HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a cincea)
23 aprilie 2026(*)
„ Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Directiva 2008/115/CE – Returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală – Articolul 11 alineatul (2) – Interdicție de intrare – Durată – Reglementare națională care impune, în principiu, o interdicție de intrare și de ședere pe durată nelimitată în anumite cazuri – Amenințare teroristă ”
În cauza C‑446/24,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Oberverwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Tribunalul Administrativ Superior al landului Bremen, Germania), prin decizia din 17 iunie 2024, primită de Curte la 25 iunie 2024, în procedura
Freie Hansestadt Bremen
împotriva
DT,
CURTEA (Camera a cincea),
compusă din doamna M. L. Arastey Sahún, președintă de cameră, și domnii J. Passer, E. Regan (raportor), D. Gratsias și B. Smulders, judecători,
avocat general: domnul J. Richard de la Tour,
grefier: doamna M. Siekierzyńska, administratoare,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 19 iunie 2025,
luând în considerare observațiile prezentate:
–        pentru Freie Hansestadt Bremen, de F. Müller, în calitate de agent;
–        pentru DT, par C. Graebsch, profesor;
–        pentru guvernul german, de J. Möller și R. Kanitz, în calitate de agenți;
–        pentru guvernul danez, de D. Elkan, M. Jespersen și C. A.‑S. Maertens, în calitate de agenți;
–        pentru guvernul suedez, de J. Olsson, în calitate de agent;
–        pentru Comisia Europeană, de A. Katsimerou și M. Wasmeier, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 2 octombrie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1        Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 3 punctul 6 și a articolului 11 alineatul (2) din Directiva 2008/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală (JO 2008, L 348, p. 98).
2        Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Freie Hansestadt Bremen (landul Bremen, Germania) (denumit în continuare „landul Bremen”), pe de o parte, și DT, pe de altă parte, în legătură cu o interdicție de intrare și de ședere în Germania adoptată împotriva acestuia.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3        Considerentele (2), (6) și (14) ale Directivei 2008/115 au următorul cuprins:
„(2)      Consiliul European de la Bruxelles din 4 și 5 noiembrie 2004 a recomandat instituirea unei politici eficiente de îndepărtare și returnare, bazată pe standarde comune, pentru ca persoanele în cauză să fie returnate într‑o manieră umană și cu respectarea deplină a drepturilor lor fundamentale și a demnității lor.
[…]
(6)      Statele membre ar trebui să ia toate măsurile necesare pentru a asigura că încetarea situației de ședere ilegală a resortisanților țărilor terțe se efectuează printr‑o procedură transparentă și echitabilă. În conformitate cu principiile generale ale dreptului UE, deciziile luate în temeiul prezentei directive ar trebui adoptate de la caz la caz și pe bază de criterii obiective, aceasta însemnând că ar trebui acordată atenție nu doar simplului fapt al șederii ilegale. Atunci când se utilizează formulare standard pentru deciziile referitoare la returnare, respectiv decizii de returnare, și, dacă au fost emise, decizii privind interdicția de intrare și decizii de îndepărtare, statele membre ar trebui să respecte principiul respectiv și să se conformeze pe deplin dispozițiilor aplicabile din prezenta directivă.
[…]
(14)      Efectelor măsurilor naționale de returnare ar trebui să li se confere o dimensiune europeană prin stabilirea unei interdicții de intrare care să nu permită intrarea și șederea pe teritoriul tuturor statelor membre. Durata interdicției de intrare ar trebui stabilită ținând seama, în mod adecvat, de toate circumstanțele specifice fiecărui caz și în mod normal nu ar trebui să depășească cinci ani. […]”
4        Articolul 1 din această directivă, intitulat „Obiectul”, prevede:
„Prezenta directivă stabilește standarde și proceduri comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală, în conformitate cu drepturile fundamentale ca principii generale ale dreptului comunitar, precum și cu dreptul internațional, inclusiv obligațiile în materie de protecție a refugiaților și de drepturi ale omului.”
5        Articolul 3 din directiva menționată, intitulat „Definiții”, prevede:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
[…]
4.      «decizie de returnare» înseamnă decizia sau orice alt act de natură administrativă sau judiciară prin care șederea unui resortisant al unei țări terțe este stabilită sau declarată ca fiind ilegală și prin care se impune sau se stabilește obligația de returnare.
[…]
6.      «interdicția de intrare» înseamnă decizia sau orice alt act de natură administrativă sau judiciară care interzice intrarea și șederea pe teritoriul statelor membre pentru o anumită perioadă și care însoțește o decizie de returnare;
[…]”
6        Potrivit articolului 11 din aceeași directivă, intitulat „Interdicția de intrare”:
„(1)      Decizia de returnare este însoțită de interdicția de intrare:
(a)      dacă nu a fost acordat un termen pentru plecarea voluntară sau
(b)      dacă obligația de returnare nu a fost îndeplinită
În celelalte cazuri, decizia de returnare poate fi însoțită de o interdicție de intrare.
(2)      Durata interdicției de intrare se stabilește ținând seama, în mod adecvat, de toate circumstanțele specifice fiecărui caz și nu ar trebui să depășească, în principiu, cinci ani. Aceasta poate depăși totuși cinci ani dacă resortisantul unei țări terțe reprezintă o amenințare gravă pentru ordinea publică, siguranța publică sau securitatea națională.
(3)      Statele membre iau în calcul retragerea sau suspendarea unei interdicții de intrare în cazul în care un resortisant al unei țări terțe împotriva căruia s‑a dispus interdicția de intrare în conformitate cu alineatul (1) al doilea paragraf poate dovedi că a părăsit teritoriul statului membru cu respectarea deplină a deciziei de returnare.
[…]
Statele membre pot să nu elibereze, pot retrage sau suspenda o interdicție de intrare în cazuri individuale pentru motive umanitare.
Statele membre pot retrage sau suspenda interdicția de intrare în cazuri individuale sau în anumite categorii de cazuri din alte motive.
[…]”
Dreptul german
7        Articolul 11 din Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (Legea privind șederea, încadrarea în muncă și integrarea resortisanților străini pe teritoriul federal) din 30 iulie 2004 (BGBl. 2004 I, p. 1950), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „AufenthG”), intitulat „Interdicția de intrare și de ședere”, prevede:
„[…]
(4)      Este posibilă retragerea interdicției de intrare și de ședere sau reducerea duratei acesteia în vederea protejării intereselor străinului care sunt demne de protecție sau în măsura în care finalitatea acestei interdicții nu mai impune acest lucru. […]
[…]
(5a)      […] Reducerea duratei sau retragerea interdicției de intrare și de ședere este, în principiu, exclusă. Autoritatea supremă a landului poate admite excepții de la acest principiu de la caz la caz.
(5b)      În cazul în care străinul este îndepărtat de pe teritoriul federal în temeiul unei măsuri de îndepărtare adoptate în conformitate cu articolul 58a, trebuie, în principiu, să se dispună o interdicție de intrare și de ședere pe durată nelimitată. În cazurile prevăzute la alineatul (5a) sau în cazul în care străinul a fost expulzat pentru unul dintre motivele de expulzare menționate la articolul 54 alineatul (1) punctele 1, 2 sau 2a, poate fi adoptată o interdicție de intrare și de ședere de la caz la caz. Alineatul (5a) a treia și a patra teză se aplică mutatis mutandis.
[…]”
8        Articolul 58a din AufenthG, intitulat „Măsura de îndepărtare”, prevede la alineatul (1):
„Pe baza unor previziuni întemeiate pe fapte, autoritatea supremă a unui land poate lua o măsură de îndepărtare, fără o procedură de expulzare prealabilă, împotriva unui resortisant străin, în vederea prevenirii unei amenințări deosebite pentru securitatea Republicii Federale Germania sau a unei amenințări teroriste. Măsura de îndepărtare se execută de îndată; nu este necesară nicio avertizare privind îndepărtarea.
[…]”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
9        Reclamantul din litigiul principal este un resortisant rus care a locuit în Bremen (Germania), deținând un permis de ședere.
10      La 13 martie 2017, Senator für Inneres (ministrul de interne) al landului Bremen (denumit în continuare „ministrul de interne”) a emis în privința acestui reclamant, în temeiul articolului 58a din AufenthG, o măsură de îndepărtare către Federația Rusă, pentru motivul că, potrivit concluziilor serviciilor de securitate competente, exista un risc ca reclamantul menționat să săvârșească un atentat terorist în Germania.
11      După ce a sesizat fără succes Bundesverwaltungsgericht (Curtea Administrativă Federală, Germania), Bundesverfassungsgericht (Curtea Constituțională Federală, Germania) și Curtea Europeană a Drepturilor Omului, reclamantul a făcut obiectul unei îndepărtări către Federația Rusă la 4 septembrie 2017. El locuiește în prezent în această țară terță.
12      Printr‑o decizie din 1 decembrie 2017, kommunale Ausländerbehörde der Stadtgemeinde Bremen (Autoritatea comunală pentru străini din municipalitatea Bremen, Germania) a hotărât că efectul îndepărtării dispuse în temeiul articolului 58a din AufenthG nu este limitat la o anumită durată.
13      Printr‑o hotărâre definitivă din 3 decembrie 2021, Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Tribunalul Administrativ al landului Bremen, Germania) a anulat această decizie cu motivarea că nicio interdicție de intrare și de ședere pe teritoriul statelor membre nu a fost încă adoptată împotriva reclamantului din litigiul principal.
14      Printr‑o decizie din 1 februarie 2022, ministrul de interne a adoptat în privința reclamantului din litigiul principal o interdicție de intrare și de ședere în Germania pe durată nelimitată. În susținerea acestei decizii, el a reținut în esență că o asemenea interdicție pe durată nelimitată trebuie, ca regulă generală, să fie dispusă, în conformitate cu articolul 11 alineatul (5b) prima teză din AufenthG, împotriva persoanelor care au făcut obiectul unei îndepărtări în temeiul unei măsuri de îndepărtare dispuse în baza articolului 58a din această lege. Ministrul de interne a susținut că nu există motive pentru a se îndepărta prin excepție de la această regulă în cazul reclamantului respectiv, ținând seama de concluziile serviciilor de securitate în discuție cu privire la comportamentul adoptat de reclamantul menționat ulterior îndepărtării sale, precum și de legăturile sociale și familiale ale acestuia cu Germania. Ministrul de interne a considerat că exista în continuare temerea că, dacă intră pe teritoriul Republicii Federale Germania, același reclamant va săvârși un atentat terorist pe acest teritoriu.
15      Sesizat cu acțiunea formulată de reclamantul din litigiul principal împotriva acestei decizii din 1 februarie 2022, Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Tribunalul Administrativ al landului Bremen) a anulat această decizie, pentru motivul că articolul 11 alineatul (5b) prima teză din AufenthG nu poate fi aplicat, întrucât adoptarea unei interdicții de intrare și de ședere pe teritoriul statelor membre pe durată nelimitată nu este conformă cu articolul 3 punctul 6 și cu articolul 11 alineatul (2) din Directiva 2008/115.
16      Landul Bremen a declarat apel împotriva hotărârii pronunțate de Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Tribunalul Administrativ al landului Bremen) la Oberverwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Tribunalul Administrativ Superior al landului Bremen, Germania), care este instanța de trimitere.
17      Aceasta din urmă constată că reclamantului din litigiul principal i s‑a aplicat o interdicție de intrare și de ședere în Germania pe durată nelimitată în temeiul articolului 11 alineatul (5b) prima teză din AufenthG. Or, potrivit articolului 3 punctul 6 din Directiva 2008/115, „interdicția de intrare” este decizia sau orice alt act de natură administrativă sau judiciară „care interzice” intrarea și șederea pe teritoriul statelor membre „pentru o anumită perioadă”, iar articolul 11 alineatul (2) din această directivă impune să se stabilească o „durată” pentru respectiva interdicție. Prin urmare, se ridică problema dacă aceste dispoziții ale directivei amintite trebuie interpretate în sensul că se opun adoptării unei interdicții de intrare pe teritoriul statelor membre pe durată nelimitată, astfel cum este cea prevăzută ca regulă generală la articolul 11 alineatul (5b) prima teză din AufenthG, împotriva străinilor a căror ședere a fost întreruptă pentru prevenirea unei amenințări teroriste în temeiul articolului 58a din această lege.
18      Instanța de trimitere consideră necesar să adreseze Curții o cerere de decizie preliminară, pentru motivul că Curtea încă nu s‑a pronunțat cu privire la această chestiune, iar instanțele naționale, guvernul german și doctrina germană oferă răspunsuri divergente la aceasta.
19      În special, o parte din doctrina germană ar aproba hotărârea pronunțată de Verwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Tribunalul Administrativ al landului Bremen). Potrivit acestei părți a doctrinei, Curtea ar fi statuat deja în Hotărârea din 19 septembrie 2013, Filev și Osmani (C‑297/12, EU:C:2013:569, punctul 27), că rezultă în mod clar din termenii „[d]urata interdicției de intrare se stabilește”, enunțați la articolul 11 alineatul (2) prima teză din Directiva 2008/115, că există o obligație a statelor membre de a limita efectele în timp ale oricărei interdicții de intrare pe teritoriul lor, independent de o cerere formulată în acest scop de resortisantul în cauză al unei țări terțe. Această interpretare ar fi confirmată de definiția noțiunii de „interdicție de intrare” care figurează la articolul 3 punctul 6 din directiva amintită. Niciun element care să permită să se concluzioneze în sens contrar nu ar reieși, pe de altă parte, din Recomandarea (UE) 2017/2338 a Comisiei din 16 noiembrie 2017 de instituire a unui manual comun în materie de returnare care să fie utilizat de autoritățile competente ale statelor membre atunci când desfășoară activități legate de returnare (JO 2017, L 339, p. 83), care enunță printre altele „Nu se pot emite interdicții de intrare cu termen nelimitat: durata interdicției de intrare este un element esențial al deciziei privind interdicția de intrare.”
20      O altă parte a doctrinei germane ar considera totuși că interdicția de intrare și de ședere de la articolul 11 alineatul (5b) prima teză din AufenthG este conformă cu articolul 3 punctul 6 și cu articolul 11 alineatul (2) din Directiva 2008/115/CE. Anumiți autori care susțin această interpretare ar fi de părere că, în manualul în materie de returnare stabilit prin recomandarea menționată, Comisia Europeană a apreciat că „o emitere sistematică a interdicțiilor de intrare pe tot parcursul vieții […] fără a ține seama de circumstanțele cazului individual” contravine acestei directive. În opinia lor, articolul 11 alineatul (5b) prima teză din AufenthG ar fi compatibil cu directiva menționată în măsura în care privește doar cazurile prevăzute la articolul 58a din această lege, printre care în special cele care vizează persoanele care reprezintă o amenințare teroristă. În sfârșit, punctul 27 din Hotărârea din 19 septembrie 2013, Filev și Osmani (C‑297/12, EU:C:2013:569), ar trebui replasat în contextul întrebării preliminare care a fost adresată Curții în cauza în care s‑a pronunțat respectiva hotărâre. Întrebarea respectivă ar fi privit doar aspectul dacă o dispoziție națională care condiționează limitarea duratei unei interdicții de intrare de prezentarea de către resortisantul în cauză al unei țări terțe a unei cereri având ca obiect obținerea beneficiului unei astfel de limitări este conformă cu dreptul Uniunii.
21      În aceste condiții, Oberverwaltungsgericht der Freien Hansestadt Bremen (Tribunalul Administrativ Superior al landului Bremen) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 3 punctul 6 și articolul 11 alineatul (2) din [Directiva 2008/115] trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale potrivit căreia trebuie să se adopte ca regulă generală o interdicție de intrare pe durată nelimitată împotriva unei persoane al cărei drept de ședere a fost întrerupt și față de care s‑a luat o decizie de returnare întrucât constituie o amenințare teroristă?”
Cu privire la întrebarea preliminară
Observații introductive
22      Reclamantul din litigiul principal susține că, având în vedere intervalul de timp care s‑a scurs între adoptarea deciziei de returnare în discuție în litigiul principal, la 13 martie 2017, și adoptarea interdicției de intrare care îl privește, la 1 februarie 2022, această interdicție nu poate fi considerată ca fiind legată de respectiva decizie de returnare, după cum impune Directiva 2008/115. Prin argumentația sa, reclamantul din litigiul principal contestă astfel aplicabilitatea acestei directive într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal.
23      În această privință, trebuie arătat că articolul 3 punctul 6 din Directiva 2008/115 definește „interdicția de intrare” ca fiind decizia sau orice alt act de natură administrativă sau judiciară care interzice intrarea și șederea pe teritoriul statelor membre pentru o anumită perioadă și care „însoțește o decizie de returnare”, această din urmă decizie fiind definită la articolul 3 punctul 4 din directiva amintită drept o decizie sau un act de natură administrativă sau judiciară prin care șederea unui resortisant al unei țări terțe este stabilită sau declarată ca fiind ilegală și prin care se impune sau se stabilește obligația de returnare.
24      De asemenea, în conformitate cu articolul 11 alineatul (1) din directiva menționată, decizia de returnare este „însoțită” de interdicția de intrare dacă nu a fost acordat un termen pentru plecarea voluntară sau dacă obligația de returnare nu a fost îndeplinită. În celelalte cazuri, decizia de returnare poate fi „însoțită” de o „interdicție de intrare”.
25      Din considerațiile prezentate la punctele 23 și 24 din prezenta hotărâre rezultă că o „interdicție de intrare” în sensul Directivei 2008/115 este menită să completeze o decizie de returnare, interzicând persoanei în cauză, pentru o perioadă determinată după „returnarea” sa, astfel cum este definit acest termen la articolul 3 punctul 3 din directiva amintită, și, așadar, după plecarea sa de pe teritoriul statelor membre, să intre din nou pe acest teritoriu și să locuiască acolo. Prin urmare, o interdicție de intrare nu își produce efectele decât din momentul în care persoana în cauză părăsește efectiv teritoriul menționat (Hotărârea din 3 iunie 2021, Westerwaldkreis, C‑546/19, EU:C:2021:432, punctul 52 și jurisprudența citată).
26      Or, după cum reiese din jurisprudență, o interdicție de intrare nu trebuie neapărat să fie adoptată simultan cu o decizie de returnare și nici măcar să fie emisă într‑un termen scurt după adoptarea unei asemenea decizii (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 august 2025, Al Hoceima și Boghni, C‑636/23 și C‑637/23, EU:C:2025:603, punctul 66). Astfel, este suficient ca această „interdicție de intrare” să fi fost adoptată în continuarea deciziei prin care statul membru gazdă i‑a retras resortisantului în cauză al unei țări terțe, pentru un motiv identic, dreptul de ședere pe teritoriul său [a se vedea prin analogie Hotărârea din 27 aprilie 2023, M.D. (Interdicție de intrare în Ungaria), C‑528/21, EU:C:2023:341, punctul 80].
27      În speță, din decizia de trimitere reiese că decizia de a‑i interzice reclamantului din litigiul principal să intre în Germania este „legată” de decizia, adoptată pentru un motiv identic, de a‑i retrage dreptul de ședere în Germania și de a‑l expulza, și anume pentru motivul că, potrivit serviciilor de securitate competente, exista un risc ca reclamantul din litigiul principal să săvârșească un atentat terorist în Germania.
28      În plus, se pare, aspect a cărui verificare revine însă instanței de trimitere, că decizia de returnare în discuție în litigiul principal a fost adoptată fără să fi fost prevăzut un termen pentru plecarea voluntară, astfel încât, după cum reiese din cuprinsul punctului 24 din prezenta hotărâre, în conformitate cu articolul 11 alineatul (1) din Directiva 2008/115, autoritatea competentă germană trebuia să adopte o interdicție de intrare în privința reclamantului din litigiul principal.
29      În aceste condiții, nu se poate considera că intervalul de timp care s‑a scurs între adoptarea deciziei de returnare și interdicția de intrare în discuție în litigiul principal are drept consecință excluderea acestei interdicții din domeniul de aplicare al Directivei 2008/115.
Cu privire la fond
30      Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 3 punctul 6 și articolul 11 alineatul (2) din Directiva 2008/115 trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia se impune, în principiu, adoptarea unei interdicții de intrare pe teritoriul statelor membre pe durată nelimitată în privința unui resortisant al unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală care face obiectul unei decizii de returnare atunci când această din urmă decizie se întemeiază pe existența unei amenințări teroriste.
31      Conform unei jurisprudențe constante, în vederea interpretării unei dispoziții a dreptului Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție (Hotărârea din 13 februarie 2025, Latvijas Sabiedriskais Autobuss, C‑684/23, EU:C:2025:90, punctul 48 și jurisprudența citată).
32      În ceea ce privește, mai întâi, formularea articolului 3 punctul 6 și a articolului 11 alineatul (2) din Directiva 2008/115, trebuie amintit că această primă dispoziție definește „interdicția de intrare” ca fiind o decizie sau un act de natură administrativă sau judiciară care însoțește o decizie de returnare și care interzice intrarea și șederea pe teritoriul statelor membre „pentru o anumită perioadă”. La rândul său, articolul 11 alineatul (2) din directiva respectivă prevede în prima teză că durata interdicției de intrare se stabilește ținând seama în mod adecvat de „toate circumstanțele specifice fiecărui caz” și nu depășește, în principiu, cinci ani, în timp ce în a doua teză se precizează că durata interdicției de intrare „poate depăși totuși cinci ani” dacă resortisantul unei țări terțe reprezintă o amenințare gravă pentru ordinea publică, siguranța publică sau securitatea națională.
33      În primul rând, reiese chiar din modul de redactare a acestui articol 11 alineatul (2) prima teză că durata interdicției de intrare trebuie să fie limitată, în principiu, la cinci ani.
34      În schimb, nu este impusă în mod expres nicio limită temporală maximă pentru cazul în care resortisantul unei țări terțe constituie o amenințare gravă pentru ordinea publică, siguranța publică sau securitatea națională, a doua teză a alineatului (2) al articolului 11 din Directiva 2008/115 limitându‑se să prevadă că durata interdicției de intrare „poate depăși totuși cinci ani” într‑un astfel de caz. Or, referirea expresă la o durată temporală maximă „în principiu” limitată la cinci ani în prima teză a acestui alineat tinde să sugereze că, dacă legiuitorul Uniunii ar fi dorit să impună o durată temporală maximă și pentru cazul în care resortisantul unei țări terțe constituie o amenințare gravă pentru ordinea publică, siguranța publică sau securitatea națională, el ar fi enunțat‑o în mod expres (a se vedea prin analogie Hotărârea din 19 septembrie 2013, Filev și Osmani, C‑297/12, EU:C:2013:569, punctul 30).
35      Din această perspectivă, referirea, la articolul 3 punctul 6 din Directiva 2008/115, la faptul că o interdicție de intrare interzice intrarea și șederea pe teritoriul statelor membre pentru o „anumită” perioadă nu trebuie neapărat înțeleasă în sensul că impune autorităților naționale să prevadă, în fiecare caz, ca durata interdicției de intrare adoptate să fie limitată în timp, ci poate fi de asemenea interpretată, astfel cum au susținut guvernele danez și suedez și după cum a arătat domnul avocat general la punctul 25 din concluzii, în sensul că implică faptul că, în fiecare caz, autoritățile naționale competente sunt obligate să „stabilească”, în decizia prin care pronunță o asemenea interdicție, durata acesteia în mod precis și motivat, indiferent dacă ea este limitată sau nelimitată.
36      În al doilea rând, chiar din termenii primei teze a alineatului (2) al articolului 11 din Directiva 2008/115 reiese că durata interdicției de intrare trebuie să fie stabilită ținând seama în mod adecvat de toate circumstanțele specifice fiecărui caz. Or, deși, după cum reiese din cuprinsul punctului 34 din prezenta hotărâre, a doua teză a acestui alineat prevede posibilitatea statelor membre să depășească durata de principiu de cinci ani prevăzută în prima teză menționată în cazul unei amenințări grave pentru ordinea publică, siguranța publică sau securitatea națională, această a doua teză nu prevede, în schimb, nicio excepție, nici chiar într‑un asemenea caz, de la obligația acestor state membre de a ține seama în mod adecvat de toate împrejurările proprii cazului respectiv.
37      În continuare, în ceea ce privește contextul în care se înscriu articolul 3 punctul 6 și articolul 11 alineatul (2) din Directiva 2008/115, trebuie amintit, în primul rând, că articolul 11 alineatul (3) din Directiva 2008/115 prevede împrejurările în care statele membre, pe de o parte, sunt obligate să examineze posibilitatea de a retrage sau de a suspenda o interdicție de intrare și, pe de altă parte, pot să nu impună, pot să retragă sau pot să suspende o astfel de interdicție. Or, aceste obligații și posibilități ar permite, dacă este cazul, să se asigure respectarea garanțiilor substanțiale și procedurale prevăzute de directiva respectivă, precum și faptul că o interdicție pe durată nelimitată nu continuă să producă efecte dincolo de momentul de la care nu mai poate fi considerată necesară și proporțională cu obiectivul pe care îl urmărește.
38      În al doilea rând, considerentul (6) al Directivei 2008/115 enunță că deciziile luate în temeiul acesteia ar trebui adoptate „de la caz la caz”, în timp ce considerentul (14) al directivei menționate, care stă la baza articolului 11 alineatul (2) prima teză din aceasta, prevede că durata interdicției de intrare ar trebui stabilită „ținând seama, în mod adecvat, de toate circumstanțele specifice fiecărui caz”, confirmând astfel interpretarea acestei din urmă dispoziții potrivit căreia, chiar și în prezența unei amenințări teroriste, decizia privind durata unei interdicții de intrare, la fel ca orice decizie luată în temeiul acestei directive, trebuie să țină seama de toate circumstanțele specifice cazului concret.
39      În sfârșit, în ceea ce privește obiectivele urmărite de articolul 3 punctul 6 și de articolul 11 alineatul (2) din Directiva 2008/115 și, mai general, de aceasta din urmă, trebuie amintit că obiectivul articolului 11 alineatul (2) din directiva menționată constă în special în a se asigura că durata unei interdicții de intrare nu depășește cinci ani, cu excepția cazului în care persoana respectivă reprezintă o amenințare gravă pentru ordinea publică, siguranța publică sau securitatea națională (Hotărârea din 19 septembrie 2013, Filev și Osmani, C‑297/12, EU:C:2013:569, punctul 32).
40      De altfel, Curtea a statuat deja că o interdicție de intrare constituie un mijloc destinat să sporească eficacitatea politicii Uniunii Europene în materie de returnare, garantând că, într‑o anumită perioadă după îndepărtarea unui resortisant al unei țări terțe a cărui ședere este ilegală, acesta nu va mai putea să revină în mod legal pe teritoriul statelor membre. Astfel, acest instrument se înscrie în însuși obiectivul directivei menționate, care, după cum rezultă din considerentul (2) al acesteia, urmărește instituirea unei politici eficiente de îndepărtare și returnare, întemeiată pe standarde comune, pentru ca persoanele în cauză să fie returnate într‑o manieră umană și cu respectarea deplină a drepturilor lor fundamentale, precum și a demnității lor [a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 aprilie 2023, M. D. (Interdicție de intrare în Ungaria), C‑528/21, EU:C:2023:341, punctele 72 și 77, precum și jurisprudența citată].
41      Într‑adevăr, însuși obiectul Directivei 2008/115 constă, după cum reiese din articolul 1 din aceasta, în stabilirea standardelor și a procedurilor comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală, în conformitate cu drepturile fundamentale ca principii generale ale dreptului Uniunii, precum și cu dreptul internațional, inclusiv cu obligațiile în materie de protecție a refugiaților și de drepturi ale omului.
42      Or, interpretarea articolului 3 punctul 6 și a articolului 11 alineatul (2) din Directiva 2008/115 în sensul că recunosc autorităților naționale competente posibilitatea de a decide, ținând seama de toate împrejurările cazului concret, că existența unei amenințări teroriste justifică adoptarea unei interdicții de intrare pe durată nelimitată în privința resortisantului în cauză al unei țări terțe nu aduce nicidecum atingere obiectivului acestor dispoziții amintit la punctul 39 din prezenta hotărâre. Această interpretare permite, dimpotrivă, să se asigure că statele membre se pot prevala pe deplin de instrumentul eficient pe care îl constituie interdicția de intrare pentru a asigura securitatea teritoriului lor respectiv, garantând în același timp că durata de validitate a acestui instrument se justifică în raport cu împrejurările specifice ale cazului concret, cu respectarea drepturilor fundamentale ale persoanelor în cauză.
43      Interpretarea menționată este confirmată de jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului potrivit căreia faptul că un resortisant al unei țări terțe constituie o amenințare gravă pentru ordinea publică, precum o amenințare teroristă, poate fi suficient în sine pentru a considera că autoritățile naționale competente au dreptul, în lumina unei examinări a tuturor împrejurărilor relevante care caracterizează situația acestei persoane, să adopte nu numai o măsură de expulzare de pe teritoriul național împotriva resortisantului respectiv, ci și o interdicție de intrare pe o durată nelimitată în privința sa, fără să li se poată reproșa că au încălcat astfel articolul 8 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, referitor la dreptul la respectarea vieții private și de familie (a se vedea în acest sens Curtea EDO, 25 martie 2010, Mutlag împotriva Germaniei, CE:ECHR:2010:0325JUD004060105, § 60-63, Curtea EDO, 30 noiembrie 2021, Avci împotriva Danemarcei, CE:ECHR:2021:1130JUD004024019, § 35-39, Curtea EDO, 22 martie 2022, Laraba împotriva Danemarcei, CE:ECHR:2022:0322DEC002678119, § 32-35, și Curtea EDO, 5 septembrie 2023, Al‑Masudi împotriva Danemarcei, CE:ECHR:2023:0905JUD003574021, § 33-36).
44      În speță, landul Bremen și guvernul german subliniază, în primul rând, că norma în discuție în litigiul principal permite ea însăși să se țină seama de circumstanțele specifice fiecărui caz, întrucât, stabilind o distincție în funcție de gravitatea încălcărilor, precum și de natura și de gravitatea riscurilor care trebuie prevenite, legiuitorul național a introdus norme standardizate pentru anumite categorii de situații, fără a prevedea însă dispunerea unor interdicții de intrare pe durată nelimitată în toate cazurile.
45      În al doilea rând, din elementele prezentate Curții reiese că regula „de principiu” în discuție în litigiul principal cunoaște excepții, întrucât anumite împrejurări excepționale și atipice permit, de la caz la caz, îndepărtarea de la această normă. În special, din cererea de decizie preliminară reiese că, în speță, ministrul de interne a considerat că nu existau motive pentru a se îndepărta de la norma menționată în cazul reclamantului din litigiul principal, ținând seama de concluziile serviciilor de securitate competente privind comportamentul adoptat de reclamantul respectiv ulterior îndepărtării sale, precum și de legăturile sociale și familiale ale acestuia cu Germania. În consecință, trebuie arătat că, deși există o normă generală aplicabilă unor situații precum cea în discuție în litigiul principal, posibilitatea de a se îndepărta de la aceasta implică cel puțin luarea în considerare a împrejurărilor specifice ale cazului concret.
46      În al treilea rând, landul Bremen și guvernul german subliniază posibilitatea de a verifica dacă se mențin circumstanțele speciale care au condus la adoptarea unei interdicții de intrare pe durată nelimitată. În cazul unei schimbări durabile a comportamentului resortisantului unei țări terțe, dispozițiile articolului 11 alineatele (4) și (5b) din AufenthG ar prevedea în mod expres că este posibilă retragerea sau limitarea ulterioară a interdicției de intrare și de ședere.
47      Revine, în cele din urmă, instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă reglementarea germană în discuție în litigiul principal permite luarea în considerare efectivă a tuturor împrejurărilor pertinente ale fiecărui caz concret astfel încât să justifice nu numai constatarea existenței unei amenințări teroriste, ci și aplicabilitatea normei care impune, în principiu, o interdicție de intrare pe teritoriul statelor membre pe durată nelimitată ca urmare a adoptării unei decizii de returnare întemeiate pe existența unei asemenea amenințări.
48      Având în vedere tot ceea ce precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 3 punctul 6 și articolul 11 alineatul (2) din Directiva 2008/115 trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia se impune, în principiu, adoptarea unei interdicții de intrare pe teritoriul statelor membre pe durată nelimitată în privința unui resortisant al unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală care face obiectul unei decizii de returnare, atunci când această din urmă decizie se întemeiază pe existența unei amenințări teroriste, cu condiția ca autoritatea națională competentă să poată ține seama în mod adecvat de toate circumstanțele specifice fiecărui caz concret pentru a justifica constatarea existenței unei astfel de amenințări, precum și aplicabilitatea acestei reglementări în cazul concret vizat.
Cu privire la cheltuielile de judecată
49      Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:
Articolul 3 punctul 6 și articolul 11 alineatul (2) a doua teză din Directiva 2008/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală
trebuie interpretate în sensul că
nu se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia se impune, în principiu, adoptarea unei interdicții de intrare pe teritoriul statelor membre pe durată nelimitată în privința unui resortisant al unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală care face obiectul unei decizii de returnare, atunci când această din urmă decizie se întemeiază pe existența unei amenințări teroriste, cu condiția ca autoritatea națională competentă să poată ține seama în mod adecvat de toate circumstanțele specifice fiecărui caz concret pentru a justifica constatarea existenței unei astfel de amenințări, precum și aplicabilitatea acestei reglementări în cazul concret vizat.
Semnături
*      Limba de procedură: germana.