forelæggende ret, har passagerens arvinger gjort gældende, at udelukkelsesklausulen er ugyldig. Den forelæggende ret har anført, at anbringendet om den (relative) ugyldighed af udelukkelsesklausulen må afvises i henhold til national ret på grund af retskraftvirkningen, som er opstået ved en dom, der er afsagt på et tidligere tidspunkt i sagen, og som bekræfter forsikringsselskabets ret til at søge regres mod passagerens arvinger på grundlag af denne klausul, eftersom denne ret ikke var blevet anfægtet. Den forelæggende ret har ligeledes henvist til, at en sådan (stiltiende) bekræftelse af forsikringsselskabets ret til at søge regres synes at være i strid med reglen i andet direktivs artikel
2, stk. 1 (som finder anvendelse ratione temporis i den foreliggende sag) (6). Den forelæggende ret er derfor i tvivl om, hvorvidt EU-retten kræver, at der ses bort fra retskraftens nationale virkninger for at gøre det muligt at undersøge dette spørgsmål med henblik på at sikre den ovenfor nævnte bestemmelses effektive virkning.
4.        Dette spørgsmål er navnlig inspireret af Domstolens praksis, der fastsætter en forpligtelse for de nationale retter til på forbrugerområdet at se bort fra den nationale retskraftvirkning, når disse retter, enkelt formuleret, har undladt på et tidligere tidspunkt under retssagen at undersøge, om vilkår i forbrugeraftaler eventuelt er urimelige (7). Denne forpligtelse er opstået som følge af den gradvise udvikling af retspraksis (der, som jeg vil forklare nedenfor, førte til den nylige Soledil-dom) og udgør en undtagelse fra reglen om, at endelige domme skal opretholdes. De præjudicielle spørgsmål, der er forelagt i den foreliggende sag, giver Domstolen lejlighed til for første gang at præcisere, om denne forpligtelse finder anvendelse på EU-lovgivningens område vedrørende ansvarsforsikring for motorkøretøjer, på grundlag af betragtninger, der er særlige for beskyttelsen af ofre for trafikulykker, som udgør et af de formål, der forfølges med denne lovgivning.
II.    Retsforskrifter
A.      EU-retten
5.        Det fremgik af anden betragtning til direktiv 72/166/EØF (8), at »al grænsekontrol med overholdelsen af pligten til at holde motorkøretøjer ansvarsforsikret har som formål at varetage de personers interesser, der måtte blive ofre for en ulykke forårsaget af disse køretøjer; den er en følge af forskellen i de enkelte landes regler på dette område«.
6.        Tredje betragtning til dette direktiv havde følgende ordlyd: »disse forskelle er egnede til at hindre den frie trafik af motorkøretøjer og personer inden for Fællesskabets område og har derfor umiddelbar betydning for oprettelsen og funktionen af det fælles marked«.
7.        Det fremgik af femte betragtning til samme direktiv, at »det er ønskeligt, at medlemsstaternes befolkning bliver sig eksistensen af det fælles marked mere bevidst, og at der til dette formål træffes foranstaltninger for yderligere at lempe reglerne om person- og motorkøretøjstrafik i samfærdslen mellem medlemsstaterne […]«.
8.        I sjette betragtning til dette direktiv tilføjedes det, at »sådanne lettelser i samfærdslen betyder et nyt skridt hen imod den gensidige åbning af medlemsstaternes markeder og imod oprettelsen af lignende betingelser som på et internt marked«.
9.        Første direktivs artikel 3, stk. 1, fastslog, at »hver medlemsstat træffer [...] alle formålstjenlige foranstaltninger for at sikre, at erstatningsansvaret for køretøjer, der er hjemmehørende i det pågældende land, er dækket af en forsikring. Der træffes inden for rammerne af disse foranstaltninger bestemmelse om, hvilke skader der dækkes, samt om forsikringens nærmere vilkår.«
10.      Tredje og syvende betragtning til andet direktiv havde følgende ordlyd:
»der hersker dog stadig betydelige forskelle mellem medlemsstaternes lovgivninger med hensyn til omfanget af den lovpligtige forsikring; disse forskelle har direkte indvirkning på fællesmarkedets oprettelse og funktion;
[…]
af hensyn til skadelidtes interesser bør virkningerne af en klausul om ansvarsfraskrivelse begrænses til forholdet mellem forsikringsselskabet og den for ulykken ansvarligt; […]«
11.      Andet direktivs artikel 2, stk. 1, bestemte:
»Ved gennemførelsen af [første direktivs] artikel 3, stk. 1, [...] skal de enkelte medlemsstater træffe passende foranstaltninger for at sikre, at enhver lovbestemmelse eller enhver klausul i en forsikringspolice, der er udstedt i overensstemmelse med [første direktivs] artikel 3, stk. 1, [...] og som bestemmer, at forsikringen ikke dækker nedenstående personers anvendelse af eller kørsel med køretøjet, ikke har nogen indvirkning på krav fra tredjemand, der lider skade ved et uheld:
–      personer som hverken udtrykkeligt eller stiltiende har tilladelse hertil, eller
–      personer, som ikke har et kørekort, der giver dem ret til at føre det pågældende køretøj, eller
–      personer, som ikke efterlever retsforskrifterne vedrørende køretøjets tekniske og sikkerhedsmæssige stand.
Den i første led omhandlede bestemmelse eller klausul kan imidlertid gøres gældende over for personer, der frivilligt har taget plads i det skadevoldende køretøj, såfremt forsikringsselskabet kan bevise, at de vidste, at køretøjet var stjålet.
Medlemsstaterne kan – for så vidt angår skader, der indtræffer på deres område – undlade at anvende bestemmelsen i første afsnit, såfremt og i det omfang den skadelidte kan opnå dækning af den lidte skade i medfør af regler om social sikkerhed.«
12.      Af femte betragtning til Rådet tredje direktiv 90/232/EØF (9) fremgik det, at »der [...] navnlig [er] lakuner i den i visse medlemsstater gældende lovpligtige forsikringsdækning af passagerer i motorkøretøjer; for at beskytte denne særligt sårbare kategori af potentielle skadelidte bør sådanne lakuner udfyldes«.
13.      Af trettende betragtning til tredje direktiv fremgår følgende: »disse supplerende bestemmelser, der vil øge beskyttelsen af de forsikrede og personer, der lider skade ved uheld, vil yderligere lette passagen af Fællesskabets indre grænser og hermed gennemførelsen og funktionen af det indre marked; udgangspunktet bør derfor være et højt forbrugerbeskyttelsesniveau«.
14.      Tredje direktivs artikel
1, stk. 1, bestemte, at »[m]ed forbehold af artikel 2, stk. 1, andet afsnit, i [andet] direktiv [...] skal den i artikel 3, stk. 1, i [første] direktiv [...] omhandlede forsikring dække ansvaret for personskader, der ved færdsel med et køretøj forvoldes på andre passagerer end føreren«.
B.      Italiensk ret
15.      Den forelæggende ret har navnlig henvist til artikel
2059 i codice civile (den borgerlige lovbog), som fortolket i national retspraksis, vedrørende erstatning for den ikke-økonomiske skade, som nære familiemedlemmer til en person, der er afgået ved døden ved en ulykke, har lidt. Den forelæggende ret har forklaret, at disse familiemedlemmer skal anses for skadelidte og dermed for skadelidte tredjemænd, hvis ret til erstatning ikke kan bringes i fare ved forsikringsselskabets regreskrav.
16.      Den forelæggende ret har ligeledes forklaret, at codice di procedura civile (retsplejeloven) ikke giver mulighed for frit at ændre krav, der fremsættes i civile sager. I første instans kan kravet kun ændres inden for snævre grænser (jf. retsplejelovens artikel
171b eller, for så vidt angår de regler, der var gældende på tidspunktet for sagens behandling i første instans, retsplejelovens artikel
183). Under en appelsag er det ikke tilladt at tilføje nye grunde (retsplejelovens artikel
345).
Det samme gælder for legalitetskontrol (retsplejelovens artikel
360).
17.      I tilfælde af kassationsappel til prøvelse af en appeldom »kan parterne i forbindelse med hjemvisningsproceduren ikke fremsætte andre anbringender end dem, der er fremsat under den sag, hvori den appellerede dom er afsagt, medmindre behovet for nye anbringender følger af kassationsdommen« (retsplejelovens artikel
394, stk. 3). De af appelretten behandlede spørgsmål, som ikke anfægtes under kassationsappellen, har således retskraft (den borgerlige lovbogs artikel
2909 og retsplejelovens artikel
324). Dette princip kan kun fraviges, når kassationsappellen med hjemvisning vedrører en del af dommen, som udgør den logiske eller retlige forudsætning for en anden del af samme afgørelse (retsplejelovens artikel
336, stk. 1).
18.      Som svar på Domstolens spørgsmål har den forelæggende ret endvidere forklaret, at andet direktivs artikel
2, stk. 1, ikke er blevet gennemført i national lovgivning ved en ad hoc-lov, men at alle direktivets bestemmelser (med undtagelse af artikel
3, som ikke er relevant i den foreliggende sag) allerede fremgik af legge 24 dicembre 1969, n. 990, relativa all’assicurazione obbligatoria della responsabilità civile derivante dalla circolazione dei veicoli a motore e dei natanti (lov nr. 990 om lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer og fartøjer) af 24. december 1969 (GURI nr. 2 af 3.1.1970) (herefter »lov nr. 990«).
19.      Navnlig knæsætter denne lovs artikel
18, stk. 2, princippet om, at aftaleklausuler, der begrænser forsikringsdækningen, ikke kan gøres gældende over for skadelidte tredjemænd (en regel, der ifølge den forelæggende ret svarer til andet direktivs artikel
2, stk. 1). Denne bestemmelse fastsatte nærmere bestemt, at »for hele forsikringspolicens maksimumbeløb kan forsikringsselskabet ikke over for skadelidte påberåbe sig de undtagelser, der følger af aftalen, eller klausuler, hvorefter den forsikrede kan pålægges at bidrage til erstatningen for skaden. Forsikringsselskabet kan gøre regreskrav gældende over for den forsikrede, såfremt selskabet i henhold til aftalen ville have været berettiget til at nægte eller nedsætte forsikringsydelsen«.
III. De faktiske omstændigheder, retsforhandlingerne og de præjudicielle spørgsmål
20.      PA døde i en trafikulykke den 30. august 1998. Ulykken fandt sted, mens PA var passager på en motorcykel, der tilhørte ham, men blev ført af SE, der også blev dræbt i ulykken. Motorcyklen var dækket af ansvarsforsikring for motorkøretøjer tegnet hos FATA SpA, nu Società Cattolica di Assicurazioni SpA (herefter »Cattolica«). PA var forsikringstager.
21.      I 1999 anlagde TM, EO, RY, LS, KV og UJ (herefter »PA’s slægtninge«) sag ved Tribunale di Crotone (retten i Crotone, Italien) mod alle personer, som i princippet kunne holdes ansvarlige for ulykken, herunder Cattolica. Sagen i første instans blev afsluttet ved dom af 24. januar 2005, hvor Tribunale di Crotone (retten i Critone) fastslog, at SE havde et ansvar på 80% for trafikulykken (de resterende 20% blev tilskrevet føreren af det andet køretøj).
22.      Mens denne sag verserede, anlagde Cattolica ved samme ret sag mod PA’s pårørende og gjorde gældende i) at den omhandlede motorcykel var blevet teknisk anerkendt som egnet til transport af kun en enkelt person, ii) at den forsikringspolice, der dækkede dette køretøj, udelukkede dækning i tilfælde af ulovlig personbefordring, iii) at denne udelukkelse, selv om den ikke kunne gøres gældende over for den skadelidte tredjemand, gjorde det muligt for forsikringsselskabet at kræve, at forsikringstageren tilbagebetalte de beløb, der var udbetalt til den skadelidte ved ulykken, iv) at da forsikringstageren var afgået ved døden, var den pågældendes gæld overgået til hans arvinger i henhold til arveretten, og v) at selv om PA’s pårørende var berettiget til erstatning for PA’s død, arvede de derfor også PA’s gæld og skulle som følge heraf tilbagebetale forsikringsselskabet de beløb, som de havde fået udbetalt i deres egenskab af skadelidte tredjemænd. Cattolica nedlagde på denne baggrund påstand om, at de nævnte pårørende tilpligtedes at tilbagebetale alle de udbetalte beløb og de beløb, som fremover ville blive udbetalt til dem.
23.      Corte d’appello di Catanzaro (appeldomstolen i Catanzaro, Italien) pålagde ved dom af 27. september 2012 PA’s pårørende at tilbagebetale de beløb, der var modtaget fra Cattolica. Cattolica iværksatte kassationsappel til prøvelse af denne dom og gjorde gældende, at Corte d’appello de Catanzaro (appeldomstolen i Catanzaro) havde udtalt sig om kravet på tilbagebetaling af de acontobeløb, som allerede var blevet udbetalt til PA’s pårørende, men ikke truffet afgørelse om deres pligt til at tilbagebetale de beløb, som fremover ville blive udbetalt til dem.
24.      Med dom af 10. maj 2016 tog Corte suprema di Cassazione (kassationsdomstol) kassationsappellen til følge og fastslog, at Cattolica havde ret til fuldstændig tilbagesøgning af de beløb, som allerede var blevet udbetalt og fremover ville blive udbetalt, forudsat at den realitetsbehandlende ret måtte fastslå, at PA’s pårørende var PA’s arvinger. Realitetsbehandlingen af sagen blev genoptaget ved Corte d’appello di Catanzaro (appeldomstolen i Catanzaro). Med dom af 21. december 2020 fastslog denne ret, at de pårørende til PA var PA’s arvinger, pålagde dem at tilbagebetale Cattolica de allerede modtagne beløb, og bestemte, at de resterende skyldige beløb skulle modregnes i de beløb, der skulle tilbagebetales i henhold til regressøgsmålet (10).
25.      LS og KV (to af PA’s pårørende) har iværksat kassationsappel til prøvelse af denne dom ved Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol). UJ, RY og TM tilsluttede sig denne appel (LS, KV, UJ, RY og TM benævnes herefter »appellanterne i hovedsagen«). Appellanterne har for denne ret for første gang siden indledningen af hovedsagen gjort gældende, at udelukkelsesklausulen er ugyldig, idet den er i strid med andet direktivs artikel
2, stk. 1.
26.      Den forelæggende ret har anført, at dette argument, selv om det muligvis er velbegrundet, i henhold til national ret må afvises, da det ikke er blevet fremført på et tidligere stadium i sagen. Det følger heraf, at Cattolicas ret i henhold til udelukkelsesklausulen nu er omfattet af retskraftvirkningen af tidligere retsafgørelser truffet under sagen, som følge af manglende fremsættelse af et anbringende i denne henseende. Den forelæggende ret har imidlertid anført, at Domstolens praksis har anerkendt, at der findes flere undtagelser til princippet om dommes endelige karakter, og den er i tvivl om, hvorvidt en af disse undtagelser finder anvendelse på omstændighederne i den foreliggende sag. Den forelæggende ret har ligeledes anført, at appellanterne i hovedsagen har udvist, hvad den anser for fuldstændig passivitet, idet de ikke på et tidligere stadium af sagen har gjort gældende, at den omtvistede klausul er ugyldig.
27.      På denne baggrund har Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol) ved afgørelse af 23. december 2024, indgået til Domstolen den 15. januar 2025, besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Er [andet direktivs] artikel 2 [...], i et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede, til hinder for en national lovgivning, der – som følge af, at en civilretlig dom har fået retskraft efter de italienske retsplejeregler – er til hinder for, at det for Corte di Cassazione (kassationsdomstol) for første gang kan gøres gældende, at en klausul i en aftale om [ansvarsforsikring for motorkøretøjer] er ugyldig, for så vidt som forsikringsselskabet på grundlag af denne klausul, i strid med nævnte direktiv, kan søge regres mod en passager, der også er skadelidt og forsikret?«
2)      Finder princippet om, at [EU]-rettens effektive virkning har forrang for res judicata også anvendelse, når (a) en retskraftig dom er til hinder for den ret til skadeserstatning som [andet direktivs] artikel 2 [...] sikrer familiemedlemmerne til offeret for en trafikulykke i en sag mod forsikringsgiver på grundlag af en aftale om [ansvarsforsikring for motorkøretøjer]; (b) den påtaleberettigede i forhold til denne ret udviste fuldstændig passivitet i løbet af den sag, som er blevet afsluttet ved en retskraftig dom, som indebærer en tilsidesættelse af EU-retten?«
28.      Endvidere har den forelæggende ret anmodet om, at den præjudicielle forelæggelse undergives den fremskyndede procedure, der er fastsat i artikel 105, stk. 1, i Domstolens procesreglement. Til støtte for denne anmodning har den forelæggende ret for det første henvist til relevansen af Domstolens kommende dom for mange andre sager, henset til den udbredte anvendelse af klausuler som den i den foreliggende sag omhandlede. For det andet har den henvist til den tid, der er forløbet siden de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for den foreliggende sag.
29.      Domstolens præsident har ved kendelse af 8. april 2025 afslået denne begæring med den begrundelse, at det følger af Domstolens faste praksis, at borgernes (ganske vist legitime) interesse i hurtigst muligt at fastlægge rækkevidden af de rettigheder, som EU-retten tillægger dem, ikke i sig selv udgør en ekstraordinær omstændighed, der kan begrunde anvendelsen af den fremskyndede procedure. I kendelsen erindrede Domstolens præsident ligeledes om, at det samme gælder for så vidt angår det store antal personer eller retlige situationer, der kan blive berørt af den afgørelse, som den forelæggende ret skal træffe efter at have forelagt Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse (11).
30.      Der er indgivet skriftlige indlæg af Cattolica, den italienske og den finske regering samt Europa-Kommissionen. Disse regeringer og Kommissionen har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet, der fandt sted den 12. marts 2026.
IV.    Bedømmelse
31.      Med sine spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, for det første, om EU-retten er til hinder for de retskraftvirkninger i henhold til national ret, som omfatter et forsikringsselskabs ret til tilbagesøgning af den skadeserstatning, der er udbetalt (eller skal udbetales) til arvingerne efter en passager, der har været offer for en trafikulykke. I det foreliggende tilfælde var denne passager ligeledes forsikringstager og anvendte det pågældende køretøj i strid med dets tekniske specifikationer. Dette spørgsmål opstår i en situation, hvor kravet om tilbagebetaling støttes på en klausul i forsikringspolicen, som hævdes at være i strid med reglen i andet direktivs artikel
2, stk. 1. Jeg erindrer om, at medlemsstaterne i henhold til denne bestemmelse (nu artikel
13, stk. 1, litra
c), i direktiv 2009/103) skulle sikre, at lovbestemmelser og aftaleklausuler, i henhold til hvilke navnlig anvendelsen af køretøjet i strid med køretøjets tekniske og sikkerhedsmæssige specifikationer var udelukket fra forsikringsdækning, var ugyldige (ikke kunne gøres gældende) over for tredjemand, der havde lidt skade ved en ulykke. Dette spørgsmål bygger navnlig på den undtagelse fra res judicata, som Domstolen har udviklet på forbrugerbeskyttelsesområdet, der bl.a. er reguleret ved direktiv 93/13/EØF (12), og som finder anvendelse i situationer, hvor de nationale retter ikke har undersøgt de relevante kontraktvilkårs eventuelt urimelige karakter.
32.      For det andet ønsker den forelæggende ret oplyst, om vurderingen af det ovennævnte spørgsmål påvirkes af den omstændighed, at appellanterne i hovedsagen »har
forholdt sig helt passivt«. Som jeg vil redegøre for nedenfor, er dette udtryk baseret på begrebet »fuldstændig passivitet«, som igen er hentet fra den retspraksis, der er udviklet inden for rammerne af direktiv 93/13, og den forelæggende ret har anvendt det til at beskrive den omstændighed, at appellanterne i hovedsagen ikke har påberåbt sig udelukkelsesklausulens ugyldighed på et tidligere tidspunkt under sagen (som de i øvrigt deltog aktivt i).
33.      Inden jeg behandler realiteten i disse spørgsmål (B), vil jeg kort behandle spørgsmålet om, hvorvidt de kan antages til realitetsbehandling (A).
A.      Formaliteten vedrørende de præjudicielle spørgsmål
34.      Uden formelt at rejse en formalitetsindsigelse vedrørende anmodningen om præjudiciel afgørelse har Cattolica i sine skriftlige indlæg anført, at Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol) har overskredet grænserne for sin kompetence ved at indgive den foreliggende anmodning. Dette skyldes ifølge denne part, at ordlyden af den gældende nationale ret udelukker en fortolkning af national ret, der er i overensstemmelse med EU-retten. Denne part har nærmere bestemt gjort gældende, at den borgerlige lovbogs artikel
2909 bestemmer, at virkningerne af retskraften omfatter såvel spørgsmål, der udtrykkeligt er rejst, som spørgsmål, der implicit er truffet afgørelse om. Selv hvis Domstolen måtte konkludere, at EU-retten kræver, at der ses bort fra de nationale virkninger af retskraften under omstændighederne i den foreliggende sag, kan dette resultat ikke opnås i henhold til den relevante nationale lovgivning, da dette ville svare til en fortolkning contra legem af den borgerlige lovbogs artikel
2909.
35.      I denne henseende noterer jeg for det første, at det inden for rammerne af en præjudiciel procedure i henhold til artikel
267 TEUF, henset til opgavefordelingen mellem Domstolen og de nationale retter, ikke tilkommer Domstolen at efterprøve, om forelæggelsesafgørelsen er truffet i overensstemmelse med de nationale bestemmelser vedrørende retternes sammensætning og virkemåde (13).
36.      For det andet erindrer jeg om, at det i den foreliggende processuelle sammenhæng »udelukkende tilkommer den nationale retsinstans, for hvilken tvisten er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, både om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, og relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen« (14). Den formodning for, at præjudicielle spørgsmål er relevante, indebærer følgelig, at Domstolen, når de forelagte spørgsmål vedrører fortolkningen af EU-retten, principielt er forpligtet til at træffe afgørelse, medmindre det, navnlig, klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand (15).
37.      I den foreliggende sag har de forelagte spørgsmål til formål at få oplyst, om den effektive virkning, som medlemsstaterne skal sikre, af reglen i andet direktivs artikel
2, stk. 1, kræver, at der ses bort fra den nationale virkning af
retskraft i en situation, hvor en endelig retsafgørelse har bekræftet en rettighed, der angiveligt er i strid med denne bestemmelse. Det fremgår klart af forklaringerne i forelæggelsesafgørelsen, at dette EU-retlige spørgsmål er direkte relevant for den afgørelse, som den forelæggende ret skal træffe om, hvorvidt det anbringende, der er rejst for den vedrørende udelukkelsesklausulen, kan antages til realitetsbehandling. Under disse omstændigheder er det indlysende, at de forelagte spørgsmål er relevante.
38.      Hvad for det tredje angår Cattolicas henvisning til, at det angiveligt ikke er muligt at fortolke den borgerlige lovbogs artikel
2909 på en måde, der er i overensstemmelse med kravet om at se bort fra de nationale virkninger af retskraft under omstændighederne i hovedsagen (hvis et sådant krav skulle blive fastslået), tilkommer det den forelæggende ret at afgøre dette spørgsmål i lyset af de fortolkningsmuligheder, der findes i den gældende nationale ret. Den omstændighed, at den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse er blevet indgivet, uden at der er rejst spørgsmål om den angivelige umulighed af at fortolke den nævnte bestemmelse i national ret i overensstemmelse med EU-retten, indikerer, at den forelæggende ret ikke har identificeret nogen fortolkningshindring som den, Cattolica har beskrevet.
39.      Desuden, og uanset ovenstående, kan en uforenelighed mellem en national retsregel og et krav i EU-retten generelt håndteres på andre måder. Hvis det ikke er muligt at fortolke national ret på en måde, der er i overensstemmelse med EU-retten, kan der være en pligt til at undlade at anvende den nationale bestemmelse, der er uforenelig med EU-retten (når den EU-retlige bestemmelse, der regulerer situationen, har direkte virkning) (16). Denne mulighed opstår ganske vist ikke i horisontale forhold som det i hovedsagen omhandlede (eftersom den pågældende bestemmelse er en del af et direktiv, og et direktiv ikke som sådan kan påberåbes over for en anden borger) (17). Hvis det imidlertid ikke er muligt at sikre overholdelse af EU-retten på den ovenfor beskrevne måde, kan den berørte part søge at drage den pågældende medlemsstat til ansvar ved de nationale domstole (18). Det følger heraf, at den (potentielle) umulighed af at sikre overholdelsen af et svar, som Domstolen giver i en given sag ved at fortolke national ret i overensstemmelse med EU-retten, ikke gør dette svar (og dermed de spørgsmål, der har ført til det) irrelevant.
40.      Af alle disse årsager bør det efter min opfattelse fastslås, at den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling.
B.      Realiteten vedrørende de præjudicielle spørgsmål
41.      I dette afsnit vil jeg først fremsætte nogle indledende kommentarer vedrørende rækkevidden af den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse (1). Jeg vil derefter behandle den relevante lovgivningsmæssige sammenhæng, herunder EU-rettens stilling med hensyn til de nationale virkninger af retskraft på navnlig forbrugerområdet (2). På dette grundlag vil jeg forklare, at de særlige kendetegn ved den beskyttelse, der er fastsat i direktiv 93/13, og som har begrundet en (ret bredt defineret) undtagelse fra de nationale virkninger af res judicata, på trods af visse ligheder ikke gør sig gældende på området for ansvarsforsikring for motorkøretøjer (3).
1.      Præsentation af analysen
42.      Jeg vil gerne komme med to præciseringer vedrørende rækkevidden af denne analyse.
43.      For det første, som Kommissionen har anført, vedrører situationen i hovedsagen private parter (appellanterne i hovedsagen), der over for en anden privat part (Cattolica) har gjort gældende, at et kontraktvilkår er ugyldigt (ikke kan gøres gældende) på grund af tilsidesættelse af andet direktivs artikel
2, stk. 1. Ifølge Domstolens faste praksis, og som allerede kort nævnt ovenfor, kan et direktiv imidlertid ikke have direkte horisontal virkning mellem private
parter (19). Andet direktivs artikel
2, stk. 1, kan således ikke som sådan påberåbes over for forsikringsselskabet som argument for, at den omhandlede udelukkelsesklausul er ugyldig (ikke kan gøres gældende). Når dette er sagt, har den forelæggende ret forklaret, at reglen i denne artikel afspejles i artikel
18, stk. 2, i lov nr. 990 (som det fremgår af punkt 18 og 19 ovenfor). Den har ligeledes forklaret, at denne bestemmelse, således som den fortolkes af de nationale retter, fastsætter princippet om, at kontraktvilkår, der begrænser forsikringsdækningen, ikke kan gøres gældende over for skadelidte tredjemænd, således som den italienske regering ligeledes har anført i retsmødet.
44.      Under disse omstændigheder kan den foreliggende præjudicielle forelæggelse ikke anses for at vedrøre spørgsmålet om den direkte anvendelighed af andet direktivs artikel
2, stk. 1, i et horisontalt forhold, men derimod for at have til formål at opnå en fortolkning af bestemmelserne heri med henblik på en korrekt anvendelse (i overensstemmelse med EU-retten) af den tilsvarende bestemmelse i national ret såvel som de relevante bestemmelser i national ret om res judicata.
45.      For det andet vedrører den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse konsekvenserne af den forbrugerrelaterede undtagelse fra retskraft på området for ansvarsforsikring for motorkøretøjer. Når dette er sagt, har Kommissionen i sine skriftlige indlæg anført, at hvis forholdet mellem Cattolica og PA kvalificeres som et forhold mellem en erhvervsdrivende og en forbruger som omhandlet i direktiv 93/13, finder de principper, der følger af den beskyttelse, som er fastsat i dette direktiv, automatisk anvendelse (herunder dem, der vedrører undtagelsen fra res judicata). Samspillet mellem de to ordninger blev også drøftet indgående i retsmødet.
46.      På den baggrund, og for at gøre det lettere for læseren at navigere i den følgende analyse, vil jeg foretage min vurdering af anvendeligheden af den undtagelse fra res judicata, der er udviklet på forbrugerbeskyttelsesområdet, i lyset af de specifikke formål med EU-lovgivningen på området for ansvarsforsikring for motorkøretøjer i overensstemmelse med den forelæggende rets anmodning. Jeg vil derefter behandle forholdet (og det eventuelle overlap) mellem dette retsområde og direktiv 93/13 (20).
2.      Relevant lovgivning
47.      Som anført ovenfor vil jeg indlede dette underafsnit med at kommentere begrebet tredjemand, der lider skade ved en ulykke som omhandlet i den EU-retlige ordning om lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer (a). Jeg vil derefter behandle det standpunkt, som EU-retten indtager med hensyn til virkningerne af retskraft i national ret (b).
a)      Begrebet tredjemand, der har lidt skade ved en ulykke
48.      Den forelæggende ret har anført, at dommen afsagt af Corte d’appello di Catanzaro (appeldomstolen i Catanzaro), som er indbragt for den, synes at have tilsidesat EU-retten ved at nægte arvinger efter en person ret til erstatning, selv om vedkommende, som var passager i et motorkøretøj (for hvilket han var den relevante forsikringstager), omkom i en trafikulykke, der involverede dette køretøj,
og derfor skal anses for en tredjemand, der er offer for en ulykke som omhandlet i de relevante EU-regler på området for ansvarsforsikring for motorkøretøjer.
49.      I denne forbindelse erindrer jeg for det første om, at disse EU-retlige regler forfølger et dobbelt formål: »dels at sikre den frie bevægelighed både for køretøjer, der er hjemmehørende på Den Europæiske Unions område, og for personer, der kører i dem, dels at sikre personer, der lider skade ved ulykker forvoldt af disse motorkøretøjer, ensartet behandling, uanset hvor i Unionen ulykken finder sted« (21).
50.      Hvad for det andet angår de personer, som denne tilsvarende garanti for beskyttelse finder anvendelse på, har Domstolen gentagne gange præciseret, at den eneste tilladte sondring er sondringen mellem fører og passager (22). Det følger heraf, at alle passagerer skal beskyttes i henhold til de EU-retlige regler om ansvarsforsikring for motorkøretøjer, og at deres retsstilling skal være den samme, uanset om de også er forsikringstagere (23). Med andre ord påvirker den omstændighed, at en passager er forsikringstager, ikke den pågældendes egenskab af tredjemand, der lider skade ved en ulykke (24) (selv om en sådan passager tydeligvis ikke kan anses for en tredjemand i forhold til den forsikringspolice, der dækker det køretøj, som er involveret i ulykken).
51.      For det tredje har Domstolen fastslået, at forsikringsselskaber generelt er afskåret fra at påberåbe sig lovbestemmelser eller aftaleklausuler til støtte for ikke at yde erstatning til ofre for ulykker (25). Domstolen har også forklaret, at andet direktivs artikel
2, stk. 1, blot gentager denne forpligtelse ved at kræve, at medlemsstaterne sikrer, at visse lovbestemmelser eller klausuler i en forsikringsaftale er ugyldige (ikke kan gøres gældende) over for tredjemand, der lider skade ved et uheld (26).
52.      Jeg minder om, at de kategorier af bestemmelser og klausuler, som EU-lovgiver specifikt har udpeget, vedrører de kategorier, som udelukker, at køretøjer anvendes i) af personer, som hverken udtrykkeligt eller stiltiende har tilladelse hertil, ii) af personer, som ikke har et kørekort, der giver dem ret til at føre det pågældende køretøj, og iii) af personer, som ikke efterlever retsforskrifterne vedrørende køretøjets tekniske og sikkerhedsmæssige stand (den her foreliggende situation). I denne sammenhæng har Domstolen fremhævet, at den eneste fravigelse fra forpligtelsen til at yde erstatning til skadelidte tredjemænd vedrører den første kategori nævnt ovenfor, for så vidt angår personer, der frivilligt har taget plads i det skadevoldende køretøj, såfremt forsikringsselskabet kan bevise, at de vidste, at køretøjet var stjålet (27), således som det fremgik af andet direktivs artikel
2, stk. 1, andet afsnit (nu artikel
13, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 2009/103) (28). Denne undtagelse ses ikke at finde anvendelse i den foreliggende sag.
53.      For det fjerde og endelig skal det påpeges, at selv om de EU-retlige regler om ansvarsforsikring for motorkøretøjer ikke har til formål at harmonisere medlemsstaternes erstatningsansvarsordninger, der finder anvendelse på trafikulykker, kan disse regler ikke fratage de førstnævnte regler deres effektive virkning (29). Domstolen har gentagne gange præciseret, at dette ville være tilfældet, hvis en national lovgivning, som er udformet på grundlag af generelle og abstrakte kriterier, enten bestemmer, at en skadelidts ret til erstatning fra den lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjet bortfalder af den grund, at den skadelidte har medvirket til skadens indtræden, eller uforholdsmæssigt begrænser retten til erstatning (30).
54.      På den baggrund har Domstolen fastslået, at følgende er uforenelig med EU-retten: national lovgivning, hvorefter den lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjer ikke dækker ansvar for personskader forvoldt på personer (som var reelle skadelidte tredjemænd), der befinder sig i en del af et motorkøretøj, som ikke er bygget til og udstyret med sæder til passagerer (31); lovgivning, der tillader afslag på eller uforholdsmæssig nedsættelse af erstatningen til skadelidte ved en ulykke, hvor skadelidte er ejer af køretøjet og har medvirket til skaden ved en beslutning om at anvende køretøjet på trods af, at det blev ført af en person, der var påvirket (32); lovgivning, der automatisk udelukker en passager, som har været offer for en trafikulykke og var forsikret til at føre køretøjet, men også havde givet en uforsikret fører tilladelse til at føre det pågældende køretøj, fra forsikringsdækningen (33); og endelig lovgivning, der gør det muligt for forsikringsselskabet at påberåbe sig, at forsikringspolicen er ugyldig som følge af urigtige oplysninger forsætligt afgivet af den forsikrede part, som har været offer for en trafikulykke, i forbindelse med tegningen af denne police, om identiteten på den sædvanlige fører af det pågældende køretøj (34).
55.      Det er i lyset af disse principper, at den forelæggende ret synes at være af den opfattelse, at den omstændighed, at Cattolica på et tidligere tidspunkt i denne sag var i stand til at tilbagesøge de beløb, som var udbetalt til appellanterne i hovedsagen som følge af den ulykke, der forårsagede PA’s død, er uforenelig med bestemmelsen i andet direktivs artikel
2, stk. 1.
56.      Når dette er sagt, er de præcise konsekvenser af den retspraksis, der er nævnt i punkt 53 og 54 ovenfor, for tvisten i hovedsagen ikke genstand for den foreliggende præjudicielle forelæggelse og behandles derfor ikke nærmere her. Med denne anmodning søges det nemlig oplyst, om en sådan undersøgelse skal tillades i henhold til EU-retten, eftersom national ret er til hinder herfor på grund af virkningerne af res judicata. Jeg skal derfor nu undersøge de undtagelser til det ovennævnte udtryk for retssikkerhedsprincippet, der følger af EU-retten.
b)      EU-retten og de nationale virkninger af retskraft
57.      Indledningsvis gør jeg opmærksom på, at EU-retten ikke pålægger de nationale retter en generel forpligtelse »til at undlade at anvende nationale processuelle regler, hvorved en retsafgørelse tillægges retskraft, uanset at dette ville gøre det muligt at afhjælpe en national situation, der er i strid med EU-retten« (35). Domstolen har gentagne gange fremhævet betydningen af princippet om retskraft, som i enkle vendinger er begrundet i hensynet til en stabil retstilstand og stabile retlige relationer samt retsplejehensyn (36), således som alle de berørte parter i den foreliggende sag i det væsentlige har anført.
58.      Samtidig er denne regel ikke absolut. Spørgsmålet om, hvorvidt EU-retten i visse situationer kan kræve, at der ses bort fra nationale virkninger af retskraft (som en undtagelse fra de almindelige bestemmelser beskrevet ovenfor), skal behandles på baggrund af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet, som danner rammen for udøvelsen af medlemsstaternes processuelle autonomi i overensstemmelse med pligten til loyalt samarbejde, der er fastsat i artikel 4, stk. 3, TEUF (37).
59.      Undersøgelsen af disse to principper har ført til identificeringen af flere undtagelser til de nationale virkninger af retskraft. De undtagelser, der er fastsat på grundlag af effektivitetsprincippet (som er det eneste relevante princip i den foreliggende sag) (38), kan opdeles i tre hovedkategorier.
60.      En første kategori vedrører en undtagelse, der er specifik for statsstøtteområdet, hvor denne undtagelse bl.a. var begrundet i kompetencefordelingen mellem Den Europæiske Union og medlemsstaterne på dette retsområde (39). Den anden kategori vedrører situationer, hvor de nationale virkninger af retskraften fortolkes så bredt, at de hindrer opnåelsen af resultater, der er i overensstemmelse med EU-retten, i tilsvarende sager (40). Jeg er enig med den finske regering og Kommissionen i, at ingen af disse to kategorier af undtagelser er relevante i den foreliggende sag.
61.      Af de grunde, der vil blive redegjort for nedenfor, gælder det samme ikke for den tredje kategori, dvs. undtagelserne vedrørende forbrugerbeskyttelse i henhold til navnlig direktiv 93/13 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler. Denne beskyttelse omfatter følgende to centrale aspekter, som er relevante i den foreliggende sag.
62.      For det første har Domstolen konsekvent erindret om, at »den ved direktiv 93/13 indførte beskyttelsesordning [hviler] på den betragtning, at forbrugeren befinder sig i en svagere stilling end den erhvervsdrivende såvel hvad angår forhandlingsstyrke som informationsniveau« (41).
63.      For at kompensere for denne svagere stilling, fastsætter artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13 i det væsentlige, at urimelige kontraktvilkår ikke binder forbrugeren, idet der er tale om »en præceptiv bestemmelse, der har til formål at erstatte den formelle balance, som kontrakten indfører mellem medkontrahenternes rettigheder og forpligtelser, med en reel balance, der skal genindføre ligheden mellem parterne« (42). På samme måde har Domstolen præciseret, at denne bestemmelse skal anses for en norm svarende til nationale regler, der har rang af ufravigelige retsgrundsætninger i den nationale retsorden (43), og den har ligeledes henvist til »den offentlige interesse, som den beskyttelse, direktiv 93/13 giver forbrugerne, hviler på« (44). Det er kravet om at genoprette en reel lighed mellem parterne, som indebærer en forpligtelse for de nationale retter til ex officio (i givet fald) at efterprøve, om et kontraktvilkår, der henhører under anvendelsesområdet for direktiv 93/13, er urimeligt (45).
64.      For det andet kan den nationale virkning af retskraft ikke være til hinder for en efterfølgende domstolsprøvelse, når denne forpligtelse er blevet tilsidesat, og det pågældende kontraktvilkårs lovlighed anses for implicit og endeligt afgjort (uden at spørgsmålet om lovlighed er blevet rejst og behørigt undersøgt) (46). Denne konsekvens følger af medlemsstaternes forpligtelse til at sikre, at der findes »egnede og effektive midler til at bringe anvendelsen af urimelige kontraktvilkår i aftaler, der indgås mellem forbrugere og en erhvervsdrivende, til ophør«, som krævet i artikel
7, stk. 1, i direktiv 93/13, og som ifølge Domstolen bekræfter princippet om effektiv domstolsbeskyttelse, der ligeledes afspejles i artikel
47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (47).
65.      Domstolen har navnlig udviklet ovennævnte principper i forbindelse med »forenklede« summariske procedurer såsom dem, der vedrører realisering af pant i fast ejendom og udstedelse eller fuldbyrdelse af betalingspåkrav (48). Domstolen har imidlertid også præciseret, at de finder anvendelse inden for rammerne af almindelige retssager, som kan have omfattet flere stadier, som forbrugerne har deltaget i, og som ikke er blevet påvirket af nogen restriktiv national processuel lov, der ville gøre det uforholdsmæssigt vanskeligt eller umuligt for forbrugerne at gøre deres rettigheder gældende. Det fremgår således af Domstolens nylige dom i Soledil-sagen (som vedrørte en sag, der involverede flere stadier i en almindelig retssag, hvori forbrugerne deltog), at det var den nationale rets (blotte) undladelse af at undersøge, om de relevante kontraktvilkår eventuelt var urimelige, der medførte en sådan uforholdsmæssig vanskelighed eller umulighed (49).
66.      Efter at have gennemgået disse elementer vil jeg nu komme ind på kernen i spørgsmålet og undersøge, om de ovenfor beskrevne principper, der er udviklet på forbrugerbeskyttelsesområdet, skal finde analog anvendelse på omstændighederne i hovedsagen, med det resultat, at der skal ses bort fra de nationale virkninger af retskraft.
3.      Retskraft under omstændighederne i den foreliggende sag
67.      Med henblik på at tage stilling til det første præjudicielle spørgsmål, således som det er sammenfattet i det foregående punkt, vil jeg foretage en nærmere undersøgelse af begrundelsen for undtagelsen fra retskraft i relation til forbrugere, der, som jeg vil forklare, er tæt forbundet med den forpligtelse til ex officio-prøvelse, der også er udviklet på det samme retsområde (a). På dette grundlag vil jeg forklare, at eftersom sidstnævnte forpligtelse efter min opfattelse ikke finder anvendelse på det retsområde, der er omhandlet i den foreliggende sag, kan den ovennævnte undtagelse vedrørende retskraft heller ikke finde anvendelse (b). For fuldstændighedens skyld vil jeg, såfremt Domstolen er uenig i min analyse, behandle udtrykket »forbrugeren har forholdt sig helt passivt«, som er nævnt i det andet præjudicielle spørgsmål, (c), inden jeg fremsætter nogle afsluttende betragtninger om forholdet mellem direktiv 93/13 og ansvarsforsikringsområdet for motorkøretøjer (d).
a)      Den dobbelte begrundelse for undtagelsen fra retskraft på forbrugerområdet
68.      Jeg har allerede været inde på, at den forbrugerbeskyttelse, der kræves i henhold til direktiv 93/13, har foranlediget Domstolen til gradvist at udvikle, hvad der er blevet en bredt defineret undtagelse fra reglen om retskraft. Domstolen har i det væsentlige præciseret, at denne beskyttelse uden denne undtagelse ville være »mangelfuld og utilstrækkelig« i tilfælde hvor retterne ikke har undersøgt de relevante kontraktvilkårs eventuelt urimelige karakter (50).
69.      Navnlig i betragtning af at passagerer, der lider skade ved trafikulykker, betragtes som særligt sårbare (51), opstår spørgsmålet, om den beskyttelse, som de er omfattet af i henhold til EU-lovgivningen på området for ansvarsforsikring for motorkøretøjer, skal føre til anvendelse af den samme undtagelse vedrørende retskraft.
70.      Cattolica samt den italienske og den finske regering har argumenteret for, at dette spørgsmål skal besvares benægtende. Kommissionen har anerkendt argumenterne for og imod en sådan udvidet anvendelse, samtidig med at den i retsmødet har givet udtryk for en præference for, at den forbrugerrelaterede undtagelse til retskraft udstrækkes til også at omfatte det her omhandlede område.
71.      Jeg noterer for det første, at det ovenstående spørgsmål kan behandles med henvisning til den traditionelle analyse af de begrænsninger, som Unionen kan pålægge medlemsstaternes procesautonomi (som anført i punkt 58 ovenfor). Således betragtet gør jeg opmærksom på, at forelæggelsesafgørelsen ikke indeholder nogen angivelse af en restriktiv national retsregel, der gør det uforholdsmæssigt vanskeligt eller umuligt for ofre for trafikulykker (eller deres arvinger) at gøre deres rettigheder gældende (52).
72.      Jeg har imidlertid allerede forklaret, at det centrale element, der følger af Domstolens praksis vedrørende retskraft inden for rammerne af direktiv 93/13, er præciseringen af, at når en national ret ikke har foretaget en passende prøvelse af kontraktvilkårene (53), anses effektiviteten af den beskyttelse, der skal ydes forbrugeren, for at være kompromitteret. Med andre ord afhænger konklusionen om, at effektivitetsprincippet er blevet tilsidesat (hvilket indebærer, at der skal ses bort fra retskraftvirkningen), ikke af, at der identificeres en særligt restriktiv procesregel, som kan anses for at være »ansvarlig« for forbrugerens vanskeligheder med at beskytte sine rettigheder. Den omstændighed alene, at en national ret i givet fald ikke ex officio har efterprøvet, om det relevante kontraktvilkår eventuelt er urimeligt, er tilstrækkelig til at drage denne konklusion, uanset om forbrugeren er stødt på særlige processuelle hindringer (såsom en ekstremt kort forældelsesfrist med hensyn til anlæggelse af sag eller indgivelse af svarskrift), som gør det »uforholdsmæssigt vanskeligt« for forbrugeren at redegøre for sin sag eller forsvare sig på passende vis og rejse spørgsmålet om, hvorvidt det omtvistede vilkår er urimeligt. Jeg minder om, at denne konklusion gælder, uanset om de omhandlede procedurer i sagens natur var af særlig hastende karakter (udstedelsen eller fuldbyrdelsen af betalingspåkrav, sager vedrørende pant i fast ejendom), eller om de var af almindelig karakter (54).
73.      Jeg erindrer ligeledes om, at begge forpligtelser (til at foretage en ex officio undersøgelse og til, i mangel af en sådan prøvelse, at se bort fra virkningerne af retskraften) er opstået gradvist inden for en retlig ramme, der afspejler grundlæggende og almene hensyn (55), hvor de to forpligtelser er tæt forbundne. Domstolen har således fastslået, at »forpligtelsen til af egen drift at undersøge, om kontraktvilkår eventuelt er urimelige, [er] begrundet i beskaffenheden og betydningen af den offentlige interesse, der ligger til grund for den beskyttelse, som direktiv 93/13 tildeler forbrugerne, således at en effektiv prøvelse af, om kontraktvilkår eventuelt er urimelige, som det kræves i medfør af direktiv 93/13, ikke ville kunne sikres, hvis retskraften omfattede retsafgørelser, som ikke henviser til en sådan kontrol« (56).
74.      Det er korrekt, at eksistensen af en forpligtelse til ex officio at undersøge, om den omhandlede udelukkelsesklausul kan gøres gældende, ikke er draget i tvivl i hovedsagen, idet appellanterne selv har rejst spørgsmålet for den forelæggende ret (57). Når dette er sagt, følger det af det ovenstående, at det for at konkludere, at en undtagelse vedrørende retskraft finder anvendelse inden for rammerne af andet direktiv, er nødvendigt først at fastslå, at den almene interesse, der ligger til grund for dette direktiv, kan forpligte de nationale retter til af egen drift at undersøge, om et bestemt kontraktvilkår i en forsikringsaftale kan gøres gældende (hvilket, som Kommissionen har anført, endnu ikke er blevet undersøgt i Domstolens praksis). Med andre ord kan konklusionen vedrørende forpligtelsen til at tilsidesætte virkningerne af retskraften ikke drages uden samtidig at identificere en forpligtelse for de nationale retter til af egen drift at rejse det relevante retsspørgsmål.
75.      Jeg vil derfor behandle spørgsmålet om, hvorvidt begrundelsen for den beskyttelse, der skal ydes ofre for trafikulykker, medfører en forpligtelse for de nationale retter til af egen drift at undersøge, om et forsikringsselskab over for disse skadelidte kan påberåbe sig en klausul, der udelukker skader, der forvoldes i visse situationer (f.eks. i tilfælde af ulovlig transport), fra forsikringsdækningen. Denne præcisering vil gøre det muligt for mig at besvare spørgsmålet om, hvorvidt der også inden for denne lovgivningsmæssige ramme opstår en undtagelsesvis forpligtelse til ikke at tage hensyn til virkningerne af retskraften.
b)      Den dobbelte begrundelse på området for ansvarsforsikring for motorkøretøjer
76.      Indledningsvis minder jeg om, at de nationale retter i henhold til EU-retten ikke er underlagt nogen generel forpligtelse til af egen drift at tage et anbringende om tilsidesættelse af EU-retten under påkendelse, uafhængigt af den berørte bestemmelses betydning for Unionens retsorden, hvis parterne gives en faktisk mulighed for at gøre et sådant anbringende gældende for en national ret (58). Dette standpunkt skyldes den omstændighed, at det navnlig i civile tvister typisk tilkommer parterne at tage initiativet, mens retterne ikke er forpligtet til af egen drift at tage et bestemt anbringende under påkendelse, når dette ville være ensbetydende med at gå ud over rammerne for søgsmålet. Domstolen har derfor kun krævet, at de nationale retter handler af egen drift i henhold til EU-retten i undtagelsestilfælde, når det er begrundet i almene hensyn (59).
77.      Jeg har allerede forklaret, at dette navnlig er tilfældet på forbrugerbeskyttelsesområdet, nærmere bestemt i situationer, der er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 93/13. Domstolen har endvidere udvidet denne forpligtelse til at omfatte situationer, der henhører under andre EU-retsakter på forbrugerområdet (60). Forbrugerbeskyttelsesområdet er i øvrigt, så vidt jeg ved, det eneste bredere område inden for civilretten, reguleret af EU-retten, hvor Domstolen har fastslået, at der foreligger en sådan forpligtelse (for så vidt som en sådan forpligtelse ikke udtrykkeligt er fastsat i den relevante EU-lovgivning).
78.      Der er fastsat yderligere undtagelser på området for indvandrings- og asylret, hvor Domstolen har begrundet denne tilgang med den absolutte karakter af retten til beskyttelse (forbud mod tortur eller umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf i forbindelse med vedtagelsen af en afgørelse om tilbagesendelse) (61), dens betydning sammenholdt med den specifikke lovgivningsordning (retten til frihed i forbindelse med frihedsberøvelse i indvandrings- og asylsager) (62), og den lovgivningsmæssige definition af det harmoniserede anvendelsesområde for domstolsprøvelse (ansøgninger om international beskyttelse afvist på grundlag af begrebet »sikkert oprindelsesland«) (63).
79.      Domstolen afviste derimod at nå frem til samme konklusion i dommen i sagen K.B. og F.S. i forbindelse med en straffesag, hvor de mistænkte ikke var blevet korrekt informeret om deres processuelle rettigheder (navnlig retten til ikke at inkriminere sig selv) (64). Domstolen afviste udtrykkeligt at overføre de principper, der er udviklet inden for rammerne af direktiv 93/13, til dette retsområde, idet den forklarede, at »de retsforhold, der er genstand for ordningen om forbrugerbeskyttelse, på dette punkt adskiller sig fra de retsforhold, der er omhandlet i forbindelse med straffesager, [...] således at der ikke kan foretages en simpel anvendelse af de principper, der er udviklet på området for urimelige kontraktvilkår, på området for processuelle garantier i straffesager« (65).
80.      Hvor skal det her omhandlede retsområde placeres i lyset af det ovenstående?
81.      Med henblik på besvarelsen af dette spørgsmål er det hensigtsmæssigt at erindre om, at den særlige karakter af »de principper, der er udviklet på området for urimelige kontraktvilkår«, som er nævnt i dommen i sagen K.B. og F.S., hviler på det af Domstolen identificerede behov for at erstatte den balance mellem parterne, som er fastlagt ved aftalen, med en reel lighed, et behov der følger af forbrugerens svagere position med hensyn til informationsniveau og forhandlingsstyrke i forhold til den erhvervsdrivende.
82.      På denne baggrund er det for, at den omhandlede undtagelse vedrørende retskraft kan »overføres« til området for ansvarsforsikring for motorkøretøjer,
derfor nødvendigt at identificere det samme eller tilsvarende beskyttelsesmæssige formål.
83.      Som Kommissionen har argumenteret for, er der i princippet ingen tvivl om, at reglen i andet direktivs artikel
2, stk. 1, er udtryk for en klar lovgivningsmæssig målsætning, der skal fremme beskyttelsen af ofre for trafikulykker. Der er, som allerede nævnt, tale om et af de to hovedformål med denne lovgivning (66), som »konstant er blevet forfulgt og styrket« (67). Selv om visse elementer af denne beskyttelse er blevet tilføjet i tiden efter de faktiske omstændigheder i hovedsagen, var denne vægtning tydeligvis til stede i den relevante periode, hvilket f.eks. fremgår af femte betragtning til tredje direktiv, hvori passagerer identificeres som en »særligt sårbar[...] kategori af potentielle skadelidte« (68).
84.      Dette formål kan ganske vist opfattes som et udtryk for en særlig vigtig politisk målsætning analogt med Domstolens betragtninger vedrørende forbrugerbeskyttelsespolitikkens karakter (jf. punkt 63 ovenfor).
85.      Hvis dette antages, kan det endvidere hævdes, at ofre for trafikulykker, for så vidt angår kriterierne om ringere »forhandlingsstyrke [og] informationsniveau«, som der henvises til i forbindelse med direktiv 93/13, faktisk befinder sig i en endnu vanskeligere situation end forbrugere. Når de skadelidte er reelle tredjemænd i forhold til det køretøj, der er involveret i ulykken (hvilket efter min opfattelse er det typiske scenarie), vil de nemlig ikke kende forsikringsselskabets identitet (og endnu mindre indholdet af forsikringspolicen) (69). Dette kunne endvidere føre til den antagelse, at den beskyttelse, som disse personer har ret til, uden en ex officio-prøvelse af, om vilkårene i forsikringsaftalen kan gøres gældende, vil være »ufuldstændig og utilstrækkelig« (70) (analogt navnlig med de konstateringer, der er foretaget i relation til spørgsmål omfattet af navnlig direktiv 93/13).
86.      Når dette er sagt, vil jeg af følgende grunde fraråde at indtage denne holdning.
87.      For det første ingen tvivl om, at ofre for trafikulykker kan blive konfronteret med vanskelige og tragiske situationer, som de i princippet ikke har nogen kontrol over (71). Denne sårbare situation er netop grunden til, at EU-lovgiver gradvist har styrket forskellige aspekter af deres beskyttelse. Det identificerede behov for at beskytte en person, der befinder sig i en sårbar situation, er imidlertid ikke i sig selv tilstrækkeligt til at udløse en forpligtelse for de nationale retter til af egen drift at rejse et retligt spørgsmål. Dette fremgår efter min opfattelse klart af dommen i sagen K.B. og F.S., som er blevet gennemgået ovenfor, og som kort fortalt vedrørte en person, der var mistænkt for en kriminel handling, hvis processuelle rettigheder var blevet krænket af de retshåndhævende myndigheder. Der er ingen tvivl om, at en person, der står over for sådanne myndigheder, befinder sig i en relativt svag situation, mens konsekvenserne for denne person af de statslige myndigheders ulovlige adfærd kan være særligt alvorlige. Forpligtelsen til at foretage en ex officio undersøgelse af den omhandlede procedurefejl kunne imidlertid ikke pålægges på grundlag af de principper, der følger af direktiv 93/13, i det væsentlige på grund af den særlige sammenhæng, hvori disse principper er blevet udviklet, således som det er anført ovenfor.
88.      I denne henseende har reglerne om ansvarsforsikring for motorkøretøjer, til forskel fra direktiv 93/13, som den italienske regering i det væsentlige har gjort gældende i retsmødet, ikke til formål at opretholde en balance mellem parternes rettigheder og forpligtelser i henhold til aftalen og at forhindre anvendelsen af kontraktvilkårene, fordi disse »til trods for kravene om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren« (72).
89.      Selv om andet direktivs artikel
2, stk. 1, kræver relativ ugyldighed at visse vilkår i en forsikringspolice (dvs. at vilkårene ikke kan gøres gældende over for skadelidte), er dette nemlig ikke for at afhjælpe en kontraktmæssig ubalance mellem forsikringsselskabet og den skadelidte tredjemand (idet der i et typisk scenarie ganske enkelt ikke findes en aftale mellem disse to parter (73)), men for at beskytte skadelidte mod retsvirkningerne af disse vilkår (som ville forhindre skadelidte i at få erstatning for den forvoldte skade) uafhængigt af ethvert kontraktforhold mellem disse to parter. Dette specifikke beskyttende formål er særligt tydeligt, når man ser på den del af andet direktivs artikel
2, stk. 1, som kræver relativ ugyldighed (dvs. at de ikke kan gøres gældende) af lovbestemmelser med de udelukkelsesvirkninger, der er beskrevet i denne bestemmelse (og i punkt 52 ovenfor) – lovbestemmelser, der i sagens natur eksisterer uafhængigt af parternes vilje.
90.      I forbindelse med det ovenfor nævnte betyder beskyttelsen af skadelidte tredjemænd ikke, at de vilkår (eller lovbestemmelser), som navnlig udelukker ulovlig transport fra forsikringsdækningen, i sig selv skal betragtes som ulovlige. Tværtimod er det faktum, at ulykken skyldtes ulovlig transport, efter min opfattelse fortsat en relevant faktor i forholdet mellem forsikringsselskabet og forsikringstageren (da de retlige konsekvenser kun skal udelukkes i forhold til skadelidte) (74).
91.      Således betragtet er logikken bag på den ene side artikel
6, stk. 1, i direktiv 93/13 og på den anden side andet direktivs artikel
2, stk. 1, ganske forskellig for så vidt angår den »sanktion«, som de kræver i forbindelse med »problematiske« kontraktvilkår. Selv om den første bestemmelse kræver, at det urimelige kontraktvilkår ikke binder forbrugeren som en af parterne i aftalen (på grund af dets iboende ulovlighed), er dette ikke det resultat, der tilstræbes med andet direktivs artikel
2, stk. 1, som kræver, at et givent
vilkår ikke må have retsvirkninger over for ofre for trafikulykker, som typisk er tredjeparter i forhold til forsikringsaftalen.
92.      Denne forskel i logikken, der ligger til grund for artikel
6, stk. 1, i direktiv 93/13 og andet direktivs artikel
2, stk. 1, er heller ikke principielt uforenelig med den opfattelse, at en ex officio domstolsprøvelse bør være påkrævet for at sikre offeret en passende beskyttelse. Som jeg allerede har anført, er der den samme informationsasymmetri (hvis ikke værre) i forholdet mellem skadelidte og forsikringsselskabet sammenlignet med de tilfælde, der er omfattet af direktiv 93/13. Denne forskel er imidlertid efter min opfattelse tilstrækkelig til at underbygge argumentet om, at beskyttelseshensynet i direktiv 93/13 med dets særlige retlige konsekvenser ganske enkelt ikke findes inden for rammerne af EU-lovgivningen om ansvarsforsikring for motorkøretøjer.
93.      For det andet minder jeg, uagtet det ovenstående, om, at Domstolen har koblet kravet om at se bort fra virkningerne af retskraften sammen med den forpligtelse, der er pålagt medlemsstaterne i artikel
7, stk. 1, i direktiv 93/13. Ifølge denne bestemmelse skal medlemsstaterne sikre, »at der i forbrugernes og konkurrenternes interesse findes egnede og effektive midler til at bringe anvendelsen af urimelige kontraktvilkår i aftaler, der indgås mellem forbrugere og en erhvervsdrivende, til ophør« (min fremhævelse). Som den italienske og den finske regering har anført, og som Kommissionen har anerkendt, pålægges der ikke en sådan forpligtelse for så vidt angår udelukkelsesklausuler som den i den foreliggende sag omhandlede.
94.      Andet direktivs artikel
2, stk. 1, kræver nemlig, at der træffes »passende foranstaltninger for at sikre, at enhver lovbestemmelse eller enhver klausul i en forsikringspolice«, som udelukker navnlig ulovlig transport fra forsikringsdækning, »ikke har nogen indvirkning på krav fra tredjemand, der lider skade ved et uheld« (min fremhævelse). Denne ordlyd ligger klart tættere på ordlyden af artikel
6, stk. 1, i direktiv 93/13 (75), for så vidt som de begge har til formål at sikre, at det omhandlede vilkår (i det mindste) ikke har bindende virkning for den berørte sårbare part (i en given sag).
95.      Andet direktivs artikel
2, stk. 1, indeholder derimod ikke den mere systemiske og afskrækkende dimension af artikel
7, stk. 1, i direktiv 93/13, som pålægger medlemsstaterne at sikre, at anvendelsen af urimelige kontraktvilkår (generelt) forhindres. Således betragtet kan undtagelsen fra retskraft anses for at have til formål at afskrække erhvervsdrivende fra at medtage urimelige kontraktvilkår i aftaler ved at nægte dem den retssikkerhed, der ellers ville følge af den endelige karakter af en retsafgørelse til deres fordel (en afgørelse foretaget uden en undersøgelse af, om det pågældende vilkår er urimeligt som omhandlet i direktiv 93/13). Denne dimension findes ikke i andet direktivs artikel
2, stk. 1, da formålet med bestemmelsen som nævnt er at sikre, at skadelidte tredjemænd, som (typisk) ikke har noget kontraktforhold med forsikringsselskabet, modtager erstatning fra forsikringsselskabet, uafhængigt af enhver udelukkelsesklausul. Denne bestemmelse har derimod ikke til formål fuldstændigt at forbyde udelukkelsesklausuler.
96.      Henset til, at Domstolens praksis vedrørende kravet om ophævelse af retskraften er knyttet til dette specifikke forebyggende og systemiske aspekt af ordningen i direktiv 93/13 (for at sikre, at urimelige kontraktvilkår ikke anvendes generelt, ud over at udelukke deres retsvirkninger i en given sag), og at dette standpunkt udgør en undtagelse til hovedreglen om, at en retsafgørelses endelige karakter skal respekteres, er det min opfattelse, at der ikke kan kræves en ophævelse af retskraften under omstændighederne i hovedsagen, hvor der ikke forfølges et lignende systemisk formål (76).
97.      For det tredje og endelig er det min opfattelse, at Domstolen, når den har krævet et så vidtgående skridt som en ex officio-prøvelse (og i mangel heraf en ophævelse af retskraftvirkningen) i en situation, der i princippet henhører under medlemsstaternes procesautonomi (i mangel af lovbestemmelser på området), nødvendigvis har baseret sig på forbrugernes særlige rolle i det indre markeds funktion (når de køber varer og tjenesteydelser) (77) og på den forudsætning, at deres manglende kendskab til de gældende regler kan afholde dem fra at købe varer eller tjenesteydelser i en anden medlemsstat (78). Samtidig blev harmoniserede regler om urimelige kontraktvilkår identificeret som et vigtigt redskab til at opretholde en ufordrejet konkurrence (79) og styrke konkurrencen mellem de erhvervsdrivende og dermed øge forbrugernes valgmuligheder (80).
98.      Lovgivningen om ansvarsforsikring for motorkøretøjer er naturligvis også et redskab, der bidrager til det indre markeds funktion og mere specifikt til den frie bevægelighed for køretøjer og personer, som anerkendt i de respektive direktiver (81). Det er imidlertid også blevet anerkendt, at denne harmonisering, selv om den forfølger det dobbelte formål, der er nævnt i punkt 49 ovenfor (at sikre den frie bevægelighed for køretøjer og de personer, der befinder sig i dem, og at sikre en sammenlignelig behandling af ofre for ulykker), hovedsageligt fokuserer på beskyttelsen af ofre for trafikulykker, hvilket ligeledes var det erklærede formål med den (tidligere eksisterende) kontrol ved grænserne af den lovpligtige ansvarsforsikring for motorkøretøjer (82). I tråd hermed gjorde Kommissionen i retsmødet opmærksom på, at forpligtelsen til lovpligtig dækning (der sikrer, at alle køretøjer, der normalt er hjemmehørende i en given medlemsstat, er ansvarsforsikret) (83) og skadelidtes ret til at rejse krav direkte mod skadevolderens forsikringsselskab (et krav, der er blevet tilføjet efter, at de faktiske omstændigheder i hovedsagen fandt sted) (84) udgør de centrale elementer i den omhandlede lovgivning.
99.      Uden at underkende vigtigheden af dette formål og de personlige lidelser, som trafikulykker medfører for ofrene, er det min opfattelse, at denne begrundelse, selv om også den er knyttet til det indre marked, ikke er så tæt forbundet med forfølgelsen af formålet med det indre marked, som den harmonisering der er tilsigtet med direktiv 93/13 (der, som jeg har forklaret, direkte og umiddelbart fremmer handelstransaktioner). Begrundelsen er i hvert fald, og endnu en gang, ganske enkelt anderledes med hensyn til, hvad den sigter mod at opnå. Dette, sammenholdt med den ovennævnte ekstraordinære undtagelse, som såvel kravet om en ex officio prøvelse og forpligtelsen til at ophæve retskraftens virkning udgør i forhold til den normale retsanvendelse, giver yderligere begrundelse for, hvorfor disse undtagelser, der er udviklet i henhold til navnlig direktiv 93/13, ikke bør udvides til at omfatte området for ansvarsforsikring for motorkøretøjer.
100. Af alle disse grunde, og eftersom lovgiver ikke har valgt at medtage en bestemmelse om omfanget af domstolsprøvelsen i sidstnævnte lovgivningsmæssige ramme, er det min opfattelse, at spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en forpligtelse til at foretage en ex officio undersøgelse, bedre behandles på baggrund af effektivitetsprincippet (og ækvivalensprincippet), således som det traditionelt betragtes og er gengivet i punkt 58 ovenfor. I overensstemmelse med denne tilgang opstår rettens forpligtelse til af egen drift at rejse spørgsmålet kun, når undersøgelsen af den processuelle regel, der finder anvendelse, fører til den konklusion, at det pågældende offer ikke har haft reel mulighed for at fremsætte et sådant anbringende for en national ret. De samme betragtninger bør i så fald finde anvendelse mutatis mutandis på spørgsmålet om, hvorvidt der skal ses bort fra virkningerne af retskraften, hvor den
manglende mulighed for at gøre et vilkår som det i hovedsagen omhandlede gældende ikke har været genstand for en prøvelse, eftersom de to aspekter som anført ovenfor er tæt forbundne.
101. I lyset af ovenstående betragtninger og som svar på det første præjudicielle spørgsmål er jeg af den opfattelse, at andet direktivs artikel
2, stk. 1, skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for en national lovgivning, der som følge af, at en dom har fået retskraft, er til hinder for, at en part for første gang på et senere stadium af samme retssag gør gældende, at en klausul i en ansvarsforsikringspolice for motorkøretøjer er ugyldig (kan ikke gøres gældende) i den nævnte bestemmelses forstand, forudsat at ingen national processuel regel har gjort det uforholdsmæssigt vanskeligt eller umuligt for denne part at gøre dette gældende på et tidligere stadium af sagen, hvor dette spørgsmål kunne have været prøvet af de nationale retter.
c)      Scenariet med, at en part »har forholdt sig helt passivt«
102. For fuldstændighedens skyld og for det tilfælde, at Domstolen ikke er enig i min analyse ovenfor, vil jeg nu behandle det andet spørgsmål, hvormed den forelæggende ret ønsker oplyst, om vurderingen af forpligtelsen til at se bort fra virkningerne af retskraften i henhold til national ret – hvis denne forpligtelse måtte blive fastslået – påvirkes af den omstændighed, at appellanterne i hovedsagen ifølge den forelæggende ret har udvist »fuldstændig passivitet«, ved ikke at have anfægtet anvendelsen af udelukkelsesklausulen på et tidligere stadium under retssagen.
103. Svaret på dette spørgsmål er efter min opfattelse ganske ligetil.
104. For det første blev begrebet »fuldstændig passivitet« (eller »at forholde sig helt passivt«) udviklet i Asturcom Telecomunicaciones-dommen og i efterfølgende retspraksis i forbindelse med den ekstraordinære forpligtelse til at se bort fra de nationale virkninger af retskraft (85). Som den forelæggende ret har anført, betegner den nærmere bestemt »en undtagelse til denne undtagelse«. Til forklaring kan det anføres, at når rettens undtagelsesvise forpligtelse til at se bort fra retskraftvirkningen med henblik på at beskytte en forbruger opstår, men denne forbruger i den pågældende sag har forholdt sig helt passivt, finder forpligtelsen til at se bort fra retskraftvirkningen ikke anvendelse, således at udgangspunktet om retskraftvirkningen opretholdes.
105. For det andet står det mig imidlertid ikke helt klart, hvilke omstændigheder der kan føre til en effektiv »genoprettelse« af en sådan standardsituation, eftersom forpligtelsen til ex officio at efterprøve, om kontraktvilkårene eventuelt er urimelige, synes at finde anvendelse på et hvilket som helst trin under retssagen, hvilket i princippet gør forbrugerens »passivitet« irrelevant, i det mindste i en verserende retssag (som i den foreliggende sag).
106. Dette spørgsmål behøver imidlertid ikke nærmere undersøgelse under omstændighederne i den foreliggende sag, eftersom en situation, hvor »forbrugeren forholder sig helt passivt« som omhandlet i den relevante retspraksis for det tredje tydeligvis ikke er opstået.
107. Dette begreb henviser nemlig til en forbruger, som bogstaveligt talt ikke er til stede under sagen og ikke fører sin sag. Det vedrører ikke en forbruger, der deltager aktivt i sagen, men uden at rejse det omtvistede retsspørgsmål. Det henviser med andre ord ikke til den berørte parts undladelse af at fremsætte et specifikt anbringende under sagen, men snarere til overhovedet ikke at give møde i sagen. Hvis dette begreb i øvrigt henviste til undladelsen af at fremsætte et specifikt anbringende, ville de nationale retters forpligtelse til at rejse det af egen drift være overflødig (86).
108. I denne henseende fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at appellanterne i hovedsagen har deltaget aktivt i de forudgående stadier af sagen, selv om de ikke har gjort den angivelige ulovlighed af udelukkelsesklausulen gældende. Under disse omstændigheder kan de ikke anses for at have forholdt »sig helt passivt« i ovennævnte forstand.
d)      Efterskrift: muligt overlap mellem de to berørte områder
109. Inden jeg afslutter min analyse, skal der tages stilling til et sidste aspekt af systemisk eller kontekstuel karakter, og det vedrører som anført ovenfor den eventuelle sammenhæng mellem lovgivningen på området for ansvarsforsikring for motorkøretøjer og direktiv 93/13.
110. Der er efter min opfattelse ingen tvivl om, at forsikringspolicer på dette område generelt kan kvalificeres som forbrugeraftaler som omhandlet i direktiv 93/13, når betingelserne for en sådan kvalificering er opfyldt, således som Kommissionen i det væsentlige har anført i sine skriftlige indlæg, og som den italienske regering ligeledes fremhævede i retsmødet.
111. Det fremgår desuden af de faktiske omstændigheder i hovedsagen, at der kan være situationer, hvor den skadelidte tredjemand ligeledes er part i den pågældende forsikringsaftale, hvilket, hvis de gældende betingelser er opfyldt, gør denne aftale »egnet« til at være omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 93/13 (87).
112. På denne baggrund kan der opstå en vis forskel i relation til de proceduremæssige muligheder, som en sådan part vil have i modsætning til andre ofre for trafikulykker. En skadelidt, som også er forsikringstager, har nemlig automatisk ret til at påberåbe sig den processuelle udvikling i relation til ex officio undersøgelse og tilsidesættelse af retskraftvirkningen, der er udviklet inden for rammerne af direktiv 93/13, forudsat at den pågældende forsikringspolice opfylder betingelserne for at blive kvalificeret som en aftale mellem en forbruger og en erhvervsdrivende (som omhandlet i dette direktiv). Denne mulighed er derimod ikke åben for andre skadelidte, hvis disse betingelser ikke er opfyldt, eller hvis skadelidte ikke er forsikringstager (88).
113. Efter min opfattelse påvirker dette ikke resultatet af ovenstående analyse.
114. For det første vil ethvert anbringende, der potentielt kan støttes på direktiv 93/13, af indlysende grunde skulle formuleres som et anbringende om urimelighed i henhold til dette direktiv. Dette aspekt af undersøgelsen af det givne kontraktvilkår adskiller sig ligeledes klart fra de aspekter, der reguleres af navnlig andet direktivs artikel
2, stk. 1 (89).
115. Når dette er sagt, udgør den omstændighed, at et offer for en trafikulykke, som er forsikringstager og forbruger som omhandlet i direktiv 93/13, teoretisk set kan påberåbe sig dette direktiv med henblik på at udløse de specifikke processuelle konsekvenser heraf (at opnå en fornyet undersøgelse af et bestemt vilkår i en forsikringspolice) – når andre skadelidte ikke har en sådan processuel mulighed – ikke i sig selv en grund til at »eksportere« undtagelsen fra retskraften fra det område, der er omfattet af direktiv 93/13, til det her omhandlede område (med henblik på at forhindre en eventuel processuel forskelsbehandling af ofre for trafikulykker). En sådan processuel forskel er snarere en tilfældighed, der skyldes, at to regelsæt overlapper hinanden under de særlige omstændigheder i en given sag. Det er derimod ikke en grund til at udvide principper, der er udviklet inden for et retsområde på grundlag af dets særlige kendetegn, til et andet retsområde, hvor disse kendetegn ikke findes.
V.      Forslag til afgørelse
116. Jeg foreslår Domstolen at besvare de af Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol, Italien) forelagte spørgsmål således:
»Artikel
2, stk. 1, i Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30. december 1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer
skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for en national lovgivning, der som følge af, at en dom har fået retskraft, er til hinder for, at en part for første gang på et senere stadium af samme retssag, gør gældende, at en klausul i en ansvarsforsikringspolice for motorkøretøjer er ugyldig (kan ikke gøres gældende) i den nævnte bestemmelses forstand, forudsat at ingen national processuel regel har gjort det uforholdsmæssigt vanskeligt eller umuligt for denne part at gøre dette gældende på et tidligere stadium af sagen, hvor dette spørgsmål kunne have været prøvet af de nationale retter.«
1 –      Originalsprog: engelsk.
2 –      Andet direktiv af 30.12.1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (EFT 1984, L 8, s. 17) (herefter »andet direktiv«).
3 –      Den engelske sprogversion af denne bestemmelse henviser til forpligtelsen til at sikre, at de pågældende vilkår skal anses for »deemed to be void in respect of claims by third parties who have been victims of an accident«; den franske sprogversion henviser til, at enhver bestemmelse eller klausul skal være »réputée sans effet en ce qui concerne le recours des tiers victimes d’un sinistre«. Som jeg vil redegøre for nedenfor, har denne forpligtelse således ikke til formål at opnå (absolut) ugyldighed af den pågældende bestemmelse eller klausul, men snarere at sikre, at den ikke har retsvirkninger for en bestemt kategori af personer. Det er min opfattelse, at denne situation i visse retsordener betegnes som vedrørende »relativ ugyldighed« eller »et vilkår, der ikke kan gøres gældende«.
4 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 16.9.2009 om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse (EUT 2009, L 263, s. 11, navnlig direktivets artikel 13, stk. 1, litra c).
5 –      Direktiv 2009/103 kodificerede en fragmenteret ordning, som gradvist havde udviklet sig gennem flere direktiver, der er opregnet i første betragtning til direktivet. Disse tidligere direktiver regulerede forskellige aspekter af ansvarsforsikringsordningen for motorkøretøjer og kunne, afhængigt af datoen for en ulykke, finde anvendelse parallelt i en given sag. Jf. f.eks. dom af 14.9.2017, Delgado Mendes (C-503/16, EU:C:2017:681, præmis 31).
6 –      Det skal tilføjes, at andet direktiv finder anvendelse parallelt med første og tredje direktiv, der er nævnt i punkt 5 og 12 nedenfor, henset til datoen for ulykken.
7 –      Jf. dom af 9.4.2024, Profi Credit Polska (Genoptagelse af sagen, hvor der er blevet truffet en endelig afgørelse) (C-582/21, herefter »dommen i sagen Profi Credit Polska (Genoptagelse af sagen, hvor der er blevet truffet en endelig afgørelse)«, EU:C:2024:282), og af 18.12.2025, Soledil (C-320/24, herefter »Soledil-dommen«, EU:C:2025:993).
8 –      Rådets direktiv 72/166/EØF af 24.4.1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse (EFT 1972
II. s. 345, herefter »første direktiv«).
9 –      Rådets tredje direktiv af 14.5.1990 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (EFT 1990, L 129, s. 33) (herefter »tredje direktiv«).
10 –      Som jeg forstår det, går Cattolicas påstand ud på, at de pårørende til PA skal tilbagebetale de beløb, som faktisk er blevet udbetalt til dem, samt at det fastslås, at Cattolica ikke er forpligtet til at betale dem udestående beløb. Den konkrete kvalificering af disse to aspekter af søgsmålet synes under alle omstændigheder at være uden relevans for vurderingen af den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse.
11 –      Kendelse afsagt af Domstolens præsident den 8.4.2025, Società Cattolica di Assicurazione (C-17/25, EU:C:2025:276, præmis 6 og 7).
12 –      Rådets direktiv af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler (EFT 1993, L 95, s. 29).
13 –      Dom af 16.7.2020, Governo della Repubblica italiana (Italienske fredsdommeres status) (C-658/18, EU:C:2020:572, præmis 61 og den deri nævnte retspraksis), og af 29.7.2024, Valančius (C-119/23, EU:C:2024:653, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis).
14 –      Jf. f.eks. dom af 18.12.2025, Bissilli (C-325/24, EU:C:2025:989, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis).
15 –      Eller når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give et hensigtsmæssigt svar, jf. f.eks. ibidem, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis.
16 –      Jf. f.eks. mit forslag til afgørelse Profi Credit Polska (Genoptagelse af sagen, hvor der er blevet truffet en endelig afgørelse) (C-582/21, herefter »mit forslag til afgørelse Profi Credit Polska«, EU:C:2023:674, punkt 85-87 og den deri nævnte retspraksis).
17 –      Jf. dom af 7.8.2018, Smith (C-122/17, EU:C:2018:631, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis), vedrørende tredje direktiv.
18 –      Dom af 30.9.2003, Köbler (C-224/01, EU:C:2003:513, præmis 50-53), og af 19.4.2007, Farrell (C-356/05, herefter »Farrell-dommen«, EU:C:2007:229, præmis 40-43); jf. ligeledes mit forslag til afgørelse Soledil (C-320/24, EU:C:2025:469, punkt 83) og mit forslag til afgørelse Centro Petroli Roma – II (C-386/24, EU:C:2025:775, punkt 44-48).
19 –      Jf. punkt 39 og fodnote 17 ovenfor.
20 –      Jf. underpunkt 3, litra d), i nærværende afsnit i dette forslag til afgørelse.
21 –      Jf. f.eks. dom af 30.04.2025, Nastolo (C-370/24, herefter »Nastolo-dommen«, EU:C:2025:300, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
22 –      Dom af 12.2.2026, Stichting Koskea (C-490/24, EU:C:2026:89, præmis 33 og 36 og den deri nævnte retspraksis). Jf. tredje direktivs artikel 1 (nu artikel 12, stk. 1, i direktiv 2009/103).
23 –      Jf. f.eks. dom af 19.9.2024, Matmut (C-236/23, herefter »Matmut-dommen«, EU:C:2024:761, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis). Jf. også generaladvokat Mengozzis forslag til afgørelse Churchill Insurance Company og Evans (C-442/10, EU:C:2011:548, herefter »forslag til afgørelse Churchill Insurance Company«, punkt 23).
24 –      Se også generaladvokat Szpunars forslag til afgørelse Matmut (C-236/23, EU:C:2024:560, punkt 47-53).
25 –      Dom af 1.12.2011, Churchill Insurance Company og Evans (C-442/10, herefter »dommen i sagen Churchill Insurance Company«, EU:C:2011:799, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis).
26 –      Ibidem, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis.
27 –      Jf. f.eks. Matmut-dommen, præmis 34.
28 –      Dommen i sagen Churchill Insurance Company, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis, og Matmut-dommen, præmis 36 og 46 og den deri nævnte retspraksis.
29 –      Med henblik på den foreliggende sag er det ufornødent at tage stilling til de vanskeligheder, som denne sondring rejser, således som det f.eks. blev anført i generaladvokat Biondis forslag til afgørelse Stichting Koskea (C-490/24, herefter »forslag til afgørelse Stichting Koskea«, EU:C:2025:735, punkt 14-16) og i forslag til afgørelse Churchill Insurance Company, punkt 15-17.
30 –      Jf. f.eks. Matmut-dommen, præmis 64 og den deri nævnte retspraksis, og dom af 23.10.2012, Marques Almeida (C-300/10, EU:C:2012:656, præmis 32 og 33 og den deri nævnte retspraksis).
31 –      Farrell-dommen, præmis 36. I denne sag var der tale om en passager, som var en reel skadelidt tredjemand (men ikke den forsikrede).
32 –      Dom af 30.6.2005, Candolin m.fl. (C-537/03, EU:C:2005:417, præmis 35, sammenholdt med præmis 11 og 12). Domstolen var ikke eksplicit med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt ejeren (skadelidte og passager) også var den forsikrede, men denne omstændighed syntes ikke at være relevant for konklusionen i den pågældende dom.
33 –      Dommen i sagen Churchill Insurance Company, præmis 32-36 og 44.
34 –      I henhold til hvilken forsikringsselskabet i tilfælde af, at denne ugyldighed ikke kan gøres gældende, kan opnå tilbagebetaling af hele det beløb, som forsikringsselskabet har udbetalt til en sådan passager, der var skadelidt ved en færdselsulykke. Dette svar var betinget af, at det ikke blev fastslået, at der forelå retsmisbrug. Jf. Matmut-dommen, navnlig præmis 61 og 66.
35 –      Dommen i sagen Profi Credit Polska (Genoptagelse af sagen, hvor der er blevet truffet en endelig afgørelse), præmis 38 og den deri nævnte retspraksis.
36 –      Jf. f.eks. Soledil-dommen, præmis 32, og dom af 24.10.2018, XC m.fl. (C-234/17, EU:C:2018:853, præmis 52, og den deri nævnte retspraksis).
37 –      Dommen i sagen Profi Credit Polska (Genoptagelse af sagen, hvor der er blevet truffet en endelig afgørelse), præmis 39 og den deri nævnte retspraksis, og dom af 16.1.2025, BALTIC CONTAINER TERMINAL (C-376/23, EU:C:2025:20, præmis 73 og den deri nævnte retspraksis).
38 –      Med hensyn til de undtagelser, der er udviklet på grundlag af ækvivalensprincippet, jf. mit forslag til afgørelse Profi Credit Polska (Genoptagelse af sagen, hvor der er blevet truffet en endelig afgørelse), punkt 42-50.
39 –      Dom af 18.7.2007, Lucchini (C-119/05, EU:C:2007:434, præmis 63). Domstolen fremhævede den undtagelsesvise karakter af denne konstatering i dom af 10.7.2014, Impresa Pizzarotti (C-213/13, EU:C:2014:2067, præmis 61).
40 –      Jf. på området for merværdiafgift dom af 16.7.2020, UR (Advokater undergives momspligt) (C-424/19, EU:C:2020:581, præmis 32-34 og den deri nævnte retspraksis), på statsstøtteområdet dom af 11.11.2015, Klausner Holz Niedersachsen (C-505/14, EU:C:2015:742, præmis 43-46), og på området for den fælles landbrugspolitik dom af 7.4.2022, Avio Lucos (C-116/20, EU:C:2022:273, præmis 102-105).
41 –      Soledil-dommen, præmis 22 og den deri nævnte retspraksis.
42 –      Ibidem, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis.
43 –      Jf. f.eks. dom af 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo m.fl. (C-154/15, C-307/15 og C-308/15, EU:C:2016:980, præmis 54 og 55 og den deri nævnte retspraksis).
44 –      Dom af 17.5.2022, Ibercaja Banco (C-600/19, herefter »Ibercaja Banco-dommen«, EU:C:2022:394, præmis 50).
45 –      »[e]ftersom [de] råder over de oplysninger vedrørende de retlige eller faktiske omstændigheder, som denne prøvelse kræver«, Soledil-dommen, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis. For så vidt angår situationer, hvor de nationale retter ikke råder over disse relevante oplysninger, henvises til dom af 7.11.2019, Profi Credit Polska (C-419/18 og C-483/18, EU:C:2019:930, præmis 77).
46 –      Jf. Ibercaja Banco-dommen, præmis 57-59, og dommen i sagen Profi Credit Polska (Genoptagelse af sagen, hvor der er blevet truffet en endelig afgørelse), præmis 83.
47 –      Soledil-dommen, præmis 29, og dom af 17.5.2022, Unicaja Banco (C-869/19, herefter »Unicaja Banco-dommen«, EU:C:2022:397, præmis 29). Domstolen har ofte henvist til artikel
7, stk. 1, i direktiv 93/13, sammenholdt med 24. betragtning til direktivet, hvori der henvises til samme tankegang.
48 –      Dom af 18.2.2016, Finanmadrid EFC (C-49/14, EU:C:2016:98), af 26.1.2017, Banco Primus (C-421/14, EU:C:2017:60), af 17.5.2022, SPV Project 1503 m.fl. (C-693/19 og C-831/19, EU:C:2022:395), Ibercaja Banco-dommen, dom af 18.1.2024, Getin Noble Bank m.fl. (Ex officio-prøvelse af kontraktvilkårs urimelige karakter) (C-531/22, EU:C:2024:58), og af 29.2.2024, Investkapital (C-724/22, EU:C:2024:182). I modsætning til disse sager vedrørte dommen i sagen Unicaja Banco ikke tvangsfuldbyrdelsen af forbrugeres forpligtelser, men en forbrugers søgsmål med påstand om, at et vilkår i en aftale om pant i fast ejendom blev erklæret ugyldigt, og om tilbagebetaling af de beløb, der var betalt med urette i henhold hertil.
49 –      Soledil-dommen, navnlig præmis 36-39, sammenholdt med præmis 11-17 deri.
50 –      Soledil-dommen, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis.
51 –      Jf. femte betragtning til tredje direktiv.
52 –      Som det allerede er blevet anført, er der heller intet i sagsakterne, der tyder på, at nødvendigheden af at se bort fra virkningerne af retskraften kan begrundes i ækvivalensprincippet.
53 –      Jeg gør opmærksom på, at ikke alle former for domstolsprøvelse kan være til hinder for en senere domstolsprøvelse, men kun dem, der opfylder visse betingelser, således som det navnlig blev forklaret i dom af 29.2.2024, Investkapital (C-724/22, EU:C:2024:182, præmis 45), og som der blev henvist til i Soledil-dommen, præmis 35.
54 –      Som det navnlig kom til udtryk i Soledil-dommen. Jf. ligeledes Unicaja Banco-dommen (vedrørende sidstnævnte aspekt, jf. fodnote 48 ovenfor).
55 –      Jf. fodnote 43 og 44 ovenfor samt generaladvokat Richard de la Tours forslag til afgørelse Ararat (C-156/23, EU:C:2024:413, punkt 44).
56 –      Dom af 3.7.2025, Wiszkier (C-582/23, EU:C:2025:518, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).
57 –      Den italienske regering har i retsmødet anført, at de nationale retter i henhold til gældende national ret er forpligtet til ex officio at rejse spørgsmålet om, hvorvidt den omhandlede udelukkelsesklausul er ugyldig (eller, som jeg forstår det, at den ikke kan gøres gældende), og at denne forpligtelse er blevet tilsidesat på de tidligere stadier i hovedsagen.
58 –      Jf. navnlig dom af 14.12.1995, van Schijndel og van Veen (C-430/93 og C-431/93, EU:C:1995:441, præmis 16-22), af 7.6.2007, van der Weerd m.fl. (C-222/05 - C-225/05, EU:C:2007:318, præmis 41), og af 22.6.2023, K.B. og F.S.  (Prøvelse ex officio på det strafferetlige område) (C-660/21, herefter »dommen i sagen K.B. og F.S., EU:C:2023:498, præmis 53).
59 –      Jf. i denne retning generaladvokat Richard de la Tours forslag til afgørelse Ararat (C-156/23, EU:C:2024:413, punkt 44.
60 –      I relation til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/48 af 23.4.2008 om forbrugerkreditaftaler og om ophævelse af Rådets direktiv 87/102/EØF (EUT 2008, L 133, s. 66), jf. dom af 21.4.2016, Radlinger og Radlingerová (C-377/14, EU:C:2016:283, præmis 62-74), og af 5.3.2020, OPR-Finance (C-679/18, EU:C:2020:167, præmis 17-24).
61 –      Dom af 17.10.2024, Ararat (C-156/23, EU:C:2024:892, præmis 50).
62 –      Dom af 8.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Prøvelse af egen drift af frihedsberøvelsen) (C-704/20 og C-39/21, EU:C:2022:858, præmis 85-90 og 94).
63 –      Dom af 4.10.2024, Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky (C-406/22, EU:C:2024:841, præmis 93-98).
64 –      Dommen i sagen K.B. og F.S., præmis 44-53, navnlig præmis [4]9.
65 –      Ibidem, præmis 52.
66 –      Jf. punkt 49 i dette forslag til afgørelse. Jf. ligeledes generaladvokat Bobek forslag til afgørelse Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny (C-383/19, EU:C:2020:1003, punkt 41).
67 –      Jf. f.eks. Nastolo-dommen, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis.
68 –      Jf. f.eks. Farrell-dommen, præmis 24 og forslag til afgørelse Stichting Koskea, punkt 35.
69 –      Jeg erindrer om, at medlemsstaterne i henhold til tredje direktivs artikel
5 havde pligt til »at træffe[...] de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at personer, der er impliceret i et færdselsuheld, hurtigst muligt kan få oplyst navnet på de forsikringsselskaber, der dækker erstatningsansvaret for hvert af de køretøjer, der er berørt af dette uheld«. Jf. også artikel 23 i direktiv 2009/103.
70 –      Jf. punkt 68 i dette forslag til afgørelse.
71 –      Jf. også forslag til afgørelse Stichting Koskea, punkt 35 og 42.
72 –      Jeg minder om, at i henhold til artikel 3, stk. 1, i direktiv 93/13 anses »[e]t kontraktvilkår, der ikke har været genstand for individuel forhandling [...] for urimeligt, hvis det til trods for kravene om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren«.
73 –      Når der foreligger en sådan situation, som det er tilfældet i hovedsagen, udgør denne situation, således som den italienske regering har anført i retsmødet, en tilfældighed.
74 –      Jeg erindrer om, at det i syvende betragtning til andet direktiv anføres, at »af hensyn til skadelidtes interesser bør virkningerne af en klausul om ansvarsfraskrivelse begrænses til forholdet mellem forsikringsselskabet og den for ulykken ansvarligt«.
75 –      Jeg minder om, at det i artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13 fastsættes, at »[m]edlemsstaterne fastsætter, at urimelige kontraktvilkår i en aftale, som en erhvervsdrivende har indgået med en forbruger, i henhold til deres nationale lovgivning ikke binder forbrugeren, og at aftalen forbliver bindende for parterne på i øvrigt samme vilkår, hvis den kan opretholdes uden de urimelige kontraktvilkår«.
76 –      Den omstændighed, at den endelige retsafgørelse i hovedsagen blev truffet på trods af, at denne sag stadig verserer, er uden betydning. Som jeg har påpeget andetsteds, er det velkendt, at begrebet en endelig afgørelse (som er tilknyttet retskraftens virkninger) ikke er begrænset til den ene formelle afgørelse, hvorved enhver retssag faktisk afsluttes (fordi parterne har besluttet ikke at videreføre sagen eller har udtømt alle tilgængelige retsmidler). Retskraftens virkning kan indtræde under den igangværende sag, på forskellige stadier af sagen og med hensyn til forskellige aspekter af tvisten, som følge af at parterne ikke rejste det pågældende spørgsmål, eller fordi de ikke bestred vurderingen heraf. Jf. mit forslag til afgørelse Soledil (C-320/24, EU:C:2025:469, punkt 77).
77 –      Sjette betragtning til direktiv 93/13 har følgende ordlyd: »for at lette etableringen af det indre marked og beskytte borgerne i deres egenskab af forbrugere ved erhvervelse af varer og tjenesteydelser gennem aftaler, der er omfattet af andre medlemsstaters love, er det vigtigt at fjerne urimelige kontraktvilkår fra disse aftaler«
78 –      Ifølge femte betragtning til direktiv 93/13 kan »dette manglende kendskab [...] afholde dem fra at erhverve varer eller tjenesteydelser direkte i en anden medlemsstat«.
79 –      Jf. anden betragtning til direktiv 93/13, hvoraf det fremgår, at »medlemsstaternes love om vilkårene i aftaler mellem sælgere af varer eller leverandører af tjenesteydelser på den ene side og forbrugere på den anden side er meget forskellige, hvilket bevirker, at de nationale markeder for varer og tjenesteydelser frembyder forskelle for forbrugerne, og at der kan opstå fordrejning af konkurrencevilkårene blandt sælgere og leverandørerne af tjenesteydelser, navnlig når de sælger og leverer i andre medlemsstater«
80 –      I henhold til syvende betragtning til direktiv 93/13 vil »dette [...] lette arbejdet for sælgere af varer og leverandører af tjenesteydelser, både i deres hjemland og på hele det indre marked; konkurrencen bliver dermed stimuleret, hvilket vil give EF-borgerne større valgmuligheder som forbrugere«.
81 –      Jf. navnlig tredje, femte og sjette betragtning til første direktiv, tredje betragtning til andet direktiv og trettende betragtning til tredje direktiv.
82 –      Jf. anden betragtning til første direktiv.
83 –      Som krævet i første direktivs artikel
3, stk. 1, og efterfølgende i artikel
3 i direktiv 2009/103.
84 –      Artikel
3 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/26/EF af 16.5.2000 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og om ændring af Rådets direktiv 73/239/EØF og 88/357/EØF (Fjerde motorkøretøjsforsikringsdirektiv) (EFT 2000, L 181, s. 65). Jf. artikel 18 i direktiv 2009/103.
85 –      Jf. dom af 6.10.2009, Asturcom Telecomunicaciones (C-40/08, EU:C:2009:615, præmis 47), Unicaja Banco-dommen, præmis 28 og den deri nævnte retspraksis, dom af 18.1.2024, Getin Noble Bank m.fl. (Ex officio-prøvelse af kontraktvilkårs urimelige karakter) (C-531/22, EU:C:2024:58, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis) og Soledil-dommen, præmis 41.
86 –      Jf. ligeledes Soledil-dommen, præmis 41, hvori Domstolen besvarede et lignende spørgsmål stillet under lignende omstændigheder, hvor de berørte forbrugere, som allerede anført, gav møde i sagen, men ikke rettidigt fremsatte et anbringende om, at det omhandlede kontraktvilkår var urimeligt.
87 –      Forudsat at direktiv 93/13 finder anvendelse ratione temporis på den foreliggende sag.
88 –      Dette scenarie ville kræve, at det blev fastslået, om en (reel) skadelidt tredjemand kunne påberåbe sig den forbrugerbeskyttelse, der følger af direktiv 93/13, såfremt det blev fastslået, at forsikringstageren handlede som forbruger ved indgåelsen af forsikringsaftalen.
89 –      Jeg minder igen om, at for, at et vilkår kan blive anset for »urimeligt« i henhold direktiv 93/13, kræves det ifølge dette direktivs artikel 3, stk. 1,
at det »til trods for kravene om god tro bevirker en betydelig skævhed i parternes rettigheder og forpligtelser ifølge aftalen til skade for forbrugeren«. Det er uklart, hvordan et vilkår, der udelukker ulovlig transport fra forsikringsdækningen, kan skabe en sådan »ubalance«. Der kan opstå yderligere tvivl med hensyn til den måde, hvorpå de to former for manglende mulighed for at gøre et vilkår gældende, der søges opnået ved henholdsvis artikel
6, stk. 1, i direktiv 93/13 og andet direktivs artikel
2, stk. 1, kan forenes, eftersom den første typisk vil føre til, at et givent vilkår ikke kan anvendes over for forbrugeren, mens den anden kun påvirker de retlige virkninger af dette vilkår over for den skadelidte tredjemand (i modsætning til den forsikrede part), således som det blev drøftet i retsmødet.