62018CC0570
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
H. SAUGMANDSGAARD ØE
fremsat den 29. januar 2020 (
1
)
Sag C-570/18 P
HF
mod
Europa-Parlamentet
»Appel – personalesager – kontraktansat i en af Parlamentets tjenestegrene – artikel 12a og 24 i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union – psykisk chikane – afslag på en ansøgning om bistand – artikel 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – ret til at blive hørt – adgang til referater af vidneafhøringer – begrebet »psykisk chikane« – bedømmelseskriterier – hensyntagen til sammenhængen – kontraappel – formaliteten«
I. Indledning
1.
HF har med sin appel nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 29. juni 2018, HF mod Parlamentet (
2
), hvorved Europa-Parlamentet blev frifundet for en påstand om dels annullation af en afgørelse af 3. juni 2016, hvorved denne institutions ansættelsesmyndighed (herefter »ansættelsesmyndigheden«) afslog en ansøgning om bistand, som HF havde indgivet den 11. december 2014, dels om erstatning af et tab, som HF har lidt som følge af de ulovligheder, som Parlamentet begik i forbindelse med behandlingen af den nævnte ansøgning om bistand.
2.
Nærværende appel giver Domstolen lejlighed til at bekræfte den seneste retspraksis vedrørende retten til at blive hørt, før administrationen vedtager en bebyrdende afgørelse (
3
), og præcisere de oplysninger, der skal tages i betragtning for at afgøre, om visse handlinger udgør psykisk chikane.
3.
Dette forslag til afgørelse vedrører i overensstemmelse med Domstolens anmodning det første og det tredje anbringende i hovedappelsagen og den kontraappel, som Parlamentet har iværksat.
4.
Jeg foreslår Domstolen at afvise kontraappellen, at tiltræde det første anbringende i hovedappelsagen og at forkaste det tredje anbringende i hovedappelsagen.
II. Retsforskrifter
5.
Vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«) blev fastsat ved forordning nr. 31 (EØF), 11 (Euratom), om vedtægten for tjenestemænd og om ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Det europæiske økonomiske Fællesskab og Det europæiske Atomenergifællesskab. Denne vedtægt i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten (herefter »vedtægten«), bestemmer i artikel 12a:
»1.   Tjenestemanden skal afholde sig fra enhver form for psykisk eller seksuel chikane.
[…]
3.   Ved »psykisk chikane« forstås enhver form for misbrug, der over en periode gentagne gange eller systematisk kommer til udtryk i adfærd, ord, handlinger, bevægelser eller på skrift, som er forsætlige, og som er et angreb på en persons værdighed, personlighed eller psykiske eller fysiske integritet.
[…]«
6.
Vedtægtens artikel 24 bestemmer:
»Unionen yder [sine] tjenestemænd bistand, især ved retsforfølgning mod personer, der har fremsat trusler, krænkelser, injurier, ærerørige beskyldninger eller foretaget angreb på person eller formue, rettet mod tjenestemanden eller dennes familie på baggrund af hans stilling eller hverv.
Unionen erstatter solidarisk det påførte tab, i det omfang tjenestemanden ikke har fremkaldt det forsætligt eller ved grov uagtsomhed og i det omfang, han ikke kan opnå erstatning fra den skadevoldende person.«
III. Sagens baggrund, retsforhandlingerne for Retten og den appellerede dom
A.
Tvistens baggrund
7.
Sagens baggrund er beskrevet detaljeret i den appellerede dom (
4
). De hovedpunkter, som er vigtige og nødvendige for forståelsen af dette forslag til afgørelse, kan sammenfattes som følger.
8.
HF blev i 2003 ansat i Parlamentets kontor for Audiovisuelle Medier i Generaldirektoratet for »Kommunikation« og var ansat i dette kontor indtil 2015, dvs. en periode på 12 år. Bortset fra en periode på ca. halvandet år, hvor hun var ansat af et tredje selskab, der arbejdede for dette kontor, var HF ansat direkte af Parlamentet og arbejdede for denne institution som kontraktansat til varetagelse af hjælpefunktioner, som kontraktansat eller endog som midlertidigt ansat.
9.
Ved skrivelse af 11. december 2014 til Parlamentets generalsekretær (herefter »generalsekretæren«), som i kopi blev sendt til formanden for det rådgivende udvalg om bekæmpelse og forebyggelse af mobning på arbejdspladsen (herefter »det rådgivende udvalg«), Parlamentets formand og generaldirektøren for Generaldirektoratet for »Personale« under Parlamentets Generalsekretariat, indgav HF i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, en ansøgning om bistand som omhandlet i vedtægtens artikel 24 (herefter »ansøgningen om bistand«).
10.
HF anførte til støtte for denne ansøgning, at hun var blevet udsat for psykisk chikane som omhandlet i vedtægtens artikel 12a af chefen for kontoret for audiovisuelle medier, idet denne chikane var kommet til udtryk i adfærd, ord og på skrift fra den pågældendes side, navnlig i forbindelse med møder i kontoret. Hun anmodede mere specifikt om, at der blev truffet hasteforanstaltninger med henblik på øjeblikkeligt at beskytte hende mod den angivelige chikanør, og at ansættelsesmyndigheden skulle indlede en administrativ undersøgelse med henblik på at fastlægge de faktiske omstændigheder.
11.
Ved skrivelse af 4. februar 2015 oplyste generaldirektøren for personale HF om, at der var blevet truffet en adskillelsesforanstaltning i forhold til chefen for kontoret for audiovisuelle medier for at tilgodese sagsøgeren, hvilket bestod i, at HF blev forflyttet til kontoret for besøgsprogrammet.
12.
Ved skrivelse af 8. december 2015 meddelte generaldirektøren for personale HF, at han navnlig på baggrund af det rådgivende udvalgs høring af chefen for kontoret for audiovisuelle medier og af 14 andre tjenestemænd og ansatte i dette kontor agtede at fastslå, at ansøgningen om bistand ikke var begrundet. Generaldirektøren opfordrede i overensstemmelse med artikel 41, stk. 2, litra a), i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) HF til at fremsætte sine bemærkninger.
13.
Ved skrivelse af 17. december 2015 anmodede HF om fremsendelse af en »undersøgelses«-rapport, som ifølge hende var udarbejdet af det rådgivende udvalg. HF gentog sin anmodning ved skrivelse af 5. februar 2016.
14.
Ved skrivelse af 9. februar 2016 gav generaldirektøren for personale HF en frist til den 1. april 2016 til at indgive sine skriftlige bemærkninger. Generaldirektøren oplyste endvidere HF om, at det rådgivende udvalg kun havde fremsendt en udtalelse, hvori det blev konkluderet, at sagsøgeren ikke havde været udsat for psykisk chikane. Det var i denne forbindelse normalt, at det rådgivende udvalg ikke havde fremsendt en rapport som omhandlet i artikel 14 i de interne regler om mobning, idet det rådgivende udvalg kun udfærdiger en sådan rapport i de tilfælde, hvor det nævnte udvalg konstaterer, at der foreligger psykisk chikane.
15.
Den 1. april 2016 indgav HF skriftlige bemærkninger som opfølgning på generaldirektøren for personales skrivelser af 8. december 2015 og af 9. februar 2016. I disse bemærkninger gentog HF, at den adfærd, som chefen for kontoret for audiovisuelle medier havde udvist over for hende, udgjorde psykisk chikane som omhandlet i vedtægtens artikel 12a, og anfægtede bl.a. generaldirektøren for personales konstatering af, at det rådgivende udvalg ikke havde udfærdiget en rapport som omhandlet i artikel 14 i de interne regler om mobning, men blot havde afgivet en udtalelse. HF gjorde i denne forbindelse gældende, at generaldirektøren for personales afslag på at fremsende samtlige det rådgivende udvalgs konklusioner var i strid med hendes ret til forsvar og fratog de bemærkninger, som hun havde fremsat, enhver effektiv virkning.
16.
Ved afgørelse af 3. juni 2016 afslog generaldirektøren for personale i sin egenskab af ansættelsesmyndighed ansøgningen om bistand (herefter »den omtvistede afgørelse«). Det fremgår bl.a. af denne afgørelse, at HF havde modtaget en fuldstændig og detaljeret underretning om grundene til, at generaldirektøren den 8. december 2015 agtede at afslå ansøgningen om bistand. Ifølge generalsekretæren havde HF dels ikke en subjektiv ret til at modtage en undersøgelsesrapport, en udtalelse eller det rådgivende udvalgs referater af vidneafhøringerne. Dels fastholdt generaldirektøren for personale den redegørelse, som han havde givet i skrivelsen af 8. december 2015, og han besluttede derfor ikke at anerkende, at den af HF beskrevne situation var omfattet af begrebet psykisk chikane som omhandlet i vedtægtens artikel 12a.
17.
Den 6. september 2016 indgav HF i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, en klage over den omtvistede afgørelse. HF anførte til støtte for denne klage, at der forelå en tilsidesættelse af hendes ret til forsvar, af artikel 41 i chartret om grundlæggende rettigheder, af retten til at blive hørt og af kontradiktionsprincippet, at den af det rådgivende udvalg fulgte procedure var behæftet med uregelmæssigheder, og at der forelå åbenbart urigtige skøn, tilsidesættelse af vedtægtens artikel 12a og 24 samt tilsidesættelse af bistandspligten og omsorgspligten.
18.
Generalsekretæren afslog i sin egenskab af ansættelsesmyndighed ved afgørelse af 4. januar 2017 den nævnte klage.
19.
Hvad angår HF’s klagepunkt vedrørende ansættelsesmyndighedens manglende fremsendelse af den af det rådgivende udvalg udfærdigede rapport og referaterne af vidneafhøringerne fandt generalsekretæren bl.a., at der i lyset af den retspraksis, der følger af dommen i sagen Tzirani mod Kommissionen (
5
) og i sagen Cerafogli mod ECB (
6
), ikke bestod en forpligtelse for ansættelsesmyndigheden til at sende disse dokumenter til HF, bl.a. fordi det rådgivende udvalg inden for Parlamentet skal udføre sit arbejde under den største fortrolighed, og fordi dette udvalgs arbejde er undergivet tavshedspligt. For at sikre, at de involverede, herunder navnlig vidnerne, frit kunne ytre sig, havde det været umuligt for ansættelsesmyndigheden at sende disse dokumenter til HF.
20.
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt der i den foreliggende sag forelå et tilfælde af psykisk chikane som omhandlet i vedtægtens artikel 12a, stk. 3, medgav generalsekretæren, at de af HF fremlagte oplysninger kunne udgøre forsætlige og gentagne handlinger i denne bestemmelses forstand. Han anførte imidlertid følgende:
»[D]et må ikke glemmes, at den [angivelige] chikanør [e]r [HF’s] hierarkiske overordnede. Det ligger imidlertid inden for den funktion, som en kontorchef varetager, at han minder sine medarbejdere om, at de skal efterkomme hans instruktioner, bidrage til det gode samarbejde mellem kollegerne, på passende vis dele oplysninger, der er nyttige for arbejdet, eller give en forklaring, når de ikke har deltaget i et møde. De af [HF] anførte omstændigheder synes således samlet set ikke at udgøre misbrug, som en kontorchef udøver over for en underordnet. Disse omstændigheder giver snarere anledning til at mene, at denne kontorchef var af den opfattelse, at der blev sat spørgsmålstegn ved hans lederskab, hvilket skabte spændinger og var baggrunden for, at det var nødvendigt at gribe ind for at forbedre den måde, hvorpå tjenestegrenen fungerede. Den nedværdigende omtale af [HF], der angiveligt blev fremsat over for hendes kolleger, uden at hun havde mulighed for at forsvare sig, fandt netop sted under et møde, der havde til formål at drøfte, at samarbejdet inden for tjenestegrenen ikke fungerede. De vendinger, som den formodede chikanør angiveligt har anvendt, og som helt sikkert må anses for beklagelige, skal derfor forstås i denne sammenhæng, som var kendetegnet ved spændinger og manglende samarbejde […]«
B.
Sagsbehandlingen for Retten og den appellerede dom
21.
Ved procesdokument indleveret til Rettens Justitskontor den 12. april 2017 anlagde HF sag med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse, om erstatning af et tab, som HF angiveligt har lidt som følge af de ulovligheder, som ansættelsesmyndigheden angiveligt begik i forbindelse med behandlingen af ansøgningen om bistand, og om, at Parlamentet blev tilpligtet at betale sagsomkostningerne.
22.
HF anførte tre anbringender til støtte for annullationspåstanden vedrørende henholdsvis, for det første, at der forelå en tilsidesættelse af retten til forsvar, af chartrets artikel 41, af retten til at blive hørt og af kontradiktionsprincippet, for det andet, at den af det rådgivende udvalg fulgte procedure var behæftet med proceduremæssige fejl, idet denne procedure ikke var forskriftsmæssig, og, for det tredje, at der forelå åbenbart urigtige skøn, en tilsidesættelse af bistandspligten og af omsorgspligten samt af vedtægtens artikel 12a og 24.
23.
HF har til støtte for erstatningspåstanden krævet 70000 EUR for den ikke-økonomiske skade, som hun har lidt som følge af de ulovligheder, som ansættelsesmyndigheden begik i forbindelse med behandlingen af ansøgningen om bistand, og om betaling af 20000 EUR i erstatning for den ikke-økonomiske skade, der følger af de uregelmæssigheder, som påvirkede undersøgelsesproceduren, nærmere bestemt det arbejde, som det rådgivende udvalgt udførte. Ifølge HF tilsidesatte ansættelsesmyndigheden således princippet om en rimelig frist i forbindelse med behandlingen af ansøgningen om bistand.
24.
Ved den appellerede dom frifandt Retten Europa-Parlamentet i det hele.
IV. Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande
25.
Ved appelskrift indleveret den 10. september 2018 har HF iværksat den foreliggende appel til prøvelse af den appellerede dom.
26.
I appelskriftet har HF nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves, og som følge heraf:
–
tiltrædes HF’s påstande i første instans
–
annulleres den omtvistede afgørelse
–
tilpligtes Parlamentet at betale erstatning for det lidte ikke-økonomiske tab, som efter ret og billighed er fastsat til 90000 EUR
–
tilpligtes Parlamentet at betale sagsomkostningerne i begge instanser.
27.
I appelskriftet har Parlamentet nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
HF tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
28.
Parlamentet har med kontraappellen nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Der træffes afgørelse vedrørende realiteten, og Parlamentet frifindes.
–
HF tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
29.
HF og Parlamentet fremsatte deres mundtlige bemærkninger i retsmødet, der blev afholdt den 13. november 2019.
V. Bedømmelse
30.
Domstolen er forelagt to appeller. HF har til støtte for hovedappellen fremført tre anbringender, hvoraf alene det første og det tredje anbringende efter Domstolens anmodning er genstand for nærværende forslag til afgørelse. Disse anbringender vedrører henholdsvis Rettens manglende hensyntagen til retten til at blive hørt i overensstemmelse med chartrets artikel 41 og Rettens urigtige kvalifikation af de faktiske omstændigheder.
31.
Desuden har Parlamentet iværksat en kontraappel. Denne appel er baseret på to anbringender vedrørende henholdsvis to retlige fejl, hvoraf den første findes i den appellerede doms præmis 81, idet Retten fastslog, at Parlamentet burde have fremsendt HF det rådgivende udvalgs udtalelse, og den anden i den appellerede doms præmis 123, idet den ikke er begrænset til en bedømmelse af det åbenbart urigtigt skøn, men omfatter en bedømmelse af en fejl ved vurderingen.
32.
Jeg vil starte med at behandle formaliteten vedrørende kontraappellen og derefter analysere det første og det tredje anbringende i hovedappellen.
A.
Formaliteten vedrørende kontraappellen
33.
Der er efter min opfattelse anledning til ex officio at rejse spørgsmålet om formaliteten vedrørende kontraappellen.
34.
Det fremgår af artikel 56, stk. 2, første punktum, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, at appel kan iværksættes af enhver part, som helt eller delvis ikke har fået medhold. Denne regel, der finder anvendelse på alle appeller og dermed på såvel hovedappellen som på kontraappellen, afspejles for så ved angår hovedappellen i artikel 169, stk. 1, i Domstolens procesreglement og med hensyn til kontraappellen i samme reglements artikel 178, stk. 1. I henhold til procesreglementets artikel 178, stk. 1, skal påstandene i kontraappelskriftet gå ud på, at Rettens afgørelse ophæves helt eller delvist.
35.
I henhold til artikel 58, stk. 2, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol kan appel ikke iværksættes alene til forandring af afgørelser om sagsomkostningerne eller om disses størrelse.
36.
Hvad angår de to første påstande, der er fremsat i forbindelse med kontraappellen, omhandler de henholdsvis ophævelse af den appellerede dom og forkastelse af appellen.
37.
Det må imidlertid konstateres, at Parlamentet med disse to påstande ikke søger at opnå en hel eller delvis ophævelse af Rettens afgørelse i overensstemmelse med artikel 178, stk. 1, i Domstolens procesreglement. Retten frifandt i punkt 1 i den appellerede doms konklusion netop Parlamentet i det af HF anlagte søgsmål og dermed for dennes påstand om annullation af den omtvistede afgørelse. Følgelig kan det på ingen måde konstateres, at Parlamentet tabte sagen, idet nævnte institution derimod fik medhold i sine påstande, og institutionens to første påstande opfylder dermed ikke betingelsen i artikel 56, stk. 2, første punktum, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol (
7
).
38.
Parlamentet har med de to anbringender (
8
), som institutionen har påberåbt sig til støtte for kontraappellen, reelt søgt at opnå en ændring af begrundelsen.
39.
Parlamentet ønsker således, at Domstolen ændrer den analyse, som Retten foretog i den appellerede doms præmis 81 og 123, dvs. to af begrundelserne for denne dom. Sådanne påstande kan imidlertid ikke være genstand for en hovedappel eller en kontraappel, som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i fodnote 7 til nærværende forslag til afgørelse. De skal følgelig afvises.
40.
Det skal anføres, at Parlamentet i det mindste indirekte synes at have anerkendt denne omstændighed i retsmødet for Domstolen. Som svar på et mundtligt spørgsmål fra Domstolen har Parlamentet således tilkendegivet, at det frafalder de to første påstande.
41.
Hvad angår den tredje påstand om sagsomkostningerne skal dette afvises, idet en appel ikke kan iværksættes alene til forandring af afgørelser om sagsomkostningerne eller om disses størrelse, således som det fremgår af artikel 58 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol.
42.
Det skal igen anføres, at Parlamentet i retsmødet for Domstolen har anført, at det med urette var blevet pålagt at betale en fjerdedel af de af HF afholdte omkostninger som følge af en retlig fejl fra Rettens side i den appellerede doms præmis 81, og at den derfor begærede denne præmis ophævet.
43.
Ud over at denne begæring skal afvises, da den alene omhandler en begrundelse for den appellerede dom (
9
), kan den under alle omstændigheder ikke tiltrædes, da den er knyttet til en påstand, der alene omhandler forandring af en afgørelse om sagsomkostningerne eller om disses størrelse.
44.
På grundlag af det ovenstående er det min opfattelse, at kontraappellen skal afvises i sin helhed.
B.
Det første hovedappelanbringende
45.
HF har med sit første anbringende gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 87 at fastslå, at »ansættelsesmyndigheden i det foreliggende tilfælde ikke tilsidesatte retten til at blive hørt som fastsat i [chartrets] artikel 41 […], da det afslog at fremsende referaterne af de vidneafhøringer, der var foretaget under den administrative procedure, til sagsøgeren«. HF har anført, at Retten herved tilsidesatte chartrets artikel 41, stk. 2, og vedtægtens artikel 12a, stk. 1, og artikel 24. Retten modsagde endvidere sig selv og begrundede ikke sit synspunkt tilstrækkeligt.
46.
HF har først anført, at de betragtninger i den appellerede doms præmis 73 og 74 vedrørende retten til at blive hørt, som Retten baserede sig på for at fastslå, at det rådgivende udvalgs udtalelse burde være fremsendt til HF, ligeledes finder anvendelse på spørgsmålet om fremsendelse af referaterne af afhøringerne til hende. Eftersom Parlamentet har støttet sig på disse referater ved vedtagelsen af den omtvistede afgørelse, burde de være fremsendt til HF med henblik på en fyldestgørende høring.
47.
HF har dernæst bestridt Rettens begrundelse i den appellerede doms præmis 83-85 for den manglende fremsendelse af referaterne af afhøringerne, idet hun har støttet sig til følgende to argumenter.
48.
For det første kan formålet om at sikre en rolig afvikling af tjenesten, som kræver, at disse referater af afhøringer forbliver fortrolige, ifølge HF ikke sikres ubetinget uden hensyntagen til det andet formål, der forfølges med vedtægtens artikel 12a, om at beskytte tjenestemænd og ansatte mod chikane.
49.
For det andet kan beskyttelsen af vidners anonymitet med henvisning til samme krav om fortrolighed heller ikke begrunde den manglende fremsendelse af referaterne af afhøringerne. Det ville have været tilladt at anonymisere disse referater, som det i øvrigt skete med det rådgivende udvalgs udtalelse.
50.
HF har endelig anført, at Retten modsagde sig selv, idet den fastslog, at referaterne af afhøringerne ikke kunne fremsendes til hende, samtidig med, at den i den appellerede doms præmis 89 anførte, at ansættelsesmyndigheden ikke alene havde haft gavn af det rådgivende udvalgs om end kortfattede udtalelse, men også af disse referater, som gav et samlet og detaljeret overblik over de påtalte forhold. Retten har således ifølge HF anerkendt, at disse referater kan anvendes til at supplere denne udtalelse. HF har tilføjet, at det fremgår af den appellerede doms præmis 90, at Retten ligeledes anerkendte, at hun havde fremført nye argumenter, der var baseret på de nævnte referater. Heraf følger ifølge HF, at disse argumenter burde være anset for at kunne have påvirket den omtvistede afgørelse, og at annullationen af denne afgørelse burde være tiltrådt.
51.
Parlamentet har gjort gældende, at det første anbringende skal forkastes, og navnlig anført, at kravet om fortrolighed udgør en legitim begrænsning af retten til at blive hørt. Vidneudsagns fortrolighed er uundværlig for, at de berørte personer indvilliger i at vidne frivilligt, og dermed for, at undersøgelserne kan gennemføres. Parlamentet har tilføjet, at ophavsmanden til en ansøgning om bistand ikke er omfattet af en juridisk beskyttelse, der er lige så omfattende som den beskyttelse, der ydes i forbindelse med retten til forsvar.
52.
Jeg er i modsætning til Parlamentet af den opfattelse, at det første anbringende er begrundet, og at Retten begik en retlig fejl, idet den fastslog, at denne institution ikke var forpligtet til at fremsende referaterne af afhøringerne til HF med henblik på en effektiv høring af hende, før hendes ansøgning om bistand blev afslået.
53.
Jeg vil undersøge dette anbringende under henvisning til rækkevidden af retten til at blive hørt, henset til retten til forsvar og den problematik, der er forbundet med vidneudsagns fortrolighed, inden jeg drager de konklusioner, der følger heraf hvad angår fremsendelsen af referaterne af afhøringerne til HF.
54.
Der skal mindes om, at retten for enhver til at blive hørt er fastsat i chartrets artikel 41 om retten til god forvaltning. Sidstnævnte ret omfatter foruden retten til at blive hørt (
10
), bl.a. retten for enhver til aktindsigt i de akter, der vedrører ham eller hende, under iagttagelse af legitime fortrolighedshensyn (
11
), og pligten for forvaltningen til at begrunde sine beslutninger (
12
).
55.
I overensstemmelse med fast retspraksis garanterer retten til at blive hørt selv i fraværet af en national bestemmelse, der udtrykkeligt fastsætter denne ret, enhver muligheden for på en hensigtsmæssig og effektiv måde at tilkendegive sit synspunkt under den administrative procedure, og inden der træffes nogen afgørelse, som kan berøre vedkommendes interesser negativt (
13
). Den berørte person skal have lejlighed til at fremkomme med sine bemærkninger, for at den kompetente myndighed sættes i stand til at tage hensyn til alle relevante forhold og kan træffe sin afgørelse med fuldt kendskab til sagen (
14
). Den pågældende person skal kunne rette en fejl eller gøre visse forhold, som denne finder vigtige, gældende (
15
).
56.
Det skal fremhæves, at retten til at blive hørt udgør en integrerende del af retten til forsvar (
16
). Der er dermed ikke grundlag for at modstille disse to begreber ved, som Parlamentet har gjort, at anføre, at ophavsmanden til en ansøgning om bistand ikke skulle være omfattet af en juridisk beskyttelse, der er lige så vidtgående som den beskyttelse, der ydes i forbindelse med retten til forsvar.
57.
Retten til at blive hørt finder således anvendelse, så snart myndighederne over for en person påtænker at træffe en for vedkommende bebyrdende retsakt (
17
), og det er ikke nødvendigt, at den berørte person er sagsøgt eller, i det foreliggende tilfælde, den angivelige chikanør, for at være omfattet heraf.
58.
Det følger heraf, som Retten i øvrigt korrekt bemærkede i den appellerede doms præmis 73 og 74, at HF havde ret til at blive hørt fyldestgørende, inden den omtvistede afgørelse, der var bebyrdende for HF, blev vedtaget.
59.
Domstolen har senest anvendt sin retspraksis vedrørende retten til at blive hørt i dommen i sagen OZ mod EIB (
18
) i en tvist vedrørende chikane, der involverede EU-tjenestemænd.
60.
I den nævnte dom, der vedrørte en klage over seksuel chikane, som var indgivet af en ansat i Den Europæiske Investeringsbank, fastslog Domstolen, at sagsøgeren havde ret til for i fornødent omfang at kunne fremlægge sine bemærkninger over for Banken, før denne traf afgørelse vedrørende klagen, at få tilsendt i det mindste et sammendrag af udtalelserne fra den person, som blev beskyldt for chikane, og fra de forskellige vidner, der var blevet afhørt i forbindelse med undersøgelsen. Domstolen udtalte, at det forholdt sig således, for så vidt som disse udtalelser blev brugt i den rapport, som blev forelagt formanden for Den Europæiske Investeringsbank, og indeholdt anbefalinger, på grundlag af hvilke formanden havde baseret sin afgørelse om at afslå klagen (
19
).
61.
Jeg finder, at disse betragtninger fuldt ud finder anvendelse på nærværende sag.
62.
For så vidt som referaterne af afhøringerne blev taget i betragtning af ansættelsesmyndigheden med henblik på vedtagelsen af den omtvistede afgørelse, var det vigtigt, at HF kunne fremsætte sine bemærkninger til deres indhold.
63.
Det står tilbage at undersøge, om beskyttelsen af disse vidneudsagns fortrolighed kunne udgøre en begrænsning for fremsendelsen af disse referater.
64.
I denne henseende skal der henvises til, at Domstolen i præmis 57 i dommen i sagen OZ mod EIB fastslog, at fremsendelsen af udtalelserne fra de afhørte personer »i givet fald skulle foretages under iagttagelse af legitime fortrolighedshensyn« (
20
).
65.
Det skal fremhæves, at chartrets artikel 41, stk. 2, litra b), der er forbundet med retten til at blive hørt, sikrer retten for enhver til aktindsigt i de akter, der vedrører ham eller hende, dog under iagttagelse af legitime fortrolighedshensyn samt tavshedspligt.
66.
Fortroligheden indebærer imidlertid ikke en ret til hemmeligholdelse. Selv når statens sikkerhed er på spil, har Domstolen anerkendt nødvendigheden af at meddele en berørt person i det mindste det væsentligste indhold af begrundelsen for en afgørelse for at sikre retten til forsvar (
21
).
67.
Retten fastslog i den appellerede doms præmis 83, at administrationen er berettiget til at fastsætte en mulighed for at forsikre de vidner, der accepterer at afgive deres forklaringer om de omtvistede omstændigheder i tilfælde, hvor der hævdes at foreligge chikane, at deres vidneudsagn vil forblive fortrolige i forhold til såvel den angivelige chikanør som det angivelige offer, i det mindste inden for rammerne af den procedure, der følges i forbindelse med behandlingen af en ansøgning om bistand i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i vedtægtens artikel 24.
68.
Det er min opfattelse, at vidner, som frivilligt indvilliger i at deltage i en undersøgelsesprocedure, således kan have et ønske om, at deres identitet ikke afsløres, og at den ikke kan udledes af de oplyste faktiske omstændigheder.
69.
Denne bekymring forekommer mig at være legitim, uanset hvilket motiv vidnerne måtte have, og den skal tages i betragtning i videst mulige omfang af administrationen om ikke andet så for at sikre, at personer, der kan fremkomme med oplysninger, som er nyttige i forbindelse med fastlæggelsen af de faktiske omstændigheder, deltager i undersøgelsesproceduren.
70.
Der skal imidlertid findes en balance mellem vidnernes interesse i, at deres vidneudsagns fortrolighed beskyttes, og retten for ophavsmanden til en ansøgning om bistand til på en effektiv måde at tilkendegive sit synspunkt vedrørende indholdet af disse vidneudsagn. Denne ophavsmand kan således ikke nægtes kendskab til de oplysninger, som administrationen agter at basere deres afgørelse om at afslå ansøgningen om bistand på.
71.
Med henblik herpå kan der anvendes visse teknikker såsom anonymisering eller, som i dommen i sagen OZ mod EIB, videregivelse af det væsentligste indhold af vidneudsagnene i form af et sammendrag eller endog, som det skete i nærværende sag under sagen for Retten, ved at sløre visse dele af indholdet af disse vidneudsagn.
72.
Det forekommer mig, at fortroligheden i nærværende sag kunne være overholdt, før ansættelsesmyndigheden vedtog den omtvistede afgørelse, ved at anvende de samme tekniker med anonymisering og sløring som dem, der blev anvendt under sagen for Retten.
73.
Fremsendelsen af en anonymiseret version af referaterne med kun delvis sløring som den, der blev anordnet af Retten, var så meget desto vigtigere, da udtalelsen fra det rådgivende udvalg var kortfattet.
74.
Dels bestod denne udtalelse således blot af to sider, der indeholdt en anonymiseret liste over afhørte vidner, og tre punkter, som kort beskrev det rådgivende udvalgs opfattelse. Dels blev denne kortfattede redegørelse, som Retten selv bemærkede i den appellerede doms præmis 89, kompenseret af referaterne af vidneafhøringerne, som ansættelsesmyndigheden kunne konsultere for at opnå et samlet og detaljeret overblik over forholdene.
75.
Det er i denne forbindelse ikke tilstrækkeligt, at HF fik tilsendt den begrundelse, som ansættelsesmyndigheden agtede at anvende til støtte for afslaget på HF’s ansøgning om bistand. Som HF har gjort gældende i retsmødet for Domstolen, må forpligtelsen til at begrunde en bebyrdende afgørelse ikke forveksles med den berørtes interesse i at blive hørt (
22
). Denne ret kræver, at ophavsmanden til en ansøgning om bistand ligeledes, under overholdelse af fortroligheden, har adgang til de vidneudsagn, som ansættelsesmyndigheden støttede sig på, således at nævnte ophavsmand kunne tilkendegive, om de oplysninger, der indgik i undersøgelsen, var relevante, og om andre oplysninger efter den pågældendes opfattelse skulle være taget i betragtning.
76.
Det er følgelig min opfattelse, at Retten begik en retlig fejl, idet den i den appellerede doms præmis 87 fastslog, at ansættelsesmyndigheden i det foreliggende tilfælde ikke tilsidesatte retten til at blive hørt som fastsat i chartrets artikel 41, da den afslog at fremsende referaterne af de vidneafhøringer, der var foretaget under den administrative procedure, til HF. For så vidt som afgørelsen om at afslå HF’s ansøgning om bistand er bebyrdende for hende, finder jeg, at de oplysninger, som Parlamentet støttede sig på ved vedtagelsen af denne afgørelse, konkret vidneafhøringerne, skulle være bragt til HF’s kendskab, i det mindste anonymiseret i form af et sammendrag, således at hun kunne blive hørt fyldestgørende om disse oplysninger, inden Parlamentet vedtog sin afgørelse. Denne fejl skal anses for at have haft en indvirkning på den omtvistede afgørelse.
77.
Det følger heraf, at det første appelanbringende skal tiltrædes.
78.
Den appellerede dom skal følgelig ophæves.
79.
Selv om den omstændighed, at det første anbringende er begrundet, i sig selv begrunder ophævelse af den appellerede dom, finder jeg, at der endvidere er grundlag for at undersøge det tredje anbringende, som HF har rejst, for så vidt som det vedrører tvistens realitet og i HF’s interesse kan udgøre endnu en begrundelse for at ophæve den appellerede dom.
C.
Det tredje anbringende i hovedappellen
80.
HF har med det tredje anbringende gjort gældende, at Retten tilsidesatte vedtægtens artikel 12a, stk. 1 og 3, og artikel 24 samt chartrets artikel 31, stk. 1, idet den i den appellerede doms præmis 158, 164 og 166 konkluderede, at den af kontorchefen udviste adfærd ikke havde karakter af misbrug, og at Parlamentet gyldigt, uden at anlægge et urigtigt skøn, havde afslået hendes ansøgning om bistand. Retten modsagde sig selv og anlagde skøn, som var i strid med dens egen retspraksis.
81.
HF har til støtte for dette anbringende anført fire argumenter, som jeg vil behandle i følgende orden: indledningsvis det første og det fjerde argument, som jeg finder bør afvises, da de efter min opfattelse vedrører en bedømmelse af de faktiske omstændigheder, dernæst det tredje argument, som jeg anser for at være åbenbart ugrundet, og endelig det andet argument, som jeg mener er et retsspørgsmål, som jeg vil behandle mere indgående.
82.
HF har med det første argument anført, at det følger af Rettens konstateringer i den appellerede doms præmis 141, 143, 144, 158 og 163 vedrørende kontorchefens anvendelse af en upassende tone, der ind imellem var en smule familiær og ikke særlig velanskrevet, den pågældendes dårlige eller ligefrem uheldige styring af en konfliktsituation, hans adfærd, der var særligt direkte og uden omsvøb, endog sarkastisk, eller som indebar en vis aggressivitet, at kontorchefen havde udvist en adfærd, der havde karakter af misbrug. Retten kunne efter denne konstatering ifølge HF ikke konkludere, at der ikke forelå psykisk chikane.
83.
Det skal anføres, at HF ikke har anfægtet Rettens beskrivelse af de faktiske omstændigheder, men har draget en anden konklusion. Det er HF’s opfattelse, at i betragtning af definitionen af psykisk chikane som omhandlet i vedtægtens artikel 12a, stk. 3, som beskrevet i den appellerede doms præmis 119, må denne beskrivelse nødvendigvis føre til en konklusion om, at der foreligger psykisk chikane.
84.
I denne forbindelse er begrebet psykisk chikane defineret i vedtægtens artikel 12a som enhver form for misbrug, der over en periode gentagne gange eller systematisk kommer til udtryk i adfærd, ord, handlinger, bevægelser eller på skrift, som er forsætlige, og som er et angreb på en persons værdighed, personlighed eller psykiske eller fysiske integritet. Retten anførte to præciseringer vedrørende dette begreb i den appellerede doms præmis 119 og 120. For det førte indebærer udtrykket »over en periode gentagne gange eller systematisk«, at den psykiske chikane skal forstås som en proces, som nødvendigvis foregår over tid og forudsætter, at der foreligger gentagne eller fortsatte handlinger, der er »forsætlige« i modsætning til »hændelige«. For det andet skal den nævnte adfærd for at være omfattet af dette begreb »bevirke«, at der sker angreb på en persons værdighed, personlighed eller psykiske eller fysiske integritet. Det er ikke nødvendigt at godtgøre, at den angivelige chikanør har udvist denne adfærd med den intention at skabe en sådan virkning.
85.
Jeg finder, at disse præciseringer, der gengiver såvel Rettens som Retten for EU-personalesagers faste praksis (
23
), er fuldt ud begrundede.
86.
Det skal fremhæves, at det ikke fremgår af denne definition af begrebet psykiske chikane, at der findes en automatik mellem fastlæggelsen af visse faktiske omstændigheder og konklusionen om, at der foreligger en sådan chikane. En sådan chikane skal derimod følge af en minutiøs bedømmelse af de faktiske omstændigheder, der består i først at efterprøve, om den påtalte adfærd efter en individuel bedømmelse gør det muligt at konkludere, at der foreligger psykisk chikane, og dernæst, om en sådan adfærd efter en overordnet bedømmelse eventuelt kan føre til en sådan konklusion.
87.
I mangel af en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder eller et åbenbart urigtigt skøn, hvilket HF ikke har hævdet, tilkom det Retten i det foreliggende tilfælde at bedømme, om de faktiske omstændigheder udgjorde psykisk chikane som omhandlet i vedtægtens artikel 12a, stk. 3. Domstolen kan ikke sætte sin egen bedømmelse af de faktiske omstændigheder i stedet for Rettens bedømmelse (
24
).
88.
For at foretage en sådan bedømmelse påhviler det Retten at anvende den test, der efter min opfattelse med rette er nævnt i den appellerede doms præmis 121, hvorefter kvalificeringen som »chikane« er underlagt en betingelse om, at denne skal være en tilstrækkelig objektiv realitet, således at en upartisk og fornuftig iagttager, hvis følsomhed er normal, og som befinder sig i samme situation, vil anse den for at være overdreven og kritisabel (
25
).
89.
HF har med det første argument således reelt forsøgt at opnå, at Domstolen forkaster Rettens bedømmelse af de faktiske omstændigheder og sætter sig egen bedømmelse i stedet for.
90.
Det er følgelig min opfattelse, at dette første argument skal afvises.
91.
HF har med det fjerde argument anført, at Retten i den appellerede doms præmis 156 og 160 urigtigt udelukkede, at den af kontorchefen udviste adfærd kunne henhøre under anvendelsesområdet for vedtægtens artikel 12a, stk. 3, med den begrundelse, at denne adfærd vedrørte samtlige personer i kontoret og ikke var rettet kun mod HF. Dette ræsonnement fra Rettens side er i strid med Rettens ræsonnement i præmis 89 i dommen i sagen Tzirani mod Kommissionen (
26
).
92.
HF har efter min opfattelse anlagt en urigtig fortolkning af den appellerede doms præmis 156 og 160 og citeret dommen i sagen Tzirani mod Kommissionen ukorrekt.
93.
Retten udledte ikke af den omstændighed alene, at truslen var af kollektiv karakter, at den ikke kunne være omfattet af anvendelsesområdet for vedtægtens artikel 12a, stk. 3. Idet Retten tog denne trussel i betragtning, fastslog den i den appellerede doms præmis 156, at HF imidlertid ikke havde ført bevis for, at kontorchefen faktisk fremsatte en trussel specifikt rettet mod hende vedrørende spørgsmålet om forlængelse af hendes ansættelseskontrakt.
94.
I dommen i sagen Tzirani mod Kommissionen bemærkede Retten for EU-Personalesager, at »[…] den [angivelige] chikanør [vil] for at undgå anklager om chikane i forhold til en person [snarere end at bringe den påtalte adfærd til ophør] blot kunne rette sin adfærd mod et større antal personer, hvilket naturligvis er absurd«. Denne Ret fastslog således, at en person ikke under dække af en kollektiv trussel, der er rettet mod samtlige personer, kunne skjule, at der reelt var tale om en adfærd, som gjaldt en bestemt person. Det skal imidlertid fremhæves, at det ikke følger heraf, at enhver kollektiv kritik i realiteten er en kritik, som er rettet mod en bestemt person.
95.
Endnu en gang drejer det sig om et spørgsmål om de faktiske omstændigheder. Det fremgår imidlertid ikke af den appellerede doms præmis 156, der henviser til samme doms præmis 135, at Retten har gengivet disse faktiske omstændigheder urigtigt.
96.
Det fjerde argument skal dermed efter min opfattelse afvises, da det i lighed med det første argument reelt ikke vedrører et retsspørgsmål, men Rettens bedømmelse af de faktiske omstændigheder.
97.
HF har med det tredje argument anført, at Retten i den appellerede doms præmis 141 og 158 med urette kvalificerede visse af kontorchefens handlinger og skriftlige beskeder som fremkommet på tilfældig vis. Det er HF’s opfattelse, at selv om ord kan være fremkommet på tilfældig vis, kan dette ikke være tilfældet med handlinger og skriftlige beskeder.
98.
HF har ved at udelukke de sidstnævnte fra begrebet »på tilfældig vis« efter min opfattelse foreslået en læsning af dette begreb, som savner grundlag. Handlinger har ligesom ord en hurtig og kortvarig karakter, som kan overhale tanken. Skriftlige beskeder tager ganske vist længere tid, men der er intet til hinder for, at de ligeledes kan overhale ophavsmandens tankegang. Det er netop af denne grund, at definitionen i vedtægtens artikel 12a, stk. 3, for såvel handlinger og skriftlige beskeder som for ord har fastsat, at disse over en periode skal vise sig gentagne gange eller systematisk for at kunne udgøre psykisk chikane.
99.
HF tilsigter med dette argument at opnå Domstolens omkvalificering af kontorchefens handlinger og skriftlige beskeder, således at de ikke kan betegnes som »tilfældige«, men »forsætlige«, uden noget forsøg på at godtgøre denne hævdelse i de faktiske omstændigheder. Sådanne handlinger har således efter deres art denne kvalitet. Dette argument forekommer mig af de grunde, der er nævnt i det foregående punkt i dette forslag til afgørelse, at være åbenbart ugrundet.
100.
HF har med det andet argument gjort gældende, at Retten har støttet sig på den »sammenhæng«, der gjorde sig gældende inden for kontoret, i den appellerede doms præmis 143, 144, 158 og 159, selv om chikane er forbudt uden forbehold for eller hensyntagen til sammenhængen. Retten har nødvendigvis tilsidesat vedtægtens artikel 12a, stk. 3, og chartrets artikel 31, idet den har taget denne »sammenhæng« i betragtning, samtidig med, at den har anerkendt, at den af den angivelige chikanør udviste adfærd i det mindste var upassende.
101.
Parlamentet har i svarskriftet anført, at den sammenhæng, hvori den påtalte adfærd, blev udvist, er af afgørende betydning.
102.
Dette andet argument illustrerer efter min opfattelse den vanskelighed, der kan være forbundet med at sondre mellem det, der henhører under bedømmelsen af de faktiske omstændigheder, som, bortset fra en urigtig gengivelse eller et åbenbart urigtigt skøn, alene henhører under Rettens kompetence, og det, der udgør et retsspørgsmål, som kan undergives Domstolens kontrol ved en appel.
103.
For så vidt som sammenhængen i det væsentlige vedrørte de faktiske omstændigheder i sagen, er der principielt tale om et spørgsmål om bedømmelsen af disse omstændigheder. HF har i øvrigt i retsmødet for Domstolen medgivet, at det ikke var muligt helt at se bort fra sagens sammenhæng.
104.
Det er dog HF’s opfattelse, at det manglende personale, den store arbejdsbyrde, omorganiseringen af tjenesten og den dårlige fordeling af funktioner inden for kontoret ikke bør tages i betragtning. En hensyntagen hertil vil svare til at tilføje en faktor, som ikke er fastsat ved definitionen af psykisk chikane i vedtægtens artikel 12a, stk. 3, og som vil blive anvendt til at fjerne en misbrugsadfærd fra begrebet psykisk chikane ved at begrunde nævnte adfærd med den sammenhæng, som den indgår i.
105.
Betragtet under denne vinkel er spørgsmålet, om visse typer af faktiske omstændigheder, eventuelt i et vist omfang, kun kan tages i betragtning ved bedømmelsen af psykisk chikane, efter min opfattelse et retsspørgsmål. Det drejer sig således om at fastlægge, om og i hvilket omfang den faktiske sammenhæng indgår i den juridiske kvalifikation af psykisk chikane.
106.
I denne henseende skal det, som Retten har anført i den appellerede doms præmis 123, fremhæves, at definitionen i vedtægtens artikel 12a udgør et objektivt begreb, der er baseret på en »kvalificering ud fra den sammenhæng«, som de handlinger og den adfærd, der udføres af tredjemænd, og i det foreliggende tilfælde af tjenestemænd og ansatte, indgår i. Spørgsmålet, om en person er udsat for psykisk chikane, kræver følgelig, at den omhandlede adfærd bedømmes ud fra en given sammenhæng.
107.
Den objektive bedømmelse af kritiseret adfærd kan således ikke gennemføres rent abstrakt og dermed uden sammenhæng, men skal derimod evalueres konkret under hensyntagen til den ramme, hvor adfærden viser sig. Denne fortolkning understøttes af den test, der er henvist til i punkt 88 i nærværende forslag til afgørelse, som henviser til en upartisk og fornuftig iagttager, hvis følsomhed er normal, og som befinder sig i samme situation. Dette sidstnævnte udtryk indebærer efter min opfattelse, at den sammenhæng, hvori den omhandlede adfærd indgår, skal tages i betragtning.
108.
Det spørgsmål, der opstår, er, hvilken sammenhæng der er relevant.
109.
Jeg finder, at der bør sondres mellem, om sammenhængen er uden for den angivelige chikanørs kontrol, i det konkrete tilfælde kontorchefen, eller om den følger af eller endog er opstået som følge af den pågældendes attitude.
110.
Blandt de eksempler på sammenhænge, som HF har nævnt, og som er fremstillet i punkt 104 i nærværende forslag til afgørelse, skal det således efterprøves, om det manglende personale, den store arbejdsbyrde og omorganiseringen af tjenesten er uden for kontorchefens kontrol, og omvendt, om den dårlige fordeling af funktioner inden for kontoret kan tilregnes kontorchefen.
111.
Det tilkommer efter min opfattelse Retten at efterprøve, om disse eksempler er rigtige, at fastlægge, i hvilken kategori de skal kvalificeres, og hvilken vægt de i givet fald skal tillægges.
112.
HF har i det foreliggende tilfælde foreholdt Retten, at den henviste til sammenhængen i den appellerede doms præmis 143, 144, 158 og 159.
113.
Det skal anføres, at Retten i disse fire præmisser nævnte »en vanskelig administrativ situation«, »de vanskeligheder, der kendetegnede den måde, hvorpå tjenestegrenen fungerede, som følge af omstruktureringen af denne tjenestegren« og »den omstændighed, at der bestod organisatoriske vanskeligheder«.
114.
Selv om de således anførte vanskeligheder inden for tjenesten måtte skyldes kontorchefens personlighed, hans eventuelle manglende erfaring eller en uheldig styring, kan de efter min opfattelse ikke gøre sådanne handlinger begrundede. De nævnte vanskeligheder kan tværtimod fremhæve handlingernes uforholdsmæssige karakter eller karakter af misbrug og tendere imod at identificere adfærd, der udgør psykisk chikane.
115.
Såfremt disse vanskeligheder snarere måtte have deres oprindelse i omorganiseringen af kontoret, der ikke skyldes en betænkelig styringsbeslutning fra kontorchefens side, men kunne fremstå som objektiv nødvendig, ville de efter min opfattelse skulle anses for at være del af en sammenhæng, der er uden for kontorchefens kontrol. De kunne ligeledes efter omstændighederne tages i betragtning og spille en større eller mindre rolle med henblik på at bedømme den kritiserede adfærds uforholdsmæssige karakter eller karakter af misbrug.
116.
Jeg mener således i modsætning til HF, at Retten ikke begik en retlig fejl ved at henvise til sammenhængen.
117.
Det er følgelig min opfattelse, at dette andet argument, som HF har fremført, er ugrundet.
118.
Det følger heraf, at det tredje anbringende i hovedappellen efter min opfattelse skal delvis afvises, delvis forkastes som ugrundet.
D.
Søgsmålet for Retten
119.
I overensstemmelse med artikel 61, stk. 1, andet punktum, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol kan Domstolen, når den ophæver den af Retten trufne afgørelse, selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse.
120.
I lighed med hvad Domstolen fastslog dommen i sagen OZ mod EIB, forholder det sig efter min opfattelse således i nærværende sag. I nævnte dom mindede Domstolen om, at en tilsidesættelse af retten til forsvar, herunder navnlig retten til at blive hørt, kun medfører, at den afgørelse, der er truffet i slutningen af en administrativ procedure, annulleres, hvis det må antages, at proceduren kunne føre til et andet resultat, såfremt den pågældende uregelmæssighed ikke havde foreligget (
27
). Domstolen fastslog, at den manglende fremsendelse af i det mindste et sammendrag af udtalelserne fra den person, som blev beskyldt for chikane, og fra de forskellige afhørte vidner, nødvendigvis havde berørt såvel indholdet af undersøgelsesudvalgets rapport som indholdet af afgørelsen i den nævnte sag, således at det med rimelighed må antages, at denne rapport samt denne afgørelse kunne have ført til et andet resultat (
28
).
121.
Det er min opfattelse, at den manglende fremsendelse af referaterne af vidneafhøringerne i nærværende sag i sig selv skal anses for at udgøre en uregelmæssighed, der på samme måde kunne berøre det rådgivende udvalgs udtalelse og dermed den omtvistede afgørelse.
122.
Som jeg har anført i dette forslag til afgørelses punkt 62 og 73, blev disse referater af afhøringerne taget i betragtning af ansættelsesmyndigheden med henblik på vedtagelsen af den omtvistede afgørelse, og de var så meget desto vigtigere, da udtalelsen blot bestod i et kortfattet dokument.
123.
Det skal navnlig fremhæves, at hvis HF havde haft mulighed for at blive hørt fyldestgørende om de forskellige oplysninger vedrørende sammenhængen, som de fremgår af de referater af afhøringerne, som ansættelsesmyndigheden tog i betragtning, kan det ikke udelukkes, at de var blevet undergivet en anden vægtning, der kunne foranledige ansættelsesmyndigheden til at vedtage en afgørelse om at imødekomme HF’s ansøgning om bistand.
124.
Hvad angår den erstatningspåstand, der er nævnt i punkt 26 i nærværende forslag til afgørelse, finder jeg, uafhængigt af det andet anbringende og uden at foregribe spørgsmålet, om dette anbringende er begrundet, at annullationen af den omtvistede afgørelse udgør en passende oprejsning for ethvert ikke-økonomiske tab, som HF kan have lidt i det foreliggende tilfælde. Påstanden om erstatning af dette ikke-økonomiske tab har derfor ingen genstand, og det er derfor ufornødent at træffe afgørelse herom.
E.
Sagsomkostninger
125.
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen, såfremt appellen tages til følge, og Domstolen selv endeligt afgør sagen, afgørelse om sagsomkostningerne.
126.
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
127.
Da Parlamentet i det væsentlige har tabt sagen, bør det pålægges denne institution at bære sine egne omkostninger og at betale de af HF afholdte omkostninger såvel i forbindelse med sagen i første instans som i forbindelse med appelsagen i overensstemmelse med HF’s påstand herom.
VI. Forslag til afgørelse
128.
Jeg foreslår på baggrund af det ovenfor anførte, at Domstolen træffer følgende afgørelse:
»–
Kontraappellen afvises.
–
Den Europæiske Unions Rets dom af 29. juni 2018, HF mod Parlamentet (T-218/17, EU:T:2018:393), ophæves, for så vidt som Europa-Parlamentet blev frifundet for den af HF nedlagte påstand om annullation af Parlamentets afgørelse af 3. juni 2016 om afslag på hendes ansøgning om bistand.
–
I øvrigt forkastes appellen.
–
Afgørelsen af 3. juni 2016 om afslag på HF’s ansøgning om bistand annulleres.
–
I øvrigt frifindes Parlamentet.
–
Parlamentet bærer sine egne omkostninger og betaler de af HF afholdte omkostninger såvel i forbindelse med sagen i første instans som i forbindelse med appelsagen.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – T-218/17 (herefter »den appellerede dom«, EU:T:2018:393).
(
3
) – Dom af 4.4.2019, OZ mod EIB (C-558/17 P, herefter »dommen i sagen OZ mod EIB«, EU:C:2019:289, præmis 53).
(
4
) – Jf. den appellerede doms præmis 1-33.
(
5
) – Dom af 11.7.2013 (F-46/11, herefter »dommen i sagen Tzirani mod Kommissionen«, EU:F:2013:115).
(
6
) – Dom af 23.9.2015 (T-114/13 P, EU:T:2015:678).
(
7
) – Jf. dom af 15.11.2012, Al-Aqsa mod Rådet og Nederlandene mod Al-Aqsa (C-539/10 P og C-550/10 P, EU:C:2012:711, præmis 43 og 44), og af 13.1.2015, Rådet m.fl. mod Vereniging Milieudefensie og Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht (C-401/12 P – C-403/12 P, EU:C:2015:4, præmis 32-34), af 21.4.2016, Rådet mod Bank Saderat Iran (C-200/13 P, EU:C:2016:284, præmis 114 og 115), og af 25.7.2018, Société des produits Nestlé m.fl. mod Mondelez UK Holdings & Services (C-84/17 P, C-85/17 P og C-95/17 P, EU:C:2018:596, præmis 41 og 42).
(
8
) – Jf. punkt 31 i nærværende forslag til afgørelse.
(
9
) – Jf. punkt 39 i nærværende forslag til afgørelse.
(
10
) – Chartrets artikel 41, stk. 2, litra a).
(
11
) – Chartrets artikel 41, stk. 2, litra b).
(
12
) – Chartrets artikel 41, stk. 2, litra c).
(
13
) – Jf. dom af 24.10.1996, Kommissionen mod Lisrestal m.fl. (C-32/95 P, EU:C:1996:402, præmis 21), af 18.12.2008, Sopropé (C-349/07, EU:C:2008:746, præmis 36-38), af 22.11.2012, M. (C-277/11, EU:C:2012:744, præmis 87), af 10.9.2013, G. og R. (C-383/13 PPU, EU:C:2013:533, præmis 35), af 22.10.2013, Sabou (C-276/12, EU:C:2013:678, præmis 38), af 5.11.2014, Mukarubega (C-166/13, EU:C:2014:2336, præmis 46), og af 11.12.2014, Boudjlida (C-249/13, EU:C:2014:2431, præmis 36).
(
14
) – Jf. dom af 9.2.2017, M (C-560/14, EU:C:2017:101, præmis 32).
(
15
) – Jf. dom af 5.11.2014, Mukarubega (C-166/13, EU:C:2014:2336, præmis 47).
(
16
) – Jf. dom af 22.11.2012, M. (C-277/11, EU:C:2012:744, præmis 82).
(
17
) – Jf. i denne retning dom af 18.12.2008, Sopropé (C-349/07, EU:C:2008:746, præmis 36 og 37).
(
18
) – Jf. fodnote 3 til dette forslag til afgørelse. Det skal anføres, at denne dom blev afsagt efter den appellerede dom.
(
19
) – Jf. dommen i sagen OZ mod EIB, præmis 57.
(
20
) – Jf. ligeledes hvad angår retten til at blive hørt i en sag, der vedrører Europa-Kommissionen, bl.a. dom af 21.11.1991, Technische Universität München (C-269/90, EU:C:1991:438, præmis 25).
(
21
) – Jf. i denne retning dom af 4.6.2013, ZZ, (C-300/11, EU:C:2013:363, præmis 64, 65 og 68).
(
22
) – Begrundelsespligten udgør et af de retlige aspekter i retten til god forvaltning, der er fastsat i chartrets artikel 41, stk. 2, litra c).
(
23
) – Jf. bl.a. dom af 13.12.2017, HQ mod EF-Sortsmyndigheden (T-592/16, ikke trykt i Sml., EU:T:2017:897, præmis 101), af 17.9.2014, CQ mod Parlamentet (F-12/13, EU:F:2014:214, præmis 76 og 77), af 5.6.2012, Cantisani mod Kommissionen (F-71/10, EU:F:2012:71, præmis 89), og af 13.7.2018, Curto mod Parlamentet (T-275/17, EU:T:2018:479, præmis 76 og 77).
(
24
) – I overensstemmelse med artikel 256 TEUF er appeller for Domstolen begrænset til retsspørgsmål. Appellanten kan følgelig ikke opnå, at Domstolen sætter sin egen bedømmelse i stedet for Rettens bedømmelse. Det er ifølge fast retspraksis alene Retten, der har kompetence til at fastlægge og bedømme de relevante faktiske omstændigheder såvel som til at vurdere beviserne. Bedømmelsen af disse faktiske omstændigheder og beviser er således ikke et retsspørgsmål, der som sådan kan efterprøves af Domstolen under en appelsag, medmindre disse omstændigheder og beviser er blevet gengivet urigtigt (jf. bl.a. dom af 26.1.2017, Zucchetti Rubinetteria mod Kommissionen, C-618/13 P, EU:C:2017:48, præmis 68, og af 13.12.2018, Den Europæiske Union mod Kendrion, C-150/17 P, EU:C:2018:1014, præmis 79).
(
25
) – Denne test gengiver såvel Rettens som Retten for EU-personalesagers faste praksis (jf. bl.a. dom af 16.5.2012, Skareby mod Kommissionen, F-42/10, EU:F:2012:64, præmis 65, af 17.9.2014, CQ mod Parlamentet, F-12/13, EU:F:2014:214, præmis 78, og af 13.7.2018, Curto mod Parlamentet, T-275/17, EU:T:2018:479, præmis 78).
(
26
) – Jf. fodnote 5 i nærværende forslag til afgørelse.
(
27
) – Dommen i sagen OZ mod EIB, præmis 76.
(
28
) – Dommen i sagen OZ mod EIB, præmis 78.