62024CJ0219
DOMSTOLENS DOM (Tiende Afdeling)
12. juni 2025 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – socialpolitik – beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed – direktiv 89/391/EØF – foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet – artikel 5, 6 og 9 – arbejdsgivernes forpligtelser – direktiv 2000/54/EF – beskyttelse af arbejdstagerne mod farerne ved at være udsat for biologiske agenser under arbejdet – artikel 14, stk. 3 – helbredskontrol – tilrådighedsstillelse af effektive vacciner – bilag VII, punkt 1 og 2 – national lovgivning, som giver arbejdsgiveren mulighed for at pålægge arbejdstagere, der udsættes for en biologisk fare, en vaccinationspligt – SARS-CoV-2-virus«
I sag C-219/24,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Riigikohus (øverste domstol, Estland) ved afgørelse af 12. marts 2024, indgået til Domstolen den 22. marts 2024, i sagen
A m.fl.
mod
Tallinna linn,
har
DOMSTOLEN (Tiende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, D. Gratsias, og dommerne E. Regan (refererende dommer) og B. Smulders,
generaladvokat: L. Medina,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
A m.fl. ved vandeadvokaadid J. Reilik-Bakhoff og K. Sööt,
–
den estiske regering ved M. Kriisa, som befuldmægtiget,
–
Europa-Kommissionen ved E. Randvere, D. Recchia og F. van Schaik, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 1, stk. 3, artikel 6, stk. 1, artikel 6, stk. 2, litra a) og g), og artikel 9, stk. 1, litra a) og b), i Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet (EFT 1989, L 183, s. 1), artikel 1, stk. 1, artikel 3, stk. 1 og 2, og artikel 14, stk. 3, i samt punkt 1 og 2 i bilag VII til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/54/EF af 18. september 2000 om beskyttelse af arbejdstagerne mod farerne ved at være udsat for biologiske agenser under arbejdet (syvende særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF) (EFT 2000, L 262, s. 21, og berigtiget ved EUT L, 2023/90059), som ændret ved Kommissionens direktiv (EU) 2020/739 af 3. juni 2020 (EUT 2020, L 175, s. 11) (herefter »direktiv 2000/54«), og artikel 3, stk. 1, artikel 31, stk. 1, og artikel 52, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem A m.fl., der alle er redningsmedarbejdere (indsatsmandskab) i Tallinna Kiirabi (ambulancetjenesten i Tallinn, Estland), og Tallinna linn (byen Tallinn) vedrørende opsigelsen af disse medarbejderes ansættelseskontrakter på grund af manglende dokumentation for en vaccination mod SARS-CoV-2-virus eller en kontraindikation mod denne vaccination.
Retsforskrifter
EU-retten
Direktiv 89/391
3
Følgende fremgår af første betragtning til direktiv 89/391:
»I henhold til [t]raktatens artikel 118 A skal Rådet, ved udstedelse af direktiver, vedtage minimumsforskrifter med henblik på at forbedre navnlig arbejdsmiljøet for at sikre et højere niveau for beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed.«
4
Dette direktivs artikel 1 med overskriften »Formål« fastsætter:
»1.   Formålet med dette direktiv er at iværksætte foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet.
2.   Med henblik herpå omfatter direktivet generelle principper for forebyggelse af erhvervsbetingede risici og beskyttelse af sikkerhed og sundhed, fjernelse af faktorer, der kan frembyde risici eller forårsage ulykker, oplysning, høring, afbalanceret deltagelse i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis samt oplæring af arbejdstagerne og deres repræsentanter, tillige med almindelige retningslinjer for iværksættelsen af nævnte principper.
3.   Dette direktiv berører ikke nugældende eller fremtidige bestemmelser i medlemsstaterne eller Fællesskabet, der er mere fordelagtige i henseende til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet.«
5
Direktivets artikel 3 med overskriften »Definitioner« har følgende ordlyd:
»I dette direktiv forstås ved:
[...]
d)
forebyggelse: enhver disposition eller foranstaltning, der træffes eller planlægges på ethvert stadium af arbejdet i virksomheden med henblik på at undgå eller formindske erhvervsbetingede risici.«
6
Artikel 5 i direktiv 89/391 med overskriften »Generel bestemmelse« fastsætter i stk. 1:
»Arbejdsgiveren har pligt til at sikre arbejdstagernes sikkerhed og sundhed i alle forhold, der er forbundet med arbejdet.«
7
Dette direktivs artikel 6 med overskriften »Arbejdsgiverens almindelige forpligtelser« bestemmer:
»1.   Som et led i arbejdsgiverens ansvar træffer denne de nødvendige foranstaltninger til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, herunder aktiviteter til forebyggelse af erhvervsbetingede risici, til oplysning og til oplæring samt tilrettelæggelse af en ordning og tilvejebringelse af de nødvendige midler.
Arbejdsgiveren skal drage omsorg for, at disse foranstaltninger tilpasses for at tage hensyn til ændrede omstændigheder, og søge at forbedre de eksisterende forhold.
2.   Arbejdsgiveren iværksætter de i stk. 1, første afsnit, nævnte foranstaltninger, på grundlag af følgende generelle forebyggelsesprincipper:
a)
forhindring af risici
b)
evaluering af risici, som ikke kan forhindres
[...]
g)
planlægning af forebyggelsen for at gøre den til en sammenhængende helhed, inden for hvilken forebyggelsen omfatter teknik, tilrettelæggelse af arbejdet, arbejdsforhold, sociale relationer og påvirkning fra faktorer i arbejdsmiljøet
[...]«
8
Nævnte direktivs artikel 9 med overskriften »Arbejdsgiverens forpligtelser i øvrigt« bestemmer i stk. 1:
»Arbejdsgiveren skal:
a)
have en vurdering af risici for sikkerheden og sundheden under arbejdet til sin rådighed, herunder også risici for så vidt angår de grupper af arbejdstagere, der er udsat for særlige risici
b)
fastsætte de beskyttelsesforanstaltninger, der skal træffes, og om nødvendigt det beskyttelsesudstyr, der skal anvendes
[...]«
9
Artikel 16 i direktiv 89/391 med overskriften »Særdirektiver – Ændringer [–] Generel rækkevidde af dette direktiv« fastsætter i stk. 3:
»Bestemmelserne i dette direktiv finder i fuld udstrækning anvendelse på samtlige de områder, der er omfattet af særdirektiverne, dog med forbehold af strengere og/eller specifikke bestemmelser, der er indeholdt i disse særdirektiver.«
Direktiv 2000/54
10
Ottende betragtning til direktiv 2000/54 har følgende ordlyd:
»Der bør træffes forebyggende foranstaltninger til beskyttelse af sundheden og sikkerheden for arbejdstagere, der er udsat for biologiske agenser.«
11
Dette direktivs artikel 1 med overskriften »Formål« fastsætter:
»1.   Dette direktiv har til formål at beskytte arbejdstagerne mod farer for deres sundhed og sikkerhed, herunder forebyggelse af sådanne farer, som opstår eller kan opstå ved udsættelse for biologiske agenser under arbejdet.
Ved direktivet fastsættes særlige minimumsforskrifter inden for dette område.
2.   Direktiv 89/391/EØF finder i fuld udstrækning anvendelse på hele det i stk. 1 nævnte område, dog med forbehold af strengere og/eller mere specifikke bestemmelser i nærværende direktiv.
[...]«
12
Artikel 2 i direktiv 2000/54 med overskriften »Definitioner« har følgende ordlyd:
»I dette direktiv forstås ved:
a)
»biologiske agenser«: mikroorganismer, herunder genetisk modificerede mikroorganismer, cellekulturer og endoparasitter hos mennesker, som kan fremkalde en infektion, allergi eller toksisk effekt
[...]
Biologiske agenser skal klassificeres i fire risikogrupper i henhold til infektionsrisikograd:
[...]
3)
biologisk agens i gruppe 3: en biologisk agens, der kan forårsage alvorlig sygdom hos mennesker og udgøre en alvorlig fare for arbejdstagerne; der kan være risiko for spredning til samfundet, men der findes sædvanligvis effektiv profylakse eller behandling
[...]«
13
Dette direktivs artikel 3 med overskriften »Anvendelsesområde – Bestemmelser og vurdering af risikoen« fastsætter:
»1.   Dette direktiv finder anvendelse på aktiviteter, hvor arbejdstagerne på grund af deres arbejde er eller eventuelt kan blive udsat for biologiske agenser.
2.   For enhver aktivitet, hvor der kan være risiko for, at arbejdstagerne udsættes for biologiske agenser, skal arten, graden og varigheden af udsættelsen bestemmes, således at det bliver muligt at vurdere enhver risiko for arbejdstagernes sikkerhed eller sundhed og fastlægge, hvilke foranstaltninger der skal træffes.
[...]«
14
Det nævnte direktivs artikel 6 med overskriften »Formindskelse af risiko« bestemmer:
»1.   Hvis den i artikel 3 omhandlede vurdering viser, at der er risiko for arbejdstagernes sundhed eller sikkerhed, skal eksponering undgås.
2.   Hvis dette ikke er teknisk gennemførligt i betragtning af den aktivitet og den risikovurdering, som er nævnt i artikel 3, skal eksponeringen reduceres til et så lavt niveau, som er nødvendigt for at opnå en fyldestgørende beskyttelse af de pågældende arbejdstageres sundhed og sikkerhed [...]
[...]«
15
Samme direktivs artikel 14 med overskriften »Helbredskontrol« fastsætter:
»1.   Medlemsstaterne fastsætter i overensstemmelse med national lovgivning og praksis bestemmelser for at sikre en passende helbredskontrol af arbejdstagere, som ifølge resultaterne af den i artikel 3 nævnte vurdering er udsat for fare for deres sundhed eller sikkerhed.
[...]
3.   Ved den i artikel 3 nævnte vurdering skal de arbejdstagere udpeges, for hvilke særlige beskyttelsesforanstaltninger kan være nødvendige.
Der bør om nødvendigt stilles effektiv vaccine til rådighed for arbejdstagere, der endnu ikke er immuniseret mod den biologiske agens, som de udsættes eller kan blive udsat for.
Når arbejdsgiverne stiller vaccine til rådighed, bør de tage hensyn til den anbefalede kodeks i bilag VII.
[...]«
16
Bilag III til direktiv 2000/54 med overskriften »Fællesskabsklassifikation [-] (Artikel 2, andet afsnit, og artikel 18)« opregner under overskriften »Vira« den biologiske agens »Severe acute respiratory syndrome coronavirus 2 (SARS-CoV-2)« i risikogruppe 3.
17
Bilag VII til dette direktiv med overskriften »Anbefalet kodeks for vaccinationspraksis [–] (artikel 14, stk. 3)« har følgende ordlyd:
»1.
Hvis vurderingen i artikel 3, stk. 2, viser, at der er risiko for arbejdstagernes sikkerhed eller sundhed som følge af, at de udsættes for biologiske agenser, mod hvilke der findes effektive vacciner, bør arbejdsgiveren tilbyde dem vaccination.
2.
Vaccination bør finde sted i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis.
Arbejdstagerne bør oplyses om, hvilke fordele og ulemper der er ved såvel vaccination som ikkevaccination.
[...]«
Estisk ret
18
§ 13 i töötervishoiu ja tööohutuse seadus (lov om sundhed og sikkerhed under arbejdet) af 16. juni 1999 (RT I 1999, 60, 616) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »TTOS«), med overskriften »Arbejdsgiverens forpligtelser og rettigheder« fastsætter i stk. 2:
»Arbejdsgiveren kan pålægge strengere sundheds- og sikkerhedskrav end dem, der er fastsat ved lov.«
19
§ 6 i Vabariigi Valitsuse määrus nr 144 »Bioloogilistest ohuteguritest mõjutatud töökeskkonna töötervishoiu ja tööohutuse nõuded« (bekendtgørelse nr. 144 fra Estlands regering vedrørende »krav til sundhed og sikkerhed under arbejdet i et arbejdsmiljø, der er berørt af biologiske farer«) af 5. maj 2000 (RT I 2000, 38, 234), som er vedtaget på grundlag af TTOS, i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »bekendtgørelsen om biologiske farer«), med overskriften »Reducering af sundhedsfarer« bestemmer i stk. 2, nr. 7):
»[...] sundhedsfaren for arbejdstagerne skal reduceres til et så lavt niveau som muligt ved anvendelse af følgende foranstaltninger:
[...]
7) Arbejdstagere, der udsættes for biologiske farer, for hvilke der findes effektive vacciner, skal have mulighed for at blive vaccineret.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
20
Den 30. januar 2020 meddelte Verdenssundhedsorganisationen (WHO), at der forelå en international sundhedskrise, hvilket markerede den officielle start på covid-19-pandemien, der var forårsaget af spredningen af SARS-CoV-2-virusset.
21
Den 4. marts 2021 godkendte byen Tallinn en arbejdsrelateret risikovurdering, herunder en aktionsplan, der bl.a. fastsatte, at dens medarbejdere skulle vaccineres med henblik på at mindske risikoen for smitte med en farlig overførbar sygdom såsom SARS-CoV-2-virus og reducere de dermed forbundne risici.
22
Den 16. april 2021 ændrede byen Tallinn de faglige regler for medarbejderne i ambulancetjenesten således, at vaccination mod farlige infektionssygdomme blev påbudt som en betingelse for at varetage arbejdet. Den gav sagsøgerne i hovedsagen en frist til efter omstændighederne at fremlægge dokumentation for en vaccination mod SARS-CoV-2-virus eller en kontraindikation mod denne vaccination, idet det blev meddelt de pågældende, at manglende fremlæggelse af en sådan dokumentation kunne medføre opsigelse af deres ansættelseskontrakt.
23
Da sagsøgerne i hovedsagen ikke fremlagde nogen dokumentation, opsagde byen Tallinn i juli 2021 undtagelsesvis deres ansættelseskontrakter med den begrundelse, at vaccination af medarbejderne som følge af den særlige natur af arbejdet i ambulancetjenesten var påkrævet og berettiget, og at det, eftersom andre foranstaltninger ikke var tilstrækkelige til at beskytte patienternes, de øvrige medarbejderes og den pågældende medarbejders egen sundhed, kun var vaccinerede medarbejdere, der kunne varetage arbejdet i ambulancetjenesten.
24
Ved afgørelse af 29. september 2022 gav Harju Maakohus (retten i første instans i Harju, Estland), for hvilken sagsøgerne i hovedsagen havde anlagt sag til prøvelse af opsigelsen af deres ansættelseskontrakter og nedlagt påstand om, at byen Tallinn skulle betale erstatning for uberettiget opsigelse, delvis medhold i søgsmålet. Denne ret fastslog, at opsigelsen var ugyldig med den begrundelse, at byen Tallinn ikke ensidigt kunne indføre en vaccinationspligt, da den hverken ved lov eller bekendtgørelse var bemyndiget hertil. Den dømte følgelig byen Tallinn til at betale erstatning, om end på et lavere beløb end det, som sagsøgerne i hovedsagen havde nedlagt påstand om.
25
Sagsøgerne i hovedsagen og byen Tallinn iværksatte appel til prøvelse af denne afgørelse ved Tallinna Ringkonnakohus (appeldomstolen i Tallinn, Estland), der, samtidig med at den delvist annullerede afgørelsen fra Harju Maakohus (retten i første instans i Harju), for så vidt angik erstatningens størrelse, ved afgørelse af 26. maj 2023 fastslog, at byen Tallinn ikke ensidigt kunne indføre en vaccinationspligt, og i denne henseende navnlig fremhævede, at hverken TTOS’ § 13, stk. 2, eller § 6, stk. 2, nr. 7), i bekendtgørelsen om biologiske farer gav byen Tallinn mulighed for at indføre en sådan pligt.
26
Byen Tallinn har iværksat kassationsappel til prøvelse af denne afgørelse ved Riigikohus (øverste domstol, Estland), som er den forelæggende ret.
27
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at det med henblik på at afgøre tvisten i hovedsagen navnlig er nødvendigt at besvare spørgsmålet om, hvorvidt byen Tallinn som betingelse for sagsøgerne i hovedsagens fortsatte ansættelse i ambulancetjenesen kunne kræve, at de blev vaccineret mod SARS-CoV-2-virus, eller om en sådan vaccination forudsatte enighed mellem ansættelseskontraktens parter. Besvarelsen af dette spørgsmål afhænger bl.a. af, om vaccination skal anses for et krav, der er relateret til sundhed og sikkerhed under arbejdet, eller for en ensidig foranstaltning fra arbejdsgiverens side i en sammenhæng, der er kendetegnet ved, at der ikke findes nogen national lovgivning, der definerer de aktivitetsområder eller erhverv, for hvilke vaccination mod sars-CoV-2-virus er obligatorisk.
28
Den forelæggende ret har anført, at arbejdsgiveren i henhold til estisk ret skal sørge for, at arbejdstagerens arbejdsvilkår er i overensstemmelse med kravene om beskyttelse af sundhed og sikkerhed under arbejdet, og at TTOS’ § 13, stk. 2, med henblik herpå fastsætter, at arbejdsgiveren kan pålægge strengere krav end dem, der er fastsat i den nationale lovgivning. I det foreliggende tilfælde forpligtede byen Tallinn efter at have foretaget en risikovurdering således sagsøgerne i hovedsagen til at lade sig vaccinere mod SARS-CoV-2-virusset på grundlag af TTOS’ § 13, stk. 2, der har gennemført bestemmelserne i direktiv 89/391 og 2000/54 i estisk ret.
29
I denne sammenhæng er den forelæggende ret i tvivl om, hvorvidt en national lovgivning, der gør det muligt for en arbejdsgiver at pålægge sine arbejdstagere en vaccinationspligt uden deres samtykke som betingelse for fortsættelse af ansættelsesforholdet, er forenelig med disse direktiver, også i betragtning af retten til respekt for menneskets integritet, der er sikret ved chartrets artikel 3.
30
For det første er vaccination af arbejdstagere med henblik på at sikre sundhed og sikkerhed under arbejdet reguleret ved direktiv 2000/54. Det kan udledes af dette direktivs artikel 14, stk. 3, og bilag VII hertil, at vaccination er frivillig, idet arbejdsgiveren alene er forpligtet til at sikre, at vaccination er mulig og oplyse arbejdstagerne om, hvilke fordele og ulemper der er ved såvel vaccination som ikkevaccination. Det fremgår ligeledes af chartrets artikel 3, stk. 2, litra a), at der i forbindelse med lægevidenskab kræves et frit og informeret samtykke fra den berørte person.
31
For det andet fremgår det af artikel 1, stk. 1, i direktiv 89/391 og af artikel 1, stk. 1, i direktiv 2000/54, at disse direktiver kun fastsætter minimumsforskrifter inden for området for sikkerhed og sundhed under arbejdet. Disse direktiver er således ikke til hinder for anvendelsen af nationale bestemmelser, der er gunstigere på det omhandlede område. Det er således muligt at anlægge den fortolkning, at arbejdsgiveren kan forpligte arbejdstagerne til at lade sig vaccinere uden deres samtykke som en foranstaltning for sundhed og sikkerhed under arbejdet, der er gunstigere for beskyttelsen af arbejdstagernes sundhed og sikkerhed end de minimumsforskrifter, der er fastsat i selvsamme direktiver.
32
For det tilfælde, at arbejdsgiverens pålæggelse af en vaccinationspligt er i strid med direktiv 89/391 og 2000/54, er den forelæggende ret af den opfattelse, at TTOS og bekendtgørelsen om biologiske farer skal fortolkes i overensstemmelse med disse direktiver, således at de ikke giver arbejdsgiveren mulighed for ensidigt at pålægge sine arbejdstagere en vaccinationspligt, hvilket bevirker, at opsigelsen af sagsøgerne i hovedsagens ansættelseskontrakter savner ethvert retsgrundlag.
33
På denne baggrund har Riigikohus (øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Kan artikel 14, stk. 3, i og bilag VII, [punkt 1 og 2], til [direktiv 2000/54], sammenholdt med ottende betragtning til og artikel 1, stk. 1, og artikel 3, nr. 1) og 2), i [dette] direktiv, fortolkes således, at en ordning, hvorefter en arbejdsgiver har ret til at forpligte arbejdstagere, som er udsat for biologiske farer, og som har et ansættelsesforhold til arbejdsgiveren, til at lade sig vaccinere, er forenelig med disse bestemmelser?
Supplerende spørgsmål:
[2)]
Udgør en vaccination en foranstaltning til sundhedsbeskyttelse på arbejdspladsen som omhandlet i artikel 14, stk. 3, i direktiv [2000/54], som arbejdsgiveren kan påbyde inden for et eksisterende ansættelsesforhold uden samtykke fra den arbejdstager, som er udsat for biologiske [farer]?
[3)]
Er det i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 1, stk. 3, artikel 6, stk. 1, [artikel 6,] stk. 2, litra a) og g), og artikel 9, stk. 1, litra a) og b), i [direktiv 89/391] samt i [chartrets] artikel 3, stk. 1, artikel 31, stk. 1, og artikel 52, stk. 1, [...], at en arbejdsgiver inden for et eksisterende ansættelsesforhold obligatorisk påbyder en vaccination?«
Om de præjudicielle spørgsmål
34
Den forelæggende ret ønsker med sine spørgsmål, som skal behandles samlet, nærmere bestemt oplyst, om artikel 6, stk. 1 og 2, og artikel 9, stk. 1, i direktiv 89/391, artikel 14, stk. 3, i direktiv 2000/54, sammenholdt med punkt 1 og 2 i bilag VII hertil, og chartrets artikel 3, stk. 1, og artikel 31, stk. 1, skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en arbejdsgiver kan pålægge de arbejdstagere, som vedkommende har indgået en ansættelseskontrakt med, at blive vaccineret, hvis de udsættes for en biologisk fare.
35
Hvad for det første angår direktiv 89/391 skal det bemærkes, at dette direktiv i henhold til dets artikel 1, stk. 1 og 2, med henblik på iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet indeholder generelle principper for forebyggelse af bl.a. erhvervsbetingede risici og beskyttelse af sikkerhed og sundhed.
36
Som Domstolen allerede har fastslået, følger det i denne henseende af det nævnte direktivs artikel 5, stk. 1, og artikel 6, at arbejdsgiverne er forpligtede til at vurdere og forebygge de risici for arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, der er knyttet til deres arbejdsmiljø (dom af 9.3.2021, Radiotelevizija Slovenija (Periode med vagttjeneste på et afsides sted), C-344/19, EU:C:2021:182, præmis 62 og den deri nævnte retspraksis).
37
Navnlig bestemmer artikel 6, stk. 1 og 2, i direktiv 89/391, at arbejdsgiveren som et led i vedkommendes ansvar skal træffe de nødvendige foranstaltninger til beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed, herunder forebyggelse af erhvervsbetingede risici som defineret i dette direktivs artikel 3, litra d), på grundlag af generelle forebyggelsesprincipper. Ifølge direktivets artikel 6, stk. 2, litra a), b) og g), består disse generelle principper bl.a. i forhindring af risici, evaluering af risici, som ikke kan forhindres, og planlægning af forebyggelsen for at gøre den til en sammenhængende helhed, inden for hvilken forebyggelsen omfatter teknik, tilrettelæggelse af arbejdet, arbejdsforhold, sociale relationer og påvirkning fra faktorer i arbejdsmiljøet.
38
I henhold til artikel 9, stk. 1, litra a) og b), i direktiv 89/391 skal arbejdsgiveren således foretage en vurdering af risici for arbejdstagernes sundhed og sikkerhed og fastsætte beskyttelsesforanstaltninger med henblik på at undgå eller mindske disse risici.
39
Det må derimod konstateres, at direktiv 89/391 ikke indeholder nogen bestemmelse om vaccination af arbejdstagere, hvorfor der ikke kan udledes nogen lære af dette direktiv med hensyn til medlemsstaternes mulighed for at fastsætte en vaccinationspligt.
40
Hvad for det andet angår direktiv 2000/54 skal det bemærkes, at dette direktiv i henhold til dets artikel 1, stk. 1, første afsnit, har til formål at beskytte arbejdstagerne mod farer for deres sundhed og sikkerhed, herunder forebyggelse af sådanne farer, som opstår eller kan opstå ved udsættelse for biologiske agenser under arbejdet, hvilke biologiske agenser dels er defineret i dette direktivs artikel 2, første afsnit, litra a), dels er klassificeret i overensstemmelse med artikel 2, andet afsnit. I henhold til bilag III til direktiv 2000/54 er SARS-CoV-2 anført som en sådan biologisk agens i faregruppe 3 som omhandlet i samme direktivs artikel 2, andet afsnit, nr. 3).
41
I henhold til artikel 16, stk. 3, i direktiv 89/391 og artikel 1, stk. 2, i direktiv 2000/54 finder de strengere og/eller mere specifikke bestemmelser i sidstnævnte direktiv anvendelse på samtlige de områder, der er omfattet af direktiv 89/391.
42
I denne sammenhæng skal det navnlig bemærkes, at artikel 3, stk. 2, og artikel 6, stk. 1 og 2, i direktiv 2000/54 i lighed med i det væsentlige artikel 6, stk. 1 og 2, og artikel 9, stk. 1, litra a) og b), i direktiv 89/391 fastsætter, at arbejdsgiveren for enhver aktivitet, hvor der kan være risiko for, at arbejdstagerne udsættes for biologiske agenser, er forpligtet til at bestemme arten, graden og varigheden af udsættelsen, således at det bliver muligt at vurdere enhver risiko for arbejdstagernes sikkerhed eller sundhed og vedtage de nødvendige beskyttelsesforanstaltninger med henblik på at undgå og, når dette ikke er teknisk gennemførligt, mindske denne risiko.
43
Det følger desuden af artikel 14, stk. 1 og 3, i direktiv 2000/54, at med henblik på at sikre en passende helbredskontrol af de arbejdstagere, som ifølge resultaterne af den nævnte vurdering er udsat for fare for deres sundhed eller sikkerhed, skal de arbejdstagere, for hvilke særlige beskyttelsesforanstaltninger kan være nødvendige, udpeges ved den nævnte vurdering. Artikel 14, stk. 3, præciserer i denne henseende i henholdsvis andet og tredje afsnit dels, at »[d]er bør om nødvendigt stilles effektiv vaccine til rådighed for arbejdstagere, der endnu ikke er immuniseret mod den biologiske agens, som de udsættes eller kan blive udsat for«, dels at »[n]år arbejdsgiverne stiller vaccine til rådighed, bør de tage hensyn til den anbefalede kodeks i bilag VII [til dette direktiv]«.
44
I punkt 1 og 2 i dette bilag præciseres det, at hvis der er risiko for arbejdstagernes sikkerhed eller sundhed, som følge af at de udsættes for biologiske agenser, mod hvilke der findes effektive vacciner, bør arbejdsgiveren »tilbyde« dem vaccination, at vaccination bør finde sted »i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis«, og at arbejdstagerne også bør oplyses om, hvilke fordele og ulemper der er »ved såvel vaccination som ikkevaccination«.
45
Det følger heraf, at selv om artikel 14, stk. 3, i direktiv 2000/54, sammenholdt med punkt 1 og 2 i bilag VII hertil, pålægger arbejdsgiverne en pligt til at give de berørte arbejdstagere adgang til en effektiv vaccine, når en sådan vaccine findes, og tilsvarende tillægger de pågældende arbejdstagere en ret til at få adgang til vaccinen, fastsætter dette direktiv ikke, om og under hvilke omstændigheder arbejdsgiverne kan kræve vaccination med henblik på at beskytte de berørte arbejdstagere eller andre kategorier af personer, og tilsvarende om og under hvilke omstændigheder de berørte arbejdstagere kan forpligtes til at lade sig vaccinere, eller om de tværtimod kan nægte den.
46
Det fremgår heraf, at EU-lovgiver med direktiv 89/391 og 2000/54 ikke har haft til hensigt at fastlægge betingelserne for, hvornår medlemsstaterne kan indføre en vaccinationspligt som den i hovedsagen omhandlede.
47
Det skal i denne henseende bemærkes, at i overensstemmelse med artikel 153, stk. 2, litra b), TEUF fastsætter både direktiv 89/391, således som det fremgår af første betragtning hertil, og direktiv 2000/54, således som det er fastsat i dette direktivs artikel 1, stk. 1, andet afsnit, udelukkende »minimumsforskrifter« for så vidt angår beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed.
48
En vaccinationspligt som den i hovedsagen omhandlede kan, for så vidt som den supplerer den forpligtelse, der påhviler arbejdsgiveren til at give adgang til vaccination, ikke som sådan hverken berøre eller begrænse den minimumsbeskyttelse, der er sikret ved artikel 14, stk. 3, i direktiv 2000/54, sammenholdt med punkt 1 og 2 i bilag VII hertil, eller berøre andre bestemmelser i det nævnte direktiv, dets sammenhæng eller de formål, som det forfølger (jf. analogt dom af 19.11.2019, TSN og AKT, C-609/17 og C-610/17, EU:C:2019:981, præmis 51).
49
Hvad for det tredje angår chartrets artikel 3, stk. 1, og artikel 31, stk. 1, vedrørende henholdsvis enhvers ret til respekt for sin fysiske og mentale integritet og enhver arbejdstagers ret til sunde, sikre og værdige arbejdsforhold skal det bemærkes, at chartrets anvendelsesområde er defineret i dets artikel 51, stk. 1, hvorefter dets bestemmelser er rettet til medlemsstaterne, dog kun når de gennemfører EU-retten.
50
Det skal i denne henseende bemærkes, at begrebet »gennemførelse af EU-retten« som omhandlet i denne bestemmelse forudsætter, at der foreligger en tilknytning mellem en EU-retsakt og den omhandlede nationale foranstaltning, som går ud over den beslægtethed, der måtte findes mellem de omhandlede områder, eller den indirekte virkning, som et område kan have på et andet (dom af 10.7.2014, Julián Hernández m.fl., C-198/13, EU:C:2014:2055, præmis 34, og af 3.4.2025, Swiftair, C-701/23, EU:C:2025:237, præmis 29).
51
Det følger af fast praksis, at de grundlæggende rettigheder, der er sikret ved Unionens retsorden, kan anvendes i alle situationer, der reguleres af EU-retten, men ikke uden for sådanne situationer (dom af 26.2.2013, Åkerberg Fransson, C-617/10, EU:C:2013:105, præmis 19, og af 13.6.2024, Monmorieux, C-380/23, EU:C:2024:500, præmis 29).
52
Domstolen har navnlig fastslået, at EU’s grundlæggende rettigheder ikke fandt anvendelse på en national lovgivning, som følge af at EU-reglerne på det pågældende område ikke opstillede nogen specifik forpligtelse for medlemsstaterne for så vidt angik den i hovedsagen omtvistede situation (dom af 10.7.2014, Julián Hernández m.fl., C-198/13, EU:C:2014:2055, præmis 35, og af 28.11.2024, PT (Aftale mellem anklagemyndigheden og gerningsmanden til en lovovertrædelse), C-432/22, EU:C:2024:987, præmis 36).
53
I et sådant tilfælde falder den nationale lovgivning, som en medlemsstat opstiller hvad angår en sådan situation, uden for chartrets anvendelsesområde, og den pågældende situation kan ikke bedømmes, henset til bestemmelserne i sidstnævnte (jf. i denne retning dom af 20.10.2022, Curtea de Apel Alba Iulia m.fl., C-301/21, EU:C:2022:811, præmis 75 og den deri nævnte retspraksis).
54
Det følger af denne doms præmis 35-48, at en vaccinationspligt som den i hovedsagen omhandlede, som ifølge den forelæggende ret følger af TTOS’ § 13, stk. 2, ikke er omfattet af direktiv 89/391 og 2004/54. Denne vaccinationspligt udgør således ikke en »gennemførelse« af EU-retten som omhandlet i chartrets artikel 51, stk. 1 (jf. i denne retning dom af 13.7.2023, Azienda Ospedale-Università di Padova, C-765/21, EU:C:2023:566, præmis 44).
55
Det følger heraf, at en national bestemmelse som TTOS’ § 13, stk. 2, falder uden for chartrets anvendelsesområde og derfor ikke kan vurderes i lyset af chartrets bestemmelser, navnlig chartrets artikel 3, stk. 1, eller artikel 31, stk. 1.
56
Følgelig skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 6, stk. 1 og 2, artikel 9, stk. 1, i direktiv 89/391 og artikel 14, stk. 3, i direktiv 2000/54, sammenholdt med punkt 1 og 2 i bilag VII hertil, skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en arbejdsgiver kan pålægge de arbejdstagere, som vedkommende har indgået en ansættelseskontrakt med, at blive vaccineret, hvis de udsættes for en biologisk fare.
Sagsomkostninger
57
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tiende Afdeling) for ret:
Artikel 6, stk. 1 og 2, og artikel 9, stk. 1, i Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet og artikel 14, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/54/EF af 18. september 2000 om beskyttelse af arbejdstagerne mod farerne ved at være udsat for biologiske agenser under arbejdet (syvende særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF), som ændret ved Kommissionens direktiv (EU) 2020/739 af 3. juni 2020, sammenholdt med punkt 1 og 2 i bilag VII til direktiv 2000/54, med senere ændringer,
skal fortolkes således, at
disse bestemmelser ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter en arbejdsgiver kan pålægge de arbejdstagere, som vedkommende har indgået en ansættelseskontrakt med, at blive vaccineret, hvis de udsættes for en biologisk fare.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: estisk.