null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
ATHANASIA RANTOSE
přednesené dne 21. května 2026(1)
Věc C‑730/23
Polská republika
proti
Spolkové republice Německo
„ Nesplnění povinnosti státem – Článek 259 SFEU – Nařízení (ES) č. 1013/2006 – Přeprava odpadů – Článek 24 odst. 2 – Převzetí odpadů zpět příslušným orgánem místa odeslání v případě nedovolené přepravy – Odmítnutí Spolkové republiky Německo zajistit do 30 dnů převzetí odpadů přepravených z Německa do Polska zpět – Článek 28 – Neshody týkající se zařazení – Povinnost považovat dotčené odpady za odpady uvedené v příloze IV tohoto nařízení – Článek 4 odst. 3 SEU – Zásada loajální spolupráce“
I.      Úvod
1.        Svou žalobou se Polská republika, částečně podporovaná Evropskou komisí, domáhá toho, aby Soudní dvůr určil, že Spolková republika Německo v souvislosti s přepravou odpadů z Německa do šesti lokalit v Polsku nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z unijního práva, konkrétně z nařízení (ES) č. 1013/2006(2), jakož i z čl. 4 odst. 3 SEU.
2.        Hlavním předmětem sporu v projednávané věci je použití zásad volného provádění a volného hodnocení důkazů podle tohoto nařízení v rámci jednoho z mála řízení o nesplnění povinnosti zahájených členským státem.
II.    Právní rámec
3.        Článek 24 nařízení č. 1013/2006, nadepsaný „Převzetí odpadů zpět v případě nedovolené přepravy“, v odstavcích 1 až 3 stanoví:
„1.      Pokud příslušný orgán odhalí přepravu, kterou považuje za nedovolenou, neprodleně uvědomí ostatní dotčené příslušné orgány.
2.      Pokud za nedovolenou přepravu odpovídá oznamovatel, příslušný orgán místa odeslání zajistí, že dotyčný odpad:
a)      převezme zpět oznamovatel de facto, nebo pokud nebylo podáno oznámení,
b)      převezme zpět oznamovatel de iure, nebo pokud to není možné,
c)      převezme zpět samotný příslušný orgán místa odeslání nebo fyzická nebo právnická osoba jednající jeho jménem, nebo pokud to není možné,
d)      bude jiným způsobem využit nebo odstraněn v zemi určení nebo zemi odeslání samotným příslušným orgánem místa odeslání nebo fyzickou nebo právnickou osobou jednající jeho jménem, nebo pokud to není možné,
e)      bude jiným způsobem využit nebo odstraněn v jiné zemi samotným příslušným orgánem místa odeslání nebo fyzickou nebo právnickou osobou jednající jeho jménem, pokud s tím všechny dotčené příslušné orgány souhlasí.
Toto převzetí zpět, využití nebo odstranění se provede do 30 dnů nebo v jiné lhůtě, která může být dohodnuta mezi dotčenými příslušnými orgány, poté, co se příslušný orgán místa odeslání dozví nebo je příslušnými orgány místa určení nebo pro tranzit písemně zpraven o nedovolené přepravě a je informován o důvodech. Toto oznámení může vyplývat z informací poskytnutých příslušným orgánům místa určení nebo pro tranzit mimo jiné ostatními příslušnými orgány.
[...]
3.      Pokud za nedovolenou přepravu odpovídá příjemce, příslušný orgán místa určení zajistí, že dotyčný odpad využije nebo odstraní způsobem šetrným k životnímu prostředí:
a)      příjemce, nebo pokud to není možné,
b)      samotný příslušný orgán nebo fyzická nebo právnická osoba jednající jeho jménem.
[...]“
4.        Článek 28 tohoto nařízení, nadepsaný „Neshody týkající se zařazení“, v odstavci 2 stanoví:
„Pokud se příslušné orgány místa odeslání a místa určení nemohou dohodnout, zda má být oznámený odpad zařazen jako odpad uvedený v příloze III, IIIA, IIIB nebo IV, považuje se odpad za uvedený v příloze IV.“
III. Skutečnosti předcházející sporu a postup před zahájením soudního řízení
5.        V letech 2015 až 2019 polské orgány zjistily přítomnost odpadů, u nichž se domnívaly, že byly předmětem „nedovolené přepravy“ ve smyslu čl. 2 bodu 35 nařízení č. 1013/2006, a to z Německa do šesti lokalit v Polsku, konkrétně: lokalita č. 1 (Tuplice), lokalita č. 2 (Stary Jawor), lokalita č. 3 (Sobolew), lokalita č. 4 (Gliwice), lokalita č. 5 (Sarbia) a lokalita č. 6 (Bzowo).
6.        Polské orgány požádaly německé orgány o převzetí dotčeného odpadu zpět a poté, co tyto žádosti zůstaly bez odezvy, podala Polská republika dne 26. července 2023 stížnost ke Komisi na základě čl. 259 druhého pododstavce SFEU a požádala ji o vydání odůvodněného stanoviska s tím, že odmítnutí Spolkové republiky Německo převzít tento odpad zpět představuje porušení unijního práva(3).
7.        Komise přezkoumala písemná vyjádření Spolkové republiky Německo a vyslechla ji a Polskou republiku a poté vydala dne 18. října 2023 odůvodněné stanovisko, v němž:
–        zaprvé uvedla, že Spolková republika Německo jednak nesplnila svou povinnost převzít zpět do 30 dnů odpad, který byl nedovoleně přepraven do lokality č. 1(4), a jednak nesplnila své povinnosti týkající se využití odpadů zařazených do položky 17 08 02, pokud jde o přepravu organizovanou dvěma německými podniky do lokality č. 2(5);
–        zadruhé dospěla k závěru, že není schopna prokázat porušení unijního práva, pokud jde o ostatní výtky týkající se lokalit č. 2 až 6, a
–        zatřetí zamítla výtky vycházející z porušení čl. 28 odst. 2 nařízení č. 1013/2006 a čl. 4 odst. 3 SEU.
IV.    Řízení před Soudním dvorem a návrhová žádání účastnic řízení
8.        Podáním došlým kanceláři Soudního dvora dne 29. listopadu 2023 podala Polská republika na základě článku 259 SFEU projednávanou žalobu pro nesplnění povinnosti. Navrhuje, aby Soudní dvůr určil, že Spolková republika Německo nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z unijního práva v rámci nedovolené přepravy odpadů do Polska, a uložil tomuto členskému státu náhradu nákladů řízení.
9.        Rozhodnutím ze dne 18. dubna 2024 bylo povoleno vedlejší účastenství Komise na podporu návrhových žádání Polské republiky(6).
10.      Spolková republika Německo navrhuje, aby Soudní dvůr žalobu zamítl a uložil Polské republice náhradu nákladů řízení.
V.      Analýza
11.      Polská republika vznáší vůči Spolkové republice Německo tři žalobní důvody vycházející z toho, že Spolková republika Německo zaprvé porušila svou povinnost převzít zpět nedovoleně přepravený odpad v souladu s nařízením č. 1013/2006(7), zadruhé porušila svou povinnost nakládat s těmito odpady jako s odpady uvedenými v příloze IV tohoto nařízení(8) a zatřetí porušila svou povinnost loajální spolupráce tím, že nepřijala opatření k objasnění skutečností souvisejících s nedovolenou přepravou odpadů(9).
A.      K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení povinnosti převzít zpět nedovoleně přepravený odpad
1.      Úvodní poznámky
12.      V rámci prvního žalobního důvodu Polská republika v podstatě tvrdí, že Spolková republika Německo tím, že nepřevzala zpět dotčený odpad, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z nařízení č. 1013/2006(10).
13.      V tomto ohledu bych na prvním místě rád zdůraznil, že v souladu s čl. 191 odst. 2 SFEU je politika Evropské unie v oblasti životního prostředí zaměřena na vysokou úroveň ochrany, přičemž přihlíží k rozdílné situaci v jednotlivých regionech Unie. Je založena na zásadách obezřetnosti a prevence, odvracení ohrožení životního prostředí především u zdroje a na zásadě „znečišťovatel platí“(11). Z těchto zásad podle mého názoru vyplývá, že podniky produkující odpady podléhají zvýšené odpovědnosti, pokud zajišťují jejich přepravu mimo členský stát, ve kterém byly tyto odpady vyprodukovány.
14.      Na tomto základě sleduje nařízení č. 1013/2006 zejména cíl nakládání s odpady způsobem šetrným k životnímu prostředí, jak je definováno v jeho čl. 2 bodě 8(12), což rovněž znamená, jak vyplývá z jeho čl. 2 bodu 34, že k přepravě odpadů dochází pouze za účelem jeho využití nebo odstranění(13).
15.      V tomto kontextu článek 3 tohoto nařízení, který v podstatě upravuje postupy přepravy, v odstavci 1 stanoví „postup předchozího písemného oznámení a souhlasu“ pro přepravu odpadů určených k odstranění a mnoha kategorií odpadů určených k využití, jakož i v odstavci 2 „informační postup“ upravený v článku 18 uvedeného nařízení, který se omezuje, pokud jde o ostatní přepravu odpadů (v množství překračujícím 20 kg), na vypracování formuláře a uzavření smlouvy mezi osobou, která přepravu zařizuje, a příjemcem, pokud jde o využití odpadů(14), které jsou součástí „zeleného“ seznamu odpadů(15), přičemž tyto dokumenty musí být vyhotoveny v souladu s pokyny uvedenými ve formuláři uvedeném v příloze VII téhož nařízení (dále jen „formulář přílohy VII“).
16.      V případě nedovolené přepravy odpadů, jak je definována v čl. 2 bodě 35 nařízení č. 1013/2006(16), čl. 24 odst. 2 tohoto nařízení stanoví, že pokud za nedovolenou přepravu odpovídá oznamovatel, příslušný orgán místa odeslání musí zajistit, aby byl odpad převzat zpět v zásadě ve lhůtě 30 dnů nebo v jiné lhůtě, která může být dohodnuta mezi dotčenými příslušnými orgány, jakmile se o této přepravě dozví nebo je informován příslušnými orgány místa určení.
17.      Na druhém místě připomínám, že podle ustálené judikatury Soudního dvora je v rámci řízení o nesplnění povinnosti na Komisi, aby prokázala tvrzené nesplnění povinnosti a předložila Soudnímu dvoru poznatky nezbytné pro to, aby Soudní dvůr mohl ověřit, zda k tomuto nesplnění povinnosti došlo, přičemž se Komise nemůže opírat o žádné domněnky(17). Stejné zásady platí i v případě, že žalobu pro nesplnění povinnosti podá členský stát ve smyslu článku 259 SFEU(18). Vzhledem k těmto úvahám je tedy třeba posoudit důkazní prostředky předložené Polskou republikou, a to s ohledem na zásady volného provádění a volného hodnocení důkazů, jak jsou zakotveny v judikatuře Soudního dvora(19).
18.      V projednávané věci z tvrzení Polské republiky vyplývá, že dotčený odpad byl přepraven z Německa do Polska v rámci informačního postupu mimo podmínky stanovené nařízením č. 1013/2006, a to pokud jde jak o kategorii odpadů, které bylo možné tímto postupem přepravovat, tak o povolení, jimiž disponovaly podniky pověřené jejich zpracováním. Pokud jde o lokalitu č. 1, jelikož Spolková republika Německo uznala existenci nedovolené přepravy, spor se týká pouze otázky, zda tento členský stát porušil lhůtu pro převzetí těchto odpadů zpět, zatímco pokud jde o lokality č. 2 až 6, je třeba zkoumat samotnou existenci tvrzené nedovolené přepravy přičitatelné dotyčným německým podnikům. Dále budu v tomto stanovisku tyto dvě situace analyzovat odděleně.
2.      K lokalitě č. 1 (Tuplice)
19.      Polská republika vytýká Spolkové republice Německo, že porušila svou povinnost převzít ve lhůtě 30 dnů zpět přibližně 20 000 tun nedovoleně přepraveného odpadu zinkové strusky(20).
20.      Účastnice řízení, jakož i Komise, uznávají, že dotčený odpad byl předmětem nedovolené přepravy(21), a shodují se na tom, že převzetí tohoto odpadu zpět bylo dokončeno v prosinci 2024(22).
21.      Především se domnívám, že je třeba odmítnout argumenty Spolkové republiky Německo, podle nichž je žaloba nepřípustná nebo se stala bezpředmětnou z důvodu, že převzetí odpadů zpět bylo mezitím dokončeno. V rámci žaloby pro nesplnění povinnosti mezi státy založené na článku 259 SFEU se totiž existence nesplnění povinnosti musí posuzovat vzhledem ke stavu, v němž se žalovaný členský stát nacházel v době předchozího předložení věci Komisi, jak je stanoveno ve druhém pododstavci tohoto článku(23). V projednávané věci lhůta pro převzetí zpět v té době z velké části uplynula(24).
22.      Spolková republika Německo na prvním místě tvrdí, že rozhodnutí příslušných vnitrostátních orgánů ukládající společnosti, která je původcem přepravy, aby převzala zpět odpady, byla předmětem soudních řízení. Rovněž tvrdí, že převzetí takového množství odpadu zpět vyžadovalo několik měsíců z důvodu logistických omezení a nutnosti uspořádat zadávací řízení v souladu s unijními pravidly. Vzhledem k těmto okolnostem by se lhůta 30 dnů stanovená v čl. 24 odst. 1 druhém pododstavci nařízení č. 1013/2006 neměla uplatnit.
23.      V této souvislosti uvádím, že čl. 24 odst. 2 uvedeného nařízení nestanoví žádné výjimky ani důvody, které by umožňovaly přerušení dané lhůty, a to ani z důvodu objemu odpadů, přičemž jedinou možností, která se v tomto ohledu nabízí, je stanovení alternativní lhůty příslušnými orgány(25). V každém případě nelze nedodržení lhůty v případě zpoždění, jako je tomu v projednávané věci, o téměř deset let ospravedlnit logistickými důvody ani tím, že by rozsah odpadů vyžadoval uspořádání evropského zadávacího řízení(26).
24.      Na druhém místě Spolková republika Německo uvádí, že v průběhu postupu před zahájením soudního řízení existovala mezi stranami dohoda podle čl. 24 odst. 2 nařízení č. 1013/2006, týkající se vhodnosti počkat na výsledek soudního řízení před převzetím dotčených odpadů zpět, což však polské orgány zpochybňují(27). Spolková republika Německo se v tomto ohledu opírá o korespondenci mezi polskými a německými orgány, v níž se polské orgány údajně ztotožnily s rozhodnutím počkat na výsledek probíhajícího soudního řízení a zdržely se toho, aby od německých orgánů požadovaly převzetí odpadů zpět před jeho ukončením(28).
25.      Tato korespondence podle mého názoru ukazuje, že polské orgány neprojevily záměr předložit tuto otázku neprodleně Soudnímu dvoru. Z toho by bylo možné vyvodit, že po určitou dobu čekaly na vývoj probíhajícího řízení v Německu. Z této komunikace však jednoznačně nevyplývá, že by tyto orgány souhlasily s tím, že vyčkávají až do skončení tohoto řízení. Mezi účastnicemi řízení je ostatně nesporné, že nejpozději při jejich slyšení před Komisí dne 20. září 2023 polské orgány jasně uvedly, že taková dohoda neexistuje. Mám tedy za to, že existence dohody o vhodnosti vyčkat na výsledek soudního řízení, jak ji uvádí Spolková republika Německo, není právně dostačujícím způsobem prokázána.
26.      Za těchto okolností navrhuji vyhovět prvnímu žalobnímu důvodu, pokud jde o lokalitu č. 1 (Tuplice).
3.      K lokalitám č. 2 až 6
27.      Pokud jde o lokality č. 2 až 6, Polská republika vytýká Spolkové republice Německo porušení ustanovení o převzetí nedovoleně přepravených odpadů zpět(29), zatímco Spolková republika Německo toto obvinění popírá a zpochybňuje samotnou existenci nedovolených přeprav přičitatelných dotčeným německým společnostem(30).
28.      V další části tohoto stanoviska se budu společně zabývat situacemi, které vykazují podobnosti, zejména pokud jde o kategorii přepravovaných odpadů.
a)      K  lokalitám č. 2 (Stary Jawor) a 3 (Sobolew)
29.      Polská republika tvrdí, že v období od dubna do září 2018 zjistily polské orgány při kontrolách na lokalitách č. 2 a 3(31) přítomnost 1 156, resp. 1 039 tun odpadu(32), který byl nedovoleně přepraven(33) německými společnostmi(34). Místo betonového odpadu (položka 17 01 01(35)) (dále jen „betonový odpad“), který byl uveden ve formulářích podle přílohy VII, tyto podniky podle informačního postupu přepravily směs stavebního odpadu obsahující sádru (dále jen „odpadní sádra“)(36), který nespadá do „zeleného“ seznamu, za účelem využití, pro které přijímající podniky rovněž nedisponovaly požadovanými povoleními(37). Kromě toho byly v některých případech sporné odpady, ačkoli je německé odesílající společnosti zařadily jako odpadní sádru, přepraveny polským podnikům, které neměly povolení k využití těchto odpadů(38).
30.      V tomto ohledu považuji za vhodné odlišit otázku existence přepravy sporných odpadů od otázky odpovědnosti dotyčných německých podniků.
31.      Pokud jde o existenci přepravy sporných odpadů (nedovolené, či nikoli), bude třeba v konečném důsledku rozlišovat mezi přepravou odpadů zařazených jako betonový odpad a odpady zařazenými jako odpadní sádra.
32.      Na prvním místě mezi účastnicemi řízení je nesporné, že většina dokumentů týkajících se těchto společností – zejména přepravní smlouvy a formuláře podle přílohy VII – uvádí přepravy betonového odpadu(39). Polská republika však tvrdí, že tyto přepravy ve skutečnosti zakrývaly přepravy odpadní sádry, což dokládají především výsledky kontrol provedených polskými orgány, které na dotčených místech zjistily přítomnost odpadní sádry, a to buď vedle betonových odpadů nebo ve směsi obou.
33.      Mám za to, že samotný nález odpadní sádry v lokalitách zařízení podléhajících kontrole polských orgánů je zajisté náznakem toho, že do těchto lokalit byl přepraven odpad jiný než ten, k jehož využití měly tyto orgány povolení. Tato okolnost však sama o sobě neprokazuje, že tyto odpady skutečně pocházely ze sporné přepravy. K této přepravě byly totiž přiloženy formuláře podle přílohy VII a další související přepravní doklady, z nichž vyplývá, že sporný odpad byl odeslán a přijat jako betonový odpad. Nic nenasvědčuje tomu, že by uvedená přeprava zastřela jiné kategorie odpadů, a to tím spíše že byly na dotčených lokalitách nalezeny také betonové odpady, jak uznává sama Polská republika.
34.      Na druhém místě je mezi účastnicemi řízení rovněž nesporné, že některé přepravy odpadů byly dotyčnými podniky zařazeny jako odpadní sádra.
35.      Pokud jde o lokalitu č. 2, jedná se zaprvé o přepravy mezi německými odesílajícími společnostmi ALBA Seehausen a Altmärkische na jedné straně a polskou přijímající společností Bravet na straně druhé. Není však prokázáno, že by tyto přepravy byly předmětem žádosti o převzetí zpět. Dokumenty týkající se žádostí o převzetí odpadů zpět, na které odkazuje Polská republika, totiž takové přepravy nezmiňují(40).
36.      Zadruhé se účastnice řízení shodují na existenci smlouvy o přepravě odpadní sádry mezi německou odesílající společností Parentin a polskou přijímající společností Bravet. Nicméně ani formuláře podle přílohy VII podepsané dotčenými stranami ani jiné dokumenty týkající se těchto stran takové přepravy nezmiňují. Chybí tedy důkaz o plnění této smlouvy(41).
37.      Zatřetí účastnice řízení rovněž uznávají existenci přeprav odpadů evidovaných jako odpadní sádra, provedených německými odesílajícími společnostmi Drekopf a Recom do zařízení polské přijímající společnosti Bravet. Podle důkazů předložených Polskou republikou však polské orgány nepodaly žádost o převzetí zpět, jelikož tento odpad byl smíchán s jiným odpadem v lokalitě č. 2, takže podle nich již nebylo možné určit původ odpadů podle jednotlivých dotčených podniků(42).
38.      Pokud jde o lokalitu č. 3, přeprava odpadů deklarovaných jako odpadní sádra se týkala přepravy mezi německou odesílající společností Parentin a polskou přijímající společností PPH LWN, která však nebyla zmíněna v žádné fázi před žalobou podanou Polskou republikou, a jak tvrdí Spolková republika Německo, nebyla předmětem žádosti polských orgánů o převzetí odpadů zpět(43).
39.      Konečně mám za to, že existence nedovolené přepravy odpadů, u níž by Spolková republika Německo byla povinna zajistit převzetí odpadů zpět, není právně dostačujícím způsobem prokázána, a že je tedy třeba zamítnout první žalobní důvod, pokud jde o lokality č. 2 a 3.
40.      Po tomto upřesnění budu rovněž pro úplnost zkoumat otázku odpovědnosti dotčených německých podniků za přepravu odpadů deklarovaných jako odpadní sádra do zařízení bez povolení požadovaných k jejich využití.
41.      V tomto ohledu se účastnice řízení neshodují na odpovědnosti původce odpadů nebo organizátora jejich přepravy, pokud jde o legalitu způsobů využití prováděných v zemích určení odpadu, a to v případě, že podnik, který je příjemcem odpadu, nebo provozovatel zařízení k využití odpadů nemá platné povolení ke zpracování těchto odpadů, nebo pokud nejsou legálně přepravené odpady v zemi určení řádně využity. Otázka se týká zejména významu podpisu přijímajícího podniku na formuláři podle přílohy VII nebo jeho prohlášení ve smlouvě s organizátorem přepravy ohledně držení požadovaných povolení.
42.      V projednávané věci účastnice řízení uznávají, že podniky, které jsou příjemci odpadu, neměly požadovaná povolení k využití odpadní sádry(44). Kromě toho se v případě lokality č. 2 domnívám, stejně jako Polská republika, že povolení polské přijímající společnosti Bravet ke „sběru“ odpadní sádry, jak je definován v čl. 3 bodě 10 směrnice 2008/98(45), neznamená možnost „předběžného skladování“ těchto odpadů, jak je stanoveno v rámci způsobu využívání R 13(46). Ačkoli mohou být výrazy těchto definic matoucí, definice pojmu „skladování odpadů“, odpovídající způsobu využívání R 13 v příloze II této směrnice, výslovně vylučuje „dočasné skladování“ ve smyslu čl. 3 bodu 10 uvedené směrnice.
43.      Vzhledem k tomu, že se dotčená povolení nevztahují na způsoby využívání (R 5 nebo R 13), pro které byly odpady přepraveny, je tedy třeba zkoumat, zda německé podniky, které přepravu organizovaly, mohou být shledány odpovědnými, zejména pokud společnost přijímající tyto odpady ve formuláři podle přílohy VII (body 13 a 14) v rámci smlouvy s organizátorem přepravy uvedla, že je držitelem požadovaných povolení(47).
44.      V tomto ohledu se jeví jako zřejmé, že pokud se prokáže, že podniky věděly o neexistenci požadovaných povolení u přijímajících podniků nebo o nedovoleném odklonu odpadů na jiná místa, měly by být považovány za odpovědné za tyto nedovolené přepravy. Naproti tomu při neexistenci důkazu o takové vědomosti je třeba určit rozsah povinnosti řádné péče, která jim přísluší s ohledem na dotčené protiprávnosti.
45.      Obecně mám za to, že s ohledem na povinnost zvýšené péče uloženou odesílateli odpadů v rámci přepravy odpadů mimo členský stát, v němž byl odpad vyprodukován(48), nemůže tento odesílatel zaujmout pasivní postoj, pokud jde o existenci povolení vyžadovaných pro příjemce. Jinými slovy, na rozdíl od stanoviska zastávaného Spolkovou republikou Německo se odesílatel odpadů nemůže omezit pouze na uzavření smlouvy o přepravě odpadů a vyplnění formuláře podle přílohy VII. Nejde o příliš zatěžující povinnosti, když se od tohoto odesílatele očekává, že požádá o poskytnutí kopie příslušných povolení, přičemž není povinen provádět důkladné kontroly, jako jsou šetření nebo audity týkající se platnosti těchto dokumentů, což je pravomoc, která spadá výlučně do pravomoci orgánů veřejné moci(49).
46.      Pokud jde v projednávané věci o odpady přepravované na lokalitu č. 2, uvádím, že společnost Bravet, polská společnost spravující tuto lokalitu, předložila německým odesílajícím podnikům, jednak společnostem ALBA Seehausen a Altmärkische(50) a jednak Drekopf a Recom(51), svá povolení ke sběru odpadů spadajících pod položky 17 01 01 a 17 08 02, jakož i využití odpadů spadajících pouze pod položku 17 01 01 (a nikoli pod položku 17 08 02). Navzdory těmto skutečnostem tyto podniky zorganizovaly přepravy odpadů spadajících pod položku 17 08 02 za účelem způsobu využívání R 13.
47.      Proto a aniž jsou dotčena vysvětlení uvedená v bodech 35 a 37 tohoto stanoviska, se zdá, že dotčené německé podniky nesou odpovědnost, jelikož v okamžiku vyplnění formuláře podle přílohy VII věděly o situaci přijímajícího podniku.
48.      Naproti tomu nesouhlasím s argumentem vzneseným Polskou republikou, podle kterého je odpovědnost německých společností založena rovněž na skutečnosti, že německé odesílající společnosti ALBA Seehausen a Altmärkische uvedly jako zařízení k využití odpadů v bodě 7 svých formulářů podle přílohy VII pouze polskou přijímající společnost Bravet, zatímco v případě přepravy do zařízení, které provedlo předběžný postup, měly uvést také zařízení k jinému než předběžnému využití odpadů. Vzhledem k tomu, že se bod 7 formuláře přílohy VII týká pouze „zařízení k využití odpadů“, je označení zařízení, které je podle bodu 8 povinno provést způsob využití R 13, dostatečné, i když tento posledně uvedený postup zahrnuje skladování odpadů před jiným způsobem využití (s výjimkou dočasného skladování na místě vzniku před sběrem)(52).
49.      Dále nesdílím ani názor zastávaný Spolkovou republikou Německo, podle kterého výslovná povinnost uvádět zařízení k jinému než předběžnému využití odpadů stanovená v novém nařízení (EU) 2024/1157 prokazuje, že toto uvedení je vyžadováno až od vstupu tohoto nařízení v platnost(53).
50.      Pokud jde o odpady přepravované do lokality č. 3, je mezi účastnicemi řízení nesporné, že PPH LWN, polská společnost spravující tuto lokalitu, neměla požadovaná povolení, pokud jde o konkrétní pozemky, na nichž byl odpad vyložen.
51.      V tomto ohledu se mi zdá, že i když je třeba uznat existenci zvýšené povinnosti řádné péče podniku produkujícího nebo odesílajícího odpady(54), nelze od tohoto podniku vyžadovat, aby byl informován a odpovídal za přesné místo vykládky v rámci zpracovatelského zařízení, které bylo řádně identifikováno v příslušných dokumentech, kde bude odpad uložen. Takový požadavek by překračoval rámec jeho kontroly, neboť tato otázka spadá výlučně do odpovědnosti provozovatele zpracovatelského zařízení(55).
b)      K lokalitám č. 4 (Gliwice) a 5 (Sarbia)
52.      Polská republika uvádí, že v období od února do května 2018 její orgány při kontrolách provedených v lokalitách č. 4 a 5(56) zjistily 1 300 tun odpadů v lokalitě č. 4 a 8 700 tun odpadů v lokalitě č. 5, které byly nedovoleně přepraveny(57) německými podniky(58). Na rozdíl od údajů uvedených ve formulářích podle přílohy VII, které uváděly odpady z plastů a kaučuku (pod položkou 19 12 04) (dále jen „plastový odpad“), tyto podniky v rámci informačního postupu přepravovaly odpad, který nespadá do „zeleného“ seznamu, za účelem využití.
53.      Konkrétně se jedná o odpad nalezený na lokalitě č. 4, který měl sestávat ze směsných obalových odpadů z potravinářských výrobků z plastu a jiných materiálů (dále jen „směsný komunální odpad“)(59), vyprodukovaný německou společností Wurzer a přepravený do Gliwic na základě řetězce smluv(60). Odpady nalezené v lokalitě č. 5 měly sestávat z odpadů slisovaných do balíků obepnutých drátem, které nespadají pod žádnou identifikovatelnou položku(61), přičemž nezanedbatelná část z nich nesla nápisy a čárové kódy potvrzující jejich německý původ, byly vyprodukovány společnostmi Lobbe a Böhme(62) a ačkoli byly formálně určeny do lokality Chełmek, byly ve skutečnosti po „neutralizaci“ přepravních dokladů přepraveny do Sarbie(63). Kromě toho podnik, který byl příjemcem odpadů přepravených na lokalitu č. 4, působil pouze jako zprostředkovatel(64) a disponuje pouze povolením ke sběru plastových odpadů, zatímco podnik, který byl příjemcem odpadů přepravených na lokalitu č. 5, nemá povolení k využití těchto odpadů(65).
54.      Pokud jde o lokalitu č. 4, z důkazů předložených Polskou republikou (formuláře podle přílohy VII, přepravní doklady tzv. „dokumenty CMR“ a vážní lístky), že odpady vyprodukované společností Wurzer byly zařazeny jako plastové odpady spadající do „zeleného“ seznamu a přepravené do polské společnosti Marko, která byla oprávněna provádět využívání těchto odpadů a potvrdila jejich přijetí v lokalitě Jawiszowice (a nikoli v Gliwicích)(66). Přepravní doklady předložené Polskou republikou, které se týkají přepravy do Gliwic, se vztahují pouze na operace, v nichž figurovaly polské společnosti Marko, jakožto odesílatel, a A&P, jakožto příjemce(67). I kdybychom připustili, že, jak tvrdí Polská republika, převzetí odpadů pocházejících z Německa společností Marko bylo fiktivní a zásilky byly vypraveny přímo z Wurzeru do Gliwic(68), tato skutečnost nevyplývá z dokumentů vyhotovených německými společnostmi, které byly původci přepravy, a především jim nemůže být přímo přičítána. Taková okolnost by případně spadala do odpovědnosti dotčených polských podniků. Kromě toho ani ostatní důkazy předložené Polskou republikou nemají v tomto ohledu rozhodující povahu(69). Žaloba ostatně zůstává nejasná, pokud jde o množství odpadu, které lze přičíst oběma dotčeným německým společnostem.
55.      Pokud jde o lokalitu č. 5, všechny dokumenty (zejména formuláře přílohy VII), které lze přiřadit společnostem Lobbe a Böhme, se týkaly přeprav plastového odpadu do polských podniků Havel (společností Lobbe a Böhme) a Recovery (společností Böhme) v Chełmeku(70). Ostatní důkazy předložené Polskou republikou(71) sice prokazují přítomnost odpadů v areálu Sarbia, které lze spojit s německými společnostmi Lobbe a Böhme a které mohly být odkloněny od svého oficiálního místa určení a přepraveny přímo z Německa do Sarbie. Tyto skutečnosti však nepostačují k prokázání, že tyto přepravy byly dotyčnými německými společnostmi organizovány, povoleny nebo dokonce že jim byly známy. Vzhledem zejména k přepravním příkazům vyměněným mezi polskými společnostmi, které obsahují „příkaz k neutralizaci“(72), nelze totiž vyloučit, že odklonění těchto odpadů bylo těmto německým společnostem zatajeno a spadá výlučně do odpovědnosti dotčených polských společností(73). Navíc důkazy předložené Polskou republikou neumožňují s dostatečnou přesností určit množství odpadu, které měly dotčené německé společnosti přepravit do předmětné lokality, kde je rovněž prokázána přítomnost odpadu pocházejícího z Polska a dalších zemí. Takové okolnosti neumožňují individualizovat dotčené odpady, a brání tak jejich převzetí zpět z titulu tvrzené nedovolené přepravy(74).
c)      K lokalitě č. 6 (Bzowo)
56.      Polská republika tvrdí, že v období od dubna do září 2017 její orgány při kontrolách provedených v lokalitě č. 6(75) odhalily 600 tun směsného komunálního odpadu(76), který byl nedovoleně přepraven(77) německými společnostmi(78). Tyto odpady nespadají do „zeleného“ seznamu a polský příjemce nemá povolení k jejich využití.
57.      V tomto ohledu se domnívám, že důkazy předložené Polskou republikou(79) prokazují jednak pravděpodobnou přítomnost směsi komunálního odpadu pocházejícího z Německa ve skladu a jednak neexistenci povolení k využití tohoto odpadu, jakož i neexistenci vhodného zařízení v lokalitě v Bzowě(80).
58.      Neexistují však žádné důkazy, které by prokazovaly přímou účast dotčených německých společností na těchto přepravách(81). Konkrétně přepravní dokumenty, které lze přiřadit dotčeným německým společnostem, o uvedených přepravách nehovoří(82). Ačkoli je pravda, že jeden z těchto formulářů přílohy VII, vyplněný společností Vorberg Recycling, neobsahoval žádný údaj o zařízení k využití odpadů(83), nemyslím si, že by tato skutečnost sama o sobě mohla prokázat odpovědnost dané společnosti, a to i s ohledem na to, že tento dokument potvrzuje odeslání plastového odpadu (a nikoli směsného komunálního odpadu, jak zjistily polské orgány v dané lokalitě), jakož i na neexistenci informací o povaze odpadu přítomného v této lokalitě(84).
4.      Závěry k prvnímu žalobnímu důvodu
59.      S ohledem na výše uvedené navrhuji vyhovět prvnímu žalobnímu důvodu, pokud jde o zpoždění Spolkové republiky Německo při převzetí zpět odpadů týkajících se lokality č. 1. Naproti tomu navrhuji zamítnout tento žalobní důvod, pokud jde o odpovědnost tohoto členského státu za převzetí zpět odpadů přepravovaných na lokality č. 2 až 6.
B.      Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení povinnosti nakládat s odpady
60.      Polská republika tvrdí, že Spolková republika Německo nesplnila povinnost nakládat s odpady nalezenými v lokalitách č. 3 až 6 jako s odpady uvedenými v příloze IV nařízení č. 1013/2006, a to i přes neshodu mezi příslušnými orgány místa odeslání a místa určení ohledně jejich zařazení. Z toho vyvozuje, že Spolková republika Německo porušila čl. 28 odst. 2 tohoto nařízení.
61.      Pokud jde o přípustnost
druhého žalobního důvodu, je zřejmé, že podle stížnosti podané Komisi Polská republika tento žalobní důvod uplatnila pouze ve vztahu k lokalitě č. 5(85). Domnívám se proto, že uvedený žalobní důvod je nepřípustný, pokud jde o lokality č. 3, 4 a 6.
62.      V každém případě, jak rozvedu v následujících bodech tohoto stanoviska, tento žalobní důvod je rovněž neopodstatněný, pokud jde o všechny lokality, na které se Polská republika odvolává v rámci svého druhého žalobního důvodu.
63.      Pokud jde o opodstatněnost
druhého žalobního důvodu, připomínám, že v souladu s čl. 28 odst. 2 nařízení č. 1013/2006, pokud se příslušné orgány místa odeslání a místa určení nemohou dohodnout, zda má být oznámený odpad zařazen(86) jako odpad uvedený na „zeleném“ seznamu (přílohy III, III A a III B) nebo v příloze IV, považuje se odpad za uvedený v příloze IV(87).
64.      Především, ze znění tohoto ustanovení podle mého názoru vyplývá, že dotčená neshoda se může týkat pouze „zařazení“ odpadů, a nikoli samotné existence nedovolené přepravy odpadů, včetně identifikace původce takové přepravy.
65.      Dále se s ohledem na kontext, do něhož se uvedené ustanovení řadí, jeví, že článek 28 nařízení č. 1013/2006, nadepsaný „Neshody týkající se zařazení“, upravuje ve svých odstavcích 1 až 3 tři konkrétní situace, a to zaprvé neshodu ohledně zařazení předmětu přepravy jako odpadu, či nikoli, zadruhé neshodu jako v projednávané věci se zařazením oznámených odpadů jako odpadů uvedených na „zeleném“ seznamu, či nikoli a zatřetí neshodu ohledně zařazení zpracování odpadů. Otázka existence nedovolené přepravy tedy není v žádném okamžiku řešena.
66.      Konečně, pokud jde o předmět sledovaný týmž ustanovením, zdá se mi, že jeho cílem je vyřešit procesní patovou situaci týkající se nakládání s přepraveným materiálem, a nikoli rozhodnout předem o otázce existence takové přepravy.
67.      Otázka existence přepravy, tedy otázka, o kterou se jedná v projednávané věci, tudíž spadá pod obecná pravidla v oblasti provádění a hodnocení důkazů, a nikoli pod zvláštní domněnky stanovené v článku 28 nařízení č. 1013/2006. V této souvislosti z judikatury Soudního dvora citované v bodě 17 tohoto stanoviska vyplývá, že v rámci řízení o nesplnění povinnosti přísluší Komisi nebo členskému státu, který podal žalobu, aby prokázal tvrzené nesplnění povinnosti a předložil Soudnímu dvoru poznatky nezbytné pro to, aby Soudní dvůr mohl ověřit, zda k tomuto nesplnění povinnosti došlo, přičemž se nemůže opírat o žádné domněnky.
68.      Z toho vyplývá, že Komise nebo žalující členský stát se nemohou spokojit s pouhým odvoláním se na domněnku stanovenou v čl. 28 odst. 1 tohoto nařízení, ani se opírat pouze o zjištění neshody mezi příslušnými orgány místa odeslání a místa určení ohledně existence nedovolené přepravy odpadů, aby z toho vyvodily, že přeprava odpadů musí podléhat postupu předchozího písemného oznámení a souhlasu.
69.      S ohledem na výše uvedené navrhuji druhý žalobní důvod zamítnout.
C.      Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení povinnosti loajální spolupráce
70.      Polská republika tvrdí, že Spolková republika Německo porušila povinnost loajální spolupráce, která pro ni vyplývá z čl. 4 odst. 3 SEU, když nepřijala opatření, jejichž cílem je objasnit skutečnosti související s nedovolenou přepravou odpadů do dotčených lokalit, a tudíž umožnit provedení dotčených ustanovení nařízení č. 1013/2006. Polská republika vytýká Spolkové republice Německo zaprvé to, že zaujala při výměně informací čistě pasivní postoj, o čemž svědčí neexistence odpovědi nebo opožděná odpověď německých orgánů na některé dopisy zaslané polskými orgány, zadruhé, že když byly z důvodu nečinnosti příslušných regionálních orgánů osloveny spolkové orgány, ty věc pouze vrátily na regionální úroveň, zatřetí, že odmítla účast na společných kontrolách, a začtvrté, že po dobu osmi let neprovedla převzetí odpadů týkajících se lokality č. 1 (Tuplice) zpět.
71.      Pokud jde o přípustnost třetího žalobního důvodu, k němuž Spolková republika Německo vznáší výhrady, omezím se pouze na konstatování, že Polská republika ve stížnosti podané Komisi vznesla žalobní důvod vycházející z porušení povinnosti loajální spolupráce, i když velmi obecně.
72.      Pokud jde o použitelnost
čl. 4 odst. 3 SEU, kterou Spolková republika Německo zpochybňuje s ohledem na existenci zvláštních ustanovení použitelných na postup přepravy odpadů(88), mám za to, že existence těchto konkrétních ustanovení o spolupráci mezi dotčenými členskými státy v nařízení č. 1013/2006 nebrání tomu, aby se v případě aspektů, které toto nařízení výslovně neupravuje, mohla uplatnit obecná zásada loajální spolupráce mezi členskými státy zakotvená v tomto čl. 4 odst. 3(89).
73.      V tomto ohledu, pokud jde o lokalitu č. 1 (Tuplice), uvádím, že ve třetím žalobním důvodu vycházejícím z porušení čl. 4 odst. 3 SEU se Polská republika v podstatě dovolává téhož jednání, které představuje porušení lhůty pro převzetí odpadů zpět stanovené v čl. 24 odst. 2 druhém pododstavci nařízení č. 1013/2006. Vzhledem k tomu, že toto porušení bylo uplatněno a konstatováno v rámci prvního žalobního důvodu, nemůže se tento členský stát dovolávat rovněž porušení tohoto čl. 4 odst. 3, které je ustanovením obecnější povahy(90).
74.      Pokud jde o opodstatněnost třetího žalobního důvodu týkajícího se tvrzené nedostatečné spolupráce německých orgánů s polskými orgány, konstatuji, že navzdory složitosti spisů týkajících se dotčených lokalit a značným rozdílům mezi účastnicemi řízení, pokud jde o většinu informací a důkazů vyměněných v průběhu řízení, tyto orgány přesto spolupracovaly při hledání řešení, i když ve většině případů neúspěšně.
75.      Především se nedomnívám, že německé orgány tím, že nevyhověly četným žádostem o převzetí zpět podaným polskými orgány, porušily čl. 4 odst. 3 SEU, zejména vzhledem k tomu, že německé orgány spolupracovaly s polskými orgány mimo jiné tím, že prováděly kontroly společností, které byly podle těchto orgánů podezřelé z toho, že byly původci nedovolené přepravy odpadů(91) a že předložené důkazy nebyly dostatečné k odůvodnění vydání příkazů k převzetí zpět(92).
76.      Dále okolnost zdůrazněná Polskou republikou, podle které německé spolkové orgány v některých případech postoupily spis dotčeným regionálním orgánům, sama o sobě nepředstavuje důkaz pro prokázání nesplnění povinnosti spolupráce německý orgánů, a to s ohledem na pravomoci polských orgánů v oblasti nakládání s odpady(93).
77.      Konečně tvrzená neochota německých orgánů účastnit se společných kontrol lokalit č. 5 a 6 byla odůvodněna nedostatkem vhodných informací o povaze a původu odpadů. Tato situace může podle mého názoru oprávněně vysvětlovat neshodu s polskými orgány, avšak nestačí k tomu, aby bylo možné konstatovat porušení povinnosti loajální spolupráce.
78.      Závěrem lze konstatovat, že německé orgány reagovaly na žádosti a výzvy polských orgánů a provedly vlastní šetření u německých producentů odpadů, na které tyto orgány upozornily. Je sice pravda, že při odpovídání na jejich žádosti a výzvy došlo několikrát ke zpožděním, avšak tato zpoždění se dotkla obou účastnic řízení, takže nelze výlučně Spolkové republice Německo přičítat jakékoli „pasivní“ jednání.
79.      S ohledem na výše uvedené navrhuji třetí žalobní důvod zamítnout.
VI.    Závěry
80.      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby rozhodl takto:
–        vyhověl prvnímu žalobnímu důvodu týkajícímu se lokality č. 1 (Tuplice) a
–        ve zbývající části žalobu zamítl.
1      Původní jazyk: francouzština.
2      Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 14. června 2006 o přepravě odpadů (Úř. věst. 2006, L 190, s. 1).
3      Konkrétně jde o čl. 24 odst. 2 první a druhý pododstavec a čl. 28 odst. 2 nařízení č. 1013/2006, jakož i čl. 4 odst. 3 SEU. Podle žaloby se stížnost týkala také převozů odpadů do lokality č. 7 (Babin), která není předmětem této žaloby pro nesplnění povinnosti.
4      Článek 24 odst. 2 první a druhý pododstavec ve spojení s čl. 2 bodem 35 písm. e) a písm. g) bodem iii) nařízení č. 1013/2006.
5      Článek 24 odst. 2 první a druhý pododstavec ve spojení s čl. 2 bodem 35 písm. g) bodem iii) nařízení č. 1013/2006.
6      Komise podporuje návrhová žádání žaloby v rozsahu, v němž se týkají porušení uvedených v jejím odůvodněném stanovisku.
7      Článek 24 odst. 2 první a druhý pododstavec ve spojení s čl. 2 bodem 35 písm. a), b), e), jakož i písm. g) body i) a iii) nařízení č. 1013/2006.
8      Článek 28 odst. 2 nařízení č. 1013/2006.
9      Článek 4 odst. 3 SEU.
10      Článek 24 odst. 2 první a druhý pododstavec ve spojení s čl. 2 bodem 35 písm. a), b), e), jakož i písm. g) body i) a iii) tohoto nařízení.
11      Konkrétně podle zásady odvracení u zdroje či blízkosti podporují unijní právní předpisy odstraňování nebo využití odpadů co nejblíže místu vzniku, přičemž pravidla týkající se přepravy odpadů mají v tomto ohledu výjimečnou povahu, která vyžaduje restriktivní výklad. Viz zejména čl. 16 odst. 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/98/ES ze dne 19. listopadu 2008 o odpadech a o zrušení některých směrnic (Úř. věst. 2008, L 312, s. 3) a bod 20 odůvodnění nařízení č. 1013/2006. Obdobně viz rovněž rozsudek ze dne 4. března 2010, Komise v. Itálie (C‑297/08, EU:C:2010:115, body 64 až 66 a citovaná judikatura).
12      Podle bodu 7 odůvodnění nařízení č. 1013/2006 je důležité organizovat a upravovat dozor nad přepravou odpadů a její kontrolu způsobem, který zohledňuje potřebu zachovávat, chránit a zlepšovat kvalitu životního prostředí a lidského zdraví (viz rozsudek ze dne 9. června 2016, Nutrivet, C‑69/15, EU:C:2016:425, bod 32).
13      Viz rozsudek ze dne 23. října 2025, Naturvårdsverket (Zpracování odpadů po jejich převzetí zpět) (C‑221/24 a C‑222/24, EU:C:2025:818, bod 49 a citovaná judikatura).
14      Podle čl. 3 bodu 15 směrnice 2008/98 se „ ‚využitím‘ [rozumí] jakákoli činnost, jejímž hlavním výsledkem je, že odpad slouží užitečnému účelu tím, že nahradí jiné materiály, které by jinak byly použity ke konkrétnímu účelu, nebo jejímž výsledkem je, že je odpad upraven k tomuto konkrétnímu účelu, a to v daném zařízení nebo v širším hospodářství“. Příloha II této směrnice obsahuje nikoli vyčerpávající seznam způsobů využívání, včetně způsobu R 5 („Recyklace nebo zpětné získávání jiných anorganických materiálů“) a R 13 („Skladování odpadů až do využití některým ze způsobů uvedených pod označením R 1 až R 12 (s výjimkou dočasného skladování na místě vzniku před sběrem)“].
15      Seznam odpadů, na které se vztahují obecné požadavky na informace uvedené v článku 18 nařízení č. 1013/2006, je v příloze III tohoto nařízení označen jako „ ‚zelený‘ seznam odpadů“.
16      Toto ustanovení v podstatě definuje „nedovolenou přepravu“ jako jakoukoli přepravu odpadů, která nebyla předmětem postupu předchozího písemného oznámení a souhlasu [případy uvedené v písmenech a) a b)], jejímž výsledkem je využití nebo odstranění v rozporu s příslušnou právní úpravou [případ uvedený v písm. e)], nebo která byla podrobena informačnímu postupu pro odpady neuvedené v přílohách III, IIIA nebo B nebo způsobem, který není výslovně uveden ve formuláři podle přílohy VII [případ uvedený v písm. g) bodech i) a iii)].
17      Viz zejména rozsudek ze dne 14. března 2019, Komise v. Česká republika (C‑399/17, EU:C:2019:200, bod 51 a citovaná judikatura).
18      V tomto ohledu viz zejména Prete, L., Infringement Proceedings in EU Law, Wolters Kluwer, Alphen aan den Rijn, 2017, s. 191.
19      Viz zejména rozsudek ze dne 18. prosince 2025, Hamoudi v. Frontex (C‑136/24 P, EU:C:2025:977, bod 114 a citovaná judikatura).
20      Ve smyslu čl. 2 bodu 35 písm. e) a g) bodu iii) nařízení č. 1013/2006.
21      Odpady vyprodukované německou společností Befesa Zinc Freiberg GmbH byly v období od listopadu 2013 do června 2015 odeslány do Polska jinou německou společností, a to Mineral Projekt Gesellschaft fur Planung und Konstruktion GmbH, pod položkou 10 05 01, za účelem jejich využití v rámci způsobů R 13 a R 5. Tyto odpady byly zaslány polské společnosti POO RYNIED S. C., která byla ve formuláři uvedeném v příloze VII nařízení č. 1013/2006 označena jako příjemce uvedených odpadů za účelem jejich využití. Tato společnost však neměla povolení k provádění tohoto využití a následně předala odpady společnosti EURO-TOR RECYCLING sp. z o.o. Tato společnost měla povolení pouze k využití části přepravy, a kromě toho nebyla uvedena ve formuláři podle přílohy VII.
22      Německé orgány původně uložily povinnost převzít odpady zpět společnosti pověřené organizací přepravy a poté v návaznosti na úpadek této společnosti vyzvaly původce odpadů, aby uhradil náklady na převzetí zpět.
23      Viz stanovisko generálního advokáta P. Pikamäe ve věci Česká republika v. Polsko (Povrchový důl Turów) (C‑121/21, EU:C:2022:74, bod 49). Situace se totiž liší od situace v případě žaloby pro nesplnění povinnosti podané podle článku 258 SFEU, u níž z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že existenci nesplnění povinnosti je třeba posuzovat vzhledem ke stavu, ve kterém se daný členský stát nacházel v době, kdy uplynula lhůta stanovená v odůvodněném stanovisku, a následné změny nemůže Soudní dvůr vzít v úvahu [viz rozsudek ze dne 5. listopadu 2019, Komise v. Polsko (Nezávislost obecných soudů) (C‑192/18, EU:C:2019:924, bod 45 a citovaná judikatura)].
24      Podpůrně uvádím, že tato lhůta by byla překročena i tehdy, pokud by se za počátek lhůty považovalo datum odůvodněného stanoviska Komise, jak tvrdí Komise ve svém písemném vyjádření.
25      Kromě toho platná právní úprava před nařízením č. 1013/2006, a to nařízení Rady (EHS) č. 259/93 ze dne 1. února 1993 o dozoru nad přepravou odpadů v rámci Evropského společenství, do něj a z něj a o její kontrole (Úř. věst. 1993, L 30, s. 1; Zvl. vyd. 15/02, s. 176), stanovila ve svém čl. 26 odst. 2 stejnou lhůtu téměř identickými slovy, a to „jsou jinak odstraněny nebo využity způsobem šetrným k životnímu prostředí do 30 dnů od doby, kdy byl příslušný orgán o nedovolené přepravě informován, nebo během jiného časového úseku dohodnutého mezi dotčenými příslušnými orgány“ [viz také ve velmi podobném znění čl. 14 odst. 2 návrhu Komise na nařízení Rady (EHS) o dozoru nad přepravou odpadů v rámci Společenství, do něj a z něj a o její kontrole ze dne 10. října 1990, COM(90) 415 final].
26      Kromě toho podle čl. 32 odst. 2 písm. c) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/24/EU ze dne 26. února 2014 o zadávání veřejných zakázek a o zrušení směrnice 2004/18/ES (Úř. věst. 2014, L 94, s. 65) je možné použít jednací řízení bez předchozího zveřejnění pro veřejné zakázky na stavební práce, dodávky a služby, „pokud je to nezbytně nutné, když z důvodů krajní naléhavosti způsobené událostmi, které veřejný zadavatel nemohl předvídat, nelze dodržet lhůty pro otevřené řízení, užší řízení nebo jednací řízení“.
27      Připomínám, že čl. 24 odst. 2 nařízení č. 1013/2006 nepodmiňuje takovou dohodu žádnou zvláštní formalitou.
28      Jedná se o výňatky z dopisu ze dne 19. ledna 2021 (příloha B.6) a z e-mailu ze dne 2. května 2023 (příloha B.7), které polské orgány zaslaly německým orgánům. V dopise bylo uvedeno: „[p]lease inform the Chief Inspector of Environmental Protection what measures have been taken and whether the approximate date of return the waste to Germany is already known“ [i]nformujte prosím hlavního inspektora pro ochranu životního prostředí o tom, jaká opatření byla přijata a zda je již známo přibližné datum vrácení odpadu do Německa]. E-mail byl formulován takto: „[...] could you provide current stage of the case?“ Has the court already issued a ruling on the case?“ ([...] mohl byste uvést, v jaké fázi se věc momentálně nachází? Vydal již soud v této věci rozhodnutí?). V tomto ohledu má Soudní dvůr provést skutkové posouzení, které podléhá zásadě volného hodnocení důkazů v souladu se zásadami připomenutými v bodě 17 tohoto stanoviska.
29      Převzetí těchto odpadů zpět ve smyslu čl. 24 odst. 2 nařízení č. 1013/2006 bylo v některých případech nezbytné z toho důvodu, že německé podniky přepravily uvedené odpady jako odpady uvedené na „zeleném“ seznamu (viz poznámka pod čarou 14 tohoto stanoviska) s využitím informačního postupu, zatímco tytéž odpady, které do tohoto seznamu nespadají, měly být přepraveny podle postupu předchozího písemného oznámení a písemného souhlasu (viz bod 13 tohoto stanoviska). V jiných případech bylo toto převzetí zpět nutné z důvodu, že polské podniky, které byly příjemci odpadu, nebyly držiteli povolení požadovaných pro zpracování tohoto odpadu.
30      Podle Spolkové republiky Německo není prokázáno, že by došlo k nedovoleným přepravám, ani že by případné nedovolené přepravy mohly být přičítány dotčeným německým společnostem. Komise s tímto postojem souhlasí, s výjimkou části přeprav týkajících se lokality č. 2.
31      Viz přílohy A.14 a A.29 (protokoly z kontrol provedených na těchto lokalitách polskými orgány).
32      Pokud jde o lokalitu č. 3, Polská republika ve své žalobě uvádí množství 3 360 tun a v replice množství 1 039 tun (viz příloha C.2). Na jednání upřesnila, že se jedná o přibližný odhad.
33      Ve smyslu čl. 2 bodu 35 písm. e) a písm. g) bodu iii) nařízení č. 1013/2006, pokud jde o lokalitu č. 2, jakož i ve smyslu čl. 2 bodu 35 písm. a), b), e) a písm. g) bodů i) a iii) tohoto nařízení, pokud jde o lokalitu č. 3.
34      Přeprava odpadů na lokalitu č. 2 se týká jednak německých společností vyrábějících nebo odesílajících odpady ALBA Niedersachsen-Anhalt GmbH (se sídlem v Braunschweigu, Německo), ALBA Niedersachsen-Anhalt GmbH (se sídlem v Seehausenu, Německo, dále jen „ALBA Seehausen“), Altmärkische Entsorgung und Transport GmbH (dále jen „Altmärkische“), Schutt-Karl GmbH, Parentin GmbH, Drekopf Recyclingzentrum Leipzig GmbH (dále jen „Drekopf“), jakož i Recom Entsorgung (dále jen „Recom“), a jednak polské přijímající společnosti Bravet sp. z o.o. Přeprava odpadů do lokality č. 3 se týká německé odesílající společnosti Parentin a polské přijímající společnosti PPH LWN sp. z o.o.
35      V rámci tohoto stanoviska odkazuji na Evropský katalog odpadů (EWC) a na klasifikaci, kterou stanoví, jak je uvedeno v rozhodnutí Komise 2000/532/ES ze dne 3. května 2000, kterým se nahrazuje rozhodnutí 94/3/ES, kterým se stanoví seznam odpadů podle čl. 1 písm. a) směrnice Rady 75/442/EHS o odpadech, a rozhodnutí Rady 94/904/ES, kterým se stanoví seznam nebezpečných odpadů ve smyslu čl. 1 odst. 4 směrnice Rady 91/689/EHS o nebezpečných odpadech (Úř. věst. 2000, L 226, s. 3; Zvl. vyd. 15/05, s. 151). Toto rozhodnutí bylo naposledy pozměněno rozhodnutím Komise 2014/955/EU ze dne 18. prosince 2014 (Úř. věst. 2014, L 370, s. 44).
36      Konkrétně odpady spadající do položky 17 08 02, a sice „stavební materiály na bázi sádry neuvedené pod číslem 17 08 01“ (tato poslední položka se týká „stavebních materiálů na bázi sádry znečištěné nebezpečnými látkami“).
37      Polská společnost Bravet, příjemce odpadů přepravovaných na lokalitu č. 2, má povolení k využití (způsoby R5) odpadu z betonu a ke sběru, nikoli však k využití odpadní sádry. Naproti tomu polská společnost PPH LWN, která je příjemcem odpadů přepravovaných na lokalitu č. 3, nemá povolení ke sběru ani k využití (způsoby R5) tohoto odpadu, přinejmenším na pozemcích, kde byly vyloženy.
38      Dotčené německé podniky, které si jsou vědomy této neexistence povolení, jsou tudíž odpovědné za tuto nedovolenou přepravu.
39      Tak je tomu jednak u všech přeprav odpadů přiřazených Polskou republikou podnikům ALBA Niedersachsen-Anhalt a Schutt-Karl, a jednak u části přepravy odpadů přiřazených tímto členským státem podnikům ALBA Seehausen, Altmärkische, Parentin, Drekopf a Recom.
40      Viz e-mail ze dne 11. ledna 2019 (příloha A.24) a dopis ze dne 5. března 2019 (příloha A.25). V tomto ohledu Polská republika v replice neuvedla žádné další připomínky.
41      Kromě toho na rozdíl od stanoviska zastávaného Polskou republikou pouhá skutečnost, že byla na lokalitě č. 2 nalezena odpadní sádra, neumožňuje dostatečně prokázat, že tento odpad pocházel od německé odesílající společnosti Parentin.
42      V rámci své komunikace s německými orgány ohledně těchto přeprav totiž polské orgány ve svém e-mailu ze dne 11. ledna 2019 (příloha A.24), sepsaném v anglickém jazyce, uvedly následující: „Normally in this situation we would request for take back but the waste has been mixed together with other plasterboard waste that was already deposited on the land. Therefore it is impossible to distinguish which waste came from which company. I do not know whether take-back in this situation is possible“ [Za normálních okolností bychom v této situaci požádali o převzetí zpět, ale odpad se smísil s jiným odpadem ze sádrokartonu, který již byl na pozemku uložen. Není proto možné rozlišit, který odpad pochází od které společnosti. Nevím, zda je v této situaci převzetí zpět možné]. Tyto orgány rovněž požádaly své partnery o stanovisko k této situaci („[p]lease let me know your views on this“) [Dejte mi prosím vědět, co si o tom myslíte] a vyzvaly je, aby informovaly dotčené německé společnosti (tj. Drekopf a Recom), že polská přijímající společnost Bravet nemůže zpracovávat odpady pod položkou 17 08 02 a že další přeprava těchto odpadů by měla být zablokována. V dopise ze dne 5. března 2019 (příloha A.25) v anglickém překladu vyhotoveném uvedenými orgány bylo znovu zdůrazněno, že dotyčné přepravy „were mixed with each other and with the waste already on the site, which made it impossible to distinguish between them and take-back was not possible“ [byly smíchány mezi sebou a s odpady, které se již v lokalitě nacházely, což znemožnilo jejich identifikaci a převzetí zpět]. V replice Polská republika upřesnila, že odpady byly vyloženy a rozprostřeny v lokalitě č. 2 pomocí buldozeru.
43      Tyto přepravy, které byly ve formulářích podle přílohy VII deklarovány jako přepravy odpadní sádry, totiž nebyly zmíněny ani v první žádosti o převzetí odpadu zpět zaslané polskými orgány (příloha A.35), ani v následné korespondenci (přílohy A.36 až A.44). Polská republika ve své replice upřesnila, že tato okolnost byla vznesena za účelem prokázání, že na rozdíl od tvrzení německé odesílající společnosti Parentin tato společnost nezasílala pouze betonový odpad, ale rovněž odpadní sádru. Na jednání odkázala na e-mail ze dne 11. ledna 2024 (příloha A.24) (viz poznámka pod čarou 42 tohoto stanoviska).
44      Ze spisu předloženého Soudnímu dvoru konkrétně vyplývá, že polská společnost Bravet, která byla příjemcem odpadů přepravených do lokality č. 2, disponovala povolením k sběru a k využití (způsob R 5) betonového odpadu, jakož i ke sběru, nikoli však k využití, odpadní sádry (viz přílohy A.15, A.17 a B.12), a že polská společnost PPH LWN, příjemce odpadů přepravených na lokalitu č. 3, disponovala povolením ke sběru betonového odpadu (na některých pozemcích), avšak nikoli k jeho využití (příloha A.30).
45      Pro účely tohoto ustanovení je „sběr“ definován jako „shromažďování odpadu, včetně předběžného třídění a předběžného skladování odpadu pro účely přepravy do zařízení na zpracování odpadu“. Bod 15 odůvodnění směrnice 2008/98 zdůrazňuje, že „[j]e nezbytné rozlišovat mezi předběžným skladováním odpadu určeného ke sběru, sběrem odpadu a skladováním odpadu určeného ke zpracování“ a že „[z]ařízení nebo podniky, při jejichž činnosti vzniká odpad, by neměly být považovány za subjekty zabývající se nakládáním s odpady a neměly by podléhat povinnosti získat povolení ke skladování svého odpadu před jeho sběrem“. Bod 16 odůvodnění této směrnice mimo jiné upřesňuje, že „[p]ředběžné skladování odpadu v rámci definice sběru je chápáno jako skladování do okamžiku sběru v zařízeních, kde jsou odpady umístěny za účelem jejich přípravy k další přepravě s cílem jejich využití nebo odstranění na jiném místě“. Tento bod odůvodnění dodává, že „[v]zhledem k cíli této směrnice by se mělo rozlišovat mezi předběžným skladováním odpadu do okamžiku sběru a skladováním odpadu do okamžiku zpracování, a to podle druhu odpadu, jeho objemu a délky skladování a cíle sběru“.
46      Příloha II směrnice 2008/98 definuje „způsob využívání R 13“ jako „[s]kladování odpadů až do využití některým ze způsobů uvedených pod označením R 1 až R 12 (s výjimkou dočasného skladování na místě vzniku před sběrem)“. Kromě toho poznámka pod čarou k této definici upřesňuje, že „[d]očasným skladováním se rozumí předběžné skladování podle čl. 3 bodu 10“ této směrnice (viz poznámka pod čarou 45 tohoto stanoviska). V projednávané věci se zdá, že povolení vydané polské společnosti Bravet pro „sběr“ odpadů (přílohy A.17 a B.12) nezmiňuje způsoby využívání R 13 a v každém případě popisuje metodu sběru v bodě 2 odst. 3 písm. a) jako způsob, při níž jsou odpady zejména „skladovány po určitou dobu, dokud není shromážděno dostatečné množství, a poté přepraveny dopravními prostředky k jinému držiteli odpadů, který disponuje příslušným povolením k nakládání s odpady“. Tato definice podle mého názoru odpovídá definici „sběru“ ve smyslu čl. 3 bodu 10 směrnice 2008/98 a odlišuje se od definice „skladování“, jak je chápána v rámci způsobu využívání R 13.
47      Vyvstává tedy otázka rozložení rizika mezi podniky, které odpady produkují nebo odesílají, na jedné straně, a podniky, které tyto odpady přijímají, na straně druhé, v případě nesprávných údajů uvedených ve formuláři podle přílohy VII nebo v jiných dokumentech týkajících se jejich přepravy.
48      Viz poznámka pod čarou 11 tohoto stanoviska.
49      V tomto ohledu plně nesdílím stanovisko Komise uvedené v jejím odůvodněném stanovisku, podle něhož by v podstatě odpovědnost organizátorů vznikla pouze tehdy, mají-li při vyplňování formuláře podle přílohy VII „snadný přístup“ k informacím týkajícím se povolení. Tento přístup se mi totiž zdá jako příliš vágní a omezený, pokud jde o odpovědnost původce nebo odesílatele odpadů, který, i když není povinen provádět kontroly pravosti požadovaných dokumentů (případné padělání těchto dokumentů spadá zjevně pouze do výlučné odpovědnosti podniku, který je poskytl), se nemůže spokojit s pouhými prohlášeními příjemce, ale je povinen přijmout proaktivní přístup spočívající přinejmenším v tom, že si vyžádá kopii povolení, které má příjemce k dispozici (ledaže by mu byla taková kopie již poskytnuta například při předchozích přepravách). Kromě toho nebyla Komise na jednání schopna upřesnit konkrétní situace, v nichž by podnik měl „snadný přístup“ k informacím o povoleních, což závisí na faktických okolnostech, které jsou často mimo jeho kontrolu, a které proto nejsou rozhodující pro posouzení jeho řádné péče. Tento relativně přísný přístup vůči původci nebo odesílateli odpadů má podle mého názoru oporu jednak v čl. 15 odst. 2 směrnice 2008/98, který stanoví, že je-li odpad přepravován za účelem předběžného zpracování od prvotního původce nebo držitele k obchodníkovi nebo zařízení nebo podniku, který provádí činnosti zpracování odpadů, odpovědnosti za provedení úplného využití nebo odstranění odpadu se zpravidla nepřenáší, a jednak v bodě 18 odůvodnění nařízení č. 1013/2006, podle něhož by s ohledem na odpovědnost původců odpadů za nakládání s odpady způsobem šetrným k životnímu prostředí formulář oznámení a průvodní doklady pro přepravu odpadů měli vyplňovat, je-li to možné, původci odpadů. V tomto smyslu a obdobně viz rovněž rozsudek ze dne 3. října 2013, Brady (C‑113/12, EU:C:2013:627, bod 78).
50      Viz bod 35 tohoto stanoviska.
51      Viz bod 37 tohoto stanoviska.
52      Je pravda, že formulář v příloze VII odkazuje na pokyny uvedené v příloze I C nařízení č. 1013/2006 a že bod 21 této přílohy zejména upřesňuje, že pokud jde o kolonku týkající se zařízení k využití odpadů, „poskytněte v příloze odpovídající informace o následném zařízení nebo zařízeních, kde jsou nebo mohou být prováděny jakékoli z následných způsobů R12 nebo R13 [...]“. Uvádím však, že tyto pokyny se týkají formulářů oznámení a vztahují se pouze podpůrně na dokumenty v rámci postupu oznámení. Požadavek spočívající v uvedení zařízení pro jiné než předběžné využívání odpadů je stanoven pouze v čl. 15 písm. a) tohoto nařízení, který je součástí jeho kapitoly I a který se vztahuje na postup předchozího písemného oznámení a souhlasu, nikoli na postup informování (uvedené ustanovení stanoví, že: „[p]okud je přepravovaný odpad určen k předběžnému využití nebo odstranění, uvedou se ve formuláři oznámení kromě prvotního předběžného využití nebo odstranění rovněž všechna zařízení, ve kterých se navrhuje následné předběžné i jiné než předběžné využívání nebo odstraňování“). Dále uvádím, že pokyny týkající se informačního postupu neobsahují upřesnění obsažené v bodě 5 druhém pododstavci přílohy II uvedeného nařízení, pokud jde o informace týkající se oznámení, podle kterého „[p]okud je odpad určen k předběžnému využití nebo odstranění, uvedou se stejné údaje pro všechna zařízení, ve kterých je navrhováno následné předběžné či jiné než předběžné využití nebo odstranění“. Neexistence tohoto upřesnění v pokynech týkajících se informačního postupu mě vede k závěru, že požadavky týkající se tohoto postupu jsou méně přísné než požadavky týkající se postupu předchozího písemného oznámení a souhlasu s uvedením zařízení k využití odpadů.
53      Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 11. dubna 2024 o změně nařízení (EU) č. 1257/2013 a (EU) 2020/1056 a o zrušení [nařízení č. 1013/2006] (Úř. věst. 2024, L 1157). Článek 18 odst. 7 tohoto nového nařízení stanoví zcela nově a výslovně, že „[j]e-li přepravován odpad určený k předběžnému využití, uvede se v dokladu podle přílohy VII kromě prvotního předběžného využití také zařízení, ve kterém má proběhnout předběžné využití nebo jiné než předběžné využití bezprostředně po prvotním předběžném využití, a kódy R těchto operací, a je-li to prakticky proveditelné, také zařízení, ve kterých proběhnout následné předběžné nebo jiné než předběžné využití, a kódy R těchto využití“. Podle mého názoru z tohoto ustanovení nutně nevyplývá, že by uvedení následných zařízení, pokud je přeprava určena k předběžnému využití (jak je stanoveno „je-li to prakticky proveditelné“), nebylo povinné před vstupem tohoto nařízení v platnost, tedy před 21. květnem 2026. Vzhledem k tomu, že v bodech odůvodnění nebo v přípravných pracích, které vedly k přijetí téhož nařízení, nic nenasvědčuje tomu, že by uvedené ustanovení mohlo být vykládáno tak, že upřesňuje povinnost, která je již stanovena, i když není výslovně uvedena, v nařízení č. 1013/2006.
54      Viz poznámka pod čarou 11 a bod 45 tohoto stanoviska.
55      Ostatně i z čistě faktického hlediska si kladu otázku, jak by odesílatel, který se obvykle obrátí na třetí přepravní podnik, aby provedl přepravu do zařízení k využití odpadů, mohl mít jakoukoli kontrolu, nebo dokonce jen znalost přesného místa uvnitř zařízení k využití odpadů, kde jsou odpady vyloženy, nebo o něm vůbec vědět.
56      Viz přílohy A.48 a A.61 (protokoly z kontrol provedených na těchto lokalitách polskými orgány).
57      Ve smyslu čl. 2 bodu 35 písm. a), b), e) a písm. g) bodů i) a iii) nařízení č. 1013/2006.
58      Přeprava odpadů do lokality č. 4 se týká jednak německého výrobce Wurzer Wertstoff GmbH (dále jen „Wurzer“) a německého vývozce Trade & Service GmbH, jednak polských zprostředkovatelů Inter-Nicco sp. z o.o. sp. K. a F. H. U. Marko (dále jen „Marko“), jakož i polského příjemce Ekobiopell Invest sp. z o.o. (dále jen „Ekobiopell“) a A&P sp. z o.o., zatímco přeprava odpadů na lokalitu č. 5 se týká na jednak německých odesílatelů Böhme GmbH a Lobbe RSW GmbH (dále jen „Lobbe“) a jednak polských příjemců Havel Investment sp. z o.o. (dále jen „Havel“) a Recovery Green Recycling sp. z o.o. (dále jen „Recovery“) na pozemcích RS Robert Szymkowicz. Ve své žalobě Polská republika zmiňuje kód jiného, blíže neurčeného německého podniku, avšak vyvozuje závěr pouze ohledně převzetí odpadů týkajících se společností Lobbe a Böhme zpět. Ve své replice se rovněž zmiňuje o údajně nedovolených přepravách odpadů pocházejících od německých společností PB Solutions GmbH, Borchers Kreislaufwirtschaft GmbH a ALBA Recycling GmbH, aniž poskytla dostatečné důkazy o zapojení těchto společností do přeprav odpadů do lokality č. 5. Přepravy odpadů, které jsou údajně přičitatelné uvedeným společnostem, nejsou ostatně ani zmíněny v příloze C.2, která obsahuje shrnutí informací a důkazů obsažených ve stížnosti týkající se údajně nedovolených přeprav odpadů, včetně přeprav do lokality č. 4.
59      Přesněji řečeno, odpad spadající do položky 19 12 12, tj. „jiné odpady (včetně směsí materiálů) z mechanické úpravy odpadu neuvedené pod číslem 19 12 11 [tato poslední položka odkazuje na ‚jiné odpady (včetně směsí materiálů) z mechanické úpravy odpadu obsahujícího nebezpečné látky‘]“.
60      Společnost Wurzer údajně přepravila odpady prostřednictvím organizátora Trade & Service, který údajně uzavřel smlouvu o přepravě odpadů se společností Inter-Nicco. Tato společnost je poté na základě zprostředkovatelské smlouvy se společností Marko dopravila do zařízení v Gliwicích, provozovaného společnostmi Ekobiopell a A&P, s nimiž společnost Marko uzavřela smlouvy o přepravě odpadů.
61      Tyto plastové odpady jsou totiž údajně kontaminovány jinými materiály, takže nespadají do kategorie plastových odpadů.
62      K přítomnosti dalších společností, o nichž se zmiňuje Polská republika, viz poznámka pod čarou 58 tohoto stanoviska.
63      Jakmile přeprava vstoupila na polské území, původní formuláře přílohy VII byly údajně nahrazeny novými formuláři přílohy VII, v nichž byla jako společnost pověřená přepravou uvedena „Spółdzielnia Socjalna ‚PLUS‘ Żagań“ a jako příjemce „Sarbia 36“. Kromě toho by přepravní příkazy a faktury uváděly německá města, kde mají sídlo společnosti Lobbe a Böhme, jako místo nakládky a Sarbia jako místo vykládky.
64      Uvedený odpad byl údajně nejprve přepraven do této společnosti v Jawiszowicích a poté k dalším příjemcům v Gliwicích.
65      Kromě toho byl tento odpad přepravován nikoli do zařízení na využití uvedeného v přepravních dokladech a formulářích přílohy VII, ale přímo do Sarbie, kde žádné zařízení k využití odpadů neexistovalo, a to navíc na základě padělaných dokladů o přepravě.
66      Viz příloha B.20.
67      Viz příloha A.59 (dokumenty týkající se dodávky odpadů z Německa do Gliwic).
68      Podle dokumentů předložených Polskou republikou [jako jsou faktury, přepravní příkazy, CMR dokumenty, potvrzení o vážení a formuláře přílohy VII (v tomto ohledu viz příloha A.59)] se totiž jeví jako pravděpodobné, že k některým přepravám odpadů došlo přímo z Německa do Gliwic.
69      Zejména výpovědi řidičů získané v rámci trestního vyšetřování (příloha A.58) a výpověď zástupce společnosti Marko (příloha A.56). Stejně tak fotografie pořízené při kontrole, které zachycují odpad z německých (a rakouských) výrobků, samy o sobě nestačí k tomu, aby byla odpovědnost za tento odpad přičítána dotčeným německým společnostem (příloha A.48). Kromě toho skutečnost, že společnosti A&P a Ekobiopell nemají žádné povolení ke zpracování odpadů, nemůže založit odpovědnost německých společností, které jsou původci tohoto odpadu, při neexistenci přímé vazby mezi dotyčnými polskými a německými společnostmi.
70      Formuláře podle přílohy VII vyplněné oběma dotčenými německými společnostmi zařazují odpady jako plastový odpad spadající do „zeleného“ seznamu a uvádějí jednak Lobbe jako organizátora přepravy, jakož i Havel v Chełmek jako příjemce a zařízení k využití odpadů, a jednak Böhme jako organizátora přepravy, Recovery jako příjemce a Havel jako zařízení k využití odpadů.
71      Je třeba zmínit zejména kontrolu provedenou polskými orgány (příloha A.61) a závěry učiněné v rámci vyšetřování vedeného krajským státním zastupitelstvím v Tarnówě (příloha A.67).
72      Tento „příkaz k neutralizaci“ měl v podstatě spočívat v nahrazení původních dokumentů (zejména formulářů přílohy VII) padělanými dokumenty. Polská republika například uvádí další zmínku v přepravní smlouvě uzavřené mezi polskými společnostmi Karol a Hunters Investment, podle níž „je nezbytné, aby řidič při nakládce nespecifikoval místo určení zboží“ (viz příloha A.66).
73      Neexistuje totiž žádný důkaz umožňující prokázat, že německé společnosti mohly být informovány o tomto odklonu, který spadá především do odpovědnosti polských společností. V tomto ohledu se Polská republika dovolává formuláře podle přílohy VII (příloha A.70), který má prokázat existenci spolupráce mezi společnostmi Lobbe a Logistics Hunters, která je údajně pověřena přepravou odpadů přímo z Německa do Sarbie. Tento dokument se však stejně jako ostatní dostupné formuláře podle přílohy VII ve skutečnosti týká přepravy odpadů do zařízení Havel v Chełmku. Za těchto okolností otázka, do jaké míry mohly být dotyčné odpady zařazeny do položky 19 12 04 [odpovídající položce B 3010 Basilejské úmluvy o kontrole pohybu nebezpečných odpadů přes hranice států a jejich zneškodňování, podepsané dne 22. března 1989 a schválené jménem Evropského hospodářského společenství rozhodnutím Rady 93/98/EHS ze dne 1. února 1993 (Úř. věst. 1993, L 39, s. 1; Zvl. vyd. 11/18, s. 301)], s ohledem na jejich stupeň znečištění, není rozhodující. V každém případě se mi nezdá prokázáno, že by tyto odpady překročily úroveň znečištění povolenou definicí položky B 3010 Basilejské úmluvy, jak je vykládána ve světle dokumentu Komise nazvaného „Frequently Asked Questions (FAQs) on Regulation (EC) 1013/2006 on shipments of waste“, který je k dispozici v anglickém jazyce na následující adrese: https://ec.europa.eu/environment/pdf/waste/shipments/faq.pdf.
74      V tomto ohledu se Polská republika ve své replice omezuje na potvrzení, že množství odpadu nacházejícího se v Sarbii bylo odhadováno na přibližně 8 700 tun, z nichž většina pochází z Německa.
75      Viz přílohy A.72 (protokoly z kontroly provedené v lokalitě polskými orgány) a A.73 (fotografie pořízené v této lokalitě).
76      Směs komunálního odpadu spadající pod položku 19 12 12 (přibližně 70 % tohoto odpadu), kontaminovaná organickými látkami, a další plastový odpad spadající pod položku 19 12 04 (přibližně 30 % uvedeného odpadu), obsahující minerální kontaminanty.
77      Ve smyslu čl. 2 bodu 35 písm. a), b), e) a písm. g) bodů i) a iii) nařízení č. 1013/2006.
78      Přeprava odpadů na dotčenou lokalitu se týká jednak německých podniků Lobbe, Vorberg Recycling GmbH, WAZ Werstoff-Aufberentulgs-Zentrum GmbH a TAK GmbH, a jednak polského podniku Ecomed Adam Macech, který je nájemcem skladu v Bzowě.
79      Zejména kontrola provedená polskými orgány a závěry vyvozené v rámci trestního vyšetřování vedeného krajským státním zastupitelstvím v Tarnówě (viz příloha A.74, dopis uvedeného státního zastupitelství).
80      Viz povolení udělené společnosti Ecomed Adam Macech ke sběru plastového odpadu (příloha A.72, s. 3042).
81      Například fotografie pořízené v lokalitě č. 6 (přílohy A.72 a A.73), na nichž jsou zachyceny odpady opatřené štítky s identifikačním číslem společnosti Lobbe (10999), sice dokládají, že se na tomto místě nacházely odpady pocházející od této společnosti, avšak z právního hlediska nestačí k prokázání, že se uvedená společnost podílela na jejich přepravě. Ačkoli nelze vyloučit, že byla o přepravě informována, je rovněž možné, že dotčené polské společnosti zorganizovaly nedovolené přepravy bez jakéhokoli zapojení této společnosti.
82      Například údaje ve formulářích podle přílohy VII, které lze přiřadit společnosti Lobbe, se týkaly pouze přeprav plastových odpadů spadajících pod položku 19 12 04 do Havel v Chełmeku (viz příloha B.33).
83      Viz příloha A.74 (dokumenty státního zastupitelství v Tarnówě), zejména s. 3146.
84      Kromě toho se na rozdíl od toho, co tvrdí Polská republika, nedomnívám, že by byl v tomto ohledu relevantní rozsudek ze dne 9. června 2016, Nutrivet (C‑69/15, EU:C:2016:425, body 37 a 38). V této věci bylo totiž prokázáno, že průvodní doklady dotčené ve věci v původním řízení uváděly jinou společnost, než je společnost, které byla přeprava odpadů dotčená v původním řízení skutečně určena, usazená v jiném členském státě, která byla uvedena jako zařízení k využití odpadů, i když se nenacházela v zemi určení uvedené v témže dokumentu.
85      Viz bod 214 stížnosti (přílohy A.81 a B.5). Z tohoto důvodu Spolková republika Německo namítá nepřípustnost tohoto žalobního důvodu v rozsahu, v němž je uplatňován ve vztahu k lokalitám č. 3, 4 a 6, zatímco Polská republika, když uznává, že její stížnost odkazovala pouze na lokalitu č. 5, tvrdí, že uvedení lokalit č. 3, 4 a 6 v žalobě nepředstavuje rozšíření druhého žalobního důvodu, ale pouze jeho upřesnění. V tomto smyslu viz Prete, L., Infringement Proceedings in EU Law, Wolters Kluwer, Alphen aan den Rijn, 2017, s. 203.
86      Ačkoli znění čl. 28 odst. 2 nařízení č. 1013/2006 používá výraz „ ‚oznámený‘ odpad“, domnívám se, že se tento výraz vztahuje i na odpad, který byl původně předmětem informačního postupu. Odlišný výklad by totiž vedl k paradoxnímu výsledku, že by se toto ustanovení použilo (a tedy zakládalo povinnost oznámení) pouze v případě, že odpady již byly oznámeny. Výklad, který navrhuji, se naopak jeví jako soudržný s kontextem, do něhož uvedené ustanovení spadá, neboť se nachází v kapitole 3 tohoto nařízení, nadepsané „Obecná správní ustanovení“, jakož i s jeho cílem, který spočívá právě v řešení rozdílných názorů mezi orgány ohledně použití článku 3 uvedeného nařízení.
87      Jinými slovy, čl. 28 odst. 2 nařízení č. 1013/2006 zavádí podpůrné zařazení odpadů v případě rozdílných názorů mezi dotčenými orgány, což vede k použití postupu předchozího písemného oznámení a souhlasu stanoveného v čl. 3 odst. 1 tohoto nařízení. Tento přístup je v souladu se zásadami obezřetnosti a prevence, jelikož zaručuje nejvyšší úroveň dozoru a kontroly podle uvedeného nařízení. Z toho vyplývá, že postup předchozího písemného oznámení a souhlasu musí být považován za standardní postup, aby byl zajištěn optimální dozor a kontrola přepravy odpadů v rámci Unie za účelem ochrany životního prostředí a lidského zdraví. Informační postup je naproti tomu vhodný pouze pro odpady, které vyžadují nižší úroveň dozoru a kontroly.
88      Tento členský stát zpochybňuje použitelnost čl. 4 odst. 3 SEU v projednávané věci z důvodu, že nařízení č. 1013/2006 obsahuje zvláštní ustanovení o spolupráci mezi členskými státy, a představuje tak lex specialis.
89      Z judikatury Soudního dvora totiž vyplývá, že nesplnění obecné povinnosti loajální spolupráce, která vyplývá z čl. 4 odst. 3 SEU, není totéž, co nesplnění zvláštních povinností, které jsou jejím vyjádřením. Její nesplnění lze tedy konstatovat pouze u jednání, která jsou odlišná od jednání zakládajících nesplnění těchto zvláštních povinností [rozsudek ze dne 17. prosince 2020, Komise v. Slovinsko (Archivy ECB) (C‑316/19, EU:C:2020:1030, bod 121 a citovaná judikatura)].
90      Viz judikatura citovaná v předchozí poznámce pod čarou tohoto stanoviska. Viz rovněž rozsudek ze dne 30. dubna 2024, Lotyšsko v. Švédsko (Systém pojištění vkladů) (C‑822/21, EU:C:2024:373, body 99 a 100, jakož i citovaná judikatura).
91      V rámci žalob pro nesplnění povinnosti podle článku 258 SFEU Soudní dvůr totiž upřesnil, že Komise, která v této oblasti nemá vlastní vyšetřovací pravomoci, je do značné míry závislá na informacích poskytnutých případnými stěžovateli, soukromými či veřejnými subjekty působícími na území dotčeného členského státu, jakož i tímto členským státem, a že je v první řadě na vnitrostátních orgánech, aby v duchu loajální spolupráce provedly potřebné kontroly na místě, a to v souladu s povinností každého členského státu usnadňovat všeobecné poslání Komise [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. července 2015, Komise v. Slovinsko, (C‑140/14, EU:C:2015:501, body 40 až 43 a tam citovaná judikatura)]. Stejná zásada se podle mého názoru uplatní obdobně v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti na základě článku 259 SFEU.
92      Viz moje analýza v rámci prvního žalobního důvodu, pokud jde o lokality č. 2 až č. 6.
93      Ačkoli Soudní dvůr opakovaně rozhodl, že členský stát se nemůže dovolávat ustanovení, praxe nebo okolností vnitrostátního právního řádu, včetně ustanovení, praxe nebo okolností plynoucích z jeho spolkového uspořádání, aby tím odůvodnil nesplnění povinností a nedodržení lhůt určených unijním právem [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. května 2002, Komise v. Německo (C‑383/00, EU:C:2002:289, bod 20)], jediný případ, na který se v této souvislosti odvolávají polské orgány a který se týká lokality č. 3, byl po několika výměnách korespondence (přílohy A.37, A.39 a A.40) uzavřen zamítavou odpovědí příslušných orgánů (příloha A.44).