62018CC0152
GIOVANNI PITRUZZELLA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2019. június 18. (
1
)
C‑152/18. P. és C‑153/18. P. sz. egyesített ügyek
Crédit mutuel Arkéa
kontra
Európai Központi Bank (EKB)
„Fellebbezés – Gazdaság‑ és monetáris politika – Az EUMSZ 127. cikk (6) bekezdése– 1024/2013/EU rendelet – A 4. cikk (1) bekezdésének g) pontja – A hitelintézetek összevont alapú prudenciális felügyelete – 468/2014/EU rendelet – A 2. cikk 21. pontjának c) alpontja – 575/2013/EU rendelet – 10. cikk – Felügyelt csoport – Központi szervhez tartósan kapcsolt hitelintézetek”
1.
E két egyesített ügy a Crédit mutuel Arkéa (a továbbiakban: CMA), egy a francia jog szerinti hitelintézet által a Törvényszék két közel azonos ítéletének (
2
) hatályon kívül helyezése érdekében előterjesztett, szintén azonos két fellebbezésre vonatkozik, amely ítéletekkel a Törvényszék elutasította az Európai Központi Bank (EKB) – CMA‑t is magában foglaló – Crédit mutuel csoportra alkalmazandó prudenciális követelmények megállapításáról szóló két határozatának (
3
) megsemmisítése iránt a CMA által előterjesztett kereseteket.
2.
Ezek az ügyek lehetőséget nyújtanak a Bíróságnak arra, hogy egyrészről először értelmezze az EUMSZ 127. cikk (6) bekezdésének rendelkezését, amely az EKB‑nak a bankszektorra vonatkozó prudenciális felügyeleti feladatokkal történő megbízását lehetővé tevő jogalapot jelenti, és másrészről, hogy pontosítsa az EKB által az egységes felügyeleti mechanizmus (SSM) keretében a bankcsoportok fölött gyakorolt összevont alapú prudenciális felügyelet személyi hatályát.
I. Jogi háttér
A.
Az uniós jog
3.
Az EKB‑nak a hitelintézetek prudenciális felügyeletére vonatkozó politikákkal kapcsolatos külön feladatokkal történő megbízásáról szóló, 2013. október 15‑i 1024/2013/EU tanácsi rendelet (
4
) (a továbbiakban: SSM‑rendelet) 2014‑től az SSM keretében létrehozta az euróövezeti bankok, valamint a mechanizmusban részt vevő más, olyan tagállamok bankjai, amelyek pénzneme nem az euró, (
5
) felügyeletének új rendszerét. Az SSM pénzügyi felügyeleti rendszer, amely az EKB‑ból és az illetékes nemzeti hatóságokból áll.
4.
Az SSM keretében az EKB‑ra ruházott különböző felügyeleti feladatok között az SSM‑rendelet 4. cikke (1) bekezdésének g) pontja megbízza az EKB‑t azzal, hogy „összevont alapú felügyelet[et] gyakor[oljon] a hitelintézeteknek a mechanizmusban részt vevő tagállamban székhellyel rendelkező anyavállalatai felett, többek között a pénzügyi holdingtársaságok és a vegyes pénzügyi holdingtársaságok felett is”.
5.
Az SSM‑rendeletet kiegészíti és pontosítja az EKB‑nak az SSM‑en belül az EKB és az illetékes nemzeti hatóságok, valamint a kijelölt nemzeti hatóságok közötti együttműködési keretrendszer létrehozásáról szóló, 2014. április 16‑i 468/2014/EU rendelete (
6
) (a továbbiakban: SSM‑keretrendelet).
6.
E rendelet 2. cikkének 21. pontja meghatározza a „felügyelt csoport” fogalmát. E rendelkezés értelmében ilyen csoport:
„[…] a következők bármelyike:
a)
olyan csoport, amelynek anyavállalata olyan hitelintézet vagy pénzügyi holdingtársaság, amelynek székhelye a mechanizmusban részt vevő tagállamban van;
b)
olyan csoport, amelynek anyavállalata olyan vegyes pénzügyi holdingtársaság, amelynek székhelye a mechanizmusban részt vevő tagállamban van, feltéve, hogy a pénzügyi konglomerátum […] koordinátora olyan hatóság, amely a hitelintézetek felügyeletére illetékes, és a hitelintézetek felügyeleti funkciójában koordinátor is;
c)
a felügyelt szervezetek mindegyikének székhelye a mechanizmusban részt vevő azonos tagállamban van, feltéve, hogy tartósan olyan központi szervhez kapcsolódnak, amely azokat az 575/2013/EU rendelet[ (
7
)] 10. cikkében meghatározott feltételek szerint felügyeli és amelynek székhelye a mechanizmusban részt vevő azonos tagállamban van”.
7.
Az 575/2013 rendelet 10. cikke, amelyre az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontjának c) alpontja hivatkozik, a „Központi szervhez tartósan kapcsolt hitelintézetek mentesítése” címet viseli. E cikk (1) bekezdése előírja:
„Az illetékes hatóságok a nemzeti joggal összhangban teljes mértékben vagy részben eltekinthetnek a második–nyolcadik részben meghatározott követelményeknek egy vagy több, ugyanabban a tagállamban elhelyezkedő olyan hitelintézetre való alkalmazásától, amelyek tartósan kapcsolódnak egy központi szervhez, amely őket felügyeli, és amelynek székhelye ugyanabban a tagállamban van, ha teljesülnek a következő feltételek:
a)
a központi szerv és a kapcsolt intézmények kötelezettségvállalásai tekintetében egyetemleges felelősség áll fenn, vagy a kapcsolt intézményeinek kötelezettségvállalásait a központi szerv teljeskörűen garantálja;
b)
a központi szerv és az összes kapcsolt intézmény fizetőképességét és likviditását együtt, ezen intézmények összevont beszámolói alapján monitorozzák;
c)
a központi szerv vezetősége jogosult utasításokat adni a kapcsolt intézmények vezetőségének.
[…]”
B.
A francia jog
8.
A francia code monétaire et financier (monetáris és pénzügyi törvénykönyv, a továbbiakban: CMF) L.511‑30. cikke értelmében a CMF‑nek a hitelintézetekre és pénzügyi társaságokra vonatkozó rendelkezései alkalmazásában a Confédération nationale du Crédit mutuel (CNCM) központi szervnek minősül.
9.
A CMF L.511‑31. cikke többek között rögzíti, hogy a központi szervek képviselik a hozzájuk kapcsolt hitelintézeteket és pénzügyi társaságokat, gondoskodnak a hálózatuk kohéziójáról, valamint a hozzájuk kapcsolt intézmények és társaságok megfelelő működéséről, és e célból meghoznak minden szükséges intézkedést különösen annak érdekében, hogy ezen intézmények és társaságok mindegyikének, valamint a hálózat egészének likviditását és fizetőképességét biztosítsák.
II. A jogvita előzményei
10.
A jogvita előzményeit a megtámadott ítéletek bemutatják, a további részletekért ezekre hivatkozom. (
8
)
11.
A jelen eljárás céljára annak felidézésére szorítkozom, hogy a Crédit mutuel nem központosított bankcsoport, amely a Crédit mutuel helyi, szövetkezeti jogállású pénztárainak hálózatából áll. A Crédit mutuel minden helyi pénztárának csatlakoznia kell egy regionális szövetséghez, és minden szövetségnek csatlakoznia kell a CNCM‑hez, azaz a hálózatnak a CMF L.511‑30., illetve L.511‑31. cikke szerinti központi szervéhez.
12.
A CMA hitelintézetként engedélyezett változó alaptőkéjű hitelszövetkezet. A Crédit mutuel csoport tagja.
13.
2014. szeptember 1‑jei határozatában az EKB megállapította, hogy a Crédit mutuel csoport jelentős felügyelt csoportnak minősül. E határozatban az EKB többek között úgy tekintette, hogy a CNCM jelenti az SSM‑en belüli konszolidáció legmagasabb szintjét, valamint, hogy a CMA a Crédit mutuel csoport tagszervezete.
14.
2014. szeptember 19‑i levelében a CMA közölte az EKB‑val arra vonatkozó elemzését, amely szerint lehetetlen, hogy az EKB a CNCM‑en keresztül gyakoroljon prudenciális felügyeletet felette.
15.
A CMA‑val és a CNCM‑mel történő különböző levélváltásokat követően 2015. június 17‑én az EKB határozatot fogadott el a Crédit mutuel csoportra alkalmazandó prudenciális követelmények megállapításáról. (
9
) E határozatban az EKB többek között kifejtette, hogy ő látja el a CNCM feletti összevont prudenciális felügyeletet, egyben ő az e határozatban felsorolt szervezetek, közöttük a CMA felügyeletéért felelős illetékes hatóság.
16.
A CMA a felülvizsgálati testülethez (
10
) fordult, amely 2015. szeptember 14‑én véleményt bocsátott ki, amelyben megállapította az EKB 2015. június 17‑i határozatának jogszerűségét. A CMA érveire válaszolva e testület többek között megállapította, először is, hogy nincs olyan előírás, amely szerint az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontjának a) alpontja, valamint az 575/2013 rendelet 10. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „központi szervnek” hitelintézetnek kell minősülnie. Másodszor, e testület megállapította, hogy a Crédit mutuel csoport megfelel az 575/2013 rendelet 10. cikkének (1) bekezdésében foglalt azon feltételeknek, amelyekre az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontjának c) alpontja utal.
17.
E véleményt követően 2015. október 5‑én az EKB meghozta az első vitatott határozatot, amely a 2015. június 17‑i határozatot hatályon kívül helyezte és azonos tartalommal annak helyébe lépett. (
11
)
18.
Ezt követően 2015. december 5‑én az EKB meghozta a második vitatott határozatot, amellyel a Crédit mutuel csoportra és az azt alkotó szervezetekre vonatkozó új prudenciális követelményeket állapított meg.
III. A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítéletek
19.
A Törvényszék Hivatalához 2015. december 3‑án, illetve 2016. február 3‑án benyújtott keresetlevelével a CMA két, lényegében azonos tartalmú megsemmisítés iránti keresetet indított az első, illetve a második vitatott határozat ellen.
20.
Keresetei alátámasztására a CMA mindkét keresetben három jogalapra hivatkozott, ezek közül a jelen fellebbezések csupán kettőt érintenek. Kereseteiben a CMA lényegében a két vitatott határozat jogszerűségét vitatta, amennyiben azok a CNCM‑en keresztül a Crédit mutuel csoport fölötti összevont prudenciális felügyeletet alakítottak ki. Két keresete első jogalapjával a CMA azt állította, hogy mivel a CNCM nem minősül hitelintézetnek, nem minősíthető az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontjának c) alpontja értelmében vett központi szervnek. Keresetei második jogalapjával a CMA azt állította, hogy az EKB tévesen tekintette úgy, hogy a Crédit mutuel csoport megfelel az 575/2013 rendelet 10. cikkének (1) bekezdésében foglalt azon feltételeknek, amelyekre az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontjának c) alpontja utal. (
12
)
21.
A Törvényszék a megtámadott ítéletekkel teljes egészében elutasította a CMA kereseteit.
IV. A felek kérelmei
22.
Fellebbezéseiben a CMA azt kéri, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéleteket.
23.
Az EKB azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezéseket legalábbis részben mint elfogadhatatlant, a fennmaradó részben pedig mint megalapozatlant, hagyja helyben a megtámadott ítéleteket, és a CMA‑t kötelezze a költségek viselésére.
24.
Az Európai Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezéseket és a CMA‑t kötelezze a költségek viselésére.
25.
A CNCM, amelynek beavatkozás iránti kérelmének a Bíróság elnöke 2018. szeptember 20‑i végzésével helyt adott, az EKB és a Bizottság kérelmeit támogatja, és kéri, hogy a Bíróság a CMA‑t kötelezze a költségek viselésére.
V. Jogi elemzés
26.
Két fellebbezése alátámasztására a CMA két jogalapra hivatkozik.
27.
Az első jogalapok az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontja a) alpontjának, valamint az 575/2013 rendelet 10. cikkének értelmezése során elkövetett téves jogalkalmazáson alapulnak. A CMA lényegében azt rója fel a Törvényszéknek, hogy tévesen állapította meg, hogy e rendelkezések lehetővé teszik az EKB számára, hogy valamely központi szervhez kapcsolt intézmények összevont prudenciális felügyeletét akkor is megszervezze, ha e központi szerv nem minősül hitelintézetnek.
28.
Második jogalapjaival a CMA azt rója a Törvényszék terhére, hogy tévesen tekintette a Crédit mutuel csoportot az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontjának c) alpontja értelmében vett felügyelt szervezetnek, noha e csoport a CMA szerint nem tesz eleget az 575/2013 rendelet 10. cikke (1) bekezdésének a) pontjában rögzített feltételnek.
29.
A CMA jogalapjainak elemzése előtt előzetesen meg kell vizsgálni egy mellékletként benyújtott feljegyzésre történő, a CMA által fellebbezései elején eszközölt hivatkozás elfogadhatóságát, amely feljegyzésben egy egyetemi oktató magának a CMA‑nak a felkérésére a banki szabályozásra és bankfelügyeletre vonatkozó jog szempontjából elemzi a megtámadott ítéleteket.
30.
E tekintetben megjegyzem, hogy az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a mellékletek tisztán bizonyító és kisegítő szerepe azt jelenti – amennyiben a fellebbezéshez csatolt dokumentum tartalmazza azokat a jogi elemeket, amelyekre néhány, a fellebbezésben foglalt jogalap vagy érv támaszkodik –, hogy az ilyen elemeket fel kell tüntetni magában a fellebbezés szövegében, amelyhez e dokumentumot csatolták, vagy ezeknek az elemeknek legalább kellően azonosíthatónak kell lenniük a fellebbezésben. A mellékletek e szerepére tekintettel ugyanis nem a Bíróságnak kell a mellékletekben megkeresnie és azonosítania azokat a jogalapokat vagy érveket, amelyek a fellebbezés vagy az abban előadott különböző jogalapok alapját képezhetik. (
13
)
31.
A jelen ügyben a CMA által fellebbezéseiben megfogalmazott, a szóban forgó feljegyzésre való általános és átfogó hivatkozás homályos, és kifejezetten nem kapcsolódik egyik jogalaphoz sem. A CMA nem azonosítja konkrétan az e feljegyzésben szereplő azon érveket, amelyek alátámasztanák a fellebbezéseiben hivatkozott jogalapok keretében előadott érveket. Ilyen körülmények között véleményem szerint e hivatkozást elfogadhatatlannak kell tekinteni, amely folytán a szóban forgó feljegyzés tartalma nem vehető figyelembe a CMA által fellebbezéseiben előadott jogalapokat és érveket megalapozó jogi elemként.
A.
A fellebbezések első, azon követelményre vonatkozó jogalapja, amely szerint a „felügyelt csoportként” történő minősítéshez a központi szervnek hitelintézetnek kell minősülnie
32.
Két fellebbezése első, két részből álló jogalapja keretében a CMA azt állítja, hogy a Törvényszék az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontjának c) alpontja értelmezése során tévesen alkalmazta a jogot. A CMA szerint e rendelkezést úgy kell értelmezni, hogy az megköveteli, hogy az e szövegben említett központi szerv hitelintézetnek minősüljön. Ez a követelmény mind az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontjának c) alpontjából (első rész), mind az említett rendelkezés által hivatkozott 575/2013 rendelet 10. cikkének (1) bekezdéséből (második rész) következik.
1. Az első jogalapoknak az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontja c) alpontjának téves értelmezésére alapított első része
33.
Első jogalapjai első része keretében a CMA vitatja az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontja c) alpontjának a Törvényszék által elfogadott értelmezését, amelynek alapján a Törvényszék megállapította, hogy e rendelkezés önmagában nem feltételezi azt, hogy a központi szerv hitelintézetnek minősül.
a) A Törvényszék érvelésének rövid összefoglalása
34.
A megtámadott ítéletekben a Törvényszék elvégezte az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontja c) alpontjának szó szerinti, teleologikus és rendszertani értelmezését. (
14
)
35.
Ami elsősorban a szó szerinti értelmezést illeti, a Törvényszék rámutatott, hogy a szóban forgó rendelkezés szövege nem említi azt a követelményt, hogy a központi szervnek hitelintézetnek kell minősülnie. (
15
)
36.
Ami másodsorban a teleologikus értelmezést illeti, a Törvényszék a hitelintézeti csoportok összevont alapú prudenciális felügyeletének általa korábban azonosított (
16
) kettős célját vette alapul, amely egyrészről annak lehetővé tételére irányul, hogy az EKB azonosítani tudja mindazon kockázatokat, amelyek egy adott hitelintézetet nem saját tevékenységéből, hanem abból adódóan veszélyeztethetnek, hogy valamely csoport tagja, és másrészről annak elkerülésére, hogy az említett csoportokba tartozó szervezetek prudenciális felügyeletét különböző felügyeleti hatóságok – nevezetesen az EKB és a nemzeti hatóságok – között osszák meg.
37.
E kettős célból a Törvényszék először is azt a következtetést vonta le, hogy az 575/2013 rendelet 10. cikkének (1) bekezdésében rögzített feltételek teljesülése azt jelenti, hogy egy adott központi szervhez kapcsolt intézmények egymáshoz elég közel állnak ahhoz, hogy megállapítható legyen a csoport fennállása. (
17
)
38.
A Törvényszék ezenkívül ebből másodszor azt a következtetést vonta le, hogy a CMA azon megközelítését követve, amely szerint lehetetlen, hogy konszolidált prudenciális felügyelet olyan központi szerven keresztül valósuljon meg, amely nem minősül hitelintézetnek, „arra lehetne jutni, hogy egy hitelintézetnek nem minősülő központi szervhez kapcsolt különféle intézmények, amelyek ugyanakkor megfelelnek az 575/2013 rendelet 10. cikkének (1) bekezdésében előírt követelményeknek, az SSM keretében jelentőségüktől függően vagy az EKB kizárólagos felügyelete alá, vagy az illetékes nemzeti hatóságok közvetlen felügyelete alá tartoznának, ami a prudenciális felügyeletnek az SSM‑keretrendelet és az [SSM‑]rendelet céljaival ellentétes megosztásához vezetne” (
18
).
39.
Ami harmadsorban a rendszertani értelmezést illeti, a Törvényszék megjegyezte, hogy az SSM‑rendelet vonatkozó rendelkezései nem biztosítják az EKB számára annak lehetőségét, hogy szankciókat szabjon ki magukra a központi szervekre. A Törvényszék ugyanakkor megállapította, hogy mivel valamely csoport összevont alapú prudenciális felügyelete kiegészíti a csoportot alkotó hitelintézetek egyedi alapon történő prudenciális felügyeletét, az a körülmény, hogy az EKB hitelintézetnek nem minősülő központi szervvel szemben nem szabhat ki szankciókat, nem képezi leküzdhetetlen akadályát a megfelelő prudenciális felügyelet gyakorlásának, mivel az EKB az említett központi szervhez kapcsolt szervezetekkel szemben élhet hatásköreivel. (
19
)
40.
Első jogalapjai első része keretében a CMA a Törvényszék által elfogadott ezen értelmezéssel szemben három érvet ad elő.
b) A Törvényszék által elfogadott értelmezés EUMSZ 127. cikk (6) bekezdésével való összhangja
41.
Első érvével a CMA azt rója a Törvényszék terhére, hogy tévesen alkalmazta a jogot, mivel az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontjának c) alpontját nem úgy értelmezte, amely összhangban állt volna azzal a magasabb szintű normával, amelyet e rendelkezés alkalmaz, nevezetesen az EUMSZ 127. cikk (6) bekezdésével. E rendelkezésből kitűnik, hogy az EKB prudenciális felügyeleti feladatait kizárólag hitelintézetek és pénzügyi szervezetek tekintetében látja el. Az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontja c) alpontjának e magasabb szintű normával összhangban álló értelmezése alapján a Törvényszéknek úgy kellett volna tekintenie, hogy az e rendelkezésben említett központi szervnek szükségképpen hitelintézetnek kell minősülnie ahhoz, hogy az EKB e központi szerv révén összevont prudenciális felügyeletet gyakorolhasson. A CMA nem az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontja c) alpontja jogellenességének kérdését veti fel, hanem egy egyszerű értelmezési kérdést: a másodlagos jogi normát az EUMSZ magasabb szintű normájával összhangban álló módon kell értelmezni.
42.
Ezenkívül a CMA szerint – az EKB állításával ellentétben – egy szövetkezeti csoport központi szerve, mint amilyen a CNCM is, nem minősíthető az EUMSZ 127. cikk (6) bekezdése értelmében vett „egyéb pénzügyi szervezetnek”. A CNCM ugyanis pusztán egy egyesület, amely tisztán adminisztratív jellegű tevékenységet folytat, nem folytat viszont gazdasági tevékenységet.
43.
Az EKB és a Bizottság azt állítja, hogy ezt az érvet el kell utasítani.
44.
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 127. cikk (6) bekezdése (
20
) úgy rendelkezik, hogy az Európai Unió Tanácsa „az [EKB‑]t a hitelintézetek és – a biztosítóintézetek kivételével – az egyéb pénzügyi szervezetek prudenciális felügyeletére vonatkozó politikákkal kapcsolatban külön feladatokkal bízhatja meg”. (
21
)
45.
Az EUMSZ e rendelkezése jelenti a jogalapot, amelynek alapján a Tanács az SSM‑rendeletet elfogadta, amely utóbbi alapján ezt követően az EKB az SSM‑keretrendeletet elfogadta.
46.
Mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy az EKB és a Bizottság által hangsúlyozott azon körülmény, (
22
) hogy a CMA nem hozott fel az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontja c) alpontjára vonatkozó jogellenességi kifogást az EUMSZ 127. cikk (6) bekezdése vagy az SSM‑rendelet alapján, nem befolyásolhatja a CMA által előadott érvet. Amint azt a CMA ugyanis világosan kifejtette, érve az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontja c) alpontjára vonatkozóan a Törvényszék által elfogadott téves értelmezésen alapul, mivel ez az értelmezés nem áll összhangban az EUMSZ‑ban található magasabb szintű jogi normával. A CMA ezzel szemben nem állította azt, hogy az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontjának c) alpontja összeegyeztethetetlen lenne e magasabb szintű jogi normával. Így tehát teljesen egyértelmű, hogy az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontja c) alpontjának értelmezésére, és nem az érvényességére vonatkozó érvről van szó. Márpedig az ilyen érvre való hivatkozás lehetőségének nem feltétele a jogellenességi kifogás előterjesztése.
47.
A CMA lényegében azt állítja, hogy az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontja c) alpontjának Törvényszék által elfogadott értelmezése téves, mivel abból, hogy az EUMSZ 127. cikk (6) bekezdése kizárólag a hitelintézetek és az egyéb pénzügyi szervezetek prudenciális felügyeletére hivatkozik, szükségképpen következik, hogy e másodlagos jogi rendelkezésben említett központi szervnek szükségképpen hitelintézetnek kell minősülnie ahhoz, hogy az EKB e központi szerv révén összevont prudenciális felügyeletet gyakorolhasson.
48.
Ez az érv véleményem szerint magának az EUMSZ 127. cikk (6) bekezdésének, valamint az ott szereplő „hitelintézetek” és „egyéb pénzügyi szervezetek” fogalmának megszorító értelmezését feltételezi. A CMA által vázolt megközelítés szerint ezen elsődleges jogi rendelkezést úgy kellene értelmezni, hogy a Tanács a prudenciális felügyelettel kapcsolatos külön feladatok keretében, amelyekkel az EKB‑t megbízhatja, nem ruházhatná fel az EKB‑t valamely bankcsoport fölötti összevont alapú prudenciális felügyelet gyakorolására vonatkozó hatáskörrel, amennyiben a központi szerv, amelyhez a csoport különböző hitelintézetei kapcsolódnak, maga nem minősül hitelintézetnek.
49.
E körülmények között ellenőrizni kell, hogy valóban az EUMSZ 127. cikk (6) bekezdésének ezen értelmezését kell‑e elfogadni, amely folytán az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontja c) alpontjának a Törvényszék által elfogadott értelmezése összeegyeztethetetlen lenne az EUMSZ magasabb szintű jogi rendelkezésének értelmével.
50.
Ugyanakkor nem gondolom, hogy ez az EUMSZ 127. cikk (6) bekezdésének helyes értelmezése lenne.
51.
Szó szerinti szempontból igaz ugyanis, hogy az EUMSZ 127. cikk (6) bekezdése kifejezetten csupán kéttípusú szervezet: a hitelintézetek és (a biztosítóintézetek kivételével) az egyéb pénzügyi szervezetek tekintetében teszi lehetővé a Tanácsnak, hogy a prudenciális felügyelettel kapcsolatos külön feladatokkal bízza meg az EKB‑t. A „hitelintézetek” és a „pénzügyi szervezetek” fogalma egyébiránt az uniós másodlagos jog szintjén, az 575/2013 rendeletben (
23
) került meghatározásra.
52.
Mindazonáltal az EUMSZ 127. cikk (6) bekezdésének, valamint a Tanács arra való felhatalmazásának hatályát, hogy az EKB‑t a bankszektorban a prudenciális felügyelettel kapcsolatos külön feladatokkal bízza meg, szükségképpen azon rendszerre tekintettel kell meghatározni, amelynek ezen elsődleges jogi rendelkezés a részét képezi, továbbá az azzal elérni kívánt célkitűzésekre tekintettel.
53.
E tekintetben mindenekelőtt megjegyzem, hogy rendszertani szempontból az EUMSZ szóban forgó rendelkezése, amelyet a Maastrichti Szerződés (
24
) iktatott be az elsődleges jogba, a monetáris politikával foglalkozó fejezet (az EUMSZ harmadik része VIII. címének 2. fejezete) első cikkében található. E cikk a Központi Bankok Európai Rendszere és az EKB célkitűzéseit és feladatait meghatározó alapvető rendelkezéseket tartalmazza. (
25
) Az ugyanezen EUMSZ 127. cikkben szereplő további rendelkezések keretébe illeszkedő, azokhoz képest kiegészítő jellegű (
26
) szóban forgó rendelkezés rendszerszintű jelentőséggel bír.
54.
Mindazonáltal az EUMSZ 127. cikk (6) bekezdésével elérni kívánt célok elemzése az, ami véleményem szerint ellentmond az ott szereplő „hitelintézetek” és „egyéb pénzügyi szervezetek” fogalma megszorító értelmezésének, amely pusztán amiatt, hogy a központi szerv, amelyhez egy adott bankcsoporthoz tartozó hitelintézetek kapcsolódnak, nem minősül hitelintézetnek, azon lehetőség kizárásához vezetne, hogy a Tanács az EKB‑t a szóban forgó bankcsoport prudenciális felügyeletével kapcsolatos feladatokkal bízhassa meg.
55.
E tekintetben megjegyzendő, hogy általában véve a banki prudenciális felügyeleti feladatok ellátásának az a célja, hogy védje a hitelintézetek biztonságát és stabilitását, amely utóbbiak lényeges feltételeket jelentenek általában véve a pénzügyi rendszer stabilitása biztosításához. (
27
) Amint arra a 2008‑as pénzügyi válság (
28
) nyilvánvaló módon rávilágított ugyanis, közvetlen kapcsolat áll fenn egyrészről a pénzügyi rendszer stabilitása, és másrészről a nagy hitelintézetek és nagy bankcsoportok biztonsága és stabilitása között. (
29
)
56.
Az EUMSZ 127. cikk (6) bekezdését úgy kell tehát értelmezni, hogy az azt a célt követi, hogy lehetővé tegye a Tanácsnak – ha és amennyiben az szükségesnek tartja –, hogy a pénzügyi rendszer – EUMSZ 127. cikk (5) bekezdésében kifejezetten hivatkozott – stabilitásának biztosítása, és végső soron a közös pénz és a belső piac integritásának biztosítása céljából az EKB‑t a bankszektor biztonságának és stabilitásának biztosítása érdekében az európai bankszektor prudenciális felügyeletével kapcsolatos konkrét feladatokkal bízza meg.
57.
E tekintetben megjegyzendő, hogy a Tanács hosszú ideig – az EUMSZ 127. cikk (6) bekezdésében szereplő rendelkezésnek az elsődleges jogba 1992‑ben a Maastrichti Szerződéssel történő beiktatásától (és az EKB 1998‑ban történő létrehozásától) az SSM‑rendelet 2013‑ban történő elfogadásáig – nem tartotta szükségesnek, hogy éljen az e rendelkezésben számára biztosított azon lehetőséggel, hogy a banki prudenciális felügyelettel kapcsolatos külön feladatokkal bízza meg az EKB‑t.
58.
Mindazonáltal a 2008‑as pénzügyi válság, amely gyorsan banki válsággá alakult, rávilágított az Európai Unióban fennálló, nem integrált prudenciális felügyeleti rendszer hiányosságaira és nyilvánvaló szabályozási hiányosságokat tárt fel, amelyek hozzájárultak a válság jelentős súlyosbításához.
59.
E körülmények között egyértelműen kiderült, hogy egy olyan környezetben, amelyben az Unióban kialakult a banki szolgáltatások belső piaca, ahol már több, európai dimenzióval rendelkező, különböző tagállamokban tevékenységet folytató csoport működik, csak egy európai szinten integráltan gyakorolt prudenciális felügyelet képes megfelelő felügyeletet biztosítani. Ilyen körülmények között fogadta el a Tanács az SSM‑rendeletet.
60.
Márpedig ahhoz, hogy el lehessen érni a fenti 55. és 56. pontban említett célkitűzéseket és az EKB teljeskörűen el tudja látni a prudenciális felügyelettel kapcsolatos feladatait, az szükséges, hogy ez az intézmény ne csupán egyedi alapon, az önmagukban vett hitelintézetek szintjén rendelkezzen felügyeleti hatáskörrel, hanem összevont alapon, az egy vagy több hitelintézetet magában foglaló bankcsoportok szintjén is.
61.
A bankcsoportok összevont alapú prudenciális felügyeletének ellátására vonatkozó hatáskör biztosítása megfelel a Törvényszék által a megtámadott ítéletekben helytállóan azonosított – a fenti 36. pontban említett – kettős célnak, amely egyrészről annak lehetővé tételére irányul, hogy az EKB azonosítani tudja mindazon kockázatokat, amelyek egy adott hitelintézetet abból adódóan veszélyeztethetnek, hogy valamely csoport tagja, (
30
) másrészről pedig annak elkerülésére, hogy megosszák a csoportokba tartozó szervezetek prudenciális felügyeletét. Egyébiránt megjegyzem, hogy a CMA fellebbezéseiben nem kérdőjelezte meg ezt az elemzést.
62.
Márpedig e célkitűzésekre tekintettel ahhoz, hogy az EKB valamely csoport összevont alapú felügyelete esetén hatékonyan tudja gyakorolni a rábízott prudenciális felügyeleti feladatokat, az EKB felügyeleti hatáskörének ki kell terjednie a hitelintézetnek vagy pénzügyi intézménynek nem minősülő szervezetekre, amennyiben e szervezetek a bankcsoporthoz tartoznak. Ilyen esetekben, amint arra a Bizottság helytállóan rámutatott, a nem banki szervezetek tekintetében az EKB‑ra ruházott felügyeleti hatásköröket nem e szervezetek saját jellemzői vagy tevékenységei indokolják, hanem az a körülmény, hogy e szervezetek hitelintézeteket is magában foglaló csoporthoz tartoznak, és az e hitelintézetekre vonatkozó felügyelet hatékonyan csak összevont alapon, a csoport szintjén valósítható meg.
63.
E körülmények között a prudenciális felügyeleti hatáskörök EKB‑ra ruházásával elérni kívánt célkitűzésekre tekintettel az EUMSZ 127. cikk (6) bekezdése nem értelmezhető megszorítóan, oly módon, hogy kizárja azt, hogy a Tanács összevont alapú prudenciális felügyeletre vonatkozó hatásköröket ruházhasson az EKB‑ra azon bankcsoportok tekintetében, amelyek esetében, noha teljesítik az 575/2013 rendelet 10. cikkének (1) bekezdésében előírt feltételeket, a konszolidáció legmagasabb szintjén – az e szervezet számára választott jogi formától függetlenül – hitelintézetnek nem minősülő szervezet található. Egy ilyen értelmezés ugyanis egyértelműen ellentétes lenne az EUMSZ 127. cikk (6) bekezdésével elérni kívánt, a jelen indítvány 56. pontjában említett célokkal. Ez ugyanis lehetővé tenné egy bankcsoport számára, hogy pusztán a központi szerv szerepét betöltő szervezet által választott – például egyesületi – jogi forma alapján kivonja magát az összevont alapú prudenciális felügyelet alól, ami annak kockázatával járna, hogy veszélyeztetné a csoportok összevont alapú felügyeletének hatékonyságát.
64.
A fentiekből következik, hogy az EUMSZ 127. cikk (6) bekezdése nem zárja ki, hogy az EKB valamely bankcsoport fölött összevont alapú prudenciális felügyeletet gyakorolhasson egy olyan központi szerv révén, amely nem minősül hitelintézetnek, és amennyiben az 575/2013 rendelet 10. cikkének (1) bekezdésében előírt feltételek teljesülnek, e tekintetben nem releváns, hogy e szervezet valamely meghatározott jogi formával rendelkezik, illetve, hogy folytat‑e gazdasági tevékenységet.
65.
A fenti megfontolások összességéből következik, hogy az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontja c) alpontjának a Törvényszék által a megtámadott ítéletekben elfogadott értelmezése nem ellentétes az EUMSZ 127. cikk (6) bekezdésével, következésképpen az első jogalapok első részének első érvét el kell utasítani.
c) A prudenciális felügyelet megosztásának kockázata
66.
A fellebbezései első jogalapja első részének keretében előadott második érvvel a CMA a Törvényszéknek a jelen indítvány 38. pontjában megismételt értékelését vitatja, amely szerint a CMA által vázolt megközelítés követése a prudenciális felügyeletnek az SSM‑rendelet és az SSM‑keretrendelet céljaival ellentétes megosztásához vezetne. (
31
)
67.
A CMA szerint egyrészről a Törvényszék elferdíti az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontja c) alpontja és az 575/2013 rendelet 10. cikke rendelkezéseinek szövegét, amikor azt állítja, hogy lehetséges az, hogy egyes kapcsolt intézmények ne minősüljenek hitelintézetnek, ugyanakkor megfeleljenek az említett 10. cikkben előírt feltételeknek és ekképpen valamely „felügyelt csoporthoz” tartozó szervezetek körébe tartozzanak.
68.
Másrészről a jelen ügyben a CNCM gazdasági tevékenységet nem folytató egyesület, amely tisztán adminisztratív feladatot tölt be, így ő maga semmilyen kockázatot nem jelent, amely kihathatna a hozzá kapcsolt hitelintézetek helyzetére. A szóban forgó szabályozás céljai tehát nem indokolják, hogy a CNCM‑et bevonják az EKB általi prudenciális felügyelet hatálya alá tartozó csoport körébe.
69.
Az EKB és a Bizottság azt állítja, hogy ezt az érvet el kell utasítani.
70.
E tekintetben mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Törvényszék valamely határozatában az indokolás mellékes pontjaival szemben emelt kifogások nem vezethetnek e határozat hatályon kívül helyezéséhez, ezért hatástalanok. (
32
)
71.
Márpedig, amint azt az EKB és a Bizottság helytállóan hangsúlyozta, ez az érv a megtámadott ítélet mellékes pontja ellen irányul, ezért azt hatástalannak kell tekinteni.
72.
A CMA által ezen érv keretében hivatkozott indok mellékes jellege egyrészről egyértelműen következik abból, hogy a Törvényszék a két megtámadott ítéletben a CMA által hivatkozottat megelőző pontban már levonta azt a következtetést, hogy „az [SSM‑]rendelet és az SSM‑keretrendelet célkitűzéseivel összhangban, helytálló az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontja c) alpontjának értelmében vett »felügyelt csoportként« történő minősítés, tekintet nélkül arra, hogy e csoport központi szerve hitelintézetnek minősül‑e, vagy sem”. (
33
) Másrészről e mellékes jelleget megerősíti a megtámadott ítéletek CMA érvelése tárgyát képező pontjainak elején szereplő „ezenkívül” kifejezés használata.
73.
Ez az érv mindenesetre nem csupán hatástalan, de nyilvánvalóan megalapozatlan is.
74.
Ily módon, ami egyrészről a vonatkozó rendelkezések szövegének Törvényszék általi elferdítésére alapított jogalapot illeti, az a megtámadott ítéletek nyilvánvalóan téves olvasatán alapul. Ezen ítéletek hivatkozott pontjaiban ugyanis a Törvényszék egyáltalán nem azt állítja, hogy lehetséges az, hogy egyes kapcsolt intézmények ne minősüljenek hitelintézetnek, ugyanakkor megfeleljenek az 575/2013 rendelet 10. cikkében előírt feltételeknek.
75.
Ami másrészről az arra alapított kifogást illeti, hogy a CNCM gazdasági tevékenységet nem folytató és tisztán adminisztratív feladatot ellátó egyesület jellege miatt a szóban forgó szabályozás céljai nem indokolják, hogy a CNCM‑et bevonják az EKB általi prudenciális felügyelet hatálya alá tartozó csoport körébe, a fenti 61–64. pontban foglaltakból következik, hogy e kifogást el kell utasítani.
76.
Ebből következik, hogy a CMA által első jogalapjai első részének keretében előadott második érvet véleményem szerint szintén el kell utasítani.
d) Felügyeleti feladat és szankcionálási jogkör
77.
A fellebbezései első jogalapja első részének keretében előadott harmadik érvével a CMA azt állítja, hogy a Törvényszék az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontja c) alpontjának értelmezése során tévesen alkalmazta a jogot, mivel, bár megállapította, hogy az EKB nem szabhat ki szankciókat az e rendelkezésben említett központi szervekkel szemben, mindazonáltal nem vonta le e megállapítás szükségszerű következményét, tudniillik azt, hogy a központi szervnek hitelintézetnek kell minősülnie.
78.
Szoros összefüggés áll fenn ugyanis valamely hitelintézet felügyeletének lehetősége és a hitelintézet kötelezettségszegés esetén történő szankcionálásának lehetősége között. Nem biztosítható hatékony felügyelet, ha semmilyen szankció kiszabására nincs lehetőség. Ezért következetlen lenne valamely szervezet tekintetében felügyeleti hatáskört biztosítani az EKB‑nak úgy, hogy közben megfosztják az e hatáskör hatékonyságát biztosító eszközöktől. Mivel a felügyelet hatékonyságát a szankcionálási jogkör biztosítja, és e jogkör csak a hitelintézetekre és pénzügyi társaságokra vonatkozik, a Törvényszéknek úgy kellett volna értelmeznie az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontja c) alpontjának rendelkezéseit, hogy azok csak a hitelintézetnek vagy pénzügyi társaságnak minősülő központi szervekre vonatkoznak.
79.
A Törvényszék által említett azon körülmény, hogy az EKB szankcionálási jogkörrel rendelkezik a központi szervhez kapcsolt szervezetekkel szemben, (
34
) hatástalan. Az 575/2013 rendeletben az összevont helyzet alapján előírt prudenciális követelmények be nem tartása ugyanis csak a központi szervnek a kapcsolt szervezetek tekintetében fennálló feladatai ellátása során elkövetett kötelezettségszegéséből eredhet, a kapcsolt hitelintézetek magatartásából nem. E körülmények között az EKB megalapozottan nem szankcionálhatja a hitelintézetet, mivel a szóban forgó kötelezettségszegés nem tudható be neki.
80.
Az EKB és a Bizottság azt állítja, hogy ezt az érvet el kell utasítani.
81.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 132. cikk (3) bekezdése (
35
) általános jelleggel feljogosítja az EKB‑t arra, hogy a Tanács által meghatározott kereteken belül és feltételek mellett pénzbírságot vagy kényszerítő bírságot szabjon ki a rendeleteiből és határozataiból fakadó kötelezettségek nem teljesítése esetén. E rendelkezés alapján a Tanács elfogadta az EKB szankciók kirovására vonatkozó hatásköréről szóló, 1998. november 23‑i 2532/98/EK tanácsi rendeletet. (
36
)
82.
Mindazonáltal, ami kifejezetten a hitelintézetek prudenciális felügyeletére vonatkozó politikákkal kapcsolatos feladatok ellátását illeti, a szankciók kiszabására vonatkozó jogkört az SSM‑rendelet 18. cikke, pontosabban annak (1) bekezdése ruházza az EKB‑ra. A szankciók ebben az összefüggésben történő kiszabására vonatkozó szabályokat az SSM‑keretrendelet 120. és azt követő cikkei rögzítik, és az SSM‑keretrendelet – az SSM‑rendelet 18. cikke (7) bekezdésének megfelelően – a 2532/98 rendelet rendelkezéseivel való viszonyt is szabályozza.
83.
Amint azt a Törvényszék a megtámadott ítéletekben megállapította, (
37
) az SSM‑rendelet 18. cikkének (1) bekezdése az EKB‑t a prudenciális felügyeleti feladatai ellátása érdekében kizárólag a hitelintézetekkel, pénzügyi holdingtársaságokkal és vegyes pénzügyi holdingtársaságokkal szembeni szankciók kiszabására vonatkozó jogkörrel ruházza fel. Ezzel szemben nem teszi lehetővé az SSM‑rendelet 2. cikkének 3., 4. és 5. pontjában meghatározott e kategóriákba nem tartozó központi szervek szankcionálását. Amint azt a Bizottság helytállóan megjegyezte ugyanis, a szankciók jogszerűségének elvével ellentétes az EKB‑ra ruházott szankcionálási jogkörnek a vonatkozó rendelkezésekben kifejezetten említett eseteken túlra történő kiterjesztése.
84.
Ezzel együtt mindazonáltal meg kell jegyezni, hogy sem a szankciókat illetően fent említett szövegek, sem az SSM‑rendelet egyetlen más rendelkezése nem tartalmaz semmilyen normatív támpontot, amelynek alapján úgy lehetne tekinteni, hogy a szervezetek szankcionálására vonatkozó jogkör szükséges feltétele annak, hogy az EKB‑t az e szervezetek prudenciális felügyeletére vonatkozó hatáskörrel ruházzák fel, amely folytán a szankcionálási jogkör hiányában e szervezetek ki lennének vonva az EKB általi prudenciális felügyelet alól.
85.
Az, hogy az EKB bizonyos típusú szervezettel, például központi szervvel szemben szankcionálási jogkörrel rendelkezzen, nem feltétele tehát az arra vonatkozó hatásköre elismerésének, hogy az e szervezetet magában foglaló csoport tekintetében összevont alapon prudenciális felügyeleti feladatokat láthat el. Ebből következik, hogy nem róható fel a Törvényszéknek, hogy tévesen alkalmazta volna a jogot, amikor az EKB‑nak az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontjának c) alpontjában említett központi szervekkel szembeni szankcionálási jogkörének hiányából nem vonta le azt az állítólagos következményt, hogy e központi szerveknek szükségképpen hitelintézetnek kell minősülniük ahhoz, hogy az EKB általi prudenciális felügyelet hatálya alá tartozzanak.
86.
Egyébiránt nem róható fel a Törvényszéknek, hogy hibát követett volna el, amikor annak lehetőségére hivatkozott, hogy az EKB adott esetben szankcionálhatja az érintett központi szervhez kapcsolt hitelintézeteket, annak érdekében, hogy megállapítsa, az EKB‑nak a magukkal a központi szervekkel szembeni szankcionálási jogköre hiánya ellenére az EKB rendelkezik olyan hatáskörökkel, amelyek lehetővé teszik számára a megfelelő prudenciális felügyelet ellátását és így annak hatékonyságának biztosítását.
87.
E tekintetben megjegyzem, hogy a Törvényszék által említett lehetőséghez hozzá kell tenni – amint azt a Bizottság megjegyezte – az SSM‑rendelet 18. cikkének (5) bekezdésében rögzített lehetőséget is. E rendelkezés előírja, hogy bizonyos körülmények között, amennyiben a prudenciális felügyeleti feladatok ellátása céljából szükséges, az EKB előírhatja az illetékes nemzeti hatóságok számára, hogy indítsanak eljárást azon intézkedések meghozatalára, amelyek révén többek között a hatályos uniós jog által meg nem követelt külön hatáskörökről rendelkező esetleges vonatkozó nemzeti jogszabályokkal összhangban biztosítható a megfelelő szankciók kiszabása.
88.
A fentiek összességéből következik, hogy véleményem szerint a CMA által az első jogalapok első részének keretében előadott harmadik érvet is el kell utasítani, és következésképpen az első jogalapok említett első részét teljes egészében el kell utasítani.
2. Az első jogalapoknak az 575/2013 rendelet 10. cikkének téves értelmezésére alapított második részéről
89.
Fellebbezései első jogalapjának második része keretében a CMA azt állítja, hogy a Törvényszék által megállapítottakkal ellentétben (
38
) az a követelmény, hogy az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontjának c) alpontja szerinti „felügyelt csoport” fogalmának alkalmazása érdekében a központi szerv hitelintézetnek minősüljön, az 575/2013 rendelet 10. cikkéből következik. A jogalap e része keretében a CMA két érvet ad elő.
90.
Első érve keretében a CMA az 575/2013 rendelet 11. cikkének (4) bekezdésére hivatkozik, amely szerint „[az ugyanezen rendelet] 10. cikk[e] alkalmazása esetén az abban a cikkben említett központi szervnek a központi szerv és kapcsolt intézmények egészét tekintve, összevontan véve teljesítenie kell a második–nyolcadik rész követelményeit”.
91.
A CMA azt állítja, hogy mivel az e rendelkezésben említett követelményeket csak hitelintézet tudja teljesíteni, az 575/2013 rendelet 10. cikkének (1) bekezdésében említett központi szervnek szükségképpen hitelintézetnek kell minősülnie ahhoz, hogy prudenciális felügyelet tárgyát képezhesse. Így az 575/2013 rendelet 11. cikke implicit módon, de szükségképpen feltételezi, hogy a 10. cikkben említett központi szerv hitelintézet. A Törvényszéknek tehát értékelnie kellett volna a két rendelkezés kapcsolatát és azt az értelmezést kellett volna előnyben részesítenie, amely lehetővé tette volna e rendelkezések koherens alkalmazását.
92.
Az EKB és a Bizottság azt állítja, hogy ezt az érvet el kell utasítani.
93.
E tekintetben mindenekelőtt pontosítani kell, hogy az 575/2013 rendelet 10. cikkének (1) bekezdése és 11. cikkének (4) bekezdése konkrétan az e rendeletben előírt prudenciális követelmények teljesítése alóli esetleges mentesítésre vonatkozik, amelyet az illetékes hatóság egyedi alapon biztosíthat a központi szervhez kapcsolt hitelintézetek számára. A jelen fellebbezések tárgyát képező kérdés ezzel szemben az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontjának c) alpontja értelmében vett felügyelt csoport fennállására vonatkozik, és e rendelkezés kizárólag az 575/2013 rendelet 10. cikkére hivatkozik, a 11. cikkére azonban nem.
94.
Ennek pontosítása mellett teljes mértékben egyetértek a Törvényszék érvelésével, (
39
) amely szerint az 575/2013 rendelet 10. cikkének (1) bekezdése és 11. cikkének (4) bekezdése közötti kapcsolat logikája azt kívánja, hogy a második rendelkezés végrehajtására az első rendelkezés alkalmazása következményeként, nem pedig annak feltételeként kerüljön sor. Az 575/2013 rendelet 11. cikke (4) bekezdésének alkalmazására ugyanis csak akkor kerül sor, amikor az illetékes hatóság az 575/2013 rendelet 10. cikke alapján úgy dönt, hogy az adott központi szervhez kapcsolt szervezeteket egyedi alapon mentesíti a prudenciális követelmények teljesítése alól.
95.
Ebben az esetben ez a rendelkezés előírja, hogy az említett központi szerv a kapcsolt intézményeivel együttesen, összevont alapon feleljen meg a prudenciális követelményeknek.
96.
Így ebből egyértelműen következik, hogy amikor a CMA azt állítja, hogy az 575/2013 rendelet 11. cikke (4) bekezdését csak hitelintézet tudja betartani, összekeveri a központi szervre egyedi alapon esetlegesen alkalmazandó prudenciális követelményeket az e rendelkezés értelmében összevont alapon alkalmazandó követelményekkel. A CMA érve tehát az 575/2013 rendelet 11. cikke (4) bekezdésének nyilvánvalóan téves olvasatán alapul, mivel e rendelkezés értelmében az említett rendelet 10. cikke alkalmazása esetén a központi szervnek a prudenciális követelményeket nem egyedi, hanem összevont alapon kell teljesítenie.
97.
Ebből következik, hogy az első jogalapok második részének első érve véleményem szerint nyilvánvalóan megalapozatlan.
98.
Az első jogalapok második részének második érvével a CMA azt állítja, hogy az a követelmény, hogy ahhoz, hogy az EKB valamely központi szerv révén összevont felügyeletet gyakorolhasson, az adott központi szervnek hitelintézetnek kell minősülnie, az 575/2013 rendelet 10. cikke (1) bekezdésének b) pontjából következik. A CMA szerint, mivel e rendelkezés a központi szerv fizetőképességére és likviditására hivatkozik, implicit módon, de szükségképpen előírja, hogy e szervnek hitelintézetnek kell minősülnie. E rendelkezés Törvényszék által elfogadott értelmezése, (
40
) amelyet a CMA célkutató és általánosító értelmezésként jellemez, figyelmen kívül hagyja az említett rendelkezés szövegének lényegét, mivel az kifejezetten előírja, hogy értékelni kell a központi szerv fizetőképességét és likviditását.
99.
Az EKB és a Bizottság azt állítja, hogy ezt az érvet el kell utasítani.
100.
Ez az érv az 575/2013 rendelet 10. cikke (1) bekezdésének b) pontjában foglalt feltétel teljességgel téves olvasatán alapul, mivel e pont azt a feltételt rögzíti, hogy „a központi szerv és az összes kapcsolt intézmény fizetőképességét és likviditását együtt, ezen intézmények összevont beszámolói alapján monitorozzák”.
101.
A CMA ugyanis ismét összekeveri egyrészről az e rendelkezésben említett szervezetek összevont alapú, „együtt” történő (tehát a központi szervre és a kapcsolt intézményekre vonatkozó) felügyeletét, amelyről e rendelkezésben szó van, és másrészről a központi szerv egyedi alapú felügyeletét, amelyről e rendelkezésben nincs szó.
102.
Ebből következik, hogy az 575/2013 rendelet 10. cikke (1) bekezdésének b) pontja semmiképpen nem jelenti azt, hogy a központi szerv olyan tevékenységeket végezne, amelyek indokolják a fizetőképessége és likviditása egyedi alapon történő monitorozását, tehát, hogy e szerv hitelintézetnek minősülne.
103.
Ebből következik, hogy az első jogalapok második részének második érvét is nyilvánvalóan megalapozatlannak kell tekinteni.
104.
A fentiek összességéből következik, hogy a CMA két fellebbezésének első jogalapját véleményem szerint el kell utasítani.
B.
A fellebbezések második, a tényállás téves minősítésére alapított jogalapja, amennyiben a Törvényszék megállapította, hogy a Crédit mutuel megfelel az 575/2013 rendelet 10. cikke (1) bekezdésének a) pontjában előírt feltételnek
105.
Fellebbezései második jogalapjával a CMA azt rója a Törvényszék terhére, hogy tévesen minősítette a tényállást, amikor megállapította, hogy a Crédit mutuel megfelel az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontjának c) alpontja értelmében vett „felügyelt csoportkénti” minősítése érdekében az 575/2013 rendelet 10. cikke (1) bekezdésének a) pontjában előírt feltételnek.
106.
E második jogalap két részre osztható.
a) A CMF L.511‑31. cikkének és a CNCM 1992. március 10‑i 1‑1992. sz. határozatának hatályára vonatkozó első rész
107.
Második jogalapjai első részében a CMA vitatja azt az elemzést, amellyel a Törvényszék megállapította, hogy a CNCM 1992. március 10‑i 1‑1992. sz. határozata (a továbbiakban: 1992. március 10‑i határozat) tanúsítja, hogy a Crédit mutuel csoporton belül a szavatolótőke és a likviditási eszközök átadására vonatkozó kötelezettség áll fenn, ami lehetővé teszi annak megállapítását, hogy a központi szerv és a kapcsolt intézmények közötti egyetemleges felelősség fennállására alapított – az 575/2013 rendelet 10. cikke (1) bekezdésének a) pontjában előírt – feltétel teljesül. (
41
)
108.
A CMA azt állítja, hogy az e határozatból következő, a Törvényszék által bemutatott elemek nem teszik lehetővé a Crédit mutuel különböző szervezetei közötti, szavatolótőke és likviditási eszközök átadására vonatkozó ilyen kötelezettség megállapítását. Az e határozattal előírt rendszerben, noha az ugyanazon regionális csoporthoz tartozó pénztárak között valódi szolidaritás áll fenn, ezzel szemben nemzeti szinten a regionális csoportok között nem áll fenn szavatolótőke és likviditási eszközök átadására vonatkozó kötelezettség. Ily módon valamely regionális csoport által tapasztalt nehézségek esetén a CNCM nem írhatja elő valamely másik regionális csoport számára, hogy szavatolótőkét adjon át az első támogatására.
109.
Az a körülmény, hogy a Caisse centrale du Crédit mutuel (CCCM) a regionális csoportok által rábízott korlátozott forrásokat (amelyek a regionális csoportok által gyűjtött betétek 2%‑ának felelnek meg) használhat fel, nem teszi lehetővé a regionális csoportok közötti, szavatolótőke és likviditási eszközök átadására vonatkozó kötelezettség azonosítását. Pusztán a regionális csoportok által gyűjtött betétek korlátozott részének a CCCM rendelkezésére bocsátásáról van szó, a CCCM e csoportok adósa marad.
110.
A Conseil d’État (államtanács, Franciaország) 2018. március 9‑i, a 399413. sz. ügyben hozott határozata, (
42
) amelyre az EKB és a Bizottság a megtámadott ítéletek alátámasztása érdekében hivatkozik, hatástalan, mivel meghozatalára az említett ítéleteket követően került sor, és mindenesetre a jelen fellebbezések által felvetettektől eltérő kérdésekkel foglalkozik.
111.
Az EKB és a Bizottság azt állítja, hogy a jogalap e részét el kell utasítani. A Bizottság úgy véli, hogy a Törvényszék véleményével ellentétben a CMF L.511‑31. cikke önmagában elegendő ahhoz, hogy az 575/2013 rendelet 10. cikke (1) bekezdésének a) pontjában előírt feltétel teljesüljön, anélkül hogy szükség lenne az 1992. március 10‑i határozat vizsgálatára. Véleménye szerint a Bíróság így e tekintetben megváltoztathatja az indokolást.
112.
E tekintetben előzetesen meg kell jegyezni, hogy – amint azt az EKB és a Bizottság jelezte – a CMA nem az 575/2013 rendelet 10. cikke (1) bekezdése a) pontjának a Törvényszék által a megtámadott ítéletekben elfogadott értelmezését vitatja, amellyel a Törvényszék megállapította, hogy az e rendelkezésben előírt feltétel teljesül, amennyiben a csoporton belül a szavatolótőke és a likviditási eszközök átadására vonatkozó kötelezettség áll fenn a hitelezőkkel szembeni kötelezettségvállalások teljesítésének biztosítása érdekében. (
43
) A CMA csupán e rendelkezésnek a jelen esetre történő alkalmazását vitatja. (
44
)
113.
A megtámadott ítéletekben a Törvényszék mindenekelőtt emlékeztetett arra, hogy a jelen indítvány 16. pontjában említett, 2015. szeptember 14‑i véleményben a felülvizsgálati testület több indokot is felhozott annak igazolására, hogy e feltétel teljesült, tudniillik a CMF L.511‑31. cikkének szövegét, a CNCM 1992. március 10‑i határozata alapján fennálló, arra vonatkozó kötelezettségét, hogy a nehéz helyzetben lévő pénztárak érdekében beavatkozzon, a CCCM alapszabályát, továbbá azt a körülményt, hogy korábban már előfordult, hogy a nehéz helyzetben lévő szervezetek rendkívüli támogatáshoz jutottak.
114.
Ezt követően a Törvényszék úgy vélte, hogy a CMF L.511‑31. cikkének szövege önmagában nem enged arra következtetni, hogy az 575/2013 rendelet 10. cikke (1) bekezdésének a) pontjában foglalt feltétel teljesül. A Törvényszék mindazonáltal megállapította, hogy ezzel szemben az 1992. március 10‑i határozat és az abban előírt szolidaritási mechanizmus alapján megállapítható, hogy a Crédit mutuel csoporton belül a szavatolótőke és a likviditási eszközök átadására vonatkozó kötelezettség áll fenn a hitelezőkkel szembeni kötelezettségvállalások teljesítésének biztosítása érdekében, tehát pusztán e szolidaritási mechanizmus létezése lehetővé teszi, hogy az 575/2013 rendelet 10. cikke (1) bekezdésének a) pontjában foglalt feltételt teljesültnek tekintsék.
115.
E tekintetben a CMA által ezen érveléssel szemben felhozott kifogások vizsgálata előtt elemezni kell a Bizottságnak az indokolás megváltoztatására vonatkozó kérelmét, mivel e kérelem előzetes jellegű.
116.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az indokolás megváltoztatása iránti kérelem elfogadhatósága feltételezi az eljáráshoz fűződő érdek fennállását abban az értelemben, hogy e kérelemből az eredménye által előny származhat azon fél számára, aki azt előterjesztette. Erről lehet szó akkor, ha az indokolás megváltoztatása iránti kérelem a fellebbező által felhozott jogalap elleni védekezésnek minősül. (
45
)
117.
A jelen ügyben, amennyiben a Törvényszék által kimondottakkal ellentétben azt a következtetést kellene levonni, hogy a CMF L.511‑31. cikke önmagában lehetővé teszi annak megállapítását, hogy a Crédit mutuel teljesíti az 575/2013 rendelet 10. cikke (1) bekezdésének a) pontjában előírt feltételt, a CMA által előterjesztett második jogalapok első része hatástalanná válna. Ebben az esetben ugyanis már nem lenne szükség a CMA azon érveinek elemzésére, amelyek a Törvényszék által az 1992. március 10‑i határozat értékelése során elkövetett hibán alapulnak. Következésképpen, mivel a Bizottságnak érdeke fűződik az indokolás megváltoztatása iránti kérelem előterjesztéséhez, azt véleményem szerint elfogadhatónak kell tekinteni.
118.
Ami a CMF L.511‑31. cikkének hatályát illeti, a Törvényszék először is rögzítette, hogy az illetékes nemzeti bíróságok döntése hiányában a Törvényszékre hárul az a feladat, hogy e rendelkezés hatályáról határozzon. A Törvényszék ezért megállapította, hogy a CMF L.511‑31. cikke önmagában nem enged arra következtetni, hogy az 575/2013 rendelet 10. cikke (1) bekezdésének a) pontjában foglalt feltétel teljesül, mivel szövege, amely arra hivatkozik, hogy meghozzák a „szükséges intézkedéseket” annak érdekében, hogy „az intézmények és társaságok mindegyikének, valamint a hálózat egészének likviditását és fizetőképességét biztosítsák”, túl általános jellegű. A Törvényszék úgy ítélte meg, hogy egy ilyen általános jellegű rendelkezésből nem lehet arra következtetni, hogy a csoporton belül a szavatolótőke és a likviditási eszközök átadására vonatkozó kötelezettség áll fenn a hitelezőkkel szembeni kötelezettségvállalások teljesítésének biztosítása érdekében. (
46
)
119.
A Bizottság azt állítja, hogy a CMF L.511‑31. cikkének Törvényszék által elfogadott értelmezése túlzottan megszorító jellegű. Álláspontja alátámasztására e rendelkezésnek a Conseil d’État (államtanács) 2018. március 9‑i 399413. sz. határozatában foglalt értelmezését említi. Az EKB szintén hivatkozik erre a határozatra, azonban érvelését a Conseil d’État (államtanács) 2016. december 13‑i 403418. sz. határozatára (
47
) is alapítja.
120.
E tekintetben a Törvényszékhez hasonlóan emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezések hatályát a nemzeti bíróságok által történő értelmezésük figyelembevételével kell megállapítani. (
48
)
121.
A CMA által hivatkozott azon körülmény, hogy a Conseil d’État 2018. március 9‑i határozata a megtámadott ítéleteknél későbbi, nem akadályozza annak a CMF L.511‑31. cikkének értelmezése céljából történő figyelembevételét, mivel a feleknek lehetőségük volt a Bíróság előtt előterjeszteni észrevételeiket. (
49
)
122.
Márpedig a Conseil d’État (államtanács) 2016. december 13‑i határozatának 5. preambulumbekezdésében a Conseil d’État (államtanács) pontosította, hogy „[a] jogalkotó […] az […] L.511‑31. […] cikk rendelkezéseinek elfogadásával azzal bízta meg a [CNCM‑et], hogy […] biztosítsa a [Crédit mutuel] hálózatának koherenciáját, […] adminisztratív, technikai és pénzügyi felügyeletet gyakoroljon az egyes pénztárak szervezete és vezetősége fölött, és hozzon meg a hálózat megfelelő működéséhez szükséges minden intézkedést. […] Egyébiránt ugyanezen törvénykönyv L.511‑31. cikke értelmében, amennyiben az érintett intézmények pénzügyi helyzete ezt indokolja, a CNCM – az ezzel ellentétes rendelkezésekre és kikötésekre tekintet nélkül – határozhat a hálózathoz tartozó két vagy több pénztár egyesüléséről, megszűnéséről, valamint üzleti tevékenysége átruházásáról. E jogi és szabályozási háttérből következik, hogy bármilyen viszonyok álljanak is fenn a Crédit mutuel hálózatán belül az azt alkotó csoportok között, a Crédit mutuel csoport egésze tekintetében jogilag a CNCM feladata a bankrendszer rendszerszintű szabályozásának keretébe illeszkedő intézkedések előkészítése és végrehajtása, és »uniós anyavállalatként« köteles a csoportra vonatkozó megelőző helyreállítási tervvel rendelkezni”.
123.
Hasonló megfontolások szerepelnek a Conseil d’État (államtanács) 2018. március 9‑i határozatának 7. preambulumbekezdésében, ahol a Conseil d’État (államtanács) hozzáteszi, hogy „[a] hitelintézetek szabályozásának részét képező e feladatok ellátása szükségképpen azt jelenti, hogy a [CNCM] hatáskörrel rendelkezik arra, hogy a pénztárak számára kötelező előírásokat fogadjon el, biztosítsa, hogy azok betartják a rájuk alkalmazandó rendelkezéseket, és e rendelkezések megsértése esetén megfelelő szankciókat szabjon ki rájuk”.
124.
Ezenkívül ez utóbbi határozat 20. preambulumbekezdésében a Conseil d’État (államtanács) megállapította, hogy „a hozzájuk tartozó »hálózat likviditásának és fizetőképességének biztosítása« érdekében a központi szervek a [CMF] L.511‑31. cikke alapján jogosultak »minden szükséges intézkedés« meghozatalára, többek között arra, hogy a hálózat tagjai között kötelező szolidaritási mechanizmusokat alakítsanak ki, amelyek nem korlátozódhatnak a garanciaalapokhoz hasonló előfinanszírozott eszközök létrehozására”.
125.
A Conseil d’État (államtanács) ezen ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a CMF L.511‑31. cikkében előírt azon kötelezettség, hogy „meghoz[za]nak minden szükséges intézkedést különösen annak érdekében, hogy ezen intézmények és társaságok mindegyikének, valamint a hálózat egészének likviditását és fizetőképességét biztosítsák”, a CNCM‑et a Crédit mutuel hálózatának egészére vonatkozóan megillető, igen mélyreható adminisztratív, technikai és pénzügyi felügyeleti hatásköröket feltételez, amelyek lehetővé teszik a CNCM számára, hogy bármikor kötelező szolidaritási mechanizmusokat, például szavatolótőke és likviditási eszközök átadására vonatkozó, a hálózat tagjai számára előírható kötelezettségeket hozzon létre. E hatásköröket a Conseil d’État (államtanács) úgy jellemzi, hogy azok valamely intézmény pénzügyi válsága esetén lehetővé teszik a CNCM számára, hogy a hálózathoz tartozó két vagy több pénztár egyesüléséről határozzon, mégpedig az ezzel ellentétes rendelkezésekre és kikötésekre való tekintet nélkül. Márpedig az arra vonatkozó hatáskör, hogy a hálózat valamely tagja számára előírják egy pénzügyi válságban levő intézménnyel való egyesülést, az ezen intézmény kötelezettségei átvállalásának előírásával egyenértékű, és ez az egyesülés e tagra potenciálisan súlyosabb hatást gyakorolhat, mint amely a szavatolótőke és likviditási eszközök egyszerű átadásának előírásából következne.
126.
A CNCM‑et a Crédit mutuel hálózatához tartozó szervezetek tekintetében megillető e felügyeleti és – a hálózathoz tartozó valamely intézmény válsága esetén fennálló – beavatkozási hatáskörök terjedelmére tekintettel véleményem szerint nem tagadható, hogy a Conseil d’État (államtanács) ítélkezési gyakorlatában jellemzett L.511‑31. cikk a szavatolótőke és likviditási eszközök Crédit mutuel hálózatán belül történő átadására vonatkozó kötelezettség fennállását vonja maga után. Ebből következik, hogy a Törvényszék álláspontjával ellentétben e cikk véleményem szerint önmagában véve elegendő ahhoz, hogy e csoport teljesítse az 575/2013 rendelet 10. cikke (1) bekezdésének a) pontjában előírt feltételt.
127.
Márpedig a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint, amennyiben a Törvényszék határozatának indokolása hibát tartalmaz, de a rendelkező része egyéb jogi indokok miatt megalapozottnak bizonyul, az ilyen jogsértés nem eredményezheti e határozat hatályon kívül helyezését, és az indokolást meg kell változtatni. (
50
)
128.
Következésképpen véleményem szerint helyt kell adni a Bizottság indokolás megváltoztatása iránti kérelmének, és következésképpen a második jogalapok első részét mint hatástalant el kell utasítani.
b) A CNCM 1992. március 10‑i 1‑1992. sz. határozatának a Crédit mutuel csoport egészére való alkalmazandóságának hiányára vonatkozó második rész
129.
Második jogalapjai második része keretében a CMA azt állítja, hogy a Törvényszék jogilag tévesen minősítette a tényeket az 575/2013 rendelet 10. cikke (1) bekezdésének a) pontjával összefüggésben, mivel – még ha feltételezzük is, hogy az 1992. március 10‑i határozat a szavatolótőke és likviditási eszközök átadására vonatkozó kötelezettség fennállását rögzíti – e határozat nem alkalmazandó az EKB prudenciális felügyelete alatt álló Crédit mutuel csoport egészére.
130.
A Crédit mutuel csoport ugyanis banki szervezeteket is magában foglal, nevezetesen a regionális pénztárak leányvállalatait, amelyek nem kapcsolódnak a központi szervhez. E leányvállalatok teljes mértékben mentesülnek az 1992. március 10‑i határozat hatálya alól, és vonatkozásukban semmilyen szolidaritási mechanizmus nem áll fenn. A CNCM e leányvállalatokkal szemben az 575/2013 rendelet 10. cikkében említett jogosultságok egyikével sem rendelkezik.
131.
Az EKB először is azt állítja, hogy ez az érvelés, amelyet először a fellebbezési szakaszban adtak elő, új jogalapot jelent, amely nem az 575/2013 rendelet 10. cikkének értelmezésére, hanem az SSM‑keretrendelet 2. cikke 21. pontja c) alpontjának hatályára vonatkozik, így a jogalap e második része tehát elfogadhatatlan. A Bizottság lényegében egyetért az EKB álláspontjával. Az EKB és a Bizottság azt állítja, hogy a második jogalap második részét mindenesetre mint megalapozatlant el kell utasítani. Ennek keretében az EKB felkéri a Bíróságot, hogy az eljárási szabályzat 64. cikke alapján pervezető intézkedésként kérje a Crédit mutuel csoport szövetkezeti szervezetei és azok leányvállalatai között létrejött bizonyos refinanszírozási megállapodások közlését.
132.
E tekintetben elegendő emlékeztetni arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy mivel a fellebbezési eljárás keretében a Bíróság felülvizsgálata az első fokon tárgyalt jogalapokról és érvekről hozott jogi döntés megítélésére korlátozódik, a felek nem hozhatnak fel először a Bíróság előtt olyan érveket, amelyeket a Törvényszéknél nem terjesztettek elő. (
51
)
133.
Márpedig az ügy iratainak olvasata alapján számomra kétségtelennek tűnik, hogy a CMA a második jogalapok második része keretében előadott érvelést a Törvényszék előtt első fokon nem hozta fel. Nem minősíthető olyan új érvnek sem, amely a Törvényszék előtt felhozott érvelés puszta kifejtése vagy kiegészítése lenne. (
52
)
134.
E körülmények között úgy vélem, hogy a jogalap e része elfogadhatatlan.
135.
Másodlagosan megjegyzem, hogy még azt feltételezve is, hogy a jogalap e része elfogadható lenne – ami nem így van –, az mindenesetre hatástalan is.
136.
A Conseil d’État (államtanács) 2018. március 9‑i határozatában ugyanis pontosította, hogy a felügyeleti hatáskört, amelyet a CMF L.511‑31. cikke alapján a CNCM‑nek a Crédit mutuel hálózata keretén belül gyakorolnia kell, úgy kell tekinteni, hogy az „a pénztárak leányvállalataira [is kiterjed], mivel a leányvállalatok pénzügyi helyzete hatással van a pénztárak pénzügyi helyzetére”. (
53
) E körülmények között, tekintettel a fenti 125. pontban levont következtetésemre, amely szerint a CMF L.511‑31. cikke önmagában elegendő ahhoz, hogy az 575/2013 rendelet 10. cikke (1) bekezdésének a) pontjában előírt feltétel teljesüljön, még ha azt feltételezzük is, hogy az 1992. március 10‑i határozat nem alkalmazandó a Crédit mutuel csoport egészére, ez a körülmény semmilyen következménnyel nem járna arra a megállapításra nézve, hogy e csoport megfelel az említett feltételnek.
137.
A fentiek összességéből következik, hogy véleményem szerint a második jogalapok második részét el kell utasítani, anélkül hogy határozni kellene az EKB által előterjesztett, pervezető intézkedés iránti kérelemről. Következésképpen, mivel a két fellebbezés második jogalapját el kell utasítani, véleményem szerint a két fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.
VI. A költségekről
138.
A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, a Bíróság határoz a költségekről.
139.
E szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése alapján, amelyet annak 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
140.
A CMA‑t, mivel pervesztes lett, az EKB, a Bizottság és a CNCM kérelmének megfelelően kötelezni kell a saját költségein felül az EKB, a Bizottság és a CNCM részéről felmerült költségek viselésére.
VII. Végkövetkeztetés
141.
A fenti megállapításokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a következőképpen határozzon:
1)
A Bíróság a fellebbezéseket elutasítja.
2)
A Crédit mutuel Arkéa a saját költségein felül viseli az Európai Központi Bank, az Európai Bizottság és a Confédération nationale du Crédit mutuel részéről felmerült költségeket.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	Az Európai Unió Törvényszékének 2017. december 13‑iCrédit mutuel Arkéa kontra EKB ítélete (T‑712/15, EU:T:2017:900, a továbbiakban: első megtámadott ítélet), valamint 2017. december 13‑iCrédit mutuel Arkéa kontra EKB ítélete (T‑52/16, EU:T:2017:902, a továbbiakban: második megtámadott ítélet) (a továbbiakban együtt: megtámadott ítéletek).
(
3
)	Az Európai Központi Banknak (EKB) a Crédit mutuel csoportra alkalmazandó prudenciális követelmények megállapításáról szóló, 2015. október 5‑i ECB/SSM/2015 – 9695000CG7B84NLR5984/28 határozata (a továbbiakban: első vitatott határozat), valamint az EKB‑nak a Crédit mutuel csoportra alkalmazandó prudenciális követelmények megállapításáról szóló, 2015. december 4‑i ECB/SSM/2015 – 9695000CG7B84NLR5984/40 határozata (a továbbiakban: második vitatott határozat) (a továbbiakban együtt: vitatott határozatok).
(
4
)	HL 2013. L 287., 63. o.
(
5
)	Ami azon tagállamok részvételét illeti, amelyek pénzneme nem az euró, lásd az SSM‑rendelet 7. cikkét.
(
6
)	HL 2014. L 141., 1. o.
(
7
)	A hitelintézetekre és befektetési vállalkozásokra vonatkozó prudenciális követelményekről és a 648/2012/EU rendelet módosításáról szóló, 2013. június 26‑i 575/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2013. L 176., 1. o.; helyesbítések: HL 2013. L 208., 68. o.; HL 2013. L 321., 6. o.; HL 2017. L 20., 2. o.).
(
8
)	Lásd az első megtámadott ítélet 1–13. pontját, valamint a második megtámadott ítélet 1–14. pontját.
(
9
)	Az EKB‑nak a Crédit mutuel csoportra alkalmazandó prudenciális követelmények megállapításáról szóló, 2015. június 17‑i ECB/SSM/2015/10 – 9695000CG7B84NLR5984/14 határozata.
(
10
)	Erről a testületről az SSM‑rendelet 24. cikke rendelkezik.
(
11
)	Az SSM‑rendelet 24. cikke (7) bekezdésének megfelelően.
(
12
)	A CMA által két keresete alátámasztásaként hivatkozott harmadik jogalapot, amellyel a CMA lényegében a kiegészítő szavatolótőke megállapítását vitatta, a jelen fellebbezések nem érintik.
(
13
)	Lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2014. szeptember 11‑iMasterCard és társai kontra Bizottság ítélet (C‑382/12 P, EU:C:2014:2201, 38–41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); Mengozzi főtanácsnok ugyanezen MasterCard és társai kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa (C‑382/12 P, EU:C:2014:42, 19. pont). Lásd még, analógia útján: 2013. április 25‑iBizottság kontra Szlovákia ítélet (C‑331/11, nem tették közzé, EU:C:2013:271, 28. pont); 2018. augusztus 7‑iCampailla kontra Európai Unió végzés (C‑256/18 P, nem tették közzé, EU:C:2018:655, 34. pont).
(
14
)	Lásd az első megtámadott ítélet 84. és azt követő pontjait, valamint a második megtámadott ítélet 83. és azt követő pontjait.
(
15
)	Lásd az első megtámadott ítélet 86. pontját és a második megtámadott ítélet 85. pontját.
(
16
)	Lásd az első megtámadott ítélet 58–64. pontját, valamint a második megtámadott ítélet 57–63. pontját.
(
17
)	Lásd az első megtámadott ítélet 88. pontját és a második megtámadott ítélet 87. pontját.
(
18
)	Lásd az első megtámadott ítélet 89. pontját és a második megtámadott ítélet 88. pontját.
(
19
)	Lásd az első megtámadott ítélet 90–93. pontját és a második megtámadott ítélet 89–92. pontját.
(
20
)	Az EUMSZ 127. cikk (6) bekezdését a Központi Bankok Európai Rendszere és az Európai Központi Bank alapokmányáról szóló jegyzőkönyv 25.2. cikke szó szerint átveszi.
(
21
)	Ezt a Tanács az Európai Parlamenttel és az EKB‑val folytatott konzultációt követően különleges jogalkotási eljárás keretében, egyhangúlag eljárva elfogadott rendeletekben teheti meg.
(
22
)	A megtámadott ítéletekben maga a Törvényszék is megjegyezte, hogy a CMA nem hozott fel jogellenességi kifogást. Lásd az első megtámadott ítélet 81. pontját és a második megtámadott ítélet 80. pontját.
(
23
)	Lásd az 575/2013 rendelet 4. cikke (1) bekezdésének 1. és 26. pontját.
(
24
)	Lásd a Maastrichti Szerződés 105. cikkének (6) bekezdését.
(
25
)	Lásd e tekintetben: 2012. november 27‑iPringle ítélet (C‑370/12, EU:C:2012:756); 2015. június 16‑iGauweiler és társai ítélet (C‑62/14, EU:C:2015:400); 2018. december 11‑iWeiss és társai ítélet (C‑493/17, EU:C:2018:1000).
(
26
)	Ugyanakkor azon követelményre vonatkozóan, hogy az EKB prudenciális felügyeleti feladatait a monetáris politikai feladatoktól különválasztva kell ellátni, lásd az SSM‑rendelet (65) preambulumbekezdését.
(
27
)	Lásd e tekintetben az SSM‑rendelet (65) preambulumbekezdését.
(
28
)	A 2008‑as pénzügyi válságra és az SSM létrehozására vonatkozó megfontolásokért lásd: Hogan főtanácsnok Landeskreditbank Baden‑Württemberg kontra EKB ügyre vonatkozó indítványa (C‑450/17 P, EU:C:2018:982, 1. és 2. pont); Campos Sánchez‑Bordona főtanácsnok Berlusconi és Fininvest ügyre vonatkozó indítványa (C‑219/17, EU:C:2018:502, 1. és 2. pont).
(
29
)	Lásd e tekintetben az SSM‑rendelet (16) preambulumbekezdését.
(
30
)	Lásd e tekintetben az SSM‑rendelet (26) preambulumbekezdését, amelyre a Törvényszék az első megtámadott ítélet 60. pontjában és a második megtámadott ítélet 59. pontjában hivatkozott.
(
31
)	Lásd az első megtámadott ítélet 89. pontját és a második megtámadott ítélet 88. pontját.
(
32
)	Lásd többek között: 2019. március 14‑iMeta Group kontra Bizottság ítélet (C‑428/17 P, nem tették közzé, EU:C:2019:201, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
33
)	Az első megtámadott ítélet 88. és 89. pontjában, valamint a második megtámadott ítélet 87. és 88. pontjában kifejtett érvelés alapján.
(
34
)	Lásd az első megtámadott ítélet 93. pontját és a második megtámadott ítélet 92. pontját.
(
35
)	Ezt a rendelkezést a Központi Bankok Európai Rendszere és az Európai Központi Bank alapokmányáról szóló jegyzőkönyv 34.3. cikke szó szerint átveszi.
(
36
)	HL 1998. L 318., 4. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 19. o.
(
37
)	Lásd az első megtámadott ítélet 91. pontját és a második megtámadott ítélet 90. pontját.
(
38
)	A jogalap e része az első megtámadott ítélet 95–108. pontjára és a második megtámadott ítélet 94–107. pontjára vonatkozik.
(
39
)	Lásd az első megtámadott ítélet 99. és azt követő pontjait, valamint a második megtámadott ítélet 98. és azt követő pontjait.
(
40
)	Ez az érv az első megtámadott ítélet 106. és 107. pontjára, valamint a második megtámadott ítélet 105. és 106. pontjára vonatkozik.
(
41
)	Lásd az első megtámadott ítélet 135–137. pontját és a második megtámadott ítélet 134–136. pontját.
(
42
)	ECLI:FR:CECHR:2018:399413.20180309.
(
43
)	Lásd az első megtámadott ítélet 118–130. pontját és a második megtámadott ítélet 117–129. pontját.
(
44
)	Lásd az első megtámadott ítélet 131–139. pontját és a második megtámadott ítélet 130–138. pontját.
(
45
)	Lásd többek között: 2013. július 11‑iZiegler kontra Bizottság ítélet (C‑439/11 P, EU:C:2013:513, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
46
)	Lásd az első megtámadott ítélet 134. pontját és a második megtámadott ítélet 133. pontját.
(
47
)	ECLI:FR:CECHR:2016:403418.20161213.
(
48
)	Lásd többek között: 2015. szeptember 16‑iBizottság kontra Szlovákia ítélet (C‑433/13, EU:C:2015:602, 81. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
49
)	Lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2017. április 5‑iEUIPO kontra Szajner ítélet (C‑598/14 P, EU:C:2017:265, 44–46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még ebben az értelemben: 2018. április 24‑iCaisse régionale de crédit agricole mutuel Alpes Provence és társai kontra EKB ítélet (T‑133/16–T‑136/16, EU:T:2018:219, 87. pont). Közelebbről, a CMA válaszában állást foglalt a Conseil d’État (államtanács) 2018. március 9‑i határozatáról.
(
50
)	Lásd ebben az értelemben többek között: 2019. január 23‑iDeza kontra ECHA ítélet (C‑419/17 P, EU:C:2019:52, 87. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
51
)	Lásd többek között: 2018. szeptember 20‑iAgria Polska és társai kontra Bizottság ítélet (C‑373/17 P, EU:C:2018:756, 99. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
52
)	A Törvényszék előtt felhozott érvelés puszta kifejtésének vagy kiegészítésének minősülő érv ugyanis elfogadható. Lásd: 2009. szeptember 10‑iAkzo Nobel és társai kontra Bizottság ítélet (C‑97/08 P, EU:C:2009:536, 39. pont).
(
53
)	Lásd a Conseil d’État (államtanács) 2018. március 9‑i határozatának 10. és 11. preambulumbekezdését.