62024CO0235
TIESAS RĪKOJUMS (pirmā palāta)
2024. gada 17. jūlijā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedība – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Spriedumu, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, atzīšana, lai tos izpildītu citā dalībvalstī – Pamatlēmums 2008/909/TI – Tiesas Reglamenta 53. panta 2. punkts – LESD 267. pants – Jēdziens “tiesa” – Pārskatīšanas procedūra pēc ministra lūguma – Lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu acīmredzama nepieņemamība
Lietā C‑235/24 PPU [Niesker] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (Arnemas‑Leuvardenas apelācijas tiesa, Nīderlande) īpašā palāta iesniegusi ar 2024. gada 29. marta lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 2. aprīlī, tiesvedībā
S.A.H.,
piedaloties
Openbaar Ministerie,
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs A. Arabadžijevs [A. Arabadjiev], tiesneši T. fon Danvics [T. von Danwitz] (referents), P. Dž. Švīrebs [P. G. Xuereb], A. Kumins [A. Kumin] un I. Ziemele,
ģenerāladvokāts: M. Kamposs Sančess‑Bordona [M. Campos Sánchez‑Bordona],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
S.A.H. vārdā – T. de Boer un F. Dölle, advocaten,
–
Openbaar Ministerie vārdā – A. K. Kooij, H. J. Lambers un V. Smink,
–
Nīderlandes valdības vārdā – M. K. Bulterman un A. Hanje, pārstāves,
–
Eiropas Komisijas vārdā – H. Leupold, kā arī F. van Schaik un J. Vondung, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izdot motivētu rīkojumu saskaņā ar Tiesas Reglamenta 53. panta 2. punktu,
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 267. pantu un Padomes Pamatlēmuma 2008/909/TI (2008. gada 27. novembris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā (OV 2008, L 327, 27. lpp.), 6., 8. un 9. pantu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā, kurā pēc Minister van Veiligheid en Justitie (drošības un tieslietu ministrs, Nīderlande; turpmāk tekstā – “ministrs”) lūguma tika atkārtoti izskatīts Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (Arnemas‑Leuvardenas apelācijas tiesa, Nīderlande) īpašās palātas (turpmāk tekstā – “īpašā palāta”) 2019. gada 18. janvāra novērtējums par S.A.H. Zviedrijā piespriestā brīvības atņemšanas soda atzīšanu, izpildi un pielāgošanu Nīderlandē.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Pamatlēmuma 2008/909 6. pantā “Notiesātās personas viedoklis un tās informēšana” paredzēts:
“1.   Neskarot 2. punktu, spriedumu līdz ar apliecinošo dokumentu var nosūtīt uz izpildes valsti soda atzīšanas un izpildes nolūkos tikai ar notiesātās personas piekrišanu saskaņā ar sprieduma valsts tiesību aktiem.
2.   Notiesātās personas piekrišana nav vajadzīga, ja spriedumu līdz ar apliecinošo dokumentu nosūta:
[..]
c)
uz dalībvalsti, uz kuru notiesātā persona ir aizbēgusi vai citādi atgriezusies sakarā ar to, ka sprieduma valstī pret to uzsākta tiesvedība krimināllietā vai pēc notiesājoša sprieduma minētajā sprieduma valstī.
3.   Visos gadījumos, ja notiesātā persona vēl ir sprieduma valstī, tai dod iespēju paust savu viedokli mutiski vai rakstiski. Minēto iespēju dod šīs personas juridiskam pārstāvim, ja sprieduma valsts uzskata to par vajadzīgu, ņemot vērā notiesātās personas vecumu vai fizisko vai psihisko stāvokli.
Pieņemot lēmumu par sprieduma un apliecinošā dokumenta pārsūtīšanu, ņem vērā notiesātās personas viedokli. Ja persona ir izmantojusi šajā punktā noteikto iespēju, notiesātās personas viedokli nosūta izpildes valstij, jo īpaši ņemot vērā 4. panta 4. punktu. Ja notiesātā persona savu viedokli ir darījusi zināmu mutiski, sprieduma valsts nodrošina, ka izpildes valstij ir pieejams šāds viedokļa rakstisks pieraksts.
4.   Sprieduma valsts kompetentā iestāde notiesāto personu tai saprotamā valodā informē, ka tā pieņēmusi lēmumu pārsūtīt spriedumu līdz ar apliecinošo dokumentu, izmantojot veidlapas paraugu, kas dots II pielikumā. Ja laikā, kad pieņem minēto lēmumu, notiesātā persona atrodas izpildes valstī, veidlapu pārsūta izpildes valstij, kas attiecīgi informē notiesāto personu.
[..]”
4
Šā pamatlēmuma 8. pantā “Sprieduma atzīšana un soda izpilde” paredzēts:
“1.   Saskaņā ar 4. pantu pārsūtīto spriedumu un pēc tam, kad veikta procedūra atbilstīgi 5. pantam, izpildes valsts kompetentā iestāde atzīst un tūlīt veic visus soda izpildei vajadzīgos pasākumus, izņemot gadījumus, kad tā nolemj izmantot kādu no 9. pantā paredzētajiem sprieduma neatzīšanas un neizpildīšanas pamatiem.
2.   Ja soda ilgums neatbilst izpildes valsts tiesību aktiem, izpildes valsts kompetentā iestāde var nolemt sodu pielāgot, bet tikai tad, ja minētais sods pārsniedz augstāko iespējamo sodu, kas paredzēts attiecībā uz līdzīgiem nodarījumiem saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem. Pielāgotais sods nav mazāks par augstāko iespējamo sodu, kas paredzēts attiecībā uz līdzīgiem nodarījumiem saskaņā ar izpildes valsts tiesību aktiem.
3.   Ja soda veids neatbilst izpildes valsts tiesību aktiem, izpildes valsts kompetentā iestāde var pielāgot to sodam vai pasākumam, kas paredzēts šīs valsts tiesību aktos attiecībā uz līdzīgiem nodarījumiem. Tāds sods vai pasākums pēc iespējas atbilst sodam, kas piespriests sprieduma valstī, un tādēļ sodu nepārvērš par naudassodu.
4.   Pielāgotais sods nepastiprina sprieduma valstī piespriesto sodu saistībā ar tā veidu vai ilgumu.”
5
Saskaņā ar minētā pamatlēmuma 9. pantu “Neatzīšanas un neizpildīšanas pamats”:
“1.   Izpildes valsts kompetentā iestāde var atteikties atzīt spriedumu un izpildīt sodu, ja:
[..]
k)
sodā iekļauts ar psihiatrisku vai veselības aprūpi saistīts pasākums vai cits ar brīvības atņemšanu saistīts pasākums, ko, neskarot 8. panta 3. punktu, izpildes valsts nevar izpildīt saskaņā ar tās tiesību sistēmu vai veselības aprūpes sistēmu;
[..].”
Nīderlandes tiesības
6
Ar 2012. gada 12. jūlijaLa Wet wederzijdse erkenning en tenuitvoerlegging vrijheidsbenemende en voorwaardelijke sancties (Likums par brīvības atņemšanas sodu un nosacītu sodu savstarpēju atzīšanu un izpildi; Stb. 2012, Nr. 333), ar kuru Nīderlandes tiesībās transponēts Pamatlēmums 2008/909, redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “WETS”), 2:11. pantā paredzēts:
“1.   Ministrs tiesas lēmumu un apliecinošo dokumentu pārsūta apelācijas tiesas prokuratūras ģenerāladvokātam, ja vien viņš uzreiz neuzskata, ka ir pamats atteikt tiesas nolēmuma atzīšanu.
2.   Ģenerāladvokāts nekavējoties iesniedz tiesas nolēmumu un apliecinošo dokumentu [īpašajai palātai], kas minēta Wet op de rechterlijke organisatie [(Tiesu iekārtas likums)] 67. pantā. Četrpadsmit dienu laikā pēc dokumentu iesniegšanas ģenerāladvokāts īpašajai palātai iesniedz savus iespējamos apsvērumus saistībā ar minētajiem dokumentiem.
3.   [Īpašā palāta] nolemj:
a.
vai ir pamats atteikt tiesas nolēmuma atzīšanu saskaņā ar 2:13. panta 1. punktu;
b.
vai izpildāmais brīvības atņemšanas sods piespriests par noziedzīgu nodarījumu, kas ir sodāms arī saskaņā ar Nīderlandes tiesībām, un, ja tas tā ir, tad par kādu nodarījumu;
c.
kāda ir piespriestā brīvības atņemšanas soda pielāgošana, ko paredz 4. vai 5. punkts.
4.   Ja piespriestā brīvības atņemšanas soda ilgums ir lielāks nekā maksimālais sods par attiecīgo nodarījumu Nīderlandes tiesībās, brīvības atņemšanas soda ilgumu samazina līdz maksimālajam ilgumam.
5.   Ja piespriestā brīvības atņemšanas soda būtība nav saderīga ar Nīderlandes tiesībām, šo sodu aizstāj ar Nīderlandes tiesību aktos paredzētu sodu vai pasākumu, kas pēc iespējas atbilst brīvības atņemšanas sodam, kurš piespriests sprieduma dalībvalstī.
6.   Šā panta 4. vai 5. punktā paredzētā pielāgošana nekādā gadījumā nedrīkst pastiprināt piespriesto brīvības atņemšanas sodu.
7.   Sešu nedēļu laikā pēc tiesas nolēmuma un apliecinošā dokumenta saņemšanas [īpašā palāta] ministram nodod rakstisku un motivētu novērtējumu, ko tā veikusi saskaņā ar 3. punktu.”
7
WETS 2:12. pantā paredzēts:
“1.   Ministrs lemj par tiesas nolēmuma atzīšanu, ņemot vērā [īpašās palātas] novērtējumu.
[..]”
8
Šā likuma 2:13. pantā noteikts:
“1.   Tiesas nolēmuma atzīšanu atsaka, ja:
[..]
i.
piespriestais sods attiecas uz pasākumu, kas saistīts ar brīvības atņemšanu veselības aprūpes jomā un ko nevar izpildīt saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem vai Nīderlandes tiesību sistēmu veselības aprūpes jomā.
2.   Nolēmuma atzīšanu neatsaka, pamatojoties uz 1. punkta a), b), e) un i) apakšpunktu, kamēr sprieduma dalībvalsts kompetentajai iestādei šajā ziņā nav bijis iespējas sniegt informāciju.”
9
Minētā likuma 2:14. pantā paredzēts:
“1.   Tiesas nolēmuma atzīšanu var atteikt, ja:
a.
noziedzīgais nodarījums, kas sodāms ar brīvības atņemšanu:
1°. tiek uzskatīts par pilnībā vai daļēji izdarītu Nīderlandes teritorijā vai ārpus Nīderlandes uz Nīderlandes kuģa vai gaisakuģī; vai
2°. izdarīts ārpus sprieduma dalībvalsts teritorijas, lai gan saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem kriminālvajāšanu nevar sākt, ja noziedzīgais nodarījums izdarīts ārpus Nīderlandes;
b.
tiesas nolēmuma saņemšanas brīdī no piespriestā brīvības atņemšanas soda atlikuši mazāk nekā seši mēneši.
2.   Nolēmuma atzīšanu neatsaka, pamatojoties uz 1. punkta a) apakšpunktu, kamēr sprieduma dalībvalsts kompetentajai iestādei nav bijis iespējas šajā ziņā sniegt informāciju.”
10
Tiesu iekārtas likuma 67. pants formulēts šādi:
“1.   Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden [(Arnemas‑Leuvardenas apelācijas tiesa)] administrācijas kolēģija veido koleģiālu palātu [..]. Šīs palātas sastāvu nosaka par administrāciju atbildīgā kolēģija.
2.   Šī palāta ir atbildīga arī par [..] [WETS] 2:11. panta 3. punktā un 2:27. pantā [..] noteiktajiem uzdevumiem. [..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
11
Irākas valstspiederīgais S.A.H. kopš 1996. gada dzīvo Nīderlandē un 2001. gadā saņēma pastāvīgās uzturēšanās atļauju.
12
Ar 2015. gada 26. februāra spriedumu Göta hovrätt (Jetas apelācijas tiesa, Zviedrija) viņu notiesāja par ieroču neatļautu glabāšanu, nelikumīgu apdraudējumu, aizskaršanu un smagu miesas bojājumu nodarīšanu. Šī tiesa nosprieda, ka S.A.H. nav spējīgs atbildēt par noziedzīgo nodarījumu izdarīšanu viņa garīgo spēju traucējumu dēļ un noteica viņam ar brīvības atņemšanu saistītu pasākumu, proti, piespiedu ārstēšanu uz nenoteiktu laiku ar īpašu izmeklēšanu, izrakstot no klīnikas.
13
Tā kā attiecīgā persona šā pasākuma izpildi pieprasīja nodot Nīderlandei, Zviedrijas iestādes lūdza ministru atzīt un izpildīt šo spriedumu un pēc tam nosūtīja viņam minēto spriedumu un apliecinošo dokumentu atbilstoši Pamatlēmuma 2008/909 4. pantam.
14
Saskaņā ar WETS 2:11. pantu šie dokumenti tika nosūtīti īpašajai palātai, kas 2019. gada 18. janvārī tostarp uzskatīja, ka ir pamats pielāgot S.A.H. piemēroto brīvības atņemšanas pasākumu un pārveidot to par ievietošanas pasākumu, norīkojot piespiedu ārstēšanu, kurai nav paredzēts maksimālais ilgums.
15
2019. gada 18. februārī ministrs kā kompetentā iestāde Pamatlēmuma 2008/909 izpratnē atzina 2015. gada 26. februāra nolēmumu, ņemot vērā īpašās palātas 2019. gada 18. janvāra novērtējumu. Brīvības atņemšanas pasākums tika pārveidots par šādu ievietošanu, un attiecīgā persona tika ievietota tiesu psihiatriskajā centrā Nīderlandē.
16
2020. gada 6. augustāStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid (tieslietu un drošības valsts sekretārs, Nīderlande) pieņēma rīkojumu par S.A.H. izsniegtās uzturēšanās atļaujas atcelšanu ar atpakaļejošu datumu no 2014. gada 29. augusta un pasludināja viņu par nevēlamu ārvalstnieku.
17
S.A.H. civiltiesiskā kārtībā apstrīdēja 2019. gada 18. februāra lēmuma par atzīšanu likumību, tostarp pamatojoties uz to, ka 2019. gada 18. janvāra novērtējums esot pieņemts procedūrā, kas neatbilstot Hartas 47. panta prasībām. Ar 2023. gada 5. septembra spriedumu Gerechtshof Den Haag (Hāgas apelācijas tiesa, Nīderlande) apmierināja viņa prasību un uzdeva ministram pārskatīt tā lēmumu.
18
Ar 2023. gada 15. septembra vēstuli ministrs lūdza īpašo palātu veikt atkārtotu pārbaudi procedūrā, kas atbilst šīm prasībām.
19
Pēc šā lūguma īpašā palāta 2024. gada 12. janvārī sasauca neoficiālu sanāksmi, uz kuru tika uzaicināti S.A.H. advokāti un prokuratūras pārstāvji.
20
Šajā ziņā īpašā palāta tās veikto procedūru apraksta šādi, proti, ministrs ar ģenerāladvokāta starpniecību lūdz sniegt novērtējumu tikai par to, vai ir vai nav obligātās atzīšanas atteikuma pamats saskaņā ar WETS, par nodarījumu sodāmību Nīderlandē un nepieciešamību pielāgot citā dalībvalstī piespriestu brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu pasākumu. Tā piebilst, ka ministra lēmums nav pārsūdzams. Tomēr ministrs šai palātai var iesniegt atkārtotas pārbaudes lūgumu, pamatojoties uz notiesātās personas sūdzību ministram vai šīs personas ierosinātu civilprocesu, kā tas ir šajā lietā.
21
Šajā saistībā īpašā palāta vispirms vēlas noskaidrot, vai tā ir “tiesa” LESD 267. panta izpratnē un var vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Šajā ziņā tā norāda – līdz šim tā ir uzskatījusi, ka tas tā nav un ka 2022. gada 2. decembra novērtējuma ziņojumā par Nīderlandi, kas sagatavots saistībā ar Eiropas Savienības Padomes koordinēto 9. savstarpējo novērtējumu kārtu par savstarpējās atzīšanas juridiskiem instrumentiem ierobežojošu vai ar brīvības atņemšanu saistītu pasākumu jomā (13190/1/22 REV 1), arī ir izdarīts šāds secinājums. Tomēr no pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma pieņemšanas vēstures izriet, ka Nīderlandes likumdevējs ir vēlējies, lai tiesā tiktu izvērtēti tiesību jautājumi, kas reglamentēti Pamatlēmuma 2008/909 8. panta 2.–4. punktā un 9. pantā.
22
Turklāt īpašā palāta uzskata, ka jautājums par to, vai tajā notiekošo procedūru var kvalificēt par sacīkstes procesu, ir izšķirīgs, vienlaikus precizējot, ka tā ir izveidota ar likumu, ir pastāvīga, piemēro tiesību normas, ir neatkarīga un tajā tiek ņemti vērā tai iesniegtie notiesātās personas argumenti. Turklāt, kaut arī tās novērtējums ir ierobežots līdz dažiem aspektiem, tas ir obligāts.
23
Turpinājumā īpašā palāta jautā, vai juridiskais novērtējums, ko tā veic saskaņā ar WETS 2:11. pantu, ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā vai ir daļa no situācijām, kuras reglamentē šīs tiesības, un apstiprinošas atbildes gadījumā – vai iespēja lūgt pārskatīšanu rakstveida procedūrā, kāda tā ir attīstījusies praksē, atbilst Hartas 47. panta prasībām. Visbeidzot tā vēlas noskaidrot iespējas pielāgot brīvības atņemšanas pasākumu saskaņā ar Pamatlēmumu 2008/909.
24
Šādos apstākļos īpašā palāta nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai jēdziens “tiesa” LESD 267. panta – kopsakarā ar Pamatlēmuma [2008/909] 8. panta 2.–4. punktu un 9. pantu – izpratnē jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas arī uz šim nolūkam izraudzītu valsts tiesu, kura nav kompetentā iestāde [šā] pamatlēmuma 8. panta 1. punkta izpratnē un kura rakstveida procesā, principā neiesaistot notiesāto personu, lemj vienīgi par [norādītā] pamatlēmuma 8. panta 2.–4. punktā un 9. pantā minētajiem tiesību jautājumiem?
2)
Vai Hartas 47. pants jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja atzīšanas procedūrā Pamatlēmuma [2008/909] izpratnē izpildes valstī izraudzītai valsts tiesai ir uzdots izvērtēt šā pamatlēmuma 8. panta 2.–4. punktā un 9. pantā minētos aspektus, notiesātajai personai līdzās iespējai paust savu viedokli sprieduma valstī saskaņā ar [šā] pamatlēmuma 6. panta 3. punktu ir jānodrošina arī efektīva tiesību aizsardzība izpildes valstī?
Ja uz šo jautājumu atbilde ir apstiprinoša:
3)
Vai Hartas 47. pants kopsakarā ar Pamatlēmumu [2008/909] jāinterpretē tādējādi, ka attiecībā uz efektīvu tiesību aizsardzību izpildes valstī pietiek ar to, ka notiesātā persona var rakstiski paust savu viedokli vai nu pirms pārbaudes tiesā un atzīšanas lēmuma pieņemšanas, vai arī pēc atzīšanas lēmuma pieņemšanas sākotnējās pārbaudes pārskatīšanas ietvaros?
Un:
4)
Vai Hartas 47. pants kopsakarā ar Pamatlēmumu [2008/909] jāinterpretē tādējādi, ka notiesātajai personai, kurai nav pietiekamu finanšu līdzekļu un kurai nepieciešama palīdzība, lai nodrošinātu efektīvu tiesu iestāžu pieejamību, ir jāpiešķir juridiskā palīdzība izpildes valstī, pat ja likumā tas nav paredzēts?
5)
Vai Pamatlēmuma [2008/909] 8. panta 3. punktā noteiktais kritērijs jāinterpretē tādējādi, ka soda vai pasākuma pārveidošanas gadījumā, pamatojoties uz to, ka to veids neatbilst izpildes valsts tiesību aktiem, ir jāpārbauda, kādu pasākumu izpildes valsts tiesa, visticamāk, būtu piemērojusi, ja notiesājošais spriedums tiktu pieņemts izpildes valstī, vai arī ir jāveic pārbaude – ja nepieciešams, pieprasot papildu informāciju –, kurā tiek aplūkota pasākuma faktiskā kārtība sprieduma valstī?
6)
Kā un ciktāl izpildes valstij, jebkādā veidā atkārtoti izvērtējot aizliegumu pastiprināt sodu saskaņā ar Pamatlēmuma [2008/909] 8. panta 4. punktu, ir jāņem vērā notikumu attīstība un informācija, kas attiecas uz konkrētu brīdi pēc atzīšanas lēmuma pieņemšanas?”
Par steidzamības tiesvedību
25
Īpašā palāta šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu ir lūgusi piemērot steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedību, kas paredzēta Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23.a panta pirmajā daļā un Tiesas Reglamenta 107. pantā.
26
Šā lūguma pamatošanai minētā palāta apgalvo, ka S.A.H. ir atņemta brīvība un ka atbilde uz prejudiciālajiem jautājumiem varētu nozīmēt brīvības atņemšanas izbeigšanu.
27
Šajā ziņā, pirmām kārtām, jāatgādina, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz Pamatlēmuma 2008/909, kas ietilpst LESD trešās daļas V sadaļā par brīvības, drošības un tiesiskuma telpu, interpretāciju. Līdz ar to šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu var piemērot steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedību.
28
Otrām kārtām, attiecībā uz steidzamības nosacījumu tas it īpaši ir izpildīts, ja personai, uz kuru attiecas pamatlieta, pašlaik ir atņemta brīvība un ja tās paturēšana apcietinājumā atkarīga no pamatlietas atrisinājuma, ar precizējumu, ka šīs personas situācija ir vērtējama tāda, kāda tā ir datumā, kad tiek izskatīts pieteikums par steidzamības tiesvedības piemērošanu lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu (spriedums, 2022. gada 8. decembris, CJ (Lēmums par nodošanas atlikšanu kriminālvajāšanas dēļ), C‑492/22 PPU, EU:C:2022:964, 46. punkts un tajā minētā judikatūra).
29
Izskatāmajā lietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka attiecīgajai personai faktiski ir atņemta brīvība, jo tā ir ievietota tiesu psihiatriskajā centrā Nīderlandē. Turklāt īpašā palāta ir precizējusi, ka atbilde uz prejudiciālajiem jautājumiem par prasībām, kas izriet no Savienības tiesībām un kas var būt piemērojamas pamatlietā aplūkotajā situācijā, varētu nozīmēt brīvības atņemšanas izbeigšanu, jo attiecīgajai personai Zviedrijā piespriesto brīvības atņemšanas pasākumu it īpaši varētu pārveidot par pasākumu, kas nav saistīts ar brīvības atņemšanu Nīderlandē.
30
Šādos apstākļos Tiesas pirmā palāta 2024. gada 22. aprīlī pēc tiesneša referenta priekšlikuma un pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas nolēma apmierināt īpašās palātas pieteikumu par steidzamības prejudiciālā nolēmuma tiesvedības piemērošanu šim lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu.
Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
31
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 53. panta 2. punktu, ja lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir acīmredzami nepieņemams, Tiesa pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, neveicot tālākas procesuālās darbības, var lemt, izdodot motivētu rīkojumu.
32
Šajā lietā ir jāpiemēro šī tiesību norma.
33
Jāatgādina, ka LESD 267. pantā paredzētā procedūra ir tāds sadarbības instruments starp Tiesu un valsts tiesām, ar kuru Tiesa sniedz valsts tiesām Savienības tiesību interpretāciju, kas tām ir nepieciešama, lai atrisinātu iesniegtās lietas (spriedums, 2010. gada 9. marts, ERG u.c., C‑378/08, EU:C:2010:126, 72. punkts, kā arī rīkojums, 2024. gada 9. janvāris, Bravchev, C‑338/23, EU:C:2024:4, 18. punkts).
34
Lai varētu vērsties Tiesā ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, iesniedzējinstitūcijai jābūt kvalificējamai par “tiesu” LESD 267. panta izpratnē, un tas jāpārbauda Tiesai, balstoties uz lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu (spriedums, 2024. gada 7. maijs, NADA u.c., C‑115/22, EU:C:2024:384, 34. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
35
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai izvērtētu, vai attiecīgajai iesniedzējinstitūcijai ir “tiesas” raksturiezīmes LESD 267. panta izpratnē – un tas ir jautājums, uz kuru attiecas vienīgi Savienības tiesības –, un tātad lai izvērtētu, vai lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams, Tiesa ņem vērā virkni aspektu, piemēram, vai iestāde ir izveidota ar likumu, vai tā ir pastāvīga, vai tās pieņemtie nolēmumi ir saistoši, vai procedūra tajā notiek atbilstoši sacīkstes principam, vai tā piemēro tiesību normas, kā arī vai tā ir neatkarīga (spriedums, 2024. gada 7. maijs, NADA u.c., C‑115/22, EU:C:2024:384, 35. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
36
No pastāvīgās judikatūras izriet arī, ka valsts tiesas drīkst vērsties Tiesā vienīgi tad, ja tās izskata strīdu un ja tām ir jālemj procesā, kura noslēgumā paredzēts pieņemt lēmumu ar tiesas nolēmuma raksturu (spriedums, 2022. gada 3. maijs, CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
37
Tātad iestādes tiesības vērsties Tiesā ir nosakāmas gan pēc strukturāliem, gan funkcionāliem kritērijiem. Šajā ziņā valsts iestādi var kvalificēt par “tiesu” LESD 267. panta izpratnē, kad tā īsteno ar tiesas spriešanu saistītas funkcijas, savukārt šādu kvalifikāciju tai nevar atzīt tad, kad tā īsteno citas, tostarp administratīvas, funkcijas (spriedums, 2022. gada 3. maijs, CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
38
No tā izriet – lai konstatētu, vai valsts iestāde, kurai likumā uzticētas dažāda rakstura funkcijas, ir atzīstama par “tiesu” LESD 267. panta izpratnē, jāpārbauda to funkciju konkrētais raksturs, kuras tā īsteno konkrētajā normatīvajā kontekstā, saistībā ar kuru tā vērsusies Tiesā (spriedums, 2022. gada 3. maijs, CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, 44. punkts un tajā minētā judikatūra).
39
Turklāt, ja iesniedzējiestāde rīkojas kā administratīva iestāde un vienlaikus nelemj par strīdu, tad to tomēr nevar uzskatīt par tādu, kas īsteno tiesas funkcijas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 27. aprīlis, Standesamt Stadt Niebüll, C‑96/04, EU:C:2006:254, 14. punkts un tajā minētā judikatūra).
40
Šajā lietā, ņemot vērā Tiesai iesniegtajos lietas materiālos ietvertos elementus, it īpaši Tiesu iekārtas likuma un WETS normas, īpašā palāta, šķiet, atbilst attiecīgajiem kritērijiem, lai iesniedzējiestādi kvalificētu par “tiesu” LESD 267. panta izpratnē attiecībā uz tās juridisko izcelsmi, pastāvīgumu, tiesību normu piemērošanu un neatkarību.
41
Saistībā ar citiem šajā ziņā nozīmīgiem kritērijiem un, pirmām kārtām, jautājumu par to, vai īpašā palāta pamatlietā pilda tiesas funkciju, no šiem elementiem izriet, ka saskaņā ar WETS 2:11. un 2:12. pantu ministrs vēršas īpašajā palātā, lai tā sniegtu šā likuma 2:11. panta 3. punktā noteikto tiesību jautājumu novērtējumu, kuru tas ņem vērā, lemjot par citā dalībvalstī pieņemta tiesas nolēmuma atzīšanu, kā tas skaidri norādīts šā likuma 2:12. panta formulējumā.
42
Kā rakstveida apsvērumos apstiprinājusi Nīderlandes valdība, lai gan ministram ir pienākums ievērot minēto novērtējumu par šiem jautājumiem, viņam tomēr ir rīcības brīvība un pilnvaras pieņemt vai nepieņemt lēmumu, ar kuru tiek atzīts sprieduma valsts spriedums. Proti, ministrs var nolemt neiesaistīt īpašo palātu savā lēmumā saskaņā ar WETS 2:11. pantu, ja viņš jau no paša sākuma uzskata, ka ir pamats atteikumam. Turklāt ministrs pārbauda arī WETS 2:14. pantā paredzētos atzīšanas atteikuma pamatus un līdz ar to var uzskatīt, ka ir pamats atteikt sprieduma atzīšanu, lai gan īpašā palāta ir konstatējusi, ka tāda pamata nav. Papildus – attiecībā uz garantijām, ka ministrs faktiski ievēros īpašās palātas novērtējumu, jāatzīmē, ka šā rīkojuma 21. punktā minētajā Nīderlandes novērtējuma ziņojumā ir norādīts, ka tas ministram nav “tehniski” saistošs.
43
Otrām kārtām, attiecībā uz īpašajā palātā izskatāmā “strīda” pastāvēšanu jāatgādina, ka saskaņā ar WETS 2:11. pantu īpašā palāta lietu izskata nevis pēc notiesātās personas, bet gan pēc ministra ierosmes.
44
Turklāt no Tiesas rīcībā esošās informācijas izriet, ka notiesātā persona nevar apstrīdēt ministra pieņemto lēmumu īpašajā palātā. Proti, tikai ministrs šai palātai var iesniegt atkārtotas pārbaudes lūgumu. Šajā ziņā īpašā palāta ir precizējusi, ka tai nav zināms, vai ministrs veic vai neveic atlasi attiecībā uz sūdzībām, kuras viņš tai nosūta atkārtotai pārbaudei.
45
Jāatzīmē arī, ka īpašās palātas vērtējums netiek pasludināts publiski vai paziņots notiesātajai personai, kas tiek informēta tikai par ministra lēmumu.
46
Trešām kārtām, attiecībā uz pamatlietā aplūkotās tiesvedības sacīkstes raksturu, kaut arī īpašā palāta ir norādījusi, ka praksē tā ņēmusi vērā notiesātās personas rakstveida apsvērumus, kurus tai nosūtījis ministrs vai tieši šī persona, tomēr iespēja minētajai personai piedalīties tiesvedībā un paust savu viedokli vai nu rakstiski, vai mutiski WETS nav paredzēta, savukārt saskaņā ar šo likumu prokuratūras ģenerāladvokātam šāda iespēja ir.
47
No tā skaidri izriet, ka, pirmkārt, īpašās palātas novērtējums ir sniegts tādā procedūrā, kura nav balstīta uz sacīkstes principu un kuras mērķis nav atrisināt strīdu. Otrkārt, šim novērtējumam nav nedz formas, nedz nosaukuma, nedz satura kā spriedumam, kas pasludināts, pildot tiesas funkcijas, bet tā ir daļa no ministra administratīva lēmuma pieņemšanas procedūras.
48
Katrā ziņā no lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertajām norādēm un pušu apsvērumiem izriet, ka notiesātais var apstrīdēt ministra lēmumu civiltiesā saskaņā ar tās kompetenci, lūdzot šai tiesai, attiecībā uz kuru ir skaidrs, ka šajā tiesvedībā tā ir “tiesa” LESD 267. panta izpratnē, pārskatīt vai pielāgot šo nolēmumu.
49
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, WETS 2:11. pantā minētās procedūras kontekstā īpašajai palātai acīmredzami nav jāpieņem tiesas nolēmums un līdz ar to tā nav “tiesa” LESD 267. panta izpratnē.
50
No visa iepriekš minētā izriet, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir acīmredzami nepieņemams.
Par tiesāšanās izdevumiem
51
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējinstitūcijā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav pamatlietas pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) izdod rīkojumu:
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (Arnemas‑Leuvardenas apelācijas tiesa, Nīderlande) īpašā palāta iesniegusi ar 2024. gada 29. marta lēmumu, ir acīmredzami nepieņemams.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.