61997CC0237_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Henhoerer udvekslingsrejser i udlandet for skoleelever under anvendelsesomraadet for Faellesskabets direktiv om pakkerejser? Det er i det vaesentlige dette spoergsmaal, som Domstolen skal besvare i den foreliggende sag efter anmodning fra Korkein hallinto-oikeus.
Faellesskabslovgivning
2 Raadet direktiv 90/314/EOEF af 13. juni 1990 om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure (1) (herefter »direktivet«), har til formaal, saaledes som det anfoeres i dets artikel 1, at tilnaerme medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure, der saelges eller udbydes til salg paa Faellesskabets omraade.
3 Ifoelge direktivets artikel 2, stk. 1, forstaas der ved »pakkerejse« en paa forhaand fastlagt kombination af mindst to af foelgende elementer: Transport, indkvartering og andre turistmaessige ydelser, som udgoer en vaesentlig del af pakkerejsen, men som ikke er direkte knyttet til transport eller indkvartering. Det foreskrives i samme bestemmelse, at saerskilt fakturering af de enkelte elementer af en bestemt pakkerejse ikke fritager rejsearrangoeren eller formidleren for forpligtelserne i henhold til direktivet. Denne kombination skal saelges eller udbydes til salg til en samlet pris, og det skal desuden dreje sig om en ydelse af en varighed paa over 24 timer eller omfattende én overnatning.
4 De foelgende stykker i direktivets artikel 2 indeholder andre definitioner vedroerende de personer, som er parter i kontraktforholdet. Ved »rejsearrangoer« forstaas »en person, der jaevnligt arrangerer pakkerejser og saelger eller udbyder disse til salg enten direkte eller gennem en formidler«. En »formidler« er »en person, der saelger eller udbyder en pakkerejse tilrettelagt af rejsearrangoeren til salg«. Endelig er en »forbruger« en »person, der koeber eller erklaerer sig villig til at koebe en pakkerejse ('hovedkontrahenten'), eller enhver person, i hvis navn hovedkontrahenten forpligter sig til at koebe pakkerejsen ('de oevrige modtagere'), eller enhver person, til hvilken hovedkontrahenten eller en af de oevrige modtagere overdrager pakkerejsen ('overtageren')«.
5 De foelgende bestemmelser praeciserer indholdet af de rettigheder og forpligtelser, som parterne paatager sig i forbindelse med indgaaelse af en kontrakt om en pakkerejse, saasom de forpligtelser til at give oplysninger, som paahviler formidleren og rejsearrangoeren i fasen forud for kontraktens indgaaelse. Det drejer sig i almindelighed om bestemmelser, der er rettet til den »staerke« part i kontrakten (formidleren og/eller arrangoeren af pakkerejsen), og som tilsigter at beskytte forbrugeren. Med henblik paa den foreliggende sag er det paakraevet navnlig at naevne bestemmelserne i artikel 4, stk. 1, litra b), nr. iii), og i artikel 4, stk. 3. Den foerste bestemmelse foreskriver, at rejsearrangoeren og/eller formidleren med hensyn til mindreaariges rejser og ophold i udlandet skriftligt eller paa en anden dertil egnet maade i god tid inden rejsens begyndelse skal give forbrugeren oplysninger om, hvorledes barnet kan kontaktes direkte, eller hvorledes den lokale repraesentant kan kontaktes. Den anden bestemmelse foreskriver, at hvis forbrugeren er forhindret i at deltage i pakkerejsen, kan han - efter at have underrettet rejsearrangoeren eller formidleren i rimelig tid inden afrejsen - overdrage den bestilte rejse til en person, der opfylder alle noedvendige betingelser for at deltage i rejsen.
6 Jeg skal endvidere naevne direktivets artikel 7, hvorefter »den rejsearrangoer og/eller formidler, der er part i kontrakten, skal godtgoere, at han stiller tilstraekkelig garanti til i tilfaelde af insolvens eller konkurs at sikre tilbagebetaling af erlagte beloeb og hjemtransport af forbrugeren« (2).
7 Endelig foreskriver direktivets artikel 9, at medlemsstaterne skal traeffe de noedvendige foranstaltninger for at efterkomme direktivet senest den 31. december 1992. For saa vidt angaar Republikken Finland og i overensstemmelse med tiltraedelsestraktaten var den sidste frist for gennemfoerelsen af direktivet fastsat til den 1. januar 1995. Direktivet er blevet gennemfoert i finsk ret inden for den fastsatte frist - og, saa vidt jeg kan forstaa, forskriftsmaessigt - ved to saerskilte foranstaltninger: lov nr. 1079/94 om pakkerejser (valmismatkalaki) og lov nr. 1080/94 om pakkerejsevirksomhed (valmismatkaliikelaki).
De faktiske omstaendigheder og de praejudicielle spoergsmaal
8 Den sag, som verserer for den nationale domstol, er blevet anlagt af AFS Intercultural Programs Finland ry, en ikke-erhvervsdrivende forening, der er stiftet i overensstemmelse med finsk lovgivning (herefter »foreningen«). Foreningen har ifoelge sine vedtaegter til formaal at fremme internationalt kultursamarbejde og international forstaaelse. Med henblik herpaa organiserer foreningen og dens soesterorganisationer i andre stater udvekslingsprogrammer for skoleelever paa internationalt plan, idet finske skoleelever udsendes til udlandet og udenlandske skoleelever modtages i Finland. De skoleelever, som deltager i programmet, er mellem 16 og 18 aar. Opholdet i udlandet har en varighed af mellem seks til elleve maaneder.
9 Foreningen organiserer skoleelevernes rejse til vaertslandet med linjefly. Skoleeleverne bor gratis hos familier, som foreningen har udvalgt. Foreningen organiserer ogsaa korte forberedelseskurser og undertiden faelles programmer for de unge, som deltager i kurserne. Under opholdet i udlandet foelger eleverne skoleundervisning paa stedet. Lokale frivillige er ansvarlige for organiseringen af opholdet i vaertslandet.
10 For saa vidt angaar de oekonomiske forhold mellem parterne skal det bemaerkes, at skoleeleverne, naar deres ansoegning godkendes, dvs. saedvanligvis ca. ti maaneder inden afrejsen, skal betale 10% af rejsens pris. Restbeloebet erlaegges herefter i tre rater forud for rejsen. Eleven faar allerede ved afrejsen udleveret hjemrejsebilletten, som i forvejen er betalt til flyselskabet.
11 Tvisten for den nationale ret udspringer af et krav, som Kuluttajavirasto (Forbrugerstyrelsen) har fremsat over for foreningen, om, at denne skulle lade sig indfoere i det register over arrangoerer af pakkerejser, der er indfoert ved ovennaevnte finske lov om pakkerejsevirksomhed. Loven (der som anfoert er blevet vedtaget til gennemfoerelse af direktivet) foreskriver, at virksomhed som rejsearrangoer kun kan udoeves af fysiske eller juridiske personer, eller af datterselskaber af udenlandske sammenslutninger og fonde, som har tilladelse til at drive virksomhed i Finland; rejsearrangoererne er med henblik herpaa forpligtet til at lade sig indfoere i et ad hoc-register. Det bestemmes i lovens § 2, at den paagaeldende virksomhed daekker arrangering, udbyden eller formidling af pakkerejser. Loven paalaegger Forbrugerstyrelsen at paase, at de rejsebureauer, der driver virksomhed paa statens omraade, overholder forpligtelserne i henhold til loven. Disse omfatter forpligtelsen til at stille tilstraekkelig garanti til i tilfaelde af insolvens eller konkurs at sikre tilbagebetaling af erlagte beloeb og hjemtransport af forbrugeren (3). Ifoelge den finske lov kan Forbrugerstyrelsen desuden forbyde personer, som ikke er indfoert i registeret, og som derfor ikke har stillet den kraevede sikkerhed, at udoeve pakkerejsevirksomhed, og Forbrugerstyrelsen kan paalaegge boeder for tilsidesaettelse af registreringsforpligtelsen.
12 Forbrugerstyrelsen har i henhold til ovennaevnte bestemmelser kraevet, at foreningen lader sig indfoere i registeret over arrangoerer af pakkerejser. Ifoelge Forbrugerstyrelsen udgoer den samlede ydelse, der tilbydes skoleelever, og som bestaar i rejsen, opholdet hos vaertsfamilien og andre ydelser, herunder den forberedelse som gives skoleeleven med hensyn til vaertslandets forhold, en »pakkerejse«, der indebaerer anvendelse af forskrifterne vedroerende pakkerejser.
13 Foreningen har ikke efterkommet kravet om registrering. Forbrugerstyrelsen har ved afgoerelse af 14. oktober 1996 derfor paalagt foreningen at ophoere med at drive virksomhed som arrangoer af pakkerejser, under trussel af boede paa 100 000 FIM, saafremt afgoerelsen ikke efterkommes.
14 Foreningen har anlagt sag ved Korkein hallinto-oikeus til proevelse af afgoerelsen. Foreningen har anfoert dels, at den ikke udoever virksomhed som arrangoer af pakkerejser, for saa vidt som udvekslingsrejser for skoleelever ikke henhoerer under pakkerejser, saaledes som de er defineret ved direktiv 90/314 og den nationale gennemfoerelseslovgivning, dels at den ikke til en samlet pris leverer transport og indkvartering eller transport og andre turistmaessige ydelser, hvorfor betingelserne i direktivets artikel 2 og de tilsvarende nationale bestemmelser ikke er opfyldt i den foreliggende sag.
15 Korkein hallinto-oikeus, der er af den opfattelse, at den nationale lov skal fortolkes og anvendes i overensstemmelse med direktivets bestemmelser, har forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»1) Omfatter anvendelsesomraadet for Raadets direktiv om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure (90/314/EOEF) helt eller delvis ogsaa en udvekslingsrejse for skoleelever af cirka et halvt eller et aars varighed, hvis formaal ikke er rejsen eller turisme, men skolegang i et fremmed land og tilegnelse af kendskab til dets folk og kultur, hvorunder eleven bor gratis som familiemedlem hos en lokal familie? Er det af betydning for, om udvekslingsrejsen henhoerer under pakkerejsedirektivets anvendelsesomraade, at saadanne rejser arrangeres i ikke-kommercielt oejemed, saaledes at deltagerne for rejsen kun kommer til at betale en del af dens omkostninger, at rejserne arrangeres i samarbejde mellem forskellige landes almennyttige sammenslutninger, for en stor dels vedkommende paa grundlag af frivilligt arbejde, og at der ydes tilskud til rejserne af statens kulturmidler?
2) Saafremt de ovenfor beskrevne elevudvekslingsrejser henhoerer under pakkerejsedirektivets almindelige anvendelsesomraade, anmodes der desuden om en detaljeret fortolkning af direktivets artikel 2 i besvarelse af foelgende spoergsmaal:
2.1. Skal der ved den i artikel 2, stk. 1, litra b), anfoerte indkvartering forstaas en saadan langvarig gratis indkvartering, hvis kerneindhold bestaar i, at eleven bor hos familien som et familiemedlem, der kan sammenlignes med et barn af familien?
2.2. Skal der ved de i artikel 2, stk. 1, litra c), anfoerte andre turistmaessige ydelser forstaas forberedelse af eleven og hans foraeldre, udvaelgelse af vaertsfamilien og vaertslandets skole samt tilvejebringelse af de for vaertslandet noedvendige dokumenter?«
Det foerste praejudicielle spoergsmaal
16 Det foerste praejudicielle spoergsmaal vedroerer anvendelsesomraadet for direktiv 90/314. Den forelaeggende ret har anfoert de omstaendigheder, som efter dens opfattelse kan rejse tvivl om, hvorvidt de ydelser, der tilbydes af den finske forening, udgoer pakkerejser i henhold til lov om pakkerejsevirksomhed, der er vedtaget til gennemfoerelse af direktivet. Det drejer sig naermere bestemt om foelgende omstaendigheder: For det foerste rejsens varighed, som varierer mellem seks maaneder og et aar. For det andet formaalet med rejsen, som ikke foretages i turistmaessigt eller feriemaessigt oejemed, men for at foelge skoleundervisning i udlandet og tilegne sig kendskab til dets folk og kultur. Desuden udoeves denne virksomhed af en ikke-erhvervsdrivende arrangoer. Endelig den omstaendighed, at skoleeleven kun betaler en del af omkostningerne ved programmet, og statens bidrag til daekning af omkostninger gennem brug af kulturmidler.
17 Jeg skal allerede her bemaerke, at de naevnte omstaendigheder ikke efter min opfattelse kan udelukke, at de paagaeldende rejser udelukkes fra direktivets anvendelsesomraade. For at paavise dette, skal jeg foerst henvise til de »objektive« elementer, som kendetegner den tjenesteydelse, der udbydes af foreningen, og jeg skal derefter gennemgaa de elementer af subjektiv karakter, som vedroerer selve foreningen.
18 Med hensyn til kendetegnene ved ydelsen, skal der foerst tages hensyn til den indsigelse, som foreningen har fremfoert for den nationale ret, og som Det Forenede Kongeriges regering har tilsluttet sig for Domstolen; ifoelge denne indsigelse henhoerer udvekslingsrejser for skoleelever, der udgoer en del af et udvekslingsprogram, og som derfor er karakteriseret dels ved, at de er langvarige, dels ved formaal, som ikke er typisk turistmaessige, men uddannelsesmaessige i vid forstand, ikke under direktivets anvendelsesomraade. Direktivets anvendelsesomraade skal med andre ord begraenses til en bestemt kategori af pakkerejser, nemlig dem, som har et klart turistmaessigt formaal, mens de rejser, som indebaerer skolegang i udlandet, og dermed tilegnelse af kendskab til dette lands folk og kultur, pr. definition er udelukket. Til stoette for denne fortolkning har de naevnte procesdeltagere anfoert, at direktivets praeambel flere steder henviser til »turismen« (4), og til noedvendigheden af at ivaerksaette en »faellesskabspolitik for turistomraadet« (5). Ifoelge disse procesdeltagere er disse elementer udtryk for direktivets ophavsmaends vilje til at begraense dets anvendelsesomraade, og dermed til at begraense beskyttelsen af forbrugere af pakkerejser til kun at omfatte rejser, der foretages i turistmaessigt oejemed.
19 Jeg mener, at de naevnte elementer ikke er tilstraekkelige til at underbygge den opfattelse, der er blevet fremfoert af foreningen og Det Forenede Kongeriges regering. Man maa tage udgangspunkt i den forudsaetning, at fortolkningen af bestemmelserne i det paagaeldende direktiv skal ske med udgangspunkt i det almindeligt gaeldende kriterium, hvorefter dets bestemmelser i tvivlstilfaelde skal udstraekkes i videst muligt omfang til fordel for den, som er adressat for beskyttelsen, nemlig forbrugeren af pakkerejseydelser (6). Man naar til denne konklusion paa grundlag af en systematisk gennemgang af direktivets ordlyd og formaal, navnlig naar henses til dets praeambel (7). De bestemmelser, som definerer anvendelsesomraadet, skal derfor udstraekkes videst muligt for saaledes at formindske faren for, at den beskyttelse, som det tilsigter at give forbrugerne af de paagaeldende ydelser, ikke omgaas.
20 Direktivets formaal, ordlyd og forberedende arbejder (8) indeholder imidlertid ikke noget element, hvoraf det kan udledes, at dets anvendelsesomraade udelukkende er begraenset til turistmaessige ydelser. Da det drejer sig om en foranstaltning til harmonisering af national lovgivning, hvis vaesentligste formaal er at beskytte den svage part i kontrakten om rejsen, er det klart, at alle de »pakke«-ydelser, der saelges paa Faellesskabets omraade, er underkastet disse krav om beskyttelse af forbrugeren, som begrunder anvendelsen af de beskyttende bestemmelser, der er omhandlet i direktivet. For saa vidt angaar de tekstmaessige elementer fremgaar det allerede af direktivets titel, at det finder anvendelse paa pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure, hvilket klart betyder, at der findes rejser henhoerende under direktivets anvendelsesomraade, som ikke har et feriemaessigt formaal i streng forstand. Desuden taler direktivets artikel 2, stk. 4, som indeholder definitionen af »forbruger«, til fordel for en vid fortolkning af anvendelsesomraadet. Som den finske regering har anfoert, begraenser denne bestemmelse sig faktisk til at angive, at der ved »forbruger« forstaas en person, der koeber eller erklaerer sig villig til at koebe pakkeydelser (9), saaledes som disse er defineret i artikel 2, uden at der paa nogen maade henses til formaalet med rejsen, og dette til forskel fra, hvad der fremgaar af ordlyden af andre direktiver, som har til formaal at beskytte forbrugeren, og hvori begrebet »forbruger« udtrykkeligt er beskrevet som »en fysisk person, der ved en retshandel, som er omfattet af dette direktiv, optraeder med et formaal, der maa anses for at ligge uden for hans erhvervsmaessige virkefelt« (10).
21 Selv om man i oevrigt maatte antage, at direktivet udelukkende har til haft til formaal at omhandle turistmaessige ydelser (11), mener jeg ikke, at dette under alle omstaendigheder kan begrunde den konklusion, som er blevet fremfoert af sagsoegeren i hovedsagen og af Det Forenede Kongeriges regering. Der opstaar nemlig umiddelbart problemet med hensyn til definitionen af begrebet turisme, der viser sig at vaere alt andet end let. Dette begreb kan klart ikke vaere sammenfaldende med begrebet ferie. Der kan saaledes foreligge turisme med kulturelt, socialt eller oekologisk sigte osv. (12); desuden kan en og samme rejse efter opfattelsen hos den, som foretager den, baade fremstaa som ferie eller f.eks. som en form for kulturel berigelse. Det er derfor fuldstaendigt vilkaarligt at foretage en definition af turistmaessige ydelser paa grundlag af formaalet med pakkerejsen; man kan derfor ikke begrunde en begraensning af den beskyttelse, som direktivet tilsigter at sikre alle forbrugere af ydelser i forbindelse med pakkerejser, til alene at angaa de ydelser, der tilbydes ferierejsende.
22 Direktivets anvendelsesomraade kan derfor ikke afgraenses ud fra formaalet med rejsen. Intet element, hverken med stoette i ordlyden eller direktivets formaal, kan paaberaabes til stoette for den konklusion, at alene »fornoejelsesrejser« er beskyttet i henhold til direktivets materielle bestemmelser, mens rejser, som har andre formaal (forretninger, konferencer, familiebesoeg eller studier, for blot at naevne nogle eksempler) pr. definition er udelukket herfra, og derfor ikke er underkastet de bestemmelser til beskyttelse af forbrugerne, som er indeholdt i direktivets tekst. Bortset fra de aabenbare vanskeligheder, som er forbundet med at fastslaa hensigten hos den person, som indgaar en kontrakt om en pakkerejse, taler det ovennaevnte krav om at undgaa faren for, at den beskyttelse, som direktivet tilsigter at give, omgaas, for, at rejsens formaal er uden relevans.
23 Jeg mener, at man med fordel kan henvise til direktivets artikel 4, stk. 1, til stoette for denne loesning. Denne bestemmelse vedroerer de oplysningsforpligtelser, der paahviler arrangoeren og/eller formidleren af pakkerejser. Bestemmelsens litra b), nr. iii), henviser udtrykkeligt til mindreaariges rejser og ophold i udlandet, og forpligter de ovennaevnte erhvervsdrivende til at give »oplysninger om, hvorledes mindreaarige, der rejser og opholder sig i udlandet, kan kontaktes direkte, eller hvorledes den lokale repraesentant kan kontaktes«. Hertil skal jeg for det foerste bemaerke, at denne bestemmelse henviser til mindreaariges ophold i udlandet, hvilke ophold, som det godtgoeres i praksis, netop tilbagelaegges i undervisningsmaessigt oejemed (vaertslandets kultur, sprog osv.), og for det andet, at de forpligtelser til at udvise en bestemt adfaerd, som denne bestemmelse generelt paalaegger arrangoererne af ydelsen, netop - og dette af betydning - er de samme som dem, foreningen frivilligt paatager sig over for de skoleelever, der gives adgang til udvekslingsprogrammet.
24 Direktivets materielle anvendelsesomraade kan derfor kun defineres paa grundlag af bestemmelserne i artikel 1 og 2. Det skal derfor for det foerste dreje sig om ydelser, »der saelges eller udbydes til salg paa Faellesskabets omraade« (artikel 1). For det andet skal ydelsen vedroere en pakkerejse i den forstand, at den ydelse, som udbydes til forbrugeren, mindst skal omfatte to af foelgende elementer: transport, indkvartering, andre turistmaessige ydelser, som ikke er direkte knyttet til de to foerstnaevnte elementer, men som udgoer en vaesentlig del af pakkerejsen. For det tredje skal disse elementer paa forhaand vaere kombineret af arrangoeren af den paagaeldende ydelse, og denne »paa forhaand fastlagte kombination« skal saelges eller udbydes til salg til en samlet pris. Endelig skal den ydelse, der udbydes til salg, for saa vidt angaar kravet om en minimumsvarighed, overstige 24 timer eller omfatte én overnatning. Saafremt disse elementer er indeholdt i den ydelse, som foreningen tilbyder skoleeleverne - hvilket det tilkommer den nationale domstol at efterproeve - skal beskyttelsen i henhold til direktivet derfor sikres forbrugerne, der er de svage parter i kontraktforholdet, uden at andre elementer, saasom rejsens formaal og opholdets varighed, kan spille nogen rolle.
25 For saa vidt angaar elementerne vedroerende de forhold, der kendetegner arrangoeren af udvekslingsrejserne i udlandet, og som den forelaeggende ret har anfoert i forelaeggelseskendelsen, mener jeg, at de ikke kan begrunde, at de paagaeldende ydelser udelukkes fra direktivets anvendelsesomraade. Jeg taenker foerst og fremmest paa den ikke-erhvervsmaessige karakter af den aktivitet, som udoeves af foreningen. Den forelaeggende ret har herved anfoert, at foreningen ikke har noget erhvervsmaessigt formaal, og at de personer, som deltager i udvekslingsprogrammet, kun skal betale en del af omkostningerne, for saa vidt som udvekslingsrejserne navnlig finansieres af statens kulturmidler.
26 Der skal herved foerst og fremmest tages hensyn til den omstaendighed, at definitionen af »rejsearrangoer« i artikel 2, stk. 2, ikke indeholder nogen henvisning til den udoevede virksomheds erhvervsmaessige karakter (13). Denne omstaendighed har dog ikke nogen betydning ved fastlaeggelsen af de erhvervsdrivende, som direktivet skal anvendes paa.
27 De forberedende arbejder til direktivet bekraefter den fortolkning, som jeg har foreslaaet. Definitionen af »rejsearrangoer«, der er indeholdt i direktivets endelige ordlyd, er et resultat af, at der i Raadets faelles holdning blev taget hensyn til en aendring fra Det OEkonomiske og Sociale Udvalg. Kommissionens oprindelige forslag definerede nemlig »rejsearrangoer« som »en person, der erhvervsmaessigt arrangerer pakkerejser og tilbyder disse til publikum gennem brochurer eller andre former for annoncering« (14). I den ovennaevnte udtalelse af 23. februar 1989 havde Det OEkonomiske og Sociale Udvalg udtrykt oenske om en fornyet undersoegelse af denne definition, idet det var af den opfattelse, at definitionen i Kommissionens forslag ikke var tilfredsstillende, netop for saa vidt som den med henvisningen til udoevelsen af aktivitet »udelukker ikke-professionelle rejsearrangoerer saasom private klubber« (15).
28 Hvis man antager, at virksomhedens erhvervsmaessige eller ikke-erhvervsmaessige art ikke har nogen betydning for anvendelsen af direktivet, foelger det heraf, at de omstaendigheder, som den forelaeggende ret har anfoert, vedroerende gratis indkvartering eller den omstaendighed, at den person, som deltager i de programmer, der tilrettelaegges af foreningen, kun skal betale en del af omkostningerne herved, heller ikke kan beroere den loesning, som jeg har foreslaaet. Jeg har allerede udtalt mig i denne retning i mit forslag til afgoerelse i sagen Rechberger m.fl. (16), hvor jeg har anfoert, at en ydelse i forbindelse med en pakkerejse henhoerer under direktivets anvendelsesomraade, selv naar forbrugerne ikke er forpligtet til at betale en pris svarende til den oekonomiske vaerdi af modydelsen, eller naar det oekonomiske bidrag, der kraeves af forbrugeren, kun opkraeves for et af elementerne ved pakkerejsen. Den omstaendighed, at foreningens aktivitet til dels er baseret paa frivilligt arbejde, er af samme grunde ogsaa uden relevans for fastlaeggelsen af direktivets »personelle« anvendelsesomraade. Det, som er af betydning, er i sidste ende alene eksistensen af de betingelser, der udtrykkeligt er omhandlet i direktivet: Rejsearrangoeren er en person, der jaevnligt arrangerer pakkerejser og saelger eller udbyder disse til salg enten direkte eller gennem en formidler.
29 Jeg konkluderer derfor, at direktivets anvendelsesomraade ogsaa omfatter rejser inden for rammerne af et program med udvekslingsrejser for skoleelever, af et halvt eller et aars varighed, med det formaal, at eleven foelger skoleundervisning og tilegner sig kendskab til et andet lands forhold, og hvorunder eleven bor hos en lokal familie. Om den virksomhed, der udoeves af den, der arrangerer ydelsen, er erhvervsmaessig eller ej, og navnlig den omstaendighed, at udvekslingen goeres til genstand for en samordning inden for rammerne af et samarbejde mellem ikke- erhvervsdrivende foreninger i forskellige stater, og at de finansieres ved statslige kulturmidler, er herved uden betydning. Ligeledes er den omstaendighed, at deltagerne i programmet kun skal betale en del af omkostningerne, irrelevant.
Det andet praejudicielle spoergsmaal
30 Den konklusion, som jeg er naaet til ovenfor, goer det saaledes muligt at gaa over til gennemgangen af det andet praejudicielle spoergsmaal fra den finske ret. Den forelaeggende ret har anmodet Domstolen om at traeffe afgoerelse om fortolkningen af en saerlig bestemmelse i direktivet (artikel 2, stk. 1), der opregner de elementer, som udgoer en pakkerejse, og som skal tages i betragtning ved anvendelsen af direktivet.
31 Som jeg har anfoert ovenfor, forstaas der ved pakkerejser i artikel 2, stk. 1's forstand en paa forhaand fastlagt kombination af mindst to af foelgende elementer: transport, indkvartering og andre turistmaessige ydelser, som ikke er direkte knyttet til de to foerstnaevnte elementer, men som dog udgoer en vaesentlig del af pakkerejsen. Den nationale ret oensker saaledes at faa oplyst, om disse betingelser er opfyldt til trods for de saerlige omstaendigheder i sagen.
32 Jeg skal herved foerst gennemgaa en generel indsigelse, som Kommissionen har fremfoert. Kommissionen har bestridt, at der i det foreliggende tilfaelde foreligger »en paa forhaand fastlagt kombination« af de elementer, der indgaar i en pakkerejse. Kommissionen er af den opfattelse, at dette element ikke foreligger, for saa vidt som de ophold, der organiseres af foreningen, er baseret paa en individuel udvaelgelse af skoleelever, der udvaelges i lyset af deres personlige egenskaber. Adgangen til programmerne med udvekslingsrejser er nemlig undergivet en vurdering af skoleelevens personlighed og hans evne til at tilpasse sig det sted, hvor programmet afvikles, og til den familie, som han skal bo hos.
33 Ifoelge Kommissionens opfattelse er deltagelsen i udvekslingsrejserne ikke baseret paa objektive elementer. Man kan derfor ikke i det foreliggende tilfaelde anvende bestemmelsen i direktivets artikel 4, stk. 3, hvorefter forbrugeren, hvis han er forhindret i at deltage i en allerede bestilt rejse, kan overdrage den bestilte rejse til en person, der opfylder alle noedvendige betingelser for at deltage i den paagaeldende pakkerejse.
34 Jeg mener ikke, at Kommissionens argumentation er overbevisende. Efter min opfattelse skal den naevnte bestemmelse laeses paa en anden maade. Den ret til at overdrage en bestilt rejse, som direktivet tillaegger forbrugere, kan kun udoeves til fordel for »en person, der opfylder alle noedvendige betingelser for at deltage i rejsen«. Direktivet anerkender saaledes selv, at overholdelsen af visse praecise betingelser, navnlig vedroerende personlige egenskaber, kan udgoere en sine qua non-betingelse for deltagelse i visse pakkerejser. Der findes faktisk rejser - navnlig, som typisk er »fornoejelses«-rejser - som organiseres for medlemmer af en bestemt stand eller af en forening, for eleverne i en skole, for personer af en bestemt aldersgruppe osv. Der er ingen tvivl om, at for denne type af »forbeholdte« rejser, er den ret til at overdrage en fordring i henhold til kontrakt, som er omhandlet i direktivets artikel 4, stk. 3, ikke absolut, men kan kun udoeves til fordel for personer, der opfylder de noedvendige betingelser for at deltage i den paagaeldende rejse. Dette betyder, at rejsearrangoeren i alle disse tilfaelde kun er forpligtet til at acceptere substitution med hensyn til bestemte personer. Jeg mener derfor ikke, at man med foeje kan haevde, at den beskyttelse, som direktivet foreskriver til fordel for forbrugere af pakkerejser - navnlig hvad angaar tilbagebetaling af erlagte beloeb og hjemtransport - skal udelukkes alene med den begrundelse, at forbrugeren ikke til hvem som helst kan overdrage sin kontraktmaessige fordring med hensyn til en bestemt rejse. Dette vil nemlig uden gyldig grund medfoere en begraensning af anvendelsesomraadet, som er uforenelig med direktivets aand, der tvaertimod kraever en vid fortolkning af bestemmelser, der definerer anvendelsesomraadet, saaledes som jeg tidligere har anfoert.
35 Da der er godtgjort, at raekkevidden af forbrugerens ret i henhold til direktivets artikel 4, stk. 3, er relativ, er det klart, at denne raekkevidde foelger af selve ordlyden af den naevnte bestemmelse, og man kan derfor ogsaa for bestemte pakkerejser fastslaa, at kriterierne for deltagelse er saa restriktive og »udelukkende«, at de ikke tillader substitution, eller at de tillader det i rene undtagelsestilfaelde, uden at det paa nogen maade beroerer direktivets anvendelse i almindelighed. I det foreliggende tilfaelde kan overdragelse kun tillades til fordel for personer, der er blevet udvalgt af foreningen til deltagelse i udvekslingsprogrammer, men det er klart, og henset til ydelsens art og det intuiti persona-forhold, der opstaar i forhold til vaertsfamilien, at sidstnaevntes samtykke ikke desto mindre kraeves. Den store vanskelighed med eller endog umuligheden af at anvende en bestemmelse i direktivet paa en bestemt type af pakkerejser, hvilken vanskelighed i oevrigt forudsaetningsvist er omhandlet i direktivets ordlyd, er klart ikke omstaendigheder, der umiddelbart kan udelukke dem fra dets anvendelsesomraade, og dette gaelder klart, naar disse pakkerejser i alle andre henseender opfylder betingelserne i direktivets bestemmelser.
36 Da der er godtgjort, at betingelsen om en »paa forhaand fastlagt kombination« af de elementer, som udgoer pakkerejsen, ikke udelukkes paa grund af det saerlige forhold, som opstaar mellem foreningen, skoleeleven og vaertsfamilien, skal jeg herefter naermere gennemgaa indholdet af det andet praejudicielle spoergsmaal. Med dette spoergsmaal oensker den forelaeggende ret naermere bestemt oplyst, om en langvarig gratis indkvartering hos en familie, hvorunder skoleeleven behandles paa samme maade som et barn af familien, skal anses for at henhoere under begrebet »indkvartering« i direktivets artikel 2, stk. 1, litra b).
37 Efter min opfattelse skal spoergsmaalet besvares bekraeftende. Jeg har allerede anfoert, at pakkerejsens varighed og den omstaendighed, at den til dels er gratis, er fuldstaendig irrelevant for fastlaeggelsen af direktivets anvendelsesomraade. Det er nemlig herved tilstraekkeligt, at pakkerejsen saelges eller udbydes til salg til en samlet pris for hele pakken. Definitionen af »indkvartering« daekker klart enhver type indlogering, herunder paa hotel, hos en familie, i ungdomsherberg osv. Dens varighed har ingen betydning ifoelge direktivets opbygning, der med henblik herpaa blot kraever et minimumsophold: Den samlede ydelse, som tilbydes forbrugeren, skal have en varighed paa over 24 timer eller mindst omfatte én overnatning. Under samme synsvinkel har den omstaendighed, at skoleeleven modtages som et barn af vaertsfamilien, ikke nogen betydning.
38 Da jeg nu har fastslaaet, at de to »typiske« elementer ved pakkerejsen, nemlig transport og indkvartering, er indeholdt i de ydelser, som tilbydes af foreningen, mister det supplerende spoergsmaal, der er blevet forelagt Domstolen af den nationale ret vedroerende fortolkning af direktivets artikel 2, stk. 1, litra c), enhver relevans. Jeg skal derfor begraense mig til at understrege, at visse af de ydelser, der er naevnt i forelaeggelseskendelsen, herunder forberedelsen af dokumentation vedroerende vaertslandet eller tilrettelaeggelsen af et kort forberedelseskursus med henblik paa opholdet i udlandet, i princippet vil kunne henhoere under definitionen af »andre turistmaessige ydelser« i den naevnte bestemmelse, for saa vidt som de udgoer en vaesentlig del af den helhed af ydelser, som udgoer pakkerejsen. Det tilkommer den nationale domstol at undersoege, om denne betingelse er opfyldt.
Forslag til afgoerelse
39 Under hensyn til det ovenfor anfoerte skal jeg foreslaa Domstolen foelgende svar paa de spoergsmaal, som Korkein hallinto-oikeus har forelagt:
»1) En udvekslingsrejse for skoleelever af ca. et halvt eller et aars varighed, hvis formaal er skolegang i et fremmed land og tilegnelse af kendskab til dets kultur, hvorunder eleven bor hos en lokal familie, henhoerer under anvendelsesomraadet for Raadets direktiv 90/314/EOEF af 13. juni 1990 om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure. Om den virksomhed, der udoeves af arrangoeren af pakkerejsen, er erhvervsmaessig eller ej, og den omstaendighed, at deltageren i udvekslingsprogrammet kun skal betale en del af omkostningerne, er derimod irrelevant.
2) 2.1. 'Indkvartering' i direktivets artikel 2, stk. 1, litra b)'s forstand omfatter et gratis ophold af laengere varighed, ogsaa selv om opholdet tilbagelaegges hos en familie, der behandler vedkommende elev som et barn af familien.
2.2. Selv om forberedelsen af en dokumentation vedroerende vaertslandet samt deltagelsen i et kort forberedelseskursus vedroerende opholdet i udlandet kan anses for 'andre turistmaessige ydelser', som er relevant i henhold til direktivets artikel 2, stk. 1, litra c), tilkommer det den nationale ret at vurdere, om disse elementer udgoer en vaesentlig del af pakkerejsen.«
(1) - EFT L 158, s. 59.
(2) - Domstolen har indtil nu truffet afgoerelse om fortolkningen af direktivets artikel 7 i dom af 8.10.1996, forenede sager C-178/94, C-179/94, C-188/94, C-189/94 og C-190/94, Dillenkofer m.fl., Sml. I, s. 4845, og af 14.5.1998, sag C-364/96, Verein fuer Konsumenteninformation, Sml. I, s. 2949. Fortolkningen af samme bestemmelse er genstand for sag C-140/97, Rechberger m.fl., som stadig verserer for Domstolen, og hvori jeg har fremsat forslag til afgoerelse den 25.6.1998.
(3) - Det drejer sig om de rettigheder for forbrugerne, der er omhandlet i direktivets artikel 7, jf. ovenfor punkt 6.
(4) - Det anfoeres i foerste betragtning, at »en af Faellesskabets vigtigste maalsaetninger er gennemfoerelsen af det indre marked, som turismen er en vaesentlig del af«; desuden anfoeres det i syvende betragtning, at »turismen spiller en stadig stoerre rolle i medlemsstaternes erhvervsliv«, og at »pakkerejserne udgoer en betydelig del af turismen«.
(5) - Jf. femte betragtning: »I resolution af 10.4.1984 om en faellesskabspolitik paa turistomraadet udtrykker Raadet sin tilfredshed over Kommissionens initiativ med hensyn til at henlede opmaerksomheden paa turismens betydning og tager Kommissionens foerste retningslinjer for en faellesskabspolitik paa turistomraadet til efterretning«.
(6) - Jf. dommen i sagen Dillenkofer m.fl., anfoert i fodnote 2, praemis 33-39, og generaladvokat Tesauro's forslag til afgoerelse, punkt 11-14. Jeg mener, at princippet om, at man skal anvende den fortolkning, der er mest fordelagtig for forbrugerne, ogsaa bekraeftes af dommen i sagen Verein fuer Konsumenteninformation, navnlig for saa vidt angaar den del af dommen, hvori Domstolen, praemis 18-23, har udvidet anvendelsesomraadet for forbrugernes ret til tilbagebetaling af erlagte beloeb og hjemtransport »i betragtning af formaalet med direktivet, navnlig dettes artikel 7« (praemis 20).
(7) - Med hensyn til en gennemgang af de bestemmelser i direktivet, hvoraf man kan udlede det paagaeldende hermeneutiske princip, skal jeg henvise til forslaget til afgoerelse i sagen Rechberger m.fl., punkt 17, og fodnote 5, 6 og 7.
(8) - Jf. forslag fra Kommissionen til Raadet af 23.3.1988 (EFT C 96, s. 5) og dens begrundelse i dokument KOM(88) 41 endelig udg.; udtalelse fra Det OEkonomiske og Sociale Udvalg af 23.2.1989 (EFT C 102, s. 27); udtalelse fra Europa-Parlamentet, foerstebehandling, af 15.2.1989 (EFT C 69, s. 95), og andenbehandling, af 16.5.1990 (EFT C 149, s. 86).
(9) - Samt enhver person, for hvis regning hovedkontrahenten forpligter sig til at koebe pakkeydelser, eller enhver person, for hvis regning hovedkontrahenten eller en af de oevrige modtagere, overdrager pakkerejsen.
(10) - Jf. Raadets direktiv 85/577/EOEF af 20.12.1985 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgaaet uden for fast forretningssted (EFT L 372, s. 31), artikel 2, stk. 1; Raadets direktiv 87/102/EOEF af 22.12.1986 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit (EFT L 42, s. 48), artikel 1, stk. 2, litra a); Raadets direktiv 93/13/EOEF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkaar i forbrugeraftaler (EFT L 95, s. 29), artikel 2, litra b); Europa-Parlamentets og Raadets direktiv 94/47/EF af 26.10.1994 om beskyttelse af koeber i forbindelse med visse aspekter ved kontrakter om brugsret til fast ejendom paa timeshare-basis (EFT L 280, s. 83), artikel 2, og Europa-Parlamentets og Raadets direktiv 97/7/EF af 20.5.1997 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler vedroerende fjernsalg - Erklaering fra Raadet og Parlamentet ad artikel 6, stk. 1 - Erklaering fra Kommissionen ad artikel 3, stk. 1, foerste led (EFT L 144, s. 19), artikel 2, stk. 2.
(11) - Det skal herved bemaerkes, at ifoelge visse sproglige versioner af direktivet henviser ordlyden af artikel 2, stk. 1, litra c), til »andre turistmaessige ydelser«, som ikke er direkte knyttet til transport eller indkvartering. Sagsoegeren i hovedsagen og Det Forenede Kongeriges regering er af den opfattelse, at dette viser, at for at pakkerejser kan henhoere under direktivets anvendelsesomraade, skal de to andre elementer, nemlig transport og indkvartering, ogsaa tilbydes forbrugeren i forbindelse med en turistmaessig ydelse. Foruden det, som jeg har anfoert vedroerende selve definitionen af »turistmaessig ydelse«, skal det bemaerkes, at alle de sproglige versioner ikke svarer til den franske, engelske og italienske version. Den finske version henviser saaledes til »andre rejseydelser«, hvilket begreb synes at vaere videre end begrebet »andre turistmaessige ydelser«.
(12) - Jf. i denne retning Raadets afgoerelse 92/421/EOEF af 13.7.1992 om en EF-handlingsplan for turisme (EFT L 231, s. 26). Bilaget til afgoerelsen henviser til Faellesskabets aktion inden for sektorerne turisme med kulturelt sigte, turisme i landdistrikter, turisme med socialt sigte og ungdomsturisme. Det anfoeres i bilaget, at »Faellesskabets foranstaltning paa dette omraade har til stoette for eksisterende faellesskabspolitikker til formaal dels at forbedre de unges kendskab til kultur og levevis i medlemsstaterne, dels at lette deres adgang til at tage paa ferie«. Teksten understreger saaledes, at det inden for samme art af turisme er muligt at kombinere feriepraegede elementer og andre elementer af uddannelsesmaessig og kulturel art.
(13) - Den i teksten anfoerte bestemmelse kraever udelukkende, at virksomheden udoeves jaevnligt. Jeg mener, at denne betingelse er overholdt i den sag, der er genstand for hovedsagen.
(14) - Jf. artikel 2 i forslaget, anfoert i fodnote 8.
(15) - Udtalelse af 23.2.1989, anfoert i fodnote 8, punkt 2.2. Det er i oevrigt vaesentligt at bemaerke, at Raadet ikke vedtog et aendringsforslag fra Europa-Parlamentet vedroerende definitionen af begrebet rejsearrangoer, hvorefter »direktivet ... ikke (finder) anvendelse paa ikke-kommercielle pakketure, der arrangeres af frivillige grupper i god tro inden for en medlemsstat« (jf. Europa-Parlamentets udtalelse ved foerstebehandling, anfoert i fodnote 8, aendringsforslag nr. 5).
(16) - Anfoert i fodnote 2. Jf. navnlig punkt 18 og 20.