FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
T. ĆAPETA
fremsat den 12. juni 2025 (1)
Sag C-137/24 P
Michael Heßler
mod
Europa-Kommissionen
» Appel – forordning (EØF, Euratom, EKSF) nr. 260/68 – personalevedtægten – børnetilskud – skattefradrag – forbindelsen mellem børnetilskuddet og skattefradraget – forholdet mellem en intern instruks fra en EU-institution og trinhøjere retsforskrifter «
I.      Indledning
1.        Personer, der er ansat ved Den Europæiske Unions institutioner, har ret til visse sociale ydelser. For ansatte med forsørgelsesberettigede børn omfatter disse ydelser et børnetilskud og et skattefradrag.
2.        Michael Heßler, der er tjenestemand ved Europa-Kommissionen, anmodede om et skattefradrag for sin datter, der, selv om hun var over 26 år, stadig var studerende på ansøgningstidspunktet. Kommissionen afslog denne anmodning. Michael Heßler indbragte afgørelsen om afslag på anmodningen for Retten, der frifandt Kommissionen ved dom af 20. december 2023, Heßler mod Kommissionen (T-369/22, herefter »den appellerede dom«, EU:T:2023:855). Michael Heßler har iværksat den foreliggende appel til prøvelse af denne dom.
3.        Efter anmodning fra Domstolen fokuseres der i dette forslag til afgørelse kun på et af de spørgsmål, der er rejst i forbindelse med appellen, nemlig spørgsmålet om, hvorvidt der består en sammenhæng mellem børnetilskuddet og skattefradraget for et forsørgelsesberettiget barn, der er fastsat i forordning (EØS, Euratom, EKSF) nr. 260/68 (2).
4.        For at kunne besvare et sådant spørgsmål er Domstolen nødt til at fortolke to EU-instrumenter: personalevedtægten (3) og forordning nr. 260/68.
II.    Gældende lovgivning
EU-retten
Vedtægten
5.        Betingelserne for tildeling af børnetilskud er fastsat i artikel 2 i bilag VII til vedtægten med overskriften »Bestemmelser om tillæg og godtgørelse af udgifter«, der fastsætter:
»1.      Tjenestemanden skal på de betingelser, der er opregnet i stk. 2 og 3, for hvert barn, han har forsørgerpligt over for, have et børnetilskud på […] pr. måned.
2.      Ved børn, over for hvem der består forsørgerpligt, forstås børn, der er født i ægteskab, uden for ægteskab eller er adopteret af tjenestemanden eller af dennes ægtefælle, når de faktisk forsørges af tjenestemanden.
Det samme gælder børn, for hvilke der er indgivet en ansøgning om adoption, og for hvilke der er påbegyndt en adoptionssag.
Et barn, over for hvem tjenestemanden har forsørgerpligt efter en retsafgørelse truffet på grundlag af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af mindreårige, ligestilles med et barn, over for hvem der består forsørgerpligt.
3.      Tilskud ydes:
a)      uden ansøgning for et barn under 18 år
b)      efter begrundet ansøgning fra tjenestemanden for et barn mellem 18 og 26 år, som er under skole- eller erhvervsmæssig uddannelse.
4.      Undtagelsesvis kan enhver person, over for hvem tjenestemanden efter lovgivningen har forsørgerpligt, såfremt denne forsørgerpligt medfører betydelige udgifter for ham, ved en særlig, begrundet afgørelse truffet af ansættelsesmyndigheden på grundlag af dokumenter, der er egnede til at tjene som bevis, ligestilles med et barn, over for hvem der er forsørgerpligt.
5.      Tilskuddet udbetales fortsat uden hensyn til barnets alder, hvis barnet er vedvarende svageligt eller lider af en alvorlig sygdom, der hindrer det i selv at sørge for sit underhold; dette gælder under hele sygdommens eller lidelsens varighed.
6.      For børn, over for hvem der efter denne artikel består forsørgerpligt, gives kun ét børnetilskud, selv om forældrene er ansat i to forskellige institutioner i Den Europæiske Union.
7.      Såfremt det barn, over for hvem der i henhold til stk. 2 og 3 består forsørgerpligt, i medfør af lovbestemmelser, efter en retsafgørelse eller efter en afgørelse truffet af den kompetente administrative myndighed er overladt i en anden persons varetægt, udbetales børnetilskuddet til sidstnævnte for tjenestemandens regning og i dennes navn.«
Forordning nr. 260/68
6.        Skattenedslaget er omhandlet i artikel 3 i forordning nr. 260/68, der i de relevante dele bestemmer:
»1.      Skat af løn, vederlag og honorarer af enhver art, som Fællesskaberne udbetaler hver enkelt skattepligtig, forfalder til betaling hver måned.
[...]
3.      Nedenstående ydelser, tilskud og tillæg, der gives under hensyntagen til familie eller er af social karakter, fratrækkes beskatningsgrundlaget:
a)      familietillæg:
[...]
–      børnetilskud
[...]
4.      Med forbehold af bestemmelserne i artikel 5 foretages der et nedslag på 10% for udgifter i forbindelse med arbejdet og for personlige udgifter i dét beløb, der fremkommer efter anvendelse af ovenstående bestemmelser.
For hvert af den skattepligtiges forsørgelsesberettigede børn samt for hver person, der i henhold til artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtægten for De Europæiske Fællesskabers tjenestemænd ligestilles med et sådant, fratrækkes der yderligere et beløb, der er dobbelt så stort som børnetilskuddet.«
III. De faktiske omstændigheder og retsforhandlingerne
A.      Sagens baggrund
7.        Appellanten er tjenestemand ved Kommissionen. Han er far til to døtre, der er født i henholdsvis 1993 og 1994, for hvilke han modtog børnetilskud, indtil de fyldte 26 år i henholdsvis 2019 og 2020.
8.        Ud over at få udbetalt børnetilskud modtog appellanten ligeledes det skattefradrag, der er fastsat i artikel 3, stk. 4, andet afsnit, i forordning nr. 260/68, indtil den 31. juli 2021 for hver af sine to døtre, der på dette tidspunkt stadig var studerende.
9.        Den 28. juni 2021 fremsendte appellanten en studieattest vedrørende sin ældste datter til Kommissionens Kontor for Forvaltning og Fastsættelse af Individuelle Rettigheder (herefter »PMO«) med henblik på at få forlænget skattefradraget for denne datter.
10.      Ved e-mails af 29. juni 2021 gav en sagsbehandler ved PMO, der var ansvarlig for sagen, som svar på denne anmodning appellanten meddelelse om, at enhver ansøgning om tildeling eller forlængelse af skattefradraget på grundlag af dommen i sagen XB mod ECB (4) ville blive afslået, hvis ansøgeren ikke havde ret til børnetilskud i henhold til artikel 2 i bilag VII til vedtægten (5).
11.      Den 15. juli 2021 sendte appellanten en skrivelse til chefen for PMO’s enhed med ansvar for sagen, hvori han anfægtede de oplysninger, der var indeholdt i e-mailene af 29. juni 2021. Appellanten modtog intet direkte svar på denne skrivelse.
12.      Den 18. august 2021 anmodede appellanten PMO om at indrømme ham en forlængelse af skattefradraget for hans anden datter.
13.      Ved e-mail af 27. august 2021 svarede den sagsbehandler ved PMO, der var ansvarlig for sagen, appellanten. Indholdet af dette svar var principielt det samme som svaret vedrørende hans første datter.
14.      Den 24. november 2021 indgav appellanten en klage over afslaget på forlængelse som følge af PMO’s manglende svar, idet han anmodede om en forlængelse af det skattefradrag, som han havde ansøgt om for sine to døtre.
15.      Den 25. marts 2022 afslog direktøren for Direktoratet for Finansielle og Juridiske Anliggender og Partnerskaber i Kommissionens Generaldirektorat for Menneskelige Ressourcer og Sikkerhed i sin egenskab af ansættelsesmyndighed appellantens klage (herefter »afgørelsen om afslag på klagen«).
B.      Søgsmålet for Retten
16.      Ved stævning indleveret til Retten den 24. juni 2022 anlagde appellanten sag med påstand om, at Retten dels skulle annullere afgørelsen om afslag på klagen, dels skulle tilpligte Kommissionen med tilbagevirkende kraft at tildele ham ret til det i sagen omhandlede skattefradrag fra den 1. august 2021, og så længe betingelserne var opfyldt, og at betale renter af de beløb, som ikke var blevet udbetalt.
17.      Ved den appellerede dom frifandt Retten Kommissionen i det hele.
C.      Parternes appelanbringender og påstande for Domstolen
18.      Selv om appellen er støttet på tre anbringender, vedrører dette forslag til afgørelse – som anført i punkt 3 ovenfor – i overensstemmelse med Domstolens anmodning kun det tredje anbringende (6).
19.      Selv om de ikke er klart adskilte, kan de argumenter, som appellanten har fremført i forbindelse med det tredje appelanbringende, opdeles i flere led. For det første har appellanten anført, at Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 93 at konstatere, at der var en forbindelse mellem skattefradraget og den faktiske udbetaling af børnetilskuddet. For det andet har appellanten gjort gældende, at Retten bl.a. i den appellerede doms præmis 74 anlagde en fejlagtig fortolkning af begrebet »forsørgelsesberettiget barn« og dermed med urette afslog appellantens anmodning om et skattefradrag for hans datter. For det tredje har appellanten anført, at Retten i den appellerede doms præmis 94 ikke tog hensyn til, at Kommissionens interne retsakter er bindende. For det fjerde har appellanten gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 100 anlagde en urigtig forståelse af den retlige karakter af det skattefradrag, der var anmodet om.
20.      Med støtte i disse appelanbringender har appellanten nedlagt følgende påstande:
–        Den appellerede dom ophæves.
–        Afgørelsen om afslag på klagen annulleres.
–        Kommissionen tilpligtes med tilbagevirkende kraft fra den 1. august 2021, og så længe betingelserne er opfyldt, at indrømme det i artikel 3, stk. 4, andet afsnit, i forordning nr. 260/68 omhandlede skattefradrag som fastsat i administrationschefernes konklusioner nr. 222/04 (7).
–        Kommissionen tilpligtes at forrente de skyldige beløb i overensstemmelse med finansforordningen.
–        Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
21.      Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–        Appellen forkastes.
–        Appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
IV.    Bedømmelse
22.      Som Domstolen har anmodet om, fokuserer dette forslag til afgørelse kun på appellantens tredje anbringende og er opbygget på følgende måde.
23.      I afsnit A vil jeg behandle appellantens argument om, at Retten begik en fejl ved at konstatere, at der var en forbindelse mellem udbetaling af børnetilskuddet og tildelingen af skattefradrag for et forsørgelsesberettiget barn. I afsnit B gennemgår jeg begrebet »forsørgelsesberettiget barn« som omhandlet i artikel 3, stk. 3, litra a), i forordning nr. 260/68, sammenholdt med artikel 2 i bilag VII til vedtægten. I afsnit C undersøger jeg den eventuelle anvendelse af administrationschefernes interne afgørelse og forholdet mellem EU-institutionernes interne retsakter og EU’s lovgivningsmæssige retsakter. I afsnit D vil jeg endelig kort behandle appellantens anbringende om, at Retten underkendte skattefradragets karakter.
A.      Forbindelsen mellem børnetilskuddet og skattefradraget
24.      Appellanten har gjort gældende, at Retten foretog en fejlagtig fortolkning af retsreglerne, da den i den appellerede doms præmis 93 betingede retten til skattefradraget af den faktiske udbetaling af børnetilskud.
25.      Jeg er enig med appellanten i, at det ikke følger af ordlyden af artikel 3, stk. 4, i forordning nr. 260/68, at retten til skattefradraget afhænger af den faktiske udbetaling af børnetilskuddet. Som jeg vil forklare, er skattefradraget imidlertid forbundet med artikel 2 i bilag VII til vedtægten, eftersom det er underlagt de samme krav om afhængighed som retten til børnetilskud.
26.      Ordlyden af artikel 3, stk. 4, andet afsnit, i forordning nr. 260/68 antyder, at skattefradraget kun er betinget af, at der er tale om et barn, over for hvem der består forsørgerpligt, som omhandlet i artikel 2, stk. 2, i bilag VII til vedtægten. Når en person kan kvalificeres som et forsørgelsesberettiget barn i henhold til artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtægten, kan dette forsørgelsesberettigede barns eksistens desuden medføre ret til skattefradrag for en tjenestemand, der er ansvarlig for dette barn. Denne bestemmelse betinger således ikke retten til skattefradrag af, at der faktisk modtages et børnetilskud på grundlag af artikel 2, stk. 3, i bilag VII til vedtægten.
27.      Der er derfor ikke en sådan forbindelse mellem børnetilskuddet og skattefradraget i den forstand, at der faktisk skal udbetales et børnetilskud, for at tjenestemanden kan opnå ret til skattefradraget. I denne henseende begik Retten ganske vist en fejl, da den i den appellerede doms præmis 93 fastslog, at en tjenestemand kun har ret til skattefradrag, når der faktisk udbetales børnetilskud til denne tjenestemand.
28.      I denne forbindelse begik Retten desuden en fejl ved at støtte sig på dommen i sagen XB mod ECB og konkludere, at det kun er den faktiske udbetaling af børnetilskud, der kan give ret til skattefradrag. Denne sag vedrørte hovedsageligt spørgsmålet om, hvorvidt en kortvarig kontraktansat ved Den Europæiske Centralbank har ret til skattemæssige fordele, og ikke forbindelsen mellem børnetilskuddet og skattefradraget. Dommen i sagen XB mod ECB har derfor ingen direkte betydning for den foreliggende sag.
29.      Selv om jeg er enig med appellanten i, at retten til skattefradrag for et forsørgelsesberettiget barn ikke afhænger af, om der faktisk udbetales børnetilskud, er jeg ikke enig med appellanten i, at der ikke skulle være nogen forbindelse mellem de to typer ydelser.
30.      Det er i retspraksis allerede blevet præciseret, at der består en forbindelse mellem skattefradraget og børnetilskuddet i den forstand, at de begge forfølger det samme sociale formål og udtrykker den samme tankegang, idet de begge er begrundet i de udgifter, der er en følge af det aktuelle og utvivlsomme behov, som er knyttet til barnet, og den omstændighed, at det rent faktisk forsørges af den pågældende (8). Der er desuden en forbindelse mellem de to ydelser i den forstand, at betingelserne for tildeling af de to typer ydelser er ens, eftersom de begge er knyttet til begrebet »forsørgelsesberettiget barn«.
31.      Da retten til skattefradrag afhænger af, om der er tale om et forsørgelsesberettiget barn, og da der i artikel 3, stk. 4, i forordning nr. 260/68 henvises til vedtægten med hensyn til definitionen af dette begreb, skal det dernæst undersøges, om Retten anlagde en fejlagtig fortolkning af begrebet »forsørgelsesberettiget barn«.
B.      Begrebet »forsørgelsesberettiget barn«
32.      Efter appellantens opfattelse anlagde Retten en fejlagtig fortolkning af begrebet »forsørgelsesberettiget barn« i den appellerede doms præmis 74, hvori den konkluderede, at der ved definitionen af et forsørgelsesberettiget barn også skal tages hensyn til de øvrige stykker i artikel 2 i bilag VII til vedtægten og ikke blot til stk. 2 heri. Appellanten har til støtte for dette argument anført, at det følger af dommen i sagen Brems mod Rådet (9), at definitionen af et »forsørgelsesberettiget barn« kun skal vurderes på grundlag af artikel 2, stk. 2, i bilag VII til vedtægten.
33.      Jeg er ikke enig med appellanten.
34.      Retten til skattefradrag i henhold til artikel 3, stk. 4, i forordning nr. 260/68 opstår med hensyn til et forsørgelsesberettiget barn som omhandlet i artikel 2 i bilag VII til vedtægten.
35.      I artikel 2, stk. 2, i bilag VII til vedtægten defineres forsørgelsesberettigede børn som »børn, der er født i ægteskab, uden for ægteskab eller er adopteret af tjenestemanden eller af dennes ægtefælle, når de faktisk forsørges af tjenestemanden«. Der er ikke angivet nogen aldersgrænse i denne bestemmelse for så vidt angår definitionen af begrebet »forsørgelsesberettiget barn«.
36.      Som Retten med ganske rigtigt fastslog i den appellerede doms præmis 79 (som appellanten ikke udtrykkeligt har anfægtet), kan denne bestemmelse imidlertid ikke læses uafhængigt af de andre bestemmelser i denne artikel. Det er derimod nødvendigt at læse denne artikel i sammenhæng for at kunne forstå EU-lovgivers hensigt.
37.      Det følger i denne henseende af artikel 2, stk. 3, i bilag VII til vedtægten, at EU-lovgiver ønskede at indføre en aldersgrænse, hvorefter en person ikke længere kan betragtes som et forsørgelsesberettiget barn, jf. dog de undtagelser, der er fastsat i dette bilags artikel 2, stk. 4 og 5. Denne aldersgrænse blev fastsat til 18 år, hvorunder det ikke nødvendigt at bevise, at der foreligger et afhængighedsforhold. Denne aldersgrænse kan imidlertid forlænges til 26 år i visse tilfælde, hvor der foreligger et »afhængighedsforhold« som følge af, at et barn følger en skole- eller erhvervsuddannelse, og der fremlægges dokumentation for en sådan uddannelse. Efter at barnet er fyldt 26 år, anses det imidlertid ikke længere for at være forsørgelsesberettiget, selv om det stadig er under uddannelse.
38.      Det kan diskuteres, om den valgte aldersgrænse på 26 år er passende i forhold til den mulige varighed af visse former for studier. Denne debat skal imidlertid finde sted i forbindelse med lovgivningsprocessen og ikke ved domstolene.
39.      EU-lovgiver gav desuden tjenestemænd adgang at modtage andre ydelser i situationer, hvor en person kan betragtes som et forsørgelsesberettiget barn, på de betingelser, der er fastsat i artikel 2, stk. 4 eller 5, i bilag VII til vedtægten. En tjenestemand kan således have ret til et skattefradrag for et barn, som er fyldt 26 år, som stadig er under uddannelse, såfremt forsørgelsen af dette barn medfører betydelige udgifter for tjenestemanden, som fastsat i artikel 2, stk. 4. Tjenestemanden skal imidlertid bevise, at denne betingelse er opfyldt.
40.      I den foreliggende sag har appellanten ikke gjort gældende, at hans ret til skattefradrag følger af artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtægten. Appellanten har gjort gældende, at han har ret til skattefradraget alene af den grund, at hans datter stadig er under uddannelse, selv om hun er over 26 år.
41.      Til støtte for appellantens argument om, at begrebet »forsørgelsesberettiget barn« isoleret set er udtrykt i artikel 2, stk. 2, i bilag VII til vedtægten og derfor ikke indeholder nogen aldersgrænse, har appellanten påberåbt sig Rettens dom i sagen Brems mod Rådet.
42.      Jeg er ikke enig i appellantens fortolkning af denne dom. Selv om det er korrekt, at Retten i denne dom bemærkede, at indholdet af begrebet »barn, over for hvem der består forsørgerpligt«, er fastlagt i artikel 2, stk. 2, i bilag VII til vedtægten, henviste den ligeledes til andre stykker i denne artikel med henblik på at besvare de forelagte spørgsmål (10).
43.      Domstolen bekræftede denne fortolkning i dommen i sagen Rådet mod Brems (11), hvori den præciserede, at artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtægten ikke kan fortolkes således, at det er udelukket at sidestille personer, der forsørges af en tjenestemand, med forsørgelsesberettigede børn, når disses forhold er andre end de i dette bilags artikel 2, stk. 3 og 5, omhandlede.
44.      Jeg er afslutningsvis enig med Kommissionen i, at begrebet »forsørgelsesberettiget barn« skal fortolkes under hensyntagen til artikel 2 i bilag VII til vedtægten som helhed, eftersom det ikke kan antages, at EU-lovgiver havde til hensigt at indrømme børn af EU-tjenestemænd ydelser uafhængigt af deres særlige omstændigheder eller uanset deres alder.
45.      Hvis et forsørgelsesberettiget barn over 26 år ikke kan anses for at give en EU-tjenestemand ret til børnetilskud, gælder dette på tilsvarende måde også for skattefradraget, eftersom der i forordning nr. 260/68 henvises til et »forsørgelsesberettiget barn« som defineret i vedtægten.
46.      Retten fastslog derfor med føje, at retten til skattefradrag beror på de samme kriterier som dem, der er fastsat for retten til børnetilskud, eftersom begge rettigheder afhænger af begrebet »forsørgelsesberettiget barn«. Dette begreb skal fortolkes i lyset af artikel 2 i bilag VII til vedtægten som helhed og udelukker principielt børn over 26 år, selv om de stadig er studerende.
47.      Appellantens argumenter om, at Retten anlagde en fejlagtig fortolkning af begrebet »forsørgelsesberettiget barn«, bør derfor forkastes.
C.      Kan en institutions interne retsakter hæve aldersgrænsen for, hvornår et barn betragtes som et forsørgelsesberettiget barn?
48.      Appellanten har gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 94 (12) anlagde en urigtig forståelse af karakteren af Kommissionens interne instruks nr. 36-2004 af 24. maj 2004.
49.      Ved denne interne retsakt gennemførte Kommissionen administrationschefernes konklusioner nr. 222/04 af 7. april 2004, hvori administrationscheferne indvilgede i at indrømme det i artikel 3, stk. 4, andet afsnit, i forordning nr. 260/68 omhandlede skattefradrag for forsørgelsesberettigede børn over 26 år. Et sådant fradrag kan kun tillades, hvis barnet har påbegyndt sin uddannelse inden det fyldte 26. år og regelmæssigt har fulgt den pågældende uddannelse. De aftalte ligeledes, at der i denne forbindelse ikke længere skulle indrømmes et skattefradrag fra det tidspunkt, hvor barnet oppebærer en indtægt på over 40% af en tjenestemands løn i lønklasse 1, løntrin 1, eller når barnet fylder 30 år.
50.      Appellanten har gjort gældende, at den ovennævnte retsakt ikke er en intern afgørelse af generel karakter, der er vedtaget på grundlag af vedtægten, men en afgørelse, der er vedtaget på grundlag af artikel 10 i forordning nr. 260/68 med henblik på at sikre en ensartet fortolkning af denne forordning. Efter appellantens opfattelse udgør administrationschefernes konklusioner nr. 222/04 af 7. april 2004 endvidere lex specialis, hvis endelige mål er at forenkle den administrative procedure. Appellanterne har i det væsentlige gjort gældende, at børn, over for hvem der stadig består forsørgerpligt, fordi de er studerende, men som er over 26 år, under alle omstændigheder vil give ret til et skattefradrag i henhold til artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtægten, som finder anvendelse i henhold til artikel 3, stk. 4, i forordning nr. 260/68. Administrationsledernes samtykke forenklede blot proceduren for at opnå denne fordel på dette grundlag.
51.      Jeg kan ikke tilslutte mig appellantens argumenter.
52.      Ifølge Domstolens faste praksis skal institutionernes interne retsakter betragtes som retningslinjer for administrationens praksis, som denne ikke kan tilsidesætte uden begrundelse (13). Disse retsakter opstiller således grænser for den udstedende institutions skønsbeføjelse (14).
53.      Sådanne interne retsakter, der vedtages af en EU-institution, må imidlertid under ingen omstændigheder fravige trinhøjere bindende retsakter såsom forordning nr. 260/68 eller vedtægten (15).
54.      Der kan med andre ord ikke lovligt fastsættes regler i en intern instruks, som fraviger bestemmelser i vedtægten eller i en af EU’s lovgivningsmæssige retsakter eller gennemførelsesretsakter.
55.      Det fremgår ikke af sagsakterne, på hvilket grundlag Kommissionen vedtog den pågældende interne instruks. Det samme ræsonnement ville imidlertid gælde, hvis den interne instruks, således som appellanten har anført, var en afgørelse, der var blevet vedtaget på grundlag af artikel 10 i forordning nr. 260/68 med henblik på at sikre en ensartet fortolkning af denne forordning, eller hvis der var tale om en intern afgørelse af generel karakter, der var truffet på grundlag af vedtægten. Uanset på hvilket grundlag en sådan intern afgørelse er truffet, finder den ikke anvendelse, hvis den strider mod EU-retten.
56.      En intern instruks som den, der er omhandlet i den foreliggende sag, kan ikke anses for at være forenelig med ordlyden af eller formålene med hverken vedtægten eller forordning nr. 260/68. Den fraviger snarere disse retsakter ved at indføre en aldersgrænse, som ikke er fastsat i de nævnte forordninger, eller ved uretmæssigt at fortrænge behovet for at bevise, at de i artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtægten fastsatte betingelser for at opnå ret til skattefradraget er opfyldt.
57.      Appellantens argumenter om, at Retten begik en fejl i den appellerede doms præmis 94, bør derfor ligeledes forkastes.
D.      Skattefradragets karakter
58.      Appellanten har anført, at Retten i den appellerede doms præmis 100 anlagde en urigtig forståelse af skattefradragets reelle karakter. Appellanten er af den opfattelse, at skattefradraget ikke vedrører en betaling, men alene medfører en nedsættelse af den skattepligtige indkomst, og han har derfor kun anmodet om tilbagebetaling af den skat, som han har betalt, beregnet ud fra det beløb, som den skattepligtige indkomst ville have været nedsat med, hvis han var blevet indrømmet skattefradraget.
59.      Jeg er enig med appellanten i, at skattefradraget ikke er et beløb, som Kommissionen skal udbetale til en tjenestemand, men snarere et beløb, som beskatningsgrundlaget for beregning af det skyldige beløb skal nedsættes med.
60.      Der synes dog ikke at være noget i den appellerede doms præmis 100, der tyder på, at Retten var af en anden opfattelse. Grunden til, at Retten betragtede appellantens krav som et pengekrav, var, at appellanten i søgsmålet havde anmodet Kommissionen om at udbetale de beløb, som han havde indbetalt med urette. Formålet med denne kvalificering af kravet var at fastslå, at Retten havde kompetence til at behandle appellantens (på daværende tidspunkt sagsøgerens) krav, der sigtede mod at få medhold i sagen.
61.      Selv om Retten fejlagtigt fandt, at retten til skattefradrag for et forsørgelsesberettiget barn afhænger af den faktiske udbetaling af børnetilskud, begik Retten ikke en fejl, da den fastslog, at der er en forbindelse mellem de to typer ydelser. Retten til skattefradrag er betinget af, at kravet i artikel 2 i bilag VII til vedtægten, som skal læses i sammenhæng for at klarlægge begrebet forsørgelsesberettiget barn, er opfyldt. Dette begreb omfatter ikke børn over 26 år, selv om de stadig er studerende, medmindre de opfylder de andre betingelser, der er fastsat i artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtægten. De regler om retten til skattefradraget, der er fastsat således i EU-lovgivningen, kan ikke ændres ved EU-institutionernes interne retsakter.
V.      Forslag til afgørelse
62.      På baggrund af det ovenfor anførte foreslår jeg, at Domstolen forkaster appellantens tredje appelanbringende.
1 –      Originalsprog: engelsk.
2 –      Rådets forordning af 29.2.1968 om fastlæggelse af betingelserne for og fremgangsmåden ved opkrævning af skat til De Europæiske Fællesskaber (EFT 1968 I, s. 37).
3 –      Forordning nr. 31 (EØF), 11 (Euratom) om vedtægten for tjenestemænd og om ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Det Europæiske Atomenergifællesskab (EFT 1959-1962, s. 126, herefter »vedtægten«).
4 –      Dom af 12.3.2020, XB mod ECB (T-484/18, herefter »dommen i sagen XB mod ECB«, EU:T:2020:90).
5 –      Hver enkelt e-mail indeholdt under sagsbehandlerens underskrift en bemærkning, hvoraf fremgik, at disse e-mails var sendt til orientering, og at de ikke udgjorde en afgørelse, der kunne påklages i henhold til vedtægtens artikel 90.
6 –      Det første appelanbringende vedrører den appellerede doms præmis 44 og 45, hvori Retten efter appellantens opfattelse med urette afviste hans annullationspåstand for så vidt angik hans anden datter. Det andet appelanbringende vedrører den appellerede doms præmis 50, hvori appellanten har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved ikke at anerkende den pligt, der påhviler forvaltningen i medfør af artikel 41, stk. 2, litra c), i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), og anlagde en fejlagtig fortolkning af retten til at blive hørt, der er fastsat i chartrets artikel 41, stk. 2, litra a).
7 –      Administrationschefernes konklusioner nr. 222/04 (SEC[2004]411) af 7.4.2004.
8 –      Jf. dom af 27.11.1980, Sorasio-Allo m.fl. mod Kommissionen (81/79, 82/79 og 146/79, EU:C:1980:270, præmis 15), af 28.11.1991, Schwedler mod Parlamentet (C-132/90 P, EU:C:1991:452, præmis 26), og af 7.5.1992, Rådet mod Brems (C-70/91 P, EU:C:1992:201, præmis 7).
9 –      Dom af 14.12.1990, XB mod ECB (T-75/89, herefter dommen i sagen Brems mod Rådet, EU:T:1990:88).
10 –      Dommen i sagen Brems mod Rådet, præmis 23. Retten var i denne sag blevet anmodet om at præcisere, hvor længe vedtægtens bestemmelser gør det muligt for en tjenestemand at modtage børnetilskud for et barn over 18 år, som ikke er under skole- eller erhvervsuddannelse, og som ikke lider af en alvorlig sygdom eller en vedvarende svagelighed, der hindrer det i selv at sørge for sit underhold. Det retlige spørgsmål, som denne sags afgørelse beroede på, var med andre ord, hvilken fortolkning der skulle anlægges af artikel 2, stk. 4, i bilag VII til vedtægten og nærmere bestemt, hvorvidt begrebet »enhver person« omfattede børn af tjenestemænd, således som sagsøgeren havde gjort gældende, eller om begrebet måtte forstås som »enhver anden person« end børn af tjenestemænd, således som sagsøgte havde gjort gældende.
11 –      Dom af 7.5.1992 (C-70/91 P, EU:C:1992:201, præmis 8).
12 –      Appellanten har henvist til den appellerede doms præmis 84. Der må imidlertid være tale om en skrivefejl, da denne præmis ikke har nogen forbindelse med appellantens argumenter. Jeg vil derfor gå ud fra, at appellanten rent faktisk henviste til den appellerede doms præmis 94.
13 –      Jf. f.eks. dom af 30.1.1974, Louwage mod Kommissionen (148/73, EU:C:1974:7), og af 1.12.1983, Michael mod Kommissionen (343/82, EU:C:1983:360).
14 –      Generaladvokat Stix-Hackls forslag til afgørelse Libéros mod Kommissionen (C-171/00 P, EU:C:2001:628, punkt 33).
15 –      Dom af 1.12.1983, Blomefield mod Kommissionen (190/82, EU:C:1983:358, præmis 21).