62024CC0458
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 16 octombrie 2025 (
1
)
Cauza C‑458/24 [Daraa] (
i
)
DO
împotriva
Bundesrepublik Deutschland
[cerere de decizie preliminară formulată de Verwaltungsgericht Sigmaringen (Tribunalul Administrativ Sigmaringen, Germania)]
„Trimitere preliminară – Politica privind azilul – Regulamentul (UE) nr. 604/2013 – Determinarea statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională – Suspendarea de către statul membru responsabil a preluării solicitanților de azil – Lipsa riscului de tratament inuman sau degradant, rezultat din deficiențe sistemice ale procedurii de azil și ale condițiilor de primire – Întinderea obligațiilor statului membru care a solicitat preluarea de către statul membru responsabil și care dorește să efectueze transferul acestuia din urmă – Neexecutarea transferului solicitantului în termenul prevăzut – Transfer de responsabilitate”
I. Introducere
1.
Sistemul european comun de azil este întemeiat pe abordarea potrivit căreia, în principiu, un singur stat membru este responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate de un resortisant al unei țări terțe sau de un apatrid pe teritoriul unui stat membru. Regulamentul (UE) nr. 604/2013 (
2
) (denumit în continuare „Regulamentul Dublin III”) prevede în acest scop, pe de o parte, o serie de criterii de desemnare și, pe de altă parte, în general, transferul către statul membru responsabil dacă cererea este prezentată în altă parte în Uniunea Europeană (
3
).
2.
Acest sistem se întemeiază pe principiul încrederii reciproce, în temeiul căruia tratamentul aplicat solicitanților de protecție internațională în fiecare stat membru este prezumat a fi conform, printre altele, cu cerințele prevăzute de Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) (
4
).
3.
Începând cu Hotărârea N. S. ș.a. (
5
), care a fost codificată prin articolul 3 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul Dublin III (
6
), o excepție de la acest principiu al încrederii reciproce și, în consecință, de la transferul către statul membru desemnat drept responsabil se aplică atunci când în acest stat membru există deficiențe sistemice ale procedurii de azil și ale condițiilor de primire a solicitanților de protecție internațională care conduc la un risc de tratament inuman sau degradant în sensul articolului 4 din cartă.
4.
Prezenta cauză ridică problema dacă această excepție se aplică și atunci când, precum Republica Italiană, un stat membru desemnat drept responsabil a suspendat, în mod unilateral, preluările și reprimirile acestor solicitanți, împiedicând astfel executarea transferurilor către teritoriul său.
5.
Înscriindu‑se în continuarea Hotărârii Tudmur (
7
), prezenta trimitere preliminară oferă Curții ocazia de a clarifica consecințele juridice ale unei astfel de situații în cadrul interpretării Regulamentului Dublin III.
II. Cadrul juridic
A.
Regulamentul Dublin III
6.
Considerentele (4) și (5) ale Regulamentului Dublin III au următorul cuprins:
„(4)
Concluziile de la Tampere exprimă de asemenea faptul că [sistemul european comun de azil] ar trebui să includă, pe termen scurt, o metodă clară și operațională pentru determinarea statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil.
(5)
O astfel de metodă ar trebui să se întemeieze pe criterii obiective și echitabile atât pentru statele membre, cât și pentru persoanele în cauză. Ar trebui, în principiu, să facă posibilă determinarea rapidă a statului membru responsabil, astfel încât să se garanteze accesul efectiv la procedurile pentru acordarea protecției internaționale și să nu compromită obiectivul prelucrării rapide a cererilor de protecție internațională.”
7.
Articolul 3 din acest regulament, intitulat „Accesul la procedura de examinare a unei cereri de protecție internațională”, prevede la alineatele (1) și (2):
„(1)   Statele membre examinează orice cerere de protecție internațională prezentată de un resortisant al unei țări terțe sau de un apatrid pe teritoriul oricăruia dintre ele, inclusiv la frontieră sau în zonele de tranzit. Cererea este examinată de un singur stat membru și anume acela pe care criteriile stabilite de capitolul III îl desemnează responsabil.
(2)   Atunci când niciun stat membru responsabil nu poate fi desemnat pe baza criteriilor menționate în prezentul regulament, primul stat membru în care a fost prezentată cererea de protecție internațională este responsabil de examinarea acesteia.
Atunci când este imposibilă transferarea solicitantului către statul membru desemnat inițial drept responsabil, pentru că există temeiuri substanțiale de a crede că în acel stat membru există deficiențe sistemice ale procedurii de azil și ale condițiilor de primire a solicitanților care duc la un risc de tratament inuman sau degradant în sensul articolului 4 din [cartă], statul membru care îndeplinește procedura de determinare a statului membru responsabil continuă examinarea criteriilor stabilite la capitolul III, pentru a determina dacă alt stat membru poate fi desemnat drept responsabil.
Atunci când transferul nu poate fi efectuat în temeiul prezentului alineat, către unul dintre statele membre desemnate pe baza criteriilor stabilite la capitolul III și nici către primul stat membru în care a fost prezentată cererea, statul membru care îndeplinește procedura de determinare a statului membru responsabil devine statul membru responsabil.”
8.
Capitolul III din regulamentul menționat, care cuprinde articolele 7-15, stabilește criteriile referitoare la determinarea statului membru responsabil, printre care figurează cel al primei țări de intrare, consacrat la articolul 13 alineatul (1).
9.
Articolul 18 din același regulament, care figurează în capitolul V din acesta, privește obligațiile statului membru responsabil și prevede la alineatul (1) litera (a) că „statul membru responsabil în conformitate cu prezentul regulament este obligat să preia, în conformitate cu dispozițiile prevăzute la articolele 21, 22 și 29, un solicitant care a prezentat o cerere într‑un stat membru diferit”.
10.
Capitolul VI din Regulamentul Dublin III privește procedurile de preluare și de reprimire a solicitanților și cuprinde articolele 20-33 din acest regulament.
11.
Articolul 29 din regulamentul menționat, intitulat „Modalități și termene”, prevede la alineatele (1) și (2):
„(1)   Transferul solicitantului sau al altei persoane menționate la articolul 18 alineatul (1) litera (c) sau (d) din statul membru solicitant către statul membru responsabil se face în conformitate cu dreptul intern al statului membru solicitant, după consultări între cele două state membre în cauză, cât de repede posibil, și în cel mult șase luni de la acceptarea cererii de a prelua sau reprimi persoana în cauză sau de la hotărârea definitivă privind apelul sau revizuirea atunci când efectul suspensiv există în conformitate cu articolul 27 alineatul (3).
[…]
(2)   Atunci când transferul nu se efectuează în termenul de șase luni, statul membru responsabil este exonerat de obligația de a prelua sau reprimi persoana în cauză și responsabilitatea se transferă statului membru solicitant. Acest termen poate fi prelungit până la maxim un an în cazul în care transferul nu a putut fi efectuat datorită detenției în închisoare a persoanei în cauză sau până la maximum optsprezece luni în cazul în care persoana în cauză se sustrage procedurii.”
B.
Regulamentul (CE) nr. 1560/2003
12.
Articolul 8 din Regulamentul (CE) nr. 1560/2003 al Comisiei din 2 septembrie 2003 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 343/2003 al Consiliului de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe (
8
), intitulat „Cooperarea în vederea transferului”, prevede la alineatul (1):
„Este obligația statului membru responsabil să permită ca transferul solicitantului de azil să aibă loc cât de repede posibil și să asigure că nu există obstacole în realizarea acestui transfer. […]”
13.
Potrivit articolului 9 din același regulament, intitulat „Transferuri amânate și transferuri întârziate”:
„(1)   Statul membru responsabil este informat fără întârziere cu privire la orice amânare cauzată fie de o procedură de atac sau de revizuire cu efect suspensiv, sau de motive materiale, precum starea de sănătate precară a solicitantului de azil, indisponibilitatea unor mijloace de transport sau faptul că solicitantul de azil s‑a sustras procedurii de transfer.
(1a)   În cazul în care un transfer a fost amânat la cererea statului membru care efectuează transferul, statul membru care efectuează transferul și statul membru responsabil trebuie să reia comunicarea în vederea organizării unui nou transfer cât mai curând posibil, în conformitate cu articolul 8, și cel târziu la două săptămâni de la data la care autoritățile constată încetarea circumstanțelor care au cauzat întârzierea sau amânarea. Într‑un astfel de caz, înaintea transferului se trimite un formular‑tip actualizat pentru transferul datelor înaintea efectuării transferului, astfel cum este prevăzut în anexa VI.
(2)   Un stat membru care, din cauza unuia dintre motivele prevăzute la articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul [Dublin III], nu poate efectua transferul în termenul normal de șase luni de la data acceptării cererii de a prelua sau reprimi persoana în cauză sau de la decizia finală privind o cale de atac sau o reexaminare cu efect suspensiv, informează statul membru responsabil înainte de expirarea acestui termen. În caz contrar, răspunderea pentru prelucrarea cererii de protecție internațională și alte obligații prevăzute în temeiul Regulamentului [Dublin III] incumbă statului membru solicitant, în conformitate cu articolul 29 alineatul (2) din regulamentul menționat anterior.
[…]”
III. Litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
14.
Reclamantul din litigiul principal, resortisant sirian, a intrat în Germania la 18 aprilie 2023 și a prezentat o cerere de azil la 26 aprilie 2023. Pe baza informațiilor conținute în baza de date Eurodac, Republica Italiană a fost identificată ca fiind statul membru responsabil de examinarea acestei cereri.
15.
Prin urmare, la 27 aprilie 2023, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Oficiul Federal pentru Migrație și Refugiați, Germania, denumit în continuare „Oficiul Federal”) a adresat Republicii Italiene o cerere de preluare a reclamantului din litigiul principal în temeiul Regulamentului Dublin III, cerere la care autoritățile italiene nu au răspuns.
16.
Prin decizia din 18 iulie 2023, Oficiul federal a respins ca inadmisibilă cererea de azil a reclamantului din litigiul principal pentru motivul că Republica Italiană era responsabilă de examinarea acestei cereri și a dispus îndepărtarea acestuia către Italia.
17.
La 27 iulie 2023, reclamantul din litigiul principal a introdus o acțiune împotriva acestei decizii la instanța de trimitere, care, prin decizia din 26 octombrie 2023, a dispus efectul suspensiv al căii de atac.
18.
Prin două circulare din 5 și 7 decembrie 2022, unitatea „Dublin” italiană, autoritatea competentă din cadrul Ministerului de Interne italian, a informat toate celelalte unități „Dublin” cu privire la faptul că, cu titlu provizoriu și sub rezerva unor excepții, Republica Italiană nu mai accepta transferuri ale solicitanților de protecție internațională către Italia în temeiul Regulamentului Dublin III.
19.
Potrivit instanței de trimitere, este necesar să se stabilească dacă, din cauza acestui refuz de preluare, Republica Federală Germania a devenit statul membru responsabil în temeiul articolului 3 alineatul (2) al doilea și al treilea paragraf din Regulamentul Dublin III. În acest caz, decizia Oficiului federal ar fi nelegală.
20.
Această instanță consideră că un astfel de refuz constituie o „discontinuitate în sistemul” Regulamentului Dublin III. Acest regulament ar porni de la premisa, întemeiată pe încrederea reciprocă, potrivit căreia statele membre preiau solicitanții care au prezentat o cerere de protecție internațională a cărei examinare este de responsabilitatea lor. Ținând seama de această premisă și de obiectivul prelucrării cu celeritate a cererilor, dispoziția statului membru responsabil de preluarea solicitanților ar fi o „condiție de aplicare nescrisă” a articolului 3 alineatul (2) al doilea paragraf din regulamentul menționat. Prin urmare, un refuz de preluare ar constitui o încălcare a acestei dispoziții, independent de condițiile de primire în statul membru responsabil. Dispoziția respectivă ar putea conduce, așadar, la un transfer al responsabilității către Republica Federală Germania în prezenta cauză.
21.
În aceste condiții, Verwaltungsgericht Sigmaringen (Tribunalul Administrativ Sigmaringen, Germania) a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 3 alineatul (2) din [Regulamentul Dublin III] sau acest regulament ca atare trebuie interpretat în sensul că statul membru care îndeplinește procedura de determinare a statului membru responsabil este obligat de asemenea să continue examinarea criteriilor stabilite în capitolul III, devenind el însuși responsabil în cazul în care statul membru responsabil potrivit acestor criterii nu acceptă să preia persoanele care fac obiectul unei decizii de transfer în temeiul aceluiași regulament?
2)
Această obligație a statului membru care îndeplinește procedura de determinare a statului membru responsabil de a continua examinarea criteriilor stabilite în capitolul III din [Regulamentul Dublin III] există și în cazul în care în statul membru care nu acceptă preluarea nu există deficiențe sistemice în sensul articolului 3 alineatul (2) al doilea paragraf din acest regulament, care implică un risc de tratament inuman sau degradant în sensul articolului 4 din [cartă]?
3)
Articolul 33 alineatul (1) din [Directiva 2013/32/UE (
9
)] trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale potrivit căreia o cerere de azil trebuie respinsă ca inadmisibilă și în cazul în care statul membru responsabil în conformitate cu [Regulamentul Dublin III] nu acceptă preluarea?
4)
Statul membru care îndeplinește procedura de determinare a statului membru responsabil trebuie să considere că statul membru responsabil în conformitate cu [Regulamentul Dublin III] nu acceptă preluarea în cazul în care Ministerul de Interne din statul membru responsabil declară în scris că nu va mai prelua, în mod provizoriu, nicio persoană care a făcut obiectul unei decizii de transfer în temeiul acestui regulament și dacă statul membru responsabil împiedică ulterior preluarea acestor persoane?
5)
Refuzul statului membru responsabil de a prelua persoane care au făcut obiectul unei decizii de returnare în temeiul [Regulamentului Dublin III] încalcă deja – prin sine însuși și independent de un eventual pericol ce ar putea rezulta în sensul articolului 4 din cartă – drepturi subiective ale persoanei în cauză? Articolul 27 alineatul (1) din acest regulament prevede o cale de atac efectivă și pentru cazul în care sunt încălcate drepturile subiective respective?”
22.
Reclamantul din litigiul principal, guvernele danez, francez, italian, austriac și finlandez, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. La ședința care a avut loc la 18 iunie 2025 au participat guvernele danez, german, francez, italian și finlandez, precum și Comisia.
23.
În conformitate cu cererea Curții, prezentele concluzii se vor limita la analiza primei și a celei de a doua întrebări preliminare.
IV. Analiză
A.
Observații introductive cu privire la formularea întrebărilor preliminare și la structura analizei
24.
În măsura în care prima și a doua întrebare preliminară au ambele ca obiect interpretarea articolului 3 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III în cazul suspendării transferurilor către statul membru desemnat drept responsabil, considerăm că acestea trebuie analizate împreună.
25.
În această privință, observăm că, deși prima întrebare preliminară vizează fără distincție interpretarea acestei dispoziții sau a Regulamentului Dublin III „ca atare”, reiese totuși din lectura sa coroborată cu a doua întrebare că îndoielile instanței de trimitere privesc mai precis al doilea și al treilea paragraf ale dispoziției menționate, în măsura în care aceasta urmărește să afle, în ceea ce privește obligațiile statului membru care efectuează examinarea criteriilor de responsabilitate, care sunt consecințele unei suspendări unilaterale a preluărilor de către statul membru responsabil.
26.
Este necesar să se observe că primul paragraf al articolului 3 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III, care vizează situația în care niciun stat membru responsabil nu poate fi desemnat pe baza criteriilor enumerate de acest regulament, nu este relevant în sensul prezentei analize. Astfel, instanța de trimitere precizează că autoritățile germane au identificat Republica Italiană drept statul membru responsabil ca primă țară de intrare (
10
).
27.
În plus, observăm că prima și a doua întrebare preliminară menționează numai suspendarea preluărilor solicitanților de protecție internațională. Or, din decizia de trimitere, precum și din Hotărârea Tudmur (
11
) reiese că Republica Italiană a suspendat atât preluările, cât și reprimirile solicitanților. În măsura în care articolul 3 alineatul (2) al doilea și al treilea paragraf din Regulamentul Dublin III nu face distincție între acestea, analiza noastră se aplică acestor două situații (
12
), referindu‑se numai la preluări.
28.
Având în vedere ceea ce precedă, considerăm că prima și a doua întrebare preliminară trebuie înțelese în sensul că, prin intermediul acestora, instanța de trimitere urmărește să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (2) al doilea și al treilea paragraf din Regulamentul Dublin III trebuie interpretat în sensul că statul membru care îndeplinește procedura de determinare a statului membru responsabil este obligat să continue examinarea criteriilor prevăzute în capitolul III din acest regulament sau chiar devine el însuși responsabil atunci când statul membru desemnat inițial drept responsabil în temeiul acestor criterii nu este dispus să preia persoane care fac obiectul unei decizii de transfer în temeiul regulamentului menționat și atunci când nu există în acest din urmă stat membru deficiențe sistemice care duc la un risc de tratament inuman sau degradant în sensul articolului 4 din cartă.
29.
Pentru a oferi un răspuns util și complet instanței de trimitere, considerăm că trebuie să se examineze și articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III, potrivit căruia, în cazul neexecutării transferului solicitantului de protecție internațională în termenul stabilit, statul membru solicitant își asumă responsabilitatea pentru examinarea cererii de protecție internațională. Această dispoziție a fost menționată de mai multe părți interesate în observațiile lor scrise și a făcut obiectul unor dezbateri îndelungate în ședință.
30.
Prin urmare, pentru a răspunde la prima și la a doua întrebare, vom prezenta într‑o primă etapă (B) o scurtă reamintire a condițiilor de aplicare a articolului 3 alineatul (2) al doilea și al treilea paragraf din Regulamentul Dublin III, precum și a concluziilor desprinse din Hotărârea Tudmur, care pot fi transpuse în speță. Într‑o a doua etapă (C), ne vom concentra asupra legăturii acestei dispoziții cu articolul 29 alineatul (2) din acest regulament.
B.
Cu privire la condițiile de aplicare a articolului 3 alineatul (2) al doilea și al treilea paragraf din Regulamentul Dublin III
1. Observații generale
31.
Amintim că articolul 3 alineatul (2) al doilea și al treilea paragraf din Regulamentul Dublin III codifică jurisprudența referitoare la Regulamentul (CE) nr. 343/2003 (
13
) (denumit în continuare „Regulamentul Dublin II”), potrivit căreia statelor membre, inclusiv instanțelor naționale, le revine sarcina, în temeiul articolului 4 din cartă, de a nu transfera un solicitant de azil către statul membru responsabil atunci când acestea nu pot ignora faptul că deficiențele sistemice ale procedurii de azil și ale condițiilor de primire a solicitanților de azil în acest stat membru constituie motive serioase și întemeiate să se creadă că solicitantul va fi expus unui risc real de a fi supus unor tratamente inumane sau degradante, în sensul acestei din urmă dispoziții (
14
).
32.
Articolul 3 alineatul (2) al doilea și al treilea paragraf din Regulamentul Dublin III precizează că, într‑o astfel de situație, statul membru care îndeplinește procedura de determinare a statului membru responsabil devine responsabil de examinarea cererii de protecție internațională în cazul în care constată, după examinarea în continuare a criteriilor stabilite în capitolul III din acest regulament, că este imposibilă transferarea solicitantului către un stat membru desemnat pe baza acestor criterii sau către primul stat membru în care a fost prezentată cererea (
15
).
33.
Geneza pretoriană a acestei dispoziții atestă că aceasta a fost concepută ca un mecanism excepțional, dar necesar pentru a evita o punere în aplicare absolută a criteriilor de determinare a statului membru responsabil și pentru a permite astfel Uniunii și statelor sale membre să își respecte obligațiile referitoare la protecția drepturilor fundamentale ale solicitanților de azil (
16
).
34.
De‑a lungul anilor, Curtea a confirmat cerințele ridicate pentru aplicarea articolului 3 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul Dublin III. Astfel, numai „deficiențele sistemice” care „duc la un risc de tratament inuman sau degradant în sensul articolului 4 din [cartă]” fac imposibil transferul unui solicitant de protecție internațională către statul membru responsabil, aceste două condiții fiind, așadar, cumulative (
17
).
35.
Rezultă în mod clar din cele ce precedă că articolul 3 alineatul (2) al doilea și al treilea paragraf din Regulamentul Dublin III nu poate fi aplicat altor situații decât cea vizată la această dispoziție. Astfel cum a considerat Curtea în Hotărârea N. S. ș.a. (
18
), în ceea ce privește acest regulament, ar fi contrar obiectivelor și sistemului acestuia ca orice încălcare a dispozițiilor dreptului Uniunii în materia dreptului de azil să fie suficientă pentru a împiedica transferul unui solicitant de azil către statul membru în mod normal competent.
2. Aplicarea în prezenta cauză
36.
Curtea a confirmat în Hotărârea Tudmur că cele două condiții cumulative de aplicare a articolului 3 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul Dublin III nu pot fi considerate îndeplinite pentru simplul motiv că statul membru desemnat drept responsabil în temeiul criteriilor stabilite în capitolul III din acest regulament a suspendat în mod unilateral preluările solicitanților. Prin urmare, o asemenea suspendare unilaterală nu exonerează statul membru sesizat de obligația de a verifica existența unor deficiențe sistemice și a unui risc de încălcare a articolului 4 din cartă în urma unei analize concrete, întemeiată pe elemente obiective, fiabile, precise și actualizate în mod corespunzător (
19
).
37.
Curtea a ajuns la această concluzie întemeindu‑se pe obiectivele Regulamentului Dublin III, care urmărește în special să stabilească o metodă clară și operațională de determinare a statului membru responsabil și să prevină circulația secundară a solicitanților de azil între statele membre (
20
). Potrivit Curții, dacă statul membru desemnat drept responsabil în temeiul criteriilor prevăzute în capitolul III din acest regulament s‑ar putea degreva, printr‑un simplu anunț unilateral, de responsabilitățile care îi revin în temeiul regulamentului amintit, aceasta ar conduce la nerespectarea criteriilor menționate și ar risca să pună astfel în pericol buna funcționare a sistemului instituit prin regulamentul menționat (
21
).
38.
În măsura în care, astfel cum am precizat (
22
), situația în discuție în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Tudmur privea, precum în speță, suspendarea de către Republica Italiană, începând cu anul 2022, a preluărilor, nu vedem niciun motiv pentru a ne îndepărta de această interpretare, care confirmă abordarea anterioară a Curții în ceea ce privește pragul de aplicare strictă a articolului 3 alineatul (2) al doilea și al treilea paragraf din Regulamentul Dublin III.
39.
Pe de altă parte, Curtea a amintit în această hotărâre că, în temeiul articolului 3 alineatul (2) al doilea și al treilea paragraf din Regulamentul Dublin III, revine instanței competente sarcina de a examina riscurile la care este expusă persoana în cauză în chiar momentul transferului, în cursul procedurii de azil sau la finalul acesteia (
23
).
40.
Prin urmare, hotărârea menționată confirmă, în opinia noastră, că motivul pentru care articolul 3 alineatul (2) al doilea și al treilea paragraf din Regulamentul Dublin III nu se poate aplica unei situații precum cea în discuție în litigiul principal nu este legat de distincția, sugerată de instanța de trimitere, dintre procedura „Dublin” și „procedura de azil”, ci de lipsa unor deficiențe sistemice care să conducă la un risc de tratament inuman sau degradant al solicitantului. În această privință, instanța amintită consideră că dispoziția menționată vizează numai procedura de examinare a cererii de protecție internațională, în timp ce suspendarea preluărilor în cauză se limitează la procedura prealabilă de examinare a criteriilor de determinare a statului membru responsabil prevăzute de acest regulament. Or, acest raționament este contrar caracterului general și absolut al interdicției prevăzute la articolul 4 din cartă, din care Curtea a dedus că transferul unui solicitant către statul membru responsabil este exclus în orice situație în care există motive serioase și întemeiate de a crede că solicitantul va fi expus unui risc real de tratament inuman sau degradant, în sensul acestei dispoziții, cu ocazia transferului său sau ulterior acestui transfer (
24
).
41.
Având în vedere ceea ce precedă, observăm că, în acest stadiu, prima și a doua întrebare preliminară ar necesita un răspuns negativ.
42.
Cu toate acestea, mai trebuie să se examineze, astfel cum am anunțat la punctul 29 din prezentele concluzii, articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III, a cărui interpretare pledează de asemenea împotriva unei interpretări potrivit căreia articolul 3 alineatul (2) al doilea și al treilea paragraf din acest regulament ar trebui să se aplice unei situații precum cea în discuție în speță.
C.
Cu privire la legătura cu articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III
1. Expunerea problematicii
43.
Astfel cum reiese din motivarea primei și a celei de a doua întrebări preliminare (
25
), instanța de trimitere consideră că suspendarea preluărilor în discuție în speță constituie o „discontinuitate în sistemul” Regulamentului Dublin III, care ar trebui remediată pe cale pretoriană pentru a atinge obiectivul prelucrării cu celeritate a cererilor.
44.
Or, o asemenea abordare ar fi nu numai incompatibilă cu economia articolului 3 alineatul (2) al doilea și al treilea paragraf din Regulamentul Dublin III și cu o jurisprudență consacrată, rezumată la punctul 34 din prezentele concluzii, ci și întemeiată pe o interpretare, în opinia noastră, incompletă a acestui regulament.
45.
Instanța de trimitere pare să considere că Regulamentul Dublin III nu prevede nicio dispoziție care să reglementeze consecințele unei suspendări a preluărilor de către statul membru responsabil.
46.
Or, articolul 3 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III privește situația în care transferul solicitantului este exclus din cauza unor deficiențe sistemice ale procedurii de azil și ale condițiilor de primire a solicitanților, care duc la un risc de tratament inuman sau degradant al solicitantului. În lipsa acestei situații excepționale sau a aplicării unei clauze discreționare (
26
), acest regulament prevede, în capitolul VI, inițierea unei proceduri de preluare în vederea transferului solicitantului către statul membru care a fost determinat ca fiind responsabil de examinarea cererii de protecție internațională.
47.
În secțiunea VI din capitolul VI din Regulamentul Dublin III, care reglementează procedura de transfer al solicitanților, figurează articolul 29, intitulat „Modalități și termene”, care prevede la alineatul (1) că transferul solicitantului din statul membru solicitant către statul membru responsabil se face în conformitate cu dreptul intern al statului membru solicitant, după consultări între cele două state membre în cauză, cât de repede posibil și, în general, în cel mult șase luni. Acest articol prevede în esență, la alineatul (2), că, atunci când transferul nu se efectuează în termenul de șase luni, care poate fi prelungit în cazul detenției în închisoare sau al sustragerii de la procedură, statul membru responsabil este exonerat de obligația de a prelua sau reprimi persoana în cauză și responsabilitatea se transferă statului membru solicitant.
48.
Prin urmare, atunci când, după expirarea termenului de transfer al solicitantului ca urmare a suspendării preluărilor de către statul membru responsabil, statul membru solicitant, în speță Republica Federală Germania, devine responsabil de examinarea cererii de protecție internațională, transferul responsabilității nu are loc în stadiul examinării criteriilor de determinare a statului membru responsabil, ci în stadiul procedurii de transfer al solicitantului (
27
).
49.
Or, astfel cum reiese din observațiile lor scrise și orale (
28
), părțile interesate prezintă diferite interpretări posibile în ceea ce privește aplicabilitatea articolului 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III într‑o asemenea situație.
50.
Pentru a stabili relevanța acestor interpretări diferite, vom proceda la analiza modului de redactare, a contextului și a obiectivelor articolului 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III, ținând seama de geneza sa și de jurisprudența Curții referitoare la transferul de responsabilitate la expirarea termenului de transfer al solicitantului de protecție internațională.
2. Interpretarea literală și contextuală
51.
În primul rând, constatăm că termenii articolului 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III nu limitează transferul de responsabilitate la anumite ipoteze sau motive. Singura situație enunțată în mod explicit în a doua teză a acestei dispoziții este cea a prelungirii termenului de transfer al solicitantului în cazul detenției în închisoare sau al sustragerii de la procedură.
52.
Din punctul de vedere al simplei logici a textului Regulamentului Dublin III, această a doua teză, în măsura în care enunță situațiile de prelungire a termenului de transfer, nu poate restrânge prima teză a acestei dispoziții, formulată în termeni deschiși („Atunci când transferul nu se efectuează în termenul de șase luni […]”).
53.
Această interpretare este confirmată de Hotărârea Shiri (
29
), în care Curtea a arătat că reiese din însuși modul de redactare a articolului 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III că această dispoziție prevede un transfer de plin drept al responsabilității către statul membru solicitant, fără a condiționa acest transfer de vreo reacție a statului membru responsabil. În special, potrivit Curții, nu este necesar ca statul membru să refuze preluarea sau reprimirea persoanei în cauză (
30
).
54.
În al doilea rând, având în vedere contextul dispoziției în discuție, observăm că Regulamentul nr. 1560/2003 se referă, în ceea ce privește normele de aplicare a Regulamentului Dublin III, la situația în care amânarea transferului solicitantului este cauzată fie de o procedură de apel sau de revizuire cu efect suspensiv, fie de unele împrejurări materiale „precum starea de sănătate precară a solicitantului de azil, indisponibilitatea unor mijloace de transport sau faptul că solicitantul de azil s‑a sustras procedurii de transfer” (
31
). Trebuie să se constate însă că nu este vorba decât despre o enumerare cu titlu ilustrativ.
55.
În plus, transferul de plin drept al responsabilității în etapa procedurii de transfer al solicitantului stabilește, în opinia noastră, o distincție clară între articolul 29 alineatul (2) și articolul 3 alineatul (2) al doilea și al treilea paragraf din Regulamentul Dublin III. Această din urmă dispoziție impune autorităților naționale ale statului membru responsabil de determinarea statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională o apreciere a condițiilor cumulative legate de deficiențele sistemice care duc la un risc ca persoana interesată să fie expusă unor tratamente contrare articolului 4 din cartă. În plus, aceasta nu prevede un transfer de responsabilitate decât într‑o a doua etapă, autoritățile acestui stat membru trebuind, într‑o primă etapă, să continue examinarea criteriilor de responsabilitate (
32
).
56.
Prin urmare, asemenea Comisiei, precum și guvernelor francez și italian, considerăm că, interpretat în mod literal și în contextul său, articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III se aplică tuturor cazurilor de neexecutare a transferului solicitantului în termenul prevăzut de șase luni.
57.
S‑ar putea totuși ridica problema dacă, prin adoptarea articolului 29 din Regulamentul Dublin III, legiuitorul Uniunii a dorit ca expirarea termenului de transfer al solicitantului de șase luni să conducă, în mod aproape automat, la transferul responsabilității inclusiv în cazul în care statul membru solicitat a suspendat transferurile efective către teritoriul său, iar consecințele nerespectării termenului de transfer al solicitantului ca urmare a deciziei unilaterale a acestui din urmă stat membru să fie astfel imputate statului membru solicitant.
58.
Astfel, articolul 29 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III prevede că transferul solicitantului către statul membru responsabil se efectuează „după consultări între cele două state membre în cauză” și cât de repede posibil. Acești termeni ar putea indica faptul că această dispoziție a fost introdusă presupunând că statul membru solicitat este dispus să preia sau să reprimească solicitantul de protecție internațională în cauză.
59.
Pentru o mai bună înțelegere a domeniului de aplicare al articolului 29 din Regulamentul Dublin III, considerăm că este util să evocăm geneza acestuia.
3. Interpretarea istorică
60.
Transferul de responsabilitate către statul membru solicitant la expirarea termenului de transfer al solicitantului a fost instituit prin Regulamentul Dublin II. Acest regulament prevedea, pentru procedurile de preluare și de reprimire, două dispoziții formulate în aceiași termeni precum cei ai articolului 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III (
33
).
61.
În ceea ce privește preluările, din expunerea de motive a propunerii Comisiei privind Regulamentul Dublin II (
34
) reiese că acest transfer de responsabilitate, necunoscut de Convenția de la Dublin (
35
), care nu prevedea o astfel de consecință în caz de eșec al transferului solicitantului, se întemeia, pe de o parte, pe considerațiile că „statul membru care nu și‑a îndeplinit obligațiile în cadrul punerii în aplicare a obiectivelor de control al imigrației clandestine comune statelor membre trebuie să își asume consecințele față de partenerii săi”. Pe de altă parte, acest mecanism urmărea „să evite constituirea unei rezerve de «solicitanți de azil plasați pe orbită» a căror cerere nu este examinată în niciun stat membru” (
36
).
62.
Referitor la procedurile de reprimire, expunerea de motive a propunerii de regulament Dublin II menționa că dispoziția care prevede transferul de responsabilitate „stabilește consecința incapacității statului solicitant de a efectua transferul către statul responsabil: acordul exprimat în vederea reprimirii devine caduc, iar statul membru solicitant trebuie să își asume responsabilitatea pentru solicitantul de azil” (
37
).
63.
Dispozițiile Regulamentului Dublin II corespunzătoare articolului 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III au fost, așadar, avute în vedere inițial, pe de o parte, pentru situațiile de neexecutare a transferului solicitantului imputabile statului membru solicitant și, pe de altă parte, pentru a asigura că cererea de azil va fi, în sfârșit, soluționată de un stat membru.
64.
Lipsa, în expunerea de motive a Propunerii de Regulament Dublin II, a oricărei mențiuni referitoare la o situație precum cea în discuție în litigiul principal nu permite, în opinia noastră, în niciun caz să se concluzioneze că această situație nu intră în sfera articolului 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III. Prin natura dreptului, legiuitorul nu poate anticipa la momentul adoptării unei norme toate ipotezele posibile care pot intra în domeniul de aplicare al acesteia.
65.
Pe de altă parte, astfel cum a observat în esență guvernul finlandez, nu este surprinzător că ipoteza unei suspendări unilaterale a preluărilor de către un stat membru nu a fost prevăzută în mod explicit în textul Regulamentelor Dublin II și III: prevederea acestei ipoteze ar fi implicat faptul că legiuitorul presupune că statele membre nu vor respecta obligațiile care le revin în temeiul acestor regulamente.
66.
Or, apreciem că o interpretare a articolului 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III potrivit căreia această dispoziție se aplică în ipoteza suspendării unilaterale a preluărilor solicitanților de azil de către statul membru responsabil nu numai că corespunde modului de redactare deschis al acestei dispoziții, ci este de asemenea conformă, astfel cum vom arăta în continuare, cu obiectivele acestui regulament.
4. Interpretarea teleologică
a) Cu privire la obiectivele Regulamentului Dublin III
67.
Guvernele care au participat la ședință au exprimat puncte de vedere divergente cu privire la obiectivele care ar trebui luate în considerare în cadrul interpretării articolului 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III. Pe de o parte, guvernele francez, italian, austriac și finlandez au invocat obiectivul determinării cu celeritate a statului membru responsabil și garantarea accesului efectiv la procedurile de azil, astfel cum este menționat în considerentele (4) și (5) ale acestui regulament.
68.
Pe de altă parte, guvernele danez și german au insistat asupra necesității de a preveni eludarea criteriilor de determinare a statului membru responsabil și fenomenul „asylum shopping”, adică alegerea de către resortisanții țărilor terțe de facto în mod liber a statului membru care să trateze cererile lor de protecție internațională. Potrivit acestor guverne, articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III nu poate fi interpretat în sensul că conduce în speță la un transfer de responsabilitate la expirarea termenului de șase luni. În caz contrar, Republica Italiană s‑ar degreva în mod unilateral de obligațiile care îi revin în temeiul acestui regulament și în special de responsabilitatea sa de a examina cererea de protecție internațională.
69.
Mai întâi, interpretarea articolului 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III ca fiind aplicabil în cazul neexecutării transferului solicitantului ca urmare a suspendării unilaterale a preluărilor de către statul membru responsabil este, în opinia noastră, conformă cu obiectivul prelucrării rapide a cererilor de protecție internațională și al accesului efectiv la procedurile de acordare a protecției internaționale, menționat în considerentul (5) al acestui regulament.
70.
În această privință, asemenea Comisiei, precum și guvernelor austriac, finlandez, francez și italian, apreciem că această interpretare permite, pe de o parte, menținerea responsabilității statului membru desemnat drept responsabil și, prin urmare, a sistemului criteriilor de determinare a responsabilității instituit de Regulamentul Dublin III în termenul de transfer de șase luni. În speță, întrucât guvernul italian a precizat că suspendarea nu era decât temporară, aceasta ar putea înceta în orice moment.
71.
Pe de altă parte, aplicarea mecanismului de transfer de plin drept al responsabilității la expirarea termenului legal (
38
) permite, în opinia noastră, să se privilegieze securitatea juridică în ceea ce privește determinarea statului membru responsabil și să se garanteze astfel un acces efectiv la procedurile de acordare a unei protecții internaționale.
72.
În plus, în ceea ce privește argumentul guvernelor danez și german potrivit căruia un transfer de responsabilitate în temeiul articolului 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III ar lipsi de conținut concepția strictă a articolului 3 alineatul (2) al doilea și al treilea paragraf din acest regulament, amintim că aceste dispoziții se întemeiază pe condiții distincte și urmăresc finalități proprii (
39
). În plus, aceste guverne nu contestă că, astfel cum reiese din Hotărârea Tudmur, această din urmă dispoziție nu se aplică situației în discuție în speță.
b) Cu privire la jurisprudența Curții referitoare la transferul de responsabilitate
73.
Jurisprudența Curții confirmă că articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III acordă prioritate, în definitiv, interesului resortisanților țărilor terțe de a li se soluționa rapid cererile de protecție internațională în raport cu riscul de eludare a criteriilor de determinare care s‑ar confirma prin transferul de responsabilitate de la statul membru responsabil în mod normal către statul membru în care a fost prezentată o astfel de cerere.
74.
Astfel, în primul rând, Curtea a arătat că articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III se înscrie în obiectivul prelucrării rapide a cererilor de protecție internațională (
40
) și prevede numai o prelungire a termenului, cu titlu excepțional, în anumite cazuri frecvente de imposibilitate materială de executare a deciziei de transfer (
41
).
75.
În al doilea rând, Curtea nu a exclus din domeniul de aplicare al acestei dispoziții împrejurările legate de imposibilitatea de a efectua transferul solicitantului care nu sunt imputabile statului membru solicitant, precum pandemia de COVID-19 (
42
) sau starea de sănătate precară a solicitantului (
43
). În plus, Curtea a subliniat că legiuitorul Uniunii nu a apreciat că imposibilitatea materială de a proceda la punerea în aplicare a unei decizii de transfer trebuia considerată ca fiind de natură să justifice întreruperea sau suspendarea termenului de transfer al solicitantului prevăzut la articolul 29 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III (
44
).
c) Cu privire la încrederea reciprocă și la deferența față de legiuitor
76.
Constatăm că guvernele german și danez susțin în observațiile lor că interpretarea articolului 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III care propunem să fie reținută ar fi contrară principiului încrederii reciproce și ar consacra o încălcare a dreptului Uniunii de către Republica Italiană.
77.
Nu suntem convinși de aceste argumente.
78.
În primul rând, considerăm că aplicarea articolului 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III nu afectează principiul încrederii reciproce. Deși reiese în mod constant din jurisprudența Curții că sistemul european comun de azil a fost conceput pe baza acestui principiu (
45
), aplicarea acestei dispoziții nu constituie o excepție de la prezumția respectării dreptului Uniunii și în special a drepturilor fundamentale de către statele membre. Astfel cum tocmai am arătat, transferul de plin drept al responsabilității pentru examinarea unei cereri de protecție internațională în temeiul dispoziției menționate nu depinde de motivul pentru care solicitantul nu a fost transferat în termenul prevăzut.
79.
În al doilea rând, desigur, din Hotărârea Tudmur reiese că anunțul făcut unilateral de un stat membru de a suspenda toate transferurile solicitanților de protecție internațională către teritoriul său și, astfel, procedurile de preluare și de reprimire a acestor solicitanți încalcă obligațiile care îi revin în cadrul sistemului european comun de azil (
46
). Cu toate acestea, în opinia noastră, soluția la o asemenea încălcare a obligațiilor care decurg din Regulamentul Dublin III nu poate fi căutată într‑o interpretare a acestui regulament contrară modului său de redactare și obiectivelor pe care le urmărește. Așa cum a arătat de asemenea guvernul finlandez în observațiile sale scrise, în dreptul Uniunii există căi adecvate pentru a sancționa încălcările de către un stat membru a obligațiilor care decurg din regulamentul menționat.
80.
În al treilea rând, Curtea este competentă numai să interpreteze legea, în limitele modului de redactare și ale obiectivelor textelor legislative în vigoare. Este sarcina legiuitorului și ține de opțiunile politice ale acestuia să modifice o reglementare prin intermediul procedurii legislative.
81.
Ne referim, în această privință, la recenta reformă a dreptului de azil care a condus la adoptarea, în mai 2024, a Pactului privind migrația și azilul, din care face parte Regulamentul (UE) 2024/1351 (
47
).
82.
Trebuie să se observe că textul articolului 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III a fost preluat la articolul 46 alineatul (2) din Regulamentul 2024/1351, precizându‑se în același timp situațiile în care termenul de transfer al solicitantului poate fi prelungit, precum și durata maximă a acestei prelungiri (
48
) pentru a limita posibilitatea ca comportamentul solicitantului să determine încetarea sau transferul responsabilității către un alt stat membru (
49
). În plus, astfel cum a arătat Comisia în ședință, legiuitorul a prevăzut norme derogatorii care permit statului membru confruntat cu o situație excepțională de sosiri masive să fie exonerat de obligația sa de a reprimi un solicitant (
50
), precum și un mecanism de solidaritate obligatoriu pentru a oferi sprijin statelor membre supuse unei presiuni migratorii și pentru a garanta un acces rapid la procedurile de acordare a unei protecții internaționale (
51
).
83.
În opinia noastră, rezultă că, în stadiul actual al legislației Uniunii în materie, imposibilitatea de a transfera efectiv un solicitant ca urmare a suspendării unilaterale de către statul membru desemnat drept responsabil a preluărilor solicitanților de protecție internațională intră, în lipsa altor mecanisme, în sfera mecanismului transferului de responsabilitate în temeiul articolului 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III.
V. Concluzie
84.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Verwaltungsgericht Sigmaringen (Tribunalul Administrativ Sigmaringen, Germania) după cum urmează:
Articolul 3 alineatul (2) al doilea și al treilea paragraf din Regulamentul (UE) nr. 604/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid
trebuie interpretat în sensul că
statul membru care îndeplinește procedura de determinare a statului membru responsabil nu este obligat să continue examinarea criteriilor prevăzute în capitolul III din acest regulament și nu devine el însuși responsabil atunci când statul membru desemnat inițial drept responsabil în temeiul acestor criterii nu acceptă să preia persoane care fac obiectul unei decizii de transfer în temeiul regulamentului menționat și atunci când nu există în acest din urmă stat membru deficiențe sistemice care duc la un risc de tratament inuman sau degradant în sensul articolului 4 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.
Neaplicarea articolului 3 alineatul (2) al doilea și al treilea paragraf din Regulamentul nr. 604/2013 nu se opune însă ca, la expirarea termenului de transfer al solicitantului prevăzut la articolul 29 alineatul (1) din acest regulament, să se efectueze un transfer de responsabilitate în condițiile prevăzute la articolul 29 alineatul (2) din regulamentul menționat.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.
(
2
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid (JO 2013, L 180, p. 31).
(
3
)	A se vedea articolul 3 alineatul (1) și articolul 29 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III.
(
4
)	A se vedea în special Hotărârea din 19 martie 2019, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, punctul 82), și Hotărârea din 29 februarie 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Încredere reciprocă în caz de transfer) (C‑392/22, EU:C:2024:195, punctul 45).
(
5
)	Hotărârea din 21 decembrie 2011 (C‑411/10 și C‑493/10, EU:C:2011:865, punctul 106).
(
6
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 19 martie 2019, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, punctul 86).
(
7
)	Hotărârea din 19 decembrie 2024 (C‑185/24 și C‑189/24, denumită în continuare „Hotărârea Tudmur, EU:C:2024:1036).
(
8
)	JO 2003, L 222, p. 3, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 140, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 118/2014 al Comisiei din 30 ianuarie 2014 (JO 2014, L 39, p. 1) (denumit în continuare „Regulamentul nr. 1560/2003”).
(
9
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale (JO 2013, L 180, p. 60).
(
10
)	A se vedea articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III.
(
11
)	A se vedea punctele 18 și 19. Cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre privea situația suspendării transferurilor solicitanților către Italia, în discuție în speță.
(
12
)	Prin urmare, faptul că informațiile furnizate în cererea de decizie preliminară par contradictorii în această privință nu are incidență asupra prezentei analize. Pe de o parte, în cererea de decizie preliminară nu figurează nicio mențiune cu privire la faptul că solicitantul ar fi depus o cerere de protecție internațională în Italia, ceea ce guvernul italian a contestat în ședință. Celelalte dispoziții ale Regulamentului Dublin III citate de instanța de trimitere în ceea ce privește responsabilitatea Republicii Italiene privesc și cererile de preluare. Pe de altă parte, această instanță se referă la articolul 18 alineatul (1) litera (b) din acest regulament – care vizează cererile de reprimire a solicitanților a căror cerere este în curs de examinare în statul membru responsabil – ca temei al cererii adresate Republicii Italiene.
(
13
)	Regulamentul Consiliului din 18 februarie 2003 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe (JO 2003, L 50, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 56). Acest regulament a fost abrogat prin Regulamentul Dublin III.
(
14
)	Hotărârea din 21 decembrie 2011, N. S. ș.a. (C‑411/10 și C‑493/10, EU:C:2011:865, punctul 106).
(
15
)	Hotărârea din 19 martie 2019, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, punctele 85 și 86).
(
16
)	A se vedea în special Hotărârea din 21 decembrie 2011, N. S. ș.a. (C‑411/10 și C‑493/10, EU:C:2011:865, punctul 94).
(
17
)	A se vedea cel mai recent Hotărârea Tudmur (punctul 35 și jurisprudența citată). De exemplu, Curtea a subliniat că practicile de trimitere înapoi sumară (pushback) către o țară terță și de detenție la punctele de frontieră nu îndeplinesc în mod automat aceste condiții cumulative, deși sunt incompatibile cu dreptul Uniunii și constituie deficiențe grave în procedura de azil și în condițiile de primire a solicitanților; a se vedea Hotărârea din 29 februarie 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Încredere reciprocă în caz de transfer) (C‑392/22, EU:C:2024:195, punctele 57 și 58).
(
18
)	Hotărârea din 21 decembrie 2011 (C‑411/10 și C‑493/10, EU:C:2011:865, punctul 84), făcând trimitere la standardele minime privind primirea solicitanților de azil, condițiile pentru a putea beneficia de statutul de refugiat, precum și procedura de acordare și de retragere a statutului de refugiat.
(
19
)	Hotărârea Tudmur (punctele 43 și 44).
(
20
)	Hotărârea Tudmur (punctul 41 și jurisprudența citată).
(
21
)	Hotărârea Tudmur (punctul 42).
(
22
)	A se vedea punctul 27 și nota de subsol 11 din prezentele concluzii.
(
23
)	Hotărârea Tudmur (punctul 45 și jurisprudența citată).
(
24
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 19 martie 2019, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, punctele 87-89).
(
25
)	A se vedea rezumatul acestei motivări la punctul 20 din prezentele concluzii.
(
26
)	A se vedea articolul 17 din Regulamentul Dublin III.
(
27
)	Din observațiile prezentate Curții reiese că, într‑o serie de cazuri în care solicitanții trebuiau să fie transferați către Italia, autoritățile daneze și germane au aplicat articolul 29 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III pentru a‑și asuma responsabilitatea pentru examinarea cererilor de protecție internațională.
(
28
)	A se vedea punctele 67 și 68 din prezentele concluzii.
(
29
)	Hotărârea din 25 octombrie 2017 (C‑201/16, EU:C:2017:805, punctul 30).
(
30
)	A se vedea punctul 34 din această hotărâre.
(
31
)	A se vedea articolul 9 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1560/2003.
(
32
)	A se vedea punctele 32 și 36 din prezentele concluzii.
(
33
)	A se vedea articolul 19 alineatul (4) și articolul 20 alineatul (2) din Regulamentul Dublin II.
(
34
)	COM(2001) 447 final.
(
35
)	Convenția privind determinarea statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil prezentate într‑unul dintre statele membre ale Comunităților Europene, semnată la Dublin la 5 iunie 1990 (JO 1997, C 254, p. 1).
(
36
)	A se vedea explicațiile de la articolul 20 din propunerea de regulament.
(
37
)	A se vedea explicațiile de la articolul 21 din propunerea de regulament.
(
38
)	Ținând seama de momentul de la care începe să curgă acest termen, în conformitate cu articolul 29 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III, care depinde în special de eventualul efect suspensiv al căii de atac introduse împotriva deciziei de transfer sau al revizuirii acesteia în conformitate cu articolul 27 alineatul (4) din acest regulament; a se vedea în această privință Hotărârea din 22 septembrie 2022, Bundesrepublik Deutschland (Suspendarea administrativă a deciziei de transfer) (C‑245/21 și C‑248/21, EU:C:2022:709, punctul 49).
(
39
)	A se vedea punctele 53 și 55 din prezentele concluzii.
(
40
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 25 octombrie 2017, Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805, punctele 31 și 39), și Hotărârea din 22 septembrie 2022, Bundesrepublik Deutschland (Suspendarea administrativă a deciziei de transfer) (C‑245/21 și C‑248/21, EU:C:2022:709, punctul 70).
(
41
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 31 martie 2022, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl ș.a. (Plasarea unui solicitant de azil într‑un spital de psihiatrie) (C‑231/21, EU:C:2022:237, punctul 56), și Hotărârea din 22 septembrie 2022, Bundesrepublik Deutschland (Suspendarea administrativă a deciziei de transfer) (C‑245/21 și C‑248/21, EU:C:2022:709, punctul 65).
(
42
)	Hotărârea din 22 septembrie 2022, Bundesrepublik Deutschland (Suspendarea administrativă a deciziei de transfer) (C‑245/21 și C‑248/21, EU:C:2022:709, punctul 71).
(
43
)	Hotărârea din 16 februarie 2017, C. K. ș.a. (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, punctul 89).
(
44
)	Hotărârea din 22 septembrie 2022, Bundesrepublik Deutschland (Suspendarea administrativă a deciziei de transfer) (C‑245/21 și C‑248/21, EU:C:2022:709, punctul 65).
(
45
)	A se vedea punctul din 2 prezentele concluzii, precum și, în acest sens, Hotărârea din 21 decembrie 2011, N. S. ș.a. (C‑411/10 și C‑493/10, EU:C:2011:865, punctele 78-80); Avizul 2/13 (Aderarea Uniunii la CEDO) din 18 decembrie 2014 (EU:C:2014:2454, punctul 191) și, cel mai recent, Hotărârea Tudmur (punctele 31 și 32).
(
46
)	Hotărârea Tudmur (punctul 40).
(
47
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 14 mai 2024 privind gestionarea azilului și migrației și de modificare a Regulamentelor (UE) 2021/1147 și (UE) 2021/1060 și de abrogare a Regulamentului (UE) nr. 604/2013 (JO L, 2024/1351). Articolul 83 din acest regulament abrogă Regulamentul Dublin III cu efect de la 1 iulie 2026.
(
48
)	Această dispoziție permite prelungirea termenului de transfer la maximum trei ani (în loc de 18 luni), iar aceasta nu numai în cazul sustragerii de la procedură, ci și atunci când persoana în cauză sau un membru al familiei sale care trebuie transferat cu persoana în cauză se opune fizic transferului, se face în mod intenționat inapt pentru transfer sau nu îndeplinește cerințele medicale pentru transfer.
(
49
)	A se vedea considerentul (59) al Regulamentului 2024/1351.
(
50
)	A se vedea articolul 13 din Regulamentul (UE) 2024/1359 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 mai 2024 privind abordarea situațiilor de criză și de forță majoră în domeniul migrației și azilului și de modificare a Regulamentului (UE) 2021/1147 (JO L, 2024/1359).
(
51
)	A se vedea considerentul (22) și capitolul I din partea IV din Regulamentul 2024/1351.