61982CJ0283_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning indgaaet til Domstolens justitskontor den 25 . oktober 1982 har Papierfabrik Schoellershammer i medfoer af EOEF-traktatens artikel 173 anlagt sag med paastand om annullation af Kommissionens beslutning af 9 . juli 1982, der var rettet til Forbundsrepublikken Tyskland, og hvorved det blev fastslaaet, at der i sagsoegerens tilfaelde ikke var grundlag for godtgoerelse af importafgifter i henhold til Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1430/79 af 2 . juli 1979 om godtgoerelse af eller fritagelse for import- eller eksportafgifter ( EFT 175 af 12 . 7 . 1979 ).
2 Det fremgaar af sagens akter, at sagsoegeren har indfoert fem partier transparent tegnepapir fra Schweiz alene med det formaal at forsyne den med etiketter i sin virksomhed, hvorefter papiret blev reeksporteret til Japan . Ved en fejl blev varerne deklareret til fri omsaetning, hvilket skyldtes manglende erfaring hos en ansat i virksomheden . Artiklerne 3 og 4 i forordning nr . 1430/79 hjemler for saadanne tilfaelde muligheden for godtgoerelse af importafgifter . Imidlertid kunne sagsoegeren ikke drage fordel af disse bestemmelser, fordi fejlen foerst blev opdaget efter varens reeksport, hvorfor virksomheden ikke kunne opfylde de udkraevede formaliteter .
3 Det er sagsoegerens opfattelse, at virksomheden ikke desto mindre kan paaberaabe sig artikel 13 i forordning nr . 1430/79, hvorefter der kan indroemmes godtgoerelse af importafgifter, dersom der foreligger saerlige forhold, og saafremt der ikke foreligger forsoemmeligheder eller urigtigheder fra importoerens side . Sagsoegeren anfoerer, at artikel 13 er en generalklausul, der giver
mulighed for at godtgoere afgifterne efter billighed ; den er optaget i forordningen, fordi det paa grund af sagsforholdenes antal og varierende karakter er umuligt paa forhaand praecist at afgraense alle tilfaelde, der kan komme i betragtning .
4 Kommissionen har bestridt denne fortolkning af artikel 13 . Efter Kommissionens opfattelse finder artikel 13 alene anvendelse paa situationer, der ikke er reguleret i de foregaaende kapitler . Da sagsoegerens tilfaelde henhoerer under artiklerne 3 og 4, kan virksomheden saaledes ikke paaberaabe sig artikel 13 . Derfor har Kommissionen heller ikke uddybet spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegeren har handlet uagtsomt, skoent delegationer fra flere medlemsstater mente dette . Dersom Domstolen ikke deler Kommissionens opfattelse, skal den hjemvise sagen til Kommissionen for at denne kan udoeve den skoensbefoejelse, der er tillagt den ved naevnte artikel 13 .
5 Til stoette for sin fortolkning af artikel 13 har Kommissionen paaberaabt sig aendringen i forordning nr . 1430/79 ved Raadets forordning nr . 1672/82 af 24 . juni 1982 . Efter den nye artikel 13, stk . 2, udstraekkes muligheden for godtgoerelse til tilfaelde, hvor de fastsatte procedurebestemmelser ikke er iagttaget . Lovgiveren har saaledes fundet, at den tidligere version af forordningen ikke hjemlede godtgoerelse i et saadant tilfaelde .
6 Det maa fastslaas, at affattelsen af forordning nr . 1430/79, og isaer dens artikel 13 som affattet paa tidspunktet for de anfaegtede forhold, ikke er entydig med hensyn til det noejagtige forhold mellem de forskellige fritagelsesmuligheder . Dette er isaer tilfaeldet, hvor der, som i den konkrete sag, ikke er taget de noedvendige skridt til at berigtige en erklaering, der oprindelig var fejlagtigt afgivet . Selv om Raadet mere hensigtsmaessigt har klargjort forordningen med virkning for fremtiden ved at gennemfoere den af Kommissionen naevnte aendring, er det dog ikke muligt heraf at udlede virkninger for den fortolkning, der maa gives forordningen i den skikkelse, der var gaeldende, inden aendringen blev foretaget . Foelgelig skal der foretages en gennemgang af forordningens formaal og opbygning, isaer dens artikel 13, udelukkende i dens oprindelige affattelse for at fastslaa, hvorvidt Kommissionens fortolkning af den er rigtig .
7 I lyset af forordningens betragtninger finder Domstolen, at artikel 13 er en generel billighedsklausul, der tager sigte paa at daekke andre tilfaelde end de hyppigst konstaterede i praksis, som ved udstedelsen af forordningen kunne
goeres til genstand for specielle bestemmelser . Som det ses af de betingelser, som maa opfyldes efter artiklerne 3 og 4, er disse artikler aabenbart ikke affattet med henblik paa den saerlige situation, som sagsoegeren befinder sig i . Herefter ser Domstolen ingen grund til i dette tilfaelde at udelukke muligheden for at anvende artikel 13 .
8 Foelgelig beror den anfaegtede beslutning, der hviler paa den antagelse, at selskabets tilfaelde ikke falder inden for anvendelsesomraadet af artikel 13 i forordning nr . 1430/79, paa et retligt fejlagtig begrundelse . Den skal derfor annulleres .
9 I medfoer af traktatens artikel 176, stk . 1, paahviler det Kommissionen paa ny at behandle sagsoegerens tilfaelde og afgoere, hvorvidt sagsoegeren opfylder betingelserne i artikel 13 i forordning, nr . 1430/79, og herunder saerligt undersoege, hvorvidt der foreligger omstaendigheder, der kan tilregnes sagsoegeren som forsoemmeligheder .
10 Sagsoegerens paastand om, at det anerkendes, at der er grundlag for godtgoerelse af importafgifter med et beloeb af 24 703,96 DM, gaar derimod aabenbart ud over de befoejelser, som EOEF-traktatens artikel 173 tillaegger Domstolen ; paastanden maa derfor afvises .
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
11 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk . 2, tilpligtes den part, som taber sagen, til at afholde sagens omkostninger . Da Kommissionen har tabt sagen, tilpligtes den at afholde sagens omkostninger .
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN ( tredje afdeling )
1 . Kommissionens beslutning af 9 . juli 1982, der er rettet til Forbundsrepublikken Tyskland, og hvorved det fastslaas, at der ikke er grundlag for at yde godtgoerelse af importafgifter i sagsoegerens tilfaelde, annulleres .
2.Sagsoegte frifindes i oevrigt .
3.Kommissionen betaler sagens omkostninger .