Ideiglenes változat
MACIEJ SZPUNAR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. április 23.(1)
C‑164/25. sz. ügy
T–2 družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme d.o.o.
kontra
TELEKOM SLOVENIJE, d.d.
(a Vrhovno sodišče Republike Slovenije [a Szlovén Köztársaság legfelsőbb bírósága, Szlovénia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – A nagy sebességű elektronikus hírközlő hálózatok kiépítési költségeinek csökkentésére irányuló intézkedésekről szóló 2014/61/EU irányelv – A meglévő fizikai infrastruktúrához való hozzáférés – Annak biztosítására vonatkozó kötelezettség, hogy bármelyik fél jogosult legyen az ügyet az illetékes nemzeti vitarendezési testület elé utalni – A nemzeti vitarendezési testület előtti eljárás megszüntetésére vonatkozó kötelezettség bíróság előtti keresetindítás esetén – A tényleges érvényesülés elve – A hatékony jogorvoslathoz való jog ”
I.      Bevezetés
1.        A 2014/61/EU irányelv(2) célja a nagy sebességű elektronikus hírközlő hálózatok gyors kiépítésének elősegítése és ösztönzése, különösen a meglévő fizikai infrastruktúra közös használatának előmozdításával.
2.        E célból a tagállamoknak bíróságon kívüli vitarendezési mechanizmust kell létrehozniuk, amelyet a jogvitában részes mindkét fél igénybe vehet, ha a fizikai infrastruktúrához való hozzáférést megtagadják, vagy ha nem tudnak megegyezni az ilyen hozzáférés feltételeiről.
3.        Mi a helyzet akkor, ha az egyik fél először a nemzeti vitarendezési testület (a továbbiakban: vitarendezési testület) előtt indít eljárást a fizikai infrastruktúrához való hozzáférés érdekében, majd ezt követően a másik fél bírósághoz fordul, és kéri annak megállapítását, hogy az ilyen hozzáférés nem illeti meg őt?
4.        Ebben az összefüggésben nyújtották be a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet. Először is, a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy a 2014/61 irányelv előírja‑e azt a kötelezettséget, hogy először a vitarendezési testülethez kell fordulni (a továbbiakban: szekvenciális rendszer), vagy a felek választhatnak a vitarendezési eljárás és a bírósági eljárás között (a továbbiakban: párhuzamos rendszer). Másodszor, amennyiben a párhuzamos rendszer összhangban áll ezen irányelvvel, a kérdést előterjesztő bíróság iránymutatást kér a tényleges érvényesülés elvének és az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 47. cikkének értelmezésére vonatkozóan, figyelembe véve azt a nemzeti eljárási szabályt, amely előírja, hogy a bíróságon kívüli eljárást meg kell szüntetni, ha ugyanabban a tárgyban később bírósághoz fordulnak.
II.    A jogi keret
A.      Az uniós jog
5.        A 2014/61 irányelv (2), (9), (11), (13), (14), (19), (34) és (39) preambulumbekezdésének szövege a következő:
„(2)      A nagy sebességű széles sávú hálózatok kiépítésének jelentőségét elismerve a tagállamok jóváhagyták [az] […] ambiciózus célokat, vagyis azt, hogy […] 2020‑ra pedig minden európai polgár a 30 MB/s‑ot meghaladó, jóval nagyobb sebességű internetkapcsolathoz is hozzáféréssel rendelkezzen, továbbá hogy az uniós háztartások legalább 50%‑a előfizetéssel rendelkezzen a 100 MB/s‑nál gyorsabb internet‑hozzáférésre.
[…]
(9)      A meglévő infrastruktúrák használatának hatékonyabbá tételét […] célzó intézkedéseknek érdemileg hozzá kell járulniuk annak biztosításához, hogy a nagy sebességű hírközlő hálózatok kiépítésére gyors ütemben és széles körben […] kerüljön sor […].
[…]
(11)      Ennek az irányelvnek az a célja, hogy megállapítson bizonyos, az Unió egész területén alkalmazandó minimális jogokat és kötelezettségeket […]. Az egyenlő versenyfeltételek minimális szintjének biztosítása mellett ez – a szubszidiaritás elvével összhangban – nem sértheti a már kialakult bevált gyakorlatokat, valamint a részletesebb rendelkezéseket és feltételeket eredményező, nemzeti és helyi szinten elfogadott intézkedéseket, sem pedig az említett jogokat és kötelezettségeket kiegészítő egyéb intézkedéseket.
[…]
(13)      Az elektronikus hírközlő hálózatok üzemeltetői számára, különösen az új belépők esetében, jóval hatékonyabb lehet, ha az elektronikus hírközlő hálózatok fejlesztése céljára újra felhasználják a meglévő fizikai infrastruktúrákat, akár más közüzemek infrastruktúráit is […].
(14)      A nagy sebességű elektronikus hírközlő hálózatok kiépítésének a belső piacon való elősegítése céljából az ilyen hálózatok üzemeltetői számára biztosítani kell ezen irányelvben a jogot a fizikai infrastruktúrákhoz való tisztességes és észszerű […] feltételek melletti hozzáféréshez, függetlenül ezen infrastruktúrák elhelyezkedésétől.
[…]
(19)      Amennyiben a […] kereskedelmi tárgyalás során nem jön létre megállapodás, az indokolatlan elutasításoknak és az észszerűtlen feltételek kikényszerítésének az elkerülése érdekében a felek számára lehetőséget kell biztosítani arra, hogy nemzeti szintű vitarendezési testülethez forduljanak, amelynek határozata kötelező erővel bír a felekre nézve. […]
[…]
(34)      A szubszidiaritás elvével összhangban ez az irányelv nem sértheti a tagállamok lehetőségét arra, hogy – a hatás- és jogkörök megosztásának nemzeti alkotmányos rendszerével és az ezen irányelvben foglalt követelményekkel összhangban – az ezen irányelvben előírt szabályozási feladatokat az ellátásukra leginkább alkalmas hatóságokra ruházzák.
[…]
(39)      Ez az irányelv tiszteletben tartja az alapvető jogokat, és figyelembe veszi különösen [a Chartában] elismert elveket, így különösen […] a hatékony jogorvoslathoz való jogot. […]”
6.        Ezen irányelv 1. cikkének (1)–(3) bekezdése a következőket írja elő:
„(1)      Ezen irányelv célja a nagy sebességű elektronikus hírközlő hálózatok kiépítésének elősegítése és ösztönzése, ennek érdekében pedig a meglévő fizikai infrastruktúra közös használatának előmozdítása […].
(2)      Ez az irányelv bizonyos minimumkövetelményeket állapít meg az építési munkákra és a fizikai infrastruktúrára vonatkozóan, az e területekre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések bizonyos aspektusainak közelítése céljából.
(3)      A tagállamok az uniós joggal összhangban fenntarthatják az ezen irányelvben megállapított minimumkövetelményeket meghaladó intézkedéseiket, illetve bevezethetnek ilyen intézkedéseket az (1) bekezdésben említett cél hatékonyabb elérése céljából.”
7.        Ezen irányelv 3. cikkének (2)–(5) bekezdése értelmében:
„(2)      A tagállamok gondoskodnak arról, hogy az elektronikus hírközlő hálózatokat szolgáltató vagy azok szolgáltatására engedéllyel rendelkező vállalkozások írásbeli kérésére valamennyi hálózatüzemeltető köteles legyen tisztességes és ésszerű feltételek – többek között méltányos árak – mellett teljesíteni azokat az ésszerű kérelmeket, amelyek nagy sebességű elektronikus hírközlő hálózatok elemeinek telepítése céljából a fizikai infrastruktúrájához való hozzáférésre irányulnak. […]
(3)      A tagállamok gondoskodnak arról, hogy a hozzáférés megtagadása minden esetben olyan objektív, átlátható és arányos kritériumokon alapuljon […]
(4)      A tagállamok gondoskodnak arról, hogy amennyiben a hozzáférést megtagadták vagy a hozzáférési kérelem kézhezvételének napjától számított két hónapon belül nem jött létre megállapodás a konkrét feltételek – többek között az ár – vonatkozásában, bármelyik fél jogosult legyen az ügyet az illetékes nemzeti vitarendezési testület elé utalni.
(5)      A tagállamok a (4) bekezdésben említett nemzeti vitarendezési testületet az arányosság elvének maradéktalan figyelembevétele mellett kötelezik a (4) bekezdés alapján kezdeményezett vita kötelező erejű határozatban történő rendezésére, a tisztességes és ésszerű rendelkezések és feltételek, illetve adott esetben ár megállapítását is beleértve.
A nemzeti vitarendezési testület a vitát a lehető legrövidebb időn belül, de – kivételes esetektől eltekintve – minden esetben a teljes kérelem kézhezvételének napjától számított négy hónapon belül rendezi, anélkül azonban, hogy sérülne a feleket kivétel nélkül megillető azon jog, amely értelmében az ügyet bíróság elé terjeszthetik.”
8.        Ugyanezen irányelv 10. cikkének (6) bekezdése előírja, hogy „[a]z e cikkben említett illetékes szervek határozatai elleni fellebbezés a nemzeti joggal összhangban történik”.
B.      Szlovén jog
9.        A Zakon o elektronskih komunikacijah (az elektronikus hírközlésről szóló törvény; a továbbiakban: ZEKom‑1) ültette át a 2014/61 irányelvet a szlovén jogba. E törvény 93. cikkének (3)–(5) és (7) bekezdése, 217. cikkének (3) bekezdése, 218. cikkének (6) bekezdése és 220a. cikkének (5) bekezdése lényegében megfelel ezen irányelv 3. cikke (2)–(5) bekezdésének. Ezenfelül a ZEKom‑1 192. cikkének (1) bekezdése lényegében megfelel a 2014/61 irányelv 10. cikke (6) bekezdésének.
10.      Ezen felül a ZEKom‑1 218. cikkének (4) bekezdése szerint „ha az [Agencija za komunikacijska omrežja in storitve Republike Slovenijéhez (a Szlovén Köztársaság hírközlési hálózatokért és szolgáltatásokért felelős hivatala) (a továbbiakban: hivatal)] előtti vitarendezési eljárás során az egyik fél ugyanabban a tárgyban keresetet nyújt be a hatáskörrel rendelkező bírósághoz, vagy visszavonja a vitarendezési kérelmet, a hivatal előtti vitarendezési eljárást meg kell szüntetni”.
III. A tényállás, az eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
11.      2020. november 19‑én a Telekom Slovenije (a továbbiakban: Telekom) hozzáférést kért a T‑2 družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme d. o. o. (a továbbiakban: T‑2) tulajdonában lévő távközlési hálózat fizikai infrastruktúrájához, amit a T‑2 2021. január 21‑i levelében elutasított.
12.      2021. április 29‑én a Telekom vitarendezési kérelmet nyújtott be a hivatalhoz, amelyben a T‑2 arra való kötelezését kérte a hivataltól, hogy tegye lehetővé az infrastruktúrájához való hozzáférést.
13.      2021. szeptember 6‑án a T‑2 megállapítási keresetet indított az Okrožno sodišče v Ljubljani (ljubljanai regionális bíróság, Szlovénia) előtt, amelyben annak megállapítását kérte a bíróságtól, hogy a Telekom nem jogosult hozzáférni a fizikai infrastruktúrájához.
14.      A Telekom azt állította, hogy e bíróság nem rendelkezik hatáskörrel, azzal érvelve, hogy az ügy közigazgatási jellegű, és nem tartozik a polgári bíróságok hatáskörébe.
15.      2021. november 2‑án a hivatal megszüntette az előtte folyó eljárást azzal az indokkal, hogy az ügy tárgyát tekintve megegyezik a T‑2 által az Okrožno sodišče v Ljubljani (ljubljanai regionális bíróság)
előtt indított perrel, és hogy a hivatal általi vitarendezés nem érinti a bíróságok hatáskörét.
16.      A Telekom e határozat ellen fellebbezést nyújtott be az
Upravno sodišče Republike Slovenijéhez (a Szlovén Köztársaság közigazgatási bírósága).
17.      2023. szeptember 12‑i határozatával e bíróság a fellebbezést elutasította. Úgy ítélte meg, hogy a 2014/61 irányelv 3. cikke (5) bekezdésének második albekezdésében szereplő „anélkül azonban, hogy sérülne a feleket kivétel nélkül megillető azon jog, amely értelmében az ügyet bíróság elé terjeszthetik” (a továbbiakban: a sérelem nélkül klauzula) kifejezés kizárja a bírósághoz fordulás jogának megsértését.
18.      2022. február 25‑i végzésével az Okrožno sodišče v Ljubljani (ljubljanai regionális bíróság) elutasította a Telekom által felhozott, hatáskör hiányára alapított kifogást.(3) E bíróság megállapította, hogy az ezen ügyben hozott döntés hatással lenne a felek közötti kötelezettségek keletkezésére, így az a polgári bíróságok hatáskörébe tartozik.
19.      A Telekom e végzés ellen fellebbezést nyújtott be a Višje sodišče v Ljubljanihoz (ljubljanai felsőbíróság, Szlovénia).
20.      2022. június 9‑i végzésével a felsőbíróság helyt adott a Telekom fellebbezésének, és helyt adott a hatáskör hiányára alapított kifogásnak. A Višje sodišče v Ljubljani (ljubljanai felsőbíróság) megállapította, hogy a 2014/61 irányelv teleologikus és rendszertani értelmezése arra utal, hogy az uniós jogalkotó szándéka szerint a nagy sebességű elektronikus hírközlő hálózatok kiépítési költségeit csökkenteni kell, a hálózatok szolgáltatóinak a fizikai infrastruktúrához való hozzáféréshez való joga az ilyen hálózatok kiépítésének felgyorsítását szolgálja, és hogy a hozzáférés felgyorsítása érdekében külön nemzeti vitarendezési testületet hoztak létre, valamint határidőket állapítottak meg, amelyeken belül e testületnek meg kellett hoznia határozatát. Ebben az összefüggésben a bíróságok általi vitarendezést előnyben részesítő, szigorúan szó szerinti értelmezés, amely nem szab határidőt a határozat meghozatalára, ellentétes lenne az uniós jogalkotó szándékával. Ezenfelül e bíróság úgy vélte, hogy a hivatal hatóságként jár el, amikor a fizikai infrastruktúrához való hozzáféréssel kapcsolatos, szolgáltatók közötti jogvitában dönt, és arra a következtetésre jutott, hogy a szóban forgó ügy közigazgatási ügynek minősül, amely nem tartozik a polgári bíróságok hatáskörébe.
21.      A T‑2 felülvizsgálati kérelmet nyújtott be e végzés ellen a Vrhovno sodišče Republike Slovenijéhez (a Szlovén Köztársaság legfelsőbb bírósága), azaz a kérdést előterjesztő bírósághoz. 2022. szeptember 14‑én e bíróság engedélyezte a felülvizsgálatot a T‑2 számára.
22.      A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a 2014/61 irányelv 3. cikke (5) bekezdésének második albekezdésében szereplő, sérelem nélkül klauzula nem értelmezhető kizárólag a szövegére támaszkodva. Emellett, tekintettel ezen irányelv céljaira, a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy többféle értelmezés is lehetséges.
23.      E körülmények között határozott úgy a kérdést előterjesztő bíróság, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Úgy kell‑e értelmezni a [2014/61] irányelvet, különösen az említett irányelv 3. cikke (5) bekezdésének második albekezdésében szereplő »anélkül azonban, hogy sérülne a feleket kivétel nélkül megillető azon jog, amely értelmében az ügyet bíróság elé terjeszthetik« fordulatot, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a hálózatüzemeltető jogosult a meglévő fizikai infrastruktúrához való hozzáféréssel kapcsolatos jogvita rendezése iránti kérelmét akár a vitarendezési testülethez, akár a (rendes) bírósághoz benyújtani?
2)      Úgy kell‑e értelmezni a [2014/61] irányelv 3. cikke (5) bekezdésének második albekezdését az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elve, valamint [a Charta] 47. cikke alapján, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti eljárási szabály, amelynek értelmében a nemzeti vitarendezési testület előtti vitarendezési eljárás megszűnik, ha a felek bármelyike az e testület előtti vitarendezési eljárás során ugyanabban a tárgyban keresetet nyújt be [a hatáskörrel rendelkező] bírósághoz?”
24.      A Telekom, a T‑2, az olasz és a szlovén kormány, valamint a Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztett elő. Ugyanezek a felek az olasz kormány kivételével a 2026. január 29‑i tárgyaláson is részt vettek.
IV.    Értékelés
A.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés
1.      Előzetes észrevételek
25.      Az első kérdés általános jelleggel a 2014/61 irányelvre, és különösen az irányelv 3. cikke (5) bekezdésének második albekezdésében szereplő sérelem nélkül klauzulára hivatkozik. Annak érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak hasznos választ lehessen adni, e jogszabályi rendelkezés (4) bekezdésének értelmezését is szükségesnek tartom.(4)
26.      Ennek következtében első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy úgy kell‑e értelmezni a 2014/61 irányelv 3. cikkének (4) bekezdését és 3. cikke (5) bekezdésének második albekezdését, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a hálózatüzemeltető jogosult a meglévő fizikai infrastruktúrához való hozzáféréssel kapcsolatos jogvita rendezése iránti kérelmét akár a vitarendezési testülethez, akár bírósághoz benyújtani.
27.      A Telekom kivételével valamennyi érdekelt fél a kérdésre nemleges válasz adását javasolja.
28.      Ezzel szemben a Telekom lényegében azt állítja, hogy a 2014/61 irányelv céljai elérésének egyetlen módja, ha kizárólagos hatáskört biztosítanak valamely vitarendezési testületnek a meglévő fizikai infrastruktúrához való hozzáféréssel kapcsolatos jogviták rendezésére, azzal a feltétellel, hogy a vitarendezési testület határozata ellen fellebbezés nyújtható be a közigazgatási bíróságokhoz.
29.      E kérdés eldöntése érdekében a Bíróság szokásos értelmezési módszerét alkalmazom, és nemcsak a 2014/61 irányelv 3. cikke (4) bekezdésének és 3. cikke (5) bekezdése második albekezdésének szövegét veszem figyelembe, hanem azt a szövegkörnyezetet, amelyben az említett rendelkezés szerepel, és annak a jogi aktusnak a célkitűzéseit is, amelynek az említett rendelkezés részét képezi.(5)
2.      A 2014/61 irányelv 3. cikke (4) bekezdésének és 3. cikke (5) bekezdése második albekezdésének szövege
30.      A 2014/61 irányelv 3. cikkének (4) bekezdése értelmében bármelyik félnek jogosultnak kell lennie arra, hogy a meglévő fizikai infrastruktúrához való hozzáféréssel kapcsolatos jogvitát az illetékes vitarendezési testület elé utalja.
31.      Ezen irányelv 3. cikkének (5) bekezdése meghatározza azokat a kritériumokat és elveket, amelyeket a vitarendezési testületnek feladatainak ellátása során be kell tartania, ugyanakkor második albekezdésében hozzáteszi, hogy „anélkül azonban, hogy sérülne a feleket kivétel nélkül megillető azon jog, amely értelmében az ügyet bíróság elé terjeszthetik”.
32.      Véleményem szerint a 3. cikk e két bekezdésének együttes értelmezéséből az következik, hogy a felek választhatnak, hogy vitarendezési testülethez vagy bírósághoz fordulnak.
33.      Ezt az értelmezést alátámasztja a 2014/61 irányelv 3. cikke (4) bekezdése és (5) bekezdése második albekezdése szövegének összehasonlítása más uniós jogi rendelkezések szövegével, amelyek – a Bíróság értelmezése szerint – párhuzamos rendszert fogadnak el és szekvenciális rendszert írnak elő.
34.      Először is, az
(EU) 2016/679(6) rendelet különböző jogorvoslati lehetőségeket kínált az e rendelet megsértésére hivatkozó személyek számára. E tekintetben e rendelet 77. cikkének (1) bekezdése pontosítja, hogy minden érintett az „egyéb közigazgatási vagy bírósági jogorvoslatok sérelme nélkül” jogosult panaszt benyújtani a felügyeleti hatósághoz. Továbbá az említett rendelet 78. cikkének (1) bekezdése értelmében az „egyéb közigazgatási vagy nem bírósági útra tartozó jogorvoslatok sérelme nélkül”, minden természetes és jogi személy jogosult a hatékony bírósági jogorvoslatra a felügyeleti hatóság rá vonatkozó, jogilag kötelező erejű döntésével szemben. Végül ugyanezen rendelet 79. cikkének (1) bekezdése biztosítja, hogy a „rendelkezésre álló közigazgatási vagy nem bírósági útra tartozó jogorvoslatok – köztük a felügyeleti hatóságnál történő panasztételhez való, 77. cikk szerinti jog – sérelme nélkül”, minden érintett hatékony bírósági jogorvoslatra jogosult.(7)
35.      A Bíróság hangsúlyozta, hogy e jogorvoslatok mindegyikének gyakorlását a többi rendelkezés „sérelme nélkül” kell biztosítani. A 2016/679 rendelet kontextusát és célkitűzéseit is szem előtt tartva a Bíróság tehát megállapította, hogy a fenti rendelkezések nem írnak elő sem elsődleges vagy kizárólagos hatáskört, sem pedig elsőbbségi szabályt az abban említett hatóság vagy bíróságok által végzett, a rendelet által biztosított jogok megsértésére vonatkozó értékelés tekintetében.(8)
36.      Másodszor, a 2001/14/EK irányelv(9) értelmében a vasúti infrastruktúra használatára vonatkozó díjszabási rendszernek tiszteletben kell tartania többek között a vasúttársaságok közötti egyenlő bánásmód elvét.(10) Ebben az összefüggésben ezen irányelv 30. cikkének (2) bekezdése szerint „[a] kérelmező jogorvoslati kérelemmel fordulhat a szabályozó szervezethez, ha úgy véli, hogy tisztességtelen bánásmódban vagy hátrányos megkülönböztetésben volt része, vagy valamely más sérelem érte, különösen a pályahálózat‑működtető vagy adott esetben a vasúttársaság által elfogadott döntések ellen […]”. Továbbá e rendelkezés (6) bekezdése értelmében „[a] tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a szabályozó szervezet által hozott határozatok bírósági felülvizsgálatnak legyenek alávethetők”.
37.      A 2001/14 irányelv kontextusára és célkitűzéseire is tekintettel a Bíróság megállapította, hogy ezen irányelv 30. cikke kizárólagos hatáskört biztosít a szabályozó szervezetnek a vasúti infrastruktúra használatára vonatkozó díjszabási rendszerrel kapcsolatos jogviták rendezése tekintetében.(11)
38.      Véleményem szerint a 2014/61 irányelvben használt megfogalmazás – és így az előirányzott rendszer – hasonlít a 2016/679 rendeletéhez, és eltér a 2001/14 irányelvétől. Ebből tehát arra lehet következtetni, hogy a 2014/61 irányelv nem zárja ki a párhuzamos rendszer létrehozását.
39.      Ugyanakkor azt is elismerem, hogy a 2014/61 irányelv 3. cikke (5) bekezdésének második albekezdése különbözőképpen értelmezhető. Konkrétan a sérelem nélkül klauzulát megelőzi az arra a határidőre való hivatkozás, amelyen belül a vitarendezési testületnek a jogvitát rendeznie kell. Emellett e rendelkezés első albekezdése határozza meg a vitarendezési testület által meghozandó határozat terjedelmét. Így a sérelem nélkül klauzula kétségkívül úgy is értelmezhető, hogy az e határozattal szembeni fellebbezés közigazgatási bírósághoz való benyújtásának jogára utal.
40.      Az érdekelt felek némelyike mindazonáltal azzal érvelt, hogy a 2014/61 irányelv 10. cikkének (6) bekezdése kizárja az ilyen értelmezést, pontosan azért, mert a fellebbezéshez való jogot e rendelkezés határozza meg. Ezzel eljutottam a 2014/61 irányelv 3. cikke (4) és (5) bekezdése kontextusának vizsgálatához.
3.      A kontextusról
a)      A 2014/61 irányelv 10. cikkének (6) bekezdése
41.      A 2014/61 irányelv 10. cikkének (6) bekezdése kimondja, hogy a vitarendezési testület bármely határozata „elleni fellebbezés a nemzeti joggal összhangban történik”. E rendelkezés szövege tehát eltér ezen irányelv 3. cikke (5) bekezdése második albekezdésének szövegétől, amely meghatározza azt a „jog[ot], amely értelmében az [ügy] bíróság elé [terjeszthető]”.
42.      Ez arra utal, hogy az utóbbi rendelkezés lehetőséget biztosít a jogvita (polgári) bíróság elé terjesztésére, míg az előbbi a vitarendezési testületnek a 2014/61 irányelv 3. cikkének (4) és (5) bekezdése alapján hozott határozata elleni fellebbezés jogát biztosítja.
43.      Igaz, hogy a 2014/61 irányelv 10. cikkének (6) bekezdése a vitarendezési testület bármely határozata elleni fellebbezésre biztosít jogot, így a meglévő fizikai infrastruktúrához való hozzáférésre vonatkozó határozatoktól eltérő határozatokra is kiterjed. Az ezen irányelv hatálya alá tartozó egyéb kérdésekkel kapcsolatos jogviták vitarendezési testület elé terjesztésének lehetőségét ezen irányelv 4. cikkének (6) bekezdése, 5. cikkének (4) bekezdése, 6. cikkének (4) bekezdése, valamint 9. cikke (3) bekezdésének második albekezdése állapítja meg.
44.      A 2014/61 irányelv 3. cikke (5) bekezdésének második albekezdése és 10. cikkének (6) bekezdése tehát továbbra is úgy értelmezhető, hogy azok hatálya eltérő, bár részben átfedik egymást: egyrészt az előbbi csak a vitarendezési testületnek a meglévő fizikai infrastruktúrához való hozzáférésre vonatkozó határozatával szemben benyújtott keresetekre vonatkozik. Másrészt az utóbbi a vitarendezési testület bármely határozata ellen benyújtott bármilyen fellebbezésre vonatkozna.
45.      A jelen indítvány 43. pontjában felsorolt valamennyi rendelkezés tartalmaz azonban a 2014/61 irányelv 3. cikke (5) bekezdésének második albekezdésében foglalthoz hasonló, sérelem nélkül klauzulát.(12)
46.      Feltételezve, hogy a jogalkotó nem fogadott el felesleges rendelkezéseket, megismétlem, hogy a 2014/61 irányelv 3. cikke (5) bekezdésének második albekezdése lehetőséget biztosít a jogvita (polgári) bíróság elé utalására, míg ezen irányelv 10. cikkének (6) bekezdése a vitarendezési testületnek az ezen irányelv 3. cikkének (4) és (5) bekezdése alapján hozott határozata elleni fellebbezésre biztosít jogot.
b)      A távközlési ágazat egyéb jogszabályairól
47.      Ezt a megállapítást megerősíti egyrészt a 2024/1309 rendelet, amely hatályon kívül helyezte a 2014/61 irányelvet.(13) Amint ugyanis azt a kérdést előterjesztő bíróság kiemelte, e rendelet 13. cikke (1) bekezdésének a) pontja és (5) bekezdése egyértelművé teszi, hogy a párhuzamos rendszer összhangban áll az uniós joggal.
48.      A 2024/1309 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerint „[a]z ügy bíróság elé utalása lehetőségének sérelme nélkül bármely fél jogosult arra, hogy […] [a] nemzeti vitarendezési testülethez forduljon […], ha a meglévő infrastruktúrához való hozzáférést megtagadják, vagy […] nem született megállapodás a konkrét feltételekről, beleértve az árat is”.
49.      Ennélfogva a bírósághoz fordulás lehetőségét már nem ugyanaz a rendelkezés biztosítja, mint amely a vitarendezési testület határozataira alkalmazandó követelményeket meghatározza.(14) Úgy tűnik tehát, hogy sikerült eloszlatni az azzal kapcsolatos esetleges kétségeket, hogy az ilyen bírósághoz fordulást az e határozattal szembeni fellebbezéshez való jogként kell‑e értelmezni.
50.      Ezenfelül a 2024/1309 rendelet 13. cikkének (5) bekezdése szerint „[e]z a cikk kiegészíti és nem érinti [a Charta] 47. cikkével összhangban álló, bíróság előtti jogorvoslatot és eljárásokat”.
51.      Ezenfelül e rendelet 14. cikke (10) bekezdésének első albekezdése szerint „[a]z illetékes szerv határozatai ellen – a nemzeti joggal összhangban – teljesen független fellebbviteli szerv előtt lehet fellebbezni, ideértve az igazságszolgáltatási jellegű szerveket is”. E rendelkezés második albekezdése szerint „[a]z első albekezdés szerinti fellebbezési jog nem érintheti a felek azon jogát, hogy a jogvitát az illetékes nemzeti bíróság elé vigyék”.
52.      Következésképpen véleményem szerint a 2024/1309 rendelettel nem ellentétes a jelen ügyben szóban forgóhoz hasonló párhuzamos rendszer.
53.      Kétségkívül igaz, hogy a 2024/1309 rendelet időbeli hatálya nem terjed ki a jelen ügyre. Az előkészítő anyagokban azonban semmi sem utal arra, hogy a megközelítés megváltoztatását tervezték volna. Ebből tehát észszerűen arra lehet következtetni, hogy a jogalkotó csupán a 2014/61 irányelvből eredő, a meglévő fizikai infrastruktúrához való hozzáféréssel kapcsolatos jogviták rendezésére vonatkozó rendszert kívánta pontosítani.
54.      Másodszor, az (EU) 2018/1972 irányelv(15) 26. cikkének (5) bekezdése értelmében a vállalkozások közötti jogviták bíróságon kívüli rendezése „nem zárja ki, hogy a felek valamelyike bíróság előtt keresetet indítson”.
55.      Harmadszor, a 2002/22/EK irányelv(16) 34. cikkének (1) bekezdése szerint „[a] tagállamok biztosítják, hogy a fogyasztókat is érintő, az [ezen] irányelvben foglalt kérdésekkel kapcsolatos jogviták rendezésére átlátható, egyszerű és olcsó peren kívüli eljárások álljanak rendelkezésre”. E rendelkezés (4) bekezdése értelmében „[e]z a cikk nem sérti a nemzeti bírósági eljárásokat”.
56.      A Bíróság ezen irányelv 34. cikkét úgy értelmezte, hogy az sem nem ellenzi, sem nem írja elő a szekvenciális rendszert.(17)
57.      Így a 2014/61 irányelv hatálya alá tartozó területhez hasonló területen az uniós joggal nem ellentétes az alapeljárásban szóban forgóhoz hasonló párhuzamos rendszer.
4.      A 2014/61 irányelv céljairól
58.      Meg kell még vizsgálni, hogy a 2014/61 irányelv elfogadásához vezető célok megerősítik‑e ezt az értelmezést.
59.      E tekintetben – amint az különösen a 2014/61 irányelv 1. cikkének (2), (9), (13) és (14) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett (1) bekezdéséből kitűnik – az irányelv célja a nagy sebességű elektronikus hírközlő hálózatok gyors kiépítésének elősegítése és ösztönzése, ennek érdekében pedig a meglévő fizikai infrastruktúra közös használatának előmozdítása.
60.      Kétségtelen, hogy – amint azt a Telekom és a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozta – e cél jobban megvalósítható lenne, ha a 2014/61 irányelv szekvenciális rendszer létrehozását írná elő a tagállamok számára. A bíróságon kívüli eljárások célja ugyanis a jogviták gyorsabb rendezése és a költségek csökkentése, ami megkönnyíti a fizikai infrastruktúrához való hozzáférést, és ezáltal elősegíti az ezen irányelv által előirányzott gyors kiépítést.(18)
61.      A következő okok miatt azonban úgy vélem, hogy a párhuzamos rendszer nem ellentétes a 2014/61 irányelv céljaival.
62.      Először is, a 2014/61 irányelv 1. cikkének ezen irányelv (11) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett (2) és (3) bekezdése szerint ezen irányelv minimumkövetelményeket állapít meg a fizikai infrastruktúrához való hozzáférésre vonatkozóan. Ennek eredményeként úgy tűnik, hogy az ezen irányelv által végrehajtott harmonizáció nem terjed odáig, hogy a bírósági eljárások rovására szekvenciális rendszer létrehozását írja elő. Noha igaz, hogy a tagállamok létrehozhatnak ilyen rendszert, erre nem kötelesek. Véleményem szerint ezen irányelv céljainak megvalósításához lényegében elegendő, ha a bíróságon kívüli eljárások rendelkezésre állnak, anélkül, hogy azokat kötelezővé kellene tenni.
63.      Ebben az összefüggésben ki kell emelni, hogy a közigazgatási szervek és a bíróságok működése és hatékonysága tagállamonként eltérő lehet. Ezért észszerűnek tűnik
e tekintetben bizonyos mérlegelési jogkört biztosítani a tagállamok számukra. Míg egyes tagállamok a bírósági rendszer terheinek enyhítése érdekében szekvenciális rendszer létrehozását tarthatják helyénvalónak, mások nem feltétlenül gondolják így.(19)
64.      Másodszor, amint arra a Telekom hivatkozik, a távközlés területén a meglévő fizikai infrastruktúrához való hozzáféréssel kapcsolatos jogviták tekintetében bizonyos szintű szakértelem szükséges. Ugyanakkor nem gondolom, hogy az elsőfokú nemzeti bíróság ne tudna megbirkózni ezzel a feladattal, amelyhez lényegében a hozzáférésre vonatkozó tisztességes és észszerű feltételek megállapítása szükséges (a 2014/61 irányelv 3. cikke (5) bekezdésének első és harmadik albekezdése). Mindenesetre nem tűnik úgy, hogy a távközlés területén a fizikai infrastruktúrához való hozzáférésért fizetendő díjak megállapítása – a CTL Logistics ítélet alapjául szolgáló ügyben tárgyalt vasúti infrastruktúra használati díjával ellentétben – szükségessé tenné a szabályozó szervezet által végzett központosított felügyeletet.(20)
65.      Ezért arra következtetek, hogy a jelen ügyben szóban forgóhoz hasonló párhuzamos rendszer összhangban áll a 2014/61 irányelv céljaival.
66.      Az első kérdésre javasolt válaszom ennek megfelelően az, hogy a 2014/61 irányelv 3. cikkének (4) bekezdését és 3. cikke (5) bekezdésének második albekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a hálózatüzemeltető jogosult a meglévő fizikai infrastruktúrához való hozzáféréssel kapcsolatos jogvita rendezése iránti kérelmét akár a vitarendezési testülethez, akár rendes bírósághoz benyújtani.
B.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről
1.      Előzetes észrevételek
67.      A második kérdés a 2014/61 irányelv 3. cikke (5) bekezdésének az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvével, valamint a Charta 47. cikkével összefüggésben értelmezett második albekezdésére vonatkozik. E tekintetben két megjegyzés látszik szükségesnek.
68.      Először is, mivel a kérdést előterjesztő bíróság nem szolgáltatott olyan információt, amely alapján a Bíróság értékelhetné az egyenértékűség elvének tiszteletben tartását, a jelen ügy tárgyát kizárólag a tényleges érvényesülés elve képezi.
69.      Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság a tényleges érvényesülés elvét és a Charta 47. cikkét egyenrangúnak tekinti. Ez felveti a kérdést, hogy mindkettő elemzése szükséges‑e, vagy a jelen ügyet csak az egyikük fényében kell‑e értékelni.(21)
70.      Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban kifejtett indokok alapján azonban úgy tűnik számomra, hogy egyrészt a kérdést előterjesztő bíróság arra vonatkozóan kér iránymutatást, hogy a tényleges érvényesülés elvével ellentétes‑e az olyan nemzeti eljárási szabály, amelynek értelmében a bíróságon kívüli eljárást meg kell szüntetni, ha az egyik fél később ugyanabban a tárgyban bírósághoz fordul. Másrészt úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy az ilyen eljárási szabály mégis szükséges lehet‑e a hatékony jogorvoslathoz való jog alapján, különösen az egymásnak ellentmondó határozatok elkerülése és a jogbiztonság biztosítása érdekében.
71.      Lényegében, legalábbis a kérdést előterjesztő bíróság szempontjából, látszólagos ellentmondás állhat fenn a 2014/61 irányelvből eredő jogok tényleges érvényesülésének biztosítása és a hatékony jogorvoslathoz való jog biztosítása között.(22) A szóban forgó nemzeti eljárási szabályt tehát mind a tényleges érvényesülés elvére, mind a hatékony jogorvoslathoz való jogra tekintettel szükséges elemezni annak érdekében, hogy olyan kiegyensúlyozott megoldást találjunk, amely elkerüli a kérdést előterjesztő bíróság által jelzett látszólagos ellentmondást.
72.      Így második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy úgy kell‑e értelmezni a 2014/61 irányelv 3. cikke (5) bekezdésének második albekezdését és a tényleges érvényesülés elvét, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti eljárási szabály, amelynek értelmében az illetékes nemzeti vitarendezési testület előtt folyó eljárást meg kell szüntetni, ha a felek bármelyike az e testület előtti vitarendezési eljárás során ugyanabban a tárgyban keresetet nyújt be a hatáskörrel rendelkező bírósághoz. Igenlő válasz esetén e bíróság arra keresi a választ, hogy e nemzeti eljárási szabály mégis szükséges‑e az Alapjogi Charta 47. cikke alapján.
2.      A tényleges érvényesülés elvéről
73.      A Rewe‑Zentralfinanz és Rewe‑Zentral ítélet(23) óta a Bíróság következetesen úgy ítélte meg, hogy az ilyen tárgyú uniós jogszabályok hiányában minden tagállam belső jogrendjének feladata kijelölni a hatáskörrel rendelkező bíróságot, és meghatározni a bírósághoz fordulás azon eljárási szabályait, amelyek célja, hogy biztosítsák a jogalanyok uniós jogból eredő jogai védelmét. Ezek a szabályok nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint a hasonló, belső jellegű kereseteket szabályozóak (egyenértékűség elve), valamint nem tehetik a gyakorlatban lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását (tényleges érvényesülés elve).
74.      Így a tényleges érvényesülés elve csak akkor alkalmazható, ha az uniós jogból eredő jogok védelmére irányuló kereseteket nem szabályozzák uniós eljárási szabályok.
75.      E tekintetben a 2014/61 irányelvet illetően az első kérdésre vonatkozó elemzésemből az következik, hogy i. a tagállamoknak bíróságon kívüli eljárást kell létrehozniuk a fizikai infrastruktúrához való hozzáféréssel kapcsolatos jogviták rendezésére (a 3. cikk (4) bekezdése); ii. biztosítani kell, hogy bármelyik fél jogosult legyen a vitarendezési testület határozata ellen bírósághoz fellebbezni (a 10. cikk (6) bekezdése); valamint iii. bármelyik fél számára lehetőséget kell biztosítani arra, hogy a jogvitát bíróság elé terjessze (a 3. cikk (5) bekezdésének második albekezdése).
76.      A 2014/61 irányelv azonban nem állapít meg az i. és iii. pont szerinti jogorvoslatok közötti elsőbbségre vonatkozó szabályt. Ebből tehát az következik, hogy az ilyen elsőbbséget meghatározó nemzeti eljárási szabály – az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvének tiszteletben tartása mellett – az eljárási autonómia elvének hatálya alá tartozik.
77.      E tekintetben, amint azt a Bíróság következetesen megállapította, minden olyan esetben, amikor felmerül a kérdés, hogy valamely nemzeti eljárási rendelkezés lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé teszi‑e az uniós jog alkalmazását, azt kell megvizsgálni, hogy egészében véve milyen e rendelkezésnek az egész eljárásban betöltött szerepe, hogyan zajlik az eljárás, és melyek a sajátosságai a különböző nemzeti fórumok előtt. Ezen elemzés fényében adott esetben azokat az alapelveket is figyelembe kell venni, amelyek a nemzeti bírósági rendszer alapjául szolgálnak, mint például a védelemhez való jog, a jogbiztonság elve, és az eljárás szabályos lefolytatásának elve.(24)
78.      A jelen ügy körülményei között emlékeztetni kell arra, hogy a 2014/61 irányelv (9) preambulumbekezdése értelmében a meglévő infrastruktúrák használatának hatékonyabbá tételét célzó intézkedéseknek érdemileg hozzá kell járulniuk annak biztosításához, hogy a nagy sebességű hírközlő hálózatok kiépítésére gyors ütemben és széles körben kerüljön sor, ami ezen irányelv célja.
79.      Ennek megfelelően bármely hálózatüzemeltető jogosult hozzáférni egy másik üzemeltető fizikai infrastruktúrájához, feltéve, hogy a 2014/61 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében meghatározott feltételek teljesülnek, és hogy e rendelkezés (3) bekezdése szerint az infrastruktúra üzemeltetője nem hoz fel objektív, átlátható és arányos okokat a hozzáférés megtagadására.
80.      A fizikai infrastruktúrához való hozzáféréssel kapcsolatos jogviták rendezésére szolgáló eljárás létrehozása, amelynek értelmében a vitarendezési testületnek főszabály szerint a lehető legrövidebb időn belül, de minden esetben négy hónapon belül határozatot kell hoznia,(25) egyértelműen megkönnyíti a meglévő fizikai infrastruktúrához való hozzáférést, elősegítve ezáltal a 2014/61 irányelv célkitűzésének megvalósulását.
81.      A jelen ügyben a Telekom igénybe vette ezt az eljárást, hogy hozzáférést kérjen a T‑2 fizikai infrastruktúrájához. A T‑2 ezt követően bírósághoz fordult, és annak megállapítását kérte, hogy a Telekom nem jogosult hozzáférni a fizikai infrastruktúrájához. A nemzeti jog szerint ilyen körülmények között a vitarendezési testület előtti eljárást automatikusan meg kell szüntetni.
82.      Véleményem szerint ez túlzottan megnehezíti, vagy gyakorlatilag lehetetlenné teszi, hogy a Telekom időben gyakorolhassa a 2014/61 irányelv 3. cikkének ezen irányelv (9) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett (2) bekezdésében biztosított, a T‑2 fizikai infrastruktúrájához való hozzáférésre vonatkozó jogát.
Ezenfelül ez aláássa a 2014/61 irányelv 3. cikkének (4) bekezdésében előirányzott bíróságon kívüli vitarendezési eljárás teljes érvényesülését (effet utile).(26)
83.      A vitarendezési testülethez fordulás lehetősége, és ennek következtében a fizikai infrastruktúrához való hozzáféréssel vagy az ilyen hozzáférés feltételeivel kapcsolatos jogvita gyors rendezése ugyanis a hozzáférési jog hatékony érvényesülésének lehetővé tételére irányul. Amennyiben valamely üzemeltető ténylegesen úgy döntött, hogy vitarendezési testülethez, nem pedig polgári bírósághoz fordul, az előbbi eljárás azt követő automatikus megszüntetése, hogy a másik fél ugyanabban a tárgyban bírósághoz fordul, ellentétes a tényleges érvényesülés elvével és a 2014/61 irányelv 3. cikke (4) bekezdésének teljes érvényesülésével.
84.      A jelen ügyben a Bíróság elé terjesztett iratokból kiderül, hogy a vitarendezési testület előtti eljárás és a polgári bíróság előtti eljárás tárgya azonos. Ezenfelül az érdekelt felek egyike sem vitatta ezt az előfeltevést. Valójában az annak megállapítására irányuló kereset, hogy a hálózatüzemeltető nem jogosult hozzáférni a fizikai infrastruktúrához – amelyet bíróság előtti független eljárás keretében indítottak –, akár egyszerű védekezésnek is tekinthető a vitarendezési testület előtt folyamatban lévő első keresettel szemben.(27) Mindenesetre a kérdést előterjesztő bíróság feladata meggyőződni arról, hogy a két folyamatban lévő ügy pontosan ugyanazt a tárgyat érinti‑e, és nincsenek‑e olyan további jogalapok, amelyek megalapoznák a későbbi bírósághoz fordulást.(28)
3.      A hatékony jogorvoslathoz való jogról
85.      A jelen indítvány 76. pontjában megállapítottam, hogy a 2014/61 irányelv nem állapít meg az azonos tárgyra vonatkozó vitarendezési eljárások és bírósági eljárások közötti elsőbbségre vonatkozó szabályt.
86.      Így főszabály szerint azoknak a tagállamoknak, amelyek a 2014/61 irányelv 3. cikkének végrehajtása érdekében párhuzamos rendszer létrehozása mellett döntöttek, olyan szabályokat kell elfogadniuk, amelyek meghatározzák az e rendelkezésben előírt jogorvoslatok gyakorlásának konkrét módjait.
87.      A jelen ügyben a nemzeti jogalkotó valóban elfogadott ilyen szabályokat. Amint azonban az előző szakaszban végzett elemzésemből kitűnik, e szabályok a 2014/61 irányelv alapján a meglévő fizikai infrastruktúrához való hozzáférést kérő hálózatüzemeltetőknek biztosított jogok gyakorlását túlzottan megnehezíthetik, vagy gyakorlatilag lehetetlenné tehetik. Ilyen körülmények között főszabály szerint a nemzeti hatóságok – köztük a bíróságok és az illetékes vitarendezési testületek – feladata annak biztosítása, hogy a 2014/61 irányelvből eredő jogok hatékony védelemben részesüljenek, azáltal, hogy nem alkalmazzák azt a nemzeti jogi szabályt, amely előírja a vitarendezési testület előtti eljárás megszüntetését.
88.      Mindazonáltal e szabály alkalmazásának mellőzése, és így a 2014/61 irányelv teljes érvényesülése biztosításának szükségessége esetlegesen problémát okozhat: elsőbbségi szabályok hiányában két, pontosan azonos tárgyú eljárás párhuzamos lefolytatása miatt fennáll az egymásnak ellentmondó határozatok kockázata, ami jogilag bizonytalan helyzetet eredményezne. Ez a Charta 47. cikke által biztosított hatékony jogorvoslathoz való jog korlátozásának tekinthető.(29)
89.      Az állandó ítélkezési gyakorlatból azonban az következik, hogy az alapvető jogok nem tekinthetők abszolút jogosultságoknak, és korlátozhatóak. A Charta 52. cikkének (1) bekezdése szerint a Charta 47. cikke értelmében vett, bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz való jog korlátozása akkor igazolható, ha azt törvény írja elő, ha az tiszteletben tartja az említett jog lényeges tartalmát, és ha az arányosság elvének tiszteletben tartása mellett elengedhetetlen és ténylegesen az Unió által elismert általános érdekű célkitűzéseket vagy mások jogainak és szabadságainak védelmét szolgálja.(30)
90.      A jelen ügyben először is a 2014/61 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése által biztosított, a meglévő fizikai infrastruktúrához való hozzáférés joga tényleges érvényesülésének biztosítása, különösen azáltal, hogy az üzemeltető számára lehetővé teszik az ilyen hozzáféréssel kapcsolatos jogvita ezen irányelv 3. cikkének (4) bekezdésében biztosított gyors rendezését, szükségképpen az Unió által elismert általános
érdekű célkitűzésnek minősül.
91.      Másodszor, e cél elérése érdekében szükségesnek tűnik a két eljárás párhuzamos lefolytatása. Kétségtelen, hogy azon testület elsőbbségének elvét, amely elé először utalták az ügyet – a jelen ügyben a vitarendezési testület – egyszerre biztosítaná a fizikai infrastruktúrához való hozzáférés jogának érvényesülését, és csökkentené az egymásnak ellentmondó határozatok kockázatát.(31) Ez azonban a másik fél hatékony jogorvoslathoz való jogát is korlátozná, mivel ez a bírósági eljárás felfüggesztését vagy megszüntetését jelentené. Ráadásul, mivel a 2014/61 irányelv nem állapít meg elsőbbségi szabályokat, nem gondolom, hogy azon testület elsőbbségének elvét, amely elé először utalták az ügyet, feltétlenül elő kellene írni a tagállamokkal szemben.
92.      Harmadszor, véleményem szerint a következő szempontok csökkentik az egymásnak ellentmondó határozatok kockázatát.
93.      Először is, ha a vitarendezési testület határozatának meghozatalára a bírósági ítélet meghozatala előtt kerül sor, e határozat kötelező erejű, és így a fizikai infrastruktúrához való hozzáférést kérő üzemeltető által végrehajtható lesz.(32) Ez megvalósítja a 2014/61 irányelv célját.
94.      Hasonlóképpen, amint a Bizottság a tárgyaláson előadta, e határozat bizonyosan hasznos lesz az ugyanezen kérdésben eljáró bíróság számára.(33) Tekintettel ugyanis a vitarendezési testület szakértelmére, határozata mentesítheti a nemzeti bíróságot az alól, hogy szakértői vélemény készítését kérje, és így felgyorsíthatja a bírósági eljárást. Ezenfelül, a közigazgatási határozatok hatályát a polgári bírósági eljárásokban meghatározó részletesebb nemzeti szabályok sérelme nélkül a nemzeti bíróság saját határozatának indokolásában hivatkozhat a vitarendezési testület határozatára.(34)
95.      Ezenfelül az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvének tiszteletben tartása mellett bármely más olyan nemzeti eljárási szabály alkalmazható, amely csökkentheti az egymásnak ellentmondó határozatok kockázatát, nevezetesen abban az esetben, ha a vitarendezési testület határozata ellen közigazgatási bírósághoz fellebbezést nyújtanak be.(35)
96.      A fentiekre tekintettel arra a következtetésre jutottam, hogy a 2014/61 irányelv 3. cikke (5) bekezdésének a tényleges érvényesülés elvével összefüggésben értelmezett második albekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti eljárási szabály, amelynek értelmében az illetékes nemzeti vitarendezési testület előtti vitarendezési eljárást meg kell szüntetni, ha a felek bármelyike az e testület előtti eljárás során ugyanabban a tárgyban keresetet nyújt be a hatáskörrel rendelkező bírósághoz. Ezenfelül az ilyen nemzeti eljárási szabály nem minősül követelménynek a Charta 47. cikkében rögzített hatékony jogorvoslathoz való jog tekintetében.
97.      Ha a Bíróság – javaslatommal ellentétben – úgy ítéli meg, hogy a tényleges érvényesülés elvével nem ellentétes az ilyen nemzeti eljárási szabály, vagy hogy az ilyen szabály a Charta 47. cikke alapján szükséges, a kérdést előterjesztő bíróságnak feltétlenül gondoskodnia kell arról, hogy az a bírósági eljárás, amelyet akkor indítottak, amikor ugyanabban a tárgyban bíróságon kívüli eljárás van folyamatban, ne irányuljon kizárólag arra, hogy megfossza a fizikai infrastruktúrához való hozzáférést kérő felet a jogvita gyors rendezésének lehetőségétől. E tekintetben a bíróságnak különösen figyelembe kell vennie a jelen indítvány 84. pontjában említett kérdéseket.
98.      Amennyiben a kérdést előterjesztő bíróság ellentétes következtetésre jut, az eljárással való visszaélés megakadályozása érdekében valamennyi rendelkezésére álló nemzeti eljárási szabályt alkalmaznia kell.(36)
V.      Végkövetkeztetés
99.      A fenti indokok összességére tekintettel azt javasolom a Bíróságnak, hogy a Vrhovno sodišče Republike Slovenije (a Szlovén Köztársaság legfelsőbb bírósága) által előterjesztett kérdésekre az alábbi választ adja:
1)      A nagy sebességű elektronikus hírközlő hálózatok kiépítési költségeinek csökkentésére irányuló intézkedésekről szóló, 2014. május 15‑i 2014/61/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 3. cikkének (4) bekezdését és 3. cikke (5) bekezdésének második albekezdését
úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a hálózatüzemeltető jogosult a meglévő fizikai infrastruktúrához való hozzáféréssel kapcsolatos jogvita rendezése iránti kérelmét akár az illetékes nemzeti vitarendezési testülethez, akár rendes bírósághoz benyújtani.
2)      A 2014/61 irányelv 3. cikke (5) bekezdésének a tényleges érvényesülés elvével összefüggésben értelmezett második albekezdését
úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti eljárási szabály, amelynek értelmében az illetékes nemzeti vitarendezési testület előtti vitarendezési eljárást meg kell szüntetni, ha a felek bármelyike az e testület előtti eljárás során ugyanabban a tárgyban keresetet nyújt be a hatáskörrel rendelkező bírósághoz. Az ilyen nemzeti eljárási szabály nem minősül követelménynek az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkében rögzített hatékony jogorvoslathoz való jog tekintetében.
1      Eredeti nyelv: angol.
2      A nagy sebességű elektronikus hírközlő hálózatok kiépítési költségeinek csökkentésére irányuló intézkedésekről szóló, 2014. május 15‑i 2014/61/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2014. L 155., 1. o.).
3      Lásd a jelen indítvány 14. pontját.
4      Lásd ebben az értelemben: 1986. március 20‑i Tissier ítélet (35/85, EU:C:1986:143, 9. pont); 2026. március 5‑i Daraa ítélet (C‑458/24, EU:C:2026:146, 40. pont).
5      1983. november 17‑i Merck ítélet (292/82, EU:C:1983:335, 12. pont); 2026. március 5‑i Erdrich Umformtechnik ítélet (C‑828/24, EU:C:2026:154, 24. pont).
6      A természetes személyeknek a személyes adatok kezelése tekintetében történő védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról, valamint a 95/46/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2016. április 27‑i (EU) 2016/679 európai parlamenti és tanácsi rendelet (általános adatvédelmi rendelet) (HL 2016. L 119., 1. o.; helyesbítések: HL 2016. L 314., 72. o.; HL 2018. L 127., 2. o.; HL 2021. L 74., 35. o.).
7      2023. január 12‑i Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság ítélet (C‑132/21, a továbbiakban: Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság ítélet, EU:C:2023:2, 33. pont).
8      A Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság ítélet (34. és 35. pont). A 2016/679 rendelet kontextusát és célkitűzéseit illetően lásd az ítélet 36–44. pontját.
9      A vasúti infrastruktúrakapacitás elosztásáról, a vasúti infrastruktúra használati díjának felszámításáról és a biztonsági tanúsítványról szóló, 2001. február 26‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2001. L 75., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 5. kötet, 404. o.). Ezt az irányelvet az egységes európai vasúti térség létrehozásáról szóló, 2012. november 21‑i 2012/34/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2012. L 343., 32. o.; helyesbítés: HL 2015. L 67., 32. o.) 2015. június 17‑i hatállyal hatályon kívül helyezte és felváltotta.
10      Lásd ebben az értelemben: 2017. november 9‑i CTL Logistics ítélet (C‑489/15, EU:C:2017:834, 45. pont).
11      Lásd ebben az értelemben: 2017. november 9‑i CTL Logistics ítélet (C‑489/15, EU:C:2017:834, 86. pont).
12      Megjegyzem továbbá, hogy a 2014/61 irányelvnek a jogvita vitarendezési testület elé terjesztésére lehetőséget biztosító valamennyi rendelkezését most már a gigabites elektronikus hírközlő hálózatok kiépítési költségeinek csökkentésére irányuló intézkedésekről, az (EU) 2015/2120 rendelet módosításáról, és a 2014/61/EU irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2024. április 29‑i (EU) 2024/1309 európai parlamenti és tanácsi rendelet (a gigabites infrastruktúráról szóló rendelet) (HL L, 2024/1309) 13. cikke egyesíti. Lásd ezzel kapcsolatban e rendelet mellékletében található megfelelési táblázatot.
13      A 2024/1309 rendelet 18. cikkének (1) bekezdése szerint, valamint az ugyanazon cikk (2) bekezdésében foglalt eltérésre figyelemmel a 2014/61 irányelv 2025. november 12‑től hatályát vesztette.
14      Lásd a jelen indítvány 39. pontját.
15      Az Európai Elektronikus Hírközlési Kódex létrehozásáról szóló, 2018. december 11‑i (EU) 2018/1972 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2018. L 321., 36. o.; helyesbítések: HL 2019. L 334., 164. o.; HL 2020. L 191., 7. o.).
16      Az egyetemes szolgáltatásról, valamint az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és elektronikus hírközlési szolgáltatásokhoz kapcsolódó felhasználói jogokról szóló, 2002. március 7‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (Egyetemes szolgáltatási irányelv) (HL 2002. L 108., 51. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 367. o.). Ezt az irányelvet a 2018/1972 irányelv hatályon kívül helyezte. A 2002/22 irányelv 34. cikke lényegében megfelel a 2018/1972 irányelv 25. cikkének.
17      2010. március 18‑i Alassini és társai ítélet (C‑317/08–C‑320/08, a továbbiakban: Alassini és társai ítélet, EU:C:2010:146, 42–44. pont).
18      Lásd analógia útján: Alassini és társai ítélet (45. és 65. pont).
19      Lásd analógia útján: Alassini és társai ítélet (64. pont).
20      2017. november 9‑i ítélet (C‑489/15, EU:C:2017:834, 57. és 58. pont).
21      A Bíróságnak még nem volt alkalma teljes mértékben tisztázni a tényleges érvényesülés elve és a hatékony jogorvoslathoz való jog közötti kapcsolatot a nemzeti eljárási autonómia hatálya alá tartozó helyzetekben (lásd: a Finanmadrid EFC ügyre vonatkozó indítványom, C‑49/14, EU:C:2015:746, 85. pont). Ezzel a kapcsolattal több főtanácsnok is foglalkozott (amint azt a Finanmadrid EFC ügyre vonatkozó indítványomban említettem, C‑49/14, EU:C:2015:746, 28. lábjegyzet), és a jogi szakirodalom is széles körben megvitatta (lásd többek között: Prechal, S. és Widdershoven, R., „Redefining the Relationship between »Rewe‑effectiveness« and Effective Judicial Protection”, Review of European Administrative Law, 4. kötet, 2. sz., 2011, 31–50. o., valamint Krommendijk, J., „Is there light on the horizon? The distinction between »Rewe effectiveness« and the principle of effective judicial protection in Article 47 of the Charter after Orizzonte”, Common Market Law Review, 53. kötet, 5. sz., 2016., 1395–1418. o.). Ebben az összefüggésben a Bíróság egyrészt úgy vélte, hogy a tényleges érvényesülés követelménye lényegében a jogalanyok uniós jogból eredő jogai védelmének biztosítására vonatkozó általános tagállami kötelezettséget fejezi ki (lásd többek között: Alassini és társai ítélet, 49. pont). Ezen túlmenően olyan ítéletekben, mint például a 2010. december 22‑i DEB‑ítélet (C‑279/09, EU:C:2010:811, 27–29. pont), a Bíróság elsősorban a hatékony bírósági jogvédelem elvére támaszkodott, noha a kérdést előterjesztő bíróság a kérdést kizárólag a tényleges érvényesülés elvére hivatkozva fogalmazta meg. Másrészt valamely ügy kizárólag a tényleges érvényesülés elve alapján értékelhető, ha többek között a szóban forgó nemzeti szabály közigazgatási eljárásra vonatkozik (lásd ebben az értelemben: 2018. június 27‑i Diallo ítélet, C‑246/17, EU:C:2018:499, 45. pont). Ezenfelül főszabály szerint az a nemzeti eljárási szabály, amely nem felel meg a tényleges érvényesülés követelményének, és amely kevésbé szigorúnak tűnhet, szintén ellentétes a Charta 52. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 47. cikkével (lásd ebben az értelemben: 2025. április 3‑i Barouk ítélet, C‑283/24, EU:C:2025:236, 41. és 42. pont). A szóban forgó nemzeti eljárási szabálynak a Charta 47. cikkére tekintettel történő későbbi elemzése ezért feleslegesnek tűnik. Ugyanakkor bizonyos konkrét területeken, például a fogyasztóvédelem területén, a tényleges érvényesülés elve által biztosított védelem felülírhatja a Charta 47. cikke által biztosított védelmet (lásd ebben az értelemben: a Finanmadrid EFC ügyre vonatkozó indítványom, C‑49/14, EU:C:2015:746, 89–92. pont).
22      Azon helyzeteket illetően, amelyekben a tényleges érvényesülés elve és a hatékony jogorvoslathoz való jog látszólag ütközik egymással, és azokat össze kell egyeztetni, lásd: Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. és Ward, A. (szerk.), The EU Charter of Fundamental Rights, A Commentary, Hart Publishing, 2021, 1258. o.
23      1976. december 16‑i ítélet (33/76, EU:C:1976:188).
24      1995. december 14‑i van Schijndel és van Veen ítélet (C‑430/93 és C‑431/93, EU:C:1995:441, 19. pont).
25      A 2014/61 irányelv 3. cikke (5) bekezdésének második albekezdése.
26      Lásd analógia útján: 2016. április 14‑i Sales Sinués és Drame Ba ítélet (C‑381/14 és C‑385/14, EU:C:2016:252, 36. pont).
27      Lásd analógia útján: 1987. december 8‑i Gubisch Maschinenfabrik ítélet (144/86, EU:C:1987:528, 16. pont). Bár ez az ítélet a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i egyezménnyel (Brüsszeli Egyezmény) összefüggésben a perfüggőség fogalmára vonatkozik, jól illusztrálja azt a helyzetet, amikor keresetet indítanak a másik fél által megindított, folyamatban lévő eljárás megakadályozása érdekében.
28      Az „azonos tárgy” fogalmáról, habár más kontextusban, nevezetesen a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 351., 1. o.) jelenlegi 29. cikkének (1) bekezdésével és az európai uniós védjegyről szóló, 2017. június 14‑i (EU) 2017/1001 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2017. L 154., 1. o.) 136. cikkének (1) bekezdésével összefüggésében, lásd: 2017. október 19‑i Merck ítélet (C‑231/16, EU:C:2017:771, 39. és 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
29      Lásd ebben az értelemben: Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság ítélet (51., 53. és 56. pont); 2023. július 13‑i Ferrovienord ítélet (C‑363/21 és C‑364/21, EU:C:2023:563, 98. pont). Az Emberi Jogok Európai Bíróságának (a továbbiakban: EJEB) ítélkezési gyakorlatában a hasonló ügyekben hozott, eltérő bírósági döntéseket – még ha azok nem is ugyanazon feleket vagy ugyanazon tényállást érintették – minden esetben az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt egyezmény (kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény) 6. cikkének (1) bekezdésében rögzített jogbiztonság elve alapján értékelték. Lásd ebben az értelemben: EJEB, 2011. október 20., Nejdet Şahin és Perihan Şahin kontra Törökország, CE:ECHR:2011:1020JUD001327905, 56–58. §; EJEB, 2016. november 29., Paroisse gréco‑catholique Lupeni és társai kontra Románia, CE:ECHR:2016:1129JUD007694311, 116. §; EJEB, 2023. június 8., Aydin és társai kontra Törökország, CE:ECHR:2023:0516DEC002372111, 60. §.
30      2017. szeptember 27‑i Puškár ítélet (C‑73/16, EU:C:2017:725, 62. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még: Alassini és társai ítélet (63. pont); Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság ítélet (51. pont).
31      Ez a helyzet a 2017/1001 rendelet 132. cikkében, amely előírja, hogy „ha a tárgyalást nyomós okból folytatni kell”, az európai uniós védjegy érvényességével kapcsolatos jogvitában elsőként eljáró bíróság rendelkezik hatáskörrel ezen a területen (lásd: 2023. június 8‑i LM [Törlésre irányuló viszontkereset] ítélet, C‑654/21, EU:C:2023:462, 53. pont). Az elsőbbségi szabályokkal kapcsolatban általánosságban lásd: Richard de la Tour főtanácsnok Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság ügyre vonatkozó indítványa (C‑132/21, EU:C:2022:661, 68. és 69. pont).
32      Lásd a 2014/61 irányelv 3. cikke (5) bekezdésének első albekezdését.
33      Lásd ebben az értelemben: 2017. szeptember 27‑i Puškár ítélet (C‑73/16, EU:C:2017:725, 66. pont).
34      2022. október 27‑i DB Station & Service ítélet (C‑721/20, EU:C:2022:832, 83. pont).
35      Lásd analógia útján: 2023. július 13‑i Ferrovienord ítélet (C‑363/21 és C‑364/21, EU:C:2023:563, 98. pont).
36      Az eljárási jogokkal való visszaélésről szóló összehasonlító tanulmányt illetően lásd: Taruffo, M., Abuse of Procedural Rights:  Comparative Standards of Procedural Fairness, Kluwer Law International, 1999.