Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA ATANASIJA RANTA [ATHANASIOS RANTOS]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 10. jūlijā (1)
Apvienotās lietas C‑722/23 [Rugu] un C‑91/24 [Aucroix] (i)
AR,
piedaloties
Procureur général (C‑722/23),
un
Procureur général de Mons
pret
HL (C‑91/24)
(Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Beļģija) lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Eiropas apcietināšanas orderis – Pamatlēmums 2002/584/TI – 1. panta 3. punkts – Nodošanas procedūras starp dalībvalstīm – Neizpildes pamati – Pamattiesību ievērošana – Apcietinājuma apstākļi izsniegšanas dalībvalstī – 4. panta 6. punkts – Fakultatīvas neizpildes pamats – Sociālās reintegrācijas mērķis – Dalībvalsts pilsonis, kurš dzīvo izpildes dalībvalsts teritorijā – Cīņa pret nesodāmību – Spriedumu, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, atzīšana, lai tos izpildītu citā dalībvalstī – Pamatlēmums 2008/909/TI – 25. pants – Soda izpilde saistībā ar Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu – Izsniegšanas dalībvalsts piekrišana
I.      Ievads
1.        Attiecībā gan uz Rumānijas pilsoni AR, gan uz Beļģijas pilsoni HL, kuri abi dzīvo Beļģijā, ir pieņemts Eiropas apcietināšanas orderis (turpmāk tekstā – “EAO”), ko izdevušas attiecīgi Rumānijas un Grieķijas tiesu iestādes, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodus. Beļģijas apelācijas tiesas, kuras
izskata lietas, atteicās izpildīt šos EAO, pamatojoties uz to, ka nodošanas gadījumā apcietinājuma apstākļi izsniegšanas dalībvalstīs pakļautu AR un HL riskam, ka tiks apdraudētas viņu pamattiesības.
2.        Šādā kontekstā Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Beļģija) jautā Tiesai, vai situācijā, kad izpildes dalībvalsts tiesas atsakās izpildīt EAO, pamatojoties uz Pamatlēmuma 2002/584/TI (2) 1. panta 3. punktu, šīs tiesas var piemērot fakultatīvas neizpildes pamatu, kas paredzēts šā pamatlēmuma 4. panta 6. punktā, vai tas tām jāpiemēro, lai izpildes dalībvalstī izpildītu piespriesto sodu, ja attiecīgās personas ir šīs dalībvalsts pilsoņi vai rezidenti.
3.        Izskatāmās apvienotās lietas iekļaujas tās judikatūras kontekstā, kas izstrādāta spriedumā Aranyosi un Căldăraru (3), kurā Tiesa pirmo reizi būtībā ir norādījusi, ka tad, ja ārkārtas apstākļos izpildes tiesu iestāde secina, ka, pirmkārt, pastāv būtiski un pamatoti iemesli uzskatīt, ka nodošanas gadījumā izsniegšanas dalībvalstij pieprasītajai personai radīsies tās pamattiesību pārkāpuma risks, un ka, otrkārt, šo risku nevar izslēgt saprātīgā termiņā, šī izpildes tiesu iestāde nevar izpildīt EAO saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punktu, interpretējot to Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 4. panta gaismā. Tādējādi šajās lietās ir izvirzīts jauns jautājums par sekām, kuras rada atteikums izpildīt EAO apcietinājuma apstākļu izsniegšanas dalībvalstī dēļ saistībā ar attiecīgo personu situāciju, proti, vai izpildes tiesu iestādei tās ir jāatbrīvo vai arī, lai novērstu to, ka šīs personas paliek nesodītas, tā var izpildīt vai tai ir jāizpilda sods izpildes dalībvalsts teritorijā, pamatojoties uz šā pamatlēmuma 4. panta 6. punktu, ja šajā tiesību normā paredzētie nosacījumi ir izpildīti.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
1.      Pamatlēmums 2002/584
4.        Atbilstoši Pamatlēmuma 2002/584 5., 6. un 12. apsvērumam:
“(5)      Eiropas Savienībai nospraustais mērķis kļūt par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu liek atcelt izdošanu starp dalībvalstīm un to aizstāt ar nodošanas sistēmu starp tiesu iestādēm. Ieviešot jaunu, vienkāršotu sistēmu, saskaņā ar kuru notiesātas vai aizdomās turētas personas nodod sodu izpildei vai kriminālvajāšanai, būs iespējams izvairīties no sarežģītības un iespējamās kavēšanās, kas piemīt pastāvošajām izdošanas procedūrām. Tradicionālās sadarbības attiecības, kas līdz šim pārsvarā pastāvēja starp dalībvalstīm, ir jāaizvieto ar sistēmu, kura brīvības, drošības un tiesiskuma telpā paredz brīvu tiesu nolēmumu apriti krimināllietās un kas attiecas gan uz procesuālajiem, gan uz galīgajiem nolēmumiem.
(6)      [EAO], kuru paredz šis pamatlēmums, ir pirmais konkrētais pasākums, ar kuru krimināltiesību jomā īsteno savstarpējas atzīšanas principu, kuru Eiropadome raksturojusi kā tiesu iestāžu sadarbības “stūrakmeni”.
[..]
(12)      Šajā pamatlēmumā ievērotas pamattiesības un principi, kas atzīti [LES] 6. pantā [..] un atspoguļoti [..] Hartā, īpaši tās VI nodaļā. [..]”
5.        Šā pamatlēmuma 1. pantā “[EAO] definīcija un pienākums to izpildīt” noteikts:
“1.      [EAO] ir tiesas nolēmums, ko izsniedz dalībvalsts, lai cita dalībvalsts apcietinātu un nodotu pieprasīto personu kriminālvajāšanas veikšanai vai lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, vai arī lai piemērotu ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli.
2.      Dalībvalstis izpilda ikvienu [EAO], pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu un saskaņā ar šī pamatlēmuma noteikumiem.
3.      Šis pamatlēmums negroza pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kā tie minēti [LES] 6. pantā [..].”
6.        Minētā pamatlēmuma 3. pantā “[EAO] obligātas neizpildīšanas pamats” ir paredzēts:
“Izpildes dalībvalsts tiesas iestāde (šeit turpmāk – “izpildes tiesas iestāde”) atsaka [EAO] izpildīšanu šādos gadījumos:
1.      [Ja] uz nodarījumu, kas ir par iemeslu apcietināšanas orderim, attiecas amnestija izpildes dalībvalstī, ja šīs valsts jurisdikcijā bija kriminālvajāšanas uzsākšana par attiecīgo nodarījumu saskaņā ar tās krimināllikumu;
2.      Ja izpildes tiesas iestāde ir informēta par to, ka par pieprasīto personu dalībvalstī pieņemts galīgs spriedums attiecībā uz tādām pašām darbībām, ar nosacījumu, ka, ja ir piespriests sods, tad tas ir izciests vai to pašlaik izcieš, vai to vairs nevar izpildīt saskaņā ar notiesāšanas dalībvalsts tiesībām;
3.      Ja personai, par kuru ir izsniegts Eiropas apcietināšanas orderis, ņemot vērā tās vecumu, nevar iestāties kriminālatbildība par darbībām, kas ir apcietināšanas ordera pamatā, saskaņā ar izpildes dalībvalsts tiesībām.”
7.        Šā pamatlēmuma 4. panta “[EAO] fakultatīvas neizpildīšanas pamats” 6. punktā noteikts:
“Izpildes tiesu iestāde var atteikt [EAO] izpildīšanu:
[..]
6.      Ja [EAO] ir izsniegts brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistīta drošības līdzekļa izpildei, ja pieprasītā persona paliek izpildes dalībvalstī, ir izpildes dalībvalsts pilsonis vai rezidents un šī valsts apņemas izpildīt spriedumu vai piespiedu līdzekli saskaņā ar tās tiesību aktiem.”
8.        Pamatlēmuma 2002/584 4.a pants attiecas uz aizmuguriski pieņemtiem nolēmumiem.
2.      Pamatlēmums 2008/909/TI
9.        Pamatlēmuma 2008/909/TI (4) 9. un 12. apsvērums formulēts šādi:
“(9)      Soda izpildei izpildes valstī vajadzētu palielināt nosodītās personas sociālās rehabilitācijas iespēju. Lai pārliecinātos par to, ka soda izpilde izpildes valstī atbildīs mērķim sekmēt notiesātās personas sociālo rehabilitāciju, sprieduma valsts kompetentajai iestādei vajadzētu ņemt vērā tādus aspektus kā, piemēram, personas piesaiste izpildes valstij, vai šī persona izpildes valsti uzskata par vietu, ar kuru viņu saista ģimene, valoda, kultūra, sociālas vai ekonomiskas un citas saiknes.
[..]
(12)      Šis pamatlēmums būtu jāpiemēro mutatis mutandis arī sodu izpildei lietās, uz ko attiecas 4. panta 6. punkts un 5. panta 3. punkts [Pamatlēmumā 2002/584]. Tas inter alia nozīmē, ka, neskarot minēto pamatlēmumu, izpildes valsts varētu pārbaudīt neatzīšanas un neizpildes pamata esamību, kā noteikts šā pamatlēmuma 9. pantā, tostarp – pārbaudot abpusējo sodāmību tiktāl, ciktāl izpildes valsts ir deklarējusi abpusējās sodāmības pārbaudes saglabāšanu saskaņā ar šā pamatlēmuma 7. panta 4. punktu, veicot šo pārbaudi kā nosacījumu sprieduma atzīšanai un izpildei, lai apsvērtu, vai nodot personu vai izpildīt sodu gadījumos, kuri atbilst Pamatlēmuma [2002/584] 4. panta 6. punktam.”
10.      Pamatlēmuma 2008/909 3. panta “Mērķis un darbības joma” 1. un 2. punktā noteikts:
“1.      Šā pamatlēmuma mērķis ir izstrādāt noteikumus, saskaņā ar kuriem dalībvalstij jāatzīst spriedums un jāizpilda sods, lai sekmētu notiesātās personas sociālo rehabilitāciju.
2.      Šo pamatlēmumu piemēro, ja notiesātā persona atrodas sprieduma valstī vai izpildes valstī.”
11.      Šā pamatlēmuma 4. pantā “Kritēriji sprieduma un apliecinošā dokumenta pārsūtīšanai uz citu dalībvalsti” paredzēts:
“1.      Ar noteikumu, ka notiesātā persona atrodas sprieduma valstī vai izpildes valstī, un ar noteikumu, ka šī persona ir devusi savu piekrišanu, kā noteikts saskaņā ar 6. pantu, spriedumu līdz ar apliecinošo dokumentu, kura veidlapas paraugs dots I pielikumā, var nosūtīt uz vienu no šīm dalībvalstīm:
a)      uz notiesātās personas valstspiederības dalībvalsti, kurā šī persona dzīvo; vai
b)      uz valstspiederības dalībvalsti, kas nav valsts, kurā šī persona dzīvo, uz kuru notiesāto personu paredzēts izraidīt pēc soda izciešanas [..]; vai
c)      uz jebkuru dalībvalsti, kura nav minēta a) vai b) apakšpunktā, kuras kompetentā iestāde ir piekritusi, ka šai valstij pārsūta spriedumu un apliecinošo dokumentu.
2.      Spriedumu un apliecinošā dokumenta pārsūtīšana var notikt, ja vajadzības gadījumā pēc sprieduma valsts un izpildes valsts kompetento iestāžu konsultēšanās sprieduma valsts kompetentā iestāde ir pārliecināta, ka sprieduma izpilde izpildes valstī atbildīs mērķim sekmēt notiesātās personas sociālo rehabilitāciju.
3.      Pirms sprieduma un apliecinošā dokumenta pārsūtīšanas sprieduma valsts kompetentā iestāde ar jebkādiem piemērotiem līdzekļiem var konsultēties ar izpildes valsts kompetento iestādi. Konsultācijas ir obligātas 1. punkta c) apakšpunktā minētajos gadījumos. Šādos gadījumos izpildes valsts kompetentā iestāde nekavējoties informē sprieduma valsti par lēmumu piekrist vai nepiekrist sprieduma pārsūtīšanai.
[..]
5.      Izpildes valsts var arī pēc savas ierosmes lūgt sprieduma valsti pārsūtīt spriedumu līdz ar apliecinošo dokumentu. [..] Lūgumi, kas izteikti saskaņā ar šo punktu, nerada pienākumu sprieduma valstij pārsūtīt spriedumu līdz ar apliecinošo dokumentu.
6.      Īstenojot pamatlēmumu, dalībvalstis paredz pasākumus, kuros jo īpaši ņem vērā mērķi sekmēt notiesātās personas sociālo rehabilitāciju un kuri ir pamats, saskaņā ar ko attiecīgās kompetentās iestādes lemj par to, vai piekrist pārsūtīt spriedumu un apliecinošo dokumentu 1. punkta c) apakšpunktam atbilstīgos gadījumos.
[..]”
12.      Minētā pamatlēmuma 8. pantā “Sprieduma atzīšana un soda izpilde” noteikts:
“1.      Saskaņā ar 4. pantu pārsūtīto spriedumu un pēc tam, kad veikta procedūra atbilstīgi 5. pantam, izpildes valsts kompetentā iestāde atzīst un tūlīt veic visus soda izpildei vajadzīgos pasākumus, izņemot gadījumus, kad tā nolemj izmantot kādu no 9. pantā paredzētajiem sprieduma neatzīšanas un neizpildīšanas pamatiem.
2.      Ja soda ilgums neatbilst izpildes valsts tiesību aktiem, izpildes valsts kompetentā iestāde var nolemt sodu pielāgot, bet tikai tad, ja minētais sods pārsniedz augstāko iespējamo sodu, kas paredzēts attiecībā uz līdzīgiem nodarījumiem saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem. Pielāgotais sods nav mazāks par augstāko iespējamo sodu, kas paredzēts attiecībā uz līdzīgiem nodarījumiem saskaņā ar izpildes valsts tiesību aktiem.
3.      Ja soda veids neatbilst izpildes valsts tiesību aktiem, izpildes valsts kompetentā iestāde var pielāgot to sodam vai pasākumam, kas paredzēts šīs valsts tiesību aktos attiecībā uz līdzīgiem nodarījumiem. Tāds sods vai pasākums pēc iespējas atbilst sodam, kas piespriests sprieduma valstī, un tādēļ sodu nepārvērš par naudassodu.
4.      Pielāgotais sods nepastiprina sprieduma valstī piespriesto sodu saistībā ar tā veidu vai ilgumu.”
13.      Šā paša pamatlēmuma
25. pants “Sodu izpilde saskaņā ar [EAO]” formulēts šādi:
“Neskarot Pamatlēmumu [2002/584], šā pamatlēmuma noteikumus piemēro mutatis mutandis tiktāl, ciktāl tie atbilst noteikumiem minētajā pamatlēmumā, sodu izpildei gadījumos, ja dalībvalsts apņemas izpildīt sodu lietās atbilstīgi 4. panta 6. punktam minētajā pamatlēmumā vai ja, rīkojoties saskaņā ar 5. panta 3. punktu minētajā pamatlēmumā, tā ir izvirzījusi nosacījumu, ka persona jānodod soda izciešanai attiecīgajā dalībvalstī, lai novērstu to, ka attiecīgā persona paliek nesodīta.”
B.      Beļģijas tiesības
14.      2003. gada 19. decembra Likuma par Eiropas apcietināšanas orderi (turpmāk tekstā – “2003. gada 19. decembra likums”) (5) 4. pants noteic:
“[EAO] izpildi atsaka šādos gadījumos:
[..]
5°      ja ir nopietni iemesli uzskatīt, ka [EAO] izpilde varētu apdraudēt attiecīgās personas pamattiesības, kas nostiprinātas Līguma par Eiropas Savienību 6. pantā.”
15.      Saskaņā ar šā likuma 6. panta 4. punktu:
“Izpildi drīkst atteikt šādos gadījumos:
[..]
4°      ja [EAO] ir izsniegts soda izpildei vai drošības līdzekļa piemērošanai gadījumā, kad attiecīgā persona ir Beļģijas pilsonis vai dzīvo Beļģijā un Beļģijas kompetentās iestādes apņemas izpildīt šo sodu vai piemērot šo drošības līdzekli saskaņā ar Beļģijas tiesisko regulējumu.”
III. Pamatlietas, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
A.      Lieta C‑722/23
16.      2023. gada 1. augustā Rumānijas tiesu iestāde attiecībā uz Rumānijas pilsoni AR, kurš dzīvo Beļģijā, izsniedza EAO, lai izpildītu četru gadu brīvības atņemšanas sodu. Chambre du conseil du tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Briseles frankofonās pirmās instances tiesas Pirmstiesas palāta, Beļģija) ar rīkojumu atteicās izpildīt šo EAO, pamatojoties uz 2003. gada 19. decembra likuma 4. panta 5. punktu, jo apcietinājuma apstākļi Rumānijā būtu pakļāvuši AR riskam, ka tiks apdraudētas viņa pamattiesības – šajā gadījumā tās, kuras paredzētas 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 3. pantā (6).
17.      Ar 2023. gada 30. oktobra spriedumu chambre des mises en accusation de la cour d’appel de Bruxelles (Briseles apelācijas tiesas Apsūdzību palāta, Beļģija) pēc prokuratūras apelācijas sūdzības apstiprināja šo rīkojumu, bet arī nolēma, ka šo četru gadu brīvības atņemšanas sodu “varēs izpildīt Beļģijā” atbilstoši 2003. gada 19. decembra likuma 6. panta 4. punktam, jo risks, ka tiks apdraudētas AR pamattiesības, attiecas nevis uz procesu, kura rezultātā viņš tika notiesāts, vai pašu notiesāšanu, bet gan uz Rumānijā piespriestā soda izpildes kārtību.
18.      AR iesniedza kasācijas sūdzību par šo spriedumu Cour de cassation (Kasācijas tiesa), kas ir iesniedzējtiesa, izvirzot pamatu, kas attiecas uz Pamatlēmuma 2008/909 25. panta, 2003. gada 19. decembra likuma 4. panta 5. punkta un 2012. gada 15. maija Likuma par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu brīvības atņemšanas sodiem vai pasākumiem, kas noteikti Eiropas Savienības dalībvalstī, 38. panta 1. punkta pārkāpumu (7). Šajā ziņā AR apgalvo, ka pēc tam, kad tika konstatēta EAO obligātas neizpildes pamata, kas paredzēts 2003. gada 19. decembra likuma 4. panta 5. punktā, piemērojamība, apelācijas tiesa nevarēja ne piemērot šā likuma 6. panta 4. punktā minētā fakultatīvās neizpildes pamata sekas, ne, tā kā viņš dzīvoja Beļģijā, izdot rīkojumu izpildīt šajā dalībvalstī brīvības atņemšanas sodu, kas viņam bija piespriests Rumānijā.
19.      Šādos apstākļos iesniedzējtiesa norāda, ka no sprieduma Openbaar Ministerie (Izsniegšanas tiesu iestādes neatkarība) (8) izriet, ka EAO mehānisma mērķis tostarp ir cīnīties pret to, ka pieprasītā persona, kas atrodas citā teritorijā, nevis tajā, kurā tā, kā apgalvots, ir izdarījusi noziedzīgu nodarījumu, paliktu nesodīta. Šī tiesa atsaucas arī uz spriedumu Popławski I (9), kurā Tiesa ir norādījusi, ka, atsakoties izpildīt EAO, kas ticis izdots, lai nodotu personu, kurai izsniegšanas dalībvalstī ar galīgu spriedumu ir piespriests brīvības atņemšanas sods, izpildes tiesu iestādei ir pienākums pašai nodrošināt šai personai piespriestā soda faktisku izpildi.
20.      Iesniedzējtiesa uzskata, ka ar AR izvirzīto pamatu tiek uzdots jautājums, vai tad, ja EAO izpildes dalībvalsts tiesas ir konstatējušas, ka, pieprasīto personu nododot izsniegšanas dalībvalstij, pastāv viņas pamattiesību aizskāruma risks un ka šo risku nevar izslēgt saprātīgā termiņā, un tādējādi tām ir jāatsaka šī EAO izpilde, šīs tiesas, lai novērstu to, ka šī persona paliek nesodīta, ja tā dzīvo citā teritorijā, nevis tajā, kurā tiek turēta aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, tomēr saskaņā ar valsts tiesību normu, ar kuru valsts tiesību sistēmā ir transponēts Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punkts, var nolemt izdot rīkojumu izpildīt izpildes dalībvalstī brīvības atņemšanas sodu, kas minētajai personai piespriests izsniegšanas dalībvalstī un uz ko attiecas minētais EAO. Tādējādi iesniedzējtiesa jautā, vai konstatējums, ka pastāv EAO obligātas izpildes atteikuma pamats, nepieļauj to, ka varētu tikt piemērotas šā pamatlēmuma 4. panta 6. punktā minētā fakultatīvās neizpildes pamata sekas. Šī tiesa precizē, ka atšķirībā no lietas, kurā tika pasludināts spriedums Popławski I, izskatāmo lietu raksturo tas, ka attiecīgā persona dzīvo izpildes dalībvalstī un ir jāpiemēro obligātas neizpildes pamats, kas norādīts 2003. gada 19. decembra likuma 4. panta 5. punktā.
21.      Šādos apstākļos Cour de cassation (Kasācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai, ja [EAO] izpildes dalībvalsts tiesas ir konstatējušas, ka pieprasītās personas nodošanas izsniegšanas dalībvalstij gadījumā pastāv risks, ka saistībā ar ārvalstīs piespriestā soda izpildi varētu tikt aizskartas šīs personas pamattiesības, kā rezultātā būtu jāatsaka [EAO] izpilde, Pamatlēmuma [2002/584] 4. panta 6. punkts ļauj šīs izpildes dalībvalsts tiesām, kuras konstatē, ka pieprasītā persona dzīvo šajā pēdējā minētā valstī, pēc tam nolemt, ka saskaņā ar tiesību normu, ar kuru transponē pamatlēmuma 4. panta 6. punktu valsts tiesību sistēmā, ir jāizpilda izpildes dalībvalstī brīvības atņemšanas sods, kas piespriests dalībvalstī, kura izsniegusi [EAO], un uz ko attiecas šis dokuments?”
22.      Iesniedzējtiesa lūdza piemērot lietai C‑722/23 steidzamības prejudiciāla nolēmuma tiesvedību, kas paredzēta Tiesas Reglamenta 107. pantā. Ar 2023. gada 6. decembra lēmumu Tiesas pirmā palāta pēc tiesneša referenta priekšlikuma un ģenerāladvokāta uzklausīšanas nolēma šo lūgumu neapmierināt.
B.      Lieta C‑91/24
23.      2016. gada 9. martā Grieķijas tiesu iestāde attiecībā uz Beļģijas pilsoni HL, kurš dzīvo Beļģijā, izsniedza EAO, lai izpildītu piecu gadu brīvības atņemšanas sodu.
24.      Ar 2024. gada 18. janvāra spriedumu chambre des mises en accusation de la cour d’appel de Mons (Monsas apelācijas tiesas Apsūdzību palāta, Beļģija) atteicās izpildīt šo EAO, pamatojoties uz 2003. gada 19. decembra likuma 4. panta 5. punktu, jo HL garīgie traucējumi apvienojumā ar apcietinājuma apstākļiem izsniegšanas dalībvalstī neļaujot ievērot ECPAK 3. un 5. pantā (10) paredzētās garantijas, jo HL būtu pakļauts riskam tikt turētam apcietinājumā pārpildītā cietumā, kurā viņš nevarētu saņemt savam veselības stāvoklim atbilstošu aprūpi.
25.      Procureur général près la cour d’appel de Mons (Monsas apelācijas tiesas ģenerālprokurors) par šo spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību Cour de cassation (Kasācijas tiesa), kas ir iesniedzējtiesa, apgalvojot, ka pēc tam, kad šī palāta bija atteikusies izpildīt minēto EAO brīvības atņemšanas soda izpildes apstākļu dēļ izsniegšanas dalībvalstī, tai esot bijis jāapsver 2003. gada 19. decembra likuma 6. panta 4. punktā minētā fakultatīvās neizpildes pamata piemērošana. Šajā ziņā viņš apgalvoja, ka šīs tiesību normas mērķis ir novērst personas, kuras nodošana ir atteikta, nesodāmību.
26.      Iesniedzējtiesa to pašu iemeslu dēļ, kuri būtībā izklāstīti tās nolēmumā lietā C‑722/23, jautā, vai tad, ja EAO izpildes dalībvalsts tiesas ir konstatējušas, ka pastāv pieprasītās personas pamattiesību aizskāruma risks gadījumā, ja tā tiktu nodota izsniegšanas dalībvalstij, Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktā šīm tiesām, lai novērstu to, ka minētā persona paliek nesodīta, ja tā ir izpildes dalībvalsts valstspiederīgais vai dzīvo šajā valstī, ir noteikts pienākums pārbaudīt, vai atbilstoši šai tiesību normai ir jāizdod rīkojums izpildīt šajā dalībvalstī brīvības atņemšanas sodu, kas minētajai personai piespriests izsniegšanas dalībvalstī un uz ko attiecas šis [EAO].
27.      Šādos apstākļos Cour de cassation (Kasācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Ja tās dalībvalsts tiesas, kas ir [EAO] izpildvalsts, ir konstatējušas, ka pieprasītās personas nodošanas izsniegšanas dalībvalstij gadījumā pastāv risks, ka saistībā ar ārvalstīs piespriestā soda izpildi var tikt pārkāptas šīs personas pamattiesības, un tādējādi ir pamats atteikties izpildīt [EAO], vai Pamatlēmuma [2002/584] 4. panta 6. punkts jāinterpretē tādējādi, ka šīm pašām izpildvalsts tiesām, lai novērstu to, ka paliek nesodīta pieprasītā persona, kas ir šīs valsts valstspiederīgais vai dzīvo šajā valstī, ir pienākums pārbaudīt, vai ir lietderīgi saskaņā ar tiesību normu, ar kuru valsts tiesību sistēmā ir transponēts iepriekš minētais 4. panta 6. [punkts], izpildes dalībvalstī pieprasīt izpildīt brīvības atņemšanas sodu, kas attiecīgajai personai piespriests dalībvalstī, kura ir izdevusi [EAO], un kas ir minēts šajā dokumentā?”
28.      Ar Tiesas 2025. gada 28. janvāra lēmumu lietas C‑722/23 un C‑91/24 tika apvienotas mutvārdu procesam un sprieduma taisīšanai.
29.      Rakstveida apsvērumus Tiesā katrā no abām lietām iesniedza Beļģijas, Francijas un Rumānijas valdības, kā arī Eiropas Komisija. Nīderlandes valdība rakstveida apsvērumus iesniedza tikai lietā C‑91/24, bet Polijas valdība – vienīgi lietā C‑722/23. Izņemot Polijas valdību, šie lietas dalībnieki, kā arī AR sniedza arī mutvārdu apsvērumus tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai, kas notika 2025. gada 18. martā.
IV.    Juridiskā analīze
30.      Ar jautājumiem, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punkts jāinterpretē tādējādi, ka izpildes tiesu iestādei, ja tā atsakās izpildīt EAO, pamatojoties uz neizpildes pamatu, kas izriet no šā pamatlēmuma 1. panta 3. punkta, jo pastāv risks, ka, attiecīgo personu nododot izsniegšanas tiesu iestādei, tiks pārkāptas viņas pamattiesības saistībā ar apcietinājuma apstākļiem izsniegšanas dalībvalstī, ir iespēja vai pienākums, lai novērstu to, ka šī persona paliek nesodīta, pārbaudīt, vai ir jāizdod rīkojumu par šā soda izpildi izpildes dalībvalsts teritorijā, ja tā konstatē, ka minētā persona ir šīs dalībvalsts pilsonis vai rezidents.
A.      Ievada apsvērumi
31.      Iesākumā atgādināšu, ka ar Pamatlēmumu 2002/584, ieviešot vienkāršotu un efektīvāku sistēmu notiesāto vai aizdomās par krimināllikuma pārkāpumu turēto personu nodošanai, ir paredzēts atvieglot un paātrināt tiesu sadarbību, lai veicinātu Savienībai paredzētā mērķa kļūt par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu īstenošanu, balstoties uz augstu uzticēšanās līmeni, kam jāpastāv starp dalībvalstīm. Šajā pamatlēmumā reglamentētajā jomā savstarpējas atzīšanas princips, kas – kā izriet it īpaši no šā pamatlēmuma 6. apsvēruma – ir uzskatāms par tiesu iestāžu sadarbības krimināllietās “stūrakmeni”, rod savu izpausmi minētā pamatlēmuma 1. panta 2. punktā, kurā nostiprināts princips, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir jāizpilda ikviens EAO, pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu un ievērojot minētā pamatlēmuma noteikumus. No tā izriet, pirmkārt, ka izpildes tiesu iestādes EAO var atteikties izpildīt vienīgi atbilstoši Pamatlēmumā 2002/584, kā to interpretējusi Tiesa, paredzētajiem pamatiem. Otrkārt, tā kā Eiropas apcietināšanas ordera izpilde ir princips, izpildes atteikums tiek saprasts kā izņēmums, kas jāinterpretē šauri (11). Šajā pamatlēmumā ir norādīti EAO obligātās neizpildes pamati (3. pants) un fakultatīvas neizpildes pamati (4. un 4.a pants) (12).
32.      Turklāt saskaņā ar Tiesas judikatūru gan dalībvalstu savstarpējas uzticēšanās principam, gan arī savstarpējās atzīšanas principam, kas pats ir balstīts uz dalībvalstu savstarpējo uzticēšanos, Savienības tiesībās ir fundamentāla nozīme, jo tie ļauj izveidot un uzturēt telpu bez iekšējām robežām. Konkrētāk, it īpaši attiecībā uz brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, ar savstarpējas uzticēšanās principu katrai no šīm valstīm ir noteikts pienākums uzskatīt, izņemot ārkārtas apstākļus, ka visas pārējās dalībvalstis ievēro Savienības tiesības, it īpaši šajās tiesībās atzītās pamattiesības. Tādējādi dalībvalstīm, kad tās īsteno Savienības tiesības, saskaņā ar šīm pašām tiesībām var tikt prasīts prezumēt, ka pārējās dalībvalstis ievēro pamattiesības, un tas nozīmē, ka tās nevar ne tikai kādai citai dalībvalstij pieprasīt ievērot valstī noteikto pamattiesību aizsardzības līmeni, kas ir augstāks par Savienības tiesībās nodrošināto līmeni, bet arī, izņemot ārkārtas gadījumus, pārbaudīt, vai šī cita dalībvalsts konkrētā gadījumā patiešām ir ievērojusi Eiropas Savienībā garantētās pamattiesības (13).
33.      Joprojām saskaņā ar Tiesas judikatūru, lai gan galvenokārt katrai dalībvalstij, lai nodrošinātu EAO mehānisma darbības pamatā esošo savstarpējas uzticēšanās un atzīšanas principu pilnīgu piemērošanu, Tiesas galīgā uzraudzībā ir jānodrošina no Hartā garantētajām pamattiesībām izrietošo prasību ievērošana, atturoties no jebkādiem pasākumiem, kas varētu to apdraudēt, reāla riska pastāvēšana, ka tādas personas nodošanas gadījumā izsniegšanas tiesu iestādei, attiecībā uz kuru ir izsniegts EAO, tiks pārkāptas viņas pamattiesības, var tomēr ļaut izpildes tiesu iestādei izņēmuma kārtā atturēties izpildīt šo EAO, pamatojoties uz Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punktu (14), saskaņā ar kuru šis pamatlēmums negroza pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kuri nostiprināti LES 6. pantā.
34.      No Tiesas judikatūras par šo pamatlēmumu arī izriet, ka EAO izpildes procedūrā vērtējums par to, vai Hartā garantēto pamattiesību pārkāpuma risks ir reāls, principā jāveic, pārbaudi īstenojot divos nošķirtos posmos, kurus nedrīkst sajaukt, jo tajos ir jāveic analīze, pamatojoties uz atšķirīgiem kritērijiem, un kuri tātad ir jāīsteno secīgi. Šajā nolūkā izpildes tiesu iestādei pirmajā posmā ir jānosaka, vai pastāv objektīva, ticama, precīza un pienācīgi atjaunināta informācija, kas liecina par reālu risku, ka izsniegšanas dalībvalstī tiks pārkāptas šīs pamattiesības vai nu sistēmisku, vai vispārēju nepilnību dēļ, vai arī tādu nepilnību dēļ, kas konkrētāk ietekmē objektīvi identificējamu personu grupu. Otrajā posmā izpildes tiesu iestādei konkrēti un precīzi jāpārbauda, kādā mērā pārbaudes pirmajā posmā konstatētās nepilnības var ietekmēt personu, attiecībā uz kuru ir izsniegts EAO, un vai, ņemot vērā tās personisko situāciju, pastāv būtiski un pamatoti iemesli uzskatīt, ka šī persona gadījumā, ja tā tiks nodota izsniegšanas dalībvalstij, būs pakļauta reālam minēto pamattiesību pārkāpuma riskam (15). Ja izpildes tiesu iestāde uzskata, ka tās rīcībā nav visas nepieciešamās informācijas, lai pieņemtu lēmumu par attiecīgās personas nodošanu, tai, piemērojot Pamatlēmuma 2002/584 15. panta 2. punktu (16), ir jālūdz izsniegšanas tiesu iestāde steidzami sniegt visu papildu informāciju, ko tā uzskata par vajadzīgu attiecībā uz apstākļiem, kādos šajā dalībvalstī ir paredzēts turēt apcietinājumā šo personu (17).
35.      Kā norādījis ģenerāladvokāts M. Kamposs Sančess‑Bordona [M. Campos Sánchez‑Bordona], šo secinājumu 32.–34. punktā izklāstītā judikatūra, kura ir iedibināta
spriedumā Aranyosi un Căldăraru, ir piemērs Tiesas īstenotai tiesību jaunradei, ko pamato vajadzība nodrošināt personas pamattiesību aizsardzību gadījumos, kurus nav skaidri paredzējis Savienības likumdevējs saistībā ar EAO (18). Tādējādi ir konstatējams, ka prasība nodrošināt attiecīgās personas pamattiesību aizsardzību apstākļos, kuri ir noteikti šajā judikatūrā, ir jauns EAO obligātas neizpildes pamats, kas pievienojas tiem, kuri jau ir paredzēti Pamatlēmuma 2002/584 3. pantā.
B.      Par prejudiciālo jautājumu pieņemamību
36.      Francijas valdība, formāli neizvirzot iebildi par nepieņemamību, rakstveida apsvērumos norāda, ka prejudiciālo jautājumu konteksts un nosaukums norāda tikai uz pamattiesību aizskāruma saistībā ar ārvalstīs piespriestā soda izpildi risku pieprasīto personu nodošanas gadījumā, nesniedzot nekādu papildu precizējumu vai pierādījumu par prasīto pārbaudi divos posmos, kas paredzēta Tiesas judikatūrā un izklāstīta šo secinājumu 34. punktā. Līdz ar to pastāvot šaubas par to, vai šie jautājumi atbilst nepieciešamībai efektīvi atrisināt pamatlietas (19).
37.      Atgādināšu, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi pašas noteiktajā tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu kontekstā un kuru pareizība Tiesai nav jāpārbauda, attiecas nozīmīguma prezumpcija. Tomēr tāpat saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu izveidotā procedūra ir Tiesas un valsts tiesu sadarbības instruments, ar kuru pirmā sniedz otrajām tādas Savienības tiesību interpretācijas norādes, kas tām ir nepieciešamas, lai atrisinātu izskatāmās lietas. Lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu attaisno nevis konsultatīvu atzinumu par vispārējiem vai hipotētiskiem jautājumiem sniegšana, bet gan nepieciešamība efektīvi atrisināt strīdu (20). Kā izriet no paša LESD 267. panta formulējuma, lūgtajam prejudiciālajam nolēmumam jābūt “vajadzīgam”, lai iesniedzējtiesa varētu “sniegt spriedumu” lietā, kuru tā izskata (21).
38.      Šajā ziņā no iesniedzējtiesas nolēmumiem izriet, ka Beļģijas apelācijas tiesas, kas izskata lietu, ir atteikušās izpildīt EAO attiecībā uz AR un HL, pamatojoties uz 2003. gada 19. decembra Likuma 4. panta 5. punktu, kurā ir noteikts, ka EAO izpilde ir jāatsaka, ja ir nopietni iemesli uzskatīt, ka šī izpilde varētu apdraudēt attiecīgās personas pamattiesības, kas nostiprinātas Savienības tiesībās.
39.      Kā Tiesa jau ir nospriedusi, šāda tiesību norma, ciktāl tā tiek interpretēta kā tāda, kurai ir tāds pats tvērums kā Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punktam, ļauj atteikt EAO izpildi tikai šo secinājumu 33. punktā atgādinātajā kontekstā un tātad nav uzskatāma par tādu, ar kuru tiktu noteikts neizpildes pamats, kas neizriet no šā pamatlēmuma. Tiesa no tā ir secinājusi, ka minētais pamatlēmums jāinterpretē tādējādi, ka izpildes tiesu iestāde nav tiesīga atteikt EAO izpildi, pamatojoties uz neizpildes pamatu, kas izriet nevis no šā pamatlēmuma, bet gan tikai no izpildes dalībvalsts tiesībām, un ka savukārt šī tiesu iestāde var piemērot valsts tiesību normu, kurā ir paredzēts, ka EAO izpilde tiek atteikta, ja šīs izpildes rezultātā tiktu pārkāptas Savienības tiesībās nostiprinātas pamattiesības, ja vien šīs tiesību normas tvērums nepārsniedz Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punkta, kā to ir interpretējusi Tiesa, tvērumu (22).
40.      Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas nolēmumiem izriet, ka Beļģijas tiesas ir uzskatījušas, pirmkārt, ka pastāv būtiski un pamatoti iemesli uzskatīt, ka gadījumā, ja pieprasītās personas tiktu nodotas izsniegšanas dalībvalstīm, tām radīsies risks, ka viņu pamattiesības tiks pārkāptas, un, otrkārt, ka šo risku nevar izslēgt saprātīgā termiņā. Tādējādi šajos nolēmumos iesniedzējtiesa balstās uz premisu, kura izriet no pamatlietu apstākļu pārbaudes un saskaņā ar kuru neizpildes pamata, kas balstīts uz Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punktu, piemērošanas nosacījumi ir izpildīti. Šī premisa, kuras pamatotību minētā tiesa neprasa Tiesai apstiprināt, šajos lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu netiek apspriesta. Proti, šī tiesa, uzdodot jautājumus, vaicā nevis par apstākļu, kādos netika izpildīti EAO, tiesiskumu, bet gan par to, kādi secinājumi ir jāizdara no šīs situācijas attiecībā uz šīm personām piespriesto sodu izpildi, ņemot vērā minēto pamatlēmumu.
41.      Līdz ar to jākonstatē, ka uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, un atbilde uz tiem šķiet nepieciešama un nozīmīga, lai iesniedzējtiesa varētu pieņemt savus nolēmumus. Tādēļ uzskatu, ka prejudiciālie jautājumi ir pieņemami.
C.      Par lietas būtību
1.      Par Pamatlēmumu 2002/584
42.      Iesniedzējtiesai ir šaubas par to, vai izpildes tiesu iestādei situācijā, kad tā atsakās izpildīt EAO, pamatojoties uz neizpildes pamatu, kas izriet no Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punkta, lai novērstu to, ka attiecīgā persona paliek nesodīta, ir papildus jāpiemēro fakultatīvas neizpildes pamats, kas norādīts šā pamatlēmuma 4. panta 6. punktā, ja tā konstatē, ka šī persona ir izpildes dalībvalsts pilsonis vai rezidents, lai šajā pēdējā minētajā dalībvalstī izpildītu sodu, kas tai ticis piespriests izsniegšanas dalībvalstī.
43.      Saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu šajā tiesību normā paredzētā EAO fakultatīvās neizpildes pamata piemērošana ir atkarīga no divu nosacījumu izpildes, proti, pirmkārt, no tā, ka pieprasītā persona paliek izpildes dalībvalstī, ir tās pilsonis vai rezidents, un, otrkārt, no tā, ka šī valsts saskaņā ar tās tiesību aktiem apņemas izpildīt sodu vai drošības līdzekli, par kuru izsniegts EAO. Attiecībā uz pirmo no šiem nosacījumiem Tiesa jau ir nospriedusi, ka pieprasītā persona ir izpildes dalībvalsts “rezidents”, ja tā šajā dalībvalstī faktiski dzīvo un tur “paliek” – ja, uzturoties noteiktu laiku šajā dalībvalstī, tai ir radušās līdzīgas pakāpes saiknes ar minēto valsti, kādas ir rezidentam (23). Attiecībā uz otro no minētajiem nosacījumiem no šā pamatlēmuma 4. panta 6. punkta formulējuma izriet, ka jebkura atteikuma izpildīt EAO priekšnoteikums ir izpildes dalībvalsts patiesa apņemšanās izpildīt brīvības atņemšanas sodu, kas piespriests pieprasītajai personai (24).
44.      Ja izpildes tiesu iestāde konstatē, ka abi šie nosacījumi ir izpildīti, tai vēl ir jānovērtē, vai pastāv likumīga interese, kas pamato to, ka izsniegšanas dalībvalstī uzliktais sods tiktu izpildīts izpildes dalībvalsts teritorijā. Šāds vērtējums ļauj šai iestādei ņemt vērā minētā pamatlēmuma 4. panta 6. punkta mērķi, kas saskaņā ar iedibināto judikatūru ir vairot pieprasītās personas sociālās reintegrācijas iespējas pēc pēdējai minētajai piespriestā soda izciešanas (25).
45.      Šajā gadījumā jānorāda, ka pamatlietās Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punkts tika piemērots, ņemot vērā apcietinājuma apstākļus izsniegšanas dalībvalstīs. Nav ticis apgalvots, ka AR un HL nav izmantojuši it īpaši pamattiesības uz taisnīgu lietas izskatīšanu tiesību aktos noteiktā tiesā, kuras garantētas Hartas 47. panta otrajā daļā. Šādos apstākļos viņiem attiecīgi Rumānija un Grieķijā piespriestie kriminālsodi netiek apšaubīti un ir jāizpilda saskaņā ar šajā pamatlēmumā paredzētajiem nosacījumiem. Turklāt netiek apstrīdēts, ka HL – Beļģijas pilsonis un AR – Rumānijas pilsonis un ir Beļģijas “rezidenti” minētā pamatlēmuma 4. panta 6. punkta izpratnē, un līdz ar to pirmais nosacījums šajā tiesību normā paredzētā fakultatīvā neizpildes pamata piemērošanai, kurš atgādināts šo secinājumu 43. punktā, attiecībā uz viņiem ir izpildīts.
46.      Šādos apstākļos uzskatu, ka izpildes tiesu iestādei, ja tā atsakās izpildīt EAO, pamatojoties uz Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punktu, papildus ir jāpiemēro fakultatīvas neizpildes pamats, kas paredzēts šā pamatlēmuma 4. panta 6. punktā, un jāizdod rīkojums par pieprasītajai personai piespriestā brīvības atņemšanas soda izpildi izpildes dalībvalsts teritorijā, ja pastāv likumīga interese, kas to pamato.
47.      Proti, pirmkārt, runājot par minētā pamatlēmuma formulējumu, nevienā tā noteikumā nav paredzēts, ka var atsaukties tikai uz vienu EAO neizpildes pamatu vai ka kāds no šiem pamatiem prevalētu pār citu. Tādējādi, ja izpildes tiesu iestāde pamatojas uz tā paša pamatlēmuma
1. panta 3. punktu, lai atteiktos izpildīt EAO, tai ir arī tiesības vienlaikus piemērot tā 4. panta 6. punktā noteikto fakultatīvās neizpildes pamatu, ievērojot šajā tiesību normā paredzētos nosacījumus.
48.      Šajā ziņā Nīderlandes valdība rakstveida apsvērumos ir norādījusi, ka Pamatlēmums 2002/584 ir stratificēts
pa līmeņiem (26). Savukārt Komisija rakstveida apsvērumos lietā C‑722/23 apgalvoja, ka, lai gan abi neizpildes pamati pastāv līdzās un iespēja uz tiem atsaukties ir atkarīga no to attiecīgo kritēriju ievērošanas, starp tiem nepastāv hierarhija, un tas nozīmē, ka tad, ja izpildes tiesu iestāde pēc tam, kad tā ir veikusi Tiesas judikatūrā pieprasīto divu posmu pārbaudi, uzskata, ka pastāv risks, ka tiks pārkāptas attiecīgās personas pamattiesības, tai ir jāatsaka nodošana, pamatojoties uz šā pamatlēmuma
1. panta 3. punktu, un turklāt, ja šā tā 4. panta 6. punkta piemērošanas nosacījumi ir izpildīti, tā var apņemties izpildīt sodu saskaņā ar tās tiesību aktiem un atteikt nodošanu, pamatojoties uz pēdējo minēto tiesību normu. Manuprāt, starp šiem abiem neizpildes pamatiem pastāv hierarhija, kas izriet no paša to rakstura, jo vienam ir obligāts raksturs un otram – fakultatīvs, bet šī hierarhija attiecībā uz izpildes tiesu iestādi neparedz precīzu secību, kādā uz šiem pamatiem var atsaukties.
49.      Otrkārt, pamatlietu apstākļos no dažādiem EAO fakultatīvas neizpildes pamatiem, kas minēti Pamatlēmuma 2002/584 4. pantā, tikai tā 6. punktā norādītais pamats ļauj izpildes dalībvalstī izpildīt sodu, kas piespriests personai, attiecībā uz kuru ir izsniegts EAO. Ja šī tiesību norma netiktu piemērota, tad šī persona tādējādi būtu jāatbrīvo, lai gan tā ir tikusi galīgi notiesāta un atkarībā no izdarītā noziedzīgā nodarījuma var radīt augstu bīstamības pakāpi sabiedrībai, tostarp izpildes dalībvalstī.
50.      Tomēr, kā norādījusi iesniedzējtiesa, no Tiesas pastāvīgās judikatūra izriet, ka EAO mehānisma mērķis ir cīnīties pret to, ka pieprasītā persona, kas atrodas citā teritorijā, nevis tajā, kurā tā tiek turēta aizdomās par noziedzīga nodarījuma izdarīšanu, paliktu nesodīta (27). Šādas nesodāmības, kas apdraud izdarītajos noziedzīgajos nodarījumos cietušo personu tiesības, atzīšana nebūtu saderīga nedz ar Pamatlēmuma 2002/584 mērķi, nedz ar LES 3. panta 2. punkta mērķi, saskaņā ar kuru Savienība piedāvā saviem pilsoņiem brīvības, drošības un tiesiskuma telpu bez iekšējām robežām, kur personu brīva pārvietošanās ir nodrošināta kā saistībā ar piemērotiem pasākumiem, kas attiecas uz ārējo robežu kontroli, tā arī ar noziedzības novēršanu un apkarošanu (28). Tādējādi Tiesa ir norādījusi, ka, lai gan Pamatlēmuma 2002/584 noteikumiem nav tiešas iedarbības, kompetentajai valsts tiesai, ņemot vērā visu iekšējo tiesību kopumu un piemērojot tajās atzītās interpretācijas metodes, attiecīgās valsts tiesību normas tomēr ir jāinterpretē, cik iespējams, šā pamatlēmuma formulējuma un mērķa gaismā, un tas nozīmē to, ka, atsakoties izpildīt EAO, kas ticis izsniegts, lai nodotu personu, kurai izsniegšanas dalībvalstī ar galīgu spriedumu ir piespriests brīvības atņemšanas sods, izpildes tiesu iestādei ir pienākums pašai nodrošināt šai personai piespriestā soda faktisku izpildi (29). No šīs judikatūras izriet, ka izpildes tiesu iestādei ir jāspēj savā teritorijā nodrošināt tā soda izpildi, kas piespriests pieprasītajai personai, lai tā izciestu ar galīgu spriedumu piespriesto sodu, pamatojoties uz minētā pamatlēmuma 4. panta 6. punktu.
51.      Treškārt, joprojām saskaņā ar Tiesas judikatūru šā paša pamatlēmuma 4. panta 6. punktā noteiktā fakultatīvās neizpildes pamata mērķis ir ļaut izpildes tiesu iestādei piešķirt īpašu nozīmi iespējai palielināt pieprasītās personas “sociālās reintegrācijas” iespējas (30). Tomēr šāda sociālā reintegrācija pēc definīcijas nozīmē, ka sods ir faktiski izciests un ka, beidzoties soda termiņam, notiesātajai personai tiek sniegta palīdzība saistībā ar reintegrācijas procesu sabiedrībā. Personu, kura ir galīgi notiesāta un kura neizciestu savu sodu, ne tikai nevar sociāli reintegrēt, bet tai var arī tikt radīta nesodāmības sajūta, kas var veicināt recidīvu.
52.      Ceturtkārt, Tiesa ir nospriedusi, ka Pamatlēmuma 2020/583 interpretācijai ir jābūt tādai, ka ar to tiek nodrošinātas prasības ievērot attiecīgo personu pamattiesības, turklāt nevājinot dalībvalstu tiesu iestāžu sadarbības sistēmas – kurā EAO, kā to ir paredzējis Savienības likumdevējs, ir viens no būtiskajiem elementiem – efektivitāti (31).
53.      Tādējādi Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punktam un tā 4. panta 6. punktam ir atšķirīgi mērķi, kuri izrādās nevis pretrunīgi, bet gan savstarpēji papildinoši saistībā ar personas, attiecībā uz kuru ir izsniegts EAO, interesēm. Lai gan pirmās tiesību normas mērķis ir aizsargāt Savienības tiesībās garantētās pamattiesības attiecībā uz pieprasīto personu, otrā tiesību norma – kā to savos rakstveida apsvērumos norādījusi Beļģijas valdība – ir vērsta uz to, lai palielinātu šīs personas sociālās reintegrācijas iespējas pēc soda izciešanas. Apstāklis, ka izpildes tiesu iestāde atsaka EAO izpildi attiecīgās personas pamattiesību aizskāruma riska dēļ, nekādi neizslēdz to, ka tajā pašā laikā šī iestāde varētu uzskatīt, ka uzliktais sods jāizpilda izpildes dalībvalsts teritorijā, ja šī persona ir tās pilsonis vai rezidents un ja pastāv likumīga interese, kas pamato šā soda izpildi minētās valsts teritorijā. Citiem vārdiem sakot, kā tiesas sēdē apgalvoja Komisija, nodošanas atteikums, kas balstīts uz šo 1. panta 3. punktu, saistībā ar apcietinājuma apstākļiem izsniegšanas dalībvalstī neliek apšaubīt piespriesto sodu, savukārt tā 4. panta 6. punktā paredzētais neizpildes pamats, tāpat neapšaubot sodu, rada jautājumu par šī soda izpildei vispiemērotāko vietu.
54.      Piebildīšu, ka attiecībā uz Pamatlēmuma 2002/584 4. pantā uzskaitītajiem EAO fakultatīvās neizpildes pamatiem no Tiesas judikatūras izriet, ka, transponējot šo pamatlēmumu valsts tiesībās, dalībvalstīm ir rīcības brīvība. Tādējādi dalībvalstis var brīvi transponēt vai netransponēt šos pamatus savās valsts tiesībās. Tās var arī izvēlēties ierobežot situācijas, kad izpildes tiesu iestāde var atteikties izpildīt EAO, tādējādi atvieglojot pieprasīto personu nodošanu atbilstoši minētā pamatlēmuma 1. panta 2. punktā noteiktajam savstarpējas atzīšanas principam. Tas it īpaši attiecas uz šā paša pamatlēmuma 4. panta 6. punktu (32).
55.      Tomēr jānorāda, ka Pamatlēmuma 2002/584 3. pantā paredzēti tikai trīs EAO obligātas neizpildes pamati, proti, amnestija, ne bis in idem principa piemērošana un personas, par kuru ir izsniegts EAO, vecums. Šie pamati patiesībā ir saistīti ar attiecīgās personas kriminālatbildības neesamību, un šajās situācijās piespriestā soda neizpilde vai nu izsniegšanas dalībvalstī, vai izpildes dalībvalstī šķiet pilnīgi loģiska un saskanīga ar EAO mehānismu.
56.      Turklāt, kā esmu norādījis šo secinājumu 35. punktā, spriedums Aranyosi un Căldăraru ir Tiesas īstenotās tiesību jaunrades rezultāts, ar kuru ir pievienots papildu EAO obligātas neizpildes pamats, kurš balstīts uz šā pamatlēmuma 1. panta 3. punktu un kurš saistīts ar attiecīgās personas pamattiesību ievērošanu, it īpaši attiecībā uz apcietinājuma apstākļiem izsniegšanas dalībvalstī. Šis obligātas neizpildes pamats nav balstīts uz attiecīgās personas kriminālatbildības neesamību. Tomēr minētā pamatlēmuma 4. panta 6. punktā paredzētā neizpildes pamata fakultatīva piemērošana var izraisīt to, ka persona, kas ir galīgi notiesāta izsniegšanas dalībvalstī, varētu neizciest nekādu sodu tikai tādēļ, ka tā aizbēgdama ir varējusi dzīvot citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā tā ir izdarījusi noziedzīgu nodarījumu, par kuru tā ir galīgi notiesāta, tostarp tad, ja tās bīstamības pakāpe ir augsta.
57.      Šajā judikatūras kontekstā šķistu nesaskanīgi ar EAO mehānismu piešķirt izpildes tiesu iestādei tikai iespēju piemērot šā pamatlēmuma 4. panta 6. punktā paredzēto neizpildes pamatu. Ja šī iestāde atsakās nodot pieprasīto personu, pamatojoties uz tā 1. panta 3. punktu, 4. panta 6. punkta fakultatīvajam raksturam, manuprāt, pēc Tiesas īstenotās tiesību jaunrades, kas izstrādāta spriedumā Aranyosi un Căldăraru, kurā ir paredzēts jau obligātas neizpildes pamats, tāpat izmantojot tiesību tālākveidošanu, būtu jākļūst par pienākumu, ja vien ir izpildīti tā piemērošanas nosacījumi, kas ļautu saskaņot dalībvalstu praksi cīņā pret nesodāmību.
58.      Šķiet, ka minētā 4. panta 6. punkta piemērošanas pienākuma noteikšana atbilst Tiesas judikatūrai, saskaņā ar kuru gadījumā, ja tiek atteikts izpildīt EAO, kas izsniegts, lai nodotu personu, kurai izsniegšanas dalībvalstī ar galīgu spriedumu ir piespriests brīvības atņemšanas sods, izpildes tiesu iestādei ir pienākums pašai nodrošināt šā soda faktisku izpildi (33). Šajā pašā nozīmē
Tiesa ir nospriedusi, ka šīs
iestādes iespēja atteikties izpildīt EAO jāizmanto tikai ar nosacījumu, ka izpildes dalībvalstī tiek nodrošināta tā soda faktiskā izpilde, kas pieprasītajai personai piespriests izsniegšanas dalībvalstī, un ka šādi tiek panākts risinājums, kas ir atbilstīgs minētā Pamatlēmuma 2002/584 mērķim (34), proti, mērķim cīnīties pret to, ka attiecīgā persona paliek nesodīta (35).
59.      Rakstveida un mutvārdu apsvērumos Francijas valdība un Komisija apgalvo – ja izpildes dalībvalstij tiktu noteikts pienākums uzņemties atbildību par izsniegšanas dalībvalstī piespriesto brīvības atņemšanas sodu, tas nozīmētu, ka izsniegšanas dalībvalsts tiktu atbrīvota no saviem pienākumiem uz izpildes dalībvalsts rēķina, un nemudinātu dalībvalstis, kas ir pieļāvušas nepilnības, novērst šos trūkumus. Francijas valdība piebilst, ka šāda atbildības uzņemšanās izpildes dalībvalstij radītu “smagas operacionālas sekas”.
60.      Tomēr norādīšu, ka tad, ja konkrētā gadījumā izpildes dalībvalsts nolemj piemērot Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punktu, šis lēmums neizbēgami rada sekas, kuras tai jāspēj uzņemties attiecībā uz notiesātās personas uzņemšanu savā teritorijā. Tieši šīs dalībvalsts interesēs ir nodrošināt šo uzņemšanu, lai aizsargātu savu valsts drošību un sabiedrisko kārtību. Turklāt arguments, kas attiecas uz “nepilnības pieļāvušo” dalībvalstu nemudināšanu uzlabot savas brīvības atņemšanas iestāžu sistēmas apstākļus, šķiet vājš. Proti, lielāku stimulu rada konstatējums, ko izdarījušas starptautiskās struktūras un tiesas, ka apcietinājuma apstākļi neatbilst Savienības tiesībās garantētajam pamattiesību aizsardzības standartam un it īpaši Hartas 4. pantam (36). Turklāt, tā kā šī 1. panta 3. punkta piemērošana notiek vienīgi ārkārtas apstākļos, kā norādījusi Tiesa, ir grūti saprotams, kā šāda atbildības uzņemšanās varētu izraisīt “smagas operacionālas sekas”, kuras gultos uz izpildes dalībvalsti.
61.      Lai gan Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punkta piemērošanai ir fakultatīvs raksturs un šīs tiesību normas transponēšana valsts līmenī dažādās dalībvalstīs atšķiras (37), manuprāt, ir lietderīgi precizēt, ka tikai dažas dalībvalstis to ir transponējušas kā fakultatīvas neizpildes pamatu, jo lielākā daļa to ir padarījušas par obligātu vai daļēji obligātu (38). Tomēr šā pamatlēmuma 1. panta 3. punkta piemērošanas ietvaros izpildes tiesu iestādēm varētu tikt atņemts juridiskais pamats, kas tām ļautu izdot rīkojumu par personai, attiecībā uz kuru ir izsniegts EAO, piespriestā soda izpildi (39). Līdz ar to šā neizpildes pamata padarīšana par obligātu būtu risinājums, kas ir piemērots, lai mazinātu praktiskās grūtības, ar kurām saskaras šīs iestādes, kad tās piemēro minētā pamatlēmuma 1. panta 3. punktu (40).
62.      No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka izpildes tiesu iestādei, kas atsakās izpildīt EAO, pamatojoties uz neizpildes pamatu, kurš izriet no Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punkta, ja tā konstatē, ka attiecīgā persona ir izpildes dalībvalsts pilsonis vai rezidents, ir jāpiemēro šā pamatlēmuma 4. panta 6. punkts un, ievērojot šīs tiesību normas piemērošanas nosacījumus, jāizdod rīkojums par izsniegšanas dalībvalstī piespriestā brīvības atņemšanas soda izpildi savā teritorijā, lai novērstu to, ka šī persona paliek nesodīta.
63.      Šajā gadījumā nav strīda par to, ka Beļģijas Karaliste ir transponējusi savās valsts tiesībās minētā pamatlēmuma 4. panta 6. punktā paredzēto fakultatīvās neizpildes pamatu ar 2003. gada 19. decembra likuma 6. panta 4. punktu. Turklāt, kā tas ir ticis norādīts, izskatāmajās lietās pirmais šā pamatlēmuma 4. panta 6. punkta piemērošanas nosacījums ir izpildīts (41). Attiecībā uz otro nosacījumu par izpildes dalībvalsts apņemšanos izpildīt sodu “saskaņā ar tās tiesību aktiem” – tas nozīmē, ka pasākumi, kuri saistīti ar izsniegšanas dalībvalstī piespriestā soda izpildi, ir reglamentēti izpildes dalībvalsts tiesībās un tiem ir jāļauj garantēt šā soda faktisku izpildi, kā arī nodrošināt notiesātās personas sociālo reintegrāciju.
2.      Par Pamatlēmumu 2008/909
64.      Saskaņā ar Tiesas judikatūru līdzīgi kā Pamatlēmums 2002/584, Pamatlēmums 2008/909 krimināltiesību jomā konkretizē savstarpējas uzticēšanās un atzīšanas principus. Šis pamatlēmums, kā uzsvērts tā 5. apsvērumā, pastiprina tiesu iestāžu sadarbību spriedumu krimināllietās atzīšanas un izpildes jomā, kad Savienības pilsoņiem citā dalībvalstī ir piespriests brīvības atņemšanas sods vai kāds ar brīvības atņemšanu saistīts pasākums, lai sekmētu viņu sociālo reintegrāciju (42). Saskaņā ar minētā pamatlēmuma, ko piemēro, ja notiesātā persona atrodas sprieduma valstī vai izpildes valstī,
3. panta 1. un 2. punktu
tā mērķis ir izstrādāt noteikumus, kuri, lai veicinātu notiesātās personas sociālo reintegrāciju, ļauj dalībvalstij atzīt citas dalībvalsts tiesas spriedumu un izpildīt tās piespriesto sodu. No šā paša pamatlēmuma 25. panta izriet, ka tas mutatis mutandis, ciktāl tā noteikumi ir saderīgi ar Pamatlēmuma 2002/584 noteikumiem, ir piemērojams sodu izpildei gadījumos, ja dalībvalsts apņemas izpildīt sodu lietās atbilstīgi pēdējā minētā pamatlēmuma 4. panta 6. punktam (43).
65.      Tādējādi Savienības likumdevēja paredzētajai sasaistei starp Pamatlēmumu 2002/584 un Pamatlēmumu 2008/909 ir jāpalīdz sasniegt mērķi – sekmēt attiecīgās personas sociālo reintegrāciju. Turklāt šāda reintegrācija ir ne tikai notiesātās personas interesēs, bet arī Savienības interesēs vispār (44).
66.      Līdz ar to, kā norādījis ģenerāladvokāts Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour] savos 2024. gada 13. jūnija secinājumos lietā C. J. (Soda izpilde saskaņā ar EAO) (45), no Pamatlēmuma 2008/909 25. panta izriet – tas, ka izpildes tiesu iestāde izmanto Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktā paredzēto fakultatīvās neizpildes pamatu, paredz, ka tai ir jāievēro procedūra un nosacījumi, kas noteikti ar Pamatlēmumu 2008/909 attiecībā uz sprieduma atzīšanu un izpildi krimināllietās dalībvalstī, kas nav izsniegšanas dalībvalsts (46). Citiem vārdiem sakot, lai varētu uzņemties izpildīt attiecīgajai personai piespriesto sodu, pārbaudot, vai pastāv iespēja faktiski izpildīt šo sodu saskaņā ar tās valsts tiesību aktiem, kā prasīts šajā 4. panta 6. punktā, un tādējādi izvairīties no jebkāda nesodāmības riska, izpildes dalībvalstij ir jābūt tiesībām pārņemt šā soda izpildi, ievērojot noteikumus, kuri paredzēti Pamatlēmumā 2008/909.
67.      Tiesa precizē, ka šo noteikumu vidū it īpaši ir, pirmkārt, šā pamatlēmuma 8. panta 1. punkts, saskaņā ar kuru izpildes valsts kompetentajai iestādei parasti ir jāapmierina pieteikums par citā dalībvalstī piespriesta brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistīta pasākuma atzīšanu un izpildi, kas tai ticis nosūtīts atbilstoši minētā pamatlēmuma 4. un 5. pantam. Principā tā var atteikties apmierināt šādu pieteikumu tikai, atsaucoties uz minētā pamatlēmuma 9. pantā izsmeļoši uzskaitītajiem atzīšanas un izpildes atteikuma pamatiem (47). Turklāt Pamatlēmuma 2008/909 8. panta 2.–4. punktā izpildes valsts kompetentajai iestādei būtībā ir noteikti stingri nosacījumi sprieduma valstī piespriestā soda pielāgošanai, kas tādējādi ir vienīgie izņēmumi no principiālā pienākuma, kas ir minētajai iestādei, atbilstoši šā pamatlēmuma 8. panta 1. punktam – atzīt tai nosūtīto spriedumu un nekavējoties veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu sodu, kura ilgums un veids atbilst šā sprieduma valstī pasludinātā spriedumā paredzētajam (48).
68.      Otrkārt, minētā pamatlēmuma 4. panta 1. punktā būtībā ir paredzēta iespēja izsniegšanas dalībvalstij, ja notiesātā persona ir devusi savu piekrišanu – kā tas ir prasīts šā paša pamatlēmuma 6. pantā – nosūtīt šai citai dalībvalstij šādu spriedumu kopā ar apliecinošo dokumentu, kura veidlapas paraugs iekļauts tā I pielikumā. Saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909 4. panta 2. punktu sprieduma un apliecinošā dokumenta pārsūtīšana var notikt, ja vajadzības gadījumā pēc sprieduma valsts un izpildes valsts kompetento iestāžu konsultēšanās sprieduma valsts kompetentā iestāde ir pārliecināta, ka sprieduma izpilde izpildes valstī atbildīs mērķim sekmēt notiesātās personas sociālo reintegrāciju. Turklāt Pamatlēmuma 2008/909 4. panta 5. punktā ir noteikts, ka izpildes valsts var arī pēc savas ierosmes lūgt sprieduma valsti pārsūtīt spriedumu līdz ar apliecinošo dokumentu un ka lūgumi, kas izteikti saskaņā ar šo punktu, nerada pienākumu sprieduma valstij pārsūtīt spriedumu kopā ar apliecinošo dokumentu.
69.      Kā izriet no šiem Pamatlēmuma 2008/909 noteikumiem, sprieduma un apliecinošā dokumenta, kas paredzēts šajā pamatlēmumā, pārsūtīšana, ko veic izsniegšanas dalībvalsts, ir nepieciešama, lai atzītu šo spriedumu un izpildītu sodu, un šāda pārsūtīšana atspoguļo šīs dalībvalsts piekrišanu attiecībā uz to, ka izpildes dalībvalsts uzņemas soda izpildi. Sprieduma atzīšana un soda izpilde tādējādi notiek, pamatojoties uz apliecinošajā dokumentā ietverto informāciju, kuru izsniegšanas dalībvalsts var arī atsaukt (49), it īpaši, ja tā neatzīst paredzēto soda pielāgošanu par piemērotu. No tā izriet, ka tad, ja nav pārsūtīts spriedums kopā ar apliecinošo dokumentu, kas paredzēts minētajā pamatlēmumā, izpildes dalībvalsts nav tiesīga savā teritorijā izpildīt sodu, kas piespriests izsniegšanas dalībvalstī, jo tā nav devusi piekrišanu. Līdz ar to, tāpat kā rakstveida un mutvārdu apsvērumos ir norādījušas Rumānijas un Francijas valdības, uzskatu, ka izpildes dalībvalsts uzņemas soda izpildi tikai saskaņā ar Pamatlēmumu 2008/909, kas prasa ciešu sadarbību ar izsniegšanas dalībvalsti un it īpaši pēdējās minētās dalībvalsts piekrišanu, ka sods tiek izpildīts izpildes dalībvalstī.
70.      Pamatlietās iesniedzējtiesai jāpārbauda, vai ir ievēroti Pamatlēmumā 2008/909 paredzētie nosacījumi attiecībā uz AR un HL piespriesto sodu izpildes uzņemšanos, ko veic Beļģijas Karaliste.
71.      Šajā gadījumā no Rumānijas valdības rakstveida apsvērumiem lietā C‑722/23 izriet, ka Beļģijas tiesu iestāde ir lūgusi Rumānijas tiesu iestādi iesniegt tai dokumentus, kas nepieciešami, lai uzņemtos AR četru gadu brīvības atņemšanas soda izpildi Beļģijas teritorijā, tostarp apliecinošo dokumentu, kurā ir pausta pēdējā minētā piekrišana, kā tas prasīts Pamatlēmuma 2008/909 4. panta 5. punktā, un šos dokumentus tā ir saņēmusi. Līdz ar to jāuzskata, ka otrais Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punkta piemērošanas nosacījums ir izpildīts, ņemot vērā, ka Beļģijas tiesu iestāde var faktiski izpildīt šo sodu saskaņā ar tās tiesību aktiem, proti, 2012. gada 15. maija likuma 38. panta 1. punktu. Beļģijas tiesu iestādei vēl ir jānovērtē, vai pastāv likumīga interese, kas pamato to, ka izsniegšanas dalībvalstī AR uzliktais sods tiek izpildīts izpildes dalībvalsts teritorijā. Vispārīgi iesniedzējtiesai ir visaptveroši jāizvērtē visi konkrētie apstākļi, kuri raksturo AR situāciju un kuri var norādīt uz to, ka starp viņu un Beļģijas Karalisti pastāv saikne, kas ļauj konstatēt, ka viņš ir pietiekami integrējies šajā dalībvalstī un ka soda, kurš viņam piespriests izsniegšanas dalībvalstī, izpilde šajā dalībvalstī palīdzēs sasniegt minētajā 4. panta 6. punktā izvirzīto sociālās reintegrācijas mērķi. Tomēr tādā īpašā situācijā, kad, kā šajā gadījumā, sodu nevar izpildīt izsniegšanas dalībvalstī, pamatojoties uz šā pamatlēmuma 1. panta 3. punktu, uzskatu, ka tikai šā iemesla dēļ pastāv likumīga interese, kas attaisno minētā soda izpildi izpildes dalībvalsts teritorijā.
72.      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uzskatu, ka Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punkts jāinterpretē tādējādi, ka izpildes tiesu iestādei, ja tā atsakās izpildīt EAO, pamatojoties uz neizpildes pamatu, kas izriet no šā pamatlēmuma 1. panta 3. punkta, jo pastāv risks, ka, attiecīgo personu nododot izsniegšanas tiesu iestādei, tiks pārkāptas viņas pamattiesības saistībā ar apcietinājuma apstākļiem izsniegšanas dalībvalstī, ir pienākums, lai novērstu to, ka šī persona paliek nesodīta, izdot rīkojumu par šā soda izpildi izpildes dalībvalsts teritorijā, ja tā konstatē, ka minētā persona ir šīs dalībvalsts pilsonis vai rezidents, ar priekšnoteikumu, ka tiek ievērota Pamatlēmumā 2008/909 paredzētā procedūra un nosacījumi, lai faktiski uzņemtos atbildību par minēto sodu šajā teritorijā.
D.      Papildu apsvērumi
73.      Lai papildinātu savu
analīzi vēlos paust dažus apsvērumus par situācijām, kurās – atšķirībā no izskatāmajām apvienotajām lietām –Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu nevar piemērot.
74.      Proti, transponējot šo pamatlēmumu savās valsts tiesībās, dalībvalstis, kurām ir rīcības brīvība, var būt izvēlējušās netransponēt 4. panta 6. punktā paredzēto fakultatīvās neizpildes pamatu (50). Turklāt pieprasītā persona var nebūt izpildes dalībvalsts pilsonis un tajā var nepalikt vai nebūt tās rezidents (51). Šādās situācijās rodas jautājums, vai šī persona paliktu nesodīta, ja tā izmanto savu pārvietošanās brīvību, lai dotos uz dalībvalsti, kas nav tā dalībvalsts, kurā pieņemts notiesājošs spriedums krimināllietā, un ja EAO izpildes atteikums ir paredzēts, pamatojoties uz minētā pamatlēmuma 1. panta 3. punktu (52).
75.      Pamatlēmumi 2002/584 un 2008/909 nedrīkst izraisīt to, ka pieprasītā persona varētu izvairīties no tai piespriestā galīgā soda. Proti, pirmkārt, no Tiesas judikatūras izriet, ka lai nodrošinātu, ka EAO darbība netiek paralizēta, lojālas sadarbības pienākumam, kas ietverts LES 4. panta 3. punkta pirmajā daļā, ir jāvalda dialogā starp izpildes tiesu iestādēm un izsniegšanas tiesu iestādēm. No lojālas sadarbības principa tostarp izriet, ka dalībvalstis ar patiesu savstarpēju cieņu palīdz cita citai veikt no Līgumiem izrietošos uzdevumus (53). Otrkārt, ar šiem pamatlēmumiem izsniegšanas un izpildes tiesu iestādēm tiek piedāvāti līdzekļi, kas tām jāizmanto, lai izsniegšanas dalībvalstī piespriestais sods patiešām tiktu izpildīts tikai tajā teritorijā, kurā tas joprojām ir iespējams, proti, izpildes dalībvalsts teritorijā, lai izpildītu Pamatlēmumā 2002/584 izvirzīto mērķi cīnīties pret nesodāmību.
76.      Šajā ziņā, kā izriet no Pamatlēmuma 2008/909 4. panta 5. punkta, izpildes dalībvalsts var arī pēc savas ierosmes lūgt sprieduma valsti pārsūtīt spriedumu līdz ar apliecinošo dokumentu (54). Uzskatu, ka izpildes tiesu iestādei ir pienākums iesniegt šādu lūgumu. Proti, kā tiesas sēdē apgalvoja Rumānijas valdība, Savienībai paredzētā mērķa kļūt par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu ietvaros šā pamatlēmuma 4. panta 5. punkta autonoma īstenošana palīdz cīnīties pret to, ka notiesātā persona paliek nesodīta, un veicina tās reintegrāciju sabiedrībā. Tomēr lūgumi, kas izteikti saskaņā ar šo 5. punktu, nerada izsniegšanas dalībvalstij pienākumu nosūtīt spriedumu kopā ar apliecinošo dokumentu. Līdz ar to šīs dalībvalsts piekrišanas saņemšana ir nepieciešama. Manuprāt, kā Francijas valdība apstiprinājusi mutvārdu apsvērumos, ja izpildes tiesu iestāde uzsāk notiesājoša nolēmuma savstarpējas atzīšanas procedūru, pamatojoties uz šo pašu pamatlēmumu, nesamērīgi neapdraudot izsniegšanas tiesu iestādes piespriesto sodu, pēdējā minētā būs gatava piekrist šādai savstarpējai atzīšanai. Turklāt man šķiet saskanīgi ar EAO mehānismu tas, ka tad, ja notiesātā persona netiek nodota, izsniegšanas dalībvalsts, lai novērstu minētās personas nesodāmības risku, slieksies piekrist, ka sods ar tās piekrišanu tiek izpildīts izpildes dalībvalsts teritorijā.
V.      Secinājumi
77.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Beļģija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2009. gada 26. februāra Padomes Pamatlēmumu 2009/299/TI), 4. panta 6. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
izpildes tiesu iestādei, ja tā atsakās izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, pamatojoties uz neizpildes pamatu, kas izriet no šā pamatlēmuma 1. panta 3. punkta, jo pastāv risks, ka, attiecīgo personu nododot izsniegšanas tiesu iestādei, tiks pārkāptas viņas pamattiesības saistībā ar apcietinājuma apstākļiem izsniegšanas dalībvalstī, ir pienākums, lai novērstu to, ka šī persona paliek nesodīta, izdot rīkojumu par šā soda izpildi izpildes dalībvalsts teritorijā, ja tā konstatē, ka minētā persona ir šīs dalībvalsts pilsonis vai rezidents, ar nosacījumu, ka, lai faktiski uzņemtos atbildību par minēto sodu šajā teritorijā, tiek ievērota procedūra un nosacījumi, kuri paredzēti Padomes Pamatlēmumā 2008/909/TI (2008. gada 27. novembris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā.
1      Oriģinālvaloda – franču.
i      Šo lietu nosaukumi ir izdomāti. Tie neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.
2      Padomes Pamatlēmums (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (OV 2002, L 190, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2009. gada 26. februāra Padomes Pamatlēmumu 2009/299/TI (OV 2009, L 81, 24. lpp.) (turpmāk tekstā – “Pamatlēmums 2002/584”).
3      Spriedums, 2016. gada 5. aprīlis (C‑404/15 un C‑659/15 PPU, turpmāk tekstā – “spriedums Aranyosi un Căldăraru”, EU:C:2016:198).
4      Padomes Pamatlēmums (2008. gada 27. novembris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā (OV 2008, L 327, 27. lpp.).
5      2003. gada 22. decembra Moniteur belge, 60075. lpp.
6      Minētais 3. pants attiecas uz spīdzināšanas aizliegumu.
7      2012. gada 8. jūnija Moniteur belge, 32117. lpp. Saskaņā ar šo tiesību normu, “ja Pirmstiesas palāta piemēro [2003. gada 19. decembra likuma] 6. panta 4. punktu, tās lēmums ietver tiesas nolēmumā, uz kuru attiecas [EAO], minētā brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistītā pasākuma atzīšanu un izpildi. Pēc tam sods tiek izpildīts saskaņā ar šā likuma noteikumiem. Teritoriāli kompetentais Karaļa prokurors pieprasa [EAO] izsniegšanas iestādei spriedumu kopā ar apliecinošo dokumentu un vajadzības gadījumā pielāgo sodu saskaņā ar 18. pantu”.
8      Spriedums, 2020. gada 17. decembris (C‑354/20 PPU un C‑412/20 PPU, EU:C:2020:1033, 62. punkts).
9      Spriedums, 2017. gada 29. jūnijs (C‑579/15, turpmāk tekstā – “spriedums Popławski I”, EU:C:2017:503, 43. punkts).
10      Minētais 5. pants attiecas uz tiesībām uz brīvību un drošību.
11      Skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, GN (Uz bērna labākajām interesēm balstīts atteikuma pamats) (C‑261/22, turpmāk tekstā – “spriedums GN”, EU:C:2023:1017, 35.–37. punkts un tajos minētā judikatūra).
12      Spriedums, 2023. gada 6. jūnijs, O. G. (Eiropas apcietināšanas orderis attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo) (C‑700/21, turpmāk tekstā – “spriedums O. G.”, EU:C:2023:444, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
13      Skat. spriedumu GN (33. un 34. punkts un tajos minētā judikatūra).
14      Šajā nozīmē skat. spriedumu GN (43. punkts un tajā minētā judikatūra).
15      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, Alchaster (C‑202/24, EU:C:2024:649, 52.–54. punkts un tajos minētā judikatūra).
16      Saskaņā ar šo tiesību normu, “ja izpildes tiesu iestāde uzskata, ka informācija, ko paziņojusi izsniegšanas dalībvalsts, ir nepietiekama, lai ļautu pieņemt lēmumu par nodošanu, tā lūdz, lai steidzami piegādā vajadzīgo papildu informāciju, konkrēti to, kas attiecas uz 3. līdz 5. pantu un 8. pantu, un tā var noteikt termiņu tās saņemšanai, ņemot vērā to, ka ir vajadzīgs ievērot termiņus, kas noteikti 17. pantā”.
17      Šajā nozīmē skat. spriedumu GN (49. punkts un tajā minētā judikatūra).
18      Secinājumi lietā E. D. L. (Uz slimību balstīts atteikuma pamats) (C‑699/21, EU:C:2022:955, 60. punkts).
19      Rakstveida apsvērumos lietā C‑91/24 Francijas valdība piebilst, ka no iesniedzējtiesas nolēmuma neizriet nedz tas, ka nodošana būtu uz laiku apturēta, pamatojoties uz Pamatlēmuma 2002/584 23. panta 4. punktu, saskaņā ar kuru “nodošanu izņēmuma gadījumā var uz laiku atlikt nopietnu humānu iemeslu dēļ, piemēram, ja ir pamatoti iemesli domāt, ka tas acīmredzami apdraudētu pieprasītās personas dzīvību vai veselību”, nedz arī tas, ka būtu īstenota efektīva sadarbība, pilnībā izmantojot šajā pamatlēmumā paredzētos instrumentus, lai iegūtu garantijas.
20      Spriedums, 2023. gada 9. novembris, Všeobecná úverová banka (C‑598/21, EU:C:2023:845, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
21      Spriedums, 2025. gada 8. maijs, Zimir (C‑662/23, EU:C:2025:326, 25. punkts un tajā minētā judikatūra).
22      Skat. spriedumu, 2023. gada 31. janvāris, Puig Gordi u.c. (C‑158/21, EU:C:2023:57, 78. un 79. punkts).
23      Šajā nozīmē skat. spriedumu O. G. (46. un 47. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
24      Skat. spriedumu O. G. (48. punkts un tajā minētā judikatūra).
25      Skat. spriedumu O. G. (49. punkts un tajā minētā judikatūra).
26      Pēc šīs valdības domām, šādas “stratifikācijas” sākumpunkts ir tāds, ka EAO tiek izpildīts atbilstoši Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 2. punktam, izņemot gadījumus, kad: i) pastāv obligātas vai fakultatīvas neizpildes pamats, pamatojoties attiecīgi uz šā pamatlēmuma 3. vai 4. pantu, vai ii) neizpilde ir paredzēta, pamatojoties uz tā 1. panta 3. punktu.
27      Skat. spriedumu, 2023. gada 18. aprīlis, E. D. L. (Uz slimību balstīts atteikuma pamats) (C‑699/21, EU:C:2023:295, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
28      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 24. jūnijs, Popławski (C‑573/17, turpmāk tekstā – “spriedums Popławski II”, EU:C:2019:530, 82. punkts un tajā minētā judikatūra).
29      Skat. spriedumu Popławski I (43. punkts).
30      Skat. spriedumu Popławski II (99. punkts un tajā minētā judikatūra).
31      Skat. spriedumu, 2021. gada 29. aprīlis, X (Eiropas apcietināšanas orderis – Ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
32      Skat. spriedumu O. G. (34.–36. punkts un tajos minētā judikatūra).
33      Skat. šo secinājumu 50. punktu.
34      Šajā nozīmē skat. spriedumu Popławski II (92. punkts un tajā minētā judikatūra).
35      Šāda izpildes tiesu iestāžu atbildība par izsniegšanas dalībvalsts piespriestā soda izpildi atspoguļo labi zināmo starptautisko tiesību principu “aut dedere aut punire/judicare” (“vai nu izdot, vai sodīt/tiesāt”), kas izriet no tradicionālajiem izdošanas līgumiem, kurus aizstāj EAO mehānisms. Par šo principu it īpaši skat. Costa, M. J., “Aut dedere Aut judicare”, no: Caeiro, P. u.c. (red.), Elgar Encyclopedia of Crime and Criminal Justice, 2024, 178.–192. lpp., it īpaši 185.–187. lpp.
36      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, 102. un 103. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
37      Par Pamatlēmumā 2002/584 paredzēto fakultatīvo neizpildes pamatu transponēšanas valsts līmenī dažādību skat. Bot, S., “Section 2. Une transposition délicate par l’autonomie procédurale conservée aux États membres”, Le mandat d’arrêt européen, Larcier, Brisele, 2009, 233.–246. lpp.
38      Šajā nozīmē skat. Komisijas ziņojumu Eiropas Parlamentam un Padomei par Padomes 2002. gada 13. jūnija pamatlēmuma par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm īstenošanu (COM/2020/270 final, it īpaši 18. lpp.).
39      Attiecībā uz grūtībām, ar kurām saskaras tiesu iestādes, piemērojot Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punktu, skat. Weyembergh, A., Pinelli, L., “Detention Conditions in the Issuing Member State as a Ground for Non‑Execution of the European Arrest Warrant: State of Play and Challenges Ahead”, European Criminal Law Review, 12. sēj., Nr. 1, 2022, 25.–52. lpp., it īpaši, 37.–39. lpp.
40      Turklāt norādīšu, ka risinājums, saskaņā ar kuru izpildes tiesu iestādei tiek noteikts skaidrs pienākums pašai izpildīt sodu, jau ir ticis apsvērts, lai novērstu šķēršļus, kas praksē rodas Pamatlēmuma 2002/584 1. panta 3. punkta piemērošanā. Šajā ziņā skat. “The EAW and Prison condition: Outcome Report of the College Thematic Discussion”, Eurojust, 2017. g. maijs, dokuments pieejams tikai angļu valodā šādā tīmekļvietnē: https://op.europa.eu/fr/publication‑detail/-/publication/9c1ffe17‑8c64‑11e7‑b5c6‑01aa75ed71a1.
41      Skat. šo secinājumu 45. punktu.
42      Skat. spriedumu, 2023. gada 9. novembris, Staatsanwaltschaft Aachen (C‑819/21, EU:C:2023:841, 19. punkts un tajā minētā judikatūra).
43      Skat. spriedumu Popławski II (36. punkts).
44      Skat. spriedumu, 2020. gada 11. marts, SF (Eiropas apcietināšanas orderis – Atpakaļnogādes garantija uz izpildes dalībvalsti) (C‑314/18, EU:C:2020:191, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
45      C‑305/22, EU:C:2024:508 (41.–48. punkts) (šo secinājumu sagatavošanas brīdī spriedums vēl nebija pasludināts).
46      Skat. arī Komisijas paziņojumu – Rokasgrāmata par to, kā izsniegt un izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi (OV C, C/2023/1270), it īpaši 2.5.2. un 5.5.2. punkts.
47      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 9. novembris, Staatsanwaltschaft Aachen (C‑819/21, EU:C:2023:841, 20. punkts).
48      Skat. spriedumu, 2021. gada 15. aprīlis, AV (Spriedums, ar ko nosaka kumulatīvu sodu) (C‑221/19, EU:C:2021:278, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
49      Proti, saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909 13. pantu, “kamēr soda izpilde izpildes valstī nav sākusies, sprieduma valsts var atsaukt apliecinošo dokumentu no minētās valsts, pamatojot tādu rīcību. Pēc apliecinošā dokumenta atsaukšanas izpildes valsts sodu vairs neizpilda”.
50      Skat. šo secinājumu 54. punktu.
51      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 5. septembris, Lopes Da Silva Jorge (C‑42/11, EU:C:2012:517, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
52      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 25. jūlijs, Generalstaatsanwaltschaft (Apcietinājuma apstākļi Ungārijā)
(C‑220/18 PPU, EU:C:2018:589, 85. punkts).
53      Skat. spriedumu, 2024. gada 29. jūlijs, Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, 93. punkts un tajā minētā judikatūra). Turklāt Eiropas Cilvēktiesību tiesa saistībā ar EAO ir paredzējusi “pozitīvu procesuālu pienākumu sadarboties” starp dalībvalstīm, atsaucoties uz ECPAK 2. pantu un Hartas 2. pantu  . Skat.
Eiropas Cilvēktiesību tiesas un Eiropas Savienības Pamattiesību aģentūra (FRA) kopīgo tematisko dokumentu ar nosaukumu “Eiropas apcietināšanas orderis un pamattiesības – ECT un EST judikatūra”, atjaunināts 2025. gada 28. februārī, pieejams angļu un franču valodā
un ar to var iepazīties šādā adresē
https://ks.echr.coe.int/documents/d/echr‑ks/mandat‑d-arret‑europeen‑et‑droits‑fondamentaux. Šajā dokumentā norādīts, ka tā saturs nav saistošs Eiropas Cilvēktiesību tiesai.
54      Arī izsniegšanas tiesu iestāde var iesniegt šādu lūgumu, pamatojoties uz Pamatlēmuma 2008/909 4. panta 1. punktu.