62016CJ0059
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (desátého senátu)
11. května 2017 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce — Celní unie — Nařízení (EHS) č. 2913/92 — Celní kodex Společenství — Článek 32 odst. 1 písm. e) bod i) — Celní hodnota — Hodnota transakce — Určení — Pojem ‚náklady na dopravu‘“
Ve věci C‑59/16,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska) ze dne 29. ledna 2016, došlým Soudnímu dvoru dne 3. února 2016, v řízení
The Shirtmakers BV
proti
Staatssecretaris van Financiën,
SOUDNÍ DVŮR (desátý senát),
ve složení M. Berger, předsedkyně senátu, A. Borg Barthet (zpravodaj) a F. Biltgen,
generální advokátka: J. Kokott,
vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření předložená:
—
za The Shirtmakers BV B. J. B. Boersmou, adviseur,
—
za nizozemskou vládu C. S. Schillemans a M. K. Bulterman, jako zmocněnkyněmi,
—
za Evropskou komisi L. Grønfeldt a F. Wilmanem, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 32 odst. 1 písm. e) bodu i) nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. 1992, L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní kodex“).
2
Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností The Shirtmakers BV a Staatssecretaris van Financiën (státní tajemník pro finance, Nizozemsko) ve věci dodatečného celního výměru, který státní tajemník pro finance zaslal společnosti The Shirtmakers na základě čl. 32 odst. 1 písm. e) bodu i) celního kodexu s odůvodněním, že dodatečná částka vyúčtovaná zasílatelem měla být zahrnuta do nákladů na dopravu.
Právní rámec
Unijní právo
3
Článek 29 odst. 1 celního kodexu stanoví:
„Celní hodnotou dováženého zboží je hodnota transakce, to je cena, která byla nebo má být skutečně zaplacena za zboží prodané pro vývoz na celní území Společenství, případně upravená podle článků 32 a 33 […]“
4
Článek 32 odst. 1 uvedeného kodexu stanoví:
„Při určení celní hodnoty podle článku 29 se připočtou k ceně, která byla nebo má být za dovážené zboží skutečně zaplacena,
[…]
e)
i)
náklady na dopravu a pojištění dováženého zboží a
ii)
náklady na nakládku, vykládku a manipulaci spojené s dopravou dováženého zboží
až na místo, kde zboží vstupuje na celní území Společenství.“
Nizozemské právo
5
Článek 8:20 Burgerlijk Wetboek (občanský zákoník) stanoví, že smlouva o přepravě zboží je smlouva, v níž se jedna smluvní strana (přepravce) zavazuje druhé smluvní straně (odesílatel) přepravit zboží.
6
Článek 8:60 uvedeného občanského zákoníku stanoví, že zasílatelská smlouva je smlouva, v níž se jedna smluvní strana (zasílatel) zavazuje druhé smluvní straně (příkazce) k tomu, že na její účet uzavře s přepravcem jednu nebo několik smluv o přepravě věci, které musí tato druhá smluvní strana poskytnout k dispozici, nebo že k tomu na její účet zahrne určité ujednání do jedné nebo několika těchto smluv o přepravě.
Spor v původním řízení a předběžná otázka
7
Společnost The Shirtmakers dováží textilní výrobky z Asie. V období od 1. ledna 2007 do 30. června 2009 byla jménem a na účet této společnosti několikrát podána celní prohlášení za účelem propuštění textilních výrobků do volného oběhu.
8
The Shirtmakers využila pro přepravu textilních výrobků do Evropské unie, jejich uskladnění v Nizozemsku a splnění nezbytných dovozních formalit služeb společnosti Fracht FWO BV (dále jen „Fracht“). Za účelem přepravy uvedených výrobků na celní území Unie uzavřela Fracht vlastním jménem smlouvy s přepravními společnostmi. Fracht zaslala společnosti The Shirtmakers faktury uvádějící částky, které jí byly účtovány za uskutečněnou přepravu, zvýšené o její náklady a ziskové rozpětí, aniž rozlišovala mezi jednotlivými částkami.
9
Celní zástupci, kteří na účet společnosti The Shirtmakers podali celní prohlášení, zohlednili za účelem určení celní hodnoty cenu, která byla nebo měla být skutečně zaplacena za textilní výrobky, zvýšenou o náklady účtované přepravními společnostmi za skutečnou přepravu uvedených výrobků.
10
Poté, co byla po dovozu textilních výrobků provedena kontrola účetnictví společnosti The Shirtmakers, měl nizozemský inspektor daňové správy za to, že byla stanovena příliš nízká celní hodnota. Podle jeho názoru měly být podle čl. 32 odst. 1 písm. e) bodu i) celního kodexu k nákupním cenám připočteny částky, které samotná Fracht účtovala společnosti The Shirtmakers. Z tohoto důvodu požadoval tento inspektor od společnosti The Shirtmakers zaplacení dodatečného cla, které bylo podle jeho názoru dlužné.
11
The Shirtmakers podala k Rechtbank te Haarlem (Soud v Haarlemu, Nizozemsko) žalobu týkající se celních výměrů, které jí byly zaslány. Vzhledem k tomu, že její žaloba byla zamítnuta, podala odvolání k Gerechtshof Amsterdam (Odvolací soud v Amsterodamu, Nizozemsko).
12
S odkazem na bod 30 rozsudku ze dne 6. června 1990, Unifert (C‑11/89, EU:C:1990:237) měl Gerechtshof Amsterdam (Odvolací soud v Amsterodamu, Nizozemsko) za to, že „náklady na dopravu“ uvedené v čl. 32 odst. 1 písm. e) bodě i) celního kodexu zahrnují veškeré náklady spojené s přepravou zboží, ať již se jedná o náklady hlavní nebo vedlejší, a proto odmítl argument The Shirtmakers, že částky související s činností Fracht zahrnuté do částek, jež jí byly účtovány, nejsou náklady na dopravu ve smyslu tohoto ustanovení.
13
Předkládající soud, kterému byl podán kasační opravný prostředek proti rozhodnutí Gerechtshof Amsterdam (Odvolací soud v Amsterodamu, Nizozemsko), připomíná, že čl. 32 odst. 1 písm. e) celního kodexu vychází z článku 8 Dohody o provádění článku VII Všeobecné dohody o clech a obchodu 1994 (Úř. věst. 1994, L 336, s. 119; Zvl. vyd. 11/21, s. 205). Uvádí, že skuteční přepravci přepravili vzdušnou nebo námořní cestou textilní výrobky na celní území Unie za určité částky zaplacené společností Fracht, která pak tyto částky účtovala společnosti The Shirtmakers tak, že k nim připočítala odměnu za svou činnost, aniž však výslovně rozlišila náklady, které jí účtovali skuteční přepravci, a odměnu za její činnost.
14
Tento soud se tudíž táže, zda se pojem „náklady na dopravu“ ve smyslu čl. 32 odst. 1 písm. e) bodu i) celního kodexu vztahuje jen na částky účtované za skutečnou přepravu zboží, nebo zda se tento pojem vztahuje i na částky účtované zprostředkovateli jakožto odměna za jejich činnost při zajišťování skutečné přepravy.
15
Předkládající soud má za to, že náklady na dopravu dováženého zboží námořní, pozemní nebo leteckou jsou náklady, které jsou vlastní skutečné přepravě tohoto zboží, tj. náklady nezbytně vzniklé z důvodu této přepravy. Tyto náklady mohou být podle něj odlišeny od nákladů souvisejících s činnostmi, které nejsou nezbytné, přestože jsou spojeny se skutečným provedením přepravy. Má za to, že toto tvrzení je potvrzeno kompendiem textů o celní hodnotě vypracovaném Výborem pro celní kodex (TAXUD/800/2002-FR), podle něhož se čl. 32 odst. 1 písm. e) celního kodexu nevztahuje na odměny ve výši 5 % nákladů na dopravu obdržené leteckou společností, která uskutečnila přepravu, za služby související s inkasem nákladů od příjemce, které tato letecká společnost poskytla.
16
Pokud však využívá dovozce služeb zprostředkovatele, který si z tohoto důvodu účtuje odměnu, k tomu, aby byla uskutečněna skutečná přeprava, lze podle předkládajícího soudu tvrdit, že zjevná souvislost se skutečným přepravcem vyžaduje, aby všechny tyto účtované částky byly kvalifikovány jako náklady na dopravu, takže je třeba připočítat uvedené částky ke kupní ceně dováženého zboží.
17
Předkládající soud má kromě toho za to, že účelem určení, zda musí být částka účtovaná poskytovatelem přepravních služeb zohledněna při určování celní hodnoty, je třeba rozlišovat podle smlouvy, která byla uzavřena s dovozcem. V rámci smlouvy o přepravě věci ve smyslu článku 8:20 občanského zákoníku se tedy může podle něj takový poskytovatel služeb zavázat kupujícímu, že přepraví zboží na území Unie, aniž kupující ví, zda tato přeprava bude uskutečněna tímto poskytovatelem nebo jiným subjektem. V tomto případě musí být podle předkládajícího soudu všechny částky, které poskytovatel služeb vyúčtoval kupujícímu, kvalifikovány jako náklady na dopravu a připočítány ke kupní ceně dováženého zboží. Naproti tomu má za to, že pokud se jedná o zasílatelskou smlouvu ve smyslu článku 8:60 občanského zákoníku, podle něhož se poskytovatel služeb zavazuje, že bude zprostředkovatelem nebo že zajistí přepravu, odměna za jeho činnost nemusí být „náklady na dopravu“ ve smyslu čl. 32 odst. 1 písm. e) bodu i) celního kodexu.
18
Za těchto podmínek se Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být čl. 32 odst. 1 písm. e) bod i) celního kodexu vykládán v tom smyslu, že pod pojmem ‚náklady na dopravu‘ je třeba chápat částky účtované skutečnými přepravci dováženého zboží, a to i když tito přepravci tyto částky neúčtovali přímo kupujícímu dováženého zboží, nýbrž je účtovali jinému subjektu, který uzavřel smlouvy o přepravě věci se skutečnými přepravci na účet kupujícího dováženého zboží a který tomuto kupujícímu účtoval za svou činnost související se zajištěním přepravy vyšší částky?“
K předběžné otázce
19
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 32 odst. 1 písm. e) bod i) celního kodexu musí být vykládán v tom smyslu, že pojem „náklady na dopravu“ ve smyslu tohoto ustanovení zahrnuje dodatečné částky, které zasílatel účtoval dovozci za službu spočívající v zajištění přepravy dováženého zboží na celní území Unie a které odpovídají ziskovému rozpětí a nákladům tohoto zasílatele.
20
Úvodem je třeba uvést, že pojem „náklady na dopravu“ není v celním kodexu definován a že tento kodex neobsahuje žádný odkaz na právo členských států za účelem vymezení smyslu a rozsahu tohoto pojmu.
21
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že jak z požadavků jednotného použití unijního práva, tak ze zásady rovnosti vyplývá, že znění ustanovení unijního práva, které výslovně neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení svého smyslu a rozsahu, musí být zpravidla vykládáno autonomním a jednotným způsobem v celé Evropské unii, přičemž tento výklad je třeba nalézt s přihlédnutím ke kontextu tohoto ustanovení a k cíli sledovanému dotčenou právní úpravou (rozsudky ze dne 3. září 2014, Deckmyn a Vrijheidsfonds, C‑201/13, EU:C:2014:2132, bod 14, jakož i ze dne 12. prosince 2013, Christodoulou a další, C‑116/12, EU:C:2013:825, bod 34 a citovaná judikatura).
22
Pojem „náklady na dopravu“ uvedený v čl. 32 odst. 1 písm. e) bodě i) celního kodexu musí být tudíž považován za autonomní pojem unijního práva a musí být vykládán při současném zohlednění cíle sledovaného dotčenou právní úpravou, jakož i kontextu tohoto článku.
23
Je třeba dále uvést, že v rozsudku ze dne 6. června 1990, Unifert (C‑11/89, EU:C:1990:237), vyložil Soudní dvůr tento pojem, který byl uveden v čl. 8 odst. 1 písm. e) bodě i) nařízení Rady (EHS) č. 1224/80 ze dne 28. května 1980 o celní hodnotě zboží (Úř. věst. 1980, L 134, s. 1), jehož znění bylo převzato do čl. 32 odst. 1 písm. e) bodu i) celního kodexu.
24
V bodě 30 uvedeného rozsudku měl Soudní dvůr za to, že „pojem ‚náklady zboží‘ musí být chápán tak, že zahrnuje veškeré hlavní nebo vedlejší náklady spojené s přepravou zboží na celní území [Unie]“. Rozhodl také, že „náklady na prostoje, které spočívají v náhradě stanovené v přepravní smlouvě ve prospěch majitele lodě a jejichž cílem je kompenzovat zpoždění při nakládce lodě, musí být považovány za ‚náklady na dopravu‘ “.
25
Jak tvrdí nizozemská vláda a Evropská komise, z bodu 30 rozsudku ze dne 6. června 1990, Unifert (C‑11/89, EU:C:1990:237) a zvláště z použití pojmů „veškeré“ a „hlavní nebo vedlejší“ Soudním dvorem vyplývá, že pojem „náklady na dopravu“ musí být vykládán extenzivně. Rozhodujícím kritériem k tomu, aby náklady mohly být považovány za „náklady na dopravu“ ve smyslu čl. 32 odst. 1 písm. e) bodu i) celního kodexu je dále skutečnost, že jsou spojeny s přepravou zboží na celní území Unie bez ohledu na to, zda jsou tyto náklady inherentní skutečné přepravě tohoto zboží nebo pro ni nezbytné.
26
„Náklady na dopravu“ ve smyslu uvedeného ustanovení nejsou tudíž nezbytně omezeny na částky účtované přepravci, kteří sami uskuteční přepravu dováženého zboží. Částky účtované jinými poskytovateli služeb, jako například zasílatelem, mohou být takovými náklady, pokud jsou spojeny s přepravou zboží na celní území Unie.
27
Vzhledem k tomu, že ve věci v původním řízení odpovídají dodatečné částky, které zasílatel účtoval společnosti The Shirtmakers, nákladům, jež tento zasílatel vynaložil na zajištění přepravy tohoto zboží na celní území Unie, jakož i jeho ziskovému rozpětí, musí být tyto částky považovány za částky, které jsou spojeny s přepravou tohoto zboží na celní území Unie. Tyto náklady jsou tudíž náklady na dopravu ve smyslu čl. 32 odst. 1 písm. e) bodu i) celního kodexu.
28
Takový výklad je rovněž v souladu s cíli sledovanými unijní právní úpravou týkající se určení celní hodnoty. Podle ustálené judikatury Soudního dvora totiž platí, že cílem této právní úpravy je zavedení spravedlivého, jednotného a nestranného systému, který vylučuje používání libovolných nebo fiktivních celních hodnot. Celní hodnota tedy musí odrážet skutečnou hospodářskou hodnotu dováženého zboží a zohledňovat veškeré prvky tohoto zboží, které mají hospodářskou hodnotu (rozsudek ze dne 19. března 2009, Mitsui & Co. Deutschland, C‑256/07, EU:C:2009:167, bod 20 a citovaná judikatura).
29
Ačkoli předkládající soud naznačuje patrně opak, pojem „náklady na dopravu“ ve smyslu čl. 32 odst. 1 písm. e) bodu i) celního kodexu nemůže kromě toho záviset na kategorii smlouvy definované vnitrostátním právem, do které patří dotčená smlouva uzavřená mezi dovozcem a zasílatelem, jelikož tento pojem je autonomním pojmem unijního práva.
30
Závěr č. 8 kompendia textů o celní hodnotě (TAXUD/800/2002-FR), na který předkládající soud odkazuje, nemůže dále zpochybnit závěr uvedený v bodě 24 tohoto rozsudku. Situace, ke které se vztahuje tento závěr, se týká zvláštní formy poskytování služby, a sice inkasa nákladů na dopravu, o kterou se ve věci v projednávaném případě nejedná.
31
Vzhledem k výše uvedenému je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 32 odst. 1 písm. e) bod i) celního kodexu musí být vykládán v tom smyslu, že pojem „náklady na dopravu“ ve smyslu tohoto ustanovení zahrnuje dodatečné částky, které zasílatel účtoval dovozci za službu spočívající v zajištění přepravy dováženého zboží na celní území Unie a které odpovídají ziskovému rozpětí a nákladům tohoto zasílatele.
K nákladům řízení
32
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (desátý senát) rozhodl takto:
Článek 32 odst. 1 písm. e) bod i) nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství, musí být vykládán v tom smyslu, že pojem „náklady na dopravu“ ve smyslu tohoto ustanovení zahrnuje dodatečné částky, které zasílatel účtoval dovozci za službu spočívající v zajištění přepravy dováženého zboží na celní území Evropské unie a které odpovídají ziskovému rozpětí a nákladům tohoto zasílatele.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: nizozemština.