Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
NICHOLAS EMILIOU
23 päivänä huhtikuuta 2026 (1)
Asia C‑17/25
LS,
KV,
RY,
UJ ja
TM
vastaan
Società Cattolica di Assicurazione SpA,
jossa asian käsittelyyn osallistuvat
Fata Assicurazione Danni SpA,
BZ,
FN,
NA,
ZI,
DR,
Darag Italia SpA ja
EO
(Ennakkoratkaisupyyntö – Corte suprema di cassazione (ylin tuomioistuin, Italia))
Ennakkoratkaisupyyntö – Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettava vakuutus – Direktiivi 84/5/ETY – Uhrin perillisille aiheutunut aineeton vahinko – Vakuutuksenantajan nostama takaisinsaantikanne – Vakuutuskirjaan sisältyvän sopimuslausekkeen pätemättömyyteen vetoaminen – Tuomioistuimella ei ole toimivaltaa valvoa kyseisen ehdon pätevyyttä (täytäntöönpanokelpoisuutta) – Lainvoimaiseksi tulleen tuomion vaikutukset kyseisen ehdon pätevyyteen (täytäntöönpanokelpoisuuteen)
I       Johdanto
1.        Toisen neuvoston direktiivin 84/5/ETY(2) 2 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden oli varmistettava, että mitään vakuutuskirjan sisältämää lakisääteistä määräystä tai sopimuslauseketta, jolla evätään korvaus erityisesti tapauksissa, joissa ajoneuvoja käyttävät tai kuljettavat henkilöt, jotka ovat rikkoneet kyseisen ajoneuvon kuntoa ja turvallisuutta koskevia teknisiä vaatimuksia, ei sovelleta vahinkoa kärsineiden (kolmansien) korvausvaatimuksiin (tai pikemminkin, että se ei ole täytäntöönpanokelpoinen).(3) Sama sääntö sisältyy nykyisin direktiiviin 2009/103/EY,(4) joka on toisen direktiivin (ja muiden tätä alaa koskevien direktiivien) oikeudellinen seuraaja).(5)
2.        Pääasian oikeudenkäynnissä käsiteltävä riita-asia koskee liikenneonnettomuutta, jossa moottoripyörä ja toinen ajoneuvo törmäsivät toisiinsa; moottoripyörän kuljettaja ja matkustaja saivat molemmat surmansa. Matkustaja oli moottoripyörän omistaja ja kyseiselle moottoripyörälle otetun vakuutuksen haltija. Asianomainen vakuutusyhtiö nosti takaisinsaantikanteen matkustajan perillisiä vastaan ja vaati heitä palauttamaan määrät, jotka heille oli maksettu matkustajan kuolemasta aiheutuneesta aineettomasta vahingosta. Vakuutusyhtiö väitti vaatimuksensa tueksi, että moottoripyörä soveltui teknisesti ainoastaan yhden henkilön (kuljettaja) kuljettamiseen ja että vakuutuskirjassa evättiin korvaus tapauksissa, joissa ajoneuvolla kuljetetaan matkustajia lainvastaisesti (jäljempänä poissulkemislauseke).
3.        Riita-asian käsittelyssä on ollut useita vaiheita. Sen nykyisessä vaiheessa, jossa asia on vireillä (toisen kerran) Corte suprema di cassazionessa (ylin tuomioistuin, Italia), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, matkustajan perilliset väittävät, että poissulkemislauseke on pätemätön. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että poissulkemislausekkeen (suhteellista) pätemättömyyttä koskeva väite on jätettävä tutkimatta kansallisen oikeuden nojalla niiden oikeusvoimavaikutusten vuoksi, joita on menettelyn aiemmassa vaiheessa annetulla tuomiolla, jossa vahvistetaan vakuutuksenantajan oikeus nostaa takaisinsaantikanne matkustajan perillisiä vastaan kyseisen sopimuslausekkeen perusteella, koska tätä oikeutta ei ollut riitautettu. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin myös huomauttaa, että tällainen takaisinsaantikanteen nostamista koskevan vakuutuksenantajan oikeuden (implisiittinen) vahvistaminen vaikuttaa olevan ristiriidassa toisen direktiivin (jota sovelletaan ajallisesti käsiteltävään asiaan) 2 artiklan 1 kohdassa vahvistetun säännön kanssa.(6) Kyseinen tuomioistuin pohtiikin, edellytetäänkö unionin oikeudessa kansallisten oikeusvoimavaikutusten syrjäyttämistä, jotta tätä asiaa voidaan tutkia ja jotta varmistetaan edellä mainitun säännöksen tehokkuus.
4.        Tämän asian innoittajana on toiminut erityisesti unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, jossa kansallisille tuomioistuimille asetetaan velvollisuus jättää huomiotta oikeusvoimavaikutukset kuluttaja-asioissa, joissa – yksinkertaisesti sanottuna – nämä tuomioistuimet eivät ole menettelyn aiemmassa vaiheessa tutkineet kuluttajasopimuksiin sisältyvien ehtojen mahdollista kohtuuttomuutta.(7) Tämä velvollisuus syntyi oikeuskäytännön asteittaisen kehityksen (joka, kuten jäljempänä selitän, kulminoitui äskettäiseen tuomioon Soledil) tuloksena ja muodostaa poikkeuksen sääntöön, jonka mukaan tuomioistuinten lainvoimaisten toteamusten on säilyttävä koskemattomina. Käsiteltävässä asiassa esitetyt ennakkoratkaisukysymykset tarjoavat unionin tuomioistuimelle tilaisuuden selventää ensimmäisen kerran, sovelletaanko tätä velvollisuutta moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan unionin lainsäädännön alalla sellaisten näkökohtien perusteella, jotka ovat ominaisia liikenneonnettomuuksissa vahinkoa kärsineiden suojelulle, mikä on yksi kyseisen lainsäädännön tavoitteista.
II     Asiaa koskevat oikeussäännöt
A       Euroopan unionin oikeus
5.        Direktiivin 72/166/ETY(8) johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa todettiin, että ”moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa pakollista vakuutusturvaa eli liikennevakuutusta koskevien rajatarkastusten ainoana tarkoituksena on turvata niiden henkilöiden edut, jotka saattavat joutua sellaisten ajoneuvojen aiheuttamien vahinkojen uhreiksi; tällaisten rajatarkastusten olemassaolo johtuu tällä alalla sovellettavien kansallisten vaatimusten välisistä eroista”.
6.        Kyseisen direktiivin johdanto-osan kolmannen perustelukappaleen mukaan ”nämä erot ovat sellaisia, että ne saattavat estää moottoriajoneuvojen ja henkilöiden vapaata liikkuvuutta yhteisön alueella; näin ollen ne vaikuttavat välittömästi yhteismarkkinoiden luomiseen ja toimintaan”.
7.        Sen johdanto-osan viidennessä perustelukappaleessa todettiin, että ”on toivottavaa, että jäsenvaltioiden asukkaat ovat paremmin selvillä yhteismarkkinoiden olemassaolosta ja että tässä tarkoituksessa ryhdytään toimenpiteisiin, joilla edelleen lievennetään jäsenvaltioiden välillä kulkevien ihmisten ja moottoriajoneuvojen liikkumista koskevia säännöksiä; – –”.
8.        Ensimmäisen direktiivin johdanto-osan kuudennessa perustelukappaleessa todettiin lisäksi, että ”tällainen matkustajien liikkuvuutta koskevien määräysten lieventäminen on uusi askel kohti jäsenvaltioiden markkinoiden keskinäistä avaamista ja kotimarkkinoiden kaltaisten olosuhteiden luomista”.
9.        Sen 3 artiklan 1 kohdassa säädettiin, että ”jäsenvaltioiden on toteutettava – – tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että sellaisten ajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta on otettu liikennevakuutus, joilla on pysyvä kotipaikka sen alueella. Vakuutetun vastuun laajuus sekä vakuutusturvan ehdot määräytyvät näiden toimenpiteiden mukaisesti.”
10.      Toisen direktiivin johdanto-osan kolmannen ja seitsemännen perustelukappaleensanamuoto oli seuraava:
”kuitenkin tämän vakuuttamisvelvollisuuden laajuuden osalta on jäsenvaltioiden lainsäädännössä merkittäviä eroja; nämä eroavuudet vaikuttavat suoraan yhteismarkkinoiden luomiseen ja toimintaan,
– –
on vahingon kärsineiden etujen mukaista, että joidenkin poikkeuslausekkeiden vaikutukset rajoitetaan vakuutuksenantajan ja vahingosta korvausvastuussa olevan henkilön väliseen suhteeseen; – –”.
11.      Toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että mitään [ensimmäisen direktiivin] 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti tehdyn vakuutuskirjan sisältämää lakisääteistä määräystä tai sopimuslauseketta, jolla evätään korvaus tapauksissa, joissa ajoneuvoja käyttävät tai kuljettavat:
–      henkilöt, joilla ei ole nimenomaista tai muutoin annettua lupaa siihen,
–      henkilöt, joilla ei ole kyseisen ajoneuvon kuljettamiseen oikeuttavaa ajokorttia, tai
–      henkilöt, jotka ovat rikkoneet kyseisen ajoneuvon kuntoa ja turvallisuutta koskevia lakisääteisiä teknisiä vaatimuksia,
ei sovelleta [ensimmäisen direktiivin] 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti vahinkoa kärsineiden kolmansien korvausvaatimuksiin.
Edellä ensimmäisessä luetelmakohdassa mainittua säännöstä tai lauseketta voidaan kuitenkin soveltaa sellaisten henkilöiden vahingoksi, jotka ovat vapaaehtoisesti menneet vahingon tai vamman aiheuttaneeseen ajoneuvoon, jos vakuutuksenantaja voi osoittaa heidän tienneen ajoneuvon olleen varastettu.
Jäsenvaltiot saavat olla soveltamatta niiden alueella tapahtuviin vahinkoihin ensimmäisen alakohdan säännöstä, jos vahingonkärsinyt voi saada korvausta vahingostaan sosiaaliturvalaitokselta.”
12.      Kolmannen neuvoston direktiivin 90/232/ETY(9) johdanto-osan viidennessä perustelukappaleessa todettiin, että ”tietyissä jäsenvaltioissa erityisesti moottoriajoneuvojen matkustajien pakollinen vakuutusturva on puutteellinen; tämän erityisen vahinkoalttiin mahdollisten vahingonkärsineiden ryhmän suojelemiseksi puutteet olisi korjattava”.
13.      Kolmannen direktiivin johdanto-osan 13. perustelukappaleessa todettiin, että ”tällainen täydennys, joka parantaa vakuutettujen ja vahingonkärsineiden vakuutusturvaa, helpottaa edelleen yhteisön sisäisten rajojen ylittämistä ja siten sisämarkkinoiden toteuttamista ja toimintaa; tämän vuoksi olisi lähtökohdaksi otettava kuluttajansuojan korkea taso”.
14.      Kolmannen direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa säädettiin, että ”[ensimmäisen direktiivin] 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta vakuutuksesta on korvattava ajoneuvon käytöstä kaikille matkustajille paitsi kuljettajalle aiheutuneet henkilövahingot, edellä sanotun kuitenkaan rajoittamatta [toisen direktiivin] 2 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan soveltamista”.
B       Italian oikeus
15.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa erityisesti siviililain (Codice civile) 2059 §:ään, sellaisena kuin sitä on tulkittu kansallisessa oikeuskäytännössä; kyseinen säännös koskee onnettomuudessa kuolleen henkilön läheisille perheenjäsenille aiheutuneen aineettoman vahingon korvaamista. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittää, että näitä perheenjäseniä on pidettävä uhreina ja näin ollen vahinkoa kärsineinä kolmansina osapuolina, joiden oikeutta korvaukseen vakuutuksenantajan nostama takaisinsaantikanne ei voi heikentää.
16.      Se myös selittää, että siviiliprosessilaki (Code of Civil Procedure, jäljempänä CPC) ei mahdollista siviilimenettelyssä esitettyjen vaatimusten muuttamista miten tahansa. Ensimmäisessä oikeusasteessa vaatimusta voidaan muuttaa ainoastaan tiukoissa rajoissa (ks. CPC:n 171ter § tai ensimmäisen oikeusasteen menettelyn aikaan voimassa olleista säännöistä CPC:n 183 §). Muutoksenhakumenettelyssä uusien perusteiden lisääminen ei ole sallittua (CPC:n 345 §); sama pätee laillisuusvalvontaan (CPC:n 360 §).
17.      Lisäksi, jos muutoksenhakutuomioistuimen antamasta tuomiosta tehdään kassaatiovalitus, ”asian palauttamista koskevassa menettelyssä – – asianosaiset eivät voi esittää muita väitteitä kuin ne, jotka esitettiin menettelyssä, jossa valituksenalainen tuomio annettiin, paitsi jos tarve uusien väitteiden esittämiseen seuraa kassaatiomenettelyssä annetusta tuomiosta (CPC:n 394 §:n kolmas momentti). Muutoksenhakutuomioistuimen tutkimilla kysymyksillä, joita ei riitauteta kassaatiovalituksessa, on siten lainvoima (siviililain 2909 § ja CPC:n 324 §). Poikkeukset tästä periaatteesta ovat mahdollisia vain, jos kassaatiomenettely, jossa asia palautetaan, koskee tuomion osaa, joka on looginen tai oikeudellinen edellytys saman ratkaisun toiselle osalle (CPC:n 336 §:n ensimmäinen momentti).
18.      Lisäksi vastauksena unionin tuomioistuimen esittämään kysymykseen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittää, että toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohtaa ei pantu täytäntöön kansallisessa lainsäädännössä ad hoc
‑säädöksellä vaan että kaikista kyseisen direktiivin säännöksistä (lukuun ottamatta 3 artiklaa, josta käsiteltävässä asiassa ei ole kyse) säädettiin jo moottoriajoneuvojen ja alusten käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavasta pakollisesta vakuutuksesta 24.12.1969 annetussa laissa nro 990 (legge n. 990 relativa all’assicurazione obbligatoria della responsabilità civile derivante dalla circolazione dei veicoli a motore e dei natanti; GURI nro 2, 3.1.1970) (jäljempänä laki nro 990).
19.      Kyseisen lain 18 §:n toisessa momentissa vahvistettiin etenkin periaate, jonka mukaan sopimuslausekkeisiin, joissa rajoitetaan vakuutusturvaa, ei voida vedota vahinkoa kärsineisiin kolmansiin osapuoliin nähden (sääntö, joka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan vastaa toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohtaa). Kyseisessä säännöksessä etenkin säädettiin, että ”vakuutuskorvauksen koko enimmäismäärän osalta vakuutuksenantaja ei voi vedota vahinkoa kärsinyttä osapuolta, joka vaatii korvausta suoraan siltä, vastaan sellaiseen sopimukseen tai sopimusehtoon perustuviin poikkeuksiin, jossa määrätään vahinkoa kärsineen osapuolen mahdollisesta osallistumisesta vahingon korvaamiseen. Vakuutuksenantajalla on kuitenkin takautumisoikeus vakuutuksenottajaan nähden siltä osin kuin sillä olisi ollut sopimuksen perusteella oikeus evätä tältä korvaus tai alentaa sitä.”
III  Tosiseikat, asian käsittely kansallisissa tuomioistuimissa ja ennakkoratkaisukysymykset
20.      PA kuoli 30.8.1998 tieliikenneonnettomuudessa. Onnettomuus tapahtui, kun PA oli liikenteessä omistamallaan moottoripyörällä, jota kuljetti SE, joka myös kuoli onnettomuuden seurauksena. Moottoripyörä oli vakuutettu FATA S.p.a:n, josta myöhemmin tuli Cattolica Assicurazioni S.p.a. (jäljempänä Cattolica), vastuuvakuutuksella. PA oli vakuutuksenottaja.
21.      TM, EO, RY, LS, KV ja UJ (jäljempänä PA:n omaiset) nostivat vuonna 1999 Tribunale di Crotonessa (Crotonen alioikeus, Italia) kanteen kaikkia sellaisia henkilöitä vastaan, joiden voitaisiin periaatteessa katsoa olevan korvausvastuussa liikenneonnettomuuden perusteella, mukaan lukien Cattolica. Asia päättyi ensimmäisessä oikeusasteessa Tribunale di Crotonen 24.1.2005 antamaan tuomioon, jossa SE:n todettiin olevan 80-prosenttisesti vastuussa onnettomuudesta (loput 20 prosenttia vastuusta kuului toisen ajoneuvon kuljettajalle).
22.      Edellä mainitun oikeudenkäynnin ollessa vireillä Cattolica nosti samassa tuomioistuimessa PA:n omaisia vastaan kanteen, jossa se väitti, että i) kyseessä oleva moottoripyörä oli hyväksytty teknisesti sellaiseksi, että sillä voitiin kuljettaa vain yhtä henkilöä; ii) kyseistä ajoneuvoa koskevassa vakuutussopimuksessa suljettiin pois vakuutusturva sääntöjenvastaisen henkilöliikenteen osalta; iii) vaikka tätä poissulkemista ei voitu panna täytäntöön vahingon kärsineeseen kolmanteen osapuoleen nähden, vakuutusyhtiö saattoi vaatia vakuutuksenottajaa korvaamaan onnettomuuden uhrille maksetut määrät; iv) koska vakuutuksenottaja oli kuollut, hänen velkansa olivat siirtyneet perintölain nojalla hänen perillisilleen ja v) näin ollen, vaikka PA:n omaisilla oli oikeus saada korvaus PA:n kuolemasta, he myös perivät hänen velkansa ja heidän oli näin ollen maksettava vakuutuksenantajalle takaisin heille vahingon kärsineinä kolmansina osapuolina maksetut määrät. Tämän perusteella Cattolica vaati, että PA:n omaiset olisi määrättävä palauttamaan kaikki heille maksetut tai maksettavat määrät (jäljempänä takaisinsaantikanne).
23.      Corte di appello di Catanzaro (Catanzaron ylioikeus, Italia) määräsi 27.9.2012 antamallaan tuomiolla PA:n omaiset palauttamaan Cattolicalta saamansa määrät. Cattolica teki kyseisestä tuomiosta kassaatiovalituksen, jossa se väitti, että Corte di appello di Catanzaro oli ratkaissut PA:n omaisille ennakkomaksuna jo maksettujen määrien palauttamista koskevan vaatimuksen, mutta ei ollut lausunut heidän velvollisuudestaan maksaa takaisin heille tulevaisuudessa maksettavat määrät.
24.      Corte suprema di cassazione hyväksyi valituksen 10.5.2016 antamallaan tuomiolla ja totesi, että Cattolicalla oli oikeus saada PA:n omaisille jo maksetut ja vielä maksamatta olevat määrät täysimääräisesti takaisin edellyttäen, että asiakysymystä käsittelevä tuomioistuin toteaa PA:n omaisten olevan hänen perillisiään. Asiakysymyksen käsittelyä jatkettiin Corte di appello di Catanzarossa. Kyseinen tuomioistuin vahvisti 21.12.2020 antamallaan tuomiolla PA:n omaisten perillisaseman ja määräsi, että heidän on maksettava Cattolicalle takaisin jo saadut määrät ja että heille vielä maksamatta olevat määrät kuitataan määristä, jotka heidän on maksettava takaisin takaisinsaantikanteen perusteella.(10)
25.      LS ja KV (kaksi PA:n omaista) tekivät asiassa kassaatiovalituksen Corte suprema di cassazioneen. UJ, RY ja TM liittyivät tähän valitukseen (LS:stä, KV:stä, UJ:stä, RY:stä ja TM:stä käytetään jäljempänä nimitystä ”pääasian valittajat”). Nämä valittajat väittävät kyseisessä tuomioistuimessa ensimmäisen kerran pääasian oikeudenkäynnin aloittamisen jälkeen, että poissulkemislauseke on pätemätön sillä perusteella, että se on toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan vastainen.
26.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että tältä väitteeltä, vaikka se saattaakin olla perusteltu, puuttuvat selvästi tutkittavaksi ottamisen edellytykset kansallisen lainsäädännön nojalla, koska sitä ei esitetty menettelyn aiemmassa vaiheessa. Tästä seuraa, että poissulkemislausekkeen mukainen Cattolican oikeus kuuluu nyt menettelyssä aiemmin annetuista tuomioistuinratkaisuista johtuvan oikeusvoimavaikutuksen piiriin, koska sitä koskevaa perustetta ei ole esitetty aiemmin. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kuitenkin huomauttaa, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä on katsottu, että tuomioiden lainvoiman periaatteeseen on useita poikkeuksia, ja on epävarma siitä, olisiko yhtä tällaista poikkeusta sovellettava käsiteltävän asian olosuhteisiin. Se myös toteaa, että pääasian valittajat olivat osoittaneet sen mukaan täydellistä passiivisuutta, koska he eivät olleet vedonneet riidanalaisen lausekkeen pätemättömyyteen menettelyn aiemmassa vaiheessa.
27.      Tässä tilanteessa Corte suprema di cassazione päätti 23.12.2024 tekemällään päätöksellä, joka saapui unionin tuomioistuimeen 15.1.2025, lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [toisen direktiivin] 2 artikla tilanteessa, josta on kyse pääasian oikeudenkäynnissä, esteenä kansalliselle lainsäädännölle, joka sen takia, että tuomio on saanut lainvoiman Italian siviiliprosessissa, estää sen, että ensimmäistä kertaa Corte suprema di cassazionessa [asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä tuomioistuin] vedotaan siihen, että [moottoriajoneuvon vastuuvakuutusta koskevaan] vakuutussopimukseen sisältyvä lauseke, jonka mukaan vakuutuksenantaja voi mainitun direktiivin vastaisesti nostaa takaisinsaantikanteen sellaista kuljetettua henkilöä vastaan, joka on sekä vahingonkärsijän että vakuutetun asemassa, on pätemätön?
2)      Noudatetaanko periaatetta, jonka mukaan [Euroopan unionin] oikeuden tehokkuus syrjäyttää oikeusvoiman, myös silloin, kun: a) oikeusvoimaperiaatteella loukataan tieliikenneonnettomuudessa kuolleen henkilön omaisten [toisen direktiivin] 2 artiklassa tunnustettua oikeutta saada korvausta [moottoriajoneuvon vastuuvakuutuksen] vakuutuksenantajalta; b) kyseisen oikeuden haltija on tältä osin pysytellyt täysin passiivisena oikeudenkäyntimenettelyssä, joka on päättynyt unionin oikeuden kanssa ristiriitaiseen lainvoimaiseen tuomioon?”
28.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin myös pyysi, että asia käsitellään nopeutetussa menettelyssä unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 105 artiklan mukaisesti. Pyyntönsä tueksi se viittasi ensinnäkin unionin tuomioistuimen tulevan tuomion merkityksellisyyteen monien muiden asioiden kannalta, kun otetaan huomioon käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisten sopimuslausekkeiden yleisyys. Toiseksi se viittasi tähän menettelyyn johtaneista tapahtumista kuluneeseen aikaan.
29.      Unionin tuomioistuimen presidentti hylkäsi pyynnön 8.4.2025 antamallaan määräyksellä, jossa hän muistutti, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan pelkästään yksityisten intressi, vaikka se voi olla oikeutettu, määrittää mahdollisimman nopeasti niille unionin oikeuden perusteella kuuluvien oikeuksien ulottuvuus, ei yksinään voi oikeuttaa nopeutetun menettelyn käyttämistä. Kyseisessä määräyksessä unionin tuomioistuimen presidentti myös muistutti, että sama pätee suureen määrän henkilöitä tai oikeudellisia tilanteita, joihin ratkaisu, joka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on annettava esitettyään ennakkoratkaisupyynnön unionin tuomioistuimelle, voi vaikuttaa.(11)
30.      Kirjallisia huomautuksia tässä menettelyssä esittivät Cattolica, Italian ja Suomen hallitukset sekä Euroopan komissio. Kyseiset hallitukset ja komissio esittivät suulliset lausumansa 12.3.2026 pidetyssä istunnossa.
IV     Asian tarkastelu
31.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksillään lähinnä ensinnäkin, onko unionin oikeus esteenä kansallisen oikeuden mukaisille oikeusvoimavaikutuksille, jotka koskevat vakuutuksenantajan oikeutta vaatia tieliikenneonnettomuuden uhrina olleen matkustajan perillisille maksetun (tai maksettavan) korvauksen palauttamista. Käsiteltävässä asiassa asianomainen matkustaja oli myös vakuutuksenottaja ja käytti kyseistä ajoneuvoa sen teknisten vaatimusten vastaisesti. Tämä kysymys tulee esille tilanteessa, jossa kanne, jossa vaaditaan korvauksen palauttamista, perustuu vakuutuskirjan ehtoon, jonka väittään olevan toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdasta johtuvan säännön vastainen. Muistutan, että kyseisen säännön (joka sisältyy nykyisin direktiivin 2009/2013 13 artiklan 1 kohdan c alakohtaan) mukaan jäsenvaltioiden oli varmistettava, että mitään vakuutuskirjan sisältämää lakisääteistä määräystä tai sopimuslauseketta, jolla evätään korvaus erityisesti silloin, kun ajoneuvon käytössä rikotaan kyseisen ajoneuvon kuntoa ja turvallisuutta koskevia lakisääteisiä teknisiä vaatimuksia, ei sovelleta vahinkoa kärsineiden kolmansien korvausvaatimuksiin (tällainen määräys tai lauseke ei ole täytäntöönpanokelpoinen). Tämän kysymyksen innoittajana on toiminut etenkin oikeusvoiman periaatetta koskeva poikkeus, jonka unionin tuomioistuin on kehittänyt muun muassa direktiivissä 93/13/ETY(12) säädettävän kuluttajansuojan alalla ja jota sovelletaan tilanteissa, joissa kansalliset tuomioistuimet eivät ole tutkineet asiaa koskevien sopimusehtojen mahdollista kohtuuttomuutta.
32.      Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, vaikuttaako edellisen kysymyksen arviointiin se seikka, että pääasian valittajat ”ovat tältä osin pysytelleet täysin passiivisena”. Kuten jäljempänä selitän, innoittajana tälle ilmaisulle on toiminut täydellisen passiivisuuden käsite, joka sekin on lainattu direktiivin 93/13 yhteydessä kehittyneestä oikeuskäytännöstä ja jota ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin käyttää kuvaamaan sitä, että pääasian valittajat eivät vedonneet poissulkemislausekkeen pätemättömyyteen menettelyn aiemmassa vaiheessa (johon he muutoin osallistuivat aktiivisesti).
33.      Ennen kuin käsittelen näiden kysymysten asiasisältöä (B jakso), tarkastelen lyhyesti niiden tutkittavaksi ottamista (A jakso).
A       Ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottaminen
34.      Esittämättä muodollisesti oikeudenkäyntiväitettä ennakkoratkaisupyynnön osalta Cattolica toteaa kirjallisissa huomautuksissaan, että Corte suprema di cassazione ylitti toimivaltansa esittäessään nyt käsiteltävän pyynnön. Tämä johtuu sen mukaan siitä, että sovellettavan kansallisen lainsäädännön sanamuoto on esteenä kansallisen lainsäädännön tulkinnalle unionin oikeuden mukaisesti. Cattolica väittää etenkin, että siviililain 2909 §:ssä säädetään, että oikeusvoimavaikutukset koskevat sekä nimenomaisesti esille tuotuja että implisiittisesti ratkaistuja kysymyksiä. Vaikka unionin tuomioistuin katsoisi, että unionin oikeudessa edellytetään kansallisten oikeusvaikutusten kumoamista nyt tarkasteltavissa olosuhteissa, tähän lopputulokseen ei voida päästä asiaa koskevan kansallisen lainsäädännön nojalla, koska se merkitsisi siviililain 2909 §:n tulkitsemista contra legem.
35.      Tältä osin huomautan, että ensinnäkin SEUT 267 artiklassa tarkoitetussa ennakkoratkaisumenettelyssä, kun otetaan huomioon unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välinen tehtäväjako, unionin tuomioistuimen tehtävänä ei ole arvioida sitä, onko ennakkoratkaisupyyntö tehty kansallisten oikeudenkäyntimenettelyä ja tuomioistuinten toimintaa koskevien sääntöjen mukaisesti.(13)
36.      Toiseksi muistutan, että tässä menettelyllisessä asiayhteydessä ”yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta”.(14) Näin ollen olettama, jonka mukaan ennakkoratkaisukysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta, tarkoittaa, että jos esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on lähtökohtaisesti vastattava niihin, paitsi jos on etenkin ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen.(15)
37.      Käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisukysymyksillä pyritään selvittämään, edellyttääkö toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa vahvistetun säännön tehokkuus, joka jäsenvaltioiden on varmistettava, että oikeusvoimaa koskeva kansallinen sääntö jätetään huomiotta tilanteessa, jossa lainvoimaisessa tuomioistuinratkaisussa on vahvistettu oikeus, jonka väitetään olevan kyseisen säännön vastainen. Ennakkoratkaisupyynnössä esitetystä selityksestä selviää, että tämä unionin oikeutta koskeva kysymys on suoraan merkityksellinen sen päätöksen kannalta, joka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tehtävä siinä vireillä olevassa asiassa poissulkemislausekkeesta esitetyn väitteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksistä. Tässä tilanteessa ennakkoratkaisukysymysten merkityksellisyys on osoitettu selvästi.
38.      Kun tarkastellaan kolmanneksi
Cattolican huomautusta, jonka mukaan siviililain 2909 §:ää on mahdotonta tulkita kansallisten oikeusvoimavaikutusten huomiotta jättämistä koskevan vaatimuksen mukaisesti pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevissa olosuhteissa (jos tällaisen vaatimuksen todetaan olevan olemassa), ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asia on ratkaista tämä asia ottaen huomioon sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä tarjotut tulkintamahdollisuudet. Se seikka, että nyt käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön esittämisen yhteydessä ei ole tuotu lainkaan esille kysymyksiä, jotka koskevat sitä, että edellä mainittua kansallista säännöstä on väitetysti mahdotonta tulkita unionin oikeuden mukaisesti, osoittaa, ettei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ole todennut mitään Cattolican kuvaaman kaltaista tulkintaestettä.
39.      Lisäksi ja edellä esitetystä huolimatta kansalliseen lainsäädäntöön sisältyvän säännön ja unionin oikeuden mukaisen vaatimuksen yhteensopimattomuus voidaan yleisesti ratkaista muilla tavoin. Jos kansallista lainsäädäntöä on mahdotonta tulkita unionin oikeuden mukaisesti, voi syntyä velvollisuus jättää soveltamatta unionin oikeuden kanssa yhteensopimatonta kansallisen lainsäädännön sääntöä (jos tilanteeseen sovellettavalla unionin oikeuden säännöllä on välitön oikeusvaikutus).(16) On totta, ettei tätä mahdollisuutta ole pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevan kaltaisissa horisontaalisissa oikeussuhteissa (koska kyseessä oleva säännös sisältyy direktiiviin eikä direktiiviin sellaisenaan voida vedota toista yksityistä vastaan).(17) Jos unionin oikeuden noudattamista ei ole mahdollista taata edellä mainituilla tavoilla, asianomainen osapuoli voi kuitenkin nostaa kyseisen jäsenvaltion vahingonkorvausvastuuta koskevan kanteen kansallisissa tuomioistuimissa.(18) Tästä seuraa, että se, että vastauksen, jonka unionin tuomioistuin antaa tietyssä asiassa tulkitsemalla kansallista lainsäädäntöä unionin oikeuden mukaisesti, noudattamista on (mahdollisesti) mahdotonta varmistaa, ei tee tästä vastauksesta (eikä siten sen taustalla olevista kysymyksistä) merkityksettömiä.
40.      Kaikista näistä syistä on nähdäkseni katsottava, että nyt käsiteltävä ennakkoratkaisupyyntö voidaan ottaa tutkittavaksi.
B       Ennakkoratkaisukysymysten asiasisältö
41.      Tässä jaksossa esitän ensin joitain alustavia huomautuksia nyt käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön ulottuvuudesta (jäljempänä 1 alajakso). Sen jälkeen tarkastelen asian kannalta merkityksellistä sääntelyä ja myös unionin oikeuden asemaa kansallisiin oikeusvoimavaikutuksiin nähden erityisesti kuluttaja-asioissa (jäljempänä 2 alajakso). Tämän perusteella selitän, että joistain samankaltaisuuksista huolimatta moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaan vakuutukseen ei liity direktiivissä 93/13 annettavan suojan erityispiirteitä, jotka ovat oikeuttaneet (jokseenkin laajasti määritellyn) poikkeuksen kansallisista oikeusvoimavaikutuksista.
1.     Tarkastelun ulottuvuus
42.      Esitän kaksi selvennystä seuraavan tarkastelun ulottuvuudesta.
43.      Ensinnäkin, kuten komissio muistuttaa, pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä oleva tilanne koskee yksityisiä (pääasian valittajat), jotka vetoavat sopimusehdon pätemättömyyteen (täytäntöönpanokelvottomuuteen) toiseen yksityiseen (Cattolica) nähden toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan rikkomisen perusteella. Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan, ja kuten edellä jo lyhyesti todettiin, on kuitenkin niin, ettei direktiivillä voi olla horisontaalista välitöntä oikeusvaikutusta yksityisten välisissä oikeussuhteissa.(19) Toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohtaan ei siten voida vedota sellaisenaan vakuutuksenantajaa vastaan sen väitteen tueksi, että kyseessä oleva poissulkemislauseke on pätemätön (täytäntöönpanokelvoton). Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kuitenkin selittää, että kyseisessä artiklassa vahvistettu sääntö käy ilmi lain nro 990 18 §:n toisesta momentista (kuten edellä 18 ja 19 kohdasta ilmenee). Se myös selittää, että kyseisessä säännöksessä, sellaisena kuin kansalliset tuomioistuimet ovat sitä tulkinneet, vahvistetaan periaate, jonka mukaan sopimuslausekkeisiin, joissa rajoitetaan vakuutusturvaa, ei voida vedota vahinkoa kärsineisiin kolmansiin osapuoliin nähden, kuten Italian hallitus myös huomautti istunnossa.
44.      Tässä tilanteessa ei voida katsoa, että nyt käsiteltävässä ennakkoratkaisupyynnössä otetaan esille kysymys toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan suorasta sovellettavuudesta horisontaalisessa oikeussuhteessa, vaan on pikemminkin katsottava, että siinä pyydetään tulkitsemaan sen säännöksiä, jotta kansallisen lainsäädännön vastaavaa säännöstä ja oikeusvoimaa koskevia kansallisen lainsäädännön asian kannalta merkityksellisiä säännöksiä tulkitaan oikein (unionin oikeuden mukaisesti).
45.      Toiseksi nyt käsiteltävä ennakkoratkaisupyyntö koskee ensisijaisesti kuluttajasopimuksiin liittyvän oikeusvoimaa koskevan poikkeuksen vaikutuksia moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavan vakuutuksen alalla. Komissio kuitenkin totesi kirjallisissa huomautuksissaan, että jos Cattolican ja PA:n välistä suhdetta pidetään direktiivissä 93/13 tarkoitettuna elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisenä suhteena, kyseisessä direktiivissä annettavasta suojasta johtuvia periaatteita sovellettaisiin automaattisesti
(oikeusvoimaa koskevaan poikkeukseen liittyvät periaatteet mukaan lukien). Näiden kahden sääntelyn keskinäistä vuorovaikutusta käsiteltiin myös seikkaperäisesti istunnossa.
46.      Tätä taustaa vasten, ja jotta lukijan olisi helpompi seurata jäljempänä esitettävää tarkastelua, arvioin kuluttajansuojan alalla kehitetyn oikeusvoimaa koskevan poikkeuksen sovellettavuutta ottaen huomioon moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavan vakuutuksen alaa koskevan unionin lainsäädännön erityistavoitteet, kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on pyytänyt. Sen jälkeen käsittelen tämän lainsäädännön alan ja direktiivin 93/13 välistä suhdetta (ja mahdollista päällekkäisyyttä).(20)
2.     Asian kannalta merkityksellinen sääntely
47.      Kuten edellä todettiin, esitän tämän alajakson aluksi huomautuksia moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa pakollista vakuutusta koskevassa unionin lainsäädännössä tarkoitetusta vahinkoa kärsineen kolmannen käsitteestä (jäljempänä a). Sen jälkeen käsittelen unionin oikeudessa omaksuttua kantaa kansallisen lainsäädännön mukaisiin oikeusvoimavaikutuksiin (jäljempänä b).
a)     Vahinkoa kärsineen kolmannen osapuolen käsite
48.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että Corte di appello di Catanzaron tuomiossa, josta on valitettu ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen, on ilmeisesti rikottu unionin oikeutta epäämällä oikeus korvaukseen sellaisen henkilön perillisiltä, joka ollessaan matkustajana moottoriajoneuvossa (jolle hän oli ottanut vakuutuksen) kuoli kyseistä ajoneuvoa koskevassa tieliikenneonnettomuudessa ja jonka on näin ollen katsottava olevan moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevissa unionin säännöksissä tarkoitettu vahinkoa kärsinyt kolmas.
49.      Tältä osin muistutan ensinnäkin, että näillä unionin säännöksillä on kahtalainen tavoite: niillä pyritään ”yhtäältä sekä ajoneuvojen, joiden pysyvä kotipaikka on Euroopan unionin alueella, että niiden kyydissä olevien henkilöiden vapaan liikkuvuuden varmistamiseen ja toiseksi sen takaamiseen, että näillä ajoneuvoilla aiheutetuista vahingoista kärsineet saavat samanlaisen kohtelun riippumatta siitä, missä unionin alueella onnettomuus on tapahtunut”.(21)
50.      Toiseksi henkilöistä, joihin tätä samankaltaisen kohtelun taetta sovelletaan, unionin tuomioistuin on toistuvasti todennut, että tältä osin on sallittua erottaa ainoastaan kuljettaja ja matkustaja.(22) Tästä seuraa, että kaikkia matkustajia on suojattava moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien unionin säännösten mukaisesti ja että heidän oikeudellisen tilanteensa on oltava sama riippumatta siitä, ovatko he myös etenkin vakuutuksenottajia.(23) Toisin sanoen se seikka, että matkustaja on vakuutuksenottaja, ei vaikuta hänen asemaansa vahinkoa kärsineenä kolmantena(24) (vaikka tällaista matkustajaa ei tietenkään voida pitää kolmantena onnettomuudessa osallisena olleen ajoneuvon kattamaan vakuutukseen nähden).
51.      Kolmanneksi unionin tuomioistuin on todennut, että pakollisen liikennevakuutuksen vakuutuksenantaja ei yleensä voi vedota oikeussääntöihin tai sopimuslausekkeisiin evätäkseen korvauksen vakuutetulla ajoneuvolla aiheutetun onnettomuuden kolmansilta vahingonkärsijöiltä.(25) Se on myös selittänyt, että toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa ainoastaan muistutetaan tästä velvollisuudesta edellyttämällä jäsenvaltioiden varmistavan, että tiettyä vakuutuskirjan sisältämää lakisääteistä määräystä tai sopimuslauseketta ei sovelleta vahinkoa kärsineisiin kolmansiin (eikä niitä voida panna täytäntöön näihin kolmansiin nähden).(26)
52.      Muistutan, että määräysten tai lausekkeiden ryhmät, jotka unionin lainsäätäjä on yksilöinyt, koskevat sellaisia määräyksiä tai lausekkeita, joilla evätään korvaus tapauksissa, joissa ajoneuvoja käyttävät i) henkilöt, joilla ei ole nimenomaista tai muutoin annettua lupaa siihen, ii) henkilöt, joilla ei ole kyseisen ajoneuvon kuljettamiseen oikeuttavaa ajokorttia, ja iii) henkilöt, jotka ovat rikkoneet kyseisen ajoneuvon kuntoa ja turvallisuutta koskevia lakisääteisiä teknisiä vaatimuksia (mistä on kyse käsiteltävässä asiassa). Tässä yhteydessä unionin tuomioistuin on painottanut, että ainoa poikkeus velvollisuudesta maksaa korvaus vahinkoa kärsineille kolmansille koskee edellä mainittua ensimmäistä ryhmää eli henkilöitä, jotka ovat vapaaehtoisesti menneet vahingon aiheuttaneeseen ajoneuvoon, kun vakuutuksenantaja pystyy osoittamaan heidän tienneen, että ajoneuvo oli varastettu,(27) kuten ilmenee toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan toisesta alakohdasta (nykyisin direktiivin 2009/103 13 artiklan 1 kohta).(28) Tätä poikkeusta ei ilmeisestikään voida soveltaa käsiteltävään asiaan.
53.      Neljänneksi ja viimeiseksi, vaikka moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevilla unionin säännöksillä ei pyritä yhdenmukaistamaan tieliikenneonnettomuuksiin sovellettavaa korvausvastuutta koskevia jäsenvaltioiden sääntöjä, viimeksi mainitut säännöt eivät voi tehdä ensiksi mainittuja tehottomiksi.(29) Unionin tuomioistuin on useaan otteeseen katsonut, että näin tapahtuisi, jos kansallisessa säännöstössä yleisin ja abstraktein kriteerein joko evätään uhrilta oikeus saada korvausta pakollisesta liikennevakuutuksesta tai rajoitetaan tätä oikeutta suhteettomasti sillä perusteella, että uhri on myötävaikuttanut vahingon syntymiseen.(30)
54.      Tämän perusteella unionin tuomioistuin on pitänyt seuraavia unionin oikeuden vastaisina: kansallista lainsäädäntöä, jossa pakollinen liikennevakuutus ei kata sellaisessa ajoneuvon osassa matkustaneille henkilöille (jotka olivat aitoja vahinkoa kärsineitä kolmansia) aiheutuneita vahinkoja, jota ei ole suunniteltu matkustajien kuljetukseen eikä varustettu istuimilla tätä tarkoitusta varten;(31) lainsäädäntöä, jossa sallitaan evätä matkustajan oikeus saada vakuutuksenantajalta korvausta tai rajoittaa sitä suhteettomasti sillä perusteella, että viimeksi mainittu oli ajoneuvon omistaja ja myötävaikutti kärsimäänsä vahinkoon päättäessään matkustaa kyseisessä ajoneuvossa, vaikka sitä kuljettanut henkilö oli alkoholin vaikutuksen alaisena;(32) lainsäädäntöä, jossa vakuutuskorvaus evätään automaattisesti liikenneonnettomuudessa vahinkoa kärsineeltä matkustajalta, joka oli vakuutettu kyseisen ajoneuvon kuljettamista varten ja joka myös antoi vakuuttamattomalle kuljettajalle luvan kyseisen ajoneuvon kuljettamiseen,(33) ja lainsäädäntöä, jonka mukaan vakuutuksenantaja voi vedota sellaista vahingonkärsijänä olevaa matkustajaa vastaan vakuutussopimuksen mitättömyyteen, joka johtuu vakuutuksenottajan sopimuksentekohetkellä tahallisesti antamista vääristä tiedoista, jotka koskivat kyseisen ajoneuvon tavanomaisen kuljettajan henkilöllisyyttä.(34)
55.      Näiden periaatteiden valossa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ilmeisestikin katsoo, että se seikka, että Cattolicalla oli kyseisen menettelyn aiemmassa vaiheessa mahdollisuus periä takaisin määrät, jotka sen oli maksettava pääasian valittajille PA:n kuoleman aiheuttaneen onnettomuuden yhteydessä, on toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan mukaisen säännön vastainen.
56.      Edellä 53 ja 54 kohdassa mainitun oikeuskäytännön täsmälliset seuraukset pääasian oikeudenkäynnissä käsiteltävälle riita-asialle eivät kuitenkaan ole nyt käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön kohteena, eikä niitä näin ollen tutkita lähemmin tässä ratkaisuehdotuksessa. Kyseisellä ennakkoratkaisupyynnöllä pyritään nimittäin selvittämään, onko tällainen tutkinta sallittava unionin oikeuden nojalla, koska sitä ei voida tehdä kansallisen lainsäädännön nojalla oikeusvoimavaikutusten vuoksi. Näin ollen seuraavaksi on käsiteltävä poikkeuksia edellä mainittuun, unionin oikeudesta johtuvan oikeusvarmuuden periaatteen ilmentymään.
b)     Unionin oikeus ja kansalliset oikeusvoimavaikutukset
57.      Huomautan alustavana seikkana, ettei unionin oikeudessa ole yleistä velvollisuutta, joka edellyttäisi, että ”kansallisen tuomioistuimen olisi jätettävä soveltamatta kansallisia menettelysääntöjä, joiden perusteella tuomioistuinratkaisu on lainvoimainen, vaikka siten olisi mahdollista lopettaa unionin oikeuden vastainen kansallinen tilanne”.(35) Unionin tuomioistuin muistuttaa toistuvasti oikeusvoiman periaatteen, joka on yksinkertaistetusti oikeutettu sekä oikeusrauhan ja oikeussuhteiden vakauden että hyvän lainkäytön varmistamiseksi, tärkeydestä,(36) kuten kaikki käsiteltävän asian muut osapuolet lähinnä muistuttivat.
58.      Tämä sääntö ei samanaikaisesti ole kuitenkaan ehdoton. Kysymystä siitä, voidaanko unionin oikeudessa joissain tilanteissa edellyttää kansallisten oikeusvoimavaikutusten huomiotta jättämistä, tarkastellaan vastaavuus‑ ja tehokkuusperiaatteiden, jotka muodostavat kehyksen jäsenvaltioiden menettelyllisen itsemääräämisoikeuden käytölle SEU 4 artiklan 3 kohtaan kirjatun vilpittömän yhteistyön periaatteen mukaisesti, muodostaman prisman läpi.(37)
59.      Näiden kahden periaatteen tarkastelun seurauksena on yksilöity useita poikkeuksia kansallisiin oikeusvoimavaikutuksiin. Tehokkuusperiaatteeseen (joka on ainoa merkityksellinen periaate käsiteltävässä asiassa) perustuvat poikkeukset(38) voidaan jakaa kolmeen laajaan ryhmään.
60.      Ensimmäinen ryhmä koskee valtiontukien alalle ominaista poikkeusta, joka oikeutettiin erityisesti viittaamalla Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden väliseen toimivallan jakoon kyseisellä oikeudenalalla.(39) Toinen ryhmä koskee tilanteita, joissa kansallisia oikeusvoimavaikutuksia tulkitaan niin laajasti, että ne estävät unionin oikeuden mukaisten tulosten saavuttamisen asianomaisissa tapauksissa.(40) Olen samaa mieltä Suomen hallituksen ja komission kanssa siitä, ettei kumpikaan näistä poikkeusryhmistä tule kyseeseen käsiteltävässä asiassa.
61.      Jäljempänä esitettävistä syistä samaa ei voida sanoa kolmannesta ryhmästä eli poikkeuksista, jotka koskevat etenkin kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetussa direktiivissä 93/13 säädettyä kuluttajansuojaa. Tähän suojaan liittyy kaksi keskeistä näkökohtaa, jotka ovat merkityksellisiä käsiteltävässä asiassa.
62.      Ensinnäkin unionin tuomioistuin on johdonmukaisesti muistuttanut, että ”direktiivillä 93/13 toteutettu suojajärjestelmä perustuu ajatukseen siitä, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli sekä neuvotteluaseman että tietojen puolesta”.(41)
63.      Tämän heikomman aseman takia kohtuuttomat ehdot eivät kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdan mukaan sido kuluttajia. Kyseessä on ”pakottava säännös, jolla pyritään korvaamaan muodollinen tasapaino, joka sopimuksessa perustetaan sopimuspuolten oikeuksien ja velvollisuuksien välille, todellisella tasapainolla, jolla voidaan palauttaa sopimuspuolten välinen yhdenvertaisuus”.(42) Unionin tuomioistuin on samaan tapaan selittänyt, että tämän säännöksen on katsottava olevan sellaisia kansallisia sääntöjä vastaava normi, jotka kuuluvat kansallisen oikeusjärjestyksen perusteisiin,(43) ja on myös viitannut ”direktiivillä 93/13 kuluttajille annettavan suojan taustalla olevaan yleiseen etuun”.(44) Velvollisuus palauttaa sopimuspuolten välille todellinen tasapaino tarkoittaa, että kansallisilla tuomioistuimilla on velvollisuus (tarvittaessa) viran puolesta tutkia direktiivin 93/13 soveltamisalaan kuuluvan sopimusehdon kohtuuttomuus.(45)
64.      Toiseksi, jos tätä velvollisuutta on laiminlyöty ja jos kyseessä olevan sopimusehdon lainmukaisuus katsotaan ratkaistun implisiittisesti ja lainvoimaisesti (jos kysymystä sen lainmukaisuudesta ei ole tuotu esille ja tutkittu asianmukaisesti), kansallinen oikeusvoimavaikutus ei voi estää myöhempää tuomioistuinvalvontaa.(46) Tämä seuraa jäsenvaltioiden velvollisuudesta varmistaa, että on olemassa ”riittäviä ja tehokkaita keinoja kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa”; tämä velvollisuus asetetaan direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohdassa, ja sillä vahvistetaan unionin tuomioistuimen mukaan tehokkaita oikeussuojakeinoja koskeva periaate, joka ilmenee myös Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklasta.(47)
65.      Unionin tuomioistuin kehitti edellä mainitut periaatteet erityisesti ”yksinkertaistettujen” välitoimimenettelyjen, kuten kiinteistöjen pakkohuutokauppaan ja maksamismääräysten antamiseen tai täytäntöönpanoon liittyvien menettelyjen, yhteydessä.(48) Se on kuitenkin myös selventänyt, että niitä sovelletaan tavanomaisissa menettelyissä, joissa on voinut olla useita vaiheita, joihin kuluttajat osallistuivat ja joihin ei vaikuttanut kansallisen prosessioikeuden rajoittava sääntö, jonka vuoksi näiden kuluttajien olisi suhteettoman vaikeaa tai mahdotonta käyttää oikeuksiaan. Unionin tuomioistuimen äskettäisestä tuomiosta Soledil (joka koski asiaa, jossa tavanomaisessa menettelyssä oli useita vaiheita, joihin kuluttajat osallistuivat) nimittäin ilmenee, että näiden oikeuksien käyttäminen oli suhteettoman vaikeaa tai mahdotonta (pelkästään) siksi, että kansallinen tuomioistuin ei tutkinut asiaa koskevien sopimusehtojen mahdollista kohtuuttomuutta.(49)
66.      Palautettuani mieleen nämä seikat siirryn käsittelemään asian ydintä eli tutkimaan, onko edellä kuvattuja, kuluttajansuojan alalla kehitettyjä periaatteita sovellettava analogisesti pääasian oikeudenkäynnin olosuhteisiin sillä seurauksella, että kansalliset oikeusvoimavaikutukset on jätettävä huomiotta.
3.     Oikeusvoima käsiteltävän asian olosuhteissa
67.      Voidakseni ottaa kantaa ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen, sellaisena kuin se esitettiin tiivistetysti edellisessä kohdassa, tarkastelen lähemmin kuluttaja-asioihin liittyvän oikeusvoimaa koskevan poikkeuksen, joka, kuten jäljempänä selitän, liittyy läheisesti samalla oikeudenalalla myös kehitettyyn viran puolesta tutkimisen velvollisuuteen, perusteita (jäljempänä a). Tämän perusteella selitän, että koska viimeksi mainittua velvollisuutta ei mielestäni sovelleta käsiteltävässä asiassa kyseessä olevalla oikeudenalalla, myöskään edellä mainittua oikeusvoimaa koskevaa poikkeusta ei voida soveltaa (jäljempänä b). Täydellisyyden vuoksi siltä varalta, ettei unionin tuomioistuin yhdy tarkasteluuni, käsittelen kuluttajan täydellisen passiivisuuden käsitettä, sellaisena kuin siihen viitataan toisessa ennakkoratkaisukysymyksessä (jäljempänä c), ennen kuin esitän joitain loppuhuomautuksia direktiivin 93/13 ja moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan alan keskinäisestä suhteesta.
a)     Oikeusvoimaa koskevan poikkeuksen kaksiosainen peruste kuluttaja-asioissa
68.      Olen jo huomauttanut, että direktiivissä 93/13 edellytettävän kuluttajansuojan seurauksena unionin tuomioistuin on kehittänyt vähitellen laajasti määritellyn poikkeuksen oikeusvoimasääntöön. Unionin tuomioistuin on selittänyt lähinnä, että ilman tätä poikkeusta kuluttajien suoja jäisi ”puutteelliseksi ja riittämättömäksi”, jos tuomioistuimet eivät ole tutkineet asiaa koskevien sopimusehtojen mahdollista kohtuuttomuutta.(50)
69.      Koska etenkin tieliikenneonnettomuuksissa vahinkoa kärsineitä pidetään vahinkoalttiina osapuolina,(51) herää kysymys, onko suojan, jota heidän on saatava moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan unionin lainsäädännön nojalla, johdettava siihen, että samaa oikeusvoimaa koskevaa poikkeusta voidaan soveltaa.
70.      Cattolica ja Suomen hallitus katsovat, että tähän on vastattava kieltävästi. Komissio ymmärtää tällaisen laajennetun soveltamisen puolesta ja sitä vastaan esitetyt argumentit, samalla kun se totesi istunnossa puoltavansa sitä, että kuluttaja-asioihin liittyvä oikeusvoimaa koskeva poikkeus ulotetaan koskemaan käsiteltävässä asiassa tarkasteltavaa alaa.
71.      Huomautan, että ensimmäisenä vaiheena edellä mainittua asiaa voidaan käsitellä rajojen, joita unioni voi asettaa jäsenvaltioiden menettelylliselle itsemääräämisoikeudelle (kuten edellä 58 kohdassa huomautettiin), perinteisen tarkastelun avulla. Tästä näkökulmasta tarkasteltuna totean, ettei ennakkoratkaisupyynnössä ole viitteitä mahdollisesta kansallisen lainsäädännön rajoittavasta säännöstä, jonka vuoksi tieliikenneonnettomuuksien vahingonkärsineiden (tai heidän perillistensä) olisi suhteettoman vaikeaa tai mahdotonta käyttää oikeuksiaan.(52)
72.      Olen kuitenkin jo selittänyt, että oikeusvoimaa direktiivin 93/13 yhteydessä koskevasta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraava keskeinen tekijä on sen selventäminen, että jos kansallinen tuomioistuin ei ole tutkinut sopimusehtoja riittävästi,(53) kuluttajalle annettavan suojan tehokkuuden on katsottava heikentyneen. Toisin sanoen päätelmä, jonka mukaan tehokkuusperiaatetta on loukattu (ja joka edellyttää oikeusvoimavaikutusten huomiotta jättämistä), ei riipu sellaisen erityisen rajoittavan menettelysäännön tunnistamisesta, joka olisi ”syypää” kuluttajien vaikeuksiin suojella oikeuksiaan. Pelkästään se, ettei kansallinen tuomioistuin ole tarvittaessa viran puolesta tutkinut asiaa koskevan sopimusehdon mahdollista kohtuuttomuutta, riittää tämän päätelmän tekemiseen riippumatta siitä, onko kuluttaja kohdannut erityisiä menettelyllisiä esteitä (kuten hyvin lyhyt määräaika kanteen nostamiseen tai vastineen esittämiseen), joiden vuoksi hänen on ”suhteettoman vaikeaa” esittää asiansa tai puolustautua asianmukaisesti ja vedota kyseessä olevan ehdon kohtuuttomuuteen. Muistutan, että tämä päätelmä pätee myös riippumatta siitä, oliko asianomainen menettely luonteeltaan erityisen nopea (maksamismääräysten antaminen tai täytäntöönpano, kiinnityksiä koskeva menettely) vai oliko se tavanomainen.(54)
73.      Muistutan myös, että molemmat velvoitteet (tutkia sopimusehdon kohtuuttomuutta viran puolesta ja, jos tätä ei ole tutkittu, jättää oikeusvoimavaikutukset huomiotta) syntyivät vähitellen oikeuskehyksessä, joka kuvastaa oikeusjärjestyksen perusteita tai yleistä etua,(55) joihin molemmat velvollisuudet läheisesti liittyvät, koskevia huolenaiheita. Unionin tuomioistuin on nimittäin huomauttanut, että ”velvollisuus – – tutkimiseen viran puolesta on perusteltu direktiivillä 93/13 kuluttajille annettavan suojan taustalla olevan yleisen edun luonteella ja merkityksellä, joten kyseisessä direktiivissä edellytettyä sopimusehtojen mahdollisen kohtuuttomuuden tehokasta valvontaa ei voida taata, jos oikeusvoima ulottuu tuomioistuinratkaisuihin, joissa ei viitata tällaiseen valvontaan”.(56)
74.      On totta, että pääasian oikeudenkäynnissä ei kyseenalaisteta kyseessä olevan poissulkemislausekkeen täytäntöönpanokelpoisuuden tutkimista viran puolesta koskevan velvollisuuden olemassaoloa, koska pääasian valittajat toivat asian itse esille ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa.(57) Edellä esitetystä kuitenkin seuraa, että jotta oikeusvoimaa koskevaa poikkeusta voidaan katsoa sovellettavan toisen direktiivin yhteydessä, on todettava ensinnäkin, että kyseisen direktiivin perustana oleva yleinen etu on sellainen, että kansallisten tuomioistuinten on tutkittava viran puolesta vakuutussopimukseen sisältyvän tietyn sopimusehdon täytäntöönpanokelpoisuutta (asia, jota ei ole vielä tarkasteltu unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä, kuten komissio huomautti). Toisin sanoen päätelmää velvollisuudesta jättää oikeusvoimavaikutukset huomiotta ei voida tehdä toteamatta samanaikaisesti, että kansallisilla tuomioistuimilla on velvollisuus tarkastella viran puolesta asiaa koskevaa oikeuskysymystä.
75.      Tarkastelen näin ollen seuraavaksi sitä, synnyttävätkö tieliikenneonnettomuuksien vahingonkärsijöille annettavan suojan perusteet kansallisten tuomioistuinten velvollisuuden tutkia viran puolesta, voiko vakuutuksenantaja vedota tällaisiin vahingonkärsijöihin nähden lausekkeeseen, jossa vakuutusturvan ulkopuolelle jätetään tietyissä tilanteissa (kuten lainvastaisen kuljettamisen tapauksessa) aiheutunut vahinko. Tämän selvennyksen avulla voin tarkastella sitä, syntyykö kyseisessä lainsäädäntökehyksessä lisäksi poikkeuksellinen velvollisuus jättää oikeusvoimavaikutukset huomiotta.
b)     Kaksiosainen peruste moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavan vakuutuksen alalla
76.      Alustavana seikkana palautan mieleen, ettei kansallisilla tuomioistuimilla ole unionin oikeuden nojalla yleistä velvollisuutta ottaa esiin viran puolesta unionin oikeussäännön rikkomista – riippumatta kyseisen oikeussäännön merkityksestä unionin oikeusjärjestyksessä –, kun asianosaisille annetaan tosiasiallinen mahdollisuus vedota tällaiseen perusteeseen kansallisessa tuomioistuimessa.(58) Tämä näkemys voi selittyä sillä, että erityisesti siviiliasioissa aloitteen tekeminen oikeudenkäynnissä on tyypillisesti asianosaisten tehtävä, eikä tuomioistuinten edellytetä ottavan tiettyä perustetta esille viran puolesta, jos kanteeseen ei sisälly tällaista perustetta. Unionin tuomioistuin onkin edellyttänyt, että kansalliset tuomioistuimet toimivat viran puolesta vain poikkeuksellisissa tilanteissa yleisen edun sitä edellyttäessä.(59)
77.      Olen jo selittänyt, että näin on etenkin kuluttajansuojan alalla, tarkemmin ottaen direktiivin 93/13 soveltamisalaan kuuluvissa tilanteissa. Unionin tuomioistuin on ulottanut tämän velvollisuuden lisäksi koskemaan muiden unionin kuluttajansuojaa koskevien säädösten mukaisia tilanteita.(60) Kuluttajansuojan ala on sitä paitsi ja tietääkseni unionin lainsäädännön soveltamisalaan kuuluvalla siviiliasioiden laajemmalla alalla ainoa osa-alue, jolla unionin tuomioistuin on todennut tämän velvollisuuden olevan olemassa (tapauksissa, joissa tällaisesta velvollisuudesta ei säädetä nimenomaisesti asiaa koskevassa unionin lainsäädännössä).
78.      Muita poikkeuksia on määritetty maahanmuutto- ja turvapaikkalainsäädännön alalla, jolla unionin tuomioistuin on oikeuttanut tämän lähestymistavan suojeltavan oikeuden ehdottomalla luonteella (kidutuksen sekä epäinhimillisen tai halventavan rangaistuksen ja kohtelun kielto palauttamispäätöksen tekemisen yhteydessä),(61) sen tärkeydellä tietyn sääntelyn yhteydessä (oikeus vapauteen maahanmuutto- ja turvapaikka-asioissa tehtävän säilöönoton yhteydessä)(62) ja tuomioistuinvalvonnan yhdenmukaisen laajuuden määrittelyllä lainsäädännössä (kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten hylkääminen turvallisen alkuperämaan käsitteen perusteella).(63)
79.      Unionin tuomioistuin sitä vastoin kieltäytyi tekemästä samaa päätelmää tuomiossa K.B. ja F.S. sellaisen rikosoikeudellisen menettelyn yhteydessä, jossa epäillyille ei ilmoitettu asianmukaisesti heidän menettelyllisistä oikeuksistaan (etenkään oikeudesta olla todistamatta itseään vastaan).(64) Unionin tuomioistuin kieltäytyi nimenomaisesti soveltamasta kyseiseen oikeudenalaan direktiivin 93/13 yhteydessä kehitettyjä periaatteita ja selitti, että ”kuluttajansuojaa koskevan järjestelmän kohteena olevat oikeussuhteet eroavat siinä määrin – – rikosoikeudellisissa menettelyissä kyseessä olevista oikeussuhteista, ettei kohtuuttomien ehtojen alalla vahvistettuja periaatteita voida yksinkertaisesti soveltaa rikosoikeudellisissa menettelyissä sovellettavien menettelyllisten takeiden alalla”.(65)
80.      Edellä esitetty huomioon ottaen, mihin käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva oikeudenala olisi sijoitettava?
81.      Tähän kysymykseen vastaamiseksi on hyödyllistä muistuttaa, että ”kohtuuttomien ehtojen alalla vahvistettujen periaatteiden”, joihin tuomiossa K.B. ja F.S. viitattiin, erityisyys riippuu unionin tuomioistuimen toteamasta tarpeesta korvata sopimuksella osapuolten välille luotu tasapaino todellisella yhdenvertaisuudella; tämä tarve johtuu siitä, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli sekä neuvotteluaseman että tietojen puolesta.
82.      Tätä taustaa vasten, jotta tarkasteltavana oleva oikeusvoimaa koskeva poikkeus voidaan ”siirtää” moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevalle alalle, olisi siten yksilöitävä sama tai samankaltainen suojan peruste.
83.      Kuten komissio väitti, lähtökohtaisesti ei ole epäselvyyttä siitä, että toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa vahvistettu sääntö ilmentää tiukkaa lainsäädäntöpolitiikkaa, jolla edistetään tieliikenneonnettomuuksien vahingonkärsijöiden suojelua. Kuten jo huomautettiin, tämä on toinen ”unionin lainsäätäjän tavoitteena aina olleista”(66) kyseisen lainsäädännön kahdesta päätavoitteesta.(67) Vaikka tähän suojaan on lisätty tiettyjä seikkoja pääasian oikeudenkäynnin tosiseikkojen tapahtuma-ajan jälkeen, tämä painotus oli jo selvästi olemassa niiden tapahtuma-aikaan, mistä osoituksena on esimerkiksi kolmannen direktiivin johdanto-osan viides perustelukappale, jossa matkustajia pidetään ”erityisen vahinkoalttiina mahdollisten vahingonkärsineiden ryhmänä”.(68)
84.      Tämän tavoitteen voidaan eittämättä katsoa kuvastavan erityisen tärkeää oikeusjärjestyksen perustetta, kun otetaan analogisesti huomioon unionin tuomioistuimen kuluttajien suojaamiseen tähtäävän politiikan luonteesta esittämät näkökohdat (ks. edellä 63 kohta).
85.      Jos näin katsotaan olevan, voitaisiin lisäksi todeta, että kun kyse on perusteista, joiden mukaan kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli ”sekä neuvotteluaseman että tietojen puolesta” ja joihin vedotaan direktiivin 93/13 yhteydessä, tieliikenneonnettomuuksien vahingonkärsijät ovat tosiasiassa vieläkin vaikeammassa asemassa kuin kuluttajat. Kun vahingonkärsijät ovat todellisia kolmansia onnettomuudessa osallisena olleeseen ajoneuvoon nähden (mikä on mielestäni tyypillinen tilanne), he eivät nimittäin tiedä vakuutuksenantajan henkilöllisyyttä (saati vakuutussopimuksen sisältöä).(69) Tämän perusteella voitaisiin lisäksi esittää, että ellei tuomioistuin tutki viran puolesta kyseisen sopimuksen ehtojen täytäntöönpanokelpoisuutta, suoja, johon nämä henkilöt ovat oikeutettuja, jäisi ”puutteelliseksi ja riittämättömäksi”(70) (soveltaen analogisesti etenkin direktiivin 93/13 soveltamisalasta esitettyjä toteamuksia).
86.      Tästä huolimatta en suosita tämän kannan hyväksymistä seuraavista syistä.
87.      Ensinnäkin on täysin selvää, että tieliikenneonnettomuuksien vahingonkärsijät voivat joutua hankaliin ja traagisiin tilanteisiin, joihin he eivät voi lähtökohtaisesti vaikuttaa.(71) Tämä haavoittuva asema on juuri syy siihen, miksi unionin lainsäätäjä on asteittain vahvistanut heidän suojelunsa eri näkökohtia. Todettu tarve suojata haavoittuvassa asemassa olevaa henkilöä ei kuitenkaan itsessään riitä synnyttämään velvollisuutta, jonka mukaan kansallisten tuomioistuinten on tarkasteltava oikeuskysymystä viran puolesta. Tämä seuraa nähdäkseni selvästi edellä mainitusta tuomiosta K.B. ja F.S., joka tiivistetysti koski henkilöä, jota epäiltiin rikollisesta toiminnasta ja jonka menettelyllisiä oikeuksia lainvalvontaviranomaiset olivat loukanneet. Ei ole mitään epäselvyyttä siitä, että henkilö on tällaisiin viranomaisiin nähden suhteellisesti heikommassa asemassa, samalla kun viranomaisten lainvastaisen menettelyn seuraukset kyseiselle henkilölle voivat olla erityisen vakavia. Velvollisuutta tutkia kyseessä ollutta menettelyvirhettä viran puolesta ei kuitenkaan voitu asettaa direktiivistä 93/13 johtuvien periaatteiden perusteella lähinnä sen asiayhteyden erityisyyden vuoksi, jossa nämä periaatteet kehitettiin, kuten edellä huomautettiin.
88.      Tältä osin on huomattava, että direktiivistä 93/13 poiketen – ja kuten Italian hallitus lähinnä väitti istunnossa – moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevilla säännöillä ei pyritä säilyttämään tasapainoa sopimuspuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välillä eikä estämään sopimusehtojen käyttöä, koska nämä ehdot ”hyvän tavan vastaisesti [aiheuttavat] kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille”.(72)
89.      Vaikka toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa edellytetään tiettyjen vakuutussopimukseen sisältyvien ehtojen suhteellista pätemättömyyttä (niitä ei voida panna täytäntöön vahingonkärsijöihin nähden), sillä ei pyritä korjaamaan vakuutuksenantajan ja vahinkoa kärsineen kolmannen välistä sopimukseen perustuvaa tasapainoa (koska tyypillisessä tapauksessa näiden kahden osapuolen välillä ei yksinkertaisesti ole sopimusta(73)), vaan sillä pyritään suojelemaan vahingonkärsijää näiden ehtojen oikeusvaikutuksilta (jotka estäisivät vahingonkärsijää saamasta korvausta aiheutuneista vahingoista) näiden kahden osapuolen välisestä sopimussuhteesta riippumatta. Tämä erityinen suojelun logiikka käy erityisen selvästi ilmi, kun tarkastellaan sitä toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan osaa, jossa edellytetään vakuutuskirjan sisältämien lakisääteisten määräysten, joilla on kyseisessä säännöksessä (ja edellä 52 kohdassa) kuvattuja vakuutusturvan ulkopuolelle jättämiseen liittyviä vaikutuksia – eli lakisääteisten määräysten, jotka ovat luonnostaan olemassa osapuolten tahdosta riippumatta – suhteellista pätemättömyyttä (täytäntöönpanokelvottomuutta).
90.      Edellä esitettyyn liittyen vahinkoa kärsineiden kolmansien suojelu ei tarkoita, että sopimusehtoja (tai lakisääteisiä määräyksiä), joissa jätetään vakuutusturvan ulkopuolelle erityisesti ajoneuvon lainvastainen kuljettaminen, on pidettävä sinänsä lainvastaisina. Se seikka, että onnettomuus aiheutui lainvastaisesta kuljettamisesta, on päinvastoin mielestäni edelleen merkityksellinen tekijä vakuutuksenantajan ja
‑ottajan välisessä suhteessa (koska oikeusvaikutukset on eliminoitava ainoastaan vahingonkärsijän osalta).(74)
91.      Tästä näkökulmasta tarkasteltuna yhtäältä direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan logiikka ja toisaalta toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan logiikka ovat melko erilaisia sen ”seuraamuksen” osalta, jota niissä edellytetään ”ongelmallisten” sopimusehtojen tapauksessa. Ensiksi mainitussa säännöksessä edellytetään kohtuuttoman sopimusehdon ja mahdollisesti (tarvittaessa) koko sopimuksen pätemättömyyttä (sen luontaisen lainvastaisuuden vuoksi), kun taas tällaiseen lopputulokseen ei pyritä toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdalla, jossa edellytetään vain, että tietyt sopimusehdot eivät tuota oikeusvaikutuksia tieliikenneonnettomuuksien vahingonkärsijöihin nähden.
92.      Tämä direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan ja toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan taustalla oleva erilainen logiikka ei ole ehdottomasti ristiriidassa sen kanssa, että tuomioistuimen olisi edellytettävä tutkivan asiaa viran puolesta sen varmistamiseksi, että vahingonkärsijää suojataan riittävästi. Vahingonkärsijän ja vakuutuksenantajan välisessä suhteessa vallitsee, kuten jo huomautettiin, sama (ellei pahempikin) epäsymmetria tietämyksessä kuin direktiivin 93/13 soveltamisalaan kuuluvien elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välillä. Tämä ero on kuitenkin nähdäkseni riittävä peruste sen argumentin tueksi, jonka mukaan direktiiville 93/13 ominaista suojelulogiikkaa nimenomaisine oikeudellisine seurauksineen ei yksinkertaisesti ole moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevissa säännöissä.
93.      Toiseksi edellä esitetystä huolimatta palautan mieleen, että unionin tuomioistuin on yhdistänyt oikeusvoimavaikutusten huomiotta jättämistä koskevan vaatimuksen direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohdassa jäsenvaltioille asetettuun velvollisuuteen. Kyseisen säännöksen mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että ”on olemassa riittäviä ja tehokkaita keinoja kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa” (kursivointi tässä). Tällaista velvollisuutta ei aseteta käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisten poissulkemislausekkeiden osalta, kuten Italian ja Suomen hallitukset huomauttivat ja kuten komissio myönsi.
94.      Toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa nimittäin edellytetään, että jäsenvaltiot toteuttavat ”tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että mitään – – vakuutuskirjan sisältämää lakisääteistä määräystä tai sopimuslauseketta”, jolla evätään korvaus erityisesti siinä tapauksessa, että kuljettaminen on lainvastaista, ”ei sovelleta
– – vahinkoa kärsineiden kolmansien korvausvaatimuksiin” (kursivointi tässä). Tämä sanamuoto on selvästi lähempänä direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan sanamuotoa(75) sikäli, että niillä molemmilla pyritään varmistamaan, että kyseessä oleva ehto ei tuota sitovia oikeusvaikutuksia (ainakaan) asianomaiseen heikompaan osapuoleen nähden (tietyssä tapauksessa).
95.      Toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdasta puuttuu sitä vastoin direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohdan, jossa jäsenvaltioita kehotetaan varmistamaan, että kohtuuttomien ehtojen käyttö lopetetaan (yleisesti), systeemisempi ja varoittavampi ulottuvuus. Tästä näkökulmasta tarkasteltuna oikeusvoimaa koskevaa poikkeusta voidaan tulkita siten, että sen tehtävänä on saada elinkeinonharjoittajat luopumaan kohtuuttomien ehtojen sisällyttämisestä sopimuksiin epäämällä niiltä oikeusvarmuus, joka muutoin seuraisi niille suotuisan tuomioistuinratkaisun (joka annettiin tutkimatta, onko asianomainen ehto kohtuuton direktiivissä 93/13 tarkoitetussa merkityksessä) lainvoimaisesta luonteesta. Toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa ei ole tätä ulottuvuutta, koska, kuten jo huomautettiin, sen tavoitteena on varmistaa, että vahinkoa kärsinyt kolmas, jolla (tyypillisesti) ei ole sopimussuhdetta vakuutuksenantajaan, saa korvauksen viimeksi mainitulta mahdollisesta poissulkemislausekkeesta riippumatta. Kyseisellä säännöksellä ei sitä vastoin pyritä kieltämään poissulkemislausekkeita kokonaan.
96.      Kun otetaan huomioon, että oikeusvoiman kumoamisvaatimusta koskeva unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö liittyy tähän direktiivin 93/13 sääntelyjärjestelmän erityiseen ennalta ehkäisevään ja systeemiseen näkökohtaan (sen varmistamiseksi, että kohtuuttomia ehtoja ei käytetä yleisesti, sen lisäksi, että niillä ei ole oikeusvaikutuksia tietyssä tapauksessa) ja että tämä kanta on poikkeus pääsäännöstä, jonka mukaan ratkaisun lainvoimaista luonnetta on kunnioitettava, katson, että oikeusvoiman kumoamista ei voida edellyttää pääasian olosuhteissa, joissa ei pyritä samankaltaiseen systeemiseen tavoitteeseen.(76)
97.      Kolmanneksi ja viimeiseksi vaikuttaa siltä, että, kun unionin tuomioistuin on edellyttänyt niinkin kauaskantoista toimea kuin viran puolesta tutkimista (ja, ellei sitä ole tehty, oikeusvoiman kumoamista) tilanteessa, joka lähtökohtaisesti kuuluu jäsenvaltioiden menettelyllisen itsemääräämisoikeuden piiriin (ellei unioni ole antanut asiaa koskevia säännöksiä), se on väistämättä tukeutunut kuluttajien erityiseen asemaan toimivilla sisämarkkinoilla (heidän hankkiessaan tavaroita ja palveluja)(77) samoin kuin siihen olettamaan, että kuluttajien tietämättömyys sovellettavista säännöistä voi saada heidät luopumaan tavaroiden tai palvelujen ostamisesta toisesta jäsenvaltiosta.(78) Samanaikaisesti kohtuuttomia ehtoja koskevien yhdenmukaistettujen säännösten olemassaolo tunnistettiin tärkeäksi keinoksi ylläpitää vääristymätöntä kilpailua(79) ja tehostaa elinkeinonharjoittajien välistä kilpailua, mikä lisää kuluttajien valinnan mahdollisuuksia.(80)
98.      Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskeva lainsäädäntö on tietenkin myös väline, jolla edistetään sisämarkkinoiden toimintaa ja erityisesti ajoneuvojen ja henkilöiden vapaata liikkuvuutta, kuten asianomaisissa direktiiveissä todetaan.(81) On kuitenkin myös katsottu, että tässä yhdenmukaistamisessa, samalla kun siinä pyritään edellä 49 kohdassa mieliin palautettuun kaksiosaiseen tavoitteeseen (varmistaa ajoneuvojen ja niissä matkustavien henkilöiden vapaa liikkuvuus ja taata vahingonkärsijöiden sama kohtelu), keskitytään enimmäkseen tieliikenneonnettomuuksien vahingonkärsijöiden suojelemiseen, mikä on myös moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa pakollista vakuutusturvaa eli liikennevakuutusta koskevien (aiemmin käytössä olleiden) rajatarkastusten tarkoitus.(82) Samaan tapaan komissio huomautti istunnossa, että pakollista liikennevakuutusta koskeva velvollisuus (jolla varmistetaan, että ajoneuvon käyttöön liittyvän vastuun varalta on otettu liikennevakuutus kaikille ajoneuvoille, joilla on pysyvä kotipaikka tietyn jäsenvaltion alueella)(83) ja vahingonkärsijöiden oikeus vaatia korvausta suoraan vahingon aiheuttajalle vastuuvakuutuksen myöntäneeltä vakuutusyritykseltä (vaatimus, joka lisättiin pääasian tosiseikkojen tapahtuma-ajan jälkeen)(84) ovat kyseessä olevan lainsäädännön keskeiset tekijät.
99.      Vähättelemättä mitenkään tämän tavoitteen merkitystä ja henkilökohtaisia koettelemuksia, joita tieliikenneonnettomuudet aiheuttavat vahingonkärsijöille, vaikuttaa siltä, että nämä perusteet, vaikka ne liittyvät tässäkin sisämarkkinoihin, eivät nivoudu yhtä kiinteästi sisämarkkinoita koskevaan tavoitteeseen kuin direktiivillä 93/13 tavoiteltavan yhdenmukaistamisen (jolla, kuten edellä selitettiin, lisätään suoraan ja välittömästi kaupallisia liiketoimia) tapauksessa. Nämä perusteet ovat joka tapauksessa jälleen yksinkertaisesti erilaiset sen suhteen, mitä niillä pyritään saavuttamaan. Tämä yhdessä sen edellä mainitun poikkeuksellisen poikkeuksen kanssa, jonka sekä viran puolesta tutkimista että oikeusvoiman kumoamista koskeva vaatimus muodostaa lainsäädännön tavanomaisesta toiminnasta, oikeuttaa myös sen, miksi näitä erityisesti direktiivin 93/13 yhteydessä kehitettyjä poikkeuksia ei pitäisi ulottaa koskemaan moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta.
100. Kaikista näistä syistä – ja koska unionin lainsäätäjä ei päättänyt sisällyttää direktiiviin 93/13 tuomioistuinvalvonnan ulottuvuutta koskevaa säännöstä – katson, että sitä, syntyykö viran puolesta tutkimista koskeva velvollisuus, on parempi lähestyä tehokkuusperiaatteen (ja vastaavuusperiaatteen) näkökulmasta, kuten perinteisesti on katsottu ja kuten edellä 58 kohdassa muistutettiin. Tämän lähestymistavan mukaisesti tuomioistuimilla olisi velvollisuus tutkia asiaa viran puolesta vain, jos sovellettavan menettelysäännön tutkimisessa tullaan siihen tulokseen, ettei asianomaiselle vahingonkärsijälle ole annettu todellista mahdollisuutta esittää tällaista perustetta kansallisessa tuomioistuimessa. Samojen näkökohtien olisi sitten pädettävä mutatis mutandis siihen, onko oikeusvoimavaikutukset jätettävä huomiotta, jos pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevan kaltaisen lausekkeen suhteellista pätemättömyyttä ei ole tutkittu, koska nämä molemmat näkökohdat liittyvät toisiinsa läheisesti, kuten edellä selitettiin.
101. Edellä esitetyt näkökohdat huomioon ottaen ja vastauksena ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen katson, että toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohtaa olisi tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, joka sen takia, että tuomio on saanut lainvoiman, estää sen, että ensimmäistä kertaa saman menettelyn myöhemmässä vaiheessa vedotaan siihen, että moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevaan vakuutussopimukseen sisältyvää lauseketta ei sovelleta (eikä voida panna täytäntöön) kyseisessä säännöksessä tarkoitetussa merkityksessä, edellyttäen, että kansallisten menettelysääntöjen vuoksi tähän perusteeseen ei ole suhteettoman vaikeaa tai mahdotonta vedota menettelyn aiemmassa vaiheessa, jossa kansalliset tuomioistuimet olisivat voineet tutkia tätä kysymystä.
c)     Osapuolen ”täydellistä passiivisuutta” koskeva skenaario
102. Täydellisyyden vuoksi ja siltä varalta, ettei unionin tuomioistuin yhdy edellä esittämääni tarkasteluun, käsittelen nyt toista kysymystä, jossa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, vaikuttaako kansallisen lainsäädännön mukaisten oikeusvoimavaikutusten huomiotta jättämistä koskevan velvollisuuden – jos tällainen velvollisuus todetaan – arviointiin se seikka, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan pääasian valittajat ”pysyttelivät täysin passiivisina”, kun he eivät riitauttaneet poissulkemislausekkeen sovellettavuutta oikeudenkäyntimenettelyn aiemmassa vaiheessa.
103. Vastaus tähän kysymykseen on nähdäkseni melko yksinkertainen.
104. Ensinnäkin täydellisen passiivisuuden (tai täyden toimettomuuden) käsite kehitettiin tuomiossa Asturcom Telecomunicaciones ja sitä seuranneessa oikeuskäytännössä kansallisten oikeusvoimavaikutusten huomiotta jättämistä koskevan poikkeuksellisen velvollisuuden yhteydessä.(85) Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, se merkitsee tarkemmin ottaen ”poikkeusta kyseiseen poikkeukseen”. Selvennyksenä todettakoon, että jos tuomioistuimella on lähtökohtaisesti poikkeuksellinen velvollisuus jättää oikeusvoimavaikutukset huomiotta kuluttajan suojelemiseksi mutta jos kyseinen kuluttaja on pysytellyt asianomaisessa menettelyssä täysin passiivisena, velvollisuutta jättää oikeusvoimavaikutukset huomiotta ei sovelleta ja tilanne palaa takaisin tavanomaiseksi tilanteeksi, jossa oikeusvoimavaikutukset jäävät ennalleen.
105. Toiseksi minulle ei kuitenkaan ole täysin selvää, mitkä olosuhteet voisivat johtaa tällaisen tavanomaisen tilanteen tosiasialliseen ”palaamiseen”, kun otetaan huomioon, että velvollisuutta tutkia viran puolesta sopimusehtojen mahdollista kohtuuttomuutta sovelletaan ilmeisesti oikeudenkäyntimenettelyn missä tahansa vaiheessa, minkä vuoksi kuluttajan ”passiivisuudella” ei ole lähtökohtaisesti merkitystä ainakaan edelleen vireillä olevassa tuomioistuinmenettelyssä (kuten pääasian oikeudenkäynnissä).
106. Tätä asiaa ei kuitenkaan ole tarpeen tarkastella lähemmin käsiteltävän asian olosuhteissa, koska kolmanneksi asiaa koskevassa oikeuskäytännössä tarkoitettua ”täydellisen passiivisuuden” tilannetta ei selvästikään ole syntynyt.
107. Kyseisellä käsitteellä tarkoitetaan nimittäin kuluttajaa, joka ei kirjaimellisesti osallistu menettelyyn eikä puolusta asiaansa. Sillä ei tarkoiteta kuluttajaa, joka osallistuu menettelyyn aktiivisesti, vaikkei tuokaan siinä esille riidanalaista oikeudellista kysymystä. Toisin sanoen sillä ei tarkoiteta sitä, ettei asianomainen osapuoli ole tuonut menettelyssä esille tiettyä perustetta, vaan sitä, ettei se osallistu lainkaan menettelyyn. Jos tällä käsitteellä tarkoitettaisiin tietyn perusteen esittämättä jättämistä, kansallisten tuomioistuinten velvollisuus tutkia se viran puolesta olisi tarpeeton.(86)
108. Tältä osin ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että pääasian valittajilla oli aktiivinen rooli kyseisen menettelyn aiemmissa vaiheissa, vaikka he eivät vedonneet niissä poissulkemislausekkeen väitettyyn lainmukaisuuteen. Tässä tilanteessa heidän ei voida katsoa olleen ”täydellisen passiivisia” edellä esitetyssä merkityksessä.
d)     Jälkisanat: asianomaisten kahden alan mahdollinen päällekkäisyys
109. Ennen tarkasteluni päättämistä on käsiteltävä vielä yhtä systeemistä tai asiayhteyteen liittyvää näkökohtaa, joka koskee, kuten edellä todettiin, moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan lainsäädännön ja direktiivin 93/13 mahdollista keskinäistä suhdetta.
110. On nähdäkseni täysin selvää, että kyseistä alaa koskevat vakuutussopimukset voidaan yleisesti luokitella direktiivissä 93/13 tarkoitetuiksi kuluttajasopimuksiksi, jos sovellettavat edellytykset tällaiselle luokittelulle täyttyvät, kuten komissio lähtökohtaisesti huomautti kirjallisissa huomautuksissaan ja kuten myös Italian hallitus huomautti istunnossa.
111. Lisäksi pääasian tosiseikat osoittavat, että voi olla tilanteita, joissa vahinkoa kärsinyt kolmas on myös asianomaisen vakuutussopimuksen sopimuspuoli, jolloin kyseinen sopimus ”voi” sovellettavien edellytysten täyttyessä kuulua direktiivin 93/13 soveltamisalaan.(87)
112. Tätä taustaa vasten menettelyllisissä vaihtoehdoissa, joita tällaisella sopimuspuolella on käytettävissään, voi olla tiettyjä eroja muihin tieliikenneonnettomuuksien vahingonkärsijöihin nähden. Vahingonkärsijällä, joka on myös vakuutuksenottaja, on nimittäin automaattisesti oikeus käyttää direktiivissä 93/13 kehitettyjä menettelyllisiä vaihtoehtoja viran puolesta tutkimisen tai oikeusvoimavaikutusten kumoamisen muodossa, mikä edellyttää tässäkin tapauksessa sitä, että kyseessä oleva vakuutussopimus täyttää edellytykset sille, että sitä voidaan pitää (kyseisessä direktiivissä tarkoitettuna) kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välisenä sopimuksena. Muilla vahingonkärsijöillä ei sitä vastoin ole käytettävissään tätä vaihtoehtoa, jos kyseiset edellytykset eivät täyty tai jos vahingonkärsijä ei ole vakuutuksenottaja.(88)
113. Tämä ei mielestäni vaikuta edellä esitettyyn tarkasteluun.
114. Ensinnäkin minkä tahansa perusteen, joka direktiivin 93/13 nojalla voidaan mahdollisesti esittää, olisi ilmeisistä syistä liityttävä kyseisessä direktiivissä tarkoitettuun kohtuuttomuuteen. Tämä tietyn sopimusehdon tutkimisen näkökohta eroaa myös selvästi niistä, joista säädetään erityisesti toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa.(89)
115. Tästä huolimatta se seikka, että tieliikenneonnettomuuden vahingonkärsijä, joka on vakuutuksenottaja ja direktiivissä 93/13 tarkoitettu kuluttaja, voisi teoriassa vedota kyseiseen direktiiviin siitä johtuvien erityisten menettelyllisten seurausten aikaansaamiseksi (jotta vakuutussopimukseen sisältyvä tietty ehto tutkitaan uudelleen) – jos muilla vahingonkärsijöillä ei ole tällaista menettelyllistä vaihtoehtoa –, ei itsessään ole syy ”viedä” oikeusvoimaa koskeva poikkeus direktiivin 93/13 kattamalta alalta nyt tarkasteltavana olevalle alalle (jotta estetään mahdollinen epäyhdenvertaisuus tieliikenneonnettomuuksien vahingonkärsijöiden menettelyllisessä kohtelussa). Tällainen menettelyllinen ero on pikemminkin sattumanvarainen ja seurausta näiden kahden sääntelyjärjestelmän päällekkäisyydestä tietyn asian olosuhteissa. Tämä ei sitä vastoin ole peruste ulottaa yhdellä oikeudenalalla kehitettyjä periaatteita kyseisen oikeudenalan erityispiirteiden perusteella koskemaan toista oikeudenalaa, jolla näitä piirteitä ei ole.
V       Ratkaisuehdotus
116. Ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Corte suprema di cassazionelle seuraavasti:
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 30.12.1983 annetun toisen neuvoston direktiivin 84/5/ETY 2 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
se ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, joka sen takia, että tuomio on saanut lainvoiman, estää sen, että ensimmäistä kertaa saman menettelyn myöhemmässä vaiheessa vedotaan siihen, että moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevaan vakuutussopimukseen sisältyvää lauseketta ei sovelleta (eikä voida panna täytäntöön) kyseisessä säännöksessä tarkoitetussa merkityksessä, edellyttäen, että kansallisten menettelysääntöjen vuoksi tähän perusteeseen ei ole suhteettoman vaikeaa tai mahdotonta vedota menettelyn aiemmassa vaiheessa, jossa kansalliset tuomioistuimet olisivat voineet tutkia tätä kysymystä.
1      Alkuperäinen kieli: englanti.
2      Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 30.12.1983 annettu toinen neuvoston direktiivi (EYVL 1984, L 8, s. 17; jäljempänä toinen direktiivi).
3      Kyseisen säännöksen englanninkielisessä versiossa viitataan velvollisuuteen varmistaa, että kyseisten ehtojen ”deemed to be void in respect of claims by third parties who have been victims of an accident”; ranskankielisessä versiossa viitataan mihin tahansa määräykseen tai sopimuslausekkeeseen, joka ”réputée sans effet en ce qui concerne le recours des tiers victimes d’un sinistre”. Kuten jäljempänä selitän, tällä velvoitteella ei näin ollen pyritä saamaan aikaan kyseisen määräyksen tai sopimuslausekkeen (absoluuttista) pätemättömyyttä vaan pikemminkin varmistamaan, että se ei tuota oikeusvaikutuksia tiettyjen henkilöryhmien osalta. Vaikuttaa siltä, että joissain oikeusjärjestyksissä tähän tilanteeseen voidaan viitata ”suhteellisena pätemättömyytenä” tai ”täytäntöönpanokelvottomuutena”.
4      Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavasta vakuutuksesta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamisesta 16.9.2009 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2009, L 263, s. 11), erityisesti sen 13 artiklan 1 kohdan c alakohta.
5      Direktiivillä 2009/103 kodifioitiin pirstaleinen sääntely, joka oli kehittynyt vähitellen useissa direktiiveissä, jotka luetellaan sen johdanto-osan ensimmäisessä perustelukappaleessa. Kyseisissä aiemmissa direktiiveissä säädettiin moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan järjestelmän eri näkökohdista, ja vahinkotapahtuman päivämäärästä riippuen niitä voitiin soveltaa tiettyyn tapaukseen samanaikaisesti. Ks. esim. tuomio 14.9.2017, Delgado Mendes (C‑503/16, EU:C:2017:681, 31 kohta).
6      Totean lisäksi, että toista direktiiviä sovelletaan jäljempänä 5 ja 12 kohdassa mainittujen ensimmäisen ja kolmannen direktiivin ohella, kun otetaan huomioon vahinkotapahtuman päivämäärä.
7      Ks. tuomio 9.4.2024, Profi Credit Polska (Lainvoimaisella ratkaisulla päätetyn menettelyn aloittaminen uudelleen) (C‑582/21, EU:C:2024:282; jäljempänä tuomio Profi Credit Polska (Lainvoimaisella ratkaisulla päätetyn menettelyn aloittaminen uudelleen)) ja tuomio 18.12.2025, Soledil (C‑320/24, EU:C:2025:993; jäljempänä tuomio Soledil).
8      Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 24.4.1972 annettu neuvoston direktiivi 72/166/ETY (EYVL 1972, L 103, s. 1; jäljempänä ensimmäinen direktiivi).
9      Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 14.5.1990 annettu kolmas neuvoston direktiivi (EYVL 1990, L 129, s. 33; jäljempänä kolmas direktiivi).
10      Cattolica vaatii siten ymmärtääkseni PA:n omaisia maksamaan takaisin heille jo tosiasiallisesti maksetut määrät ja sen toteamista, että Cattolica ei ollut velvollinen maksamaan heille mitään maksamatta olevia määriä. Näiden kahden vaatimuksen täsmällinen luokittelu vaikuttaa joka tapauksessa merkityksettömältä nyt käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön arvioinnin kannalta.
11      Unionin tuomioistuimen presidentin määräys 8.4.2025, Società Cattolica di Assicurazione (C‑17/25, EU:C:2025:276, 6 ja 7 kohta).
12      Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1993, L 95, s. 29).
13      Tuomio 16.7.2020, Governo della Repubblica italiana (Italialaisten rauhantuomarien asema) (C‑658/18, EU:C:2020:572, 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 29.7.2024, Valančius (C‑119/23, EU:C:2024:653, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
14      Ks. esim. tuomio 18.12.2025, Procura della Repubblica presso il Tribunale di Firenze (C‑325/24, EU:C:2025:989, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
15      Tai jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin; ks. esim. ibidem, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
16      Ks. esim. ratkaisuehdotukseni Profi Credit Polska (Lainvoimaisella ratkaisulla päätetyn menettelyn aloittaminen uudelleen)  (C‑582/21, EU:C:2023:674, 85–87 kohta; jäljempänä ratkaisuehdotukseni Profi Credit Polska).
17      Tuomio 7.8.2018, Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), joka koskee kolmatta direktiiviä.
18      Tuomio 30.9.2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513, 50–53 kohta) ja tuomio 19.4.2007, Farrell (C‑356/05, EU:C:2007:229, 40–43 kohta; jäljempänä tuomio Farrell); ks. myös ratkaisuehdotukseni Soledil (C‑320/24, EU:C:2025:469, 83 kohta) ja  Centro Petroli Roma – II (C‑386/24, EU:C:2025:775, 44–48 kohta).
19      Ks. edellä 39 kohta ja alaviite 17.
20      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 3 alajakson d alajakso.
21      Ks. esim. tuomio 30.4.2025, Nastolo (C‑370/24, EU:C:2025:300, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
22      Tuomio 12.2.2026, Stichting Koskea (C‑490/24, EU:C:2026:89, 33 ja 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ks. kolmannen direktiivin 1 artikla (nykyisin direktiivin 2009/103 12 artiklan 1 kohta).
23      Ks. esim. tuomio 19.9.2024, Matmut (C‑236/23, EU:C:2024:761, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; jäljempänä tuomio Matmut). Ks. myös julkisasiamies Mengozzin ratkaisuehdotus Churchill Insurance Company ja Evans  (C‑442/10, EU:C:2011:548, 23 kohta; jäljempänä ratkaisuehdotus Churchill Insurance Company).
24      Ks. myös julkisasiamies Szpunarin ratkaisuehdotus Matmut (C‑236/23, EU:C:2024:560, 47–53 kohta).
25      Tuomio 1.12.2011, Churchill Insurance Company ja Evans  (C‑442/10, EU:C:2011:799, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; jäljempänä tuomio Churchill Insurance Company).
26      Ibidem, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
27      Ks. esim. tuomio Matmut, 34 kohta.
28      Tuomio Churchill Insurance Company, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio Matmut, 36 ja 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
29      Käsiteltävässä asiassa ei ole tarpeen ottaa kantaa hankaluuksiin, joita tällaisesta erottelusta aiheutuisi, kuten todettiin esimerkiksi julkisasiamies Biondin ratkaisuehdotuksessa Stichting Koskea (C‑490/24, EU:C:2025:735, 14–16 kohta; jäljempänä ratkaisuehdotus Stichting Koskea) ja ratkaisuehdotuksessa Churchill Insurance Company,  15–17 kohta.
30      Ks. esim. tuomio Matmut, 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 23.10.2012, Marques Almeida (C‑300/10, EU:C:2012:656, 32 ja 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
31      Tuomio Farrell, 36 kohta. Kyseisessä asiassa oli kyse matkustajasta, joka oli todellinen kolmas vahingonkärsijä (mutta ei vakuutuksenottaja).
32      Tuomio 30.6.2005, Candolin ym. (C‑537/03, EU:C:2005:417, 35 kohta, luettuna yhdessä 11 ja 12 kohdan kanssa). Unionin tuomioistuin ei täsmentänyt, oliko ajoneuvon omistaja (vahingonkärsijä ja matkustaja) myös vakuutuksenottaja, mutta tämä seikka ei vaikuttanut merkitykselliseltä kyseisessä tuomiossa tehdyn päätelmän kannalta.
33      Tuomio Churchill Insurance Company, 32–36 ja 44 kohta.
34      Ja jonka mukaan silloin, jos tähän mitättömyyteen ei voida vedota, vakuutuksenantaja voi saada palautetuksi kaikki määrät, jotka se on maksanut tällaiselle vahinkoa kärsineelle matkustajalle. Tämä vastaus esitettiin sillä varauksella, ettei todeta oikeuksien väärinkäyttöä. Ks. tuomio Matmut, erityisesti 61 ja 66 kohta.
35      Tuomio Profi Credit Polska (Lainvoimaisella ratkaisulla päätetyn menettelyn aloittaminen uudelleen), 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
36      Ks. esim. tuomio Soledil, 32 kohta ja tuomio 24.10.2018, XC ym. (C‑234/17, EU:C:2018:853, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
37      Tuomio Profi Credit Polska (Lainvoimaisella ratkaisulla päätetyn menettelyn aloittaminen uudelleen), 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 16.1.2025, BALTIC CONTAINER TERMINAL (C‑376/23, EU:C:2025:20, 73 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
38      Vastaavuusperiaatteeseen perustuvista poikkeuksista ks. ratkaisuehdotukseni Profi Credit Polska (Lainvoimaisella ratkaisulla päätetyn menettelyn aloittaminen uudelleen), 42–50 kohta.
39      Tuomio 18.7.2007, Lucchini (C‑119/05, EU:C:2007:434, 63 kohta). Unionin tuomioistuin korosti tämän toteamuksen poikkeuksellista luonnetta 10.7.2014 antamassaan tuomiossa Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, 61 kohta).
40      Ks. arvonlisäverotuksen alalla tuomio 16.7.2020, UR (Asianajajien arvonlisäverovelvollisuus) (C‑424/19, EU:C:2020:581, 32–34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen); valtiontukien alalla tuomio 11.11.2015, Klausner Holz Niedersachsen  (C‑505/14, EU:C:2015:742, 43–46 kohta) ja yhteisen maatalouspolitiikan alalla tuomio 7.4.2022, Avio Lucos (C‑116/20, EU:C:2022:273, 102–105 kohta).
41      Tuomio Soledil, 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
42      Ibidem, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
43      Ks. esim. tuomio 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo ym. (C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15, EU:C:2016:980, 54 ja 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
44      Tuomio 17.5.2022, Ibercaja Banco (C‑600/19, EU:C:2022:394, 50 kohta; jäljempänä tuomio Ibercaja Banco).
45      ”Jos tuomioistuimella on käytössään tämän tutkinnan edellyttämät oikeudelliset seikat ja tosiseikat”; tuomio Soledil, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen. Tilanteista, joissa kansallisilla tuomioistuimilla ei ole käytössään näitä merkityksellisiä seikkoja, ks. tuomio 7.11.2019, Profi Credit Polska (C‑419/18 ja C‑483/18, EU:C:2019:930, 77 kohta).
46      Ks. tuomio Ibercaja Banco, 57–59 kohta ja tuomio Profi Credit Polska (Lainvoimaisella ratkaisulla päätetyn menettelyn aloittaminen uudelleen), 83 kohta.
47      Tuomio Soledil, 29 kohta ja tuomio 17.5.2022, Unicaja Banco (C‑869/19, EU:C:2022:397, 29 kohta; jäljempänä tuomio Unicaja Banco). Unionin tuomioistuin on usein viitannut direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohtaan yhdessä kyseisen direktiivin johdanto-osan 24. perustelukappaleen, jossa esitetään sama ajatus, kanssa.
48      Tuomio 18.2.2016, Finanmadrid EFC (C‑49/14, EU:C:2016:98); tuomio 26.1.2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60); tuomio 17.5.2022, SPV Project 1503 ym. (C‑693/19 ja C‑831/19, EU:C:2022:395); tuomio Ibercaja Banco; tuomio 18.1.2024, Getin Noble Bank ym. (Sopimusehtojen kohtuuttomuuden tutkiminen viran puolesta) (C‑531/22, EU:C:2024:58) ja tuomio 29.2.2024, Investcapital (C‑724/22, EU:C:2024:182). Näistä asioista poiketen tuomio Unicaja Banco ei koskenut kuluttajien velvoitteiden täytäntöönpanoa vaan kuluttajan kannetta, jossa vaadittiin toteamaan, että kiinnityssopimukseen sisältyvä ehto oli pätemätön, ja kyseisen ehdon perusteella perusteettomasti maksettujen määrien palauttamista.
49      Tuomio Soledil, erityisesti 36–39 kohta, luettuina yhdessä sen 11–17 kohdan kanssa.
50      Tuomio Soledil, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
51      Ks. kolmannen direktiivin johdanto-osan viides perustelukappale.
52      Samoin, kuten jo huomautin, asiakirja-aineistossa ei ole viitteitä siitä, että vastaavuusperiaate voisi oikeuttaa tarpeen jättää oikeusvoimavaikutukset huomiotta.
53      Palautan mieleen, että kaikki tuomioistuinvalvonnan muodot eivät voi estää asian uudelleen tutkimista myöhemmässä menettelyssä, vaan näin voi tehdä ainoastaan tietyt edellytykset täyttävä valvonta, kuten selitettiin erityisesti 29.2.2024 annetussa tuomiossa Investcapital (C‑724/22, EU:C:2024:182, 45 kohta) ja muistutettiin tuomiossa Soledil, 35 kohta.
54      Kuten selvennettiin erityisesti tuomiossa Soledil; ks. myös tuomio Unicaja Banco (viimeksi mainitusta näkökohdasta ks. edellä alaviite 48).
55      Ks. edellä alaviitteet 43 ja 44 ja julkisasiamies Richard de la Tourin ratkaisuehdotus Ararat (C‑156/23, EU:C:2024:413, 44 kohta).
56      Tuomio 3.7.2025, C. ym. (C‑582/23, EU:C:2025:518, 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
57      Italian hallitus huomautti istunnossa, että sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaan kansallisten tuomioistuinten on tarkasteltava viran puolesta kyseessä olevan poissulkemislausekkeen pätemättömyyttä (tai tässäkin ymmärtääkseni sen täytäntöönpanokelvottomuutta) ja että tämä velvollisuus laiminlyötiin pääasian oikeudenkäynnin aiemmissa vaiheissa.
58      Ks. erityisesti tuomio 14.12.1995, van Schijndel ja van Veen (C‑430/93 ja C‑431/93, EU:C:1995:441, 16–22 kohta); tuomio 7.6.2007, van der Weerd ym. (C‑222/05–C‑225/05, EU:C:2007:318, 41 kohta) ja tuomio 22.6.2023, K.B. ja F.S.  (Ottaminen huomioon viran puolesta rikosasiassa) (C‑660/21, EU:C:2023:498, 53 kohta; jäljempänä tuomio K.B. ja F.S).
59      Ks. vastaavasti julkisasiamies Richard de la Tourin ratkaisuehdotus Ararat(C‑156/23, EU:C:2024:413, 44 kohta).
60      Kulutusluottosopimuksista ja neuvoston direktiivin 87/102/ETY kumoamisesta 23.4.2008 annetusta Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivistä 2008/48/EY (EUVL 2008, L 133, s. 66) ks. tuomio 21.4.2016, Radlinger ja Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, 62–74 kohta) ja tuomio 5.3.2020, OPR-Finance (C‑679/18, EU:C:2020:167, 17–24 kohta).
61      Tuomio 17.10.2024, Ararat (C‑156/23, EU:C:2024:892, 50 kohta).
62      Tuomio 8.11.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Säilöönoton tutkiminen viran puolesta) (C‑704/20 ja C‑39/21, EU:C:2022:858, 85–90 ja 94 kohta).
63      Tuomio 4.10.2024, Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky (C‑406/22, EU:C:2024:841, 93–98 kohta).
64      Tuomio K.B. ja F.S., 44–53 kohta ja erityisesti 19 kohta.
65      Ibidem, 52 kohta.
66      Ks. esim. tuomio Nastolo, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
67      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 49 kohta. Ks. myös julkisasiamies Bobekin ratkaisuehdotus Ubezpieczeniowy Fundusz Gwarancyjny z siedzibą (C‑383/19, EU:C:2020:1003, 41 kohta).
68      Ks. esim. tuomio Farrell, 24 kohta ja ratkaisuehdotus Stichting Koskea, 35 kohta.
69      Totean, että kolmannen direktiivin 5 artiklan nojalla jäsenvaltioiden oli ”toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että liikennevahingon osapuolet pystyvät nopeasti varmistumaan sen vakuutusyrityksen nimestä, joka on korvausvastuussa moottoriajoneuvon käytöstä aiheutuneesta vahingosta”. Ks. myös direktiivin 2009/103 23 artikla.
70      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 68 kohta.
71      Ks. myös ratkaisuehdotus Stichting Koskea, 35 ja 42 kohta.
72      Muistutan, että direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdan mukaan ”sopimusehtoa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, pidetään kohtuuttomana, jos se hyvän tavan vastaisesti aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille”.
73      Kun osapuolten välillä sattuu olemaan sopimus, kuten pääasian oikeudenkäynnissä, tällainen tilanne on mahdollinen muttei ennakoitavissa, kuten Italian hallitus istunnossa huomautti.
74      Muistutan, että toisen direktiivin johdanto-osan seitsemännen perustelukappaleen mukaan ”on vahingon kärsineiden etujen mukaista, että joidenkin poikkeuslausekkeiden vaikutukset rajoitetaan vakuutuksenantajan ja vahingosta korvausvastuussa olevan henkilön väliseen suhteeseen”.
75      Direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdassahan säädetään, että ”jäsenvaltioiden on säädettävä, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen kohtuuttomat ehdot eivät sido kuluttajia niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja että sopimus jää muilta osin osapuolia sitovaksi, jos sopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja”.
76      Sillä seikalla, että tämä asia ratkaistiin pääasiassa menettelyssä, joka on yhä vireillä, ei ole sinänsä merkitystä. Kuten olen toisaalla huomauttanut, lainvoimaisen ratkaisun (johon oikeusvoimavaikutukset liittyvät) käsite ei tunnetusti rajoitu menettelystä seuraavaan yhteen ainoaan muodolliseen ratkaisuun, jolla tietty menettely tosiasiassa päätetään (koska osapuolet ovat päättänyt olla jatkamatta sitä tai koska ne ovat käyttäneet kaikkia käytettävissä olevia oikeussuojakeinoja). Oikeusvoimavaikutus voi nimittäin syntyä vireillä olevassa menettelyssä sen eri vaiheissa ja riidan eri näkökohtien osalta sen vuoksi, että osapuolet eivät alun perin ottaneet kyseistä seikkaa esille tai myöhemmin riitauttaneet sen arviointia. Ks. ratkaisuehdotukseni Soledil (C‑320/24, EU:C:2025:469, 77 kohta).
77      Direktiivin 93/13 johdanto-osan kuudennessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”sisämarkkinoiden luomisen helpottamiseksi ja kansalaisen suojaamiseksi kuluttajan ominaisuudessa hänen hankkiessaan tavaroita tai palveluja muiden jäsenvaltioiden lainsäädännön kuin hänen omansa sääntelemillä sopimuksilla, on välttämätöntä poistaa kohtuuttomat ehdot näistä sopimuksista”.
78      Direktiivin 93/13 johdanto-osan viidennen perustelukappaleen mukaan ”tämä tietämyksen puute voi saada heidät luopumaan tavaroiden tai palvelujen ostoa koskevien suorien sopimusten teosta muissa jäsenvaltioissa”.
79      Ks. direktiivin 93/13 johdanto-osan toinen perustelukappale, jonka mukaan ”jäsenvaltioiden tavaroiden myyjän tai palvelujen suorittajan ja kuluttajan tekemien sopimusten ehtoja koskevassa lainsäädännössä on monia eroja, mikä johtaa siihen, että kansalliset markkinat, joilla myydään tavaroita ja tarjotaan palveluja kuluttajille, eroavat toisistaan, ja myyjien ja palvelujen suorittajien keskuudessa voi ilmetä kilpailun vääristymiä, erityisesti pidettäessä tavaroita ja palveluja kaupan muissa jäsenvaltioissa”.
80      Direktiivin 93/13 johdanto-osan seitsemännen perustelukappaleen mukaan ”tällä tavoin autetaan tavaroiden myyjiä ja palvelujen suorittajia tavaroiden myymisessä ja palvelujen suorittamisessa sekä heidän omassa maassaan että sisämarkkinoilla; tämä piristää kilpailua ja lisää siten yhteisön kansalaisten valinnan mahdollisuuksia kuluttajina”.
81      Ks. erityisesti ensimmäisen direktiivin johdanto-osan kolmas, viides ja kuudes perustelukappale, toisen direktiivin johdanto-osan kolmas perustelukappale ja kolmannen direktiivin johdanto-osan 13. perustelukappale.
82      Ks. ensimmäisen direktiivin johdanto-osan toinen perustelukappale.
83      Kuten edellytetään ensimmäisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa ja myöhemmin direktiivin 2009/103 3 artiklassa.
84      Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen lähentämisestä ja neuvoston direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY muuttamisesta 16.5.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/26/EY (Neljäs liikennevakuutusdirektiivi) (EYVL 2000, L 181, s. 65) 3 artikla. Ks. direktiivin 2009/103 18 artikla.
85      Ks. tuomio 6.10.2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, 47 kohta); tuomio Unicaja Banco, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; tuomio 18.1.2024, Getin Noble Bank ym. (Sopimusehtojen kohtuuttomuuden tutkiminen viran puolesta)  (C‑531/22, EU:C:2024:58, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio Soledil, 41 kohta.
86      Ks. myös tuomio Soledil, 41 kohta, jossa unionin tuomioistuin vastasi samankaltaiseen ennakkoratkaisukysymykseen samankaltaisissa olosuhteissa, joissa, kuten jo huomautin, asianomaiset kuluttajat osallistuivat tuomioistuinmenettelyyn mutta eivät vedonneet sen aiemmissa vaiheissa kyseessä olevan sopimusehdon kohtuuttomuuteen.
87      Jos direktiiviä 93/13 sovelletaan ratione temporis käsiteltävään asiaan.
88      Tässä skenaariossa olisi määritettävä, voiko (todellinen) vahinkoa kärsinyt kolmas vedota direktiivin 93/13 mukaiseen kuluttajansuojaan, jos vakuutuksenottajan todetaan toimineen kuluttajana tehdessään vakuutussopimuksen.
89      Palautan jälleen mieleen, että jotta ehtoa voidaan pitää ”kohtuuttomana” direktiivin 93/13 nojalla, sen täytyy kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan mukaan ”hyvän tavan vastaisesti aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille”. On epäselvää, miten ehto, jossa jätetään vakuutusturvan ulkopuolelle lainvastainen kuljettaminen, voisi aiheuttaa tällaisen ”epätasapainon”. Muita epäilyksiä voi herätä siitä, miten direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdassa ja toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa tavoiteltavat kaksi pätemättömyyden tyyppiä voitaisiin sovittaa yhteen, koska ensiksi mainittu vaikuttaa olevan ”ehdoton”, kun taas viimeksi mainittu on ainoastaan ”suhteellinen”, kuten istunnossa todettiin.