61977C0150
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT F. CAPOTORTI
FREMSAT DEN 31. MAJ 1978 (
1
)
Høje Ret.
1.
I den sag, vi her beskæftiger os med, er Domstolen blevet anmodet om at fortolke bestemmelserne i Bruxelles-konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager. Det spørgsmål, afdelingen for civile sager ved Frankrigs Cour de Cassation har stillet, er følgende: »Kan et selskabs køb af en maskine hos et andet selskab mod betaling med to lige store veksler med forfaldstid efter henholdsvis 60 og 90 dage betragtes som et køb af løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater, som nævnt i Bruxelles-konventionens artikel 13?«. Det bør understreges, at spørgsmålet er meget præcist; for at besvare det må man fastlægge begrebet »køb af løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater« i den nævnte artikel 13 i forhold til det beskrevne tilfælde, hvor der mellem to erhvervsdrivende selskaber er truffet aftale om køb af en maskine.
Som sædvanlig finder jeg det hensigts mæssigt at give en kort redegørelse for de faktiske omstændigheder. I februar 1972 købte selskabet Bertrand, der har hjemsted i Frankrig, hos selskabet Paul Ott, hvis hjemsted befinder sig i Forbundsrepublikken Tyskland, en værk tøjsmaskine, der som aftalt blev leveret og monteret hos køberen. Som nævnt, havde køberen til betaling af købe summen udstedt to veksler med forfaldstid efter henholdsvis 60 og 90 dage. Selskabet Bertrand betalte imid lertid ikke hele beløbet, hvorefter sælgeren anlagde sag ved Landgericht Stuttgart, som ved dom af 10 maj 1974 gav sagsøgeren medhold. Et år senere gav Tribunal de grande instance (under retten) du Mans denne dom fulbyrdelses påtegning i henhold til Bruxelles-konventionens artikel 31. Den 20. maj 1976 forkastede Cour d'appel d'Angers Bertrands appel og stadfæstede denne exequator. Herefter blev sagen indbragt for Cour de Cassation, som har stillet det anførte spørgsmål.
2.
I deres skriftlige indlæg har hovedsagens parter temmelig længe opholdt sig ved spørgsmålet om, hvilke kriterier der skal lægges til grund for fortolkningen af Bruxelles-konventionen og i særdeleshed dennes artikel 13. Blandt andet anførtes Domstolens dom af 6. oktober 1976 i sag 12/76 Tessili mod Dunlop (Sml. 1976, s. 1473), hvori der — efter en konstatering af, at konventionen i stort omfang anvender sådanne udtryk og begreber fra den borgerlige ret, herunder handelsretten, og fra procesretten, som kan have forskellig betydning fra medlemsstat til medlemsstat — lades to fortolkningsmuligheder åbne: Disse udtryk og begreber kan enten betragtes som selvstændige og fælles for samtlige medlemsstater eller som indeholdende en henvisning til de materielle regler i den lov, der er anvendelig i henhold til lowalgsreglerne ved den ret, for hvilke sagen først indbringes. I denne forbindelse vil jeg dog gerne bemærke, at tendensen i Domstolens senere retspraksis vedrørende fortolkningen af Bruxelles-konventionen klart går i retning af, at den første af disse muligheder foretrækkes, idet der udfoldes alle bestræbelser for at give konventionens begreber selvstændig betydning, selv når de ved første øjekast i høj grad synes at være knyttet til hver enkelt medlemsstats retsorden. Domstolen har til stadighed søgt at finde en fælles kærne for de begreber, der anvendes i konventionen, selv når denne opgave har forekommet meget vanskelig, hvilket især fremgår af dommen af 14. oktober 1976 i sag 29/76, LTU mod Eurocontrol (Sml. 1976, s. 1541) og af dommen af 22. oktober 1977 i sag 43/77, Industrial Diamond Supplies mod Riva, (Sml. 1977, s. 2175). Arsagerne til denne tendens er indlysende: En ensartet fortolkning af konventionsbestemmelserne sikrer bedst »retsafgørelsernes frie bevægelighed«, som med rette betragtes som et af konventionens hovedformål. Resultatet er derfor blevet at den metode, der består i at henvise til den nationale retsorden, der i henhold til domsstatens internationale privatret skal finde anvendelse, nu betegnes som en hjælpemetode, dvs. en metode, som kun skal finde anvendelse, såfremt bestræbelserne for inden for konventionens rammer at finde en selvstændig betydning for et bestemt begreb har ført til et klan negativt resultat.
For selvstændigt at fastlægge betydningen af et udtryk, som er anvendt i Bruxelles-konventionen, er det naturligvis nødvendigt at anvende visse grundlæggende holdepunkter. Disse er også angivet i Domstolens retspraksis: Der er tale om konventionens mål og opbygning samt de almindelige principper, som kan udledes af samtlige de nationale retssystemer under ét (jf. den ovenfor nævnte dom af 14. oktober 1976 i sag 29/76, LTU mod Eurocontrol). Den foreliggende sag må således afgøres ved hjælp af disse kriterier.
3.
Jeg vil begynde med at foretage en vurdering af den placering og funktion, der er givet artiklerne 13-15 (dvs. afsnit II, afdeling 4, som netop består af disse tre artikler) inden for konventionens system. Det er for det første klart, at kompetencereglen i artikel 14 er en specialregel, hvilket allerede fremgår af dens indhold sammenholdt med andre af konventionens artikler med større rækkevidde. Ifølge stykke 1 kan den, der har solgt mod ratebetaling — som en undtagelse fra den almindelige regel i artikel 2 — ikke alene sagsøges i den stat, hvor han har bopæl, men også ved retterne i den stat, på hvis område køberen har bopæl. Hvis det deimod er sælgeren, som anlægger sag mod køberen, kan dette ifølge artikel 14, stk. 2, kun ske ved retterne i den stat, på hvis område sagsøgte har bopæl; denne bestemmelse er i overensstemmelse med reglen i artikel 2, men den udelukker, at andre regler anvendes, f.eks. artikel 5, nr. 1, om kompetencen i sager om kontraktsforhold og artikel 6, stk. 1, som vedrører det tilfælde, at der er flere sagsøgte. At artikel 14 er en specialregel, bekræftes i øvrigt også af de begrænsninger, der i artikel 15 opstilles for, at parterne ved aftale kan bestemme, at andre retter skal være kompetente.
Denne indledende konstatering må mane til forsigtighed ved fortolkningen af artiklerne 13-15, idet det er et anerkendt princip, at undtagelsesbestemmelser skal fortolkes snævert. Forsigtigheden bør føre til, at der anlægges en fortolkning, hvorved der mest muligt tages hensyn til de retsgrundsætninger, afsnit II, afdeling 4 er udtryk for, og hvorved bestemmelserne får et anvendelsesområde, som nøjagtigt svarer til deres raison d'être. For så vidt angår denne »ratio juris«, er der nu ingen tvivl: Artiklerne 13-15 skal beskytte den svageste part, dvs. den, der køber løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater, og den, der optager et lån, som skal tilbagebetales i rater, og som er direkte bestemt til finansiering af køb af sådanne genstande. Det følger klart af den omstændighed, at disse ifølge artikel 14, stk. 1, kan vælge mellem retterne i to stater, hvis de vil sagsøge sælgeren eller långiveren, medens det stykke 2, som vedrører det tilfælde, at sælgeren sagsøger køberen eller långiveren sagsøger lånetageren, bestemmes, at der skal gælde samme regel som i den almindelige bestemmelse i artikel 2, samtidig med at denne gøres undtagelsesfri. Desuden bør det nævnes, at formålet med bestemmelserne i afdeling 4 ifølge rapporten om konventionen — den såkaldte Jenard-rapport — er et ønske om at beskytte visse persongrupper, nemlig købere og låntagere (jf. også Weser, Convention communautaire sur la compétence judicaire et l'exécution des décisions, Bruxelles, 1975, s. 291).
Herefter kan der ikke foretages en fortolkning af begrebet »køb, hvor købesummen skal betales i rater«, i konventionens artikel 13, uden at to kriterier, som følger af det foregående, tages i betragtning: a) en snæver fortolkning må foretrækkes frem for en vid fortolkning, b) den pågældende aftale må have det væsentlige særkende, at parterne i økonomisk henseende ikke er ligestillede, dvs. den må være indgået mellem en »svag« og en »stærk« part. Det må ifølge det under a) nævnte kriterium være udelukket at betegne et køb som et køb mod ratebetaling i konventionens forstand med henvisning til betalingsformen, således at enhver aftale om køb, hvor købsprisen skal betales i to eller flere rater, skulle kunne betegnes som et »køb, hvor købesummen skal betales i rater«, og således at der skulle ses bort fra ethvert andet subjektivt eller objektivt kriterium. Efter min opfattelse kan der derfor ikke gives Bertrand medhold i, at definitionen i fællesskabsretten bør være så vid, at den kan omfatte alle de definitioner, som findes i de nationale retssystemer, med det resultat at man ved »køb, hvor købesummen skal betales i rater«, skulle forstå ethvert kreditkøb, hvor købesummen skal betales i flere på hinanden følgende afdrag. Derimod må man i overensstemmelse med det kriterium, der er anført under b), opfatte køb, hvor købesummen skal betales i rater, som et køb karakteriseret ved, at køberen typisk befinder sig i en økonomisk set underlegen stilling, således at det kan siges, at denne er blevet foranlediget til at foretage købet af selve ratebetalingsformen, idet det ville have været vanskeligt for ham at betale beløbet på én gang. I så henseende mener jeg, at det synspunkt, den britiske regering har givet udtryk for i sit indlæg i sagen, er korrekt, når den har anført, at det ville være meningsløst at antage, at alle købere, som opnår henstand med betalingen, har behov for beskyttelse, medens det meget vel giver mening at tale om beskyttelse af forbrugerne. Den eneste mulighed for at identificere en kategori af købere, som kan siges typisk at befinde sig i en økonomisk underlegen situation, er at rette opmærksomheden mod forbrugerne, hvis beskyttelse som bekendt frembyder et generelt problem i fællesskabsretten og i mange nationale lovgivninger. Overvejelserne vedrørende den rolle, artiklerne 13-15 spiller i Bruxelles-konventionens system, fører således frem til, at begrebet »køb, hvor købesummen skal betales i rater« må fortolkes således, at det omfatter køb, der af en forbruger foretages hos en erhvervsdrivende virksomhed (producent eller handlende), således at der er tale om køb af forbrugsvarer, og således at købesummen skal betales i et vist antal på hinanden følgende afdrag.
4.
Jeg understregede før vigtigheden af, at de almindelige principper, som kan udledes af medlemsstaternes retsordener under ét, tages i betragtning ved den selvstændige fastlæggelse af de udtryk, der anvendes i konventionen. Det må derfor undersøges, om der på det retsområde, vi her behandler, findes sådanne principper, og i givet fald hvad de går ud på.
Køb mod ratebetaling kan bestemt ikke siges at være reguleret på ensartet måde i medlemsstaterne. Spørgsmålet synes i de nationale lovgivninger at være løst ud fra tre forskellige synsvinkler: I nogle tilfælde i forbindelse med de almindelige bestemmelser om kontraktsforhold (hvilket er tilfældet i Italien og Nederlandene), i andre tilfælde i særlige love, som har til formål at beskytte afbetalingskøberne (love af denne art er for tiden i kraft i næsten alle medlemsstaterne), og endelig i mere sjældne tilfælde i forbindelse med restriktions-love, som tager sigte på at undgå de inflationsskabende følger, som afbetalingsformen kan have (dette er tilfældet i Frankrig, Belgien og Det forenede Kongerige og var i en vis periode også tilfældet i Italien). Det er klart, at den måde, hvorpå fænomenet betragtes, er afhængig af, hvilket synspunkt der anlægges, og dette er en af grundene til, at køb mod ratebetaling ikke eksisterer som et ensartet begreb i medlemsstaternes retssystemer.
Indledningsvis kan det siges, at den meget vide opfattelse, hvorefter det er en nødvendig og tilstrækkelig betingelse, at købsprisen for en vare, som køberen straks får i sin besiddelse, betales i to eller flere på hinanden følgende afdrag, udgør det ene yderpunkt, medens det andet udgøres af talrige restriktive ordninger, hvori der som kriterier for afgrænsningen lægges vægt på subjektive (parternes stilling) eller objektive (varernes art, værdi eller bestemmelse) faktorer, eller faktorer, som vedrører prisen (et mindste eller største antal afdrag, den samlede pris, den maksimale afdragsperiode) eller endelig faktorer, som vedrører ejendomsrettens overgang (ejendomsforbehold så længe hele købesummen ikke er betalt). Udover den grænse, som kan drages ved hjælp af den ene eller den anden af disse faktorer, finder vi naturligvis køb, hvor der simpelthen er givet henstand, således at købesummen skal betales i to eller flere rater, og som ikke er underkastet særlig regulering; dette er en forretningsform, der — som virksomheden Ott ganske rigtigt anfører — ofte anvendes i internationale forhold, uden at den, hverken i praksis eller retligt set, uden videre betragtes som et køb mod ratebetaling.
Når retstilstanden er så forskellig, som tilfældet er, kunne det forekomme formålsløst at søge at finde principper, som er fælles for medlemsstaterne. Der kan dog iagttages en fælles tendens, hvis man betragter de love, som er udstedt med det formål at beskytte afbetalingskøberne, og jeg vil gerne understrege, at denne betragtningsmåde er logisk og berettiget, da artiklerne 13-15 i Bruxelles-konventionen, som anført, også indeholder regler, som skal virke til fordel for den, der køber mod ratebetaling. Den fælles tendens består i, at visse kategorier af købere udelukkes fra beskyttelsesreglerne i forbindelse med køb mod ratebetaling: Dette resultat opnås enten direkte ved en bestemmelse om, at reglerne ikke finder anvendelse, såfremt købet foretages af handlende, andre erhvervsdrivende eller juridiske personer, eller indirekte ved hjælp af regler om køb maskiner mv. til industriel brug eller om køb, som vedrører køberens erhvervsmæssige virksomhed. Sådanne regler findes i næsten alle medlemsstaternes lovgivninger med undtagelse af Danmark og Italien.
Jeg vil herefter vende tilbage til det spørgsmål, som skal løses i denne sag. Det forekommer mig, at den netop omtalte tendens i de nationale retssystemer, selv om den ikke kan forveksles med eksistensen af egentlige fælles principper, indeholder en afgjort bekræftelse af de resultater, vi før nåede frem til ved en systematisk fortolkning af konventionen. Dette kan kort udtrykkes således, at så længe den, der køber mod ratebetaling, er en privat forbruger, og den købte genstand er et forbrugsgode, er en speciel regulering af køb mod ratebetaling berettiget, fordi en af parterne i denne situation er svagere end den anden og har behov for særlig beskyttelse; der er ingen grund til at udvide beskyttelsesreglerne i forbindelse med køb mod ratebetaling ud over dette punkt, og den juridiske betegnelse »køb, hvor købesummen skal betales i rater« i konventionens artikel 13 kan altså ikke anvendes ud over disse grænser.
5.
To andre forhold, som viser, at den skrevne fællesskabsret udvikler sig netop i den angivne retning, bør nævnes. Det første og mest betydningsfulde er følgende: Under udarbejdelsen af udkastet til de ændringer i Bruxelles-konventionen, som skulle foretages i forbindelse med Storbritanniens, Irlands og Danmarks tiltrædelse af Fællesskabet foreslog ad hoc-gruppen vedrørende tilpasning af de i EØF-traktatens artikel 220 omhandlede konventioner en ændring af artiklerne 13-15, som bl.a. skulle indebære en begrænsning af artikel 13's anvendelsesområde til »kontrakter indgået af en person med henblik på brug, der må anses at ligge uden for hans erhvervsmæssige virksomhed«, i det følgende benævnt »forbrugeren«. Som følge heraf skulle ordene køberen eller lånetageren ikke længere figurere i artiklerne 14 og 15, hvor der i stedet skulle være tale om »forbrugeren« (arbejdsdokument nr. 5, revideret; artikel 9 a i tiltrædelseskonventionen). Det er klart, at dette udkast ikke kan have indvirkning på den fortolkning, som her må foretages af artikel 13; men uanset dette forekommer det mig at være interessant at kunne sige, at den løsning, jeg foreslår, er i overensstemmelse med den udvikling, der kan forudses med hensyn til Bruxelles-konventionen. For det andet ønsker jeg at minde om, at aftaler om køb af varer, hvor der er givet henstand med betalingen, ifølge Kommissionens foreløbige udkast til forslag til direktiv om forbrugerkredit skal falde ind under kategorien af »forbrugerkreditaftaler«, og at en forbruger ifølge samme udkast defineres som »en fysisk person, som ikke handler inden for rammerne af en erhvervsmæssig virksomhed«. Det vil sige, at Fællesskabets bestræbelser for at beskytte forbrugerne vil få indvirkning på køb mod ratebetaling ud fra et synspunkt, som er i overensstemmelse med den opfattelse af dette fænomen, som er lagt til grund i Bruxelles-konventionen.
6.
Af disse grunde foreslår jeg Domstolen at besvare det spørgsmål, afdelingen for civile sager ved Frankrigs Cour de Cassation har stillet i sagen Bertrand mod Ott, således: »En aftale mellem to selskaber om køb af en maskine mod betaling med to veksler med forskellig forfaldstid kan ikke betragtes som et køb af løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater, som nævnt i Bruxelles-konventionens artikel 13.«
(
1
) – Oversat fra italiensk.