61993CC0041_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. Jeg skal i dag tage stilling til den foerste sag vedroerende anvendelsen af artikel 100 A, stk. 4, i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, som indfoejet ved Den Europaeiske Faelles Akt.
Den Franske Republik har nedlagt paastand om annullation af Kommissionens beslutning af 2. december 1992 (1), der blev vedtaget i henhold til ovennaevnte bestemmelse, og som "bekraefter" de tyske bestemmelser om forbud mod pentachlorphenol (herefter benaevnt "PCP"), hvis bestemmelser er strengere end de faellesskabsretlige harmoniseringsbestemmelser paa omraadet.
2. Den 17. december 1989 udstedte Forbundsrepublikken Tyskland en bekendtgoerelse om forbud mod at fremstille, markedsfoere og anvende PCP samt salte og forbindelser heraf, praeparater, der indeholder over 0,01% af de naevnte stoffer, og produkter, der efter behandling med saadanne praeparater indeholder de naevnte stoffer i en koncentration paa over 5 mg/kg (ppm) (2). Ifoelge bekendtgoerelsen kan forbuddet kun ° under forbehold af myndighedernes tilladelse ° fraviges med henblik paa at fremstille og anvende PCP og forbindelser deraf til syntese af andre stoffer, som biprodukter eller udelukkende i forskningsoejemed. I saa fald skal det under alle omstaendigheder sikres, at affaldsstofferne bortskaffes uden risiko, og at der traeffes tilstraekkelige sikkerhedsforanstaltninger til beskyttelse af arbejdstagerne og miljoeet.
Den 21. marts 1991 vedtog Raadet med kvalificeret flertal og med hjemmel i traktatens artikel 100 A direktiv 91/173/EOEF om niende aendring af direktiv 76/769/EOEF om PCP (3). Direktivet indeholder et forbud mod at markedsfoere PCP samt salte og estere heraf i koncentrationer paa 0,1 vaegtprocent eller derover i stoffer og praeparater. Direktivet indeholder undtagelsesbestemmelser for stoffer og praeparater, der skal anvendes til behandling af trae, til impraegnering af fibre og svaere tekstilvarer, som syntese- og/eller omdannelsesdel i industriprocesser samt til specialbehandling af bygningsvaerker med kulturel, kunstnerisk eller historisk vaerdi. Paa grundlag af den tekniske udvikling skal ovennaevnte undtagelsesbestemmelser tages op til fornyet behandling senest tre aar efter direktivets ivaerksaettelse. Fristen for direktivets gennemfoerelse er fastsat til den 1. juli 1992.
Forbundsrepublikken Tyskland, som ° sammen med tre andre medlemsstater ° havde stemt mod udstedelsen af direktivet, meddelte den 2. august 1991 Kommissionen, at den i medfoer af artikel 100 A, stk. 4, havde besluttet fortsat at anvende de nationale tyske bestemmelser vedroerende PCP.
Den 2. december 1992 vedtog Kommissionen, som allerede naevnt, den anfaegtede beslutning om at bekraefte de tyske bestemmelser.
3. Inden gennemgangen af de anbringender, den franske regering har fremsat til stoette for paastanden om annullation af beslutningen, finder jeg det hensigtsmaessigt klart at afgraense raekkevidden af artikel 100 A, stk. 4. Den ikke saerlig klare affattelse af bestemmelsen rejser nemlig en raekke fortolkningsproblemer, som foerst maa loeses. Artikel 100 A, stk. 4, bestemmer:
"Naar en medlemsstat, efter at Raadet med kvalificeret flertal har vedtaget en harmoniseringsforanstaltning, finder det noedvendigt at anvende nationale bestemmelser, som er begrundet i vigtige behov, hvortil der henvises i artikel 36, eller som vedroerer beskyttelse af arbejdsmiljoeet eller miljoebeskyttelse, giver den Kommissionen meddelelse om disse bestemmelser.
Kommissionen bekraefter de paagaeldende bestemmelser efter at have konstateret, at de ikke er et middel til vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne.
Uanset den i artiklerne 169 og 170 fastsatte fremgangsmaade kan Kommissionen eller en medlemsstat henvende sig direkte til Domstolen, hvis de finder, at en anden medlemsstat misbruger de i naervaerende artikel fastsatte befoejelser."
4. Jeg skal foerst fremsaette to helt generelle betragtninger. En medlemsstats mulighed for ° trods faellesskabsharmoniseringen paa et bestemt omraade ° fortsat at anvende de nationale regler har til formaal at sikre en "foroeget" beskyttelse af visse interesser af saerlig betydning og, navnlig, at imoedekomme visse lande, som under forhandlingerne vedroerende Den Faelles Akt gav udtryk for bekymring for, at en eventuel harmonisering vedtaget med flertal kan foere til en forringelse af beskyttelsen af disse interesser paa nationalt plan. Bestemmelsen udgoer med andre ord en slags "modydelse" for opgivelsen af enstemmighedsprincippet ved vedtagelsen af foranstaltninger, der ° i de tilfaelde der er fastsat i artikel 100 A, stk. 1 (4) ° er noedvendige for det faelles markeds oprettelse eller funktion.
Eftersom den omhandlede bestemmelse indfoerer en undtagelse fra principperne om ensartet anvendelse af faellesskabsretten og det faelles marked, skal den fortolkes restriktivt som alle andre undtagelsesbestemmelser, hvorved det er umuligt at udvide bestemmelsen til at omfatte andre tilfaelde end de deri klart definerede. Yderligere er Kommissionens rolle som garant for anvendelsen af den indfoerte mekanisme af afgoerende betydning, idet det paahviler Kommissionen at paase, at de betingelser, der goer det muligt for en stat at paaberaabe sig artikel 100 A, stk. 4, er opfyldt, og at den i bestemmelsen fastsatte procedure overholdes.
5. For at en medlemsstat, efter at der er vedtaget en harmoniseringsforanstaltning, fortsat skal kunne anvende de nationale regler, kan den saaledes kun paaberaabe sig de i traktatens artikel 36 anfoerte grunde, hvortil kommer hensynet til beskyttelse af arbejdsmiljoeet eller miljoebeskyttelse. Det er ikke noedvendigt her at se paa spoergsmaalet om det noejagtige omfang af de interesser, en stat kan paaberaabe sig for at fravige harmoniseringsbestemmelserne. For at afgoere den foreliggende tvist er det nemlig efter min opfattelse tilstraekkeligt at fastslaa, at de i artikel 100 A, stk. 4, opregnede grunde klart er mindre omfattende end dem, Domstolen siden "Cassis de Dijon"-sagen (5) har taget i betragtning i sine domme vedroerende kvantitative restriktioner og foranstaltninger med tilsvarende virkning.
Det maa i oevrigt anses for begrundet, naar man tager hensyn til den omstaendighed, at afvigelserne fra princippet om frie varebevaegelser i henhold til denne praksis vedroerer de nationale bestemmelser, der gjaldt forud for harmoniseringen af en bestemt sektor eller i mangel af en saadan harmonisering, mens de undtagelser, der kan stoettes paa den omhandlede bestemmelse, derimod netop forudsaetter en faellesskabsretlig harmoniseringsforanstaltning, der under alle omstaendigheder kun er vedtaget under hensyntagen til de af de enkelte medlemsstater paaberaabte "tvingende hensyn".
6. Det fremgaar i oevrigt af retspraksis vedroerende artikel 36, at det for at begrunde en national ordning, der begraenser samhandelen inden for Faellesskabet, ikke er tilstraekkeligt at henvise til et af de i artiklen fastsatte hensyn. Den paagaeldende ordning skal yderligere vaere noedvendig og staa i et rimeligt forhold til det formaal, ordningen skal tilgodese. Ifoelge denne praksis kan medlemsstaterne saaledes traeffe de foranstaltninger, som goer det muligt at sikre en passende beskyttelse af den paaberaabte interesse, som boer beskyttes paa faellesskabsplan, samtidig med at de paavirker samhandelen mindst muligt. Den paagaeldende medlemsstat skal godtgoere, at formaalet ikke kan tilgodeses ved andre foranstaltninger, som i mindre grad begraenser de frie varebevaegelser (6).
Imidlertid skal proportionalitetsprincippet som faellesskabsretlig grundsaetning ogsaa anvendes ved vurderingen af en medlemsstats begrundelse for at paaberaabe sig muligheden for at fravige harmoniseringsforanstaltningerne og fortsat anvende de nationale bestemmelser. Den kontrol, som faellesskabsinstitutionerne kan udoeve i henhold til artikel 100 A, stk. 4, boer endog hvile paa strengere kriterier end dem, der er fastsat i forbindelse med bestemmelserne i artikel 36, for saa vidt som der ikke kan tages hensyn til det beskyttelsesniveau, der allerede er fastsat ved harmoniseringsforanstaltningen. Jeg tror navnlig ikke, at den blotte oplysning om, at de nationale bestemmelser, som oenskes "bekraeftet", sikrer et hoejere beskyttelsesniveau end harmoniseringsforanstaltningen, kan anses for en passende begrundelse, da det netop er dette forhold, der skal begrundes. Det ville i modsat fald betyde, at de stater, som var i mindretal ved vedtagelsen af faellesskabsforanstaltningen, naesten automatisk fik mulighed for at faa de oenskede undtagelsesbestemmelser bekraeftet, hvilket i virkeligheden ville goere princippet om, at afgoerelser i henhold til artikel 100 A, stk. 1, skal traeffes med kvalificeret flertal, illusorisk.
7. Det er efter min opfattelse tilstraekkeligt at fremsaette et par bemaerkninger til de i artikel 100 A, stk. 4, indeholdte formkrav.
Naar en medlemsstat oensker at paaberaabe sig beskyttelsesklausulen i artikel 100 A, stk. 4, skal den underrette Kommissionen om de afvigende nationale bestemmelser, som den paataenker at anvende. Det paahviler medlemsstaten at godtgoere, at disse bestemmelser, som i forhold til faellesskabsforanstaltningen indebaerer en mere omfattende beskyttelse af de interesser, der udtrykkeligt er genstand for de paagaeldende bestemmelser, er noedvendige og rimelige. Det tilkommer herefter Kommissionen at bekraefte bestemmelserne "efter at have konstateret, at de ikke er et middel til vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne".
8. Naar henses til den usaedvanlige karakter af den kompetence, som tillaegges medlemsstaterne i henhold til artikel 100 A, stk. 4, mener jeg imidlertid, at det rent logisk maa foelge af denne ordning, at denne kompetence boer modsvares af faellesskabsinstitutionernes saerlig omfattende kontrolbefoejelser. Kommissionens "bekraeftelse" udgoer derfor en reel bemyndigelse til at fravige harmoniseringsforanstaltningen med den konsekvens, at et eventuelt afslag forpligter den ansoegende medlemsstat til at tilpasse sin lovgivning til den af Raadet udstedte retsakt. Kommissionens retsakt maa derfor rent logisk vaere udstedt i form af en beslutning, jf. traktatens artikel 189, som kan goeres til genstand for et soegsmaal i medfoer af artikel 173.
Denne fortolkning kan efter min mening ikke afkraeftes af Kommissionens og medlemsstaternes mulighed for, i henhold til artikel 100 A, stk. 4, tredje afsnit, at henvende sig direkte til Domstolen, hvis de finder, at en anden medlemsstat misbruger de i artiklen fastsatte befoejelser. Jeg mener nemlig, at den procedure, der i henhold til artikel 169 og 170 skal anvendes ved tilsidesaettelse af traktaten, kan fraviges, naar en medlemsstat uden hensyn til Kommissionens afslag fortsat anvender sin nationale lovgivning eller "misbruger" muligheden for at fravige faellesskabsbestemmelserne, f.eks. ved at gaa ud over rammerne for den meddelte bekraeftelse.
9. Paa grundlag af de fremsatte betragtninger er det ogsaa muligt at loese et andet problem, som under alle omstaendigheder kun er af rent marginal betydning for den foreliggende sag. Det drejer sig om en stats mulighed for ° saafremt den oensker at paaberaabe sig artikel 100 A, stk. 4 ° at anvende de nationale bestemmelser efter ikrafttraedelsesdatoen for den faellesskabsretlige harmoniseringsforanstaltning, men inden Kommissionen har truffet sin beslutning. Naar henses til arten af den omhandlede beslutning, mener jeg imidlertid, at denne mulighed boer udelukkes.
Hvis man paa den anden side gaar ind for den modsatte opfattelse, ville man ikke blot tilsidesaette retssikkerhedsprincippet ved at skabe uvished om de bestemmelser, der gaelder i en bestemt medlemsstat, men navnlig saette spoergsmaalstegn ved faellesskabsrettens forrang. Konflikten mellem faellesskabsbestemmelser og nationale bestemmelser vil altid falde ud til gunst for faellesskabsbestemmelserne, og en stat, som trods alt paataenker at anvende de afvigende nationale bestemmelser, inden den har opnaaet den noedvendige bekraeftelse, tilsidesaetter sine forpligtelser og misbruger sine befoejelser i henhold til artikel 100 A, stk. 4 (7).
Derimod kan Kommissionens sene vedtagelse af en beslutning, som er undergivet dens kompetence, ikke tilregnes den stat, som i tide har givet Kommissionen meddelelse om de nationale bestemmelser, som den oensker at anvende (8).
10. Hvis artikel 100 A, stk. 4, skal fortolkes saaledes, mener jeg nu at have det noedvendige grundlag for at besvare de spoergsmaal, som sagen rejser, og til at tage stilling til den franske regerings paastande.
Der skal for det foerste tages stilling til spoergsmaalet om, hvorvidt sagen kan admitteres, som parterne og intervenienterne har besvaret bekraeftende om end ikke alle med samme begrundelse (9).
Der kan saaledes efter min opfattelse ikke bestaa tvivl om dette punkt, saafremt det anerkendes, at den retsakt, Kommissionen har udstedt i henhold til artikel 100 A, stk. 4, maa anses for en reel bekraeftelse af, at medlemsstaten kan fravige harmoniseringsforanstaltningen og anvende de nationale bestemmelser. Der er tale om en retsakt, som utvivlsomt affoeder retsvirkninger og derfor kan goeres til genstand for et annullationssoegsmaal i henhold til traktatens artikel 173 (10).
11. Med hensyn til realiteten har den franske regering fremsat to anbringender til stoette for paastanden om annullation af beslutningen. For det foerste har den gjort gaeldende, at Kommissionen har tilsidesat artikel 100 A, stk. 4, idet den har bekraeftet de tyske bestemmelser, selv om de nationale myndigheders oplysninger paa ingen maade indeholdt tilstraekkeligt bevis for, at det naesten absolutte forbud mod at anvende PCP var begrundet i den saerlige situation i Tyskland. Det blev navnlig ikke godtgjort, at miljoeet var truet i en saadan grad, at det var noedvendigt paa dette omraade at opretholde endnu strengere bestemmelser end de i direktivet fastsatte, som allerede sikrer et hoejt beskyttelsesniveau. Det blev heller ikke godtgjort, at de afvigende bestemmelser staar i et rimeligt forhold til det forfulgte maal, naar henses til de hindringer for samhandelen inden for Faellesskabet, som de nationale bestemmelser kan medfoere.
For det andet har Kommissionen ° stadig ifoelge den franske regering ° tilsidesat traktatens artikel 190, idet den omtvistede beslutning ikke er tilstraekkelig begrundet, da retsgrundlaget for beslutningen ikke angives klart og utvetydigt, og det navnlig ikke godtgoeres, at betingelserne i artikel 100 A, stk. 4, er opfyldt, saaledes at Kommissionen kan bekraefte bestemmelser, der fraviger harmoniseringsforanstaltningen.
12. Jeg finder det hensigtsmaessigt foerst at se paa det andet anbringende og undersoege, om ° og hvorledes ° Kommissionen i den anfaegtede beslutning har begrundet opretholdelsen af de tyske bestemmelser. I denne forbindelse er afsnit 4, 5, 8 og 9 i beslutningens anden del, "Vurdering", efter min mening af saerlig betydning, hvorfor jeg her skal gengive disse afsnit:
"Med hensyn til det materielle aspekt er forbuddet mod anvendelse af pentachlorphenol og salte og estere heraf i den tyske bekendtgoerelse mere vidtraekkende end forbuddet i direktiv 91/173/EOEF. De tyske regler fastsaetter faerre undtagelser for anvendelsen af PCP end faellesskabsdirektivet. Desuden fastsaetter de et maksimalt indhold af PCP i stoffer og praeparater, der er lavere end faellesskabsvaerdien ...
Den graense paa 0,01%, der er fastsat i den tyske bekendtgoerelse, indebaerer en hoejere sikkerhedsmargen. Denne graense og undtagelserne i de tyske regler er berettigede paa baggrund af de vigtige hensyn, der er omtalt i artikel 36, eller som vedroerer beskyttelse af arbejdsmiljoeet eller miljoebeskyttelse.
Forbuddet mod at fremstille, markedsfoere og anvende pentachlorphenol og forbindelser heraf, som fastsat i den tyske bekendtgoerelse, haemmer handelen.
De paagaeldende nationale bestemmelser finder imidlertid uden forskel anvendelse paa nationale produkter og importerede produkter. De kan beskytte folkesundheden og miljoeet og synes ikke helt urimelige til virkeliggoerelse af dette maal. Desuden synes de ikke at vaere et middel til vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne."
13. Ifoelge Domstolens faste praksis skal faellesskabsinstitutionernes overholdelse af pligten til at begrunde deres retsakter vurderes ud fra retsakternes art og indhold, idet begrundelsen under alle omstaendigheder klart og utvetydigt skal angive de betragtninger, som den faellesskabsmyndighed, der har udstedt retsakten, har lagt til grund, dels saaledes at de beroerte personer kan faa kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, dels saaledes at Domstolen kan udoeve sin proevelsesret (11).
For saa vidt angaar navnlig beslutninger, kraeves det ikke generelt, at begrundelsen angiver alle de ° ofte talrige og komplekse ° forskellige faktiske eller retlige momenter (12), eller at alle de retlige og faktiske indsigelser, der er rejst under den administrative procedure, imoedegaas (13), men begrundelsen skal under alle omstaendigheder indeholde de noedvendige momenter, for at retsaktens adressater ° samt andre der maa anses for umiddelbart og individuelt beroert ° kan vurdere retsaktens berettigelse (14).
I henhold til Domstolens faste praksis skal spoergsmaalet, om en beslutnings begrundelse opfylder disse krav, vurderes ikke blot i forhold til ordlyden, men ligeledes til alle de retsregler, som gaelder paa det paagaeldende omraade (15). Ud fra dette synspunkt kan en kortfattet begrundelse ogsaa accepteres, saafremt beslutningen indgaar som led i en fast beslutningsproces eller i forbindelse med en ensartet procedure, som gentages periodisk, hvis de beroerte personer har haft tilknytning til udarbejdelsen af beslutningen, eller hvis den udgoer en gennemfoerelse af en tidligere beslutning (16). I de andre tilfaelde paahviler det faellesskabsmyndigheden at begrunde foranstaltningen udtoemmende, for at begrundelsen kan tilgodese det hermed forfulgte maal.
14. Hvis man derfor anvender disse principper paa det foreliggende tilfaelde, finder jeg det indlysende, at sagsoegerens anbringende vedroerende den utilstraekkelige begrundelse af den anfaegtede beslutning boer tiltraedes. Det boer i denne forbindelse endnu en gang fremhaeves, at den anfaegtede beslutning udgoer det foerste eksempel paa anvendelsen af artikel 100 A, stk. 4, og at det mere end nogensinde ° netop naar henses hertil og til den store usikkerhed vedroerende fortolkningen af bestemmelsen ° var noedvendigt at begrunde beslutningen tilstraekkeligt, bl.a. for at bidrage til at afklare betingelserne for at anvende bestemmelsen. Imidlertid begraenser Kommissionen sig til i beslutningen at begrunde de tyske bestemmelser, idet den anfoerer, at de skal tilgodese de hensyn, der er opregnet i artikel 36, eller hensynet til beskyttelse af arbejdsmiljoeet eller til miljoebeskyttelse, og at forbuddet mod PCP og forbindelser heraf er mere vidtraekkende end de faellesskabsretlige bestemmelser og derfor indebaerer en hoejere sikkerhedsmargen. Naar henvisningen til disse hensyn ikke er tilstraekkelig som begrundelse for anvendelsen af artikel 36, dvs. en ikke-harmoniseret sektor, maa den saa meget desto mere vaere utilstraekkelig i et tilfaelde, der er omfattet af artikel 100 A, stk. 4, som forudsaetter fastsaettelsen af faellesskabsbestemmelser. Navnlig naar henses til den hoeje grad af beskyttelse af disse interesser, som allerede er sikret ved harmoniseringsdirektivet, burde Kommissionen derfor have angivet de specifikke krav, der kunne begrunde vedtagelsen i Tyskland af langt mere restriktive foranstaltninger. Beslutningen er imidlertid tavs paa dette punkt.
Som allerede anfoert er det forhold, at det blot fastslaas, at de nationale bestemmelser, som oenskes bekraeftet, sikrer en hoejere grad af beskyttelse end faellesskabsbestemmelserne, paa den anden side ikke i sig selv tilstraekkeligt til at danne grundlag for en positiv beslutning fra Kommissionen. I det foreliggende tilfaelde drejer det sig nemlig ikke om berettigelsen af de tyske bestemmelser, men om betingelsen for at anvende artikel 100 A, stk. 4, hvilket kraever en begrundelse, som absolut ikke fremgaar af den anfaegtede beslutning.
Med hensyn til spoergsmaalet om, hvorvidt de tyske bestemmelser staar i et rimeligt forhold til det forfulgte maal, er der heller intet anfoert til stoette for det udsagn, at bestemmelserne "synes ikke helt urimelige". Jeg mener, at Kommissionen i beslutningen burde have praeciseret, i hvilket omfang den foroegede beskyttelse af den menneskelige sundhed og miljoeet, som de tyske bestemmelser skulle sikre, retfaerdiggoer en eventuel foroegelse af hindringerne for samhandelen inden for Faellesskabet, eller at Kommissionen burde have set paa konsekvenserne af, at det ville have vaeret noedvendigt at anvende andre produkter til erstatning for PCP.
Saadanne praecisioner ville i det mindste have vaeret nyttige, for saa vidt som forskellige momenter i sagen bidrager til at vedligeholde tvivlen om, hvorvidt der i virkeligheden er behov for strengere foranstaltninger end de i direktivet fastsatte. Hvis der f.eks. ° som Kommissionen har anerkendt i sit indlaeg ° ikke paa markedet findes praeparater, som indeholder PCP-rester af en stoerrelsesorden af 0,1% (det faellesskabsretlige maksimum) eller 0,01% (det tyske maksimum), hvorledes kan de tyske bestemmelser da yde stoerre sikkerhed?
For saa vidt angaar, endelig, den kontrol Kommissionen skal udoeve for at sikre, at de nationale bestemmelser ikke er et middel til vilkaarlig forskelsbehandling eller en skjult begraensning af samhandelen mellem medlemsstaterne, begraenser Kommissionen sig i beslutningen til endnu en gang "flinkt" at gengive ordlyden af artikel 100 A, stk. 4, uden at de fremfoerte udsagn paa nogen maade stoettes paa betragtninger, der kan begrunde Kommissionens konklusion.
15. Efter min mening staar vi saaledes her over for et skoleeksempel paa utilstraekkelig ° eller endog manglende ° begrundelse. Under alle omstaendigheder opfylder begrundelsen i den anfaegtede beslutning ikke de minimumskrav, der er fastsat i traktatens artikel 190 for at give Domstolen mulighed for at udoeve sin proevelsesret og de beroerte personer mulighed for at udtale sig om, hvorvidt de anfoerte faktiske omstaendigheder er korrekte og relevante.
16. Det foelger af alle disse betragtninger, at det paa grund af den noget lakoniske udformning af begrundelsen i beslutningen i virkeligheden er umuligt at behandle sagsoegerens foerste anbringende, idet de noedvendige oplysninger for at foretage en saadan analyse ikke er til stede.
17. Jeg skal herefter foreslaa Domstolen at give den franske regering medhold og annullere Kommissionens beslutning af 2. december 1992 som foelge af manglende begrundelse og tilpligte Kommissionen at betale sagens omkostninger. Intervenienten boer betale sine egne omkostninger.
(*) Originalsprog: italiensk.
(1) - De vigtigste punkter i begrundelsen for beslutningen samt konklusionen er anfoert i en meddelelse fra Kommissionen, 92/C 334/04, EFT 1992 C 334, s. 8.
(2) - Bekendtgoerelsen er offentliggjort i BGBl. 1989 I, s. 2235.
(3) - EFT L 85, s. 34.
(4) - Se i denne forbindelse Flynn: How will article 100 A(4) work? A comparison with article 93, i CMLR 1987, s. 689 ff., Ehlermann: The international market following the Single European Act, i CMLR 1987, s. 361 ff., Gulmann: The Single European Act, some remarks from a Danish perspective, i CMLR 1987, s. 31 ff, Jacqué: Les mesures dérogatoires unilatérales dans le marché intérieur: l' article 100 A, paragraphe 4, Jornades europees de Pasqua, Patronat Català Pro Europa, s. 64 ff., Langeheine: Le rapprochement des législations nationales selon l' article 100 A du Traité CEE: l' harmonisation communautaire face aux exigences de protection nationale, RMC 1989, s. 347 ff., Mattera: Il mercato unico europeo, Torino 1990, s. 168 ff., og Rossi: Il buon funzionamento del mercato comune, Milano 1990, s. 165 ff.
(5) - Dom af 20.2.1979, sag 120/78, Rewe mod Bundesmonopolverwaltung fuer Branntwein, Sml. s. 649.
(6) - Jf. Domstolens dom af 13.12.1990, sag C-347/88, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 4747, navnlig praemis 58, af 10.7.1984, sag 72/83, Campus Oil Limited, Sml. s. 2727, navnlig praemis 37-46, og af 12.7.1979, sag 153/78, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 2555, navnlig praemis 4 og 5.
(7) - Det gaelder saa meget desto mere, hvis medlemsstaten fuldstaendig undlader at give Kommissionen meddelelse om de afvigende nationale bestemmelser, som den har til hensigt at anvende i henhold til artikel 100 A, stk. 4.
(8) - Saaledes som det skete i den foreliggende sag, idet Tyskland laenge inden udloebet af fristen for gennemfoerelsen i national ret af de ved direktivet fastsatte harmoniseringsforanstaltninger havde meddelt Kommissionen om sin hensigt til fortsat at anvende de nationale bestemmelser, mens bekraeftelsen foerst blev givet nogle maaneder efter udloebet af denne frist.
(9) - Den tyske regering mener, at sagen boer admitteres, alene fordi Kommissionens bekraeftelse opfylder alle kriterierne for en beslutning i henhold til traktatens artikel 189, stk. 4, og derfor svarer til begrebet en faellesskabsinstitutions retsakt, jf. artikel 173, stk. 1. Dette gaelder saaledes uanset besvarelsen af spoergsmaalet om, hvorvidt Kommissionen i henhold til artikel 100 A, stk. 4, er befoejet til at udstede en forskriftsmaessig beslutning.
(10) - Jf. Domstolens dom af 31.3.1971, sag 22/70, Kommissionen mod Raadet, Sml. 1971, s. 41, praemis 34-55, org. ref.: Rec. s. 263, af 9.10.1990, sag C-366/88, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 3571, praemis 8, og af 30.6.1992, sag C-312/90, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4117, praemis 11-20.
(11) - Jf. bl.a. dom af 7.7.1981, sag 158/80, Rewe mod Hauptzollamt Kiel, Sml. s. 1805, praemis 25 og 26, af 25.10.1984, sag 185/83, Rijksuniversiteit, Groningen, Sml. s. 3623, praemis 38, af 22.1.1986, sag 250/84, Eridania, Sml. s. 117, praemis 37, og af 14.2.1990, sag C-350/88, Delacre m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 395, praemis 15.
(12) - Jf. f.eks. ovennaevnte dom af 25.10.1984, Rijksuniversiteit, Groningen, praemis 38, og dom af 7.2.1990, sag C-213/87, Amsterdam kommune og VIA mod Kommissionen, Sml. I, s. 221, summarisk offentliggoerelse.
(13) - Jf. dom af 29.10.1980, forenede sager 209/78-215/78 og 218/78, Van Landewyck mod Kommissionen, Sml. s. 3125, praemis 66.
(14) - Jf. dom af 13.3.1985, forenede sager 296/82 og 318/82, Nederlandene og Leeuwarder Papierwarenfabriek mod Kommissionen, Sml. s. 809, praemis 19.
(15) - Jf. dom af 23.2.1978, sag 92/77, An Bord Bainne mod landbrugsministeren, Sml. s. 497, praemis 36 og 37, og ovennaevnte dom af 25.10.1984, Rijksuniversiteit, Groningen, praemis 38.
(16) - Jf. f.eks. ovennaevnte dom af 25.10.1984, Rijksuniversiteit, Groningen, praemis 39, og dom af 13.7.1988, sag 102/87, Frankrig mod Kommissionen, Sml. s. 4067, praemis 29 og 30, samt ovennaevnte dom af 7.2.1990, Amsterdam kommune og VIA, og af 14.2.1990, Delacre m.fl., praemis 15-19.