CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL PRIIT PIKAMÄE
prezentate la 12 noiembrie 2019(1)
Cauza C‑183/18
Centraal Justitieel Incassobureau, Ministerie van Veiligheid en Justitie (CJIB)
împotriva
Bank BGŻ BNP Paribas S.A. w Gdańsku,
cu participarea
Prokuratura Rejonowa Gdańsk‑Śródmieście w Gdańsku
[cerere de decizie preliminară formulată de Sąd Rejonowy Gdańsk‑Południe w Gdańsku (Tribunalul Districtual Gdańsk Sud din Gdańsk, Polonia)]
„Trimitere preliminară – Spațiu de libertate, securitate și justiție – Cooperare judiciară în materie penală – Decizia‑cadru 2005/214/JAI – Recunoașterea și executarea sancțiunilor financiare impuse persoanelor juridice – Obligația de interpretare conformă a dreptului național – Domeniu de aplicare – Noțiunea de «persoană juridică» – Sancțiune financiară impusă unei entități lipsite de personalitate juridică”
I.      Introducere
1.        Decizia‑cadru 2005/214/JAI a Consiliului din 24 februarie 2005 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce a sancțiunilor financiare(2) permite autorităților dintr‑un stat membru (denumit în continuare „statul emitent”) să solicite executarea unei sancțiuni financiare într‑un alt stat membru (denumit în continuare „statul executant”) în care persoana fizică sau juridică împotriva căreia a fost pronunțată o decizie are proprietăți sau venituri, are reședința obișnuită sau, în cazul unei persoane juridice, are sediul social.
2.        Rezultată dintr‑o cerere a Centraal Justitieel Incassobureau (CJIB) (Biroul central de recuperare judiciară, Țările de Jos)(3) din cadrul Ministerie Veiligheid en Justitie (Ministerul Securității și Justiției, Țările de Jos) de recunoaștere și de executare a deciziei Adm. Verwerking Flitsgegevens CJIB HA Leeuwarden (Serviciul de prelucrare a datelor din memoria flash al CJIB din Leeuwarde, Țările de Jos) din 25 noiembrie 2016, prin care este aplicată o amendă de 36 euro Bank BGŻ BNP Paribas S.A. w Gdańsku (Bank BGŻ BNP Paribas S.A. din Gdańsk, Polonia)(4), prezenta trimitere preliminară invită Curtea să pună în aplicare concluziile deduse din Hotărârea din 29 iunie 2017, Popławski(5), în ceea ce privește efectele deciziilor‑cadru, în special în ceea ce privește modalitățile de punere în aplicare a obligației de interpretare conformă.
3.        Într‑un mod inedit, această trimitere preliminară determină Curtea să stabilească dacă și, dacă este cazul, în ce mod poate fi executată o sancțiune financiară într‑un stat membru, atunci când această sancțiune vizează o entitate care nu dispune de personalitate juridică în acest stat.
II.    Cadrul juridic
A.      Dreptul Uniunii
1.      Decizia‑cadru (UE) 2005/214
4.        Potrivit articolului 1 din Decizia‑cadru 2005/214, intitulat „Definiții”:
„În sensul prezentei decizii‑cadru:
(a)      prin «decizie» înseamnă o decizie definitivă care impune plata unei sancțiuni financiare de către o persoană fizică sau juridică, atunci când decizia a fost luată de:
[…]
(iii)      o autoritate a statului emitent, alta decât o instanță judecătorească, pentru acte incriminate de dreptul intern al statului emitent, constituind încălcări ale normelor de drept, cu condiția ca persoana în cauză să fi avut posibilitatea judecării cauzei sale de către o instanță judecătorească cu competență specială în materie penală;
[…]”
5.        Articolul 4 din această decizie‑cadru, intitulat „Transmiterea deciziilor și recursul la autoritatea centrală”, prevede la alineatele (1) și (6):
„(1)      O decizie împreună cu un certificat după cum se prevede în prezentul articol pot fi transmise autorităților competente dintr‑un stat membru în care persoana fizică sau juridică împotriva căreia a fost pronunțată o decizie are proprietăți sau venituri, are reședința obișnuită sau, în cazul unei persoane juridice, are sediul social.
[…]
(6)      Atunci când o autoritate din statul executant care primește o decizie pe care nu are competența să o recunoască și să ia toate măsurile pentru executarea sa, aceasta, ex officio, transmite decizia autorității competente și informează autoritatea competentă din statul emitent în consecință.”
6.        Articolul 5 din decizia‑cadru menționată, intitulat „Domeniu de aplicare”, prevede la alineatul (1):
„Următoarele infracțiuni, dacă sunt incriminate în statul emitent și după cum sunt definite în legislația statului emitent, în condițiile prezentei decizii‑cadru și fără verificarea dublei încriminări a faptei, conduc la recunoașterea și executarea deciziilor:
[…]
–        conduită contrară normelor de trafic rutier, inclusiv încălcarea reglementărilor referitoare la orele de conducere și perioadele de odihnă și a reglementărilor privind bunurile periculoase;
[…]”
7.        Articolul 6 din Decizia‑cadru 2005/214, intitulat „Recunoașterea și executarea deciziilor”, are următorul cuprins:
„Autoritățile competente din statul executant recunosc fără altă formalitate o decizie care a fost transmisă în conformitate cu articolul 4 și iau imediat toate măsurile necesare pentru executarea sa, cu excepția cazului în care autoritatea competentă decide să invoce unul din temeiurile de nerecunoaștere sau neexecutare prevăzute la articolul 7.”
8.        Potrivit articolului 9 alineatele (1) și (3) din această decizie‑cadru:
„(1)      Fără a aduce atingere alineatului (3) din prezentul articol și articolului 10, executarea deciziei este guvernată de legislația statului executant în același mod ca o sancțiune financiară a statului executant. Numai autoritățile statului executant sunt competente să decidă cu privire la procedurile de executare și să stabilească toate măsurile legate de acestea, inclusiv temeiurile de încetare a executării.
[…]
(3)      O sancțiune financiară impusă împotriva unei persoane juridice este executată chiar dacă statul executant nu recunoaște principiul răspunderii penale a persoanelor juridice.”
9.        În temeiul articolului 20 din decizia‑cadru menționată:
„(1)      Statele membre iau măsurile necesare pentru a se conforma dispozițiilor prezentei decizii‑cadru până la 22 martie 2007.
(2)      Fiecare stat membru poate limita aplicarea sa, pentru o perioadă de până la cinci ani de la data intrării în vigoare a prezentei decizii‑cadru:
[…]
(b)      în privința persoanelor juridice, la deciziile referitoare la fapte pentru care un instrument european prevede aplicarea principiului răspunderii persoanelor juridice.
[…]
(3)      Fiecare stat membru se poate opune recunoașterii și executării deciziilor, atunci când certificatul prevăzut la articolul 4 creează posibilitatea încălcării drepturilor fundamentale sau a principiilor juridice fundamentale înscrise la articolul 6 din tratat. Se aplică procedura prevăzută la articolul 7 alineatul (3).
[…]”
2.      Directiva 2015/413
10.      Considerentele (1) și (2) ale Directivei (UE) 2015/413(6) au următorul cuprins:
„(1)      Îmbunătățirea siguranței rutiere reprezintă un obiectiv central al politicii Uniunii [Europene] în domeniul transporturilor. Uniunea urmărește o politică de îmbunătățire a siguranței rutiere, având ca obiectiv reducerea deceselor, a vătămărilor corporale și a daunelor materiale. Un element important al acestei politici îl constituie aplicarea consecventă a sancțiunilor pentru încălcările normelor de circulație săvârșite în Uniune care pun în pericol în mod semnificativ siguranța rutieră.
(2)      […] Prezenta directivă urmărește să garanteze […] cercetarea eficientă a încălcărilor normelor de circulație care afectează siguranța rutieră.”
11.      Articolul 2 din această directivă, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede că aceasta se aplică, printre altele, în cazul excesului de viteză.
12.      Articolul 3 litera (n) din directiva menționată prevede:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
[…]
(n)      «deținătorul vehiculului» înseamnă persoana pe numele căreia este înmatriculat vehiculul, astfel cum este definită în dreptul statului membru de înmatriculare.”
13.      Potrivit articolului 4 alineatul (3) al treilea paragraf din Directiva 2015/413:
„Statul membru în care s‑a săvârșit încălcarea utilizează, în temeiul prezentei directive, datele obținute în scopul de a stabili persoana răspunzătoare pentru încălcările normelor de circulație care afectează siguranța rutieră enumerate la articolul 2 din prezenta directivă.”
B.      Dreptul polonez
14.      Capitolul 66b din ustawa – Kodeks postępowania karnego (Legea de instituire a unui Cod de procedură penală)(7) din 6 iunie 1997 transpune în ordinea juridică poloneză dispozițiile Deciziei‑cadru 2005/214.
15.      Capitolul 66b din CPP, intitulat „Cererea unui stat membru al Uniunii Europene referitoare la executarea unei decizii care impune plata unei sancțiuni financiare”, prevede la articolul 611ff:
„§ 1.      În cazul în care [statul emitent] cere executarea unei decizii definitive privind o sancțiune financiară, această decizie este pusă în executare de Sąd Rejonowy [Tribunalul Districtual, Polonia] din districtul în care autorul are bunuri sau venituri sau are o reședință permanentă sau temporară. În sensul dispozițiilor prezentului capitol, «sancțiune financiară» înseamnă obligația autorului de a plăti următoarele sume conform deciziei:
1)      o sumă de bani cu titlu de sancțiune pentru infracțiunea comisă;
[…]
§ 6.      Dacă dispozițiile prezentului capitol nu prevăd altfel, pentru executarea deciziilor menționate la alineatul 1 se aplică dreptul polonez […]”
16.      Articolul 611fg din CPP prevede:
„Se poate refuza executarea deciziei menționate la articolul 611ff alineatul 1 în cazul în care:
1)      fapta pentru care a fost emisă decizia nu este o infracțiune conform dreptului polonez, cu excepția cazului în care, potrivit legii statului emitent al deciziei, aceasta constituie o infracțiune prevăzută la articolul 607w sau o infracțiune:
[…]
c)      contra siguranței circulației rutiere,
[…]
2)      decizia nu este însoțită de certificatul prevăzut la articolul 611ff alineatul 2 sau certificatul menționat este incomplet sau evident neconform cu dispozițiile deciziei;
[…]
7)      autorul nu se află sub jurisdicția autorităților penale poloneze sau lipsește autorizația necesară pentru urmărirea penală a acestuia;
[…]
9)      din certificatul menționat la articolul 611ff alineatul 2 reiese că persoana căreia i se adresează decizia nu a fost informată corespunzător cu privire la posibilitatea și dreptul de a contesta această decizie;
10)      din certificatul menționat la articolul 611ff alineatul 2 reiese că decizia a fost emisă în absența autorului, cu excepția situației în care:
a)      autorul a fost citat sau notificat în alt mod cu privire la termenul și locul ședinței, fie aceasta publică sau nu, și a fost informat că neprezentarea nu împiedică emiterea deciziei sau dacă apărătorul autorului a fost prezent la ședința de audiere sau de judecată,
b)      autorul, după primirea unei copii a deciziei, cu indicarea dreptului, a termenului și a modalității în care poate solicita, în statul membru emitent, inițierea unei noi proceduri jurisdicționale în aceeași cauză, nu a depus o astfel de cerere în termenul stabilit de lege sau a declarat că nu contestă decizia emisă;
11)      infracțiunea la care se referă decizia ține de competența instanțelor penale poloneze și a fost supusă amnistiei;
12)      decizia impune o sancțiune financiară mai mică de 70 de euro sau mai mică decât contravaloarea acestei sume în altă monedă.”
17.      Articolul 611fh din CPP prevede:
„§ 1.      Instanța se pronunță asupra executării unei decizii de impunere a unor sancțiuni financiare într‑o ședință la care pot participa prokurator [Ministerul Public, Polonia], autorul – dacă se află pe teritoriul Republicii Polone, precum și apărătorul acestuia – dacă se prezintă. În cazul în care autorul nu se află pe teritoriul Republicii Polone și nu are apărător, președintele instanței competente pentru examinarea cauzei poate numi un avocat din oficiu.
§ 2.      Ordonanța instanței referitoare la executarea unei decizii de impunere a unor sancțiuni financiare poate face obiectul unei căi de atac.
§ 3.      O decizie definitivă de impunere a unor sancțiuni financiare însoțită de un certificat precum cel prevăzut la articolul 611ff alineatul 2 constituie un titlu executoriu și este executorie în Republica Polonă după emiterea ordonanței privind executarea.
§ 4.      În cazul în care informațiile transmise de către statul emitent nu sunt suficiente pentru a lua o decizie în ceea ce privește executarea unei decizii de impunere a unor sancțiuni financiare, instanța solicită unei instanțe sau altei autorități competente din statul emitent să completeze aceste informații în termenul stabilit.
§ 5.      În cazul nerespectării termenului prevăzut la alineatul 4, ordonanța privind executarea deciziei se emite pe baza informațiilor trimise inițial.”
18.      Ustawa – Kodeks postępowania w sprawach o wykroczenia (Legea de instituire a unui Cod de procedură în materie de contravenții)(8) din 24 august 2001 prevede la articolul 116b alineatul 1:
„În cazul cererilor adresate unui stat membru al [Uniunii] de executare a unei amenzi, a unei sancțiuni pecuniare sau a unei obligații de reparare a prejudiciului sau de executare a deciziei care impune plata cheltuielilor de judecată precum și de executare a hotărârii unei instanțe sau a unui alt organ al statului membru al Uniunii Europene de impunere a unor sancțiuni financiare se aplică mutatis mutandis dispozițiile capitolului 66a sau 66b din  [CPP].”
19.      În cadrul capitolului XI, intitulat „Contravenții în materia siguranței și a ordinii în transporturi”, din ustawa – Kodeks wykroczeń (Legea de instituire a Codului contravențiilor)(9) din 20 mai 1971, articolul 92a prevede:
„Conducătorul auto care nu respectă limita de viteză stabilită de lege sau un semn rutier este sancționat cu amendă.”
20.      Potrivit articolului 25 alineatul 1 din ustawa – Kodeks karny wykonawczy (Legea de instituire a Codului executării pedepselor)(10) din 6 iunie 1997:
„Executarea […] unei amenzi, a unei sancțiuni pecuniare și a plății cheltuielilor de judecată se efectuează conform dispozițiilor Kodeks postępowania cywilnego [Codul de procedură civilă], cu excepția cazurilor în care această lege prevede altfel.”
21.      Articolul 33 din ustawa – Kodeks cywilny (Legea de instituire a Codului civil)(11) din 23 aprilie 1964 prevede:
„Prin persoană juridică se înțelege Skarb Państwa [Trezoreria Națională, Polonia] și organismele cărora li se conferă personalitate juridică prin norme specifice.”
22.      Articolul 64 din ustawa – Kodeks postępowania cywilnego (Legea de instituire a Codului de procedură civilă)(12) din 17 noiembrie 1964 prevede:
„§ 1.      Orice persoană fizică sau juridică are capacitatea de a fi parte în cadrul unui proces (capacitatea procesuală).
§ 11.      De asemenea, au capacitate procesuală organismele fără personalitate juridică cărora legea le conferă această capacitate.
[…]”
23.      Articolul 5 punctul 4 din ustawa o swobodzie działalności gospodarczej (Legea privind libera exercitare a activității economice)(13) din 2 iulie 2004 definește „sucursala” ca fiind „o parte distinctă și independentă din punct de vedere organizațional a activității economice desfășurate de antreprenor în afara sediului său ori a sediului său principal de activitate”.
III. Situația de fapt, procedura principală și întrebările preliminare
24.      La 9 iulie 2017, CJIB a sesizat Sąd Rejonowy Gdańsk‑Południe w Gdańsku (Tribunalul Districtual Gdańsk Sud din Gdańsk, Polonia), instanța de trimitere din speță, cu o cerere de recunoaștere și de executare a deciziei din 25 noiembrie 2016.
25.      Amenda impusă prin această decizie vizează sancționarea unei depășiri cu 6 km/h a vitezei legale, săvârșită la 13 noiembrie 2016 la Utrecht (Țările de Jos) de conducătorul unui vehicul aparținând Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk.
26.      Din certificatul anexat de CJIB la decizia din 25 noiembrie 2016 reiese că Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, entitatea căreia i‑a fost aplicată sancțiunea, „nu a fost audiată, la cererea sa”, în cursul procedurii. În conformitate cu dreptul neerlandez, aceasta a fost informată cu privire la dreptul său de a contesta temeinicia acuzațiilor reținute împotriva sa, însă nu a exercitat o cale de atac în termenul stabilit. În consecință, decizia a devenit definitivă la 6 ianuarie 2017, iar executarea sancțiunii pe care aceasta o impune se va prescrie, potrivit dreptului neerlandez, la 6 ianuarie 2022.
27.      Pentru a se pronunța cu privire la recunoașterea și la executarea sancțiunii financiare, instanța de trimitere a organizat o ședință. Părțile nu s‑au prezentat și nu au depus declarații.
28.      Instanța de trimitere subliniază că capitolul 66b din CPP, care transpune, în dreptul polonez, dispozițiile Deciziei‑cadru 2005/214, se aplică în privința executării deciziilor emise atât în materie de infracțiuni, cât și în materie de contravenții(14).
29.      Aceasta apreciază totuși că transpunerea Deciziei‑cadru 2005/214 nu este completă. Legiuitorul polonez ar fi utilizat termenul „autor” pentru a defini domeniul de aplicare personal al legislației de transpunere, însă în CPP acest termen ar include numai persoanele fizice, în timp ce, în temeiul articolelor 1 și 9 din această decizie‑cadru, aceasta din urmă se aplică de asemenea deciziilor care impun plata unor sancțiuni financiare de către persoanele juridice.
30.      În consecință, posibilitatea de a executa o decizie care impune plata unei sancțiuni financiare de către o persoană juridică nu ar intra în domeniul de aplicare al articolului 611ff și următoarele din CPP, nici în cel al ustawa o odpowiedzialności podmiotów zbiorowych za czyny zabronione pod groźbą kary (Legea privind răspunderea entităților colective pentru fapte ilicite susceptibile de sancțiune)(15) din 28 octombrie 2002, întrucât această lege nu se aplică contravențiilor săvârșite de entități colective.
31.      Potrivit instanței de trimitere, această împrejurare conduce la refuzul sistematic al instanțelor poloneze de a recunoaște și de a executa decizii care impun plata unor sancțiuni financiare de către persoanele juridice, cu toate că, în temeiul articolului 9 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2005/214, astfel de decizii trebuie executate chiar dacă statul executant nu recunoaște principiul răspunderii penale a persoanelor juridice.
32.      În ceea ce privește posibilitatea instanțelor poloneze de a aplica direct dispozițiile acestei decizii‑cadru, instanța de trimitere arată că, potrivit jurisprudenței Curții, în special Hotărârea din 29 iunie 2017, Popławski(16), în lipsa efectului direct al deciziilor‑cadru, revine instanțelor naționale obligația de a interpreta dreptul național în conformitate cu aceste texte.
33.      Totuși, instanța de trimitere consideră că noțiunea de „autor” care figurează în CPP nu pare a putea fi interpretată astfel încât să includă persoanele juridice, pentru a asigura conformitatea dispozițiilor naționale cu Decizia‑cadru 2005/214.
34.      Prin urmare, pe de o parte, instanța de trimitere ridică problema obligației de a înlătura aplicarea normei naționale în cazul în care aceasta nu poate face obiectul unei interpretări conforme sau de a o înlocui cu reglementarea care figurează în această decizie‑cadru.
35.      Pe de altă parte, instanța de trimitere ridică problema noțiunii de „persoană juridică”. Aceasta subliniază că, potrivit dreptului polonez, o entitate precum Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk este menționată în Registrul comerțului și dispune de un sediu propriu. În pofida autonomiei sale din punct de vedere organizațional, această entitate nu are personalitate (capacitate) juridică distinctă de cea a Bank BGŻ BNP Paribas S.A., al cărei sediu se află la Varșovia (Polonia)(17) și nu ar putea să aibă capacitate procesuală (cu excepția cauzelor din domeniul dreptului muncii). În schimb, s‑ar părea că, potrivit dreptului neerlandez, unitățile organizaționale ale unei persoane juridice ar intra de asemenea sub incidența noțiunii de „persoană juridică”.
36.      În acest context, instanța de trimitere urmărește să se stabilească dacă noțiunea de „persoană juridică” utilizată în Decizia‑cadru 2005/214 este o noțiune autonomă de drept al Uniunii sau dacă trebuie interpretată în conformitate cu dreptul statului emitent ori în conformitate cu dreptul statului executant.
37.      În aceste condiții, Sąd Rejonowy Gdańsk‑Południe w Gdańsku (Tribunalul Districtual Gdańsk Sud din Gdańsk, Polonia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Dispozițiile articolului 1 litera (a), ale articolului 9 alineatul (3) și ale articolului 20 alineatul (1) și alineatul (2) litera (b) din Decizia‑cadru [2005/214] trebuie interpretate în sensul că o decizie trimisă spre executare, care impune plata unei sancțiuni financiare de către o persoană juridică, trebuie executată în statul executant chiar dacă reglementările naționale de implementare a acestei decizii‑cadru nu prevăd posibilitatea de executare a unei decizii care impune plata unei sancțiuni financiare de către o persoană juridică?
2)      În cazul unui răspuns pozitiv la prima întrebare, noțiunea de «persoană juridică» ce figurează la articolul 1 litera (a) și la articolul 9 alineatul (3) din Decizia‑cadru [2005/214] trebuie interpretată:
a.      în conformitate cu reglementările statului emitent – articolul 1 litera (c);
b.      în conformitate cu reglementările statului executant – articolul 1 litera (d);
c.      ca o noțiune autonomă de drept al Uniunii
și, prin urmare, include și sucursala persoanei juridice chiar dacă această sucursală nu are personalitate juridică în statul executant?”
IV.    Procedura în fața Curții
38.      Bank BGŻ BNP Paribas Varșovia, guvernele polonez, maghiar, și neerlandez, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise.
V.      Analiză
A.      Cu privire la prima întrebare preliminară
39.      Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită Curții să stabilească dacă articolul 1 litera (a) articolul 9 alineatul (3), precum și articolul 20 alineatul (1) și alineatul (2) litera (b) din Decizia‑cadru 2005/214 trebuie interpretate în sensul că o decizie trimisă spre executare, care impune plata unei sancțiuni financiare de către o persoană juridică, trebuie executată în statul executant chiar dacă reglementările naționale de transpunere a acestei decizii‑cadru nu prevăd posibilitatea de executare a unei decizii care impune plata unei sancțiuni financiare de către o persoană juridică.
40.      În primul rând, considerăm că din Decizia‑cadru 2005/214 rezultă fără ambiguitate că, chiar în ipoteza în care dreptul statului executant nu recunoaște principiul răspunderii penale a persoanelor juridice, sancțiunile financiare impuse acestor persoane pentru infracțiuni rutiere trebuie recunoscute și executate.
41.      În această privință, constatăm că, în conformitate cu numeroase dispoziții ale Deciziei‑cadru 2005/214, precum articolul 1 litera (a), articolul 4 alineatul (1) sau secțiunea (f) a certificatului care figurează în anexa la aceasta(18), în cadrul sistemului instituit prin această decizie‑cadru, o sancțiune financiară poate fi impusă atât unei persoane fizice, cât și unei persoane juridice.
42.      Pe de altă parte, din interpretarea coroborată a articolelor 6 și 7 din Decizia‑cadru 2005/214 reiese că o decizie în sensul acestei decizii‑cadru trebuie, în principiu, să fie recunoscută și executată, statele membre neputându‑și întemeia refuzul pe împrejurarea că dreptul național nu prevede posibilitatea de executare a unei decizii care impune plata unei sancțiuni financiare de către o persoană juridică(19).
43.      În sfârșit, legiuitorul Uniunii a anticipat disparitățile dintre legislațiile naționale în ceea ce privește răspunderea penală a persoanelor juridice(20). Astfel, fără a impune statelor membre vreo obligație de a institui răspunderea penală a acestor persoane, acesta a prevăzut, la articolul 9 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2005/214, că o sancțiune financiară impusă unei asemenea persoane trebuie executată „chiar dacă statul executant nu recunoaște principiul răspunderii penale a persoanelor juridice”.
44.      În consecință, Decizia‑cadru 2005/214, al cărei caracter obligatoriu este indiscutabil(21), impune în mod clar statelor membre obligația de a executa o decizie care impune plata unei sancțiuni financiare de către o persoană juridică.
45.      Această concluzie nu este infirmată de articolul 20 alineatul (2) litera (b) din această decizie‑cadru, în măsura în care posibilitatea oferită statelor membre de a limita, în mod tranzitoriu și condiționat, aplicarea acesteia în privința persoanelor juridice a încetat la 22 martie 2010.
46.      În al doilea rând, pornind de la premisa că dispozițiile Deciziei‑cadru 2005/214 nu ar fi fost transpuse corect în dreptul polonez, că noțiunea de „autor” care figurează la articolul 611ff alineatul 1 din CPP nu ar include persoanele juridice și că nicio altă dispoziție nu ar permite remedierea acestei lacune, instanța de trimitere urmărește să afle dacă dreptul național trebuie să fie lăsat neaplicat și dacă dispozițiile acestei decizii‑cadru trebuie să i se substituie.
47.      În această privință, amintim că efectele deciziilor‑cadru au fost precizate și circumscrise în jurisprudența cea mai recentă a Curții(22). Întemeindu‑se pe lipsa efectului direct al acestora, Curtea a considerat că, pe lângă imposibilitatea de a aplica direct dispozițiile unei decizii‑cadru, o instanță a unui stat membru nu este obligată să înlăture aplicarea unei dispoziții a dreptului său național contrară unei decizii‑cadru(23). Totuși, caracterul obligatoriu al unei decizii‑cadru implică pentru autoritățile naționale obligația de a interpreta dreptul lor național în conformitate cu aceasta(24).
48.      Concret, aceasta presupune că autoritățile naționale trebuie să interpreteze dreptul național, în cea mai mare măsură posibilă, în lumina textului și a finalității deciziilor‑cadru pentru a atinge rezultatul urmărit de acestea. O asemenea interpretare nu poate totuși să conducă, pe de o parte, la o interpretare contra legem
a dreptului național și, pe de altă parte, la stabilirea sau la agravarea, în temeiul deciziilor‑cadru și independent de o lege adoptată pentru punerea în aplicare a acestora, a răspunderii penale a celor care au săvârșit o infracțiune(25).
49.      În speță, în lipsa efectului direct al Deciziei‑cadru 2005/214, este exclus, prin urmare, ca instanța de trimitere să înlăture aplicarea CPP sau să aplice direct decizia‑cadru menționată în locul acestuia din urmă.
50.      În ceea ce privește interpretarea conformă a dispozițiilor CPP care transpun Decizia‑cadru 2005/214, este evident că, în temeiul repartizării competențelor între Curte și instanțele naționale, revine, în speță, numai instanței naționale sarcina de a stabili, ținând seama de ansamblul dreptului intern și de metodele de interpretare recunoscute de acesta, dacă o interpretare conformă a dreptului național care garantează efectivitatea deplină a acestei decizii‑cadru și care conduce la o soluție conformă cu finalitatea sa este posibilă(26).
51.      Totuși, întrucât instanța de trimitere pare să aibă îndoieli cu privire la o asemenea posibilitate în speță, dorim să evidențiem următoarele elemente(27).
52.      În primul rând, asemenea guvernului polonez și Comisiei, considerăm că noțiunea de „autor” poate include atât persoanele fizice, cât și persoanele juridice.
53.      În plus, în măsura în care Decizia‑cadru 2005/214 nu are ca obiect armonizarea dreptului penal material, legiuitorul polonez a recurs, în opinia noastră, în conformitate cu această decizie‑cadru, în cadrul transpunerii deciziei‑cadru menționate în capitolul 66b din CPP, la noțiunea de „autor”, care este prima facie
o noțiune neutră, astfel încât, în contextul capitolului 66b din CPP și al executării sancțiunilor financiare, această noțiune poate fi interpretată independent de accepțiunea sa din dreptul penal material(28). Această abordare a legiuitorului polonez corespunde, în opinia noastră, logicii Deciziei‑cadru 2005/214, având în vedere că aceasta din urmă nu impune nicidecum statelor membre să prevadă un mecanism al răspunderii penale a persoanelor juridice, obligându‑le însă să execute sancțiunile financiare aplicate unor astfel de persoane.
54.      În consecință, contrar sugestiei instanței de trimitere, pentru a interpreta noțiunea de „autor” în sensul dispozițiilor CPP referitoare la executarea sancțiunilor, nu este necesar să se facă referire la această noțiune în sensul dreptului penal material, astfel încât această noțiune poate fi interpretată, în opinia noastră, ca făcând trimitere la entitatea vizată de o sancțiune financiară definitivă, indiferent dacă este vorba despre o persoană juridică sau despre o persoană fizică.
55.      De altfel, potrivit dosarului de care dispune Curtea, diferite instanțe poloneze au admis deja cereri de executare a unor sancțiuni financiare impuse în Țările de Jos unor persoane juridice pentru infracțiuni rutiere. Având în vedere informațiile care figurează în decizia de trimitere și în dosarul prezentat Curții, considerăm că este posibil să se concluzioneze că dreptul polonez nu se opune executării, în acest stat membru, a unei amenzi impuse unei persoane juridice sau, în orice caz, că acest drept poate fi interpretat în conformitate cu dispozițiile Deciziei‑cadru 2005/214.
56.      În al doilea rând, orice obiecție întemeiată pe o eventuală agravare a răspunderii penale a persoanelor juridice trebuie înlăturată. Astfel, principiul și întinderea răspunderii autorului actului ilicit nu sunt determinate de Decizia‑cadru 2005/214, ci potrivit dreptului statului emitent, iar în statul executant, în speță Republica Polonă, se ridică numai problema executării sancțiunii.
57.      Ținând seama de ansamblul acestor considerații, propunem să se răspundă la prima întrebare preliminară că dispozițiile Deciziei‑cadru 2005/214 trebuie interpretate în sensul că o decizie trimisă spre executare, care impune plata unei sancțiuni financiare de către o persoană juridică, trebuie executată în statul executant chiar dacă reglementările naționale de transpunere a acestei decizii‑cadru nu prevăd posibilitatea de executare a unei decizii care impune plata unei sancțiuni financiare de către o persoană juridică. În acest scop, în măsura în care dispozițiile deciziei‑cadru menționate nu au efect direct, autoritatea competentă din statul executant trebuie să ia în considerare ansamblul dreptului intern și să aplice metodele de interpretare recunoscute de acesta pentru a interpreta dispozițiile naționale, în cea mai mare măsură posibilă, în lumina textului și a finalității Deciziei‑cadru 2005/214.
B.      Cu privire la a doua întrebare preliminară
58.      Prin intermediul celei de a doua întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită Curții să stabilească, pe de o parte, dacă noțiunea de „persoană juridică” ce figurează în Decizia‑cadru 2005/214 trebuie interpretată în conformitate cu dreptul statului emitent sau al statului executant sau ca noțiune autonomă de drept al Uniunii și, pe de altă parte, dacă este necesar să se deducă de aici că această noțiune include de asemenea o entitate precum Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, deși aceasta nu are personalitate juridică proprie în statul executant.
59.      În esență, pe lângă definiția noțiunii de „persoană juridică”, instanța de trimitere urmărește să se stabilească, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, în ce mod și împotriva cărei entități trebuie executată sancțiunea.
60.      În această privință, amintim că, în speță, sancțiunea a fost aplicată Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, însă numai Bank BGŻ BNP Paribas Varșovia dispune de personalitate (capacitate) juridică în Polonia. Astfel, sub rezerva verificărilor care trebuie efectuate de instanța de trimitere, din dosarul prezentat Curții reiese că, în dreptul polonez, Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk și Bank BGŻ BNP Paribas Varșovia formează o entitate unică, prima fiind o structură locală a celei de a doua. Din punct de vedere juridic, această unitate organizațională se materializează prin împrejurarea că, spre deosebire de Bank BGŻ BNP Paribas Varșovia, Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk nu are personalitate (capacitate) juridică, astfel încât aceasta nu poate participa la o procedură jurisdicțională penală sau civilă(29).
61.      Această împrejurare poate conduce, potrivit instanței de trimitere, la un refuz al autorităților poloneze de a executa sancțiunea pentru motivul că, întrucât o entitate precum Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk nu este în măsură să fie parte în cadrul procedurii de executare, drepturile sale pot fi încălcate. Or, un asemenea rezultat este în mod evident problematic, întrucât cererea CJIB trebuie, în principiu, să fie executată(30).
62.      În ceea ce privește prima parte a prezentei întrebări preliminare, în primul rând, în opinia noastră, noțiunea de „persoană juridică” nu trebuie interpretată, în sistemul Deciziei‑cadru 2005/214, ca o noțiune autonomă de drept al Uniunii.
63.      Astfel, chiar dacă interpretarea autonomă este, în principiu, o garanție a efectivității dreptului Uniunii(31), un asemenea demers ar fi, în speță, contrar voinței legiuitorului Uniunii.
64.      Articolul 9 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2005/214 coroborat cu principiul recunoașterii reciproce permite să se asigure executarea sancțiunilor financiare impuse persoanelor juridice, depășind opoziția binară dintre trimiterea la dreptul statelor membre și noțiunea autonomă(32). Prin urmare, asigurându‑se cu privire la executarea sancțiunilor financiare, în pofida diferențelor dintre legislațiile naționale în materia răspunderii penale a persoanelor juridice, considerăm că legiuitorul Uniunii a dorit tocmai să evite ca această noțiune să facă obiectul unei interpretări proprii dreptului Uniunii.
65.      Adăugăm în fond că, deși interpretarea autonomă a unei noțiuni este, în principiu, limitată la instrumentul juridic din care face parte aceasta(33), o interpretare autonomă a noțiunii de „persoană juridică”, chiar circumscrisă exclusiv Deciziei‑cadru 2005/214, ar putea avea consecințe serioase în alte domenii ale dreptului Uniunii, în condițiile în care atât Curtea, cât și legiuitorul Uniunii au fost mereu, în opinia noastră, deosebit de prudenți cu privire la această noțiune(34).
66.      În al doilea rând, în sistemul Deciziei‑cadru 2005/214, dreptul statului emitent reglementează răspunderea, sancțiunea și stabilește entitatea vizată de această sancțiune, astfel încât noțiunea de „persoană juridică” trebuie interpretată în lumina dreptului statului emitent.
67.      În această privință, nu este inutil să se sublinieze că articolul 5 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2005/214, din care reiese că dreptul penal al statului emitent se aplică, printre altele, în ceea ce privește definirea infracțiunii, reflectă principiul teritorialității legii penale. Această dispoziție își află continuarea la articolul 9 alineatele (1) și (3) din Decizia‑cadru 2005/214, în temeiul căruia, pe de o parte, dreptul statului executant se aplică executării sancțiunii și, pe de altă parte, o sancțiune financiară impusă unei persoane juridice trebuie executată chiar dacă statul executant nu recunoaște principiul răspunderii penale a persoanelor juridice.
68.      Astfel, fără a realiza armonizarea legislațiilor penale materiale și a legislațiilor în domeniul executării sancțiunilor, legiuitorul Uniunii garantează totuși executarea sancțiunilor financiare în cadrul statelor membre prin intermediul principiului recunoașterii reciproce(35).
69.      Pentru toate aceste motive, considerăm că, în sistemul Deciziei‑cadru 2005/214, noțiunea de „persoană juridică” nu poate fi interpretată ca o noțiune autonomă, ci trebuie interpretată în lumina dreptului statului emitent.
70.      În ceea ce privește a doua parte a prezentei întrebări preliminare, considerăm că este important să se țină seama atât de necesitatea punerii în aplicare efective a sancțiunilor financiare, cât și de protecția drepturilor entităților vizate de aceste sancțiuni.
71.      Or, în speță, întrucât entitatea sancționată în Țările de Jos nu are personalitate (capacitate) juridică pentru a fi parte la o procedură de executare în Polonia, dificultatea constă în punerea în aplicare practică a Deciziei‑cadru 2005/214. Astfel, este evident că, pentru ca o sancțiune financiară care vizează o persoană juridică să poată fi executată într‑un stat membru, aceasta trebuie să fie titulară de drepturi și obligații, în caz contrar executarea sancțiunii dovedindu‑se problematică.
72.      În această privință, este incontestabil că o situație în care autoritățile poloneze furnizează autorităților omologe, în cadrul cooperării instituite prin Directiva 2015/413, informații care nu sunt incorecte, dar sunt cel puțin incomplete(36), aduce atingere atât obiectivului acestei directive, cât și celui al Deciziei‑cadru 2005/214. În lipsa menționării faptului că proprietarul vehiculului răspunzător pentru infracțiune este o entitate față de care executarea unei sancțiuni financiare nu este garantată, o asemenea executare este în mod necesar pusă în pericol(37).
73.      În consecință, pentru viitor și pentru a garanta perenitatea sistemului Deciziei‑cadru 2005/214, este crucial ca, în conformitate cu principiul cooperării loiale și cu spiritul de cooperare care guvernează atât Directiva 2015/413, cât și această decizie‑cadru, statele membre să furnizeze, în temeiul acestei directive, date care să permită nu numai identificarea proprietarului vehiculului răspunzător pentru infracțiune, ci și să garanteze executarea în întreaga Uniune a unei eventuale sancțiuni financiare(38).
74.      Totuși, astfel de recomandări sunt valabile numai pentru viitor și nu oferă instanței de trimitere un răspuns util care să îi permită să respecte în speță obligațiile care rezultă din Decizia‑cadru 2005/214.
75.      În această privință, astfel cum am subliniat la punctul 66 din prezentele concluzii, în sistemul Deciziei‑cadru 2005/214, dreptul statului emitent reglementează răspunderea, sancțiunea și stabilește entitatea vizată de această sancțiune, în timp ce dreptul statului executant se aplică executării sancțiunii, fără a fi posibil ca acesta să împiedice executarea pentru motivul că persoanele juridice nu dispun de drepturi procedurale care să le permită să participe în cadrul procedurii de executare.
76.      Astfel, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal și sub rezerva verificărilor care trebuie efectuate de instanța de trimitere, considerăm că, pentru a asigura executarea sancțiunii financiare, Bank BGŻ BNP Paribas Varșovia ar putea fi considerată entitatea răspunzătoare din punct de vedere juridic pentru Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, în calitate de persoană juridică care dispune de personalitate (capacitate) juridică și, prin urmare, entitatea sancționată. Cererea CJIB ar putea în acest caz, în conformitate cu articolul 4 alineatul (6) din Decizia‑cadru 2005/214, să fie transferată instanței competente din Varșovia, unde se află sediul acesteia.
77.      Este adevărat că legiuitorul Uniunii a subliniat în mod repetat, în Decizia‑cadru 2005/214, importanța respectării drepturilor fundamentale(39) și că obiectivul său era acela de a facilita executarea sancțiunilor financiare, asigurând în același timp respectarea garanțiilor adecvate pentru persoanele și entitățile împotriva cărora sunt executate aceste sancțiuni.
78.      În această privință, în primul rând, eventualele atingeri aduse drepturilor Bank BGŻ BNP Paribas Varșovia pot fi, dacă nu relativizate, cel puțin considerate în lumina particularităților legăturilor sale cu Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk. Astfel, amintim că, potrivit dreptului polonez, Bank BGŻ BNP Paribas Varșovia și Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk formează o entitate unică și că numai prima dispune de personalitate (capacitate) juridică. Prin urmare, pe de o parte, Bank BGŻ BNP Paribas Varșovia este răspunzătoare pentru acțiunile celei de a doua. Pe de altă parte, voința BGŻ BNP Paribas Gdańsk de a nu fi ascultată și de a nu exercita o cale de atac poate fi considerată ca fiind cea a entității unice.
79.      În al doilea rând, s‑ar putea considera că o situație precum cea în discuție în litigiul principal reprezintă înainte de toate o disfuncție internă cauzată de o lipsă de comunicare între Bank BGŻ BNP Paribas Varșovia și Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk. Or, în măsura în care acestea din urmă constituie o entitate unică, o asemenea lipsă de comunicare este lipsită de efecte, întrucât actele Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, precum decizia sa de a nu formula o cale de atac în Țările de Jos, sunt imputate Bank BGŻ BNP Paribas Varșovia.
80.      În orice caz, este evident că, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, Bank BGŻ BNP Paribas Varșovia trebuie să fie în măsură să își valorifice drepturile în statul executant.
81.      Astfel, în cadrul eventualei căi de atac împotriva ordonanței de executare prevăzute la articolul 611fh alineatul 2 din CPP, aceasta ar putea invoca o atingere disproporționată adusă drepturilor sale prin faptul că nu a avut capacitate procesuală în Țările de Jos. Aprecierea unei asemenea atingeri și a caracterului său proporțional ar trebui efectuată de la caz la caz și ar fi, în consecință, de competența instanțelor statului executant.
82.      Prin urmare, propunem să se răspundă la cea de a doua întrebare preliminară că noțiunea de „persoană juridică” nu este o noțiune autonomă a dreptului Uniunii, ci trebuie interpretată în lumina dreptului statului emitent și că noțiunea de „persoană juridică” în sensul acestei decizii‑cadru include o entitate lipsită de personalitate juridică precum Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, cu condiția ca aceasta să formeze o unitate organizațională cu o entitate care dispune de personalitate juridică.
VI.    Concluzie
83.      Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Sąd Rejonowy Gdańsk‑Południe w Gdańsku (Tribunalul Districtual Gdańsk Sud din Gdańsk, Polonia) după cum urmează:
„1)      Dispozițiile Deciziei‑cadru 2005/214/JAI a Consiliului din 24 februarie 2005 privind aplicarea principiului recunoașterii reciproce a sancțiunilor financiare, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009, trebuie interpretate în sensul că o decizie trimisă spre executare, care impune plata unei sancțiuni financiare de către o persoană juridică, trebuie executată în statul executant chiar dacă reglementările naționale de transpunere a acestei decizii‑cadru nu prevăd posibilitatea de executare a unei decizii care impune plata unei sancțiuni financiare de către o persoană juridică. În acest scop, în măsura în care dispozițiile deciziei‑cadru menționate nu au efect direct, autoritatea competentă din statul executant trebuie să ia în considerare ansamblul dreptului intern și să aplice metodele de interpretare recunoscute de acesta pentru a interpreta dispozițiile naționale, în cea mai mare măsură posibilă, în lumina textului și a finalității aceleiași decizii‑cadru.
2)      Dispozițiile Deciziei‑cadru 2005/214, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299, trebuie interpretate în sensul că noțiunea de „persoană juridică” nu este o noțiune autonomă a dreptului Uniunii, ci trebuie interpretată în lumina dreptului statului emitent. Noțiunea de „persoană juridică” în sensul acestei decizii‑cadru include o entitate lipsită de personalitate juridică precum cea în discuție în litigiul principal, cu condiția ca aceasta să formeze o unitate organizațională cu o entitate care dispune de personalitate juridică.”
1      Limba originală: franceza.
2      JO 2005, L 76, p. 16, Ediție specială, 19/vol. 07, p. 150, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 (JO 2009, L 81, p. 24), denumită în continuare „Decizia‑cadru 2005/214”.
3      Denumit în continuare „CJIB”.
4      Denumită în continuare „Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk”. Această decizie va fi denumită în continuare „decizia din 25 noiembrie 2016”.
5      C‑579/15, EU:C:2017:503.
6      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 11 martie 2015 de facilitare a schimbului transfrontalier de informații privind încălcările normelor de circulație care afectează siguranța rutieră (JO 2015, L 68, p. 9).
7      Dz. U. nr. 89, poziția 555, denumit în continuare „CPP”.
8      Dz. U. nr. 106, poziția 1148.
9      Dz. U. nr. 12, poziția 114.
10      Dz. U. nr. 90, poziția 557.
11      Dz. U. nr. 16, poziția 93.
12      Dz. U. nr. 43, poziția 296.
13      Dz. U. nr. 173, poziția 1807.
14      În cazul acestora din urmă, în temeiul trimiterii efectuate la articolul 116b alineatul 1 din Legea de instituire a Codului de procedură în materie de contravenții.
15      Dz. U. nr. 197, poziția 1661.
16      C‑579/15, EU:C:2017:503.
17      Denumită în continuare„Bank BGŻ BNP Paribas Varșovia”.
18      În vederea executării unei decizii care impune plata unei sancțiuni financiare de către o persoană fizică sau juridică, autoritatea competentă din statul membru emitent al acestei decizii trebuie să transmită, în temeiul articolului 4 din Decizia‑cadru 2005/214, o astfel de decizie însoțită de certificatul care figurează în anexa la această decizie‑cadru. În cazul în care sancțiunea privește o persoană juridică, secțiunea (f) a acestui certificat prevede menționarea denumirii, a formei și a sediului social al acesteia, precum și descrierea și localizarea proprietăților și a veniturilor sale.
19      Articolul 7 din Decizia‑cadru 2005/214 enumeră temeiurile de nerecunoaștere și neexecutare a deciziilor care impun plata unor sancțiuni financiare. Împrejurarea că dreptul național nu prevede posibilitatea de a executa o decizie care impune plata unei sancțiuni financiare de către o persoană juridică nu figurează printre aceste temeiuri.
20      Pentru o prezentare a diferențelor dintre legislațiile naționale la puțin timp după adoptarea Deciziei‑cadru 2005/214, a se vedea Adam, S., Colette‑Basecqz, N., și Nihoul, M., La responsabilité pénale des personnes morales en Europe, Corporate Criminal Liability in Europe, La Charte, Bruxelles, 2008.
21      A se vedea Hotărârea din 16 iunie 2005, Pupino (C‑105/03, EU:C:2005:386, punctele 33 și 34). Subliniem, în această privință, că poziția Bank BGŻ BNP Paribas Varșovia, potrivit căreia, în lipsa transpunerii în dreptul polonez a dispozițiilor Deciziei‑cadru 2005/214 care prevăd posibilitatea de a executa în acest stat membru o decizie care impune plata unei sancțiuni financiare de către o persoană juridică, dispozițiile acestei decizii‑cadru nu ar putea constitui temeiul executării unei astfel de decizii în statul membru menționat, nu poate fi urmată, întrucât aceasta conduce de facto la repunerea în discuție a efectului obligatoriu al deciziei‑cadru menționate.
22      A se vedea Hotărârea din 24 iunie 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530).
23      A se vedea Hotărârea din 24 iunie 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, punctele 60-71).
24      A se vedea Hotărârea din 24 iunie 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, punctul 72 și jurisprudența citată).
25      A se vedea Hotărârea din 24 iunie 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, punctele 73-76).
26      Potrivit precizărilor deja furnizate de Curte cu privire la limitele obligației de interpretare conformă a dreptului național, astfel cum au fost amintite în Hotărârea din 24 iunie 2019, Popławski (C‑573/17, EU:C:2019:530, punctul 77 și jurisprudența citată).
27      Chiar dacă o astfel de împrejurare nu trebuie să influențeze instanța de trimitere în ceea ce privește posibilitatea de a efectua o interpretare conformă a dreptului național, arătăm că, în lipsa posibilității de a aplica direct dispozițiile Deciziei‑cadru 2005/214 și de a da curs cererii CJIB în alt temei decât capitolul 66b din CPP, interpretarea conformă a dispozițiilor CPP constituie singurul mijloc de a respecta efectul obligatoriu al acestei decizii‑cadru.
28      O asemenea poziție se impune cu toate că, în alte capitole din același cod, această noțiune ar include numai persoanele fizice, întrucât capitolul 66b din CPP privește exclusiv cererile formulate în cadrul Deciziei‑cadru 2005/214 și organizarea executării sancțiunii financiare, iar nu urmărirea penală ca atare.
29      Remarcăm, în această privință, că numai Bank BGŻ BNP Paribas Varșovia a intervenit în procedura în fața Curții și că numai această entitate a conferit mandat de reprezentare avocaților.
30      Astfel cum atestă foarte clar articolul 6 din Decizia‑cadru 2005/214. În sistemul acestei decizii‑cadru, statele membre sunt obligate să execute deciziile care impun plata unor sancțiuni financiare în temeiul principiului recunoașterii reciproce și în conformitate cu dispozițiile aceleiași decizii‑cadru. Prin urmare, autoritățile judiciare executante nu pot refuza, în principiu, să execute o asemenea decizie decât pentru motivele, enumerate exhaustiv, de neexecutare prevăzute de Decizia‑cadru 2005/214. În consecință, în timp ce executarea unei decizii care impune plata unei sancțiuni financiare constituie principiul, refuzul executării este conceput ca o excepție care trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte [a se vedea prin analogie Hotărârea din 14 noiembrie 2013, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, punctul 29), și Hotărârea din 25 iulie 2018, Minister for Justice and Equality (Deficiențe ale sistemului judiciar) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, punctul 41)].
31      A se vedea Hotărârea din 14 noiembrie 2013, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, punctul 26).
32      Astfel, articolul 9 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2005/214 permite diferențierea prezentei întrebări preliminare de Hotărârea din 16 noiembrie 2010, Mantello (C‑261/09, EU:C:2010:683), și de Hotărârea din 14 noiembrie 2013, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733).
33      Amintim pentru orice eventualitate că, potrivit unei jurisprudențe constante, interpretarea autonomă și uniformă trebuie stabilită ținând cont de contextul dispoziției care o cuprinde și de obiectivul urmărit de reglementarea din care face parte noțiunea autonomă [a se vedea în special Hotărârea din 14 noiembrie 2013, Baláž (C‑60/12, EU:C:2013:733, punctul 26)].
34      Pentru un refuz implicit de a interpreta această noțiune în mod autonom, a se vedea Ordonanța din 24 noiembrie 2009, Landtag Schleswig‑Holstein/Comisia (C‑281/08 P, nepublicată, EU:C:2009:728, punctele 20 și 22). Menționăm de asemenea că, într‑o serie de texte de drept derivat întemeiate pe articolul 83 alineatul (1) TFUE, referitoare la stabilirea unor norme minime privind definirea infracțiunilor, legiuitorul Uniunii a făcut trimitere, pentru definirea „persoanei juridice”, la legislațiile naționale, iar nu la o noțiune cu privire la care ar reveni Curții sarcina de a furniza o interpretare autonomă [a se vedea de exemplu Directiva (UE) 2017/541 a Parlamentului European și a Consiliului din 15 martie 2017 privind combaterea terorismului și de înlocuire a Deciziei‑cadru 2002/475/JAI a Consiliului și de modificare a Deciziei 2005/671/JAI a Consiliului (JO 2017, L 88, p. 6)].
35      Acest principiu stă la baza economiei Deciziei‑cadru 2005/214 în ansamblul său și a articolului 6 din acest text, în special.
36      Autoritățile neerlandeze au identificat, în speță, proprietarul vehiculului răspunzător pentru infracțiune, și anume Bank BGŻ BNP Paribas Gdańsk, pe baza datelor referitoare la înmatriculare provenite din registrele de înmatriculare poloneze. În această privință, este surprinzător că titularul certificatului de înmatriculare care ar fi proprietarul sau deținătorul vehiculului este o entitate lipsită de personalitate (capacitate) juridică.
37      Asemenea guvernului neerlandez, considerăm că este primordial ca statul emitent să poată utiliza informațiile furnizate de statul executant pentru a determina persoana responsabilă pentru infracțiunile rutiere și pentru a o sancționa.
38      În ipoteza în care furnizarea unor informații incorecte ar avea drept rezultat faptul că persoana vizată de o sancțiune financiară nu ar fi persoana răspunzătoare pentru infracțiune, ar fi necesar să se prevadă garanții suplimentare, precum redeschiderea procedurii sau o acțiune în despăgubire, în favoarea acestei persoane.
39      A se vedea considerentul (5) și articolul 3 din această decizie‑cadru.