HOTĂRÂREA TRIBUNALULUI (Camera a patra)22 ianuarie 1997(*)„Retragerea
unor concesii tarifare – Acordul privind Spațiul Economic European –
Obligația de drept internațional public de a nu priva un tratat de
obiectul și de scopul său înainte de intrarea în vigoare a acestuia –
Principiul protecției încrederii legitime – Principiul securității
juridice – Publicarea în Jurnalul Oficial”În cauza T‑115/94_Opel Austria GmbH,
fostă General Motors Austria GmbH, societate de drept austriac, cu
sediul în Viena, reprezentată de Dirk Vandermeersch, avocat în Baroul
din Bruxelles, și de Till Müller‑Ibold, avocat în Frankfurt am Main, cu
domiciliul ales în Luxemburg, la cabinetul avocaților Arendt și
Medernach, 8-10, rue Mathias Hardt_reclamantă_susținută deRepublica Austria,
reprezentată inițial de doamna Irène Janisch, Kommissärin în Ministerul
Federal al Economiei, și ulterior de doamna Beatrix Matousek‑Horak,
Rätin în același minister, în calitate de agenți, asistate de Christian
Kremer, avocat în Baroul din Luxemburg, cu domiciliul ales în Luxemburg,
la sediul Ambasadei Republicii Austria, 3, rue des Bains_intervenientă_împotrivaConsiliului Uniunii Europene,
reprezentat de domnul Bjarne Hoff‑Nielsen, consilier juridic, în
calitate de agent, asistat de Hans‑Jürgen Rabe și de Georg M. Berrisch,
avocați în Hamburg și în Bruxelles, cu domiciliul ales în Luxemburg, la
biroul lui Bruno Eynard, director general al Direcției de Afaceri
Juridice a Băncii Europene de Investiții, 100, boulevard Konrad
Adenauer_pârât_susținut deComisia Comunităților Europene,
reprezentată de domnii John Forman, consilier juridic, Eric White și
Theofanis Christoforou, membri ai Serviciului Juridic, în calitate de
agenți, cu domiciliul ales în Luxemburg, la biroul lui Carlos Gómez de
la Cruz, membru al Serviciului Juridic, Centre Wagner, Kirchberg_intervenientă_având
ca obiect cererea de anulare a Regulamentului (CE) nr. 3697/93 al
Consiliului din 20 decembrie 1993 de retragere a unor concesii tarifare
în conformitate cu articolul 23 alineatul (2) și cu articolul 27
alineatul (3) litera (a) din Acordul de liber schimb încheiat între
Comunitate și Austria (General Motors Austria) (JO L 343,
p. 1)_TRIBUNALUL DE PRIMĂ INSTANȚĂ AL COMUNITĂȚILOR EUROPENE (Camera a patra)_compus din domnul K. Lenaerts, președinte, doamna P. Lindh și domnul J. L. Cooke, judecători_grefier: domnul H. Jung_având în vedere procedura scrisă și în urma procedurii orale din 19 septembrie 1996_pronunță prezenta Hotărâre Cadrul legislativ și situația de fapt1        Prezenta
acțiune vizează anularea Regulamentului (CE) nr. 3697/93 al
Consiliului din 20 decembrie 1993 de retragere a unor concesii tarifare
în conformitate cu articolul 23 alineatul (2) și cu articolul 27
alineatul (3) litera (a) din Acordul de liber schimb încheiat între
Comunitate și Austria (General Motors Austria) (JO L 343,
p. 1, denumit în continuare „regulamentul în litigiu”). Respectivul
regulament a fost adoptat în temeiul articolului 113 din Tratatul CE și
al dispozițiilor Regulamentului (CEE) nr. 2837/72 al Consiliului
din 19 decembrie 1972 privind măsurile de salvgardare prevăzute de
Acordul dintre Comunitatea Economică Europeană și Republica Austria (JO
L 300, p. 94, denumit în continuare „Regulamentul
nr. 2837/72”), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE)
nr. 638/90 al Consiliului din 5 martie 1990 (JO L 74,
p. 1).2        Articolul 1 din regulamentul în litigiu prevede:„Se
reintroduce o taxă de 4,9 % la importul cutiilor de viteze F15
pentru autoturisme, produse de General Motors Austria, care se
încadrează la codul ex NC 8708 40 10 (codul adițional Taric
8996; altele: codul adițional Taric 8997) și originare din Austria, în
sensul Protocolului nr. 3 la acord.Această
taxă de 4,9 % se aplică cel mult pentru o perioadă echivalentă
duratei medii de amortizare fiscală sau până când Consiliul, la
propunerea Comisiei, ajunge la concluzia că ajutoarele în cauză nu mai
au efecte de denaturare a concurenței și a schimburilor comerciale.”
[traducere neoficială]3        Reclamanta,
Opel Austria GmbH, fostă General Motors Austria GmbH, societate de
drept austriac, este o filială deținută 100 % de General Motors
Corporation, Detroit, societate de drept american. Aceasta este singurul
producător de cutii de viteze F15 pe care le exportă în Comunitate din
1993.4        Între
1989 și 1990, grupul General Motors, din care face parte reclamanta, a
constatat că era necesar să creeze capacități de producție pentru
chiulase de cilindru, pentru arbori cu came, precum și pentru cutii de
viteze manuale, care urmau să fie utilizate în motoare noi, pentru a
satisface nevoile centrelor sale de producție din Europa.5        În
cursul procesului de evaluare a sitului industrial, care a cuprins
siturile General Motors din Japonia, Brazilia, Ungaria și Austria,
precum și un sit din Cehoslovacia, autoritățile austriece au anunțat că
intenționează să acorde un ajutor public reclamantei în cazul în care
investiția îndeplinește anumite condiții impuse de legislația austriacă.6        În
martie 1991, Republica Austria și reclamanta au informat Comisia cu
privire la intenția guvernului austriac de a acorda un ajutor reclamatei
în favoarea investițiilor destinate să extindă producția de cutii de
viteze, de arbori cu came și de chiulase de cilindru din uzina
reclamantei de la Aspern/Viena.7        La
19 martie 1991, a fost organizată o reuniune informală la Comisie,
între reprezentanții guvernului austriac și ai reclamantei și
funcționarii Direcției Generale Concurență (DG IV) a Comisiei. În
cursul reuniunii, a fost prezentat proiectul de investiții al
reclamantei și ajutorul pe care Republica Austria intenționa să îl
acorde acesteia. Funcționarii DG IV au pus apoi o serie de
întrebări guvernului austriac și reclamantei. Guvernul austriac a
răspuns acestor întrebări printr‑un fax din 20 martie 1991, iar
reclamanta printr‑un fax din 21 martie 1991.8        La
mijlocul lunii aprilie 1991, au avut loc conversații telefonice între
DG IV și guvernul austriac și între DG IV și reclamantă.9        La
26 aprilie 1991, guvernul austriac a anunțat reclamanta că ajutorul
urma să fie acordat în curând și că îl considera compatibil cu
articolele 23 și 27 din Acordul de liber schimb dintre Comunitate și
Austria (denumit în continuare „ALS”), încheiat în temeiul
Regulamentului (CEE) nr. 2836/72 al Consiliului din 19 decembrie
1972 de încheiere a unui acord între Comunitatea Economică Europeană și
Republica Austria și de adoptare a dispozițiilor de aplicare a acestuia
(JO L 300, p. 1). Acesta a autorizat reclamanta să realizeze
investiția, chiar dacă acordurile cu guvernul privind ajutorul nu
fuseseră încă oficial încheiate.10      Conform
Consiliului, cu ocazia unei reuniuni din 22 iulie 1991 între
vicepreședintele Comisiei, Sir Leon Brittan, și reprezentanții unui
partid politic austriac, reuniune a cărei temă era aderarea Republicii
Austria la Uniunea Europeană, Sir Leon Brittan ar fi invocat,
incidental, ajutorul acordat reclamantei, în timpul unei discuții cu
ambasadorul Austriei la Bruxelles.11      Lucrările
la terasamentul pentru construcția noilor instalații ale reclamantei de
la Aspern/Viena au început la 27 iulie 1991.12      Comisia
a adoptat avizul privind cererea de aderare a Republicii Austria [SEC
(91) 1590 final] la 1 august 1991. În acest aviz, publicat în Buletinul Comunităților Europene – Supliment
nr. 4/92, Comisia menționa că, în ceea ce privește ajutoarele de
stat, chiar dacă volumul ajutoarelor austriece a înregistrat o diminuare
în cursul ultimilor ani, aplicarea normelor comunitare ar trebui să
aibă ca rezultat o evoluție semnificativă a sistemului instituit în
Austria. În acest sens, Comisia menționa în special: „Exemplele recente
de ajutoare acordate industriei de automobile arată că, deși nu dispune
de un regim de ajutoare sectoriale în favoarea acestei industrii,
mobilizarea unor instrumente cum ar fi Financial Guarantee Act (General
Motors) [... face] imperativ un control atent al impactului sectorial al
ajutoarelor austriece.”13      La
21 iulie 1992, reclamanta a încheiat un acord cu
Finanzierungsgarantiegesellschaft prin care se acorda un ajutor de
10 % până la atingerea unui plafon de 450 de milioane ATS, pentru o
investiție totală care putea să ajungă la un maxim susceptibil să fie
subvenționat de 4,5 miliarde ATS. La 1 decembrie 1992, reclamanta a
încheiat un acord similar cu orașul Viena, prin care i se acorda un
ajutor suplimentar de 5 % până la atingerea unui plafon de 225 de
milioane ATS.14      În
cursul lunii octombrie 1992, Comisia a comunicat verbal autorităților
austriece că proiectul General Motors risca să creeze o problemă, pe
care dorea să o abordeze.15      La
21 decembrie 1992, directorul general al Direcției Generale Relații
Externe (DG I) a Comisiei a trimis o scrisoare ambasadorului Austriei la
Bruxelles prin care îl informa că, potrivit serviciilor competente ale
Comisiei, investiția General Motors de la Aspern nu era conformă cu
dispozițiile ALS și prin care îi solicita ca, înainte de sesizarea
oficială a Comitetului mixt al ALS de către Comisie, să invite
autoritățile austriece să își exprime poziția cu privire la acest
subiect.16      Comisia
a sesizat Comitetul mixt al ALS cu privire la acest aspect la reuniunea
acestuia din 25 februarie 1993. În cadrul acestei reuniuni, Comisia a
transmis guvernului austriac chestionare datate 17 și 24 februarie 1993,
precum și o notă de informare din 17 februarie 1993, prezentând pe
scurt poziția sa cu privire la proiectul General Motors de la Aspern.17      În
continuare, au avut loc reuniuni tehnice între Comisie și Republica
Austria la 16 martie și la 15 aprilie 1993. În cadrul celei de a doua
reuniuni, la care, la invitația guvernului austriac, au participat
reprezentanți ai reclamantei, aceștia din urmă au transmis Comisiei un
memorandum cu privire la compatibilitatea cu ALS a ajutorului acordat de
Republica Austria.18      În
timpul unei noi reuniuni între Comisie și Republica Austria, la 21
iunie 1993, guvernul austriac a transmis Comisiei un memorandum al
reclamantei cu privire la intensitatea ajutorului.19      La
29 iunie 1993, Comisia și‑a prezentat pe scurt poziția într‑o notă
internă. Această notă i‑a fost comunicată reclamantei la 29 noiembrie
1993.20      Un
al treilea memorandum al reclamantei, în care se expuneau
considerațiile politice privind ajutorul, i‑a fost transmis Comisiei la
15 iulie 1993.21      La 22 iulie 1993, Comisia a adoptat propunerea regulamentului în litigiu.22      La
22 noiembrie 1993, a avut loc o reuniune între funcționarii Comisiei și
reprezentanții Republicii Austria și ai reclamantei, aceștia din urmă
fiind invitați de Republica Austria. La această reuniune, funcționarii
Comisiei au confirmat că, în opinia lor, ajutorul nu era justificat nici
în temeiul ALS, nici în temeiul reglementării comunitare. Cu toate
acestea, potrivit reclamantei, aceștia au întrebat dacă o parte a
ajutorului fusese acordată în scopul protejării mediului, al cercetării
și dezvoltării sau al formării.23      Prin
Decizia 94/1/CECO, CE a Consiliului și a Comisiei din 13 decembrie 1993
privind încheierea Acordului privind Spațiul Economic European dintre
Comunitățile Europene, statele membre ale acestora și Republica Austria,
Republica Finlanda, Republica Islanda, Principatul Liechtenstein,
Regatul Norvegiei, Regatul Suediei și Confederația Elvețiană (JO 1994,
L 1, p. 1, denumită în continuare „Decizia 94/1”) și prin
Decizia 94/2/CECO, CE a Consiliului și a Comisiei din aceeași dată
privind încheierea Protocolului de adaptare a Acordului privind Spațiul
Economic European dintre Comunitățile Europene, statele membre ale
acestora și Republica Austria, Republica Finlanda, Republica Islanda,
Principatul Liechtenstein, Regatul Norvegiei și Regatul Suediei (JO
1994, L 1, p. 571, denumită în continuare „Decizia 94/2”),
Consiliul și Comisia au aprobat, în numele Comunității Europene și al
Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului, Acordul privind Spațiul
Economic European (denumit în continuare „Acordul privind SEE” sau
„acordul”) și Protocolul de adaptare a Acordului privind SEE (denumit în
continuare „Protocolul de adaptare”). În aceeași zi, Comunitățile, ca
ultime părți contractante, au depus instrumentele de aprobare (a se
vedea informarea privind data intrării în vigoare a Acordului privind
Spațiul Economic European și a Protocolului de adaptare a Acordului
privind Spațiul Economic European, JO 1994, L 1, p. 606).24      Printr‑o
scrisoare din 14 decembrie 1993, reclamanta a transmis Comisiei un
memorandum cu privire la compatibilitatea ajutorului cu normele interne
ale Comunității referitoare la ajutoarele de stat legate de protecția
mediului, de cercetare și dezvoltare și de formare. La 15 decembrie
1993, Comisia a pregătit o notă de informare conținând comentarii asupra
memorandumului menționat anterior. Această notă i‑a fost comunicată
reclamantei printr‑o scrisoare din 1 februarie 1994.25      La 20 decembrie 1993, Consiliul a adoptat regulamentul în litigiu.26      Acordul privind SEE a intrat în vigoare la 1 ianuarie 1994. Procedura27      Prin
cererea înregistrată la grefa Tribunalului la 21 martie 1994,
reclamanta a introdus prezenta acțiune.28      Președintele
Tribunalului a repartizat cauza Camerei a doua. La 7 iulie 1994,
Tribunalul a hotărât să trimită cauza în fața unei camere alcătuite din
trei judecători. Prin decizia din 23 ianuarie 1995, cauza a fost
repartizată Camerei a patra.29      Prin
cererea depusă la grefa Tribunalului la 12 august 1994, Comisia a
solicitat să intervină în susținerea pretențiilor pârâtului. Prin
cererea depusă la grefa Tribunalului la 26 august 1994, Republica
Austria a solicitat să intervină în susținerea pretențiilor reclamantei.
Cererile de intervenție formulate de Comisie și de Republica Austria au
fost admise prin ordonanțele președintelui Camerei a doua din 7 și,
respectiv, din 20 octombrie 1994.30      Pe
baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a patra) a
dispus deschiderea procedurii orale fără luarea unor măsuri prealabile
de cercetare judecătorească. Cu toate acestea, Tribunalul a adresat
anumite întrebări scrise Consiliului și Oficiului pentru Publicații
Oficiale ale Comunităților Europene (denumit în continuare „Oficiul
pentru Publicații”). Acestea au răspuns prin scrisori depuse la grefă la
20 august și, respectiv, la 26 iulie 1996.31      Procedura
orală s‑a desfășurat la 19 septembrie 1996. Au fost ascultate
susținerile orale ale reprezentanților părților și răspunsurile acestora
la întrebările orale ale Tribunalului. Concluziile părților32      Opel Austria GmbH, în calitate de reclamantă, solicită Tribunalului:–        anularea în întregime a regulamentului în litigiu; –        în
subsidiar, anularea regulamentului în măsura în care acesta se aplică
reclamantei sau în măsura în care taxele depășesc 1,23 %;–        obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.33      Republica Austria, în calitate de intervenientă, solicită Tribunalului:–        admiterea concluziilor reclamantei;–        obligarea
Consiliului la plata cheltuielilor de judecată efectuate de Republica
Austria, în conformitate cu articolul 87 alineatul (4) al doilea
paragraf din Regulamentul de procedură sau, în subsidiar, obligarea
Consiliului la plata cheltuielilor de judecată efectuate de Republica
Austria înainte ca aceasta să devină stat membru sau a celor legate de
această perioadă.34      Consiliul, în calitate de pârât, solicită Tribunalului:–        respingerea acțiunii;–        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.35      Comisia, în calitate de intervenientă, solicită Tribunalului respingerea acțiunii. Cu privire la fond36      Reclamanta invocă 10 motive în susținerea cererii sale de anulare, întemeiate în special:–        pe o încălcare a articolelor 10, 26 și 62 din Acordul privind SEE;–        pe
o încălcare a aranjamentului interimar de pregătire a intrării în
vigoare conform dispozițiilor legale a Acordului privind SEE și a
obligației de drept internațional public de a nu priva un tratat de
obiectul și de scopul său înainte de intrarea în vigoare a acestuia;–        pe
un abuz de putere, deoarece Consiliul a aplicat proceduri ale ALS
pentru a retrage concesii tarifare acordate în temeiul Acordului privind
SEE;–        pe
o încălcare a articolului VI din Acordul General pentru Tarife și
Comerț (denumit în continuare „GATT”) și a Acordului privind
interpretarea și aplicarea articolelor VI, XVI și XXIII din Acordul
General pentru Tarife și Comerț [încheiat la Geneva la 12 aprilie 1979,
IBDD – Supliment nr. 26 (1980), p. 63];–        pe
o încălcare a procedurilor de consultare și de reglementare a
diferendelor din cadrul ALS, precum și pe o aplicare cu rea‑credință a
ALS;–        pe o încălcare a articolelor 23 și 27 din ALS;–        pe
o încălcare a Regulamentului (CEE) nr. 2423/88 al Consiliului din
11 iulie 1988 privind protecția împotriva importurilor care fac obiectul
unui dumping sau al subvențiilor din partea țărilor care nu sunt membre
ale Comunității Economice Europene (JO L 209, p. 1), precum
și a Regulamentului nr. 2837/72;–        pe o încălcare a drepturilor fundamentale ale reclamantei;–        pe compatibilitatea ajutorului cu articolele 92 și 93 din Tratatul CE;–        pe
o motivare insuficientă a regulamentului în litigiu sau pe erori
evidente de apreciere.37      Deoarece
primul motiv și al doilea aspect al celui de al doilea motiv sunt
conexe, se impune să fie examinate împreună. Cu
privire la primul motiv și la al doilea aspect al celui de al doilea
motiv, examinate împreună, întemeiate pe încălcarea articolelor 10, 26
și 62 din Acordul privind SEE, precum și a obligației de drept
internațional public de a nu priva un tratat de obiectul și de scopul
său înainte de intrarea în vigoare a acestuia38      Aceste
motive, examinate împreună, cuprind mai multe aspecte. Potrivit
primului aspect, Consiliul ar fi antedatat în mod intenționat numărul Jurnalului Oficial al Comunităților Europene
în care a fost publicat regulamentul în litigiu. Al doilea, al treilea
și al patrulea aspect se referă la o încălcare a articolelor 10, 26 și,
respectiv, 62 din Acordul privind SEE. Al cincilea aspect se întemeiază
pe o încălcare a obligației de drept internațional public de a nu priva
un tratat de obiectul și de scopul său înainte de intrarea în vigoare a
acestuia.Argumentele părților39      Cu
titlu general, reclamanta și Republica Austria susțin că regulamentul
în litigiu a intrat în vigoare după data intrării în vigoare a Acordului
privind SEE (a se vedea punctele 41 și 42 de mai jos) și că, prin
urmare, trebuie să fie compatibil cu acest acord. Reclamanta pretinde
că, întrucât este incompatibil cu Acordul privind SEE, regulamentul în
cauză trebuie declarat nul ab initio.40      Consiliul
și Comisia afirmă că data decisivă pentru aprecierea validității
regulamentului în litigiu este data adoptării sale. Având în vedere că
regulamentul a fost adoptat înainte de intrarea în vigoare a Acordului
privind SEE, acesta nu ar fi aplicabil în speță.–        Cu
privire la pretinsa antedatare a numărului Jurnalului Oficial în care a
fost publicat regulamentul în litigiu41      Reclamanta
arată că regulamentul în litigiu precizează, la articolul 2, că intră
în vigoare „la data publicării în Jurnalul Oficial”. Referindu‑se la
Hotărârea Curții din 31 martie 1977, Société pour l’exportation des
sucres/Comisia (88/76, Rec., p. 709, punctul 14 și următoarele), și
la Hotărârea Curții din 25 ianuarie 1979, Racke (98/78, Rec.,
p. 69, punctul 15), reclamanta observă că se consideră că Jurnalul
Oficial s‑a publicat la data înscrisă pe acesta, dar că poate fi probat
de către părți că a fost de fapt publicat la o dată ulterioară.42      Potrivit
reclamantei, chiar dacă numărul Jurnalului Oficial în care a fost
publicat regulamentul în litigiu (JO L 343) are înscrisă data de 31
decembrie 1993, acesta a fost de fapt publicat la 11 sau la 12 ianuarie
1994. În susținerea acestei afirmații, reclamanta invocă o scrisoare a
Oficiului pentru Publicații și constatările oficiale ale unui executor
judecătoresc luxemburghez. Prin urmare, regulamentul a intrat în vigoare
cel mai devreme la 11 ianuarie 1994.43      Reclamanta
recunoaște că, până în prezent, Curtea a considerat că erorile privind
data publicării imprimată pe Jurnalul Oficial nu afectau valabilitatea
actului publicat în acesta (a se vedea Hotărârea Société pour
l’exportation des sucres/Comisia, citată anterior, punctul 14 și
următoarele, și Hotărârea Racke, citată anterior, punctul 15). Cu toate
acestea, hotărârile în cauză nu privesc decât erorile legate de o
singură zi lucrătoare, săvârșite de Oficiul pentru Publicații. În
schimb, în prezenta cauză, deoarece Consiliul a antedatat în mod
intenționat numărul Jurnalului Oficial în care s‑a publicat regulamentul
în litigiu, Tribunalul ar trebui să îl anuleze numai pentru acest
motiv. Într‑adevăr, procedeul utilizat de Consiliu, care a urmărit să
creeze impresia că regulamentul intrase în vigoare înaintea Acordului
privind SEE, este contrar principiului bunei administrări și, de
asemenea, aduce atingere încrederii pe care publicul o acordă
autenticității Jurnalului Oficial. Un astfel de procedeu este în special
inadecvat deoarece cadrul juridic existent la 31 decembrie 1993 era
total diferit de cel existent la 11 ianuarie 1994. Consiliul a transmis
Oficiului pentru Publicații versiunea originală a regulamentului în
litigiu în ianuarie 1994, dar i‑a dat totuși instrucțiunea să îl publice
într‑un Jurnal Oficial din ediția 1993.44      În
plus, reclamanta afirmă că explicația dată de Consiliu, potrivit căreia
întârzierea s‑a datorat unei supraîncărcări a activității la sfârșit de
an, nu este de natură să scutească Oficiul pentru Publicații de
obligația de a indica în mod corect data de publicare efectivă în
Jurnalul Oficial. Mai mult, procedeul utilizat de Consiliu nu este nici
obișnuit, nici necesar. Alte trei acte adoptate în decembrie 1993 au
fost publicate în Jurnalul Oficial în 1994. Prin urmare, Consiliul a
urmărit în mod intenționat să publice regulamentul în litigiu într‑un
Jurnal Oficial din anul 1993.45      Republica
Austria consideră că, independent de problema dacă Jurnalul Oficial a
fost sau nu a fost antedatat în mod intenționat, respectarea condițiilor
de publicare în Jurnalul Oficial este o normă fundamentală de
procedură. Republica Austria adaugă faptul că data intrării în vigoare a
regulamentului în litigiu este importantă pentru examinarea legalității
sale, deoarece Acordul privind SEE interzice instituirea unor noi taxe
vamale după intrarea sa în vigoare.46      Consiliul
confirmă că regulamentul în litigiu a fost publicat la 11 ianuarie
1994, într‑un număr al Jurnalului Oficial cu data de 31 decembrie 1993,
și că, prin urmare, regulamentul în litigiu a intrat în vigoare la 11
ianuarie 1994. Totuși, aceasta nu ar determina nulitatea regulamentului.
Potrivit jurisprudenței Curții (Hotărârea Société pour l’exportation
des sucres/Comisia, citată anterior, punctul 14 și următoarele, și
Hotărârea Racke, citată anterior, punctul 15), o eroare privind data
publicării care figurează în Jurnalul Oficial nu determină nulitatea
unui act comunitar. Antedatarea accidentală sau intenționată a unui
număr al Jurnalului Oficial nu poate atrage nulitatea unui act comunitar
decât în măsura în care data intrării în vigoare a actului ar putea fi
importantă în ceea ce privește legalitatea acestui act, situație care nu
se regăsește în speță.47      Consiliul
contestă că a antedatat în mod intenționat publicarea în Jurnalul
Oficial. Punerea la dispoziție tardivă a JO L 343 s‑ar explica prin
faptul că, la sfârșitul fiecărui an calendaristic, trebuie să se
publice un număr mare de acte adoptate de instituțiile comunitare la
sfârșitul lunii decembrie. De asemenea, Consiliul nu a pretins niciodată
că regulamentul în litigiu ar fi intrat în vigoare înainte de data
reală a publicării sale.–        Cu privire la pretinsa încălcare a articolului 10 din Acordul privind SEE48      Reclamanta
susține că, deoarece prevede că „se reintroduce o taxă de 4,9 %”,
regulamentul în litigiu este, de la intrarea în vigoare a Acordului
privind SEE, contrar articolului 10 din acest acord.49      Potrivit
reclamantei, rezultă din jurisprudența Curții că dispozițiile Acordului
privind SEE sunt parte integrantă a ordinii juridice comunitare (a se
vedea Hotărârea Curții din 30 aprilie 1974, Haegeman, 181/73, Rec.,
p. 449, punctele 3-5). Articolul 10 din acord, care interzice
taxele vamale la import, precum și orice taxe cu efect echivalent între
părțile contractante, corespunde articolelor 12, 13, 16 și 17 din
Tratatul CE. Acesta este identic în esență cu dreptul comunitar intern
și, prin urmare, ar trebui, în conformitate cu articolul 6 din Acordul
privind SEE, să fie analizat în lumina jurisprudenței Curții privind
dispozițiile Tratatului CE care sunt identice în esență.50      În
această privință, articolul 12 din Tratatul CE este dispoziția care
corespunde articolului 10 din Acordul privind SEE în ceea ce privește
taxele la import. Or, în ceea ce privește articolul 12 din Tratatul CE,
Curtea a hotărât că „taxele vamale sunt interzise indiferent de scopul
în care au fost instituite, precum și de destinația veniturilor pe care
le generează” (Hotărârea Curții din 1 iulie 1969, Sociaal Fonds voor de
Diamantarbeiders, 2/69 și 3/69, Rec., p. 211, punctul 13; a se
vedea de asemenea Hotărârea Curții din 5 februarie 1963, Van Gend en
Loos, 26/62, Rec., p. 1). Curtea a subliniat că această dispoziție
joacă un rol central în ansamblul normelor care vizează asigurarea
liberei circulații a mărfurilor. Această libertate reprezintă nu numai
unul dintre scopurile centrale ale Tratatului CE, ci și unul dintre
obiectivele principale ale Acordului privind SEE. În context comunitar,
Curtea a hotărât că orice excepție de la această normă esențială trebuie
să fie prevăzută în mod clar de tratat și că aceasta este de strictă
interpretare (a se vedea Hotărârea Curții din 13 noiembrie 1964,
Comisia/Luxemburg și Belgia, 90/63 și 91/63, Rec., p. 1217, și
Hotărârea Curții din 20 aprilie 1978, Commissionnaires réunis, 80/77 și
81/77, Rec., p. 927).51      Reclamanta
concluzionează că, în conformitate cu articolul 6 din Acordul privind
SEE, articolul 10 trebuie interpretat în sensul că „taxele vamale sunt
interzise indiferent de orice considerent cu privire la scopul pentru
care au fost instituite”, și anume în sensul că instituie o interdicție
generală și absolută.52      Acordul privind SEE interzice menținerea taxelor vamale și, a fortiori,
instituirea unor astfel de taxe. Or, prin adoptarea regulamentului în
litigiu, Comunitatea a creat o nouă taxă vamală, care produce efecte
după intrarea în vigoare a Acordului privind SEE.53      În
ceea ce privește diferențele dintre Tratatul CE și Acordul privind SEE
invocate de Consiliu pentru a demonstra că articolul 10 din Acordul
privind SEE trebuie interpretat în mod diferit față de articolul 12 din
Tratatul CE, reclamanta arată că acestea erau cunoscute de autorii
Acordului privind SEE, care au adoptat totuși articolul 6 din acord.54      Importanța
unei interpretări omogene a normelor din Acordul privind SEE și a
normelor comunitare este evidențiată chiar în acord, în special la
articolul 1 și în al patrulea și al cincisprezecelea considerente ale
preambulului.55      În
ceea ce privește argumentul Consiliului, potrivit căruia CE este o
uniune vamală, iar Spațiul Economic European (denumit în continuare
„SEE”) o zonă de liber schimb, reclamanta subliniază că această
diferență nu are nicio influență asupra scutirii de taxe vamale pentru
produsele originare din părțile contractante.56      De
asemenea, răspunzând argumentului Consiliului, potrivit căruia clauzele
de salvgardare prevăzute de Acordul privind SEE nu au corespondent în
Tratatul CE, reclamanta remarcă faptul că astfel de clauze existau în
dreptul comunitar în perioada de tranziție și că, în Hotărârea Sociaal
Fonds voor de Diamantarbeiders, Curtea a declarat nelegale tocmai taxe
percepute în perioada de tranziție. Prin urmare, Curtea ar fi stabilit o
interdicție necondiționată în ceea ce privește taxele vamale, în pofida
dreptului statelor membre de a recurge la măsuri de salvgardare în
anumite circumstanțe.57      În
ceea ce privește argumentul Comisiei prin care se urmărește să se
invoce că articolul 10 din Acordul privind SEE și dispozițiile
corespondente din Tratatul CE nu sunt identice în esență, reclamanta
arată că Acordul privind SEE prevede într‑adevăr câteva rare excepții de
la eliminarea tuturor taxelor, dar că fiecare excepție este strict
definită și, în plus, însoțită de o clauză expresă care interzice ca
această excepție să fie extinsă dincolo de ceea ce prevăd în mod
explicit termenii săi. Astfel, reclamanta observă că a doua teză a
articolului 10 din acord prevede că taxele vamale de natură fiscală sunt
interzise, cu excepția celor menționate în Protocolul 5, și că
articolul 26 din acord prevede că taxele compensatorii și alte măsuri de
politică comercială sunt interzise, cu excepția celor permise în
temeiul Protocolului 13. De asemenea, taxele adoptate în temeiul
articolului 64 din acord ar putea fi adoptate deoarece acest articol
este o excepție de la articolul 10 din acord.58      Reclamanta
consideră ca lipsit de pertinență în speță argumentul Comisiei, conform
căruia ALS rămâne singurul drept aplicabil, deoarece Acordul privind
SEE nu este destinat să remedieze efectele de denaturare a concurenței
și a schimburilor comerciale, provocate de ajutoare existente de tipul
celui în cauză în speță. Astfel, interzicerea taxelor vamale este
reglementată de Acordul privind SEE, indiferent dacă normele privind
ajutoarele de stat se aplică sau nu se aplică ajutorului.59      De
asemenea, reclamanta respinge argumentul Consiliului, potrivit căruia
taxa reintrodusă de regulamentul în litigiu este o taxă sui generis.
Reclamanta arată că Acordul privind SEE conține o interdicție generală
în ceea ce privește taxele vamale, cu un număr foarte mic de excepții
strict definite. Prin urmare, nu poate exista nicio altă excepție,
nescrisă și nespecificată, de la această normă pentru taxe sui generis
deoarece, potrivit principiilor de interpretare general admise,
excepțiile de la normele generale trebuie să fie întemeiate pe
dispoziții legale exprese, care trebuie să fie, la rândul lor,
interpretate restrictiv. Potrivit reclamantei, chiar dacă taxa
instituită prin regulamentul în litigiu ar trebui diferențiată de
celelalte taxe vamale deoarece reprezintă retragerea unui avantaj
acordat în temeiul ALS, acest aspect nu îi schimbă natura. Taxele vamale
rămân taxe vamale, indiferent de motivul pentru care Consiliul le
instituie.60      În
sfârșit, reclamanta afirmă că, în temeiul articolului 120 din Acordul
privind SEE, acest acord prevalează asupra ALS, de vreme ce Acordul
privind SEE se referă la un domeniu general, iar, în domeniul vizat de
prezenta speță, cele două acorduri reglementează „aceeași materie”. Este
evident că Acordul privind SEE se referă la eliminarea taxelor vamale
pentru produsele industriale între părți, la restricții în acordarea
ajutoarelor de stat și la condiții prealabile adoptării unor măsuri
protecționiste. De asemenea, obiectivele Acordului privind SEE sunt mai
vaste decât cele ale ALS.61      Republica
Austria susține că, în conformitate cu articolul 6 din Acordul privind
SEE, articolul 10 din acest acord trebuie analizat în lumina
jurisprudenței Curții privitoare la dispozițiile corespondente din
Tratatul CE. În ceea ce privește diferențele dintre Tratatul CE și
Acordul privind SEE, Republica Austria arată că, în pofida acestor
diferențe, Curtea AELS, în Hotărârea din 16 decembrie 1994, Restamark
(E1-194, Report of the EFTA Court, 1 January 1994-30 June 1995,
p. 15, punctele 32-34, 46, 56, 63 și 64), a considerat în mod
implicit că articolele din Acordul privind SEE, care sunt identice în
esență, trebuie interpretate în conformitate cu jurisprudența aplicabilă
a instanțelor comunitare. În plus, Republica Austria susține că atât
Acordul privind SEE, cât și ALS prevăd scutirea de taxe pentru produsele
industriale, inclusiv pentru produsul în cauză în speță, și că, în
temeiul articolului 120 din Acordul privind SEE, ALS nu mai este
aplicabil de la 1 ianuarie 1994.62      Consiliul
susține că regulamentul în litigiu este compatibil cu articolul 10 din
Acordul privind SEE. În acest sens, Consiliul arată că, deși, în
conformitate cu articolul 6 din Acordul privind SEE, articolul 10
trebuie interpretat în principiu în lumina jurisprudenței Curții
privitoare la dispozițiile corespondente din Tratatul CE, în special
articolul 12, acesta nu poate fi interpretat în sensul că „taxele vamale
sunt interzise indiferent de scopul în care au fost instituite”
(Hotărârea Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders, citată anterior,
punctul 13). Potrivit Consiliului, există diferențe importante între
Tratatul CE și Acordul privind SEE (a se vedea Avizul Curții din 14
decembrie 1991 privind Acordul privind SEE, Avizul 1/91, Rec.,
p. I‑6079, punctele 13-22), diferențe care impun o interpretare
diferită a articolului 10 din acordul menționat anterior. Astfel,
Acordul privind SEE nu are ca scop realizarea unei piețe unice fără
frontiere interne, iar dispozițiile sale privind libera circulație a
mărfurilor nu se aplică decât produselor originare din părțile
contractante. În ceea ce privește Tratatul CE, acesta este o cartă
constituțională și instituie o nouă ordine juridică, iar dispozițiile
sale care reglementează libera circulație și concurența nu reprezintă o
finalitate în sine, ci sunt mijloace de realizare a obiectivelor de
integrare economică destinate instituirii unei piețe interne și a unei
uniuni economice și monetare pentru a contribui la evoluția concretă a
Uniunii Europene.63      Potrivit
Consiliului, pe de altă parte, spre deosebire de Tratatul CE care, la
sfârșitul perioadei de tranziție, nu permite statelor membre să adopte
măsuri de salvgardare, Acordul privind SEE conține la articolul 64
dispoziții care permit părților contractante să adopte măsuri în vederea
remedierii unei denaturări a concurenței rezultate din acordarea de
ajutoare de stat de către o parte contractantă sau din existența unor
monopoluri de stat, iar la articolul 26 coroborat cu Protocolul 13,
dispoziții care autorizează instituirea unor taxe compensatorii în cazul
în care acquis‑ul comunitar nu ar fi complet integrat în acord. Spre
deosebire de clauzele din Acordul privind SEE, clauzele de salvgardare
din Tratatul CE invocate de reclamantă nu permit adoptarea unor măsuri
autonome, ci prevăd adoptarea unor măsuri de către Consiliu sau de către
Comisie ori de către un stat membru după autorizarea specifică din
partea Comisiei.64      Ca
răspuns la argumentul reclamantei, potrivit căruia faptul că CE este o
uniune vamală, iar SEE o zonă de liber schimb, nu are nicio influență
asupra scutirii de taxe vamale pentru produsele originare din părțile
contractante, Consiliul subliniază că, în cadrul Comunității, nu se mai
efectuează controlul la frontiere al produselor originare din statele
membre sau al produselor din țări terțe care au fost puse în liberă
circulație. Dimpotrivă, în cadrul SEE, chiar și produsele originare din
părțile contractante sunt supuse controalelor la frontiere, fie din
partea Comunității, fie din partea celorlalte părți contractante.65      Consiliul
concluzionează că părțile contractante pot, în anumite limite, să
instituie și/sau să mențină taxe ca măsuri de salvgardare destinate să
remedieze anumite denaturări ale concurenței care aduc atingere
schimburilor comerciale dintre ele.66      Consiliul
adaugă faptul că taxa instituită prin regulamentul în litigiu nu este o
taxă obișnuită, ci o măsură de salvgardare, adoptată în conformitate cu
dispozițiile din ALS. În calitate de taxă sui generis, aceasta
nu intră sub incidența articolului 10 din Acordul privind SEE, nici
chiar în situația în care acest articol s‑ar interpreta în modul sugerat
de reclamantă. În primul rând, regulamentul în litigiu nu instituie o
taxă, ci retrage o concesie tarifară prin reintroducerea unei taxe. În
al doilea rând, această taxă nu are un efect general, deoarece nu se
aplică decât unui anumit tip de cutii de viteze, produse de un anumit
producător într‑o anumită țară. În al treilea rând, taxa a fost
reintrodusă cu un scop precis, respectiv remedierea denaturărilor
provocate de ajutorul acordat de Republica Austria, denaturări care nu
au dispărut odată cu intrarea în vigoare a Acordului privind SEE. În al
patrulea rând, taxa a fost reintrodusă pentru o perioadă precisă și
limitată.67      În
sfârșit, în ceea ce privește articolul 120 din Acordul privind SEE,
Consiliul afirmă că taxele vamale între Comunitate și Republica Austria
au fost eliminate prin articolul 3 din ALS. Acordul privind SEE nu a
făcut decât să mențină aceste concesii tarifare acordate în temeiul ALS,
dar nu a prevăzut în realitate concesii tarifare. Prin urmare,
dispozițiile ALS privind concesiile tarifare nu au încetat să se aplice
și, în conformitate cu articolul 120 din Acordul privind SEE, taxele
vamale legal instituite în temeiul ALS au putut astfel să fie menținute
după intrarea în vigoare a Acordului privind SEE, indiferent dacă erau
sau nu erau conforme cu articolul 10 din acest acord. Situația este în
mod clar diferită de cea existentă în momentul aderării Republicii
Austria la Uniunea Europeană. Astfel, regulamentul a încetat atunci să
se aplice, deoarece ALS încetase la rândul său să se aplice.68      Comisia
susține că articolul 10 din Acordul privind SEE și dispozițiile
corespondente din Tratatul CE nu sunt identice în esență și că, prin
urmare, articolul 6 din acord nu este aplicabil. Din articolul 10
rezultă că taxele vamale de natură fiscală nu sunt considerate ca
intrând în mod automat în noțiunea de taxe vamale la import sau la
export și taxe cu efect echivalent. Situația este aceeași pentru taxele
vamale cu caracter de salvgardare, deoarece nici acestea nu fac parte
din politica generală din domeniul taxelor vamale, ci își urmăresc
propriul scop. În cazul în care articolul 10 ar trebui interpretat așa
cum dorește reclamanta, ar fi imposibil să se aplice articolul 64 din
acord. În plus, în acest caz, articolul 26 din acord nu ar fi necesar.
Având în vedere că Acordul privind SEE nu este destinat să remedieze
efectele de denaturare a concurenței și a schimburilor comerciale
provocate de ajutoare existente de tipul celui în cauză în speță, ALS
rămâne singurul drept aplicabil. Comisia subliniază că articolul 120 din
Acordul privind SEE prevede că acest acord prevalează asupra ALS numai
în măsura în care aceeași chestiune este reglementată de acest acord.
S‑ar permite astfel continuarea aplicării unor dispoziții ale ALS, cum
ar fi cele pe care Comunitatea le‑a aplicat în speță.–        Cu privire la pretinsa încălcare a articolului 26 din Acordul privind SEE69      Reclamanta
susține că măsura introdusă prin regulamentul în cauză este o taxă
compensatorie și invocă în sprijinul acestei afirmații, în special,
definiția prevăzută la articolul VI alineatul (3) ultima teză din GATT,
potrivit căreia o taxă compensatorie este „o taxă specială percepută în
vederea neutralizării oricărei prime sau subvenții acordate, direct sau
indirect, la fabricarea, producția sau exportul unui produs”. Prin
urmare, regulamentul în litigiu încalcă de asemenea articolul 26 din
Acordul privind SEE care, confirmând în mod specific principiul general
formulat la articolul 10 din acord, interzice taxele compensatorii între
părțile contractante, cu excepția dispozițiilor contrare ale acordului.70      Din
dispozițiile Protocolului 13 la acord rezultă că, în ceea ce privește
neaplicarea măsurilor antidumping și a taxelor compensatorii, pentru ca
în speță să existe excepție de la interdicția prevăzută la articolul 26,
ar trebui ca acquis‑ul comunitar privind comerțul cu piese separate de
automobile să nu fie complet integrat în acord, ceea ce nu este cazul.
Toate normele privind ajutoarele de stat aplicabile sectorului de
automobile sunt menționate în mod expres în anexa XV la Acordul privind
SEE. În ceea ce privește produsele fabricate de reclamantă, acestea sunt
de origine austriacă și intră sub incidența capitolelor 25-97 din
Sistemul armonizat de descriere și de codificare a mărfurilor [a se
vedea articolul 8 alineatul (2) și alineatul (3) litera (a) din Acordul
privind SEE].71      Republica
Austria susține că regulamentul în litigiu este contrar articolului 26
din Acordul privind SEE. Ceea ce este important nu este numele dat de
Consiliu taxei în cauză, ci obiectivul acesteia și efectul pe care îl
produce, și anume, în speță, cel al unei taxe compensatorii.72      Consiliul
susține că regulamentul în litigiu nu instituie o taxă compensatorie,
ci retrage, în temeiul articolului 23 și al articolului 27 alineatul (3)
litera (a) din ALS, o concesie tarifară care îi fusese acordată
Republicii Austria în conformitate cu acest acord. Prin urmare,
regulamentul în litigiu nu reprezintă o încălcare a articolului 26 din
Acordul privind SEE.73      Comisia
afirmă că regulamentul în litigiu nu instituie taxe compensatorii, ci
reprezintă o măsură de salvgardare sui generis care constă în
retragerea unei concesii tarifare în temeiul articolului 113 din
Tratatul CE, măsură avută în vedere în mod expres de ALS în cazul unui
diferend nesoluționat cu privire la normele legate de ajutoarele de stat
conținute în acest acord.–        Cu privire la pretinsa încălcare a articolului 62 din Acordul privind SEE74      Reclamanta
susține că articolul 62 din Acordul privind SEE indică în mod clar că,
în materie de ajutoare de stat, competența Comunității este limitată la
ajutoarele acordate de statele membre. Prin urmare, aceasta consideră
că, la 1 ianuarie 1994, Comunitatea a pierdut competența în ceea ce
privește ajutoarele acordate în țările din AELS. Prin urmare, intrarea
în vigoare a regulamentului în litigiu după această dată este
incompatibilă cu articolul 62 din Acordul privind SEE. Potrivit
reclamantei, invocând argumentul potrivit căruia ar fi putut adopta
regulamentul în litigiu, ca măsură de salvgardare, în temeiul
articolului 64 din Acordul privind SEE, Consiliul recunoaște că nu a
respectat procedura prevăzută la acest articol.75      Consiliul
arată mai întâi că regulamentul în litigiu nu a fost adoptat în temeiul
Acordului privind SEE, ci în temeiul ALS. În continuare, Consiliul
afirmă că nu a declarat ajutorul nul sau incompatibil cu funcționarea
Acordului privind SEE, această apreciere putând fi făcută numai de către
Autoritatea AELS de Supraveghere. În contextul Acordului privind SEE,
măsura de salvgardare adoptată de Consiliu a fost de un tip compatibil
cu articolul 64 din acest acord.–        Cu
privire la pretinsa încălcare a obligației de drept internațional
public de a nu priva un tratat de obiectul și de scopul său înainte de
intrarea în vigoare a acestuia76      Reclamanta
amintește că articolul 18 din Convenția de la Viena privind dreptul
tratatelor din 23 mai 1969 (Recueil des traités des Nations unies,
vol. 788, p. 354, denumită în continuare „Convenția de la
Viena I”), precum și articolul 18 din Convenția de la Viena privind
dreptul tratatelor între state și organizații internaționale sau între
organizații internaționale din 21 martie 1986 (Documents de l’Assemblée
générale des Nations unies A/Conf 129/15 din 20 martie 1986, denumită în
continuare „Convenția de la Viena II”) interzic oricărui stat sau
oricărei organizații internaționale să eludeze caracterul obligatoriu al
acordurilor internaționale prin acte adoptate chiar înaintea intrării
în vigoare a unui acord, care ar fi incompatibile cu unele dintre
principiile fundamentale ale acestui acord. Reclamanta susține că aceste
dispoziții prevăd în special că, în cursul perioadei cuprinse între
semnarea unui acord internațional și intrarea în vigoare a acestuia, un
stat „trebuie să se abțină de la acte care ar priva [acest acord] de
obiectul și de scopul său”.77      Potrivit
reclamantei, se admite în general că prin Convenția de la Viena I se
codifică anumite norme de drept internațional cutumiar care se impun
tuturor și că, prin urmare, aceste norme codificate prin convenție sunt
obligatorii pentru Comunitate. Acest aspect este confirmat prin faptul
că, în mai multe ocazii, Curtea a invocat dispoziții ale convenției în
interpretarea dată unor acorduri internaționale încheiate de Comunitate,
inclusiv ALS (a se vedea în special Avizul 1/91, citat anterior,
punctul 14, și Hotărârea Curții din 1 iulie 1993, Metalsa, C‑312/91,
Rec., p. I‑3751, punctul 12).78      În
plus, articolul 18 din Convenția de la Viena I și articolul 18 din
Convenția de la Viena II reprezintă expresia principiului general al
protecției încrederii legitime în dreptul internațional public,
principiu în temeiul căruia un subiect de drept internațional ar putea
ca, în anumite condiții, să fie ținut de încrederea pe care actele sale
au generat‑o altor subiecte de drept internațional.79      Reclamanta
respinge argumentul Consiliului, potrivit căruia articolul 18 din
Convenția de la Viena I nu poate conferi persoanelor de drept privat
drepturi pe care acestea le‑ar putea invoca în fața Tribunalului. În
primul rând, argumentul întemeiat pe lipsa efectului direct este lipsit
de pertinență în procedurile inițiate în temeiul articolului 173 din
Tratatul CE. Acordurile internaționale sunt parte integrantă a ordinii
juridice comunitare, iar instituțiile comunitare, inclusiv Curtea și
Tribunalul, trebuie să vegheze la respectarea lor. Faptul că anumite
acorduri internaționale nu sunt direct aplicabile nu are niciun impact
asupra obligației Comunității de a veghea la respectarea lor (a se vedea
Hotărârea Curții din 10 iulie 1984, STS/Comisia, 126/83, Rec.,
p. 2769, Hotărârea Curții din 22 iunie 1989, Fediol/Comisia, 70/87,
Rec., p. 1781, punctul 20, Hotărârea Curții din 7 mai 1991,
Nakajima/Consiliul, C‑69/89, Rec., p. I‑2069, punctul 31, precum și
Concluziile avocatului general Lenz prezentate în cauza în care s‑a
pronunțat această hotărâre, punctul 53, și Concluziile avocatului
general Gulmann prezentate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 5
octombrie 1994, Germania/Consiliul, C‑280/93, Rec., p. I‑4973,
punctele 135 și 137). În al doilea rând, articolul 18 din Convenția de
la Viena I conține o interdicție clară și necondiționată în ceea ce
privește actele care sunt incompatibile cu obiectul și cu scopul unui
acord internațional.80      Rezultă
că, între data semnării și data intrării în vigoare a Acordului privind
SEE, Comunitatea era obligată să nu adopte măsuri care ar fi putut
compromite realizarea obiectului și scopului acordului. Această
obligație ar fi trebuit să joace un rol și mai important după
ratificarea acordului de către toate părțile contractante.81      În
această privință, reclamanta arată că procesul de ratificare s‑a
încheiat la 13 decembrie 1993, atunci când Consiliul și Comisia au
adoptat în comun Decizia 94/1, iar părților contractante le‑au fost
comunicate copii certificate pentru conformitate ale instrumentelor de
ratificare și li s‑a notificat faptul că acordul urma să intre în
vigoare la 1 ianuarie 1994. La momentul adoptării regulamentului în
litigiu, respectiv la 20 decembrie 1993, Consiliul a avut, așadar,
deplină cunoștință de faptul că Acordul privind SEE urma să intre în
vigoare câteva zile mai târziu. Deoarece unul dintre obiectivele majore
ale Acordului privind SEE este eliminarea taxelor vamale între părțile
contractante, Comunitatea a compromis realizarea obiectului și a
scopului Acordului privind SEE prin adoptarea regulamentului în litigiu
după sfârșitul perioadei de ratificare.82      Republica
Austria afirmă că, prin adoptarea regulamentului în litigiu înainte de
intrarea în vigoare a Acordului privind SEE, dar după ce acesta fusese
ratificat de toate părțile contractante, Consiliul a încălcat drepturile
Republicii Austria, precum și pe cele ale resortisanților săi.
Consiliul a acționat încălcând un principiu general de drept, comun
statelor membre, respectiv obligația de bună‑credință reciprocă între
părțile contractante înainte de intrarea în vigoare a unui acord,
principiu de drept internațional public recunoscut de articolul 18 din
Convenția de la Viena I.83      În
plus, invocând dreptul italian, dreptul german, dreptul belgian,
dreptul spaniol și dreptul britanic, Republica Austria susține că există
de asemenea un principiu general de drept, comun sistemelor juridice
ale statelor membre, potrivit căruia o parte la un contract care
cuprinde anumite obligații trebuie să acționeze cu bună‑credință pentru a
proteja interesele celorlalte părți sau ale beneficiarilor săi în
cursul perioadei în care executarea contractului este suspendată. Acest
principiu este corolarul principiului protecției încrederii legitime.
Prin urmare, acesta ar trebui ridicat de Tribunal la rangul de principiu
general de drept comunitar. Or, principiul menționat a fost de asemenea
încălcat în urma adoptării regulamentului în litigiu. Republica Austria
consideră că reclamanta, beneficiară a Acordului privind SEE, trebuie
să poată invoca principiul menționat.84      Consiliul
nu contestă afirmația reclamantei, potrivit căreia articolul 18 din
Convenția de la Viena I și articolul 18 din Convenția de la Viena II
codifică normele de drept internațional cutumiar care sunt obligatorii
pentru Comunitate.85      Cu
toate acestea, Consiliul susține, în primul rând, că nu a încălcat
aceste norme, deoarece regulamentul în litigiu este în întregime
compatibil cu Acordul privind SEE. Prin urmare, nu există nici un act
care să priveze acordul de obiectul și de scopul său și nici o încălcare
a încrederii legitime a Republicii Austria.86      În
al doilea rând, Consiliul afirmă că normele invocate de reclamantă fac
parte din dreptul tratatelor, domeniu al dreptului internațional care se
referă numai la drepturile statelor suverane și ale organizațiilor
internaționale, precum și la relațiile dintre ele. Astfel de norme nu
conferă persoanelor de drept privat drepturi pe care ar putea să le
invoce în fața Tribunalului. În plus, dispoziția în cauză nu este
suficient de precisă pentru a fi direct aplicabilă, lucru valabil cu
atât mai mult în cazul principiului protecției încrederii legitime.Aprecierea Tribunalului87      În
cadrul unei acțiuni în anulare în temeiul articolului 173 din tratat,
legalitatea actului atacat trebuie apreciată în funcție de elementele de
fapt și de drept existente la data adoptării actului (a se vedea
Hotărârea Curții din 7 februarie 1979, Franța/Comisia, 15/76 și 16/76,
Rec., p. 321, punctul 7, și Hotărârea Tribunalului din 22 octombrie
1996, SNCF și British Railways/Comisia, T‑79/95 și T‑80/95, Rec.,
p. II‑1491, punctul 48).88      Prin
urmare, trebuie respins argumentul reclamantei potrivit căruia
legalitatea regulamentului în litigiu trebuie apreciată la momentul
intrării în vigoare a acestuia.89      Pe
de altă parte, reclamanta pretinde că Acordul privind SEE făcea parte
din elementele de fapt și de drept existente la momentul adoptării
regulamentului în litigiu, la 20 decembrie 1993, și că, prin adoptarea
regulamentului în litigiu cu câteva zile înainte de intrarea în vigoare a
Acordului privind SEE, Consiliul a încălcat principiul de drept
internațional public, denumit „principiul bunei‑credințe”, potrivit
căruia părțile semnatare ale unui acord internațional nu pot să adopte,
așteptând intrarea în vigoare a acordului, acte care ar priva acest
acord de obiectul și de scopul său.90      În
acest sens, trebuie remarcat mai întâi că principiul bunei‑credințe
este o normă de drept internațional cutumiar a cărei existență a fost
recunoscută de Curtea Internațională de Justiție (a se vedea Hotărârea
din 25 mai 1926, Interesele germane în Silezia de Sus poloneză, CPJI,
seria A, nr. 7, p. 30 și 39), fiind, prin urmare, obligatorie
pentru Comunitate.91      Acest
principiu a fost codificat prin articolul 18 din Convenția de la Viena
I, care prevede:„Un stat trebuie să se abțină de la acte care ar priva un tratat de obiectul și de scopul său:a)
atunci când a semnat tratatul sau a
schimbat instrumentele care constituie tratatul sub rezerva
ratificării, acceptării sau aprobării, atât timp cât nu și‑a manifestat
intenția de a nu deveni parte la tratat; saub)
atunci când și‑a exprimat
consimțământul de a-și asuma obligații în baza tratatului, în perioada
care precedă intrarea în vigoare a tratatului și cu condiția ca aceasta
să nu fie întârziată fără motiv.”92      În
speță, regulamentul în litigiu a fost adoptat de Consiliu la 20
decembrie 1993, respectiv la șapte zile după ce Comunitățile, ca ultime
părți contractante, au aprobat Acordul privind SEE și au depus
instrumentele de aprobare (a se vedea punctul 23 de mai sus). În aceste
condiții, data intrării în vigoare a Acordului privind SEE era cunoscută
Comunităților începând cu 13 decembrie 1993. Din articolul 129
alineatul (3) din Acordul privind SEE, astfel cum a fost înlocuit prin
articolul 6 din Protocolul de adaptare, precum și din articolul 1
alineatul (1) și din articolul 22 alineatul (3) din Protocolul de
adaptare rezultă într‑adevăr că acest acord trebuia să intre în vigoare
în prima zi a lunii următoare ultimei notificări de aprobare sau de
ratificare.93      În
continuare, trebuie observat că, în dreptul internațional public,
principiul bunei‑credințe este corolarul principiului protecției
încrederii legitime care, potrivit jurisprudenței, face parte din
ordinea juridică comunitară (a se vedea Hotărârea Curții din 3 mai 1978,
Töpfer/Comisia, 112/77, Rec., p. 1019, punctul 19). Dreptul de a
se prevala de principiul încrederii legitime aparține oricărui operator
economic pe care o instituție l‑a determinat să nutrească speranțe
întemeiate (a se vedea în special Hotărârea Tribunalului din 13 iulie
1995, O’Dwyer și alții/Consiliul, T‑466/93, T‑469/93, T‑473/93, T‑474/93
și T‑477/93, Rec., p. II‑2071, punctul 48).94      În
situația în care Comunitățile și‑au depus instrumentele de aprobare a
unui acord internațional, iar data intrării în vigoare a acestui acord
este cunoscută, operatorii economici se pot prevala de principiul
protecției încrederii legitime pentru a se opune adoptării de către
instituții, în perioada care precedă intrarea în vigoare a acestui acord
internațional, a oricărui act contrar dispozițiilor acestuia care, după
intrarea în vigoare, au efect direct în privința lor.95      Prin
urmare, reclamanta este îndreptățită să solicite examinarea legalității
regulamentului în litigiu în lumina dispozițiilor Acordului privind SEE
care, după intrarea în vigoare a acestuia din urmă, au efect direct.96      Cu
toate acestea, înainte de a lua în considerare diferitele argumente
prezentate de reclamantă cu privire la acest aspect, trebuie mai întâi
să se verifice, pe de o parte, dacă și în ce măsură dispozițiile
Acordului privind SEE se substituie dispozițiilor ALS și, pe de altă
parte, dacă Acordul privind SEE se aplică produselor la care se referă
prezenta cauză.97      Trebuie
să se arate că ALS, care era aplicabil la momentul faptelor și în
temeiul căruia a fost adoptat regulamentul în litigiu, nu era nici
reziliat, nici suspendat în momentul intrării în vigoare a Acordului
privind SEE. Cu toate acestea, din articolul 120 din Acordul privind SEE
reiese că aplicarea dispozițiilor acestuia prevalează asupra aplicării
dispozițiilor ALS, „în măsura în care aceeași chestiune este
reglementată” de Acordul privind SEE. Or, dispozițiile Acordului privind
SEE în cauză reglementează aceeași materie ca și articolele relevante
din ALS. Articolul 10 din Acordul privind SEE reglementează aceeași
materie ca și articolele 3 și 6 din ALS, respectiv taxele vamale la
import și taxele cu efect echivalent. Articolul 61 din Acordul privind
SEE, privind ajutoarele de stat, este mai specific și are un domeniu de
aplicare la fel de extins ca articolul 23 alineatul (1) punctul (iii)
din ALS; acesta este aproape identic cu articolul 92 din Tratatul CE. De
asemenea, dispozițiile speciale aplicabile ajutoarelor de stat în
interiorul Comunității sunt reluate în anexa XV la Acordul privind SEE.
În ceea ce privește procedurile prevăzute la articolul 27 alineatul (2)
și alineatul (3) litera (a) din ALS, trebuie să se amintească faptul că,
în conformitate cu articolul 108 din Acordul privind SEE, statele din
AELS instituie Autoritatea AELS de Supraveghere și Curtea AELS. Aceste
două instituții dispun, în special în domeniile concurenței și
ajutoarelor acordate de stat, de competențe și proceduri analoge celor
care există în Comunitate în aceste domenii. Repartizarea competențelor
și cooperarea între Autoritatea AELS de Supraveghere și Comisie în
domeniul ajutoarelor de stat sunt reglementate la articolul 62 din
Acordul privind SEE. Prin urmare, după intrarea în vigoare a Acordului
privind SEE, aplicarea respectivelor dispoziții ale acordului, citate
anterior, prevalează asupra aplicării dispozițiilor în cauză din ALS.98      În
acest context, fără a se pronunța cu privire la compatibilitatea cu ALS
sau cu Acordul privind SEE a ajutorului acordat de Republica Austria,
Tribunalul observă că, înainte de a adopta regulamentul în litigiu,
Consiliul a finalizat procedura prevăzută de dispozițiile ALS privind
ajutoarele de stat. Cu toate acestea, astfel cum rezultă din punctul
precedent, după intrarea în vigoare a Acordului privind SEE, aplicarea
dispozițiilor acestui acord privind ajutoarele de stat prevalează asupra
aplicării dispozițiilor corespondente din ALS. În această privință,
Acordul privind SEE conține propriile norme și proceduri care permit
părților contractante să elimine ajutoare de stat care sunt
incompatibile cu funcționarea acordului.99      În
ceea ce privește problema dacă acordul se aplică produselor avute în
vedere de regulamentul în litigiu, nu se contestă faptul că aceste
produse sunt originare din părțile contractante ale Acordului privind
SEE și că intră sub incidența capitolelor 25-97 din Sistemul armonizat
de denumire și codificare a mărfurilor. Prin urmare, în temeiul
articolului 8 alineatul (2) și alineatul (3) litera (a) din Acordul
privind SEE, de la intrarea sa în vigoare, acesta se aplică produselor
respective.100    În
al doilea rând, trebuie, așadar, să se examineze dacă, după intrarea în
vigoare a Acordului privind SEE, articolul 10 din acesta poate avea
efect direct.101    Din
articolul 228 alineatul (7) din Tratatul CE reiese că acordurile
internaționale încheiate de Comunitate în conformitate cu tratatul sunt
obligatorii pentru instituții și pentru statele membre. Potrivit
jurisprudenței constante, dispozițiile unui astfel de acord sunt parte
integrantă, de la intrarea în vigoare a acordului, a ordinii juridice
comunitare (a se vedea Hotărârea Haegeman, citată anterior, punctul 5).
De asemenea, conform jurisprudenței constante, dispozițiile unui astfel
de acord pot avea efect direct dacă sunt necondiționate și suficient de
precise (a se vedea, de exemplu, Hotărârea Curții din 5 februarie 1976,
Bresciani, 87/75, Rec., p. 129, punctul 25, și Hotărârea Curții din
26 octombrie 1982, Kupferberg, 104/81, Rec., p. 3641, punctul 23).102    În
această privință, Tribunalul remarcă faptul că niciun element din dosar
nu sugerează că Acordul privind SEE, încheiat de Comunitate în temeiul
articolului 238 din Tratatul CE, nu a fost încheiat în conformitate cu
tratatul. Prin urmare, de la intrarea în vigoare a acordului, la 1
ianuarie 1994, dispozițiile acordului sunt parte integrantă a ordinii
juridice comunitare. De asemenea, trebuie să se amintească faptul că
articolul 10 din Acordul privind SEE prevede, în prima teză, că taxele
vamale la import și la export, precum și orice taxe cu efect echivalent
sunt interzise între părțile contractante. În a doua teză, același
articol precizează că, fără a aduce atingere regulilor prevăzute în
Protocolul 5 la acord, această interdicție se aplică de asemenea taxelor
vamale de natură fiscală. Trebuie să se constate că articolul 10
stabilește astfel o normă necondiționată și precisă, însoțită de o
singură excepție, ea însăși necondiționată și precisă. Prin urmare, de
la intrarea în vigoare a Acordului privind SEE, acest articol are efect
direct.103    În
al treilea rând, trebuie să se verifice dacă regulamentul în litigiu,
prin faptul că prevede reintroducerea unei taxe de 4,9 %, încalcă
articolul 10 din Acordul privind SEE.104    Articolul 6 din Acordul privind SEE stipulează:„Fără
a aduce atingere evoluțiilor viitoare ale jurisprudenței, dispozițiile
prezentului acord, în măsura în care sunt identice din punctul de vedere
al conținutului cu normele corespondente din Tratatul de instituire a
Comunității Economice Europene și din Tratatul de instituire a
Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului, precum și cu actele
adoptate în aplicarea acestor două tratate, se interpretează, în cadrul
punerii lor în aplicare, în conformitate cu hotărârile pertinente ale
Curții de Justiție a Comunităților Europene pronunțate înainte de data
semnării prezentului acord.”105    Consiliul
susține că, în pofida acestei dispoziții, articolul 10 din Acordul
privind SEE nu trebuie interpretat în același mod ca dispozițiile
corespondente din Tratatul CE, deoarece există diferențe importante
între Tratatul CE și Acordul privind SEE (a se vedea punctul 62 de mai
sus).106    Acest
argument nu poate fi reținut. Astfel, din jurisprudență rezultă că,
pentru a stabili dacă interpretarea unei dispoziții din Tratatul CE
trebuie extinsă la o dispoziție identică dintr‑un acord precum Acordul
privind SEE, această dispoziție trebuie analizată prin raportare atât la
obiectul și la scopul acordului, cât și la contextul său (a se vedea
Hotărârea Curții din 9 februarie 1982, Polydor, 270/80, Rec.,
p. 329, punctul 8, și Hotărârea Curții din 16 iulie 1992, Legros și
alții, C‑163/90, Rec., p. I‑4625, punctul 23). În conformitate cu
articolul 1 alineatul (1) din Acordul privind SEE, acesta are ca scop
favorizarea unei consolidări continue și echilibrate a relațiilor
economice și comerciale dintre părțile contractante, în condiții de
concurență egale și cu respectarea acelorași norme, în vederea creării
unui SEE omogen. În acest scop, părțile contractante au hotărât să
elimine obstacolele pentru cvasitotalitatea schimburilor comerciale ale
acestora, în conformitate cu dispozițiile GATT privind instituirea
zonelor de liber schimb.107    În
acest context, Acordul privind SEE implică o integrare avansată, ale
cărei obiective la depășesc pe cele ale unui simplu acord de liber
schimb. Astfel, din articolul 1 alineatul (2) rezultă că SEE implică în
special libera circulație a mărfurilor, a persoanelor, a serviciilor și a
capitalurilor, precum și instituirea unui sistem care să garanteze
nedistorsionarea concurenței și respectarea regulilor de concurență.
Normele aplicabile în relațiile dintre părțile contractante în domeniile
reglementate de acord sunt, în esență, cele din dispozițiile
corespondente din Tratatele CE și CECO și din actele adoptate în temeiul
acestor tratate. De asemenea, scopul Acordului privind SEE este
extinderea la SEE a dispozițiilor viitoare ale dreptului comunitar din
domeniile reglementate de acord, pe măsură ce acesta este creat,
dezvoltat sau modificat și o procedură decizională este prevăzută în
acest sens. De asemenea, acordul prevede că statele din AELS instituie o
autoritate de supraveghere, Autoritatea AELS de Supraveghere, care
dispune de puteri echivalente și de funcții similare celor exercitate de
Comisie, precum și o curte de justiție, Curtea AELS. Articolul 109 din
Acordul privind SEE precizează că Autoritatea AELS de Supraveghere, pe
de o parte, și Comisia, care acționează în conformitate cu Tratatul CE,
cu Tratatul CECO și cu acordul, pe de altă parte, asigură respectarea
obligațiilor care decurg din Acordul privind SEE. În conformitate cu
articolul 108 alineatul (2) din Acordul privind SEE, precum și în
conformitate cu Acordul dintre statele AELS din 2 mai 1992 privind
instituirea unei Autorități de Supraveghere și a unei Curți de Justiție
(JO 1994, L 344, p. 1, denumit în continuare „Acordul AELS de
supraveghere”), Curtea AELS are competențe similare cu cele ale Curții
și ale Tribunalului.108    Astfel,
prin instituirea unei Autorități AELS de Supraveghere și a unei Curți
AELS, cu prerogative și competențe similare celor ale Comisiei și ale
Curții, s‑a creat un sistem cu doi piloni, în cadrul căruia Autoritatea
AELS de Supraveghere și Curtea AELS asigură punerea în aplicare a
acordului de către statele AELS, în timp ce Comisia, Curtea și
Tribunalul asigură punerea sa în aplicare de către Comunitate. Acest
sistem este consolidat printr‑un număr mare de elemente care au ca
obiect asigurarea omogenității. Printre aceste elemente se află, pe
lângă similitudinea termenilor din diferitele dispoziții ale acordului
și ale Tratatelor CE și CECO, al patrulea și al cincisprezecelea
considerent ale preambulului și articolul 6 din Acordul privind SEE,
precum și, inter alia, articolul 3 din Acordul AELS de
supraveghere. În special, în temeiul celui de al patrulea considerent al
preambulului, obiectivul părților contractante este „instituirea unui
Spațiu Economic European dinamic și omogen, bazat pe norme comune și pe
condiții concurențiale egale, precum și asigurarea mijloacelor adecvate
de punere în aplicare a acestuia, inclusiv la nivel judiciar, creat pe
baza egalității, reciprocității și echilibrului general al beneficiilor,
drepturilor și obligațiilor părților contractante”. Al cincisprezecelea
considerent al preambulului, adăugat de părțile contractante după ce
Curtea, în Avizul 1/91, citat anterior, a constatat că sistemul
judecătoresc din prima versiune a acordului, care prevedea o Curte SEE,
era incompatibil cu Tratatul CEE, precizează: „cu respectarea deplină a
independenței instanțelor de judecată, obiectivul părților contractante
este acela de a realiza și de a menține interpretarea și aplicarea
uniformă a prezentului acord și a acelor dispoziții ale legislației
comunitare care sunt reproduse, în mod substanțial, în prezentul acord,
precum și de a ajunge la tratamentul egal al persoanelor și agenților
economici în ceea ce privește cele patru libertăți și condițiile
concurențiale”. Astfel cum a amintit Tribunalul la punctul 104 de mai
sus, articolul 6 din Acordul privind SEE prevede că dispozițiile
acordului, care sunt identice în esență cu normele comunitare, se
interpretează în conformitate cu jurisprudența Curții și a Tribunalului
anterioară semnării acordului. În sfârșit, din articolul 3 alineatul (2)
din Acordul AELS de supraveghere rezultă că Autoritatea AELS de
Supraveghere și Curtea AELS, în interpretarea și în aplicarea Acordului
privind SEE, țin seama în mod corespunzător de principiile stabilite de
jurisprudența relevantă a Curții și a Tribunalului, ulterioară semnării
Acordului privind SEE (a se vedea Hotărârea Curții AELS Restamark,
citată anterior, punctele 24, 33 și 34, și Hotărârea Curții AELS din 21
martie 1995, Scottish Salmon Growers Association/Autoritatea AELS de
Supraveghere, E-2/94, Report of the EFTA Court, 1 January 1994-30 June
1995, p. 59, punctele 11 și 13).109    Contrar
afirmațiilor Consiliului, importanța pe care o are obiectivul părților
contractante de a crea un SEE dinamic și omogen pentru interpretarea și
aplicarea acordului nu a fost infirmată de Curte în Avizul 1/91, citat
anterior. Atunci când Curtea a constatat că obiectivul de omogenitate în
interpretarea și aplicarea dreptului în SEE era obstrucționat de
divergențele existente între finalitățile și contextul acordului, pe de o
parte, și cele ale dreptului comunitar, pe de altă parte, această
constatare a fost făcută în cadrul examinării sistemului judecătoresc
avut în vedere de Acordul privind SEE, efectuată pentru a stabili dacă
acesta era de natură să pericliteze autonomia ordinii juridice
comunitare în urmărirea obiectivelor sale, iar nu în cadrul examinării
unui caz specific pentru care trebuie să se stabilească dacă o
dispoziție a Acordului privind SEE, identică în esență cu o dispoziție a
dreptului comunitar, trebuie interpretată în conformitate cu
jurisprudența Curții și a Tribunalului.110    Din
aceste constatări rezultă că articolul 6 din Acordul privind SEE
trebuie interpretat în sensul că, întrucât o dispoziție a Acordului
privind SEE este identică în esență cu normele corespondente din
Tratatele CE și CECO și din actele adoptate în aplicarea acestor două
tratate, aceasta trebuie interpretată în conformitate cu jurisprudența
relevantă a Curții și a Tribunalului, anterioară datei semnării
Acordului privind SEE.111    Tribunalul
constată apoi că articolul 10 din Acordul privind SEE este identic în
esență cu articolele 12, 13, 16 și 17 din Tratatul CE care, de la
sfârșitul perioadei de tranziție, interzic între statele membre taxele
vamale la import și la export, precum și orice taxă cu efect echivalent.
Prin urmare, în temeiul articolului 6 din Acordul privind SEE,
articolul 10 trebuie interpretat în conformitate cu jurisprudența
relevantă a Curții și a Tribunalului anterioară datei semnării
acordului.112    În
această privință, este necesar, în primul rând, să se respingă
argumentul Comisiei care urmărește să susțină că, de vreme ce din
articolul 10 din Acordul privind SEE rezultă că taxele vamale de natură
fiscală nu sunt considerate ca intrând în mod automat în noțiunea de
taxe vamale la import și la export și de taxe cu efect echivalent, acest
articol și dispozițiile corespondente din Tratatul CE nu sunt identice
în esență. Este suficient să se amintească faptul că Tratatul CE conține
o dispoziție corespondentă, respectiv articolul 17 din tratat, care
precizează că interdicțiile prevăzute la articolul 9 din tratat sunt
aplicabile, chiar dacă taxele vamale au o natură fiscală, și al cărui
obiect este să prevină eludarea interdicției cu privire la taxele vamale
la import și la export și a taxelor cu efect echivalent (a se vedea
Hotărârea Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders, citată anterior,
punctele 8 și 9).113    În
al doilea rând, contrar susținerilor Comisiei, interpretarea
articolului 10 din Acordul privind SEE propusă de reclamantă nu face
imposibilă aplicarea articolului 64 din Acordul privind SEE. Astfel, în
domeniul ajutoarelor de stat, această ultimă dispoziție autorizează, în
anumite condiții, autoritatea competentă a părții contractante afectată
de o denaturare a concurenței să adopte măsuri pentru a compensa
efectele denaturării. Fiind o excepție de la celelalte dispoziții ale
Acordului privind SEE, articolul 64 poate fi aplicat, așadar, fără a
aduce atingere celorlalte dispoziții ale acordului. Cu toate acestea,
înainte de adoptarea oricăror măsuri, procedura prevăzută la articolul
64 din Acordul privind SEE trebuie să fie finalizată și condițiile
prevăzute de acesta trebuie să fie îndeplinite.114    În
al treilea rând, diferitele clauze de salvgardare din Acordul privind
SEE care permit părților contractante să deroge de la dispozițiile
acestuia pot fi utilizate numai în situații determinate și, ca regulă
generală, după o examinare contradictorie în cadrul Comitetului mixt al
SEE. În afara situațiilor specifice care pot determina aplicarea lor,
aceste clauze nu au niciun impact asupra obiectivului urmărit de
articolul 10 în cadrul Acordului privind SEE, și nici, în consecință,
asupra interpretării care trebuie dată articolului în cauză. Această
concluzie este în special susținută de faptul că, până la intrarea în
vigoare a Tratatului privind Uniunea Europeană, articolul 115 din
Tratatul CEE permitea statelor membre, în caz de urgență, în timpul
perioadei de tranziție, să ia ele însele măsurile necesare și că, astfel
cum în mod corect a remarcat reclamanta, în Hotărârea Sociaal Fonds
voor de Diamantarbeiders, citată anterior, Curtea a declarat nelegale
tocmai unele sarcini pecuniare prelevate în perioada de tranziție.115    În
al patrulea rând, trebuie de asemenea respins argumentul Comisiei prin
care se urmărește să se invoce faptul că articolul 26 din Acordul
privind SEE nu ar fi necesar în cazul în care articolul 10 ar trebui
interpretat în conformitate cu jurisprudența Curții. Articolul 26 din
Acordul privind SEE prevede că măsurile antidumping, taxele
compensatorii și măsurile prin care se sancționează practicile
comerciale ilicite imputabile unor țări terțe nu se aplică relațiilor
dintre părțile contractante, cu excepția cazului în care Acordul privind
SEE cuprinde dispoziții contrare. Primul paragraf din Protocolul 13 la
acord prevede că aplicarea articolului 26 este limitată la domeniile
care sunt reglementate de dispozițiile acordului și pentru care
acquis‑ul comunitar este pe deplin integrat în acord. Din al doilea
paragraf al aceluiași protocol rezultă că articolul 26 nu se aplică în
situații în care o parte contractantă introduce măsuri care vizează
țările terțe și care sunt destinate să evite sustragerea de la măsuri
antidumping, taxe compensatorii sau măsuri prin care se sancționează
practicile comerciale ilicite imputabile țărilor terțe.116    Prin
urmare, articolul 26 coroborat cu Protocolul 13 la acord trebuie
interpretat în sensul că reglementează situațiile în care măsuri
antidumping, taxe compensatorii sau măsuri prin care se sancționează
practicile comerciale ilicite imputabile țărilor terțe pot fi introduse
de părțile contractante între ele, fără a aduce atingere celorlalte
dispoziții din Acordul privind SEE. De asemenea, articolul 26 nu are în
vedere numai măsurile adoptate sub formă de taxe, ci și toate celelalte
măsuri, indiferent de forma lor, inclusiv angajamentele acceptate prin
decizii ale Comisiei în materie de dumping. Prin urmare, articolul 26
din Acordul privind SEE are propria justificare, independentă de cea a
articolului 10 din Acordul privind SEE.117    În
fond, regulamentul în litigiu nu a fost adoptat pentru a evita eludarea
unor măsuri antidumping, a unor taxe compensatorii sau a unor măsuri
prin care se sancționează practicile comerciale ilicite imputabile
țărilor terțe. Pe de altă parte, domeniul ajutoarelor de stat este
reglementat de articolele 61-64 din Acordul privind SEE. De asemenea,
întregul acquis comunitar din acest domeniu, în special cadrul comunitar
al ajutoarelor de stat în industria automobilelor (89/C 123/03, JO
C 123, 18 mai 1989, p. 3), a fost integrat în acord. Prin
urmare, fără a fi necesară pronunțarea cu privire la problema dacă
măsurile instituite prin regulamentul în litigiu trebuie considerate
taxe compensatorii, aceste măsuri nu pot fi autorizate nici în temeiul
articolului 26 din Acordul privind SEE.118    Cu
titlu suplimentar, trebuie să se arate că, în ceea ce privește
acordurile de liber schimb cu țările din AELS, care au un obiect mult
mai restrâns decât Acordul privind SEE, în Hotărârea Legros și alții,
citată anterior (punctul 26), care se referea la articolul 6 din Acordul
dintre Comunitate și Regatul Suediei [Regulamentul (CEE)
nr. 2838/72 al Consiliului din 19 decembrie 1972 de încheiere a
unui acord între Comunitatea Economică Europeană și Regatul Suediei (JO
L 300, p. 96)], privind taxele cu efect echivalent, Curtea a
hotărât că, în cadrul obiectivului vizând eliminarea obstacolelor din
calea schimburilor comerciale, eliminarea taxelor vamale la import are
un rol primordial, la fel ca în cazul eliminării taxelor cu efect
echivalent care, conform jurisprudenței Curții, sunt strâns legate de
taxele vamale stricto sensu (a se vedea în special Hotărârea
Curții din 13 decembrie 1973, Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders,
37/73 și 38/73, Rec., p. 1609, punctele 12 și 13, și Hotărârea
Curții din 12 februarie 1992, Leplat, C‑260/90, Rec., p. I‑643,
punctul 15). Curtea a concluzionat că acordul de liber schimb ar fi
privat de o parte importantă a efectului său util în cazul în care
noțiunea de taxă cu efect echivalent, care figurează la articolul 6, ar
trebui interpretată ca având un domeniu de aplicare mai restrictiv decât
cel al aceluiași termen din Tratatul CEE.119    Luând
în considerare toate aceste elemente, ar trebui, așadar, să se
examineze dacă regulamentul în litigiu, după intrarea în vigoare a
Acordului privind SEE, este contrar articolului 10 din acesta,
interpretat, în temeiul articolului 6, în conformitate cu jurisprudența
relevantă a Curții și a Tribunalului anterioară datei semnării Acordului
privind SEE.120    În
această privință, trebuie să se respingă argumentul Consiliului,
potrivit căruia măsura introdusă prin regulamentul în litigiu nu
reprezintă o taxă, ci o măsură de salvgardare sui generis care nu
intră, ca atare, sub incidența articolului 10 din Acordul privind SEE.
Astfel, conform titlului său, regulamentul în litigiu se referă la
„retragerea unor concesii tarifare”. În plus, articolul 1 din regulament
dispune că „se reintroduce o taxă de 4,9 % la importul cutiilor de
viteze F15 pentru autoturisme, produse de General Motors Austria”, iar
cel al douăzeci și treilea considerent se referă la „instituirea de taxe
la un nivel egal celui al taxelor vamale care ar fi fost aplicabile în
cazul în care [ALS] nu ar fi intrat în vigoare”. În sfârșit, în cadrul
ședinței, reprezentantul Consiliului, răspunzând unei întrebări a
Tribunalului, a recunoscut că nu are importanță calificarea unei măsuri,
deoarece efectul său este identic, indiferent dacă aceasta este
calificată taxă antidumping, taxă compensatorie, retragere de concesii
tarifare, introducere a unei taxe sau a unei măsuri de salvgardare sui generis.121    În
continuare, trebuie să se amintească faptul că, potrivit unei
jurisprudențe constante, „o sarcină pecuniară, chiar dacă este minimă,
impusă unilateral asupra mărfurilor naționale sau străine în temeiul
faptului că trec frontiera, oricare ar fi denumirea și modul de aplicare
ale acesteia, și care nu reprezintă o taxă vamală propriu‑zisă,
constituie o taxă cu efect echivalent, în sensul articolelor 9 și 12 din
tratat, chiar dacă nu este percepută în beneficiul statului, nu are
niciun efect discriminatoriu sau protector și chiar dacă produsul căruia
i se aplică nu este în concurență cu niciun produs național” (Hotărârea
din 1 iulie 1969, Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders, citată
anterior, punctul 18).122    Or,
măsura introdusă prin regulamentul în litigiu reprezintă o sarcină
pecuniară, impusă în mod unilateral de Comunitate asupra cutiilor de
viteze F15 în temeiul faptului că acestea trec frontiera. Prin urmare,
fără a fi necesar să se stabilească dacă această măsură trebuie
considerată o taxă vamală la import propriu‑zisă, trebuie să se constate
că aceasta reprezintă, cel puțin, o taxă cu efect echivalent, în sensul
articolului 10 din Acordul privind SEE. Din aceasta rezultă că, după
intrarea în vigoare a Acordului privind SEE, regulamentul în litigiu era
contrar acestui articol.123    Din
cele menționate anterior rezultă că, prin adoptarea regulamentului în
litigiu în perioada care preceda intrarea în vigoare a Acordului privind
SEE, după ce Comunitățile au depus instrumentele de aprobare, Consiliul
a încălcat încrederea legitimă a reclamantei.124    În
plus, din jurisprudență rezultă că legislația comunitară trebuie să fie
certă, iar aplicarea sa previzibilă pentru justițiabili. Principiul
securității juridice impune ca orice act al instituțiilor care produce
efecte juridice să fie clar, precis și adus la cunoștința persoanei
interesate, astfel încât aceasta să poată cunoaște cu certitudine
momentul de la care acest act există și începe să producă efecte
juridice. Această cerință de securitate juridică se impune cu o rigoare
specială atunci când este vorba despre un act care poate avea consecințe
financiare, pentru a permite persoanelor interesate să cunoască cu
exactitate întinderea obligațiilor pe care actul le impune acestora (a
se vedea Hotărârea Curții din 9 iulie 1981, Gondrand Frères și
Garancini, 169/80, Rec., p. 1931, punctul 17, Hotărârea Curții din
22 februarie 1984, Kloppenburg, 70/83, Rec., p. 1075, punctul 11,
și Hotărârea Curții din 15 decembrie 1987, Irlanda/Comisia, 325/85,
Rec., p. 5041, punctul 18, și Hotărârea Tribunalului din 7
februarie 1991, Tagaras/Curtea de Justiție, T‑18/89 și T‑24/89, Rec.,
p. II‑53, punctul 40).125    Or,
prin adoptarea regulamentului în litigiu la 20 decembrie 1993, într‑un
moment în care știa cu certitudine că Acordul privind SEE urma să intre
în vigoare la 1 ianuarie 1994, Consiliul a creat cu bună știință o
situație în care, începând cu luna ianuarie 1994, urmau să coexiste două
norme de drept contradictorii, și anume, pe de o parte, regulamentul în
litigiu, direct aplicabil în ordinile juridice naționale, care
reintroducea o taxă de 4,9 % la importul cutiilor de viteze F15
produse de reclamantă, și, pe de altă parte, articolul 10 din Acordul
privind SEE, care avea efect direct și interzicea taxele vamale la
import și orice taxe cu efect echivalent. Prin urmare, regulamentul în
litigiu nu poate fi calificat drept legislație comunitară certă, iar
aplicarea sa nu poate fi considerată previzibilă pentru justițiabili.
Prin urmare, Consiliul a încălcat și principiul securității juridice.126    Chiar
dacă cele două încălcări ale principiilor generale de drept trebuie
considerate ca fiind prin ele însele suficient de grave pentru a
determina anularea regulamentului în litigiu, se impune, cu titlu
complementar, să se stabilească dacă, astfel cum pretinde reclamanta,
Consiliul a antedatat în mod intenționat numărul Jurnalului Oficial în
care a fost publicat acest regulament.127    Numărul
Jurnalului Oficial în care a fost publicat regulamentul în litigiu are
înscrisă data de 31 decembrie 1993. Potrivit articolului 2 din
regulament, acesta intră în vigoare la data publicării în Jurnalul
Oficial. Cu toate acestea, din răspunsurile scrise ale Oficiului pentru
Publicații la întrebările Tribunalului rezultă că Jurnalul Oficial din
31 decembrie 1993 nu a fost pus la dispoziția publicului, la sediul
Oficiului pentru Publicații și în toate limbile oficiale ale
Comunității, decât la 11 ianuarie 1994, la ora 16.45. Potrivit
jurisprudenței, cu toate că există o prezumție că data publicării este
cea înscrisă în mod efectiv pe fiecare număr al Jurnalului Oficial, în
cazul unei probe contrare, trebuie să se țină seama de data publicării
efective (a se vedea Hotărârea Racke, citată anterior, punctul 15).
Rezultă că data publicării efective a numărului Jurnalului Oficial în
cauză în speță este 11 ianuarie 1994 și că regulamentul nu a intrat în
vigoare decât la acea dată.128    Pe
de altă parte, din înscrisurile de la dosar, din documentele prezentate
de Consiliu la cererea Tribunalului, precum și din răspunsurile scrise
ale Consiliului și ale Oficiului pentru Publicații la întrebările
Tribunalului rezultă că regulamentul în litigiu a fost trimis Oficiului
pentru Publicații de către Consiliu la 3 sau la 4 ianuarie 1994, că, în
nota care îl însoțea, Consiliul a transmis Oficiului pentru Publicații
instrucțiunea să publice regulamentul în ediția din 1993 a Jurnalului
Oficial, că această instrucțiune a fost confirmată de Consiliu cu ocazia
unui apel telefonic din partea Oficiului pentru Publicații și că acesta
din urmă a primit regulamentul complet printr‑un fax din 6 ianuarie
1994.129    În
cadrul ședinței, în răspunsul la întrebările Tribunalului, Consiliul a
explicat că nu a pretins niciodată că regulamentul în litigiu trebuia să
intre în vigoare înainte de publicare. În acea perioadă, deși cunoștea
jurisprudența cu privire la data publicării efective a Jurnalului
Oficial (a se vedea punctul 127 de mai sus), Consiliul aplica practica
transmiterii către Oficiul pentru Publicații a instrucțiunii de a
publica actele adoptate într‑un anumit an în ediția Jurnalului Oficial
din același an. Totuși, această practică a fost modificată de atunci.130    Cu
toate acestea, fără a se pronunța asupra legalității acestei practici
care trebuie să fie calificată cel puțin îndoielnică, Tribunalul remarcă
faptul că, în pofida acestei practici, mai multe acte adoptate de
Consiliu în decembrie 1993 au fost publicate în ediția 1994 a Jurnalului
Oficial. Este vorba, în special, despre Deciziile 94/1 și 94/2,
adoptate la 13 decembrie 1993, dar publicate în JO 1994, L 1, cu
data de 3 ianuarie 1994, precum și despre Regulamentul (CE)
nr. 5/94 al Consiliului din 22 decembrie 1993 privind suspendarea
măsurilor antidumping aplicate țărilor din AELS, publicat în JO 1994,
L 3, cu data de 5 ianuarie 1994.131    Din
cele menționate anterior rezultă că, în mod intenționat, Consiliul a
antedatat numărul Jurnalului Oficial în care a fost publicat
regulamentul în litigiu.132    Acționând
astfel, Consiliul a încălcat încă o dată principiul securității
juridice care, conform jurisprudenței amintite la punctul 124 de mai
sus, impune ca orice act al instituțiilor care produce efecte juridice
să fie nu numai clar și precis, ci și adus la cunoștința persoanei
interesate, astfel încât aceasta să poată cunoaște cu certitudine
momentul de la care acest act există și începe să producă efecte
juridice.133    Comportamentul
administrației Consiliului trebuie considerat deosebit de grav,
deoarece este contrar instrucțiunilor formale transmise Oficiului pentru
Publicații chiar de către Consiliu și „care urmăresc să asigure că data
publicării înscrisă pe fiecare număr al Jurnalului Oficial corespunde
datei la care acest număr este în mod efectiv pus la dispoziția
publicului, în toate limbile, la acest Oficiu” (a se vedea Hotărârea
Racke, citată anterior, punctul 15). În plus, după cum a observat în mod
întemeiat reclamanta, cadrul juridic existent la 31 decembrie 1993 era
diferit de cel existent după 1 ianuarie 1994, data de intrare în vigoare
a Acordului privind SEE.134    Din
cele menționate anterior, rezultă că primul motiv și al doilea aspect
al celui de al doilea motiv examinate împreună sunt întemeiate. 135    În
aceste condiții, regulamentul în litigiu trebuie să fie anulat, fără a
fi necesară pronunțarea asupra celorlalte argumente și motive invocate
de reclamantă. Cu privire la cheltuielile de judecată136    În
conformitate cu articolul 87 alineatul (2) din Regulamentul de
procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la
plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a solicitat
obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată, iar Consiliul a
căzut în pretenții, se impune ca, pe lângă propriile cheltuieli de
judecată, Consiliul să fie obligat să suporte și cheltuielile de
judecată efectuate de reclamantă.137    Articolul
87 alineatul (4) din Regulamentul de procedură prevede că instituțiile
care intervin în litigiu suportă propriile cheltuieli de judecată. Prin
urmare, Comisia va suporta propriile cheltuieli de judecată.138    Intervenția
Republicii Austria a fost admisă, dar nu în temeiul articolului 37 al
doilea paragraf din Statutul (CE) al Curții, ci în conformitate cu
angajamentul Comunității cuprins în Declarația „privind drepturile
statelor AELS în fața Curții de Justiție a CE”, anexată la Acordul
privind SEE, în scopul de a oferi posibilitatea de intervenție în
temeiul articolului 37 din Statutul Curții pentru statele AELS și
Autoritatea AELS de Supraveghere în fața Curții de Justiție „pentru a
consolida omogenitatea juridică în cadrul SEE” (a se vedea Ordonanța
Tribunalului din 20 octombrie 1994, Opel Austria/Consiliul, T‑115/94,
nepublicată în Recueil). Această declarație trebuie interpretată în
sensul că, pentru statele AELS și Autoritatea AELS de Supraveghere,
Comunitatea s‑a angajat să ofere aceeași posibilitate de intervenție ca
și cea de care dispun statele membre și instituțiile comunitare. Rezultă
că acestea trebuie să beneficieze de aceleași drepturi și să aibă
aceleași obligații. Or, articolul 87 alineatul (4) din Regulamentul de
procedură prevede că statele membre care intervin în litigiu suportă
propriile cheltuieli de judecată. În aceste condiții, Republica Austria
suportă propriile cheltuieli de judecată.Pentru aceste motive_TRIBUNALUL (Camera a patra)declară și hotărăște:1)      Anulează
Regulamentul (CE) nr. 3697/93 al Consiliului din 20 decembrie 1993
de retragere a unor concesii tarifare în conformitate cu articolul 23
alineatul (2) și cu articolul 27 alineatul (3) litera (a) din Acordul de
liber schimb încheiat între Comunitate și Austria (General Motors
Austria).2)      Consiliul suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de reclamantă.3)      Comisia și Republica Austria suportă propriile cheltuieli de judecată.Lenaerts LindhCookePronunțată în ședință publică la Luxemburg, la 22 ianuarie 1997.Grefier        PreședinteH. Jung       K. Lenaerts* Limba de procedură: engleza.