61976C0077
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL
FREMSAT DEN 3. MAJ 1977 (
1
)
Høje Ret.
I de to forelæggelsessager, som jeg i dag skal tage stilling til i et fælles forslag til afgørelse, fordi de delvis rejser de samme problemer og er blevet behandlet i en og samme mundtlige forhandling, drejer det sig om fortolkning af fællesskabsretten med henblik på en italiensk markedsordning for sukker. Denne ordning kendes i sine grundtræk fra andre sager, navnlig fra den store sukkersag (forenede sager 40-48, 50, 54-56, 111, 113 og 114/73: Coöperatieve vereniging »Suiker Unie« UA mil. mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, dom af 16. december 1975, Sml. 1975, s. 1663 ff). Jeg kan derfor nu begrænse mig til følgende korte bemærkninger herom.
Allerede inden ikrafttrædelsen af den fælles markedsordning for sukker (Rådets forordning nr. 1009/67 af 18. december 1967, ABl. nr. 308, af 18. 12. 1967, s. 1) reguleredes priserne på det italienske sukkermarked fra myndighedernes side ved fastsættelse af maksimalpriser. Disse prisers niveau var højere end de øvrige medlemsstaters. Årsagen hertil var de højere produktionsomkostninger i Italien; de særlige klimaforhold, som påvirker sukkerroedyrkningen, og strukturen i forarbejdningsindustrien spiller i denne forbindelse en rolle. Af denne grund bemyndigedes Italien ved artikel 34 i forordning nr. 1009/67 til at yde sukkerproducenter og sukkerroeforarbejdningsindustrien tilpasningsstøtte op til et bestemt maksimalbeløb. Denne bemyndigelse gjaldt oprindeligt til produktionsåret 1974/75; ved artikel 38 i den nye markedsordning for sukker (Rådets forordning nr. 3330/74 af 19. december 1974 (EFT L 359 af 31. 12. 1974, s. 1) forlængedes denne bemyndigelse til produktionsåret 1979/80.
For at fremskaffe de nødvendige midler til denne støtte foreskrev en »provvedimento« (anordning) fra den italienske »Comitato interministeriale dei prezzi« (CIP) fra året 1968, at der skulle opkræves et »sovraprezzo« (pristillæg), der skulle bæres af forbrugerne, såvel på indenlandsk fremstillet hvidt sukker som på hvidt sukker fra udlandet, og at dette pristillæg endvidere skulle tilgå en udligningsfond, som samtidig var blevet indført af CIP. Hvilke aktiviteter, der — foruden tilpasningsstøtten — efter den oprindelige ordning desuden finansieredes af denne indtægt, har Kommissionen udførligt redegjort for (se s. 8 i Kommissionens skriftlige indlæg på fransk). Foranstaltningerne bibeholdtes i de følgende produktionsår — idet pristillægget stadig fastsattes ved produktionsårets begyndelse —, og de gælder endnu i dag. For produktionsåret 1975/76 androg pristillægget 56 lire pr. kg; for produktionsåret 1976/77 forhøjedes beløbet til 70 lire pr. kg.
Jeg skal endvidere nævne den særlige CIP-foranstaltning, som blev truffet den 2. juli 1976, selv om den kun vedrører sag 77/76. Ifølge denne var italienske virksomheder pligtige til at oplyse om de sukkerlagre, som eksisterede den 2. juli 1976 (midnat), for så vidt det drejede sig om mængder over 500 kg. Disse lagre pålagdes et ekstraordinært pristillæg (»sovrapprezzo straordinario«) på 37,842 lire pr. kg, hvis tillægget på 56 lire pr. kg ikke var blevet betalt og på 51,842 lire pr. kg, hvis dette pristillæg var blevet betalt. Undtaget herfra var forarbejdningsvirksomhedernes lagre, for så vidt som de udgjorde 2/12 af forbruget i produktionsåret 1975/76, samt denaturet sukker, som skulle anvendes som dyrefoder.
Selskabet Cucchi, sagsøger i hovedsagen i sag 77/76 (herefter benævnt sagsøger), anmodede i juni 1976 selskabet Avez om for sagsøgers regning at indføre en bestemt mængde krystalsukker fra Forbundsrepublikken Tyskland. Indførslen fandt sted endnu i juni og pålagdes det nævnte pristillæg. Selskabet Cucchi modtog en første levering i slutningen af juni 1976; resten oplagredes hos selskabet Avez og skulle være udleveret den 17. juli. Selskabet betalte det prisstillæg, der påhvilede den første levering — på 56 lire pr. kg, Da selskabet Avez forlangte betaling af det ekstraordinære pristillæg for den resterende levering, nægtede selskabet Cucchi at betale dette. Selskabet mener, at såvel prisstillægget som det ekstraordinære pristillæg er uforenelige med fællesskabsretten, og har derfor anlagt sag mod selskabet Avez med påstand om, at det betalte pristillæg tilbagebetales, og at det statueres, at sagsøger ikke skal betale det ekstraordinære pristillæg.
I den anden sag — som ligger til grund for den præjudicielle anmodning 105/76 — solgte selskabet Interzuccheri i oktober 1976 sukker, som var indført fra Frankrig, til selskabet Rezzano & Cassava. Førstnævnte firma forlangte her betaling for det pristillæg, som under hensyn til indførselstidspunktet i dette tilfælde androg 70 lire pr. kg. Da selskabet Rezzano — ligeledes under påberåbelse af fællesskabsretten — nægtede at betale, anlagde selskabet Interzuccheri sag ved Pretura di Recco.
I den første sag er Federazione Nazionale Commercio Alimentare (Federgrossisti) — Sindicato Nazionale Zucchero indtrådt i sagen til støtte for sagsøgers påstand, i den anden sag er Associazione Nazionale tra gli Industriali dello Zucchero del lievito e dell'Alcool indtrådt ligeledes til støtte for sagsøgers påstand.
Under hensyn til parternes argumenter, der er udledt af fællesskabsretten, har de retter, hvortil sagerne er indbragt, i begge tilfælde besluttet at udsætte sagerne og anmode om præjudicielle afgørelser.
Herefter skal der i sag 77/76 træffes afgørelse i følgende spørgsmål:
I. Vedrørende indførelsen af et generelt pristillag (Sovrapprezzo)
1.
Skal artikel 13, stk. 2 i Rom-traktaten og artikel 21, stk. 2 i forordning nr. 3330/74 (om den fælles markedsordning for sukker) samt artikel 20, stk. 2 i den af den foregående forordning afløste forordning nr. 1009/67 fortolkes således, at det i samhandelen mellem medlemsstaterne med de i nævnte EØF-forordninger omhandlede produkter er forbudt at opkræve en afgift, der har følgende kendetegn:
a)
den opkræves i henhold til en »prowedimento« (anordning) fra en national myndighed for enhver mængde sukker, såvel i indenlandsk produceret som indført;
b)
dens provenu, der opkræves af et offentligt organ, tilfalder alene sukkerfabrikker og sukkerroedyrkere, som befinder sig på den stats område, der opkræver afgiften (jf. provvedimento CIP — anordning fra det interministerielle prisudvalg nr. 1195 af 22. juni 1968 med senere ændringer);
c)
den er en del af en støtteordning, for hvilken der gælder særlige bestemmelser i fællesskabslovgivningen (artikel 34 i forordning nr. 1009/67, artikel 38 i forordning nr. 3330/74 og artikel 4 i forordning nr. 1487/76);
d)
den har aldrig været godkendt af en af Fællesskabets institutioner og har aldrig været underkastet fremgangsmåden i artikel 41 i forordning nr. 1009/67 eller i artikel 36 i forordning nr. 3330/74.
2.
Såfremt spørgsmål nr. 1 besvares bekræftende, skal forbudet mod at opkræve en afgift som den omhandlede betragtes som gældende fra ikrafttrædelsestidspunktet for forordning nr. 1009/67/EØF eller fra et andet tidspunkt?
3.
Har private erhvervsdrivende, som har indført sukker (eller andre produkter i henhold til de nævnte EØF-forordninger) fra andre af fællesmarkedets medlemslande, fra det tidspunkt, hvor forbudet trådte i kraft, en subjektiv ret til at undlade at betale den i spørgsmål nr. 1 nævnte afgift og, i tilfælde af erlagt betaling, at kræve denne tilbage?
4.
Er opkrævning af en afgift af den i spørgsmål nr. 1 beskrevne karakter — under hensyn til, at hele sukkersektoren siden 1968 har været omfattet af Fællesskabets landbrugslovgivning (EØF) nr. 1009/67 og nu forordning nr. 3330/74), som praktisk taget giver EØF's institutioner enekompetence til udstedelse af retsakter — ikke under alle omstændigheder en overtrædelse af traktatens artikel 40, stk. 3, 2. afsnit, hvorefter den fælles ordning af markederne for landbrugsvarer »bør udelukke enhver form for forskelsbehandling af Fællesskabets producenter eller forbrugere« ?
II. Vedrørende det ekstraordinare pristillag
5.
Foreligger de i ovennævnte spørgsmål anførte overtrædelser af fællesskabsretten også, hvor afgiften — der både opkræves for indenlandsk produceret og på indført sukker — for så vidt angår det fra andre EØF-medlemslande indførte sukker, delvis ikke opkræves ved grænseovergangen, men først når sukkeret allerede er oplagret i importvirksomhederne eller i de (handels- og industri-)virksomheder, som af disse har købt det indførte sukker?
6.
Skal bestemmelserne i forordning nr. 3330/74 (navnlig artiklerne 33-44) samt Rom-traktatens artikler 1-8 og 38-43 under hensyn til de almindelige retsprincipper, som gælder for Fællesskabets retsforskrifter og retspraksis, fortolkes således, at det er ulovligt og forbudt både for indenlandsk og indført sukker at opkræve en afgift, der har følgende kendetegn:
a)
den pålægges i henhold til en natíonal regeringsakt uden nogen forudgående godkendelse fra fællesskabsinstitutionernes side;
b)
den pålægges uden iagttagelse af den i artikel 36 i forordning nr. 3330/76/EØF fastsatte fremgangsmåde;
c)
den er indført som en »engangs-« og ekstraordinær afgift;
d)
den opkræves med øjeblikkelig virkning for sukker, der er oplagret i virksomhederne, og således med tilbagevirkende kraft, for så vidt som den ikke gør det muligt for virksomhederne at vælge mellem at købe sukker med påfølgende afgiftsbetaling og at give afkald på at købe sukker og følgelig undgå afgiften;
e)
den pålægges ved overgangen fra et sukkerproduktionsår til det næste, uden at der foreligger de i artikel 33 i forordning nr. 3330/74 nævnte grunde til at indføre sådanne foranstaltninger, som skal vedtages ifølge den i nævnte forordnings artikel 36 fastsatte fremgangsmåde;
f)
den palægges under den tvetydige betegnelse »ekstraordinært pristillæg«, mens der i virkeligheden er tale om en afgift, som kan betegnes som en »tassa di sfioramento sullo zucchero«, (omtrent: en »overskydende afgift« — afgift for en værdiforøgelse af sukkeret), som tidligere altid blev opkrævet direkte gennem fællesskabsretlige foranstaltninger (Rådets forordning nr. 796/68 [skal utvivlsomt være 769/68]); Kommissionens forordning nr. 1344/71) eller i det mindste efter bemyndigelse fra Fællesskabets institutioner (forordning nr. 834/74, som har givet anledning til dommen i sag 23/75, Rey Soda).
7.
Har de erhvervsdrivende, som efter national lovgivning er underkastet den omtalte afgift, en individuel ret i henhold til ovennævnte fællesskabsbestemmelser til ikke at betale denne afgift på deres lagre såvel af indenlandsk som af indført sukker (og til at kræve den tilbage i tilfælde af erlagt betaling), eller gælder en sådan individuel ret til ikke at betale (og kræve tilbagebetalt, hvad der måtte være erlagt) i det mindste for sukker, som er indført fra EØF's medlemslande og oplagret i selve de virksomheder, der har indført sukkeret, eller i andre (handels- og in-dustri)-virksomheder, som af disse har købt det indførte sukker?
8.
Kan det på grundlag af de i spørgsmål nr. 6) nævnte fællesskabsretlige bestemmelser og under hensyn til de almindelige retsprincipper, som gælder for Fællesskabets retsforskrifter og retspraksis, anses for lovligt, at en kategori af borgere med tilbagevirkende kraft underkastes en afgift, hvis provenu kommer andre kategorier af borgere til gode, i forhold til hvilke de førstnævnte har interessemodsætninger af økonomisk og handelsmæssig art?
I sag 105/76, som alene drejer sig om lovligheden af pristillægget, er spørgsmålene formuleret saledes:
1.
Skal artikel 13, stk. 2 i Rom-traktaten og artikel 21, stk. 2 i forordning nr. 3330/74 (om den fælles markedsordning for sukker) samt artikel 20, stk. 2 i den af førstnævnte forordning afløste forordning nr. 1009/67 fortolkes således, at det i samhandelen mellem medlemsstaterne med de i de nævnte EØF-forordninger omhandlede produkter er forbudt at opkræve en afgift i form af et »pristillæg«»sovrapprezzo«) for sukker — en ordning, som er reguleret i prowedimento (anordning) fra Comitato interministeriale dei prezzi (CIP) af 22. juni 1968 nr. 1195 med senere ændringer (ved prowedimento CIP af 20. juni 1969 nr. 1222, af 30. juni 1970, nr. 9, af 30. juni 1971 nr. 15, af 3. august 1972 nr. 7, af 26. juni 1973 nr. 9, af 28. juni 1974 nr. 27, af 7. august 1975 nr. 19, af 1. juli 1976 nr. 20 og af 1. oktober 1976 nr. 24) —
a)
når denne afgift i henhold til provvedimento fra vedkommende nationale myndighed opkræves for en hvilken som helst mængde sukker, uanset om det produceres indenlandsk eller importeres;
b)
og nar dens provenu delvis går til sukkerroeproducenterne i den stat, der opkræver afgiften, delvis til sukkerindustrien i samme stat og endelig delvis til dækning af forskellige omkostninger (herunder dækning af administrationsomkostningerne for Cassa Conguaglio Zucchero (herefter benævnt Udligningsfonden)?
2.
Såfremt spørgsmål nr. 1 besvares bekræftende: skal forbudet mod at opkræve en afgift som den omhandlede betragtes som gældende fra ikrafttrædelsestidspunktet for forordning (EØF) nr. 1009/67 eller fra et andet tidspunkt?
3.
Har den enkelte erhvervsdrivende, som indfører sukker (eller andre lignende produkter i de nævnte EØF-forordningers forstand) fra andre medlemsstater i fællessmarkedet, ved ikrafttrædelsen af dette forbud en subjektiv ret til at nægte at betale den under spørgsmål nr. 1 anførte afgift og dermed ret til at kræve tilbagebetaling af en allerede erlagt afgift?
4.
Er opkrævning af en afgift af den i spørgsmål nr. 1 beskrevne karakter under hensyn til, at sukker siden 1968 har været omfattet af Fællesskabets landbrugslovgivning (forordning nr. 1009/67 og nu forordning nr. 3330/74), ikke under alle omstændigheder en overtrædelse af traktatens artikel 40, stk. 3, 2. afsnit, hvorefter den fælles ordning af markederne for landbrugsvarer »bør udelukke enhver, form for forskelsbehandling af Fællesskabets producenter eller forbrugere« ?
Min stillingtagen til disse spørgsmål er følgende:
1.
Det første spørgsmål i begge sager angår begrebet »afgifter med tilsvarende virkning som told«. Dette begreb skal bestemmes med henblik på det pristillæg, som også omfatter indført sukker, således som det udfra dets rolle i ordningen er blevet beskrevet ovenfor. Herved må der — hvilket også tydeligt fremgår af sag 77/76 — tages hensyn til, at pristillæggets provenu udelukkende tilfalder sukkerindustrien og producenter af sukkeroer i den medlemsstat, som opkræver afgiften, at det er en del af en støtteordning, for hvilken der gælder særlige fællesskabsretlige bestemmelser, og at det ikke er godkendt af fællesskabsinstitutionerne og heller ikke er indført efter fremgangsmåden i artikel 41 i forordning nr. 1009/67 respektive artikel 36 i forordning nr. 3330/74.
Pristillægget opkræves på samme måde for indført og for indenlandsk sukker. Derfor er det nærliggende at bedømme ordningen i relation til EØF-traktatens artikel 95, som lyder således:
»Ingen medlemsstat må direkte eller indirekte pålægge varer fra andre medlemsstater interne afgifter af nogen art, som er højere end de afgifter, der direkte eller indirekte pålægges lignende indenlandske varer«.
Når forelæggelsesretterne desuagtet har tænkt på at anvende EØF-traktatens artikel 13 og de tilsvarende bestemmelser i markedsordningen om forbudet mod afgifter med tilsvarende virkning som told, altså på en bestemmelse, som efter retspraksis (se f.eks. dom af 18. juni 1975 i sag 94/74, Industria Gomma Articolo Vari, IGAV, mod Ente Nazionale per la Cellulosa e per la Carta, ENCC, Sml. 1975, s. 699) ikke givet kan finde anvendelse sammen med artikel 95, er årsagen hertil to tidligere domme, som vedrørte en tilsvarende ordning, og hvori en i denne sammenhæng mulig anvendelse af EØF-traktatens artikel 13, stk. 2 blev behandlet.
Denne sag omhandlede det italienske organ Ente Nazionale per la Cellulosa e per la Carta og den hermed forbundne afgifts- og støtteordning. Om disse foranstaltninger — der opkrævedes afgift på papir og papirlignende produkter, og provenuet heraf anvendtes til bestemte forsknings- og udviklingsaktiviteter på området for papir- og cellulosefremstilling samt til tilskud til avispapir — anførtes det i en dom af 19. juni 1973 (sag 77/72, Carmine Capolongo mod Azienda Agricola Maya, Sml. 1973, s. 211 ff), at det ved fortolkningen af begrebet »afgift, der har tilsvarende virkning som indførselstold« kan være relevant at tage hensyn til de opkrævede afgifters anvendelsesformål. Herefter kan artikel 13, stk. 2 finde anvendelse, når en afgift udelukkende er bestemt til at »finansiere aktiviteter, som (alene) … de (beskattede) indenlandske produkter har fordel af …«, når det altså konstateres, at afgiften på de indenlandske produkter »i virkeligheden udgør modydelsen for (opnåede) fordele eller støtte«. — I en anden i denne forbindelse relevant dom af 18. juni 1975 vedrørende det samme problem (sag 94/74 Industria Gomma Articoli Vari, IGAV, mod Ente Nazionale per la Cellulosa e per la Carta, ENCC, Sml. 1975, s. 708 ff) anførte Domstolen, at EØF-traktatens artikel 13 ikke kunne finde anvendelse, når et bidrag, der er begrænset til bestemte produkter, »udelukkende er bestemt til foranstaltninger, som kommer afgiftsbelagte indenlandske produkter til gode, således at den fiskale byrde, der påhviler disse sidste, helt eller delvis bliver udlignet«. Det fremhævedes også i denne dom, at en sådan betegnelse forudsætter »at der findes en klart fastslået forbindelse mellem på den ene side opkrævningen af en fiskal afgift, der forskelsløst rammer de pågældende varer, hvad enten de er indenlandske eller importerede, og på den anden side den fordel, der ved hjælp af midler hidrørende fra den samme afgift udelukkende anvendes til fordel for de indenlandske produkter«.
Derfor har det dominerende spørgsmål i diskussionen i den foreliggende sag været, hvilken nøjagtig rækkevidde, der skal tillægges denne retspraksis, og om den skal præciseres ved, at der foretages begrænsninger i den, eller om det tværtimod er muligt at udvide den i et vist omfang.
De parter i sagen, som støtter den opfattelse, at pristillægget må betegnes som afgift med tilsvarende virkning som told, har først og fremmest fremført, at det efter den sidst anførte dom er tilstrækkeligt, at de indenlandske beskattede produkter opnår delvis fritagelse på grund af de fordele, som afgiftens provenu medfører. I denne forbindelse har det betydning, at den samlede beskatning af det indenlandske sukker er klart højere end de beløb, der tilflyder den italienske sukkerindustri som direkte støtte. Desuden har tilhængerne af denne opfattelse anført, at der også må tages hensyn til de tilskud, som af afgiftens provenu ydes sukkerroeproducenterne. Derfor taler ikke alene, at sukker og sukkerroer omfattes af samme markedsordning. Det er også et ubestrideligt faktum, at støtten til sukkerroeproducenterne indirekte kommer sukkerindustrien til gode, idet nemlig råvaren herved billiggøres, og idet støtten medfører, at den indenlandske sukkerroeproduktion øges. Hvis man tager disse omstændigheder i betragtning, er der endog tale om en yderligere støtte og ikke kun om en udligning af afgifterne, eftersom prisstillæggets samlede provenue er højere end de afgifter, som påhviler den indenlandske sukkerindustri.
Heroverfor står den opfattelse, som navnlig Kommissionen og den italienske regering har hævdet. De har anført, at de nævnte domme må fortolkes restriktivt, og navnlig har de rettet indvendinger mod den opfattelse, at allerede en delvis afgiftsfritagelse for den indenlandske vare kan være tilstrækkelig. Efter deres opfattelse kan artikel 13 alene anvendes, når en afgifts provenu udelukkende og direkte kommer den indenlandske produktion til gode, og når de indenlandske produkter desuden herved opnår en fuldstændig afgiftsfritagelse, således at der reelt kan tales om en afgift, som alene pålægges indførte varer.
I relation til denne diskussion og de anførte argumenter vil jeg foreslå Domstolen at præcisere sin retspraksis, ja endog begrænse den som foreslået af Kommissionen. Herfor taler for det første kravet om, at begreber skal være klare, hvilket er særligt nødvendigt, når det drejer sig om grundlæggende bestemmelser om Toldunionen, som eventuelt kan have direkte virkning. Kun således kan man nemlig undgå de betydelige vanskeligheder ved anvendelsen, som Kommissionen udførligt har redegjort for. Et andet argument for en begrænsning er, at det egentlig forekommer naturligt at anvende den foran nævnte artikel 95 på grænsetilfælde af skattelignende ordninger, så meget desto mere som denne også udgør en norm, som er umiddelbar anvendelig, hvilket atter er blevet undertreget i dommen i sag 74/76 (Jannelli & Volpi S.p.A., Milano, mod Ditta Paolo Meroni, Milano, dom af 22. marts 1977).
Med hensyn til begrebet »afgifter med tilsvarende virkning som told« skulle det altså, for så vidt som der lægges vægt på anvendelsesformålet med afgiften, være afgørende, at der foreligger identitet mellem de beskattede og de begunstigede indenlandske varer. Det synes i øvrigt at være lagt til grund i dommen i sag 94/74, idet der heri tales om aktiviteter, som sœrlig kommer de beskattede nationale varer til gode, hvad der skulle udelukke en direkte begunstigelse via de anvendte råvarer. I denne forbindelse kan der også henvises til dommen i sag 45/75 (Rewe-Zentral des Lebensmittel-Großhandels GmbH mod Hauptzollamt Landau/Pfalz, dom af 17. februar 1976, Sml. 1976, s. 193), hvori det dog med hensyn til artikel 95 understreges, at de afgifter på varer, som skal sammenlignes, er de der på samme fremstillings-eller afsætningstrin over for forbrugerne frembyder ensartede egenskaber og tjener samme »behov«. I den foreliggende sag skal derfor den begunstigelse, som tilfalder sukkerroeproducenterne, lades ude af betragtning. Denne opfattelse må man ikke mindst nå til, fordi det under hensyn til prisordningen for sukkerroer og interessemodsætningen mellem sukkerroeproducenterne og sukkerindustrien forekommer yderst tvivlsomt, at begunstigelsen af sukkerroeproducenterne påvirker sukkerindustriens fremstillingsomkostninger, og fordi andre indirekte virkninger — opretholdelse og udvidelse af roedyrkningen i nærheden af forarbejdningsindustrien — kun kan angives så ubestemt, at artikel 13 givet ikke kan anvendes herpå.
Desuden må der tages hensyn til, at artikel 13 kun finder anvendelse, når fordele kommer de beskattede indenlandske varer til gode i et sådant omfang, så der sker en fuldstændig afgiftsudligning. Dette foreslog generaladvokat Trabucchi allerede i forslag til afgørelse i sag 94/74, idet han overbevisende begrundede det med, at artikel 13 under omstændigheder som de foreliggende kun gælder, når der foreligger »væsentlig omgåelse af loven« (»sostanziale frode alle legge«). Dette støttes også af den passage i dommen i sag 77/72, hvori det anføres, at forbudet i artikel 13 vedrører afgifter, som specifikt rammer indførte varer, men ikke tilsvarende indenlandske varer. Dette er desuden også den eneste måde, hvorpå begrebsmæssige uklarheder og af-grænsningsvanskeligheder i forhold til artikel 95 kan undgås.
Jeg mener derfor, at det første spørgsmål foreløbigt kun kan besvares således som foreslået af Kommissionen, nemlig at en afgift, som påhviler såvel indenlandske som indførte varer efter samme kriterier, kun kan betragtes som en afgift med tilsvarende virkning som told efter EØF-traktatens artikel 13, når afgiftens provenu udelukkende kommer de beskattede indenlandske varer til gode, når det beskattede og det begunstigede nationale produkt er identiske, og når den fordel, som indrømmes de indenlandske produkter, medfører, at afgiften udlignes fuldstændigt. Herefter må det også være klart — denne konklusion tilkommer det dog den nationale dommer at drage — at det af CIP indførte pristillæg ikke kan betegnes som afgift med tilsvarende virkning som told. Årsagen hertil er, at afgiftens provenu ikke udelukkende tilgår den nationale sukkerindustri, men for størstedelens vedkommende også sukkerroeproducenterne, helt bortset fra, at det efter den oprindelige ordning heller ikke er udelukket, at provenuet kan anvendes til andre formål. Desuden ser det heller ikke ud til, at den støtte, som ydes sukkerindustrien, medfører en fuldstændig afgiftsudligning for indenlandsk sukker; for efter de i sagen nævnte tal udgør afgifterne for indenlandsk sukker 75 mia. lire, mens støtten kun udgør 28 mia. lire.
2.
Efter min mening skal man ikke nøjes med denne benægtende besvarelse af det første spørgsmål. Tværtimod mener jeg, at man for at sætte den nationale ret i stand til at bedømme sagens omstændigheder korrekt, nødvendigvis også må gøre nogle bemærkninger til EØF-traktatens artikel 95 og de dermed sammenhængende spørgsmål, navnlig da disse spørgsmål udtrykkeligt er blevet diskuteret under sagen.
Disse bemærkninger kan foreløbig være ret korte. Således blev det i en dom, afsagt for nylig i sag 74/76 (Jannelli & Volpi S.p.A. mod Ditta Paolo Meroni, dom af 22. marts 1977) lagt til grund, at artikel 95 ikke kun omfatter afgifter, som skal sikre staten almindelige indtægter. På grund af den generelle formulering af artikel 95 kan den også omfatte afgifter, som opkræves til fordel for andre offentligretlige organer, og artiklen udelukker heller ikke særlige afgifter på et bestemt produkt eller sådanne afgifter, som alene skal tjene et bestemt formål. Endvidere er det utvivlsomt, at der med hensyn til artikel 95 ikke kun kræves en sammenligning mellem afgifterne, men at der også kan tages hensyn til de fordele, som senere af afgifternes provenu tilflyder de beskattede produkter. Når dette sker systematisk, kan følgen blive — som generaladvokat Trabucchi anførte det i forslag til afgørelse i sag 94/74 (Industria Gomma Árticoli Vari mod Ente Nazionale per la Cellulosa e per la Carta, dom af 18. juni 1975, Sml. 1975, s. 699) — at indførte varer indirekte beskattes højere end tilsvarende indenlandske produkter, som nyder godt af fordelen. Dog forekommer det mig af retssikkerhedshensyn, som har betydning ved normer, der er umiddelbart anvendelige, også her tvivlsomt, om der kan tages hensyn til sådanne vanskeligt konstaterbare indirekte virkninger, som de i den foreliggende sag omhandlede virkninger kan betegnes på grund af råvarens begunstigelse. Ud fra de tal, som Kommissionen har anført under sagen, — i produktionsåret 1975/76 udgjorde pristillægget 56 lire og støtten til sukkerindustrien 21,56 lire og i produktionsåret 1976/77 udgjorde pristillægget 70 lire og støtten 27,06 lire — er det faktisk nærliggende at antage — den definitive afgørelse tilkommer forelæggelsesretten — at artikel 95 finder anvendelse, fordi der påhvilede det indenlandske sukker en mindre afgift end det indførte sukker.
Når dette er konstateret, må det dog overvejes, om bedømmelsen påvirkes af den omstændighed — hvilket også er antydet i forelæggelsesrettens spørgsmål — at begunstigelsen af den italienske sukkerproduktion dækkes af en fællesskabsretsakt.
Den italienske regering har hertil anført, at den var frit stillet med hensyn til ordningens finansiering, fordi Fællesskabet har begrænset sig til at give tilladelse til en støtte og til at fastsætte et maksimumsbeløb, og fordi der ikke var tale om fællesskabsstøtte, men om national støtte. Under hensyn til, at sådanne foranstaltninger allerede inden markedsordningens ikrafttrædelse blev finansieret ved hjælp af sukkerprisen, under hensyn til den kendsgerning, at sukkerprisen målt i forhold til stigningen i leveomkostningerne kun var steget meget lidt, og endelig fordi statens økonomiske situation ikke gav mulighed for en finansiering over statsbudgettet, har det efter den italienske regerings mening været hensigtsmæssigt at foretage en ensartet beskatning af sukkerforbruget, og det var helt udelukket at gøre det indførte sukkers konkurrencefordel endnu større ved at fritage det for afgift, især fordi importen viste en stigende tendens.
Jeg har dog af flere grunde vanskeligt ved at dele den italienske regerings synspunkt på dette punkt.
Vigtigt er først, at artikel 38 i forordning nr. 3330/74, hvorefter der kan ydes national støtte, er en undtagelse fra det generelle forbud mod støtte, som i medfør af artikel 41 i forordning nr. 3330/74 også gælder for markedsordningen for sukker, og derfor må fortolkes strengt. Denne artikel omfatter altså alene selve støtten; den siger intet om lovligheden af en bestemt finansieringsform. Desuden skal jeg henvise til Domstolens udtalelser i den nævnte dom i sag 74/76, hvorefter der i tilfælde, hvor der i en støtteordning kan udskilles bestemte forhold, som er unødvendige for opfyldelse af dens formål, skal foretages en bedømmelse efter særlige bestemmelser. Dette er tilfældet i den foreliggende sag med hensyn til den måde, hvorpå støtten er finansieret. Endelig er der korrekt blevet henvist til dommen i sag 47/69 (Den franske Republik mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, dom af 25. juni 1970, Sml. 1970, s. 487), som drejede sig om en fransk afgiftslignende ordning, hvorefter der hovedsagelig skulle ydes støtte til den nationale tekstilindustri. Det præciseredes heri, at det må undersøges, om en støttes finansieringsmåde er forenelig med traktatens artikel 95, og det anførtes, at det kan tænkes, at en støtte nok er lovlig, men at dens forstyrrende virkninger kan forstærkes af finansieringsformen. Ganske vist adskiller den foreliggende sag sig herfra, for så vidt som støttens størrelse efter den franske ordning afhang af afgiftens provenu; det er imidlertid efter min mening ikke denne forskel — der er faktisk ikke en sådan sammenhæng i pristillægsordningen — der er afgørende, men alene den omstændighed, at den diskriminerende virkning også i denne sag forstærkes til skade for indførte varer på grund af finansieringsformen.
Følgelig kan man til besvarelsen af det første spørgsmål yderligere føje, at EØF-traktatens artikel 95 kan påvirke bedømmelsen af pristillægget, og at — helt bortset fra om støtten er ydet inden for de af Fællesskabet tilladte rammer — den eksisterende forskel mellem beskatningen af nationalt sukker på den ene side og indført sukker på den anden side ikke kan begrundes med, at støttevirkningen til fordel for den nationale sukkerproduktion så at sige har fået fællesskabsretlig velsignelse.
3.
Der er egentligt ikke længere nogen grund til at behandle spørgsmål 2 og 3 fra den forelæggende ret. De forudsætter nemlig, at pristillægget anses som en afgift med tilsvarende virkning som told. Hvis dette var blevet antaget, var Domstolen også anmodet om at præcisere, fra hvilket tidspunkt forbudet mod at opkræve afgifter med tilsvarende virkning som told gjaldt. Desuden var Domstolen anmodet om at afgøre, om erhvervsdrivende, som indførte sukker fra andre medlemsstater, efter forbudets ikrafttræden havde en subjektiv ret til at undlade at betale afgiften, eller hvis de havde betalt den, til at kræve den tilbagebetalt.
Man kan imidlertid forestille sig disse spørgsmål omformuleret og fortolke dem med henblik på artikel 95. Hvis man beslutter sig herfor — og dette er efter betragtningerne til det første spørgsmål givet nærliggende — så er det rimeligt kort at anføre følgende om spørgsmål 2 og 3.
Det fremgår allerede af retspraksis — jeg skal nøjes med at anføre dommene i sagerne 57/65 (firma Alfons Lütticke GmbH mod Hauptzollamt Saarlouis, dom af 16. juni 1966, Sml. 1965-68, s. 199) og 45/75 (Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels GmbH mod Hauptzollamt Landau/Pfalz, dom af 17. februar 1976, Sml. 1976, s. 183) — at EØF-traktatens artikel 95, stk. 1 er umiddelbart anvendelig og afføder individuelle rettigheder, som de nationale retsinstanser skal beskytte. Fra begyndelsen af anden etape, dvs. fra den 1. januar 1962, gælder artikel 95, stk. 1 i hvert fald uden undtagelse for de ved traktatens ikrafttræden gældende bestemmelser.
Hvis private påberåber sig denne artikel efter dens ikrafttræden, medfører dette utvivlsomt, at opkrævning af afgifter, som strider mod artikel 95, skal erklæres ulovlig. Hvis afgiften allerede er betalt, indebærer artiklens direkte virkning ud fra et fællesskabsretligt synspunkt yderligere, at afgiften skal tilbagebetales. Under alle omstændigheder deler jeg ikke den italienske regerings opfattelse, at den umiddelbare anvendelighed ikke kan påberåbes for beløb, som er betalt inden den pågældende afgift er blevet bedømt af den kompetente myndighed. Reelt har en sådan afgørelse — som ifølge en lignende udtalelse fra Domstolen er en simpel retlig subsumption — ingen konstitutiv virkning. Dog kan den omstændighed, at vigtige frister efter national lovgivning allerede er udløbet, have betydning. Dette har Domstolen taget stilling til i sag 45/75. Desuden skal jeg påpege — dette har Domstolen præciseret i sag 74/76 — at det tilkommer den nationale ret at afgøre, om en afgift, der medfører forskelsbehandling, anses som ulovlig i sin helhed, eller om den kun skal anses som ulovlig, for så vidt afgiften rammer de indførte varer hårdere end de nationale.
Hermed mener jeg, at spørgsmål 2 og 3 er besvaret.
4.
Det fjerde spørgsmål fra forelæggelsesretten kan jeg også besvare forholdsvis kort. Som bekendt er problemet heri, om en afgift af den af retterne beskrevne karakter udgør en overtrædelse af EØF-traktatens artikel 40, stk. 3, andet afsnit, som forbyder enhver form for forskelsbehandling mellem producenter eller forbrugere.
Kommissionen har hertil korrekt anført, at en sag som den foreliggende kan bedømmes ud fra en række særlige bestemmelser, som ligeledes angår princippet om forbud mod forskelsbehandling, f.eks. EØF-traktatens artikler 12 ff, 30 ff eller artikel 95. Herudover kan det også tænkes, at bestemmelserne om statsstøtte . kan finde anvendelse, for så vidt som den støtte, der ydes den indenlandske produktion ved hjælp af pristillægget, går ud over, hvad der er tilladt af Fællesskabet.
Ud fra denne synsvinkel er det faktisk unødvendigt at gå nærmere ind på spørgsmålet om fortolkning af artikel 40, stk. 3, andet afsnit. Herefter kan det spørgsmål stå åbent, om artiklen kun gælder for foranstaltninger, der er truffet inden for rammerne af en fælles markedsordning, men ikke for statslige foranstaltninger, som er truffet uden for disse rammer, eller om artikel 40 også kan påberåbes, når statslige foranstaltninger indvirker på en fælles markedsordnings mål og funktion, således som jeg antog det i mit forslag til afgørelse i sag 52/76 (Luigi Benedetti mod Munari Fratelli s.a.s., dom af 3. februar 1977).
5.
Spørgsmålene i forelæggelsessagen 105/76 er besvaret med de resultater, som jeg har indtil nu er nået til. De spørgsmål, som endnu er ubesvarede, angår alene sag 77/76. Disse spørgsmål omhandler det ekstraordinære pristillæg og drejer sig om, hvorledes dets forenelighed med fællesskabsretten skal bedømmes ud fra forskellige synsvinkler.
a)
Den italienske foranstaltning, som det drejer sig om i denne sag, bestod i, at de sukkerlagre, der den 2. juli 1976 fandtes i Italien — bortset fra visse lagre i forarbejdningsindustrien — pålagdes en afgift. Afgiftssatsen udgjorde 37,842 lire pr. kg, såfremt pristillægget på 56 lire endnu ikke var betalt, og 51,842 lire pr. kg, hvis pristillægget allerede var betalt. I første tilfælde var — som Kommissionen har påvist afgiften lig med forskellen mellem de priser, som fulgte af den omregningskurs, der gjaldt før den 1. juli 1976, og de priser, som fulgte af den nye »grønne lire«, der gjaldt fra 1. juli 1976 i medfør af forordning nr. 1020/76. I andet tilfældet svarede afgiftens størrelse ül den netop anførte forskel og yderligere til forskellen mellem det gamle pristillæg (56 lire pr. kg) og det nye pristillæg (70 Ure pr. kg). Derimod havde hverken forhøjelsen af sukkerinterventionsprisen udtrykt i regningsenheder, eller den nye fastsættelse af maksimumprisen for sukker i Italien, som fra 1. juli 1976 åbenbart var 80 lire højere end det tidligere produktionsårs pris, nogen indflydelse pa afgiftens fastsættelse.
b)
Ved en retlig vurdering af disse faktorer er det klart, at den del af afgiften, som svarede til forskellen mellem det gamle og det nye pristillæg, kan lades ude af betragtning. Kommissionen har korrekt anført, at bedømmelsen af pristillægget i medfør af EØF-traktatens artikel 95 også gælder for den ovenfor anførte del af afgiften. Undersøgelsen af spørgsmålet kan herefter begrænses til den del af afgiften, som svarer til den prisforhøjelse, som fulgte af den nye fastsættelse af lirens omregningskurs. Her står vi over for problemet, om medlemsstaterne ved overgang fra et produktionsår til et andet kan træffe sådanne udligningsforanstaltninger, eller om disse hører ind under Fællesskabets kompetenceområde og kun kan udstedes med fællesskabsinstitutionernes godkendelse.
Både den italienske regering og den italienske sukkerindustri mener, at de trufne foranstaltninger ud fra et fællesskabsretligt synspunkt ikke vækker betænkeligheder. Deres opfattelse er, at det ekstraordinære pristillæg har samme karakter og samme funktion som pristillægget. De har anført, at pristillægget fastsættes ved begyndelsen af et produktionsår ud fra et beregnet sukkerforbug — som bestemmer provenuet — og den forventede produktion — som tilsammen er afgørende for de beløb, der skal til at finansiere støtten. Ved denne beregning kan der ske fejltagelser, f.eks. kan det forekomme, at kassen udviser et underskud, fordi sukkerforbruget ikke har indbragt de beløb, som er nødvendige for støtten. Det var det, der i modsætning til tidligere år skete ved udløbet af produktionsåret 1975/76. I en sådan situation er det imidlertid nærliggende at foretage en efterfølgende korrektion ved et ekstraordinært pristillæg; den italienske regering og den italienske sukkerindustri har anført, at det må være hensigtsmæssigt ikke at søge det tab udlignet ved et højere pristillæg i det følgende produktionsår, altså med en betydelig forsinkelse, men at belaste de ved udløbet af produktionsåret eksisterende varelagre, som egentlig gennem pristillægget skulle have finansieret støtten, og som ellers ville indbringe deres indehavere en uberettiget gevinst. Der er altså tale om en ren prisudligning og under ingen omstændigheder om en markedsordningsforanstaltning. Ifølge dem er formålet med foranstaltningen navnlig et andet end det, som skal opnås med foranstaltningerne i artikel 33 i forordning nr. 3330/74. Efter artikel 33 er formålet nemlig at undgå fremtidige forstyrrelser; de pågældende foranstaltninger skal altså udstedes eller bekendtgøres i tide, for at de kan hindre for store lagre. Det ekstraordinære pristillæg fastsættes derimod først efter produktionsårets udløb.
Selv om Kommissionen forekom en smule ubeslutsom i sine skriftlige indlæg i forbindelse med dette spørgsmål — dette indtryk kunne man i hvert fald få af dens betragtninger vedrørende formålet med artikel 33 i forordning nr. 3330/74 og den omstændighed, at det ekstraordinære pristillæg ikke dækkede hele forhøjelsen af sukkerprisen i Italien — så har den i sin besvarelse af de spørgsmål, som Domstolen stillede, og navnlig under den mundtlige forhandling taget helt klart stilling hertil. Den forfægter nu uden vaklen den opfattelse, at de trufne foranstaltninger ikke falder inden for medlemsstaternes kompetenceområde, at sådanne initiativer tværtimod skal træffes på fællesskabsplan, og at det altså i et sådant tilfælde skulle være Kommissionen og forvaltningskomiteen, som skulle gribe ind efter den i markedsordningen for sukker (artikel 35 ff i forordning nr. 3330/74) angivne fremgangsmåde.
Efter at have vejet for og imod må jeg støtte Kommissionens opfattelse.
Et første væsentligt argument herfor kan i denne forbindelse udledes af dommen i sag 23/75 (Rey Soda mod Cassa Conguaglio Zucchero, dom af 30. oktober 1975, Sml. 1975, s. 1279). Det ekstraordinære pristillægs lighed med den foranstaltning, som var til behandling i nævnte sag, er slående. Også her var oprindelsen til sagen om forhøjelse af den italienske sukkerpris, efter at der var fastsat en ny omregningskurs for den italienske lire. Formalet med foranstaltningen var en prisudligning, nemlig opsugning af den merværdi, som indehavere af lagre kunne forvente. Det opsugede beløb skulle anvendes til støtte for roedyrkere. Desuden indeholdt ordningen undtagelser for bestemte sukkerforarbejdningsvirksomheder med hensyn til lagre, som var bestemt til øjeblikkelig forarbejdning. Men det der er vigtigt er, at genstanden for den nævnte sag var en foranstaltning, som var truffet på fællesskabsplan. Desuden er det vigtigt, at det i denne sag blev kritiseret, at udstedelsen af væsentlige basisregler var overladt til nationale organer. Da artikel 37 i forordning nr. 1009/67, som det drejede sig om i den pågældende sag, svarer til artikel 33 i forordning nr. 3330/74, må heraf udledes, at medlemsstaterne ikke under sådanne omstændigheder kan handle selvstændigt, men at det må tilkomme fællesskabsinstitutionerne at fastlægge de væsentlige basisregler.
Med hensyn til den nævnte artikel 33 lyder den således:
»De bestemmelser, der er nødvendige for at undgå, at der ved overgangen fra et sukkerproduktionsår til et andet opstår forstyrrelser på sukkermarkedet som følge af ændringer i prisniveauet, kan fastsættes i overensstemmelse med fremgangsmåden i artikel 36« så det er utvivlsomt korrekt, at artiklens hovedformål er at undgå forstyrrelser, som vedrører markedsforsyningen. Under denne synsvinkel er det utvivlsomt nødvendigt i rette tid at træffe passende forholdsregler, for at indehavere af lagre kan afholdes fra at oplagre for meget sukker. Jeg mener imidlertid, at dette ikke er det eneste formål med artikel 33 i forordning nr. 3330/74.
Forstyrrelser kan også vise sig på anden vis, f.eks. i forbindelse med prisstrukturen, som på grund af sukkerlagre fra det forgangne produktionsår, hvor produktionsomkostningerne var lavere, kan bringes i fare. Ud fra denne synsvinkel er det rigtigt, at artikel 33 fuldt ud kan anvendes også efter et produktionsårs begyndelse. Som Kommissionen korrekt har anført, skal der under ingen omstændigheder anlægges en snæver, men tværtimod en vid fortolkning af artikel 33. Dette fremgår i øvrigt ikke kun af betragtningerne til forordning nr. 3330/74, når det heri generelt anføres, at det ved overgangen fra et sukkerproduktionsår til et andet kan være nødvendigt at træffe visse overgangsbestemmelser. Det er endvidere også relevant, at det i dommen i sag 23/75 vedrørende den tilsvarende bestemmelse i forordning nr. 1009/67 fremhæves, at Kommissionen i medfør af denne artikel har en vidtrækkende kompetence, hvis grænser snarere må bedømmes efter markedsordningernes hovedmål end efter bemyndigelsens ordlyd. Rigtigt læst skal artikel 33 i forordning nr. 333074 altså fortolkes således, at hver gang der ved overgangen fra et produktionsår til et andet opstår problemer med hensyn til prisniveauet, skal de hertil nødvendige løsninger søges på fællesskabsplan.
Desuden må det heller ikke glemmes, at ændringen i det italienske prisniveau i begyndelsen af produktionsåret 1976/77 beroede på en ændring i lirens omregningskurs, som var besluttet af Ministerrådet. Det er givet, at man ikke kan tillade, at en sådan foranstaltnings virkning delvis fjernes ved rent nationale ordninger. I modsat fald måtte man acceptere en forskellig udvikling inden for fællesmarkedet. At sådanne nationale foranstaltninger udgør et indgreb i markedsordningens struktur, som Fællesskabet skal regulere, bliver desuden klart, hvis man ser på sammenhængen med den monetære udligningsordning, som gælder for indførsel fra andre medlemsstater, og som reguleres af Fællesskabet. Endelig må man også være opmærksom på — hvilket ligeledes taler for fællesskabskompetencen — at fællesskabsinstitutionerne ved udstedelse af sådanne foranstaltninger desuden kan bestemme over indtægterne inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik og f.eks. — jeg minder endnu en gang om sag 23/75 — foreskrive en tillægsstøtte til landbrugsproducenter.
Efter det ovenfor anførte og under hensyn til den dominerende grundsætning i den fælles landbrugsret, hvorefter medlemsstaterne med hensyn til de fælles markedsordninger kun fastsætter gennemførelsesregler, men ikke kan føje noget afgørende hertil, må man herefter konkludere, at indførelsen af et ekstraordinært pristillæg ved overgangen fra et produktionsår til et andet falder uden for medlemsstaternes kompetenceområde, fordi der er tale om en typisk markedsordningsforanstaltning. Her er der ikke mulighed for en ensidig handling; hvis man mener, at overgangsforanstaltninger er uomgængeligt nødvendige for at undgå uretfærdigheder, er den eneste løsning at tage initiativ hertil på fællesskabsplan og søge en løsning efter den fremgangsmade, som er foreskrevet i fællesskabsretten.
c)
Af hensyn til disse konklusioner, som kan udledes ved besvarelsen af den anden række spørgsmål i sag 77/76, anser jeg det ikke for nødvendigt, i denne sammenhæng — for så vidt som det ekstraordinære pristillæg rammer indført sukker — også at behandle EØF-traktatens artikel 95. Ligeledes anser jeg det også for unødvendigt at gøre yderligere bemærkninger angående forbudet mod forskelsbehandling og den omstændighed, at det ekstraordinære pristillæg indførtes med øjeblikkelig virkning, hvilket foranledigede, at sagsøger gjorde gældende, at der var tale om en overtrædelse af forbudet mod bestemmelser med tilbagevirkende kraft.
For at fuldstændiggøre denne undersøgelse og for at sætte den nationale ret i stand til at drage konklusionerne af de anførte resultater, må det imidlertid endnu en gang anføres, at den nationale ret givet kan anvende de anførte resultater i den nationale retssag. En national foranstaltnings ulovlighed som følge af en umiddelbart anvendelig bestemmelse i en fællesskabsforordning kan med andre ord gøres gældende af de heraf berørte enkelte retssubjekter. Dette kan efter hver enkelt sags konkrete omstændigheder og bestemmelserne i den nationale lovgivning føre til, at det konstateres, at den anfægtede afgift ikke skal betales eller, hvis den allerede er betalt, at den skal tilbagebetales. Mine bemærkninger herom i forbindelse med det første spørgsmål gælder også i denne forbindelse.
6.
De spørgsmål, der er stillet i sagerne 77/76 og 105/76, skal altså i deres helhed besvares således:
a)
En national afgift, som rammer såvel indenlandske som indførte varer efter samme kriterier, kan kun betragtes som en afgift med tilsvarende virkning som told, såfremt den udelukkende er bestemt til at finansiere aktiviteter, som særlig kommer det beskattede indenlandske produkt til gode, såfremt der foreligger identitet mellem det beskattede og det indenlandske produkt, som fordelen kommer til gode, og såfremt den beskatning, som påhviler det nationale produkt, udlignes fuldstændig ved den fordel, som ydes det. Sådanne afgifter skal i øvrigt, selv når fordelens virkning har hjemmel i fællesskabsretlige bestemmelser om støtte, bedømmes efter EØF-traktatens artikel 95, der ligeledes er umiddelbar anvendelig og afføder rettigheder for private, som de nationale retsinstanser skal beskytte. Det tilkommer i så henseende, når artikel 95 finder anvendelse, den nationale ret at afgøre, om det er den fulde afgift, som ikke kan opkræves eller i givet fald skal tilbagebetales, eller kun den del af afgiften, som medfører en hårdere beskatning af den indførte vare.
b)
Såfremt Fællesskabets prisniveau, udtrykt i national valuta, ændres, kan de bestemmelser, der ved overgangen fra ét sukkerproduktionsår til et andet er nødvendige for at undgå markedsforstyrrelser og for at opnå en prisudligning i henhold til artikel 33 i forordning nr. 3330/74, kun fastsættes af Kommissionen efter den i samme forordning foreskrevne fremgangsmåde. Private kan påberåbe sig de anførte bestemmelser for de nationale retter med påstand om, at udligningsbeløb, som i strid med de ovenfor anførte bestemmelser er fastsat ved rent nationale bestemmelser, ikke kan kræves betalt.
(
1
) – Oveisat fra tysk.