62023CJ0600_RES
Lieta C‑600/23
Royal Football Club Seraing
pret
Fédération internationale de football association (FIFA) u.c.
(Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Beļģija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Tiesas (virspalāta) 2025. gada 1. augusta spriedums
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – LES 19. panta 1. punkts – Dalībvalstu pienākums noteikt vajadzīgos tiesību aizsardzības līdzekļus, lai jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības, nodrošinātu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību – Iespēja vērsties šķīrējtiesā – Strīda izšķiršana šķīrējtiesā starp privātpersonām – Strīda izšķiršana šķīrējtiesā bez pušu vienošanās – Starptautiskas sporta federācijas struktūras lēmums, ar kuru noteikts sods – Sporta šķīrējtiesas (CAS) nolēmums, kas apstiprināts ar trešās valsts tiesas nolēmumu – Tiesību aizsardzības līdzeklis pret šķīrējtiesas nolēmumu – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru šim šķīrējtiesas nolēmumam attiecībā uz pusēm noteikts res judicata spēks un attiecībā uz trešām personām noteikts pierādījuma spēks – Tādu valsts tiesu pilnvaras un pienākumi, kurās izdarīta atsauce uz minētās šķīrējtiesas nolēmumu – Šāda šķīrējtiesas nolēmuma saderības ar principiem un tiesību normām, kas attiecas uz Savienības sabiedrisko kārtību, efektīva pārbaude
Dalībvalstis – Pienākumi – Tādu tiesību aizsardzības līdzekļu noteikšana, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību – Tādu šķīrējtiesas nolēmumu pārbaude tiesā, kas attiecas uz jautājumiem saistībā ar Savienības tiesībām – Tādas pārbaudes nepieciešamība, ko veic tiesa, kura atbilst no LESD 267. panta izrietošajām prasībām un ir piemērota, lai nodrošinātu tādu principu un tiesību normu ievērošanu, kas ir daļa no Savienības sabiedriskās kārtības
(LES 19. panta 1. punkta otrā daļa; LESD 45., 56., 63., 101., 102. un 267. pants; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants)
(skat. 69.–89. punktu)
Dalībvalstis – Pienākumi – Tādu tiesību aizsardzības līdzekļu noteikšana, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību – Sporta šķīrējtiesas nolēmums, kas pieņemts strīdā, kurš saistīts ar sportu kā saimnieciskās darbības veikšanu – Šāda šķīrējtiesas nolēmuma pārbaude tiesā – Tvērums – Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru šim šķīrējtiesas nolēmumam dalībvalsts teritorijā ir piešķirts “res judicata” spēks starp strīda dalībniekiem un šādam spēkam piemītošais pierādījuma spēks attiecībā pret trešajām personām – Apstāklis, ka šīs dalībvalsts tiesa, kurai ir tiesības vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, iepriekš nav pārbaudījusi minētā nolēmuma saderību ar principiem un normām, kas ir daļa no Savienības sabiedriskās kārtības – Nepieļaujamība
(LES 19. panta 1. punkta otrā daļa; LESD 267. pants; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants)
(skat. 90.–96., 98.–125. punktu un rezolutīvo daļu)
Rezumējums
Izskatot Beļģijas Cour de cassation (Kasācijas tiesa) lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, Tiesa virspalātas sastāvā lemj par pārbaudi tiesā saskaņā ar Eiropas Savienības tiesībām, ko dalībvalsts tiesām jāvar veikt attiecībā uz nolēmumiem, kuri pasludināti atbilstoši starptautisko sporta apvienību izveidotiem šķīrējtiesas mehānismiem. Konkrētāk, tā precizē saikni starp Fédération internationale de football association (FIFA) (Starptautiskā Futbola federācija (FIFA)) izveidoto strīdu izšķiršanas sistēmu Sporta šķīrējtiesā (CAS) un efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu tāda valsts tiesiskā regulējuma kontekstā, ar kuru šķīrējtiesas nolēmumam, kas apstiprināts ar trešās valsts tiesas nolēmumu, ir piešķirts res judicata spēks starp strīda pusēm un pierādījuma spēks attiecībā uz trešām personām. RFC Seraing (turpmāk tekstā – “klubs”) ir Beļģijā reģistrēts futbola klubs, kas ir Beļģijas Union royale belge des sociétés de football association ASBL (URBSFA) (Beļģijas Karaliskā futbola klubu apvienība (URBSFA) biedrs. Šis klubs noslēdza divus līgumus ar Doyen Sports Investment Ltd (turpmāk tekstā – “Doyen”) – Maltā reģistrētu sabiedrību, kuras galvenā saimnieciskā darbība ir finansiālas palīdzības sniegšana futbola klubiem Eiropā. Saskaņā ar šiem līgumiem Doyen kļuva par īpašnieci daļai no kluba ekonomiskajām tiesībām (
1
) uz četriem konkrētiem spēlētājiem.
Disciplinārās un šķīrējtiesas procedūras Šveicē
2015. gada 4. septembrīFIFA Disciplinārā komiteja pieņēma lēmumu, ar kuru tā tostarp paziņoja, ka klubs, noslēdzot attiecīgos līgumus, ir pārkāpis Reglamentu par spēlētāju statusu un pārcelšanu (turpmāk tekstā – “RSTJ”) (
2
), un šim klubam piemēroja disciplinārsodus. Tā kā kluba iesniegtā iekšējā pārsūdzība tika noraidīta, tas 2016. gada 9. martā cēla prasību CAS atcelt šo noraidošo lēmumu, atsaucoties uz tiesību normu, uz kurām balstīts šis lēmums un piemērotie disciplinārsodi, prettiesiskumu. Šajā ziņā klubs tostarp apgalvoja, ka ar RSTJ, ciktāl tajā ir noteikts absolūts tā sauktās “third-party influence” (trešās personas ietekme) un “third-party ownership” (trešās personas īpašumtiesības) prakses aizliegums, paredzot disciplinārsodus, esot pārkāptas Savienības tiesības, un, konkrētāk, darba ņēmēju pārvietošanās brīvība, pakalpojumu sniegšanas brīvība un kapitāla aprites brīvība, kas garantētas attiecīgi LESD 45., 56. un 63. pantā, kā arī LESD 101. un 102. pantā paredzētie konkurences noteikumi.
2017. gada 9. martāCAS pieņēma šķīrējtiesas nolēmumu (turpmāk tekstā – “CAS nolēmums”), kurā tā it īpaši apstiprināja, ka strīdā piemērojamās tiesības ir šīs Savienības tiesības un noliedza, ka tās varētu būt pārkāptas.
Tā paša gada 15. maijā klubs par CAS nolēmumu cēla prasību Tribunal fédéral (Federālā tiesa, Šveice); tā tika noraidīta ar 2018. gada 20. februāra spriedumu.
Beļģijā notiekošā tiesvedība
2015. gada 3. aprīlīDoyen un saskaņā ar Beļģijas tiesībām dibināta apvienība, kas vada klubu, pret FIFA, Union des associations européennes de football (UEFA) (Eiropas Futbola asociāciju savienība (UEFA)) un URBSFA vērsās tribunal de commerce francophone de Bruxelles (Briseles frankofonā Komerclietu tiesa, Beļģija). 2015. gada 8. jūlijā klubs brīvprātīgi iestājās lietā, tostarp lūdzot šo tiesu konstatēt absolūta iepriekš minētās prakses aizlieguma nesaderību ar LESD 45., 56., 63., 101. un 102. pantu. 2016. gada 17. novembrītribunal de commerce francophone de Bruxelles (Briseles frankofonā Komerclietu tiesa) pasludināja spriedumu, kurā tā tostarp atzina, ka tai nav jurisdikcijas izskatīt kluba prasības.
Apelācijas sūdzība, ko klubs par šo spriedumu iesniedza cour d’appel de Bruxelles (Briseles apelācijas tiesa, Beļģija) tika noraidīta 2019. gada 12. decembrī. Šī tiesa nosprieda, pirmkārt, ka kluba izvirzītos pamatus, saskaņā ar kuriem ar RSTJ esot pārkāptas Savienības tiesības, šis klubs jau bija izvirzījis CAS saistībā ar tā strīdu ar FIFA un CAS nolēmumā tie bija noraidīti. Proti, cour d’appel de Bruxelles (Briseles apelācijas tiesa) ieskatā, ņemot vērā piemērojamo Beļģijas tiesisko regulējumu (
3
), CAS nolēmums uzskatāms par tādu, kam pušu attiecībās ir tāds pats spēks kā tiesas nolēmumam, un līdz ar to par tādu, kam tādēļ jāatzīst res judicata spēks no tā pasludināšanas dienas, un par tādu, kas kļuvis nepārsūdzams no dienas, kad Tribunal fédéral (Federālā tiesa) noraidīja apelācijas sūdzību par to. Otrkārt, cour d’appel de Bruxelles (Briseles apelācijas tiesa) būtībā norādīja, ka no brīža, kad tiesas nolēmumam vai šķīrējtiesas nolēmumam attiecībās starp lietas dalībniekiem tiek atzīts res judicata spēks, šim nolēmumam attiecībā uz trešām personām šajā strīdā – kurām tas ir saistošs – jāpiešķir pierādījuma spēks, kāds ir saistīts ar res judicata spēku. Konkrētajā gadījumā šī tiesa uzskata, ka CAS nolēmumam tātad ir pierādījuma spēks attiecībā uz URBSFA, kas nebija puse CAS izskatītajā strīdā starp klubu un FIFA.
Klubs par cour d’appel de Bruxelles (Briseles apelācijas tiesa) spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību iesniedzējtiesā, tostarp izvirzot pamatu par LES 19. panta 1. punkta otrās daļas, LESD 267. panta un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. panta pārkāpumu.
Šādos apstākļos iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai šīm Savienības tiesību normām ir pretrunā, pirmkārt, tas, ka šķīrējtiesas nolēmumam dalībvalsts teritorijā tiek piešķirts res judicata spēks attiecībās starp pusēm strīdā, saistībā ar kuru šis nolēmums ir pieņemts, ja šī nolēmuma saderību ar Savienības tiesībām iepriekš nav pārbaudījusi valsts tiesa, kurai ir tiesības vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, un, otrkārt, tas, ka res judicata spēka dēļ šādam nolēmumam tiek piešķirts pierādījuma spēks attiecībās starp minētā strīda pusēm un trešām personām.
Tiesas vērtējums
Par privātpersonu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā Savienībā, tostarp vēršanās šķīrējtiesā gadījumā
Vispirms Tiesa atgādina, pirmkārt, ka LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētais pienākums nozīmē, ka visas dalībvalstu tiesu sistēmā ietilpstošās instances, kurām kā “tiesām” Savienības tiesību izpratnē var tikt lūgts interpretēt vai piemērot šīs tiesības, atbilst prasībām, kas ir raksturīgas efektīvai tiesību aizsardzībai tiesā. Otrkārt, Hartas 47. pantā garantētās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību it īpaši prasa, lai šīs tiesas varētu veikt tādu aktu, pasākumu vai rīcības efektīvu pārbaudi tiesā, par kuriem saistībā ar konkrēto strīdu tiek apgalvots, ka ar tiem ir aizskartas tiesību subjektam ar Savienības tiesībām piešķirtās tiesības vai brīvības. Tomēr neviena no šīm abām tiesību normām nenozīmē, ka tiesību subjektiem būtu pieejams tiešs tiesību aizsardzības līdzeklis, kas paredzēts galvenokārt tam, lai apstrīdētu konkrētu pasākumu, ja vien attiecīgajā valsts tiesu sistēmā turklāt ir viens vai vairāki tiesību aizsardzības līdzekļi, kuri tiem ļauj pakārtoti panākt šī pasākuma efektīvu pārbaudi tiesā un tādējādi nodrošināt tiem Savienības tiesībās garantēto tiesību un brīvību ievērošanu.
Turklāt ar Līgumiem izveidotajai tiesību sistēmai principā nav pretrunā tas, ka privātpersonas, uz kurām attiecas šī tiesību sistēma, saistībā ar saimnieciskās darbības veikšanu Savienības teritorijā, strīdus, kuri tos šajā darbībā var skart, nodod šķīrējtiesas mehānismam. Tādējādi privātpersona var noslēgt līgumu, kurā skaidri un konkrēti noteikts, ka visi vai daļa no strīdiem, kas ar to saistīti, tiek nodoti izskatīšanai šķīrējtiesai, nevis tiesai, kurai, ja šāda līguma nebūtu, būtu bijusi kompetence lemt par šiem strīdiem atbilstoši piemērojamajām tiesību normām. Tomēr no brīža, kad ar šādu līgumu izveidotais vai noteiktais šķīrējtiesas mehānisms jāīsteno visā Savienības teritorijā vai tās daļā strīdos, kas saistīti ar saimnieciskās darbības veikšanu šajā teritorijā, šis mehānisms jāizveido un jāīsteno tā, lai nodrošinātu, pirmkārt, tā saderību ar Savienības tiesu sistēmas struktūras principiem un, otrkārt, efektīvu Savienības sabiedriskās kārtības ievērošanu. Šajā nolūkā jābūt iespējai šīs šķīrējtiesas pieņemtos nolēmumus pārbaudīt tiesā tādā veidā, kas ļauj nodrošināt efektīvu tiesību aizsardzību tiesā (
4
), tomēr šāda pārbaude tiesā pamatoti var būt ierobežota.
Šajā kontekstā nevar pieļaut, ka, vēršoties šķīrējtiesā, privātpersonas varētu neievērot Savienības primārās vai atvasinātās tiesību normas vai principus, kuriem ir būtiska nozīme ar Līgumiem izveidotajā tiesību sistēmā vai fundamentāla nozīme Savienībai uzticēto uzdevumu izpildē. Gluži pretēji – šie principi un šīs tiesību normas, kas ir daļa no Savienības sabiedriskās kārtības, jāievēro privātpersonām, ja vien konkrētajā gadījumā ir izpildīti to attiecīgās piemērošanas nosacījumi. Šajā ziņā šādas sabiedriskās kārtības ievērošana ir būtisks papildinājums principu, noteikumu un savstarpēji atkarīgu tiesisko attiecību strukturētajam tīklam, kas saista Savienību un dalībvalstis, kā arī dalībvalstis savā starpā. LESD 45., 56. un 63. pantā garantētās brīvības ir daļa no Savienības sabiedriskās kārtības. Šie trīs panti, kuriem ir tieša iedarbība, ir daļa no LESD 26. pantā minētā iekšējā tirgus, kas ietver telpu bez iekšējām robežām, pamatiem.
Par CAS pieņemto nolēmumu pārbaudi tiesā par strīdiem, kas saistīti ar sporta kā saimnieciskas darbības veikšanu Savienības teritorijā
Vispirms Tiesa norāda, ka šķīrējtiesas mehānismus, kuriem tādas starptautiskās sporta apvienības kā FIFA nodod tādu strīdu izšķiršanu, kas var rasties starp tām vai starp nacionālajām apvienībām, kuras ir to biedres, un privātpersonām, kas ietilpst to attiecīgajā kompetencē, neatkarīgi no tā, vai tie ir uzņēmumi vai sportisti, šo sporta apvienību statūtu un prerogatīvu dēļ raksturo tiem piemītošo elementu kopums.
Šī iemesla dēļ gadījumā, ja šie strīdi saistīti ar sporta kā saimnieciskās darbības veikšanu Savienības teritorijā, attiecīgo privātpersonu iespējai panākt efektīvu pārbaudi tiesā par to, vai saistībā ar minētajiem strīdiem pieņemtie nolēmumi ir saderīgi ar tiesību normām un principiem, kas ir daļa no Savienības sabiedriskās kārtības, ir īpaša nozīme. Proti, ņemot vērā tādu sporta apvienību kā FIFA statūtus un prerogatīvas, jāuzskata, ka šādu šķīrējtiesas mehānismu izmantošanu šādas apvienības ir vienpusēji uzspiedušas šīm privātpersonām. Pat ja no formālā viedokļa šāda veida mehānisma piemērošanai privātpersonai var būt nepieciešams noslēgt ar to līgumu, šī līguma noslēgšana un noteikuma, kas paredz strīdu izšķiršanu šķīrējtiesā, iekļaušana tajā patiesībā ir noteikta iepriekš ar attiecīgās apvienības pieņemtu regulējumu, kas piemērojams tās biedriem un ar šiem biedriem saistītajām personām vai pat citām personu kategorijām. Šāda veida šķīrējtiesas mehānismu obligātais raksturs ir cieši saistīts ar apstākli, ka tie paredzēti piemērošanai strīdiem starp sporta apvienību, kurai ir sui generis un īpaši plašas pilnvaras attiecībā uz reglamentēšanu, kontroli un sankcijām, no vienas puses, un vispārēju un nenoteiktu juridisku vai fizisku personu grupu, kura pakļauta šo pilnvaru īstenošanai saistībā ar to profesionālo darbību, no otras puses.
Protams, uzspiestā strīdu izšķiršana šķīrējtiesā principā var būt pamatota, ņemot vērā starptautisko sporta apvienību juridisko autonomiju un to atbildību, īstenojot tādus leģitīmus mērķus kā ar sporta disciplīnu saistītu strīdu, kas ietilpst to kompetencē, vienveidīga izskatīšana vai šai disciplīnai piemērojamo noteikumu konsekventa interpretācija un piemērošana. Tomēr juridiskā autonomija nevar attaisnot to, ka ar šādu apvienību pilnvaru īstenošanu tiek ierobežota privātpersonu iespēja atsaukties uz Savienības tiesībās tām piešķirtajām tiesībām un brīvībām, kas ir daļa no Savienības sabiedriskās kārtības. Proti, pati šī prasība nozīmē, ka šo tiesību un šo brīvību ievērošanu var efektīvi pārbaudīt tiesā – vēl jo vairāk tad, ja vēršanās šķīrējtiesā attiecīgajām privātpersonām ir uzspiesta.
Turpinājumā attiecībā uz prasībām, kurām jāatbilst šķīrējtiesas pieņemto nolēmumu pārbaudei tiesā (
5
), Tiesa precizē, pirmām kārtām, ka visos gadījumos, kad nolēmums ir pieņemts par strīdu, kas saistīts ar sporta kā saimnieciskas darbības veikšanu Savienības teritorijā, un kad nav paredzēts tiešs tiesību aizsardzības līdzeklis pret šo nolēmumu dalībvalsts tiesā, jāpastāv iespējai attiecīgajām privātpersonām pakārtoti panākt, ka jebkura dalībvalsts tiesa, kurai jebkādā veidā var nākties izskatīt šādu nolēmumu pēc šo personu pieteikuma vai pēc savas ierosmes, veiktu efektīvu pārbaudi tiesā par to, vai minētais nolēmums ir saderīgs ar principiem un tiesību normām, kas ir daļa no Savienības sabiedriskās kārtības.
Otrām kārtām, dalībvalstu tiesām – kurām jāveic šāda pārbaude, gadījumā, ja šāds nolēmums, kā tas ir šajā lietā, prasa tādu principu vai tiesību normu interpretāciju vai piemērošanu, kas ir daļa no Savienības sabiedriskās kārtības un ar ko privātpersonām tiek piešķirtas tiesības vai brīvības, – jābūt iespējai pārbaudīt šo principu vai šo tiesību normu interpretāciju, ar šo interpretāciju saistītās tiesiskās sekas attiecībā uz to piemērošanu konkrētajā lietā un juridisko kvalifikāciju, kas, ņemot vērā minēto interpretāciju, ir sniegta faktiem, kurus ir konstatējusi un novērtējusi šķīrējtiesa.
Trešām kārtām, šīs tiesas attiecīgā gadījumā nevar tikai konstatēt, ka šāds nolēmums pilnībā vai daļēji nav saderīgs ar principiem vai tiesību normām, kas ir daļa no Savienības sabiedriskās kārtības. Gluži pretēji – minētajām tiesām atbilstoši to attiecīgajai kompetencei un saskaņā ar piemērojamajām valsts tiesību normām arī jāspēj noteikt jebkādas tiesiskās sekas, kas rodas šādas nesaderības konstatēšanas gadījumā. Pretējā gadījumā veiktā pārbaude tiesā faktiski nebūtu efektīva, jo tā ļautu turpināties šai nesaderībai.
Visbeidzot – ikvienai valsts tiesai, kas izskata ar Savienības tiesībām reglamentētu strīdu, jābūt pilnvarām noteikt pagaidu pasākumus, kas ļauj nodrošināt pilnīgu efektivitāti nolēmumam, kurš tiks pieņemts pēc būtības, tostarp gadījumā, ja šī tiesa iesniedz Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu un aptur tiesvedību, gaidot tās atbildi. Turklāt šādai tiesai nav jāpiemēro valsts tiesību normas, kas nepieļauj šīs pilnvaras. Līdz ar to, pirmkārt, attiecīgajām privātpersonām jābūt iespējai lūgt jebkurai valsts tiesai – kurā likumīgi uzdots jautājums, vai šķīrējtiesas nolēmums ir saderīgs ar principiem un tiesību normām, kas ir daļa no Savienības sabiedriskās kārtības, – noteikt tām pagaidu pasākumus, gaidot nolēmumu pēc būtības. Otrkārt, jebkurai valsts tiesai, kuras kompetencē ir lemt par šādu jautājumu, jāatstāj bez piemērošanas jebkādi dalībvalsts vai, vēl jo vairāk, sporta apvienības noteikumi, ar kuriem attiecīgajām privātpersonām ir aizliegts tai lūgt noteikt šādus pagaidu pasākumus vai kuri citādi tai liedz šīm personām noteikt šādus pasākumus. No tā arī izriet, ka tad, ja konkrētajā strīdā piemērojamās valsts tiesību normas, iespējams, ir šķērslis LES 19. panta 1. punkta otrās daļas pilnīgai efektivitātei, kompetentajai valsts tiesai, ja tā nevar veikt šo valsts tiesību normu atbilstīgu interpretāciju, tās pēc savas ierosmes jāatstāj nepiemērotas. Šis pienākums tātad it īpaši jāievēro gadījumā, ja piemērojamās valsts tiesību normas liedz kompetentajai valsts tiesai pakārtoti un efektīvi pārbaudīt, vai šķīrējtiesas nolēmums, ko CAS pieņēmusi strīdā, kurš saistīts ar sporta kā saimnieciskas darbības veikšanu Savienības teritorijā, ir saderīgs ar principiem un tiesību normām, kas ir daļa no Savienības sabiedriskās kārtības. Līdz ar to minētais pienākums it īpaši jāievēro, ja pastāv valsts tiesību normas un noteikumi, kas šādam šķīrējtiesas nolēmumam piešķir res judicata spēku attiecībās starp pusēm un pierādījuma spēku attiecībās starp pusēm un trešām personām, un par šo šķīrējtiesas nolēmumu iepriekš nav tikusi veikta pārbaude, kas ļautu attiecīgās dalībvalsts tiesai efektīvi pārbaudīt, vai tas ir saderīgs ar principiem un tiesību normām, kas ir daļa no Savienības sabiedriskās kārtības. Šajā ziņā tieši res judicata spēka un līdz ar to pierādījuma spēka piešķiršana minētajam šķīrējtiesas nolēmumam šādā kontekstā notiek, pārkāpjot LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā un Hartas 47. pantā paredzēto prasību par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
(
1
)	Šo ekonomisko tiesību mērķis ir atspoguļot spēlētāju finansiālo vērtību. Tās ir saistītas ar federatīvajām tiesībām, ko klubs iegūst, pieņemot darbā konkrētu spēlētāju, piemēram, ar tiesībām reģistrēt šo spēlētāju vai tiesībām viņam ļaut spēlēt. To izmantošana ļauj klubam, kuram tās pieder, saņemt summas, kas pienākas, piemēram, ja minētais spēlētājs tiek aizdots vai pārcelts, tiek izmantotas vai nodotas viņa tiesības uz tēlu vai arī tiek lauzts viņa līgums.
(
2
)	Šī reglamenta, ko FIFA pieņēmusi 2014. gada 22. martā un kas stājās spēkā 2014. gada 1. augustā, 18.bis pantā “Trešās personas ietekme uz klubiem” un 18.ter pantā “Trešo personu īpašumtiesības uz spēlētāju ekonomiskajām tiesībām” ir noteikts third-party influence un third-party ownership prakses aizliegums.
(
3
)	2018. gada 21. decembracode judiciaire belge (Tiesu kodekss), kurā grozījumi izdarīti ar loi portant dispositions diverses en matière de justice (Likums par dažādiem noteikumiem tieslietu jomā; 2018. gada 31. decembraMoniteur belge, 106560. lpp.) 24. un 28. pants un 1713. panta 9. punkts.
(
4
)	Uz ko attiecīgajām privātpersonām ir tiesības saskaņā ar Hartas 47. pantu un ko dalībvalstīm ir pienākums nodrošināt jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības saskaņā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu.
(
5
)	Lai kompetentajām valsts tiesām ļautu garantēt privātpersonām efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, uz ko tām ir tiesības saskaņā ar Hartas 47. pantu un kas dalībvalstīm jānodrošina jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības saskaņā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu.