62003CC0276_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Základní otázkou tohoto kasačního opravného prostředku podaného proti rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství(2) (dále jen „Soud“) je, čím se přerušuje běh promlčecí lhůty v řízení o poskytování státních podpor podle článku 15 nařízení Rady (ES) č. 659/1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 93 Smlouvy o ES (nyní článek 88 ES)(3) .
2. Jedná se především o otázku, zda může být tato promlčecí lhůta přerušena žádostí o poskytnutí informace zaslanou Komisí vnitrostátním orgánům, jež poskytly podporu podniku, a tento podnik nebyl se žádostí obeznámen.
3. Tato otázka je spojena s odlišnými pohledy na postavení příjemce neoznámené státní podpory v rámci vyšetřování této podpory Komisí.
Použitelná právní úprava
4. Článek 88 ES stanoví, že Komise má být informována o všech opatřeních státní podpory poskytnutých podnikům a přezkoumat je. Podle čl. 88 odst. 2 Komise může poté, co vyzvala zúčastněné strany k podání připomínek rozhodnout, podle svého názoru, který si učinila, že členský stát takovou podporu zruší nebo upraví.
5. Nařízení č. 659/1999 bylo přijato, s ohledem na zvýšení průhlednosti a právní jistoty, za účelem kodifikace praxe rozvinuté a zavedené Komisí pro použití článku 88 ES(4) . Nařízení vstoupilo v platnost dne 16. dubna 1999.
6. Články 2 až 9 tohoto nařízení upravují řízení týkající se oznámené podpory. Podle čl. 4 odst. 4, shledá-li Komise po předběžném přezkoumání, že existují pochybnosti o slučitelnosti oznámeného opatření se společným trhem, rozhodne o zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Podle tohoto řízení, které se řídí články 6 a 7, předloží členský stát a ostatní zúčastněné strany připomínky. Podle čl. 7 odst. 5, shledá-li Komise, že podpora není slučitelná se společným trhem, přijme „záporné rozhodnutí“.
7. Články 10 až 15 upravují řízení týkající se protiprávní, tj. v této souvislosti, neoznámené, podpory. Podle čl. 10 odst. 1 a 2, pokud má Komise k dispozici informace týkající se údajné protiprávní podpory, přezkoumá je bezodkladně bez ohledu na jejich zdroj. V případě nutnosti si Komise vyžádá informace od dotyčného členského státu. Pokud je to vhodné, je podle čl. 13 odst. 1 přezkoumání zakončeno přijetím rozhodnutí zahájit formální vyšetřovací řízení, které se řídí články 6 a 7.
8. Přijme-li Komise za těchto okolností záporné rozhodnutí, členský stát navrátí podporu podle článku 14.
9. Článek 15 stanoví:
„1. Pravomoci Komise ve věci navrácení podpory(5) podléhají promlčecí lhůtě deseti let.
2. Promlčecí lhůta počíná dnem, kdy je protiprávní podpora udělena příjemci buď jako jednotlivá podpora, nebo v rámci režimu podpory. Jakékoli opatření přijaté Komisí nebo členským státem jednajícím na žádost Komise, týkající se protiprávní podpory, přerušuje běh promlčecí lhůty. Každým přerušením počíná lhůta běžet znovu. Promlčecí lhůta se staví po dobu, kdy je rozhodnutí Komise předmětem jednání před Soudním dvorem Evropských společenství
3. Jakákoliv podpora, jejíž promlčecí lhůta uplynula, je považována za existující podporu.“
10. Promlčecí lhůta stanovená v článku 15 nebyla součástí předchozí praxe kodifikované nařízením(6) . Preambule(7) nařízení tudíž stanoví, že „z důvodu právní jistoty je v případě protiprávní podpory vhodné zavést lhůtu 10 let, po jejímž uplynutí by nemohlo být navrácení podpory nařízeno“.
Právní a skutkový rámec
11. Scott SA (do listopadu 1987 Bouton Bouchard Scott SA, dále jen „Scott“) je společností se sídlem ve Francii, která vyrábí hygienické papírové výrobky a papírové výrobky pro domácnost.
12. Na základě smlouvy ze dne 31. srpna 1987 prodalo město Orleans a departement Le Loiret společnosti Scott za zvýhodněných podmínek 48 hektarový pozemek v průmyslové zóně La Saussaye („dotčená podpora“).
13. Na základě stížnosti z prosince 1996 Komise vyzvala dopisem ze dne 17. ledna 1997 francouzské orgány k poskytnutí dalších informací. Následovala výměna korespondence.
14. Rozhodnutím ze dne 20. května 1998 se Komise rozhodla zahájit řízení podle čl. 88 odst. 2 ES. Dopisem ze dne 10. července 1998 uvědomila o tomto rozhodnutí francouzské orgány.
15. Ostatní zúčastněné strany byly uvědoměny o rozhodnutí dne 30. září 1998 zveřejněním výše uvedeného dopisu v Úředním věstníku Evropských společenství (8) . Scott byla také informována téhož dne francouzskými orgány telefonicky.
16. Dne 16. dubna 1999 vstoupilo nařízení č. 659/1999 v platnost.
17. Dne 12. července 2000 přijala Komise rozhodnutí 2002/14/ES(9) („napadené rozhodnutí“), kterým bylo rozhodnuto, že dotčená podpora je neslučitelná se společným trhem, a kterým se nařizuje navrácení podpory.
18. Komise měla v napadeném rozhodnutí(10) za to, že jakékoli opatření, které přijala, týkající se protiprávní podpory, přerušuje běh promlčecí lhůty podle článku 15 nařízení č. 659/1999. Dotčená podpora byla poskytnuta dne 31. srpna 1987. Prvním opatřením, které Komise přijala, byla formální žádost o poskytnutí informací zaslaná francouzským orgánům dne 16. ledna(11) 1997. Desetiletá promlčecí lhůta tedy byla přerušena před její uplynutím.
19. Komise odmítla argument společnosti Scott, že promlčecí lhůta je upravena tak, že má chránit příjemce podpory a je proto přerušena pouze pokud byl příjemce informován o vyšetřování.
20. Komise dále ve svém rozhodnutí uvedla, že otázka, kdo má nakonec prospěch z promlčecí lhůty, je odlišná od otázky, jak se promlčecí lhůta počítá. Článek 15 nařízení č. 569/1999 nezmiňuje třetí strany, ale týká se vztahu mezi Komisí a členskými státy. Komise nemá povinnost poskytovat informace třetí straně, pro kterou z článku 15 nevyplývají žádná zvláštní práva. V řízení týkajícím se státní podpory mají třetí strany pouze procesní práva vyplývající z čl. 88 odst. 2 ES. Článek 15 nařízení č. 659/199 zmiňuje příjemce podpory pouze za účelem určení dne, kterým promlčecí lhůta počíná – „den, kdy je protiprávní podpora udělena příjemci“.
21. Krom toho musí příjemce ověřit, zda byla udělená podpora oznámena. Pokud nebyla oznámena a schválena, nelze se dovolávat právní jistoty.
Rozsudek, který je předmětem kasačního opravného prostředku
22. Dne 30. listopadu 2000 Scott podala u Soudu žalobu, kterou se domáhala zrušení napadeného rozhodnutí v rozsahu, v němž požaduje navrácení dotčené podpory.
23. Žalobkyně mimo jiné uvedla, že Komise porušila článek 15 nařízení č. 659/1999 tím, že měla za to, že promlčecí lhůta upravená tímto článkem byla přerušena žádostí o poskytnutí informací ze dne 17. ledna 1997, o které nebyla Scott informována.
24. Komise znovu potvrdila přístup, který zastávala v napadeném rozhodnutí, ale podpůrně uvedla, že promlčecí lhůtu nelze uplatnit, jelikož rozhodnutí o zahájení formálního vyšetřovacího řízení bylo přijato dne 20. května 1998, tedy před vstupem nařízení č. 659/1999 v platnost.
25. Soud se v rozsudku ze dne 10. dubna 2003 omezil pouze na přezkum tvrzení, že byl porušen článek 15 nařízení č. 659/1999.
26.
Soud v bodech 51 až 54 přezkoumával použitelnost tohoto ustanovení. Uvedl, že podle ustálené judikatury se procesní pravidla obecně vztahují na všechna řízení probíhající v době, kdy tato pravidla vstupují v platnost. Dále uvedl, že článek 15 neobsahuje přechodné ustanovení pokud jde o jeho použití ratione temporis, a že z napadeného rozhodnutí jasně vyplývá, že Komise měla za to, že nařízení č. 659/1999 lze použít.
27. V bodech 56 a 57 se Soud domníval, že přestože toto nařízení nemohlo být použito v době, kdy byla dotčená podpora poskytnuta, tj. dne 31. srpna 1987 takže promlčecí lhůta stanovená v článku 15 nemohla být v té době započata, je to nicméně datum, které je nutno pokládat za počátek běhu lhůty, pokud se článek 15 vztahuje na skutkové okolnosti existující ke dni 12. července 2000. V takovém případě pak musí být skutečnosti, které nastaly během tohoto období, posouzeny na základě nařízení.
28. V bodech 58 až 62 Soud poskytl následující odůvodnění:
„(58)	Pokud jde o argument žalobkyně, že opatření přijaté Komisí mezi lednem a srpnem 1997 nemohlo mít za účinek přerušení promlčecí lhůty v rámci použití článku 15 nařízení č. 659/1999 z toho důvodu, že žalobkyně nebyla v té době s opatřením obeznámena, je třeba podotknout, že článek 15 zavedl jednotnou promlčecí lhůtu pro navrácení podpory, která se vztahuje stejně na dotyčný členský stát jako na třetí strany.
(59) V tomto ohledu řízení zavedené článkem 88 ES probíhá především mezi Komisí a dotyčným členským státem, zatímco zúčastněné strany, včetně příjemců podpor mají právo být upozorňovány a mít příležitost uplatnit své argumenty (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 14. listopadu 1984, Intermills v. Komise, 323/82, Recueil, s. 3809, body 16 a 17). Podle ustálené judikatury mají totiž zúčastněné strany ve správním řízení zahájeném podle čl. 88 odst. 2 ES úlohu informačních zdrojů Komise (rozsudky Soudu ze dne 22. října 1996, Skibsvaerftsforeningen a další v. Komise, T‑266/94, Recueil, s. II‑1399, bod 256, a ze dne 25. června 1998, British Airways a další a British Midland Airways v. Komise, T‑371/94 a T‑394/94, Recueil, s. II‑2405, bod 59). Komise přitom nemá povinnost upozorňovat potenciálně zúčastněné osoby, včetně příjemce podpory, na opatření, která přijímá ohledně protiprávní podpory před zahájením správního řízení.
(60) Z toho vyplývá, že pouhá skutečnost, že žalobkyně nevěděla o existenci žádostí Komise o informace zaslané francouzským orgánům počínaje 17. lednem 1997 […] je nezbavuje právního účinku vůči žalobkyni. V důsledku toho dopis ze dne 17. ledna 1997, zaslaný Komisí před zahájením správního řízení a vyžadující další informace od francouzských orgánů představuje podle článku 15 nařízení č. 659/1999 opatření přerušující desetiletou promlčecí lhůtu, která v projednávaném případě počala dne 31. srpna 1987, před jejím uplynutím, přestože žalobkyně nebyla v té době s touto korespondencí obeznámena.
(61) Dále je třeba připomenout, že dotčená podpora nebyla Komisi oznámena. Podle ustálené judikatury, s výjimkou výjimečných okolností, se může příjemce dovolávat legitimního očekávání ohledně řádně poskytnuté podpory pouze pokud byla poskytnuta v souladu s ustanoveními článku 88 ES (rozsudky Soudního dvora ze dne 20. září 1990, Komise v. Německo, C‑5/89, Recueil, s. I‑3437, bod 14, a ze dne 14. ledna 1997, Španělsko v. Komise, C‑169/95, Recueil, s. I‑135, bod 51). S řádnou péčí postupující hospodářský subjekt by měl být obvykle schopen zajistit, že byl tento postup dodržen.
(62) Konečně je třeba poukázat na to, že před 16. dubnem 1999 nebyla zákonodárcem Společenství upravena promlčecí lhůta v oblasti opatření Komise, pokud jde o neoznámené státní podpory. Z toho vyplývá, že před tímto dnem se nemohla žalobkyně dovolávat legitimního očekávání nebo právní jistoty ohledně promlčecí lhůty použitelné na neoznámené podpory poskytnuté v roce 1987. Výklad článku 15 nařízení č. 659/1999 uvedený v bodech 50 až 57 výše a jeho použití na opatření přijaté Komisí dne 17. ledna 1997 proto nezbavuje žalobkyni právní jistoty nebo jakéhokoliv legitimního očekávání, jež mohlo vzniknout během 10 let následujících po poskytnutí dotčené podpory.“
29. Soud proto zamítl žalobu v rozsahu, v němž uplatňovala porušení článku 15 nařízení č. 659/1999 a pokračoval ve zbývající části řízení – a to v rozsahu, v němž se tato část týkala dalších podpor, jež byla rovněž předmětem napadeného rozhodnutí a dalších žalobních důvodů uplatňovaných za účelem jeho zrušení. Dne 6. února 2004 bylo toto řízení přerušeno, než bude vydáno rozhodnutí v tomto řízení o kasačním opravném prostředku.
Důvody předložené na podporu kasačního opravného prostředku
30. Scott ve svém kasačním opravném prostředku navrhuje, aby Soudní dvůr zrušil rozsudek, proti kterému byl podán kasační opravný prostředek, zrušil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž požaduje navrácení dotčené podpory, a uložil Komisi náhradu nákladů řízení před Soudem a v tomto řízení o kasačním opravném prostředku. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr zamítl kasační opravný prostředek, a uvádí, že v každém případě Soud nerozhodl o několika významných skutečnostech.
31. Základní spor existuje mezi tvrzením společnosti Scott, že promlčecí lhůta má za cíl ochranu právního postavení příjemců podpory, a tvrzením Komise, že jak ze znění tak z kontextu nařízení č. 659/1999 vyplývá, že řízení, které se jím řídí, směřuje k úpravě vztahů mezi Komisí a členskými státy a nikoliv k poskytnutí ochrany příjemcům.
32. Konkrétněji, Scott – třebaže uznává, že se opravný prostředek týká jediného problému („zda může být promlčecí lhůta přerušena opatřením, přestože s ním příjemce nebyl obeznámen“) – uplatňuje několik argumentů, uspořádaných do šesti skupin. Mohou být stručně popsány následovně:
33. Zaprvé Scott tvrdí, že Soud chybně použil nově zavedená ustanovení článku 15 nařízení č. 659/1999, jako by se byla řídila předchozí judikaturou o vedení správního řízení, a zejména chybně považoval příjemce podpory za pouhý zdroj informací a nepřihlédl ke skutečnosti, že článek 15 byl zvláště zamýšlen pro zavedení promlčecí lhůty, která měla zajišťovat právní jistotu příjemce.
34. Podle Komise toto nepředstavuje nesprávné právní posouzení uváděné žalobkyní. Soud v každém případě správně vyložil existující judikaturu a správně k ní přihlédl. Článek 15 ani jiné ustanovení nařízení č. 659/1999 nebo obecně pravidla poskytování státní podpory se netýkají uložení sankcí podnikům nebo ochrany jejich práv. Krom toho rozsudek, proti kterému byl podán opravný prostředek, nepovažoval příjemce podpory za „pouhé“ zdroje informací, ale citoval stávající a dosud platnou judikaturu tak, že příjemci „v podstatě“ mají tuto úlohu.
35. Zadruhé Scott tvrdí, že Soud měl chybně za to, že jelikož Komise nemá povinnost upozornit příjemce o opatření, které přijala ohledně podpory před zveřejněním oznámení podle čl. 88 odst. 2, takové opatření, s nímž není příjemce obeznámen, může přerušit promlčecí lhůtu ve vztahu k příjemci.
36. Podle Komise Soud vyvodil svůj závěr, že událost, s níž nebyl příjemce obeznámen, může přerušit promlčecí lhůtu, uvedený v bodě 60 rozsudku, proti kterému byl podán opravný prostředek, nikoliv pouze z poslední věty bodu 59, která hovoří o tom, že Komise nemá povinnost upozornit příjemce o její žádosti, ale rovněž přinejmenším ze všech úvah ohledně systému státní podpory obsažených v celém tomto bodě.
37. Zatřetí měl podle společnosti Scott Soud chybně za to, že článek 15 zavedl jednotnou promlčecí lhůtu, která se vztahuje stejně na dotyčný členský stát jako na třetí strany, nebo přinejmenším měl chybně za to, že tato zásada v tomto ohledu znamená, že rozhodující je nikoliv obeznámenost příjemce, ale členského státu.
38. Komise uplatňuje, že existuje jednotná promlčecí lhůta, která se přerušuje pro všechny zúčastněné strany ve stejný okamžik. Veškerá opatření přijatá Komisí podle nařízení č. 659/1999 jsou adresována členským státům, a jsou to tedy tato opatření, která způsobují přerušení běhu promlčecí lhůty pro všechny.
39. Začtvrté Scott uplatňuje, že Soud chybně považoval za rozhodné, že Scott nemohla mít legitimní očekávání ohledně toho, že podpora byla původně poskytnuta v souladu s právem; účelem článku 15 je spíše zajistit právní jistotu po deseti letech v těch případech, kdy byla podpora poskytnuta protiprávně.
40. Komise se domnívá, že i kdyby argumenty ohledně legitimního očekávání byly nerelevantní, existence legitimního očekávání by nebyla důvodem pro zrušení rozsudku, proti kterému byl podán opravný prostředek. V každém případě právní jistotu nelze nabýt do té doby, než bude přijato a vstoupí v platnost pravidlo, jež ji zajišťuje.
41. Zapáté Scott napadá, že Soud nezohlednil její argument týkající se znění článku 15. Článek 15 stanoví, že „opatření přijaté […] členským státem jednajícím na žádost Komise“ přerušuje běh promlčecí lhůty. Toto znění musí být chápáno tak, že k přerušení promlčecí lhůty opatřením přijatým členským státem, dojde, pouze pokud tuto lhůtu nepřeruší samotná žádost Komise o informaci.
42. Komise odůvodňuje toto ustanovení například možností pouhého jejího jediného vyžádání, které má za následek několik opatření členského státu, týkajících se různých jednotlivých podpor poskytnutých v rámci režimu podpor zavedených po určité období.
43. Zašesté Scott tvrdí, že Soud považoval chybně za rozhodné, že Scott se nemohla dovolávat právní jistoty před zavedením pravidla promlčení dne 16. dubna 1999; takový přístup je neslučitelný s uznáním toho, že nařízení č. 659/1999 se vztahuje na skutečnosti, které jsou předmětem napadeného rozhodnutí.
44. Komise znovu připomíná, že právní jistota nevznikne, dokud nevstoupí v platnost pravidlo, jež ji zajišťuje.
Právní posouzení
Úvodní poznámky
45. Komise zastává v napadeném rozhodnutí přístup, že promlčecí lhůta uvedená v článku 15 nařízení č. 659/1999 se vztahuje na okolnosti projednávaného případu.
46. Scott toto ze zjevných důvodů nenapadla. Komise částečně vymezila ve své žalobní odpovědi v řízení před Soudem své stanovisko, ale nezpochybňovala použitelnost článku 15 na situaci, kdy promlčecí lhůta deseti let od poskytnutí podpory uplynula před vstupem nařízení v platnost.
47. Soud nicméně tuto otázku před přezkoumáním argumentů týkajících se přerušení promlčecí lhůty zvážil. Je zřejmé, že pokud by promlčecí lhůta nebyla použitelná, nebylo by relevantní posuzovat, zda došlo k jejímu přerušení či nikoliv. Soud rozhodl, že lhůta se použije, a dále učinil závěry napadané tímto opravným prostředkem.
48. Je možno pochybovat o tom, zda se jednalo o skutečně správný přístup. Zatímco je obecně bezpochyby správné, že procesní pravidla se vztahují na všechna řízení probíhající v době, kdy tato pravidla vstupují v platnost, vyskytují se zde vážné koncepční a praktické problémy, jak je zřejmé z většiny argumentů projednávaného případu, při posuzování události v minulosti podle pravidel, jež v době, kdy události nastaly, neexistovala – a toto je zvláště pravdivé tam, kde vyvstává otázka právní jistoty, která je stěžejní v případě dotčené promlčecí lhůty.
49. Použitelnost článku 15 na okolnosti projednávaného případu však není předmětem tohoto opravného prostředku. Zaměřím proto své posouzení na napadené části rozsudku, proti kterému byl podán opravný prostředek.
Předmět kasačního opravného prostředku
50. Jak oba účastníci řízení uznávají, v projednávaném případě jde o jedinou otázku s různými argumenty zaměřenými na její různé aspekty. V souvislosti s opravným prostředkem je vhodnější uvést tuto otázku poněkud úžeji, než jak to činí Scott, tedy:
Učinil Soud správný závěr, že promlčecí lhůtu lze přerušit žádostí Komise o poskytnutí informací o dotčené podpoře zaslané členskému státu, přestože příjemce této podpory nebyl se žádostí obeznámen; a bylo odůvodnění, na němž Soud založil tento závěr správné?
51. Při zvažování této otázky Scott vychází z několika aspektů bodů 58 až 62 rozsudku, proti kterému byl podán opravný prostředek. Její argumenty jsou uspořádány do šesti skupin, jež neodpovídají pořadí těchto bodů, ale obsahují četné vnitřní odkazy. Zdá se mi nejjednodušší přezkoumat je v pořadí odpovídajícímu posloupnosti rozsudku, proti kterému byl podán opravný prostředek.
Jednotná promlčecí lhůta
52. Prvním bodem, kterým se Scott zabývá je úvaha obsažená v bodě 58, že „článek 15 zavedl jednotnou promlčecí lhůtu pro navrácení podpory, která se vztahuje stejně na dotyčný členský stát jako na třetí strany“.
53. Scott na podporu svého tvrzení, že „právo Společenství uznává, že různě zúčastněné strany mohou být dotčeny odlišnými promlčecími lhůtami“, cituje stanovisko generálního advokáta Ganda ve věci ACF Chemiefarma v. Komise(12) v rozsahu, v němž – v rámci jeho návrhu, že pravomoc Komise ukládat pokuty za protiprávní jednání porušující pravidla hospodářské soutěže v minulosti by měla podléhat promlčecí lhůtě odvozené od obecné zásady uznávané právními systémy členských států – „lze promlčecí lhůtu přerušit k různým datům, k nimž bylo každému podniku v době šetření vydáno povolení“.
54. Nedomnívám se však, že lze tento pohled pokládat za oficiální stanovisko práva Společenství ve smyslu uplatňovaném společností Scott. Aniž bych kritizoval závěry generálního advokáta Ganda, poukázal bych na to, že jeho návrh pokud jde o promlčecí lhůtu, nebyl v žádném případě převzat Soudem v uvedeném případě, a že sám poznamenal, že jeho stanovisko, pokud jde o různá přerušení pro různé podniky, by vedlo k „politováníhodnému“ a „podivnému“ důsledku, kdy, pokud jde o jedno z dotčených protiprávních jednání, uložení pokuty by bylo promlčeno pro dva nebo tři dotčené podniky, ale nikoliv pro třetí – předtím, než učinil následující závěr: „Nicméně, jelikož má Soud neomezenou soudní pravomoc, má bezpochyby pravomoc stanovit pokutu uloženou každému podniku, pokud jde o jeho vlastní odpovědnost, bez přihlédnutí k čistě náhodné odchylnosti“. Takové odchylnosti ani opravdu nepřikládal význam, neboť doporučil plošné snížení pokuty pro všechny tři podniky. Konečně je třeba přihlédnout k tomu, že se mohou vztahovat odlišné úvahy jednak na protiprávní jednání porušující pravidla hospodářské soutěže a pokuty a jednak na navrácení státní podpory.
55. Pokud jde o protiprávní jednání porušující pravidla hospodářské soutěže, promlčecí lhůta byla totiž následně zavedena nařízením č. 2988/74(13), a Scott se dále opírá o články 2 a 3 tohoto nařízení, které stanoví:
„ Článek 2
Přerušení promlčecí doby v záležitostech stíhání
1. Promlčecí doba v záležitostech stíhání se přerušuje jakýmkoli aktem, který učiní Komise nebo členský stát jednající na její žádost a který směřuje k vyšetřování nebo stíhání porušení [protiprávního jednání]. Přerušení promlčecí doby nabývá účinnosti dnem, kdy je akt oznámen alespoň jednomu podniku nebo sdružení podniků, které se na protiprávním jednání podílely.
Akty, které přerušují běh promlčecí doby, jsou zejména:
a) písemné žádosti, jimiž žádá Komise nebo členský stát jednající na její žádost o informace, a rozhodnutí Komise požadující poskytnutí informací,
b) písemná pověření k provedení šetření vydaná Komisí nebo příslušným orgánem členského státu na její žádost jejím zaměstnancům, jakož i rozhodnutí Komise nařizující šetření,
c) zahájení řízení Komisí,
d) sdělení důvodů stížnosti Komisí.
2. Přerušení platí pro všechny podniky nebo sdružení podniků, které se na protiprávním jednání podílely.
3. Přerušením promlčení začíná běžet nová promlčecí doba. Promlčecí doba uplyne však nejpozději dne, kdy uplynulo období v délce dvojnásobku promlčecí doby, aniž Komise stanovila pokutu nebo sankci; toto období se prodlužuje o dobu promlčení zastaveného podle článku 3.
Článek 3
Zastavení promlčecí doby v záležitostech stíhání
Promlčecí doba v záležitostech stíhání je zastavena na dobu, po kterou je rozhodnutí Komise předmětem řízení u Soudního dvora Evropských společenství.“
56. Jelikož je zvlášť uvedena ve druhé větě čl. 2 odst. 1 a čl. 2 odst. 2 nařízení č. 2988/74 jednotná promlčecí lhůta, jejíž přerušení se použije stejným způsobem na všechny dotčené podniky, Scott tvrdí, že neexistence takového obdobného ustanovení v jinak velice podobném znění článku 15 nařízení č. 659/1999 musí znamenat, že podle tohoto ustanovení se přerušení může použít odlišně na různé strany.
57. Nedomnívám se však, že Scott může vyvodit závěr, o který usiluje, z těchto různých znění. Pokud je promlčecí lhůta zavedena pro účely právní jistoty – což může být často nazíráno jako objektivní protiklad subjektivnějšího pojmu legitimního očekávání – je třeba zde vždy předpokládat, že tato lhůta bude působit stejně erga omnes . Skutečnost, že byl takový předpoklad výslovně učiněn v jednom případě, jej nemůže vyloučit v jiných případech, kde zůstává implicitní. Krom toho pokud by takové protichůdné argumenty mohly být platně vyvozeny ze srovnání s nařízením č. 2988/74, promlčecí lhůta v nařízení č. 659/1999 by nemohla být vůbec na dotčenou podporu použita, jelikož toto nařízení neobsahuje výslovné ustanovení srovnatelné s článkem 7 nařízení č. 2988/74, který specifikuje: „Toto nařízení se vztahuje také na protiprávní jednání, k nimž došlo před vstupem tohoto nařízení v platnost.“
58. Existují vskutku velmi kogentní důvody procesní logiky, které vylučují možnost, aby byla promlčecí lhůta přerušena vůči členskému státu, ale aby nadále běžela vůči příjemci podpory. Je absurdní představit si, že podle práva Společenství by tak Komise mohla požadovat navrácení podpory, zatímco členský stát by zároveň nemohl tento požadavek splnit, přičemž z této hypotézy není možné vyvodit jiný závěr.
59. Nevidím proto důvod, proč se odchylovat od znění článku 15 nařízení č. 659/99 – nebo něco k němu přidávat – který výlučně zmiňuje „promlčecí lhůtu“ v jednotném čísle, nebo proč snižovat stupeň právní jistoty zamýšlené tímto ustanovením, jak by tomu nutně bylo, pokud by běh lhůty mohl skončit v různou dobu pro různé subjekty. Ohledně tohoto bodu neexistuje v argumentech společnosti Scott, ve znění článku 15 ani v cílech nařízení č. 659/19999 nic, co by vyvolávalo pochybnost o správnosti závěrů uvedených v bodě 58 rozsudku, proti kterému byl podán opravný prostředek, že existuje jednotná promlčecí lhůta, která se vztahuje stejně na všechny zúčastněné strany.
60. Avšak hlavní oporou argumentace společnosti Scott – a toto zůstává hlavní oporou bez ohledu na to, zda existuje jednotná promlčecí lhůta nebo odlišné lhůty – je to, že vůči příjemci podpory – a tudíž rovněž v případě jednotné lhůty vůči členskému státu – nemůže být promlčecí lhůta přerušena událostí, s níž nebyl příjemce obeznámen. Scott tak zpochybňuje opačný závěr, k němž Soud dospěl v bodech 59 a 60 rozsudku, proti kterému byl podán opravný prostředek, a v tomto ohledu vznáší řadu konkrétních argumentů.
Použití dřívější judikatury na nové právní předpisy
61. Soud v bodě 59 svého rozsudku odkázal na judikaturu vydanou před rokem 1999. Scott tvrdí, že systém zavedený nařízením č. 659/1999 je v mnoha ohledech – zejména pokud jde o zavedení promlčecí lhůty – nový a nelze ho vykládat ve světle judikatury týkající se předchozí praxe.
62. V tomto ohledu odkazuje Scott na mé stanovisko ve věci Rakousko v. Komise(14) – tj. věc, v níž bylo dotčené řízení ukončeno před vstupem nařízení č. 659/1999 v platnost, a která se tudíž týkala pouze předchozí právní úpravy – v němž jsem uvedl, že nový systém „zavádí do jisté míry novou a odlišnou rovnováhu mezi zájmy Společenství, členských států a ostatních zúčastněných stran“.
63. Toto je vskutku pravda, ale nevyvodil jsem z toho závěr, že dosavadní judikatura již není relevantní, ale že tam, kde nařízení č. 659/1999 zavedlo nové pravidlo, se o něj nelze opírat za účelem objasnění předchozí praxe, a že by bylo nebezpečné posuzovat jeho jednotlivá ustanovení izolovaně a tvrdit, že kodifikují dosavadní právní situaci.
64. Je totiž zřejmé, že nařízení č. 659/1999 nezavádí zcela nový rámec pro sledování státní podpory, ale závaznou legislativní formou převážně kodifikuje a objasňuje doposud existující rámec. Dosavadní judikatura zjevně zůstává v tomto rozsahu relevantní. A i tam, kde byl nově upraven předchozí právní rámec, lze na tuto judikaturu odkazovat zejména z toho důvodu, že nová úprava musí být vykládána v kontextu, do něhož byla zavedena.
65. Judikatura, na kterou odkazoval Soud v bodě 59 svého rozsudku, se týkala výkladu čl. 88 odst. 2 ES. Zatímco nová právní úprava týkající se použití ustanovení Smlouvy může za některých okolností nahradit dřívější judikaturu týkající se tohoto ustanovení nebo ji zbavit významu, je třeba předpokládat, že tomu tak není, jestliže nebyl výslovně prokázán opak.
66. Domnívám se, že společnost Scott neprokázala, že nařízení č. 659/1999 zavádí novou právní úpravu do takové míry, že nahrazuje judikaturu, na kterou Soud odkazoval, nebo závěry, které Soud z této judikatury vyvodil. Tvrzení společnosti Scott budu přezkoumávat níže.
Ochrana příjemce podpory
67. Hlavním tvrzením společnosti Scott je to, že nařízení č. 659/1999 nebo přinejmenším mnohá z jeho ustanovení a zejména promlčecí lhůta uvedená v článku 15 jsou určeny k ochraně příjemce podpory, což je zásadní významovou změnou, vyžadující změnu výkladového přístupu.
68. Toto tvrzení není podle mne podpořeno zněním nařízení. Je vskutku překvapující, že v úplné shodě s ustálenou judikaturou, na kterou Soud odkazoval, nakládá znění s řízením jako záležitostí mezi Komisí a členskými státy.
69. Článek 1 písm. h) definuje „zúčastněnou stranu“ jako „kterýkoliv členský stát, osobu, podnik nebo sdružení podniků, jejichž zájmy by mohly být ovlivněny poskytnutím podpory, zejména příjemce podpory, konkurenční podniky a profesní sdružení“. Příjemce podpory je jednou z mnoha zúčastněných stran a není odlišen za účelem zvláštního zacházení.
70. Body 8, 9 a 21 odůvodnění nařízení odkazují na práva zúčastněných stran, ale pouze v souvislosti s předkládáním připomínek v rámci formálního
vyšetřovacího řízení a jejich informování o rozhodnutích přijatých podle tohoto řízení (bod 21 odůvodnění však konkrétně hovoří o „zachování zásady, že rozhodnutí v případech státní podpory jsou určena dotyčným členským státům“). Bod 14 odůvodnění, který se týká promlčecí lhůty, hovoří pouze o právní jistotě. Bod 16 odůvodnění uvádí, že „je vhodné vymezit všechny možnosti, ve kterých musí třetí strany bránit své zájmy v postupech týkajících se státní podpory,“ což naznačuje, že přijímaná právní úprava bude obsahovat vyčerpávající stanovení okolností, za nichž musí být k těmto zájmům přihlédnuto(15) .
71. V této přijímané právní úpravě jsou zúčastněné strany nejprve zmíněny v článku 6 nařízení č. 659/99 („Formální vyšetřovací řízení“) jako strany oprávněné k předložení připomínek – jakmile je formální vyšetřovací řízení zahájeno – a požadovat znepřístupnění jejich totožnosti dotyčnému členskému státu – což je možnost, která se jasně netýká příjemce podpory.
72. Ani v odůvodnění nařízení, ani v přijímané právní úpravě se nevyskytuje odkaz na postavení stran jiných, než je dotčený členský stát ve fázi řízení předcházející zahájení formálního vyšetřovacího řízení – a je to tato fáze, které se týká projednávaná věc.
73. Práva zúčastněných stran jsou jinak upravena pouze v článku 20. Tento článek zní:
„1. Každá zúčastněná strana může předložit připomínky podle článku 6 po rozhodnutí Komise zahájit formální vyšetřovací řízení. Každé zúčastněné straně, která předložila takové připomínky, a každému příjemci jednotlivé podpory je zaslána kopie rozhodnutí přijatého Komisí podle článku 7.
2. Každá zúčastněná strana může informovat Komisi o každé údajné protiprávní podpoře a o každém údajném zneužití podpory. Pokud se Komise domnívá, že informace, které má k dispozici, neposkytují dostatečný základ k vyjádření se k případu, uvědomí o tom zúčastněnou stranu. Přijme-li Komise rozhodnutí v případu týkajícím se předmětu záležitosti, ke které byly poskytnuty informace, zašle jednu kopii tohoto rozhodnutí zúčastněné straně.
3. Na svou žádost obdrží zúčastněná strana kopii rozhodnutí podle článků 4 a 7, čl. 10 odst. 3 a článku 11.“
74. Nenacházím zde nic, co by ukazovalo na systematický záměr chránit zájmy příjemců. Samotná skutečnost, že práva zúčastněných stran – v rámci nichž není příjemci přiznáno žádné zvláštní zacházení – jsou upravena v rámci jediného článku v tak omezené míře, je významná, pokud je nahlížena v kontrastu s odkazy ve zbývající části nařízení na pravomoci a povinnosti Komise a členského státu a na vztahy a komunikaci mezi nimi. Stejný model krom toho rovněž jasně vyplývá ze znění článku 88 ES.
75. Jakékoliv jiné odkazy na příjemce podpory v nařízení jsou čistě věcné, aniž by zmiňovaly ochranu jeho práv.
76. Tak je tomu zejména v případě článku 15, kde je příjemce podpory uváděn pouze pro účely určení počátku běhu promlčecí lhůty. Jinak je jeho znění nestranné, jak se dá očekávat v případě ustanovení zamýšleného k zajištění právní jistoty pro všechny.
77. Scott nicméně tvrdí, že účelem promlčecí lhůty musí být chránit zájem příjemce, neboť v podstatě je to jediný zájem, jenž potřebuje ochranu po uplynutí deseti let od poskytnutí podpory, a jediný zájem, který má ve skutečnosti prospěch z uplynutí této lhůty. Navrácení podpory poskytnuté před deseti lety není obvykle v neprospěch členského státu, jenž podporu poskytl, ale bude vždy újmou pro příjemce.
78. Avšak zcela bez ohledu na skutečnost, že navrácení i po 10 letech může stejně dobře být rovněž namířeno proti zájmu členského státu – který neočekával, že bude muset něco navrátit, ale je pravděpodobné, že si nebude přát, aby podnik, hospodářské odvětví nebo geografická oblast, které podporoval, byly ohroženy – a zcela bez ohledu na skutečnost, že zájem soutěžitele nebo jiné zúčastněné strany na navrácení podpory může být stejně velký jako zájem příjemce na udržení této podpory, je tento argument založen na předpokladu – podle mne mylného – že, cílem promlčecí lhůty musí být ochrana zájmu jedné ze stran.
79. Naopak jak vyplývá z nařízení a jak Scott sama zdůrazňuje jinde ve svých tvrzeních, cílem je zajistit právní jistotu. Tento cíl je nestranný a objektivní, nikoliv nakloněný jedné straně a subjektivní.
80. Uplynutí – jednotné – promlčecí lhůty mění právní postavení nejenom příjemce podpory a členského státu, ale rovněž Komise a všech dalších subjektů, které spadají do kategorie „zúčastněné strany“, jež jsou široce, nikoliv však vyčerpávajícím způsobem definovány v čl. 1 písm. h) nařízení č. 659/1999(16) . Nikoliv pouze dotyčný členský stát a příjemce podpory, ale také Komise, další členské státy, obchodní konkurenti a místní a územní orgány, jež měly prospěch z poskytnuté podpory nebo jí byly příznivě ovlivněny, si mohou být jisty, že podpora musí být nadále považována za existující podporu.
81. Argumentace společnosti Scott, že k platnosti události přerušující promlčecí lhůtu je třeba, aby s ním byl příjemce obeznámen, musí být tedy přezkoumána v tomto světle.
82. Ze samotné povahy časových a promlčecích lhůt vyplývá, že ovlivňují přímo nebo nepřímo právní postavení mnoha stran. Není možné, aby všechny tyto strany byly automaticky a okamžitě uvědomeny o přesném okamžiku, kdy nastala událost, kterou se počíná nebo přerušuje běh lhůty. Je naopak nezbytné, aby byla taková událost snadno zjistitelná a aby bylo možné ji objektivně prokázat.
83. Událost, jakou je vyžádání informací Komisí od členského státu, třebaže byla případně původně známa pouze těmto stranám, lze zjistit jakoukoliv jinou zúčastněnou stranou na vyžádání u Komise nebo členského státu – v závislosti na přání této strany o zachování diskrétnosti. Existence takové události může být objektivně prokázána, alespoň pokud je v písemné formě. (Pokud nemůže být objektivně prokázána, pak se o ni samozřejmě nelze vůbec opírat.)
84. Je pravda, že v projednávaném případě nemohlo být očekáváno, že jakákoliv strana učiní v rozhodné době dotazy ohledně možného přerušení promlčecí lhůty, neboť nařízení, kterým se zavádí promlčecí lhůta a upravují události, které ji přerušují, bylo přijato teprve o dva roky později. Avšak tato zvláštnost, jež je nevyhnutelně výsledkem použití promlčecí lhůty s ohledem na události, které nastaly předtím, než vstoupilo v platnost, nemůže ovlivnit způsob, kterým má být nařízení vykládáno(17) .
„…nebo členským státem jednajícím na žádost Komise“
85. Další podstatný argument předkládaný společností Scott je založen na konkrétním znění článku 15. Tento článek, jak zde připomínám, uvádí, že běh promlčecí lhůty je přerušen „jakýmkoliv opatřením přijatým Komisí nebo členským státem jednajícím na žádost Komise, týkajícím se protiprávní podpory.“ Pokud má opatření přijaté členským státem jednajícím na žádost Komise přerušit promlčecí lhůtu, Scott argumentuje, že je třeba se domnívat, že samotná žádost nemůže promlčecí lhůtu přerušit.
86. Dotčené znění by jistě podpořilo tvrzení společnosti Scott, pokud by zde byly další ukazatele směřující stejným směrem – které tu, jak jsem již uvedl, nejsou. Ale i bez těchto ukazatelů je úprava tohoto znění zmatená, z důvodů, na které Scott poukazuje.
87. Jedním z vysvětlení, přestože ne nejvíce uspokojivým, může být to, že se jedná o přehlédnutí nesrovnalosti v navrhované legislativě. Komise zdůrazňuje, že původní návrh nařízení Rady(18) neobsahoval ustanovení o promlčecí lhůtě a že článek 15 byl přidán Radou. Zdůrazňuje také, že článek 15 nařízení č. 659/1999 se velmi překvapivě podobá čl. 2 a 3 nařízení č. 2988/74(19) . Lze se domnívat, že dotčené znění bylo okopírováno z jednoho nařízení do druhého, aniž by byla věnována pozornost procesním rozdílům mezi pravidly hospodářské soutěže vztahujícími se na podniky a pravidly poskytování státní podpory. Komise může ve věcech hospodářské soutěže jednat s podniky přímo nebo prostřednictvím členského státu, takže dotčené znění se zdá být vhodné; zatímco pokud jde o státní podporu, jediným partnerem Komise je členský stát.
88. Avšak lze vidět také jiná vysvětlení, která přiznávají této větě určitý, i když možná omezený, praktický význam.
89. Komise například poukazuje na to, že se může obrátit na členský stát s obecnou žádostí zrušit režim zahrnující v intervalech poskytnutou podporu za určité časové období případně na nižší než státní úrovni. Tato žádost by přerušila promlčecí lhůtu pro poslední podporu, ale nikoliv pokud jde o jakékoliv následně poskytnuté podpory, předtím, než může být režim skutečně zrušen. Pokud jde o posledně uvedený případ, událostí přerušující promlčecí lhůtu by bylo opatření členského státu, přijaté na žádost Komise.
90. Nebo může nastat situace, kdy je žádost Komise ve formě například telefonického hovoru, na což se nelze dostatečně z hlediska práva spolehnout, ale které členský stát nicméně vyhoví. Opatření členského státu by pak přerušilo promlčecí lhůtu.
91. Konečně je možno připomenout, že článek 15 stanoví, že každým přerušením počíná lhůta běžet znovu. To jasně předpokládá, že promlčecí lhůta může být přerušena opakovaně, a možnost, že členský stát může přijmout jedno nebo více přerušujících opatření následujících po původním přerušujícím opatření se zdá v této souvislosti velmi přijatelná.
92. V důsledku toho se nedomnívám, že argument společnosti Scott ohledně znění článku 15 může učinit neplatným závěr v bodě 60 rozsudku, proti kterému byl podán opravný prostředek, přestože by bylo výhodnější, pokud by Soud odpověděl na tento argument, který pokládal za natolik významný, že ho shrnul v bodě 42 rozsudku, proti kterému byl podán opravný prostředek.
Role příjemce jako informačního zdroje a povinnost Komise upozorňovat příjemce
93. Dva poslední body, které Scott zpochybňuje v bodě 59 rozsudku, proti kterému byl podán opravný prostředek, lze přezkoumat velmi stručně.
94. Soud uvedl, že „zúčastněné strany mají ve správním řízení […] úlohu informačních zdrojů Komise“ a že „Komise přitom nemá povinnost upozorňovat potenciálně zúčastněné osoby, včetně příjemce podpory, na opatření, která přijímá ohledně protiprávní podpory před zahájením správního řízení.“
95. Nezdá se, že by Scott napadala obsah těchto závěrů, ale tvrdí, že nepodporují závěr v bodě 60, a to, že skutečnost, že Scott nebyla obeznámena s žádostí Komise o informaci ji nezbavuje právních účinků vůči ní.
96. Ze znění příslušných bodů rozsudku, proti kterému byl podán opravný prostředek, je mi jasné, že závěr obsažený v bodě 60 byl přijat na základě všech úvah obsažených v bodech 58 a 59. Dvě nejdůležitější z těchto úvah jsou ty, že existuje jednotná promlčecí lhůta, která se vztahuje stejně na všechny strany, a že vyšetřovací a přezkumné řízení ohledně státní podpory probíhá především mezi Komisí a dotyčnými členskými státy. Uvedl jsem, proč se nedomnívám, že tyto úvahy lze jakkoliv zpochybnit. Dvě další tvrzení kritizovaná společností Scott, které, pokud stojí samostatně, nemohou podpořit tento závěr, jsou s tím plně slučitelná a kloní se k potvrzení tohoto závěru.
Závěr, pokud jde o body 58 až 60 rozsudku, proti kterému byl podán opravný prostředek
97. Tímto dospívám k závěru, že odůvodnění v bodech 58 až 60 rozsudku, proti kterému byl podán opravný prostředek, je správné a dostačující k tomu, aby vedlo ke stejně správnému závěru, že promlčecí lhůta v článku 15 nařízení č. 659/1999 může být přerušena žádostí ze strany Komise o poskytnutí informací zaslanou dotyčnému členskému státu a že přerušení má právní účinky vůči všem stranám, přestože příjemce dotčené podpory nebyl s žádostí obeznámen.
98. Domnívím se, že je to dostatečné k učinění závěru, že Soud se nedopustil nesprávného právního posouzení a že tento kasační opravný prostředek je třeba zamítnout. Nicméně, existují zde některé významné argumenty týkající se bodů 61 a 62 rozsudku, proti kterému byl podán opravný prostředek, jež mohou být krátce přezkoumány.
Legitimní očekávání
99. Soud v bodě 61 zdůraznil, že jelikož dotčená podpora nebyla oznámena, společnost Scott se nemohla dovolávat legitimního očekávání, že jí byla podpora řádně poskytnuta, a že s řádnou péčí postupující hospodářský subjekt by měl zajistit dodržení správného postupu.
100. Scott tvrdí, že pokud by neexistence legitimního očekávání, že podpora byla řádně poskytnuta, měla zabránit možnosti opírat se o promlčecí lhůtu, nebylo by možné prakticky nikdy se o tuto lhůtu opírat, jelikož se vztahuje ex hypothesi
pouze na případy neoznámené podpory, kdy se příjemce nemůže dovolávat legitimního očekávání, pokud jde o legalitu. Soud proto pochybil, když považoval existenci nebo neexistenci takových očekávání za rozhodnou ve vztahu k použití článku 15.
101. Do značné míry se společností Scott souhlasím. Odkaz na legitimní očekávání je v této souvislosti chybný, jelikož v souladu s ustálenou judikaturou, na kterou Soud odkazuje, nelze mít otázku o její existenci.
102. Avšak jak Komise zdůrazňuje, začlenění úvahy o legitimním očekávání neznamená, že rozsudek musí být zrušen, pokud není nezbytnou částí odůvodnění, prostřednictvím kterého je dosaženo právního závěru, a jak jsem objasnil výše, mám za to, že tento závěr byl učiněn nezávisle a podle příslušných argumentů v bodě 60.
103. Odkaz na legitimní očekávání je tedy v kontextu, jak to tvrdí Scott, irelevantní pro rozsudek, proti kterému byl podán opravný prostředek. Rovněž tak je irelevantní pro opravný prostředek jako takový.
104. Nicméně bych zdůraznil, že zmínka o tom, že s řádnou péčí postupující hospodářský subjekt by měl zajistit dodržení správného postupu, není irelevantní jako obecná poznámka v souvislosti s článkem 15 především ve světle argumentace společnosti Scott, pokud jde o to, zda je příjemce obeznámen s událostí přerušující promlčecí lhůtu.
Právní jistota před zavedením promlčecí lhůty
105. Soud v bodě 62 rozsudku, proti kterému byl podán opravný prostředek, uvedl, že před vstupem nařízení č. 659/1999 v platnost se společnost Scott nemohla dovolávat právní jistoty ohledně promlčecí lhůty vztahující se na podporu poskytnutou v roce 1987 a nemohla být tudíž takové jistoty zbavena na základě závěru, že promlčecí lhůta byla přerušena žádostí Komise.
106. Scott se domnívá, že Soud chybně považoval tento faktor za rozhodný, a že je toto stanovisko v rozporu s předchozím závěrem, podle kterého se má nařízení použít na skutečnosti existující dne 12. července 2000, tj. v den, kdy bylo přijato napadené rozhodnutí, a 31. srpen 1987 má být pokládán za počátek běhu promlčecí lhůty.
107. Souhlasím s tím, že závěr v bodě 62 v rozsahu, v němž se týká právní jistoty(20), nevede nezbytně k odůvodnění, z něhož má vyplývat závěr v bodě 60 – což lze pochopit ze skutečnosti, že se objevuje po tomto závěru. Avšak toto není nevýznamné jako obecná poznámka, neboť pokud přerušení promlčecí lhůty žádostí Komise narušilo právní jistotu, potom mohlo být nezbytné učinit různé analýzy.
108. Krom toho, pokud jde o právní jistotu, chápu toto stanovisko pouze jako zdůraznění toho, že v neobvyklých okolnostech projednávaného případu právní jistota, pokud jde o běh promlčecí lhůty, nastala až dne 16. dubna 1999, vstupem nařízení č. 659/1999 v platnost. Toto je zcela v souladu s předchozím závěrem ohledně použitelnosti promlčecí lhůty. Jelikož byla společnost Scott informována o opatření přerušujícím promlčecí lhůtu před vznikem právní jistoty, pak, i kdyby měla pravdu ohledně nutnosti být obeznámena jako příjemce podpory, za daných okolností by to neprospělo jejímu argumentu. Je možno vskutku stručně uvést, že právní jistota, jež vznikla dne 16. dubna 1999 zahrnovala jistotu, že promlčecí lhůta byla přerušena dne 17. ledna 1997.
109. V důsledku toho, v bodech 61 a 62 rozsudku, proti kterému byl podán kasační opravný prostředek, nebo v tvrzeních společnosti Scott ohledně těchto bodů není nic, co by bylo důvodem pro zrušení rozsudku.
Vrácení věci zpět Soudu k rozhodnutí – náklady
110. Pokud je rozsudek, proti kterému byl podán kasační opravný prostředek, zrušen, Soudní dvůr může podle článku 61 statutu Soudního dvora vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje.
111. V projednávaném případě nebylo účelem rozhodnutí, proti kterému byl podán kasační opravný prostředek, vydání konečného rozhodnutí, ale týkalo se pouze jedné otázky. Řízení ve zbývající části pokračovalo a bylo přerušeno, než bude rozhodnuto v řízení o tomto opravném prostředku. Vzhledem k tomuto přístupu – který se může zdát překvapujícím, jelikož, pokud by opravný prostředek společnosti Scott byl opodstatněný, by situace nutně vyžadovala nový a poněkud opožděný přezkum nevyřešených otázek – Soudní dvůr nemůže vydat konečné rozhodnutí.
112.  Podle čl. 122 prvního pododstavce jednacího řádu, není-li kasační opravný prostředek opodstatněný a vydává‑li Soudní dvůr sám konečné rozhodnutí ve věci, rozhodne i o nákladech řízení. Podle čl. 69 odst. 2 účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, se uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle čl. 69 odst. 5 nebyla-li náhrada nákladů požadována, nese každý účastník řízení vlastní náklady.
113. Domnívám se, že v projednávaném případě není kasační opravný prostředek opodstatněný. Jelikož však Komise nepodala návrh na náhradu nákladů, nese každý účastník řízení vlastní náklady.
Konečné poznámky – praktické úvahy
114. Několik aspektů projednávaného případu má spíše podivnou povahu, pokud máme za to, že se tato otázka týká významu, pro účely právní jistoty, obeznámenosti příjemce podpory nebo, z jiného hlediska, opatření přijatých Komisí, která mají přerušit právní jistotu, když tato lhůta byla ve skutečnosti zavedena právními předpisy až po uplynutí všech rozhodných dat.
115. Za těchto okolností se zdá být obtížným připustit, že jakákoliv událost nebo obeznámenost s takovou událostí by vůbec mohla vést ke vzniku právní jistoty před 16. dubnem 1999, kdy byla promlčecí lhůta zavedena.
116. Navrhoval jsem(21), že by správným přístupem mohlo být to, že promlčecí lhůta by se za okolností projednávaného případu nepoužila vůbec – což je přístup, který by ve skutečnosti vedl ke stejnému výsledku, jako závěr, že Scott se nemohla spoléhat na její uplynutí, protože lhůta byla přerušena.
117. Avšak nyní, kdy je existence příslušných procesních pravidel známá, obeznámenost s opatřeními Komise má jasně značný praktický význam pro příjemce neoznámené podpory, i když, jak jsem uvedl v mé analýze, to není významné z hlediska práva.
118. V tomto ohledu se mi zdá, že zcela nezávisle na pravidlech stanovených v nařízení č. 659/1999 přísluší Komisi na základě řádného úředního postupu upozornit příjemce podpory na opatření, která mohou přerušit promlčecí lhůtu, zejména pokud se blíží konec této lhůty, přičemž existuje možnost, že se příjemce jinak nedozví o opatření před uplynutím této lhůty.
119. Oznámení by mohlo mít formu velmi krátkého zveřejnění v Úředním věstníku Evropské unie. Zástupce Komise uvedl na jednání řadu důvodů, na základě kterých by takový postup nebyl tak praktický, jak se na první pohled jeví. Nejsem přesvědčen o tom, že se jedná o tak značné potíže, jak uvádí. Stručné oznámení v Úředním věstníku by bylo jednoduchým a praktických krokem bránícím vzniku problémů, na které poukazuje společnost Scott.
Závěry
120. S ohledem na výše uvedené úvahy mám za to, že Soudní dvůr by měl zamítnout kasační opravný prostředek a vrátit věc zpět Soudu k rozhodnutí o otázkách, které ve svém rozsudku nepřezkoumával, a že každý účastník řízení by měl nést vlastní náklady v rámci kasačního opravného prostředku.
(1) .
(2)
–	Rozsudek ze dne 10. dubna 2003, Scott v. Komise (T‑366/00, Recueil, s. II‑1763).
(3)
–	Úř. věst. L 93, s. 1; Zvl. vyd. 08/01, s. 339.
(4)
–	Viz zejména body 2 a 3 preambule.
(5)
– Ne příliš šťastná formulace v anglické verzi („The powers of the Commission to recover aid“) je lépe vyjádřena ve francouzské verzi: „Les pouvoirs de la Commission en matière de récupération de l’aide“, s níž se shoduje několik dalších jazykových verzí. Je zřejmé, že se jedná o členský stát, který má navrátit podporu jím poskytnutou; pravomoci Komise jsou omezeny na nařízení takového navrácení.
(6)
–	Viz rozsudek Soudu ze dne 15. září 1998, BFM v. Komise (T‑126/96 a T‑127/96, Recueil, s. II‑3437, body 67 až 69).
(7)
–	Bod 14 preambule.
(8)
–	Úř. věst 1998, C 301, s. 4.
(9)
–	Rozhodnutí o státní podpoře udělené Francií Scott Paper SA Kimberly-Clark (Úř. věst. 2002 L 12, s. 1).
(10)
–	Viz body 219 až 224 odůvodnění rozhodnutí.
(11)
–	Toto je zřejmě chybné datum; dopis je datován dne 17. ledna.
(12)
–	Rozsudek ze dne 15. července 1970 (41/69, Recueil, s. 661, zejména s. 729); stanovisko rovněž týkající se rozsudku ve věcech Buchler v. Komise (44/69, Recueil, s. 733), a Boehringer Mannheim v. Komise (Recueil, s. 769).
(13)
–	Nařízení Rady (EHS) č. 2988/74 ze dne 26. listopadu 1974 o promlčení v záležitostech stíhání a výkonu práva v oblasti dopravy a hospodářské soutěže v Evropském hospodářském společenství (Úř. věst. 1974, L 319, s. 1; Zvl. vyd. 07/01, s. 61).
(14)
–	C‑99/98, Recueil s. I‑1101, body 27 a 28 (rozsudek ze dne 15. února 2001).
(15)
–	Zdá se, že v anglické jazykové verzi neodpovídá použití „in“ ve větě „possibilities in which third parties have to defend their interests“ většině dalších jazykových verzí, jež se týkají možností třetích stran bránit své zájmy.
(16)
–	Viz bod 69 výše.
(17)
–	Viz dále mé konečné poznámky v bodě 114 a následující níže.
(18)
–	Návrh Komise k nařízení Rady (ES), kterým se stanoví podrobná pravidla pro použití článku 93 Smlouvy o ES (COM(98) 73 konečné, Úř. věst. 1998, C 116, s. 13).
(19)
–	Viz bod 55 výše.
(20)
–	Soud rovněž v této souvislosti odkázal na legitimní očekávání, ale Scott omezuje svou námitku na odkaz na právní jistotu. Mé posouzení by se však rovněž vztahovalo, mutatis mutandis, na tvrzení týkající se legitimního očekávání.
(21)
–	V bodě 45 a následujícím.