62015CC0503
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
JULIANE KOKOTT
prezentate la 15 septembrie 2016 (
1
)
Cauza C‑503/15
Ramón Margarit Panicello
împotriva
Pilar Hernández Martínez
[cerere de decizie preliminară formulată de Secretario Judicial del Juzgado de Violencia sobre la Mujer Único de Terrassa (secretarul de justiție al instanței competente în materia violenței exercitate împotriva femeilor, Terrassa, Spania)]
„Trimitere preliminară — Sesizarea Curții — Instanța națională — Noțiune — Secretar de justiție — Procedura acțiunii în plata onorariului — Onorarii avocațiale — Clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii — Directiva 93/13 — Practicile comerciale neloiale față de consumatori — Directiva 2005/29 — Dreptul la o cale de atac efectivă și la o instanță imparțială — Articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale”
I – Introducere
1.
În esență, prezenta cerere de decizie preliminară se referă la compatibilitatea unei proceduri naționale privind recuperarea simplificată a onorariilor avocațiale („procedura privind acțiunea în plata onorariului”) cu Directiva 93/13 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (
2
).
2.
Această problemă a fost ridicată de asemenea în multe alte cauze pendinte în fața Curții și prezintă o relevanță deosebită în Spania, întrucât, în așteptarea unui răspuns din partea Curții, în Spania s‑au suspendat un număr mare de proceduri privind acțiuni în plata onorariului (
3
).
3.
Înainte să se dedice acestei probleme, Curtea va trebui însă să examineze dacă Secretario Judicial (secretarul de justiție, Spania, denumit în continuare „Secretario Judicial”), care are misiunea să deruleze procedura în discuție, este o instanță în sensul articolului 267 TFUE.
4.
În cazul în care Curtea confirmă acest lucru, prezenta procedură ar constitui o ocazie pentru dezvoltarea jurisprudenței sale privind procedurile de urgență și de executare silită derulate în fața instanțelor naționale, în conformitate cu cerințele concrete privind garantarea efectivă a drepturilor în materia protecției consumatorilor, consacrate de dreptul Uniunii. Astfel, Curtea nu este sesizată să se pronunțe numai în legătură cu Directiva 93/13, ci și cu Directiva 2005/29 privind practicile comerciale neloiale (
4
), precum și cu articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
II – Cadrul juridic
A – Dreptul Uniunii
1. Directiva 93/13
5.
Articolul 4 din Directiva 93/13 a fost redactat după cum urmează:
„(1)   […], caracterul abuziv al unei clauze contractuale se apreciază luând în considerare […] toate circumstanțele care însoțesc încheierea contractului […]
(2)   Aprecierea caracterului abuziv al clauzelor nu privește nici definirea obiectului contractului, nici caracterul adecvat al prețului sau al remunerației, pe de o parte, față de serviciile […] furnizate în schimbul acestora, pe de altă parte, în măsura în care aceste clauze sunt exprimate în mod clar și inteligibil.”
6.
Articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 prevede următoarele:
„(1)   Statele membre stabilesc că clauzele abuzive utilizate într‑un contract încheiat cu un consumator de către un vânzător sau un furnizor, în conformitate cu legislația internă, nu creează obligații pentru consumator, iar contractul continuă să angajeze părțile prin aceste clauze, în cazul în care poate continua să existe fără clauzele abuzive.”
7.
Articolul 7 din Directiva 93/13 prevede la alineatele (1) și (2) următoarele:
„(1)   Statele membre se asigură că, în interesul consumatorilor și al concurenților, există mijloace adecvate și eficace pentru a preveni utilizarea în continuare a clauzelor abuzive în contractele încheiate cu consumatorii de către vânzători sau furnizori.
(2)   Mijloacele menționate la alineatul (1) cuprind dispozițiile în conformitate cu care persoanele sau organizațiile care au, în temeiul legislației interne, un interes legitim în protecția consumatorilor pot introduce o acțiune în justiție sau în fața organismelor administrative competente, în conformitate cu legislația internă în cauză, pentru a obține o decizie care să stabilească dacă clauzele contractuale elaborate pentru a fi utilizate în general sunt abuzive, astfel încât să poată aplica mijloace adecvate și eficiente pentru a preveni utilizarea acestor clauze în continuare.”
8.
Articolul 3 alineatul (3) din Directiva 93/13 face trimitere la anexă, care cuprinde o „listă orientativă și neexhaustivă a clauzelor care pot fi considerate abuzive”. Punctul 1 litera (q) din anexă menționează:
„[Clauzele care au ca obiect sau ca efect] excluderea sau obstrucționarea dreptului consumatorului de a introduce acțiuni în justiție sau de a exercita orice altă cale de atac, în special prin solicitarea consumatorului să sesizeze exclusiv o curte de arbitraj care nu este reglementată de dispozițiile legale, restricționând în mod nejustificat dovezile aflate la dispoziția lui sau impunându‑i sarcina probei care, în conformitate cu legislația aplicabilă, trebuie să îi revină altei părți la contract.”
2. Directiva 2005/29
9.
Articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2005/29 prevede următoarele:
„(2)   Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului contractual și nici, în special, normelor privind valabilitatea, formarea profesională sau efectele contractelor.”
10.
La articolul 6 alineatul (1) litera (d) din Directiva 2005/29, „acțiunile înșelătoare” sunt definite după cum urmează:
„(1)   O practică comercială se consideră înșelătoare în cazul în care conține informații false și, în consecință, este mincinoasă sau, în orice alt fel, inclusiv prin prezentarea generală, induce sau poate induce în eroare consumatorul mediu, chiar dacă informația este corectă în fapt, cu privire la unul sau mai multe dintre următoarele elemente și, în oricare dintre situații, determină sau poate determina o decizie comercială pe care consumatorul nu ar fi luat‑o în altă situație:
[…]
(d)
prețul sau modalitatea de calcul a prețului sau existența unui avantaj specific în ceea ce privește prețul;”
11.
Articolul 7 alineatul (1) definește „omisiunile înșelătoare” după cum urmează:
„(1)   O practică comercială se consideră înșelătoare în cazul în care, analizând faptele și ținând seama de toate caracteristicile și circumstanțele, precum și de limitele proprii mediului de comunicare utilizat, omite o informație semnificativă de care consumatorul mediu are nevoie în contextul respectiv pentru a lua o decizie comercială în cunoștință de cauză și care, în consecință, determină sau poate determina consumatorul mediu să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o în alte împrejurări.”
12.
Potrivit articolului 7 alineatul 4 litera (c), se consideră că:
„(4)   În cazul unei invitații de a cumpăra, următoarele informații se consideră semnificative, în cazul în care nu reies deja din context:
[…]
(c)
prețul; […]”
13.
Articolul 11 din Directiva 2005/29 prevede următoarele:
„(1)   Statele membre asigură existența unor mijloace adecvate și eficiente de combatere a practicilor comerciale neloiale pentru a pune în aplicare respectarea dispozițiilor prezentei directive în interesul consumatorilor.
Aceste mijloace includ dispozițiile legale în baza cărora persoanele sau organizațiile care au, în conformitate cu legislația internă, un interes legitim în combaterea practicilor comerciale neloiale, inclusiv concurenții, pot:
(a)
să intenteze o acțiune în instanță împotriva practicilor comerciale neloiale
și/sau
(b)
să aducă practicile comerciale neloiale în atenția unei autorități administrative competente, fie pentru a pronunța o hotărâre cu privire la reclamații, fie pentru a iniția procedurile judiciare corespunzătoare.
[…]”
14.
Articolul 12 din Directiva 2005/29 are următorul conținut:
„Statele membre pot acorda instanțelor judecătorești sau autorităților administrative competențe care să le permită în procedurile civile sau administrative prevăzute la articolul 11:
(a)
să solicite comerciantului să furnizeze dovezi privind exactitatea afirmațiilor reale în legătură cu o practică comercială în cazul în care, ținând seama de interesul legitim al comerciantului și al oricărei părți la procedură, respectiva solicitare pare potrivită pe baza circumstanțelor cazului particular,
precum și
(b)
să considere afirmațiile de fapt ca fiind inexacte, în cazul în care dovezile solicitate în conformitate cu litera (a) nu sunt prezentate sau sunt considerate insuficiente de către instanță sau autoritatea administrativă.”
B – Dreptul spaniol
15.
În continuare, vom detalia dispozițiile pertinente din dreptul spaniol, având în vedere că atât verificarea calității de „instanță” a Secretario Judicial, cât și precizarea întrebărilor preliminare care se referă la conformitatea dreptului spaniol cu dreptul Uniunii fac necesară o astfel de analiză.
1. Legea organică 6/1985 privind puterea judecătorească
16.
Ley Orgánica 6/1985 del Poder Judicial (Legea organică 6/1985 privind puterea judecătorească, denumită în continuare „LOPJ”) (
5
) reglementează în cartea V, titlul II (articolele 440-469), intitulat „Cu privire la corpul Secretaros Judiciales”, statutul juridic și atribuțiile secretarilor de justiție care își desfășoară activitatea în cadrul instanțelor.
17.
După introducerea cererii aflată la originea prezentei proceduri, LOPJ a fost modificată prin Legea organică 7/2015 (
6
), iar denumirea „Secretarios Judiciales” a devenit „Letrados de la Administración de Justicia”. În conformitate cu dispozițiile tranzitorii ale Legii organice 7/2015 și cu declarațiile părților din prezenta procedură, care pornesc de la premisa unei aplicabilități imediate a modificărilor operate prin lege, vom utiliza în continuare dispozițiile LOPJ, astfel cum au fost modificate prin Legea organică 7/2015. Cu toate acestea, pentru o mai bună înțelegere, vom utiliza și în continuare denumirea „Secretario Judicial” pentru organul de trimitere (
7
).
18.
În temeiul articolului 440 din LOPJ, Secretarios Judiciales sunt funcționari publici aflați în serviciul justiției și în subordinea Ministerului Justiției. Articolele 442 și 450 din LOPJ prevăd că selecția și numirea candidaților pentru funcția de Secretarios Judiciales se face în cadrul unei proceduri de selecție. Articolul 443 alineatul 2 din LOPJ enumeră exhaustiv situațiile în care un Secretario Judicial poate fi eliberat din funcție. Acestea se referă în special la condamnări penale, dar și la sancțiunea disciplinară a revocării. În continuare, articolul 468 quater alineatul 2 al doilea paragraf cu articolul 468 bis alineatul 1 din LOPJ prevede că Secretarios Judiciales pot fi eliberați din funcție numai în cazurile unor abateri deosebit de grave, precum cele enumerate. În sfârșit, articolul 446 din LOPJ reglementează regimul abținerii și recuzării Secretarios Judiciales, care corespunde în mare parte regimului corespunzător al judecătorilor.
19.
În continuare, articolul 452 alineatul 1 prima teză din LOPJ prevede că, în permanență, în cadrul exercitării funcției lor, Secretarios Judiciales trebuie să își îndeplinească atribuțiile în temeiul principiilor legalității și imparțialității, că trebuie să își exercite competența de certificare în mod autonom și independent și că acționează în general pe bază de instrucțiuni. Articolul 452 alineatul 1 a doua teză din LOPJ prevede că, exceptând competențele de certificare prevăzute la articolul 451 alineatul 3 din LOPJ, atribuțiile Secretarios Judiciales nu pot fi delegate.
20.
În sfârșit, articolul 465 punctul 8 din LOPJ prevede că superiorii Secretarios Judiciales nu pot să dea acestora instrucțiuni cu privire la proceduri în curs de derulare, care intră în domeniul de competență al acestora din urmă:
„Secretarios de Gobierno au următoarele atribuții:
[…]
8.
[…] Aceștia nu pot da nici instrucțiuni speciale cu privire la cauze concrete, care implică un Secretario Judicial în calitate de grefier sau în exercitarea atribuțiilor sale în materia organizării și conducerii procesului.”
2. Real Decreto 1608/2005
21.
Real Decreto 1608/2005 por el que se aprueba el Reglamento Orgánico del Cuerpo de Secretarios Judiciales (Decretul Regal 1608/2005 de aprobare a Regulamentului organic privind corpul funcționarilor din justiție – Secretarios Judiciales –, denumit în continuare „Real Decreto 1608/2005”) (
8
) reglementează de asemenea regimul juridic al Secretarios Judiciales.
22.
Articolul 16 litera h) și articolul 21 punctul 2 din Real Decreto 1608/2005 confirmă încă odată că superiorii Secretarios Judiciales nu pot să dea acestora din urmă instrucțiuni cu privire la proceduri în derulare, care sunt de competența Secretarios Judiciales. Articolul 16 litera h) din Real Decreto 1608/2005 are următorul mod de redactare:
„Secretarios de Gobierno au următoarele atribuții în domeniul lor de activitate concret:
[…]
h)
[…] Aceștia nu pot da instrucțiuni speciale nici cu privire la cauze concrete, care implică un Secretario Judicial în calitate de grefier sau în exercitarea atribuțiilor sale în materia organizării și conducerii procesului.”
23.
Articolul 21 punctul 2 din Real Decreto 1608/2005 prevede:
„Secretario General de la Administración de Justicia are următoarele atribuții:
[…]
2)
[…]
[…] Acesta nu poate da instrucțiuni speciale nici cu privire la cauze concrete, care implică un Secretario Judicial în calitate de grefier sau în exercitarea atribuțiilor sale în materia organizării și conducerii procesului.”
24.
Potrivit articolului 81 alineatul 1 litera a) din Real Decreto 1608/2005, Secretarios Judiciales au dreptul individual să își păstreze statutul de funcționar, să îndeplinească efectiv sarcinile care au fost atribuite corpului lor profesional și să fie eliberați din funcție numai în cazurile și în condițiile prevăzute de lege.
3. Ley 1/2000 de Enjuiciamento Civil
25.
Procedura privind acțiunea în plata onorariului care face obiectul prezentei cauze este reglementată de Ley 1/2000 de Enjuiciamento Civil (Codul de procedură civilă, denumit în continuare „LEC”) (
9
). Prin intermediul modificării LEC prin Legea 13/2009 (
10
), competența unică în cadrul acestei proceduri, care inițial a intrat în domeniul de competență al instanțelor, a fost transferată asupra Secretarios Judiciales, în scopul degrevării judecătorilor (
11
). Nu s‑au modificat însă dispozițiile privind derularea procedurii.
26.
După depunerea cererii care se află la baza prezentei proceduri, LEC a fost modificat prin Legea 42/2015 (
12
). Cu toate acestea, potrivit dispozițiilor tranzitorii ale Legii 42/2015, modificările introduse nu aplică procedurilor în curs. Astfel, dispozițiile de mai jos din LEC, care se aplică în speță, au conținutul aplicabil anterior modificării LEC prin Legea 42/2015 (
13
).
27.
Articolul 34 din LEC reglementează acțiunile în plata taxelor pentru reprezentanții procesuali, iar alineatul 2 al doilea și al treilea paragraf al acestui articol are următorul conținut:
„2.   […]
În cazul în care mandantul formulează opoziție în acest termen, Secretario Judicial examinează nota de cheltuieli și actele de procedură, precum și înscrisurile prezentate, și, în termen de 10 zile, emite o decizie prin care stabilește suma care trebuie plătită către reprezentantul judiciar, sub sancțiunea executării în cazul în care nu se efectuează plata în termen de cinci zile de la notificare.
Decizia menționată la punctul anterior nu poate fi atacată, însă acesta nu poate aduce atingere, nici chiar în parte, hotărârii pronunțate în cadrul procedurii ulterioare de drept comun.”
28.
Articolul 35 din LEC reglementează procedura privind acțiunea în plata onorariului avocațial și prevede următoarele:
„1.   Avocații pot solicita părții pe care o reprezintă plata onorariilor datorate în cauză, prezentând o factură detaliată și arătând în mod formal că onorariile respective le sunt datorate și nu au fost plătite.
2.   După introducerea acestei cereri, Secretario Judicial somează debitorul să achite suma menționată în cerere, inclusiv costurile aferente, sau să introducă opoziție la factură în termen de zece zile, atrăgând atenția asupra faptului că, în caz de neplată, dacă nu introduce opoziție, se va demara procedura de executare.
În cazul în care onorariile se contestă drept nedatorate, în termenul menționat, se va proceda în conformitate cu articolul anterior alineatul 2 al doilea și al treilea paragraf.
În cazul în care onorariile se contestă drept excesive, se va proceda în prealabil la regularizarea acestora conform prevederilor articolului 241 și următoarele, cu excepția cazului în care avocatul probează, în prealabil, acceptarea în scris a devizului de către persoana care formulează opoziția, precum și la emiterea unei decizii prin care se stabilește suma datorată, sub sancțiunea executării, dacă sumele respective nu se achită în termen de cinci zile de la notificare.
Această decizie nu poate fi atacată, însă nu poate aduce nici atingere, nici chiar în parte, hotărârii pronunțate eventual în cadrul procedurii ulterioare de drept comun.
3.   În cazul în care debitorul onorariilor nu formulează opoziție în termenul prevăzut, se încuviințează executarea pentru suma indicată în factură, la care se adaugă cheltuielile de judecată.”
29.
Articolul 206 din LEC este intitulat „Tipuri de hotărâri”, iar alineatul 2 din acesta prevede următoarele:
„Hotărârile Secretarios Judiciales se numesc măsuri și dispoziții.”
30.
Articolul 207 din LEC, intitulat „Hotărâri definitive. Hotărâri irevocabile. Autoritatea de lucru judecat, în sens formal”, are următorul conținut:
„1.   Hotărârile se pronunță în primă instanță și în cadrul soluționării căilor de atac exercitate împotriva hotărârilor pronunțate de instanțele de fond.
2.   Sunt irevocabile hotărârile împotriva cărora nu se poate exercita nicio cale de atac, fie pentru că aceasta nu este prevăzută de lege, fie pentru că, deși este prevăzută, a expirat termenul legal, fără ca vreuna dintre părți să exercite calea de atac.
3.   Hotărârile irevocabile dobândesc autoritate de lucru judecat, iar conținutul acestora devine obligatoriu pentru instanța care le‑a pronunțat.
4.   În cazul expirării termenelor de introducere a unei căi de atac împotriva unei hotărâri, înainte de contestarea acesteia din urmă, hotărârea devine irevocabilă și dobândește autoritate de lucru judecat, iar conținutul său devine obligatoriu pentru instanța care a pronunțat‑o.”
31.
Articolul 222 din LEC este intitulat „Autoritatea de lucru judecat”, iar alineatul 1 din acesta are următorul conținut:
„1.   Potrivit legii, autoritatea de lucru judecat a hotărârilor irevocabile de admitere sau de respingere a cererii exclude o procedură ulterioară care are un obiect identic cu cel al procedurii în cadrul căreia este declanșată.”
32.
Articolul 246 alineatul 1 din LEC, la care se face trimitere la articolul 35 alineatul 2 al treilea paragraf din LEC, prevede următoarele:
„1.   În cazul contestării onorariilor drept excesive, avocatul respectiv va fi audiat în termen de cinci zile, iar în cazul în care nu este de acord cu reducerea onorariilor, se va decide în funcție de documentele din dosar sau, dacă este necesar, se sesiza baroul avocaților cu o cerere de expertiză.”
33.
Articolul 517 din LEC este intitulat „Acțiunea executării. Titlul executoriu” și prevede, la alineatul 1 și la alineatul 2 punctul 9.o, următoarele:
„1.   Acțiunea executării trebuie să se întemeieze pe titluri care pot fi supuse executării.
2.   Pot fi supuse executării numai titlurile de mai jos.
[…]
9.o
Alte hotărâri și documente care pot fi titluri executorii în temeiul acestei legi sau al unei alte legi.”
34.
Articolul 552 din LEC este intitulat „Respingerea cererii de încuviințare a executării. Căi de atac”, iar primul alineat din acesta are următorul conținut:
„1.   În cazul în care instanța constată că nu sunt îndeplinite condițiile și cerințele prevăzute de lege pentru încuviințarea executării, aceasta va respinge cererea de încuviințare a executării prin ordonanță.
În cazul în care constată că una dintre clauzele cuprinse într‑un titlu executoriu menționat la articolul 557 alineatul 1 ar trebui calificată drept abuzivă, instanța va audia părțile în termen de 15 zile. După cinci zile lucrătoare de la audiere, va pronunța apoi deciziile necesare în temeiul articolului 561 alineatul 1 punctul 3.a.”
35.
Articolul 556 din LEC este intitulat „Opoziție la executarea hotărârilor cu caracter judiciar sau arbitral sau la convenții de mediere”, iar alineatele 1 și 2 prevăd următoarele:
„1.   În cazul în care titlul executoriu respectiv este o hotărâre cu caracter judiciar sau arbitral sau o convenție de mediere, care conține o obligare a debitorului judiciar, acesta din urmă poate să introducă opoziție în termen de 10 zile de la comunicarea deciziei prin care s‑a încuviințat executarea, invocând în scris plata sau îndeplinirea obligației care face obiectul hotărârii cu caracter judiciar, a hotărârii arbitrale sau a convenției de mediere și să facă dovada acestora prin prezentarea de documente. Debitorul poate obiecta de asemenea că încuviințarea executării nu este valabilă sau că convențiile sau tranzacțiile au fost încheiate în scopul evitării executării, în măsura în care aceste convenții sau tranzacții au fost consemnate într‑un certificat public.
2   Opoziția introdusă în cazurile menționate la alineatul anterior nu are efect suspensiv asupra executării.”
36.
Articolul 557 din LEC, intitulat „Opoziția la executare din alte titluri decât hotărâri judecătorești și arbitrale”, prevede următoarele la alineatul 1 punctul 7.a și la alineatul 2:
„1.   În cazul în care executarea se realizează pe baza unor titluri în sensul punctelor 4.o, 5.o, 6.o și 7.o, precum și pe baza altor titluri executorii în sensul articolului 517 alineatul 2 punctul 9.o, debitorul judiciar poate introduce opoziție împotriva acestora, în termenul prevăzut la articolul anterior și în forma menționată acolo, numai în măsura în care se întemeiază pe unul dintre următoarele motive:
7.a
Titlul conține clauze abuzive.
2.   În cazul introducerii opoziției prevăzute la alineatul anterior, Secretario Judicial va suspenda executarea prin măsuri de organizare a procedurii.”
III – Situația de fapt și cererea de decizie preliminară
37.
Instanța din Terrassa competentă în materia violențelor exercitate asupra femeilor (Juzgado de Violencia sobre la Mujer Único de Terrassa) a fost sesizată în dosarul nr. 206/2013, cu soluționarea cererii având ca obiect stabilirea domiciliului minorilor pe cale judiciară, ca urmare a cererii formulate de doamna Hernández Martínez. Pentru a beneficia de apărare în cadrul procedurii menționate, doamna Hernández a apelat la serviciile unui avocat, domnul Margarit Panicello La 27 iulie 2015, domnul Margarit Panicello a introdus la Secretario Judicial al instanței menționate, în temeiul articolului 35 din LEC, o acțiune în plata onorariului avocațial, în scopul recuperării onorariului său.
38.
Secretario Judicial, căruia i s‑a încredințat derularea procedurii privind acțiunea în plata onorariului, are îndoieli legate de compatibilitatea acestei proceduri cu dreptul Uniunii, întrucât dispozițiile naționale aplicabile nu îi rezervă posibilitatea de a examina din oficiu dacă contractul încheiat conține clauze abuzive sau dacă avocatul a aplicat practici comerciale neloiale. Dispozițiile menționate nu admit nici administrarea unor probe precum cea cu înscrisuri sau cu expertiză.
39.
În aceste condiții, Secretario Judicial a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții de Justiție a Uniunii Europene următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolele 34, 35 și articolul 207 alineatele (2)-(4) din [LEC], care reglementează procedura [administrativă a] acțiunii în plata onorariului, se opun articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene în măsura în care interzic posibilitatea exercitării controlului judiciar?
În cazul unui răspuns afirmativ, în domeniul de aplicare al procedurii prevăzute la articolele 34 și 35 din [LEC], Secretario Judicial are calitatea de «instanță», în sensul articolului 267 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene?
2)
Articolele 34 și 35 din [LEC] se opun articolului 6 alineatul (1) și articolului 7 alineatul (2) din Directiva 93/13[…] și, respectiv, articolului 6 alineatul (1) litera (d) și articolelor 11 și 12 din Directiva 2005/29 […], în măsura în care interzic exercitarea controlului judiciar din oficiu al posibilelor clauze abuzive sau al practicilor comerciale neloiale din contractele încheiate între avocați și persoane fizice care acționează cu un scop ce nu se încadrează în activitatea lor comercială sau profesională?
3)
Articolele 34 și 35 din [LEC] se opun articolului 6 alineatul (1), articolului 7 alineatul (2) și [punctului 1 litera (q) din anexa] la Directiva 93/13[…], care interzic administrarea probelor în procedura administrativă privind acțiunea în plata onorariului în vederea soluționării litigiului?”
IV – Apreciere
40.
Trebuie să se examineze dacă, în funcția pe care o exercită în cadrul procedurii privind acțiunea în plata onorariului, Secretario Judicial este o „instanță” în sensul articolului 267 TFUE. În caz afirmativ, Curtea trebuie să decidă dacă în cadrul procedurii privind acțiunea în plata onorariului, Secretario Judicial trebuie să verifice din oficiu existența unor clauze abuzive sau a unor practici comerciale neloiale. Astfel, structura procedurii privind acțiunea în plata onorariului este determinantă pentru toate problemele ridicate în procedura privind prezenta cerere de decizie preliminară. Prin urmare, trebuie să schițăm întâi procedura în discuție.
A – Cu privire la procedura privind acțiunea în plata onorariului desfășurată în fața Secretario Judicial
41.
Procedura privind acțiunea în plata onorariului, reglementată la articolele 34 și 35 din LEC, permite unui avocat să obțină un titlu executoriu pentru creanțele sale din onorariu, fără să se realizeze o prezentare contradictorie a acestor creanțe, atunci când această procedură nu este declanșată de debitor prin introducerea unei opoziții. Procedura în cauză este astfel similară celei privind ordonanța de plată care face obiectul cauzelor Banco Español de Crédito și Finanmadrid. Această procedură prevede de asemenea un transfer al inițiativei procedurale asupra debitorului, o așa‑numită „inversion du contentieux”, în cadrul căruia, destinatarul are obligația să declanșeze procedura contradictorie, pentru a împiedica o ordonanță de plată să devină executorie (
14
).
42.
Procedura privind acțiunea în plata onorariului, dezvoltată special pentru recuperarea onorariilor avocațiale datorate în cadrul unei anumite proceduri judiciare, nu este singura posibilitate a unui avocat de a‑și recupera onorariile. Acestea pot fi solicitate și în cadrul unei proceduri judiciare regulamentare sau a unei proceduri privind o ordonanță de plată.
43.
Procedura privind acțiunea în plata onorariului trebuie să se desfășoare în fața Secretario Judicial al instanței care a fost sesizată cu procedura în care avocatul a prestat servicii în beneficiul clientului său și poate avea ca obiect numai solicitarea privind plata onorariilor datorate în cadrul acestei proceduri.
1. Cu privire la derularea procedurii privind acțiunea în plata onorariului în fața Secretario Judicial
44.
În cazul în care un avocat introduce cererea în plata onorariului său la Secretario Judicial, acesta examinează dacă cererea corespunde serviciilor avocațiale prestate și exclude creanțele care nu pot face obiectul unei rambursări (
15
), somând apoi debitorul la plată. În cazul în care acesta din urmă nu introduce opoziție, se va încuviința executarea.
45.
În schimb, dacă debitorul contestă creanța drept nedatorată, Secretario Judicial examinează factura, dosarul cauzei și documentele prezentate și adoptă ulterior o decizie prin care stabilește suma datorată avocatului (
16
).
46.
În continuare, dacă creanța este contestată ca excesivă și nu s‑a prezentat niciun deviz acceptat de autorul contestației, Secretario Judicial stabilește valoarea creanței în cadrul procedurii privind stabilirea cheltuielilor de judecată reglementate la articolul 241 și următoarele din LEC. În conformitate cu articolul 246 din LEC, aceasta prevede posibilitatea audierii creditorului și sesizarea baroului avocaților cu această problemă (
17
).
47.
Potrivit modului lor de redactare, articolele 34 și 35 din LEC prevăd, numai în cazul introducerii unei opoziții, că Secretario Judicial adoptă o decizie („decreto”) privind stabilirea onorariului solicitat. Cu toate acestea, Secretario Judicial adoptă o hotărâre și atunci când examinează factura avocatului, când exclude eventuale creanțe care nu pot face obiectul rambursării, când somează debitorul să efectueze plata în conformitate cu articolul 35 alineatul 2 primul paragraf din LEC și când, în lipsa introducerii unei opoziții, această creanță devine executorie în temeiul articolului 35 alineatul 3 din LEC. Prin urmare, noțiunea „hotărâre a Secretario Judicial” de mai jos include atât dispoziția prevăzută în mod expres la articolul 34 și 35 din LEC, pe care Secretario Judicial o adoptă în cazul introducerii unei opoziții, cât și decizia pe care o adoptă în sensul somării debitorului la plata facturii examinate de el și în cazul în care, în lipsa introducerii unei opoziții, această creanță devine executorie. Trebuie să considerăm că și această hotărâre va avea forma unei decizii („decreto”).
2. Cu privire la efectul hotărârii Secretario Judicial
48.
Potrivit articolelor 34 și 35 din LEC, hotărârea pe care Secretario Judicial o adoptă în procedura privind acțiunea în plata onorariului nu se supune niciunei căi de atac, dar nici nu aduce atingere unei proceduri viitoare din punctul de vedere al conținutului. Astfel, o creanță din onorarii, care a fost stabilită de Secretario Judicial, poate fi modificată în cadrul unei proceduri ordinare ulterioare. Prin urmare, hotărârea Secretario Judicial dobândește autoritate de lucru judecat numai în sens formal, nu și în sens material.
49.
Autoritatea de lucru judecat, în sens formal, înseamnă că, potrivit articolului 207 din LEC, această hotărâre nu mai poate fi atacată întrucât legea nu prevede o asemenea cale de atac sau din cauza expirării termenului de introducere a acesteia. În schimb, autoritatea de lucru judecat, în sens material, înseamnă, potrivit articolului 222 alineatul 1 din LEC, că din punctul de vedere al conținutului său hotărârea adoptată devine obligatorie și în cadrul unor proceduri ulterioare.
50.
Lipsa autorității de lucru judecat în sens material a hotărârii adoptate de Secretario Judicial în cadrul procedurii privind acțiunea în plata onorariului nu se opune însă nicidecum caracterului executoriu al acestei hotărâri. Astfel, potrivit articolelor 34 și 35 din LEC, debitorul are obligația să achite suma stabilită de Secretario Judicial, sub sancțiunea executării.
3. Cu privire la executarea hotărârii Secretario Judicial
51.
În ceea ce privește executarea însăși, în funcție de natura titlului executoriu, dreptul spaniol prevede două proceduri de executare distincte. În cazul unor hotărâri cu caracter „judiciar” sau arbitral (
18
), precum și al unor convenții de mediere, în temeiul articolului 556 alineatele 1 și 2 din LEC, debitorul judiciar poate invoca în cadrul unei excepții fără efect suspensiv numai îndeplinirea obligației, caducitatea executării, precum și încheierea unei tranzacții între părți. În schimb, dacă nu se ridică problema unor titluri ale unor instanțe de drept comun sau ale unor instanțe de arbitraj (
19
), articolul 557 din LEC prevede posibilitatea invocării unor excepții care produc un efect suspensiv în sens mai larg și care permit în special contestarea unor clauze abuzive. În plus, în temeiul articolului 552 alineatul 1 din LEC, instanța sesizată cu executarea unor asemenea titluri examinează din oficiu existența unor clauze abuzive (
20
).
52.
Problema privind căreia dintre aceste două categorii trebuie să îi fie atribuită hotărârea Secretario Judicial din cadrul acțiunii în plata onorariului nu pare să fie clarificată complet. Astfel, în opinia guvernului spaniol, această decizie se numără printre titlurile menționate la articolul 557 din LEC, care nu au nici caracter judiciar și nici arbitral. În consecință, în cadrul executării acestei hotărâri, judecătorul competent trebuie să examineze din oficiu existența unor clauze abuzive. Această supoziție constituie pilonul principal al argumentației guvernului spaniol atât în legătură cu calitatea de „instanță” a Secretario Judicial, cât și cu privire la răspunsul la întrebările preliminare formulate.
53.
Cu toate acestea, argumentele spaniole sunt greu de primit, întrucât din examinarea atentă a lanțului de trimiteri din prevederile LEC în materia executării (articolele 517, 556 și 557 din LEC) rezultă că hotărârile Secretario Judicial trebuie executate precum hotărârile instanțelor.
54.
Guvernul spaniol își sprijină supoziția pe faptul că articolul 557 din LEC nu face trimitere la articolul 517 alineatul 2 din LEC, care definește la rândul său toate titlurile executorii, nici în ceea ce privește definiția titlurilor cu caracter judiciar și nici a celor cu caracter arbitral și care la punctul 9.o menționează „alte hotărâri cu caracter judiciar și titluri care sunt executorii în temeiul acestei […] legi (
21
)”, printre care se numără hotărârile pronunțate în temeiul articolelor 34 și 35 din LEC.
55.
Cu toate acestea, articolul 557 alineatul 1 din LEC face trimitere numai la alte „certificate cu forță executorie” (
22
) menționate la articolul 517 alineatul 2 punctul 9.o din LEC, dar nu la „hotărârile cu caracter judiciar” („resoluciones procesales”) menționate de asemenea la articolul respectiv. Acestea intră sub incidența articolului 556 din LEC, care, potrivit modului său de redactare, se referă tocmai la executarea unor hotărâri „cu caracter judiciar”.
56.
În plus, deciziile („decretos”) adoptate de Secretario Judicial potrivit articolelor 34 și 35 din LEC în procedura privind acțiunea în plata onorariului nu se numără printre „certificatele cu forță executorie” menționate la articolul 517 alineatul 2 punctul 9.o, ci la hotărârile „cu caracter judiciar” („resoluciones procesales”) menționate acolo, întrucât, potrivit articolului 206 alineatul 2 din LEC, deciziile pronunțate de Secretario Judicial („decretos”) intră sub incidența hotărârilor care trebui adoptate de acest organ („resoluciones”). Astfel, deciziile adoptate de Secretario Judicial în cadrul procedurii privind acțiunea în plata onorariului („decretos”) sunt, fără îndoială, hotărâri cu caracter „judiciar” („resoluciones procesales”) în sensul articolului 556 din LEC care pot fi astfel asimilate hotărârilor judecătorești în vederea executării.
57.
În ședință, în pofida unei întrebări explicite, guvernul spaniol nu a putut contrazice cu argumente substanțiale această interpretare întemeiată pe conținutul explicit al dispozițiilor LEC. Prin urmare, s‑a limitat să facă referire vag la „interpretarea sistematică” a acestor prevederi, fără să facă precizări exacte privind modul de redactare a dispozițiilor respective.
58.
Contrar acestui argument, inclusiv o interpretare sistematică a LEC confirmă însă că hotărârile pronunțate de Secretario Judicial în procedura privind acțiunea în plata onorariului se supun, în scopul executării lor, la fel ca hotărârile judecătorești, regimului prevăzut la articolul 556 din LEC. Astfel, prin intermediul Legii 13/2009, prin care procedura privind acțiunea în plata onorariului s‑a transferat în competența Secretarios Judiciales (
23
), s‑a modificat și titlul articolului 556 din LEC de la „Opoziția la executarea hotărârilor judecătorești sau arbitrale […]” („Oposición a la ejecución de resoluciones judiciales o arbitrales […]”) în „Opoziția la executarea hotărârilor cu caracter judiciar sau arbitral” („Oposición a la ejecución de resoluciones procesales o arbitrales”). Potrivit preambulului la Legea 13/2009, prin aceasta s‑a urmărit în mod expres să se ia în considerare noile competențe ale Secretario Judicial instituite prin această lege. Prin urmare, potrivit preambulului Legii 13/2009, noțiunea „hotărâri cu caracter judiciar” („resoluciones procesales”) includea atât hotărâri judecătorești, cât și hotărârile Secretarios Judiciales (
24
).
59.
Contrar opiniei guvernului spaniol, aceste precizări fac dovada voinței legiuitorului spaniol de a transfera în domeniul de competență al Secretarios Judiciales procedura privind acțiunea în plata onorariului, care, anterior, era rezervată judecătorilor, dar și de a se asigura că hotărârile pronunțate de Secretarios Judiciales în cadrul acestor proceduri se vor executa precum hotărârile judecătorești în temeiul articolului 556 din LEC.
60.
Astfel, în cadrul prezentei trimiteri preliminare, vom considera că, din punctul de vedere al executării lor, hotărârile adoptate de Secretario Judicial în procedura privind acțiunea în plata onorariului sunt asimilate hotărârilor judecătorești. Aceasta înseamnă că în cadrul executării nu se aplică nici obligația unei examinări din oficiu a clauzelor abuzive și nici posibilitatea de a introduce o excepție cu efect suspensiv întemeiată pe existența unor asemenea clauze.
B – Cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară
61.
Înainte de a aborda problema dacă procedura schițată privind acțiunea în plata onorariului este compatibilă cu dreptul Uniunii, vom analiza în primul rând dacă Secretario Judicial este autorizat să sesizeze Curtea cu o trimitere preliminară, precum și alte aspecte legate de admisibilitate.
1. Cu privire la dreptul Secretario Judicial de a adresa o cerere de decizie preliminară
62.
Potrivit cererii sale de decizie preliminară, Secretario Judicial are îndoieli privind calitatea sa de „instanță”, în sensul articolului 267 TFUE, întrucât din punct de vedere formal, în Spania, acesta nu face parte din puterea judecătorească, ci este un funcționar în serviciul Ministerului Justiției. Cu toate acestea, la final acesta confirmă totuși dreptul său de a sesiza Curtea cu o trimitere preliminară. În timp ce Comisia achiesează la această apreciere, guvernul spaniol i se opune cu vehemență.
63.
Problema dacă organismul de trimitere este o instanță în sensul articolului 267 TFUE trebuie apreciată exclusiv din perspectiva dreptului Uniunii. Prin urmare, calificarea unei instituții în temeiul dreptului național nu este determinantă. Aceeași concluzie este valabilă și în cazul aprecierii unei instituții în temeiul jurisprudenței naționale și astfel în prezenta procedură, în temeiul jurisprudenței Tribunal Constitucional (Curții Constituționale), menționate de Secretario Judicial și discutate în ședința de judecată, potrivit căreia o hotărâre pronunțată de Secretario Judicial în altă procedură decât cea din speță nu a fost calificată drept act judecătoresc în sensul dreptului procedural al Tribunal Constitucional (Curții Constituționale).
64.
Pentru a aprecia calitatea de „instanță” a unei instituții, prezintă relevanță un ansamblu de elemente precum baza legală a organismului respectiv, caracterul său permanent, caracterul obligatoriu al competenței sale, natura contradictorie a procedurii, aplicarea de către organismul menționat a normelor de drept, precum și independența acestuia (
25
).
65.
În plus, o instanță națională este abilitată să sesizeze Curtea numai dacă există un litigiu pendinte pe rolul acesteia și dacă este chemată să se pronunțe în cadrul unei proceduri destinate să se finalizeze printr‑o decizie cu caracter jurisdicțional (
26
).
66.
Prin urmare, competența unui organism de a sesiza Curtea trebuie să se stabilească atât în funcție de criterii structurale, cât și de criterii funcționale. În această privință, un organism poate fi calificat drept „instanță” în sensul articolului 267 TFUE atunci când îndeplinește o funcție jurisdicțională, în timp ce atunci când exercită alte funcții, în special de natură administrativă, această calificare nu îi este recunoscută (
27
).
67.
Prin urmare, pentru a stabili dacă un organism național căruia i‑au fost conferite prin lege funcții de natură diferită poate fi calificat drept „instanță” în sensul articolului 267 TFUE, este necesar să se verifice natura specifică a funcțiilor pe care le exercită în contextul normativ specific în care este chemat să sesizeze Curtea (
28
).
68.
În speță, trebuie să se examineze, așadar, dacă, în special în funcția exercitată în procedura privind acțiunea în plata onorariului, în conformitate cu articolul 35 din LEC, Secretario Judicial trebuie calificat drept instanță în sensul articolului 267 TFUE.
69.
Nu prezintă probleme temeiul legal al activității Secretario Judicial și nici caracterul permanent al acestuia (
29
). În continuare, în cadrul procedurii privind acțiunea în plata onorariului, reglementate la articolul 34 și 35 din LEC, aplicarea normelor legale de către Secretario Judicial nu suscită îndoieli.
70.
În speță, se dispută în schimb independența acestui organism, precum și aspectul dacă procedura în discuție privind acțiunea în plata onorariului este o procedură contencioasă, obligatorie, prin care se urmărește soluționarea unui litigiu și pronunțarea unei hotărâri cu caracter de jurisprudență.
a) Cu privire la independența Secretarios Judiciales
71.
Potrivit unei jurisprudențe constante, noțiunea de independență cuprinde două aspecte: unul extern și unul intern.
72.
Aspectul intern al independenței este legat de noțiunea de imparțialitate și vizează echidistanța în raport cu părțile în litigiu și cu interesele lor din perspectiva obiectului acestuia (
30
).
73.
Independența internă a Secretario Judicial este garantată în cadrul procedurii privind acțiunea în plata onorariului, prin faptul că în raport cu avocatul și cu clientul său acesta ia poziția unui terț independent. În continuare, articolul 452 alineatul 1 prima teză din LOPJ prevede că acesta își exercită atribuțiile în permanență în condiții de imparțialitate. În plus, regimul său juridic corespunde în mare parte celui al judecătorului (
31
).
74.
În ceea ce privește aspectul extern al independenței, acesta presupune ca instanța care trebuie să se pronunțe să fie protejată de intervenții sau de presiuni exterioare susceptibile să pună în pericol independența membrilor săi în ceea ce privește judecarea litigiilor cu care sunt sesizați (
32
).
75.
În plus, asemenea garanții de independență și de imparțialitate postulează existența unor norme, în special în ceea ce privește compunerea instanței, numirea, durata funcției, precum și cauzele de abținere, de recuzare și de revocare a membrilor săi, care să permită înlăturarea oricărei îndoieli legitime, în percepția justițiabililor, referitoare la impenetrabilitatea instanței respective de către elementele exterioare și la imparțialitatea sa în raport cu interesele care se înfruntă. Sub acest aspect, pentru a considera îndeplinită condiția referitoare la independența organismului de trimitere, jurisprudența impune în special existența unor dispoziții legislative exprese care să prevadă cazurile de revocare a membrilor acestuia (
33
).
76.
Cu privire la Secretarios Judiciales, trebuie să se constate în primul rând că aceștia sunt numiți în cadrul unei proceduri de selecție, În continuare, aceștia au dreptul să păstreze statutul de funcționar public, să îndeplinească efectiv sarcinile care au fost atribuite corpului lor profesional și să fie revocați numai în cazurile și în condițiile prevăzute de lege (
34
). În sfârșit, aceștia pot fi eliberați din funcție numai pe baza unor abateri grave, enumerate exhaustiv în lege și definite suficient de exact (
35
).
77.
În plus, competența Secretarios Judiciales referitoare la procedura privind acțiunea în plata onorariului nu poate fi delegată altor funcționari (
36
). Dispozițiile aplicabile prevăd însă în special că, în cadrul procedurilor individuale, Secretarios Judiciales acționează exclusiv pe baza competențelor care le‑au fost transferate, fără a fi obligați să respecte instrucțiunile superiorului. Astfel, după cum subliniază în mod expres Secretario Judicial în decizia sa de trimitere, superiorii nu pot să exercite nicio influență asupra procedurilor în curs și nici să dea instrucțiuni cu privire la cauze concrete (
37
). Astfel, în pofida statutului lor de funcționari și nu de judecători în cadrul sistemului național, precum și a obligației de a respecta instrucțiunile de natură generală ale autorității superioare (
38
), în cadrul unei proceduri concrete privind o acțiune în plata onorariului, Secretarios Judiciales sunt, fără îndoială, independenți.
78.
În acest context, contrar opiniei formulate de guvernul spaniol în ședința publică, trebuie să pornim de la premisa că normele legale care interzic autorității superioare să dea Secretarios Judiciales instrucțiuni referitoare la cauze concrete (
39
) se referă și la procedurile privind acțiunea în plata onorariului. Cu toate că aceste dispoziții menționează numai competențele de certificare ale Secretario Judicial, precum și competențele acestui organism de a adopta hotărâri privind organizarea procedurii, modul de redactare a acestor dispoziții provine încă din perioada anterioară transferului competenței pentru procedura privind acțiunea în plata onorariului în sarcina Secretarios Judiciales. Astfel nu există nici un dubiu că într‑un caz individual principiul independenței în raport cu îndrumările superiorilor se aplică în mod analog și hotărârilor pe care Secretario Judicial trebuie să le adopte în cadrul procedurii privind acțiunea în plata onorariului.
79.
Astfel, în lumina criteriilor menționate, atât din perspectiva statutului lor, cât și al exercitării atribuțiilor lor, Secretarios Judiciales se bucură de suficiente garanții pentru a îndeplini criteriul independenței.
80.
Prin urmare, argumentul guvernului spaniol întemeiat exclusiv pe conținutul articolului 452 din LOPJ, potrivit căruia Secretarios Judiciales acționează în mod independent și autonom numai în cadrul exercitării competenței de certificare, iar în cadrul restului atribuțiilor lor aceștia trebuie să respecte ordinea ierarhică, nu poate fi primit. De altfel, în acest sens trebuie să precizăm că modul de redactare a dispoziției respective este cel anterior transferului competenței referitoare la procedura privind acțiunea în plata onorariului asupra Secretarios Judiciales și astfel nu ține seama de noile atribuții ale acestui organism, care sunt similare instanțelor.
81.
Având în vedere cele ce precedă, rezultă că, în pofida calității sale de funcționar din justiție, Secretario Judicial este suficient de independent în cadrul exercitării atribuțiilor sale în cadrul procedurii privind acțiunea în plata onorariului, astfel încât să fie considerat „instanță” în sensul articolului 267 TFUE.
b) Cu privire la funcția Secretarios Judiciales în cadrul procedurii privind acțiunea în plata onorariului
82.
În procedura în discuție privind acțiunea în plata onorariului părțile dispută calitatea de „instanță” a Secretario Judicial din perspectiva caracterului contradictoriu și litigios al acestei proceduri, din perspectiva naturii sale obligatorii, precum și aspectul dacă se urmărește adoptarea unei hotărâri cu caracter jurisprudențial.
83.
În ceea ce privește primul aspect, trebuie să se constate întâi dacă procedura privind acțiunea în plata onorariului conține elemente ale unei proceduri contradictorii (
40
). Cu toate că, teoretic, în cadrul acestei proceduri, în lipsa introducerii de către debitor a unei opoziții, este posibil ca un avocat să obțină un titlu executoriu fără prezentarea cererilor în litigiu (
41
), cel târziu ca urmare a unei asemenea opoziții introduse de partea adversă, procedura devine contradictorie, în măsura în care, în această situație, Secretario Judicial nu trebuie numai să examineze cererile avocatului, ci trebuie să îl și audieze (
42
).
84.
Potrivit declaraților guvernului spaniol, la baza procedurii privind acțiunea în plata onorariului nu se află un litigiu care trebuie soluționat de Secretario Judicial. Acest organism se limitează la examinarea serviciilor avocațiale prestate și la stabilirea sumei pe care clientul trebuie să o transfere avocatului.
85.
Având în vedere că în cadrul procedurii privind acțiunea în plata onorariului este totuși pendinte un litigiu, mai precis disputa privind o creanță a avocatului, neachitată efectiv sau despre care se pretinde că nu a fost achitată, această obiecție trebuie respinsă (
43
). Așadar, prin încuviințarea executării creanței, respectiv prin stabilirea valorii acesteia, Secretario Judicial soluționează acest litigiu, iar prin examinarea cererii, pe baza documentelor existente, acesta realizează în mod obligatoriu și o apreciere a probelor, precum și o oarecare examinare a temeiniciei creanței. Această constatare nu este contrară faptului că în cadrul întrebărilor preliminare care trebuie analizate în continuare se ridică problema dacă examinarea și administrarea probelor efectuate în cadrul procedurii privind acțiunea în plata onorariului respectă dreptul Uniunii în materia protecției consumatorilor.
86.
Nici faptul că procedura privind acțiunea în plata onorariului a fost transferată în sarcina Secretarios Judiciales, pentru a degreva judecătorii de sarcini care nu intră în domeniul esențial al activității judecătorești, nu se opune caracterului litigios al acestei proceduri. Această concluzie se aplică cu atât mai mult cu cât derularea procedurii și caracterul executoriu al hotărârii finale nu au fost modificate în cadrul transferului procedurii privind acțiunea în plata onorariului asupra Secretarios Judiciales (
44
). Tocmai pentru acest motiv, după cum susține organismul de trimitere, transferul procedurii privind acțiunea în plata onorariului în sarcina Secretario Judicial a declanșat o dezbatere la nivel național, care a avut ca obiect problema dacă transferul unor competențe cvasijudecătorești asupra unor organisme de grefă corespunde normelor privind statul de drept. În cele din urmă, caracterul incident al procedurii privind acțiunea în plata onorariului și dependența sa de un proces judiciar (
45
) nu sunt indicii pentru faptul că procedura privind acțiunea în plata onorariului, similară procedurii de stabilirea cheltuielilor de judecată cunoscută de Curte, nu este o procedură contencioasă în scopul soluționării unui litigiu pendinte.
87.
În continuare, în ceea ce privește caracterul obligatoriu al procedurii privind acțiunea în plata onorariului, trebuie amintit că competența Secretario Judicial în cadrul acestei proceduri nu depinde de acordul părților și că deciziile sale sunt obligatorii pentru acestea din urmă (
46
).
88.
Pe de o parte, competența Secretarios Judiciales în cadrul procedurii privind acțiunea în plata onorariului este obligatorie în măsura în care această procedură este prevăzută de lege și nu depinde de nicio convenție încheiată între părți. Astfel faptul că, în scopul recuperării onorariilor sale, un avocat poate recurge și la alte proceduri nu este în mod obligatoriu contrar calificării procedurii privind acțiunea în plata onorariului drept o procedură obligatorie, întrucât îndată ce un avocat declanșează o astfel de procedură, clientul în cauză este implicat în aceasta, fără să se poată opune. În acest context, trebuie să subliniem și că, deja în Hotărârea Consorci Sanitari del Maresme, Curtea a recunoscut o competență facultativă ca instanță competentă în mod obligatoriu (
47
). Din această perspectivă, în speță, situația este asemănătoare.
89.
Chiar dacă, după cum s‑a declarat în ședința publică, o creanță în litigiu având ca obiect onorariile poate face concomitent obiectul unei proceduri privind acțiunea în plata onorariului și al unei proceduri ordinare, fără să instituie un caz de litispendență, această împrejurare nu constituie un argument împotriva calității „de instanță” a Secretario Judicial în procedura privind acțiunea în plata onorariului. În caz contrar, ar trebui pusă la îndoială și calitatea incontestabilă de instanță a instanței ordinare sesizate cu cererea în litigiu în paralel cu Secretario Judicial.
90.
Pe de altă parte, nici argumentele prezentate de guvernul spaniol cu privire la valabilitatea hotărârii adoptate în procedura privind acțiunea în plata onorariului nu pot pune sub semnul întrebării natura obligatorie, respectiv caracterul jurisprudențial al acestei hotărâri.
91.
În primul rând, în speță, lipsa autorității de lucru judecat, în sens material (
48
) nu se poate opune caracterului jurisprudențial al hotărârii adoptate în procedura privind acțiunea în plata onorariului, întrucât în raport cu părțile din procedura privind acțiunea în plata onorariului, indiferent de posibilitatea unui control în cadrul unei proceduri separate, hotărârea adoptată de Secretario Judicial va produce, fără îndoială, aceleași efecte ca o hotărâre judecătorească. Având în vedere că este irevocabilă, are autoritate de lucru judecat și instituie o somație de plată împotriva debitorului, care poate fi executată în mod autonom sau eventual o obligație a creditorului de a accepta o reducere a creanței (
49
). Astfel, se poate face o paralelă cu hotărâri adoptate în cadrul procedurilor privind măsurile provizorii. Acestea sunt de asemenea executorii imediat, fără să aducă atingere unei hotărâri în procedura principală ulterioară.
92.
În ceea ce privește executarea efectivă, argumentul guvernului spaniol potrivit căruia titlul executoriu este factura avocatului, și nu decizia Secretario Judicial, nu convinge, întrucât chiar și în cazul unei somații de plată cu valoarea pretinsă inițial este necesar ca prin procedura privind acțiunea în plata onorariului factura unui avocat să fie transformată în titlu executoriu.
93.
În acest sens, prezentarea de mai sus a dispozițiilor aplicabile în materia executării hotărârii adoptate în procedura privind acțiunea în plata onorariului (
50
) sugerează că această executare se supune aceluiași regim ca executarea hotărârilor judecătorești. Astfel, debitorului i se refuză în special oprirea executării silite prin introducerea unei excepții cu efect suspensiv. Acest aspect reprezintă un indiciu puternic pentru faptul că este vorba despre o hotărâre cu caracter jurisprudențial.
94.
În sfârșit, aspectul dacă examinarea obligatorie a existenței unor clauze abuzive este de competența Secretario Judicial sau dacă – după cum susține guvernul spaniol – intră în atribuțiile judecătorului nu prezintă relevanță pentru aprecierea calității de „instanță” a Secretario Judicial, întrucât în cadrul aprecierii conținutului întrebărilor preliminare Curtea va trebui să decidă dacă, având în vedere derularea procedurii privind acțiunea în plata onorariului și a executării ulterioare, din perspectiva dreptului Uniunii este necesar ca Secretario Judicial să efectueze o examinare a caracterului abuziv.
95.
În rezumat, considerăm că, în procedura privind acțiunea în plata onorariului, Secretario Judicial este o instanță în sensul articolului 267 TFUE, întrucât soluționează în mod independent și autonom un litigiu în cadrul unei proceduri contradictorii, iar hotărârea sa are caracter jurisprudențial.
2. Cu privire la alte probleme de admisibilitate
96.
Pe de o parte, Comisia se întreabă dacă Curtea dispune de suficiente elemente pentru a răspunde la cererea de decizie preliminară formulată de Secretario Judicial, iar pe de altă parte, guvernul spaniol consideră că întrebările preliminare adresate Curții nu sunt pertinente în procedura principală.
a) Cu privire la caracterul suficient de detaliat al cererii de decizie preliminară
97.
În concluzie, trebuie să confirmăm Comisiei că informațiile furnizate de Secretario Judicial sunt suficiente, întrucât, în pofida caracterului său succint, cererea de decizie preliminară nu descrie numai natura litigiului care trebuie soluționat, procedura aferentă și problema omisiunii informării clientului cu privire la preț, ci și temeiurile juridice ale procedurii privind acțiunea în plata onorariului, precum și îndoielile Secretario Judicial legate de compatibilitatea acestora cu prevederile dreptului Uniunii, a căror interpretare o solicită.
98.
Prin urmare, trebuie să respingem criticile formulate de guvernul spaniol în detaliu în ședința publică, conform cărora Secretario Judicial nu a furnizat suficiente informații privind conținutul exact al clauzelor convenite între avocat și clienta sa. Aceste critici nu iau în considerare faptul că, în prezenta cerere de decizie preliminară, Curtea nu trebuie să se pronunțe cu privire la compatibilitatea unor anumite clauze cu Directiva 93/13, ci cu privire la compatibilitatea procedurii privind acțiunea în plata onorariului cu această directivă.
99.
Astfel, precizările Secretario Judicial cu privire la situația de fapt și de drept a litigiului principal sunt suficiente pentru un răspuns util la întrebările formulate. În plus, acestea au creat părților interesate posibilitatea de a depune note explicative, o dovadă în acest sens fiind faptul că la Curte s‑au depus asemenea note.
100.
În rest, precizările de mai sus se întemeiază pe cercetări intense, care au confirmat însă precizările succinte ale Secretario Judicial. În cazul în care guvernul spaniol nu ar fi avut îndoieli legate de datele din cererea de decizie preliminară, care în concluzie s‑au dovedit neîntemeiate, aceste cercetări nu ar mai fi fost necesare.
b) Cu privire la pertinența întrebărilor preliminare pentru procedura principală
101.
Guvernul spaniol susține că în procedura principală nu ar fi pertinente interpretările care trebuie date Directivei 93/13, Directivei 2005/29 și nici articolului 47 din cartă.
i) Cu privire la pertinența interpretării Directivei 93/13
102.
În ceea ce privește interpretarea Directivei 93/13, guvernul spaniol consideră că întrebările formulate nu sunt pertinente pentru hotărârea pe care trebuie să o adopte Secretario Judicial, întrucât acest organism nu are obligația să examineze existența unor clauze abuzive, ci această obligație revine instanței de executare.
103.
Această obiecție trebuie să fie respinsă.
104.
Pe de o parte, după cum am prezentat anterior (
51
), nu este cert că instanța sesizată cu executarea hotărârii Secretario Judicial are obligația să examineze din oficiu existența clauzelor abuzive.
105.
Pe de altă parte, potrivit unei jurisprudențe constante, Directiva 93/13 se aplică dispozițiilor legale care se referă la competențele instanței naționale de a aprecia caracterul abuziv al clauzelor contractuale (
52
). Astfel, procedura privind acțiunea în plata onorariului din fața Secretario Judicial intră în domeniul de aplicare al acestei directive. Aspectul dacă acest organism sau instanța de executare au obligația să examineze din oficiu existența unor clauze abuzive poate prezenta relevanță în ceea ce privește compatibilitatea procedurii privind acțiunea în plata onorariului cu Directiva 93/13. Acest aspect trebuie însă analizat în cadrul examinării pe fond a întrebărilor preliminare formulate și nu în cadrul verificării pertinenței și astfel a admisibilității întrebărilor preliminare.
ii) Cu privire la pertinența interpretării Directivei 2005/29
106.
În ceea ce privește Directiva 2005/29, în opinia guvernului spaniol, aceasta nu prevede că instanțele naționale trebuie să examineze din oficiu existența unor practici comerciale neloiale, ci obligă statele membre numai să prevadă măsuri specifice de combatere a unor asemenea practici.
107.
Prin intermediul acestui argument, guvernul spaniol nu recunoaște delimitarea între admisibilitatea unei cereri de decizie preliminară și aprecierea conținutului acesteia, întrucât aspectul dacă Directiva 2005/29 impune instanțelor naționale să examineze din oficiu existența unor practici comerciale neloiale se referă la interpretarea acestei directive în sine, și nu la pertinența sa pentru procedura principală. Problema necesității interpretării unor prevederi legale în cadrul unei cereri de decizie preliminară nu se referă la interpretarea acestora, ci la aspectul preliminar al necesității unei asemenea interpretări pentru aprecierea situației în discuție din perspectiva dreptului Uniunii.
108.
Cu privire la acest aspect, în decizia sa de trimitere din speță, Secretario Judicial atrage atenția în mod explicit asupra faptului că nu s‑a probat prin înscrisuri că domnul Margarit Panicello a informat‑o pe doamna Hernández Martínez în prealabil cu privire la costurile serviciilor sale. Prin urmare, după cum precizează în continuare, Secretario Judicial consideră că este problematic să solicite doamnei Hernández Martínez plata unei sume relativ ridicate, fără să poată verifica dacă lipsa informării cu privire la preț nu reprezintă o practică comercială neloială.
109.
În continuare, Directiva 2005/29 se aplică practicilor comerciale neloiale ale comercianților față de consumatori înainte, în timpul și după o tranzacție comercială în legătură cu un serviciu (
53
). Potrivit jurisprudenței Curții privind Directiva 93/13, un contract încheiat între un avocat și clientul său, având ca obiect prestarea de servicii juridice, trebuie considerat o tranzacție comercială privind un serviciu, în sensul Directivei 2005/29 (
54
).
110.
Astfel, în cazul în care Secretario Judicial ar constata că domnul Margarit Panicello nu și‑a informat realmente clienta în legătură cu prețul serviciului său și a determinat‑o pe aceasta să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o în altă situație, omiterea informației privind prețul ar trebui calificată drept practică comercială neloială în sensul Directivei 2005/29 (
55
).
111.
Având în vedere cele ce precedă, nu pare evident că întrebarea privind interpretarea Directivei 2005/29 nu corespunde realității sau obiectului litigiului principal sau că aceasta nu ar fi pertinentă în cauză (
56
).
iii) Cu privire la pertinența articolului 47 din cartă
112.
În opinia guvernului spaniol, potrivit articolului 51 din cartă, procedura privind acțiunea în plata onorariului nu intră în domeniul de aplicare a acesteia, întrucât, la nivelul Uniunii, nu există nicio reglementare privind recuperarea onorariilor de către avocați. Astfel, interpretarea articolului 47 din cartă nu poate fi pertinentă în cauză.
113.
Un astfel de raționament nu poate fi acceptat.
114.
Din Hotărârea Åkerberg Fransson rezultă că, îndată ce o dispoziție națională intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, în cadrul unei cereri de decizie preliminară, Curtea trebuie să furnizeze instanței de trimitere toate indiciile de interpretare de care aceasta are nevoie, pentru a putea aprecia compatibilitatea acestei reglementări cu drepturile fundamentale (
57
).
115.
În speță, nu se ridică problema dacă dispozițiile care reglementează procedura privind acțiunea în plata onorariului intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, întrucât contractul care face obiectul procedurii principale a fost încheiat între un avocat și un consumator și astfel, intră în domeniul de aplicare al Directivei 93/13 (
58
). În plus, această directivă se aplică dispozițiilor legale care se referă la competențele instanței naționale în cazul aprecierii caracterului abuziv al clauzelor contractuale (
59
).
116.
Mai mult, Curtea a decis deja că obligația statelor membre să asigure efectivitatea drepturilor de care justițiabilii beneficiază în temeiul Directivei 93/13 împotriva utilizării unor clauze abuzive implică cerința unei protecții jurisdicționale, consacrate inclusiv la articolul 47 din cartă, pe care instanța națională este obligată să o respecte (
60
).
117.
Prin urmare, compatibilitatea unei reglementări naționale cu cerințele Directivei 93/13 privind competențele de examinare ale instanței naționale trebuie apreciate și în lumina cerinței protecției jurisdicționale, consacrată la articolul 47 din cartă.
118.
În concluzie, întrebările preliminare sunt pertinente în procedura principală.
3. Concluzie preliminară
119.
Astfel, prezenta cerere de trimitere preliminară este admisibilă și Curtea trebuie să o soluționeze.
C – Cu privire la întrebările preliminare
120.
În cele din urmă ne vom referi, în primul rând, la prima parte a primei întrebări preliminare și la a doua întrebare preliminară, care se referă la compatibilitatea procedurii privind acțiunea în plata onorariului cu Directiva 93/13 și cu Directiva 2005/29 coroborată cu articolul 47 din cartă. Apoi, vom analiza a treia întrebare preliminară, care se referă în special la aspectul dacă competențele Secretario Judicial referitoare la administrarea probelor din procedura privind acțiunea în plata onorariului respectă cerințele Directivei 93/13.
1. Cu privire la prima parte a primei întrebări preliminare și la a doua întrebare preliminară
a) Cu privire la cerințele privind competențele de examinare ale instanțelor naționale în sfera Directivei 93/13 și la aplicabilitatea acestora în privința Directivei 2005/29
121.
Având în vedere că dezechilibrul dintre consumatori și comercianți poate fi suplinit numai prin intervenția pozitivă a unei terțe părți, instanțelor naționale le revine sarcina să garanteze efectivitatea drepturilor locate consumatorilor prin intermediul Directivei 93/13. Prin urmare, instanțele naționale trebuie să examineze din oficiu caracterul abuziv al unei clauze contractuale care intră în domeniul de aplicare al Directivei 93/13 (
61
).
122.
Se pare că până în prezent Curtea nu a decis dacă o asemenea obligație se aplică și în domeniul Directivei 2005/29, iar astfel, instanța națională are obligația să examineze din oficiu și existența unor practici comerciale neloiale.
123.
Comisia consideră că, în acest sens, jurisprudența privind Directiva 93/13 se poate transfera asupra Directivei 2005/29. În schimb, guvernul spaniol consideră că aceasta nu este transferabilă, întrucât articolele 11 și 12 din Directiva 2005/29 nu obligă statele membre să garanteze o examinare generală a practicilor comerciale neloiale în instanță, ci numai să prevadă măsuri speciale de combatere a unor asemenea practici comerciale.
124.
În speță, nu trebuie pusă în discuție problema transferabilității generale asupra Directivei 2005/29 a principiilor elaborate pentru Directiva 93/13, în ceea ce privește examinarea din oficiu a existenței clauzelor abuzive, realizată de instanțele naționale din oficiu.
125.
După cum reiese din datele furnizate de Secretario Judicial, într‑o situație precum cea din procedura principală, eventuala existență a unei practici comerciale neloiale, constând în lipsa informării cu privire la preț nu prezintă relevanță luată separat, ci numai în cadrul aprecierii caracterului abuziv al clauzelor contractului încheiat între avocat și clienta sa.
126.
În acest context, constatarea caracterului neloial al unei practici comerciale reprezintă un element printre altele pe care instanța competentă poate să își întemeieze aprecierea în privința caracterului abuziv al clauzelor dintr-un contract, întrucât, conform articolului 4 alineatul (1) din Directiva 93/13, criteriile potrivit cărora se apreciază caracterul abuziv al unei clauze includ „toate circumstanțele” care însoțesc încheierea contractului în cauză. Acestui aspect nu i se opune faptul că constatarea caracterului neloial al unei practici comerciale nu este de natură să stabilească în mod automat și autonom caracterul abuziv al unei clauze, întrucât articolul 3 alineatul (2) din Directiva 2005/29 prevede că această directivă „nu aduce atingere dreptului contractual și nici, în special, normelor privind valabilitatea, formarea profesională sau efectele contractelor (
62
)”.
127.
Astfel, într‑o situație precum cea din speță, în cadrul examinării clauzelor abuzive, instanța națională trebuie să țină seama și de existența unor eventuale practici comerciale neloiale și să ia în considerare, așadar, și Directiva 2005/29.
128.
De aici, trebuie să deducem că principiile necesare unei examinări din oficiu a existenței clauzelor abuzive în sensul Directivei 93/13, într‑o situație precum cea din speță, trebuie transferate asupra Directivei 2005/29, în măsura în care examinarea caracterului abuziv în sensul Directivei 93/13 trebuie să se realizeze în mod necesar în lumina unei examinări a caracterului loial în sensul Directivei 2005/29.
129.
Articolul 4 alineatul (2) din Directiva 93/13 nu se opune acestui aspect. Cu toate că dispoziția menționată prevede că aprecierea caracterului abuziv al clauzelor contractuale nu se referă la caracterul adecvat al prețului în raport cu serviciile oferite în contrapartidă, aceasta se aplică totuși numai dacă aceste clauze au fost redactate clar și inteligibil. Acest fapt se aplică totuși numai dacă aceste clauze au fost redactate clar și inteligibil.
130.
Astfel, într‑o situație precum cea din speță, este posibil ca o clauză contractuală, pentru a cărei apreciere lipsa informării cu privire la preț ar putea să prezinte relevanță, să se refere la caracterul adecvat al prețului în raport cu serviciul prestat. Cu toate acestea, într‑o astfel de situație, probabil, clauza respectivă nu va fi redactată clar și inteligibil, astfel încât articolul 4 alineatul (2) din Directiva 93/13 nu s‑ar opune aprecierii conținutului acesteia de către instanța națională (
63
).
b) Cu privire la compatibilitatea procedurii privind acțiunea în plata onorariului cu Directiva 93/13 coroborată cu Directiva 2005/29, precum și cu articolul 47 din cartă
131.
În conformitate cu considerentele de mai sus, prima parte a primei întrebări și a doua întrebare preliminară trebuie interpretate în sensul că Secretario Judicial dorește să afle dacă Directiva 93/13 coroborată cu Directiva 2005/29, precum și cu articolul 47 din cartă se opun unei reglementări naționale precum cea referitoare la procedura privind acțiunea în plata onorariului, care nu permite organismului competent să o soluționeze să examineze din oficiu existența unor clauze abuzive sau a unor practici neloiale.
132.
Directiva 93/13 coroborată cu Directiva 2005/29, precum și articolul 47 din cartă se opun unei proceduri care permite unui comerciant să obțină executarea creanței față de un consumator, fără examinarea din oficiu a existenței unor clauze abuzive sau a unor practici comerciale neloiale, într‑o etapă a procedurii care conduce la executare. În cazul în care procedura este compusă din două etape, prima în care se obține titlu executoriu și a doua în care are loc executarea efectivă, examinarea privind caracterul abuziv al clauzelor și loialitatea practicilor trebuie să aibă loc cel puțin în una dintre aceste etape (
64
).
133.
În lumina acestui principiu, ar putea lua naștere impresia că este suficient ca la întrebarea Secretario Judicial să se răspundă după cum urmează: Directiva 93/13 coroborată cu Directiva 2005/29 precum și cu articolul 47 din cartă se opun imposibilității unei examinări a caracterului abuziv sau neloial de către Secretario Judicial sesizat cu adoptarea unei hotărâri în cadrul procedurii privind acțiunea în plata onorariului numai atunci când, judecătorul însărcinat cu executarea nu este autorizat să efectueze o asemenea examinare. Acest răspuns ar corespunde opiniei prezentate în cauză de guvernul spaniol.
134.
Cu toate acestea, un asemenea răspuns trebuie respins.
135.
Dacă analizăm procedura de adoptare și de executare a hotărârii din cadrul procedurii privind acțiunea în plata onorariului în ansamblul său, devine evident că nu este util ca examinarea caracterului abuziv și loial să se realizeze numai în etapa executării (
65
). Acest fapt ar însemna că în cadrul procedurii anterioare, vizând adoptarea unui titlu executoriu, sub sancțiunea executării ulterioare, un consumator ar putea fi somat să plătească o creanță care se întemeiază eventual pe clauze abuzive sau pe practici comerciale neloiale.
136.
Prin urmare, amânarea examinării caracterului abuziv al clauzelor și a eventualei existențe a unor practici comerciale neloiale până în etapa executării trebuie respinsă atât pentru motive care țin de eficientizare procedurii, cât și pentru motive de aplicare eficientă a normelor corespunzătoare de drept al Uniunii. O asemenea amânare ar implica riscul neneglijabil ca, pe baza autorității naturale a hotărârii Secretario Judicial, la primirea acesteia, debitorul să efectueze plata, fără ca ulterior să mai fie necesară procedura de executare, întrucât existența unui titlu executoriu exercită deja o presiune care nu trebuie subestimată asupra consumatorului, de a‑și îndeplini (pretinsele) obligații de plată, în special atunci când procedura de emitere a unui titlu executoriu, precum cel din speță, este orientată spre o procedură prin care se urmărește pronunțarea unei hotărâri cu caracter jurisprudențial. În plus, potrivit aspectelor subliniate de Comisie în mod corect în ședință, introducerea unei opoziții la executare nu echivalează cu posibilitatea contestării unei hotărâri în cadrul procedurii privind acțiunea în plată a onorariului, adoptate de Secretario Judicial. Această concluzie se aplică cu atât mai mult cu cât – după cum am prezentat anterior (
66
) – în speță, o asemenea opoziție la executare nu ar avea efect suspensiv.
137.
În condițiile în care examinarea caracterului abuziv al clauzelor sau al existenței unor practici comerciale neloiale nu s‑ar realiza în cadrul procedurii din fața Secretario Judicial, ci ulterior, în procedura de executare s‑ar favoriza recuperarea unor creanțe confirmate prin hotărâri adoptate în proceduri privind acțiuni în plata onorariului, dar care au eventual un caracter abuziv și neloial. O astfel de soluție ar încălca normele de protecție a consumatorului prevăzute de Directiva 93/13 coroborată cu Directiva 2005/29 și cu articolul 47 din cartă.
138.
Prin urmare, propunem Curții să răspundă la prima parte a primei întrebări preliminare și la a doua întrebare preliminară după cum urmează: Directiva 93/13 coroborată cu Directiva 2005/29, precum și cu articolul 47 din cartă trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în procedura principală, potrivit căreia organismul competent să deruleze procedura privind acțiunea în plata onorariului nu poate examina din oficiu caracterul abuziv al unei clauze dintr‑un contract încheiat între un avocat și un consumator sau existența unor practici comerciale neloiale.
2. Cu privire la a treia întrebare preliminară
139.
Prin intermediul celei de a treia întrebări, Secretario Judicial dorește să afle dacă reglementările referitoare la procedura privind acțiunea în plata onorariului încalcă Directiva 93/13, întrucât limitează competențele acestui organ în ceea ce privește strângerea de probe, precum și dreptul consumatorului la administrarea probelor.
140.
În primul rând, această întrebare suscită îndoieli în ceea ce privește admisibilitatea sa, întrucât Secretario Judicial consideră că competențele sale de cercetare limitate din cadrul procedurii privind acțiunea în plata onorariului ar putea împiedica examinarea unor elemente precum eventuala modificare a condițiilor contractuale, plăți parțiale ale onorariului sau o practică uzuală la achitarea onorariilor, care nu au nicio legătură cu existența unor clauze abuzive. Cu toate acestea, întrebarea formulată de Secretario Judicial poate fi interpretată și în sensul că acesta dorește să știe dacă restricționările privind colectarea probelor din cadrul procedurii privind acțiunea în plata onorariului se opun eficienței Directivei 93/13.
141.
Rolul instanțelor naționale privind implementarea Directivei 93/13 nu se limitează doar la dreptul de a se pronunța cu privire la natura eventual abuzivă a unei clauze contractuale, ci implică și obligația de a examina acest aspect din oficiu (
67
). Astfel, în cadrul Directivei 93/13, instanțelor naționale le revine un rol activ în protecția consumatorului. În plus, potrivit cerințelor generale prevăzute de dreptul Uniunii cu privire la efectivitatea examinării instanței în scopul aplicării Directivei 93/13, dispozițiile naționale trebuie să nu facă imposibilă în practică sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite consumatorilor de această directivă (
68
).
142.
Situația în care o instanță dispune de elemente privind caracterul abuziv al clauzelor, dar nu le poate analiza din cauza limitării competențelor sale de examinare ar fi în mod evident, problematică (
69
).
143.
În speță, din dispozițiile LEC referitoare la procedura privind acțiunea în plata onorariului rezultă că Secretario Judicial nu i se prezintă numai dosarul procedurii judiciare pentru a cărei desfășurare se introduce cererea privind plata onorariilor, ci și factura avocatului, precum și alte documente, printre care un deviz de cheltuieli sau contractul privind examinarea creanței. În plus, în cazul în care creanța este contestată drept excesivă, Secretario Judicial trebuie să audieze avocatul și, în cazul în care acesta respinge o reducere a creanței, să transmită dosarul baroului, spre verificare (
70
). De regulă, aceste competențe de cercetare ar trebui să fie suficiente pentru a putea examina și aprecia existența clauzelor abuzive.
144.
Potrivit sublinierii Comisiei, în cazul unui contract încheiat exclusiv verbal, pentru a putea aprecia existența unor clauze abuzive, ar putea fi necesare eventuale competențe de cercetare mai largi precum și în special posibilitatea de a audia martori. În opinia Comisiei, în lumina jurisprudenței Curții Constituționale spaniole, dispozițiile LEC ar putea fi interpretate ca fiind conforme cu dreptul Uniunii, în măsura în care competențele de examinare ale Secretario Judicial excedează, în cazuri motivate examinării unor probe documentare și pot include audierea unor martori.
145.
Având în vedere aceste considerente, propunem Curții să răspundă la a treia întrebare preliminară în sensul că Directiva 93/13 nu se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în procedura principală, în măsura în care această reglementare permite o administrare a probelor într‑o măsură suficientă unei examinări eficiente a existenței unor clauze abuzive. Instanța națională are sarcina de a efectua verificările necesare în acest sens.
V – Concluzie
146.
Având în vedere cele ce precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările formulate de Secretario Judicial del Juzgado de Violencia sobre la Mujer Único de Terrassa (secretarul de justiție al instanței competente în materia violenței exercitate împotriva femeilor, Terrassa) după cum urmează:
„1)
În cadrul procedurii reglementate la articolele 34 și 35 din Legea 1/2000, Secretarios Judiciales trebuie considerați instanțe autorizate să sesizeze Curtea cu o cerere de decizie preliminară în temeiul articolului 267 din Tratatul privind Uniunea Europeană.
2)
Directiva 93/13 coroborată cu Directiva 2005/29, precum și cu articolul 47 din cartă trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în procedura principală, potrivit căreia, organismul care are competența de a derula procedura privind acțiunea în plata onorariului nu poate examina din oficiu caracterul abuziv al clauzelor unui contract încheiat între un avocat și un consumator și nici existența unor practici comerciale neloiale.
3)
Directiva 93/13 nu se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în procedura principală, în măsura în care această reglementare permite o administrare a probelor într‑o măsură suficientă pentru o examinare eficientă a existenței unor clauze abuzive. Instanța națională are sarcina de a efectua verificările necesare în acest sens.”
(
1
)	Limba originală: germana.
(
2
)	Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială 15/vol. 14, p. 260), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2011/83/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2011 (JO 2011, L 304, p. 64).
(
3
)	A se vedea datele furnizate de organismul de trimitere, în cauza C‑269/16, suspendată în prezent, conform cărora pe rolul său se află peste 50 de proceduri privind acțiuni în plata onorariilor, pe care le‑a suspendat până la decizia Curții în prezenta cauză.
(
4
)	Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului (JO 2005, L 149, p. 22, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 260).
(
5
)	Ley Orgánica 6/1985, de 1 de julio, del Poder Judicial, BOE 157 din 2 iulie 1985.
(
6
)	Ley Orgánica 7/2015, de 21 de julio, por la que se modifica la Ley Orgánica 6/1985, de 1 de julio, del Poder Judicial, BOE 174 din 22 iulie 2015, care a intrat în vigoare la 1 octombrie 2015.
(
7
)	Pentru o abordare exhaustivă, trebuie să menționăm că, astfel cum reiese din dispozițiile LOPJ aplicabile prezentei proceduri, prin intermediul Legii organice 7/2015 nu s‑au efectuat modificări care ar influența calitatea de „instanță” a Secretario Judicial sau răspunsul la întrebările preliminare.
(
8
)	BOE 17 din 20 ianuarie 2006.
(
9
)	BOE 7 din 8 ianuarie 2000.
(
10
)	Ley 13/2009 de reforma de la legislación procesal para la implantación de la nueva Oficina judicial (Legea 13/2009 privind reforma Codului de procedură privind înființarea noului oficiu judiciar), BOE 266 din 4 noiembrie 2009.
(
11
)	A se vedea preambulul Legii 13/2009 privind reforma Codului de procedură privind înființarea noului oficiu judiciar.
(
12
)	Ley 42/2015, de 5 de octubre, de reforma de la Ley 1/2000, de 7 de enero, de Enjuiciamiento Civil, BOE 239 din 6 octombrie 2015.
(
13
)	Trebuie să atragem atenția asupra faptului că, prin intermediul acestei legi, nu par să se fi efectuat modificări asupra dispozițiilor pertinente ale LEC, care să producă efecte cu privire la aprecierea calității de „instanță” a Secretario Judicial și cu privire la răspunsul la întrebările preliminare. La notele de subsol 16, 17, 20 și 42, vom menționa totuși câteva modificări notabile. Acest aspect este util în ceea ce privește alte două trimiteri preliminare de pe rolul Curții, suspendate în prezent (cauzele C‑609/15 și C‑269/16), care se referă de asemenea la acțiuni în plata onorariilor și care se pare că intră deja sub incidența LEC, astfel cum a fost modificat prin Legea 42/2015.
(
14
)	A se vedea detaliile din Concluziile avocatului general Szpunar prezentate în cauza Finanmadrid EFC (C‑49/14, Rep., EU:C:2015:746, punctele 27 și 46): spre deosebire de procedura privind acțiunea în plata onorariului, procedura ordonanței de plată implică trecerea la o procedură ordinară, prin formularea unei opoziții. A se vedea în general, cu privire la procedura simplificată privind recuperarea creanțelor pecuniare, Concluziile avocatului general Trstenjak prezentate în cauza Banco Español de Crédito (C‑618/10, Rep., EU:C:2012:74, punctele 23-25, 50 și 51).
(
15
)	Potrivit Hotărârii Tribunalului Constituțional spaniol din 25 martie 1993 în cauza 110/1993, BOE 100 din 27 aprilie 1993.
(
16
)	LEC, astfel cum a fost modificată prin Legea 42/2015, prevede în plus că, înainte de adoptarea deciziei, Secretario Judicial informează și audiază creditorii cu privire la opoziție: a se vedea articolul 35 alineatul 2 al doilea paragraf coroborat cu articolul 34 alineatul 2 al doilea paragraf din LEC, astfel cum a fost modificată prin Legea 42/2015.
(
17
)	LEC, astfel cum a fost modificată prin Legea 42/2015, prevede în plus, că deja înainte de introducerea procedurii de stabilire a cheltuielilor de judecată, prevăzută la articolul 241 și următoarele, Secretario Judicial acordă avocatului posibilitatea să transmită observații și să accepte reducerea onorariului; a se vedea articolul 35 alineatul 2 al treilea paragraf din LEC, astfel cum a fost modificată prin Legea 42/2015.
(
18
)	„Resoluciones procesales o arbitrales”.
(
19
)	„Títulos no judiciales ni arbitrales”.
(
20
)	În timp ce versiunea LEC aplicabilă în speță menționează numai „Constatarea existenței unor clauze abuzive („Cuando el tribunal apreciare que alguna de las cláusulas incluidas en un título ejecutivo […] pueda ser calificada como abusiva”), articolul 552 alineatul 1 al doilea paragraf din LEC, astfel cum a fost modificat prin Legea nr. 42/2015, prevede în mod expres obligația de examinare din oficiu („El tribunal examinará de oficio si alguna de las cláusulas incluidas en un título ejecutivo […] puede ser calificada como abusiva”).
(
21
)	„Las demás resoluciones procesales y documentos que, por disposición de esta […] ley, lleven aparejada ejecución”.
(
22
)	„Otros documentos con fuerza ejecutiva a que se refiere el número 9.o del apartado 2 del artículo 517”.
(
23
)	A se vedea punctul 25 și nota de subsol 10 din prezentele concluzii.
(
24
)
(
25
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 24 mai 2016, MT Højgaard și Züblin (C‑396/14, EU:C:2016:347, punctul 23 și jurisprudența citată).
(
26
)	A se vedea Ordonanța din 12 ianuarie 2010, Amiraike Berlin (C‑497/08, EU:C:2010:5, punctul 17 și jurisprudența citată), Hotărârea din 31 ianuarie 2013, Belov (C‑394/11, EU:C:2013:48, punctul 39 și jurisprudența citată).
(
27
)	A se vedea Hotărârea din 31 ianuarie 2013, Belov (C‑394/11, EU:C:2013:48, punctul 41 și jurisprudența citată); a se vedea de asemenea Hotărârea din 19 decembrie 2012, Epitropos tou Elegktikou Synedriou (C‑363/11, EU:C:2012:825, punctul 21 și jurisprudența citată); astfel, în cadrul unei proceduri în care acționează ca autoritate administrativă, o instanță națională nu are calitate de „instanță” în sensul articolului 267 TFUE, a se vedea de exemplu, în ceea ce privește o judecătorie (Amtsgericht) din Germania în cadrul unei proceduri denumire a unui lichidator pentru patrimoniul unei societăți, Ordonanța Amiraike Berlin (EU:C:2010:5).
(
28
)	A se vedea Hotărârea din 31 ianuarie 2013, Belov (C‑394/11, EU:C:2013:48, punctul 41 și jurisprudența citată).
(
29
)	A se vedea articolele 440-469 din LOPJ (punctele 16 și urm. din prezentele concluzii) și Real Decreto 1608/2005 (punctele 21 și urm.); în ceea ce privește caracterul permanent al Secretarios Judiciales, a se vedea în special și articolul 81 alineatul 1 litera a) din Real Decreto 1608/2005 (punctul 24 din prezentele concluzii).
(
30
)	Hotărârea din 19 septembrie 2006, Wilson (C‑506/04, Rec., EU:C:2006:587, punctul 52), și Hotărârea din 22 decembrie 2010, RTL Belgium (C‑517/09, Rep., EU:C:2010:821, punctul 40); în mod similar Hotărârea din 6 iulie 2000, Abrahamsson și Anderson (C‑407/98, Rec., EU:C:2000:367, punctele 34-37), și Ordonanța din 14 mai 2008, Pilato (C‑109/07, Rec., EU:C:2008:274, punctul 24).
(
31
)	A se vedea articolul 446 din LOPJ (punctul 18 din prezentele concluzii).
(
32
)	Hotărârea din 19 septembrie 2016, Wilson (C‑506/04, Rec., EU:C:2006:587, punctele 50 și 51), Hotărârea din 22 decembrie 2010, RTL Belgium (C‑517/09, Rep., EU:C:2010:821, punctul 39), precum și Ordonanța din 14 mai 2008, Pilato (C‑109/07, Rep., EU:C:2008:274, punctul 23); în mod similar Hotărârea din 6 iulie 2000, Abrahamsson și Anderson (C-407/98, Rec., EU:C:2000:367, punctul 34).
(
33
)	Ordonanța din 14 mai 2008, Pilato (C‑109/07, Rep., EU:C:2008:274, punctul 24 și jurisprudența citată), Hotărârea din 31 ianuarie 2013, HID și BA (C‑175/11, Rep., EU:C:2013:45, punctul 97).
(
34
)	A se vedea articolele 442 și 450 din LOPJ, precum și articolul 81 alineatul 1 litera a) din Real Decreto 1608/2005 (a se vedea punctele 18 și 24 din prezentele concluzii).
(
35
)	Articolul 443 alineatul 2, precum și articolul 468 quater alineatul 2 al doilea paragraf coroborat cu articolul 468 bis alineatul 1 primul paragraf din LOPJ (a se vedea punctul 18 din prezentele concluzii).
(
36
)	Articolul 452 alineatul 1 din LOPJ (a se vedea punctul 19 din prezentele concluzii).
(
37
)	A se vedea articolul 465 alineatul 8 din LOPJ (punctul 20 din prezentele concluzii), precum și articolul 16 litera h) și articolul 21 alineatul 2 des Real Decreto 1608/2005 (a se vedea punctele 22 și 23 din prezentele concluzii).
(
38
)	A se vedea articolul 440 și articolul 452 alineatul 1 prima teză din LOPJ (a se vedea punctele 18 și 19 din prezentele concluzii).
(
39
)	A se vedea nota de subsol 37.
(
40
)	Potrivit jurisprudenței Curții, cerința unei proceduri contradictorii nu reprezintă un criteriu absolut pentru constatarea calității de „instanță” a unui organism în sensul articolului 267 TFUE; a se vedea Hotărârea din 17 septembrie 1997, Dorsch Consult (C‑54/96, Rec., EU:C:1997:413, punctul 31), Hotărârea din 16 decembrie 2008, Cartesio (C‑210/06, Rep., EU:C:2008:723, punctul 63 și punctul 1 din dispozitiv), și Hotărârea HID și BA (C-175/11, Rep., EU:C:2013:45, punctul 88).
(
41
)	A se vedea punctele 41 și 44 din prezentele concluzii.
(
42
)	În versiunea aplicabilă a LEC, o astfel de audiere este prevăzută în cazul unei opoziții întemeiate pe valoarea excesivă a creanțelor, pentru care nu există niciun deviz acceptat. Potrivit LEC, astfel cum a fost modificată prin Legea 42/2015, audierea avocatului este necesară în cazul introducerii unei opoziții, indiferent de obiectul acesteia (a se vedea punctul 46, precum și notele de subsol 16 și 17 din prezentele concluzii).
(
43
)	Prin urmare, trebuie să respingem paralela trasată de guvernul spaniol cu situațiile în care Curtea de Justiție a refuzat organismului de trimitere calitatea de „instanță”, întrucât acesta a acționat în calitate de autoritate administrativă și nu fusese sesizat cu soluționarea unui litigiu. A se vedea Hotărârea din 15 ianuarie 2002, Lutz și alții (C‑182/00, Rec., EU:C:2002:19, punctele 13 și 14).
(
44
)	A se vedea punctul 25 din prezentele concluzii.
(
45
)	A se vedea punctul 43 din prezentele concluzii.
(
46
)	Cu privire la aceste criterii, a se vedea Hotărârea din 6 octombrie 2015, Consorci Sanitari del Maresme (C‑203/14, Rec., EU:C:2015:664, punctul 23 și jurisprudența citată).
(
47
)	Hotărârea din 6 octombrie 2015, Consorci Sanitari del Maresme (C‑203/14, Rep., EU:C:2015:664, punctele 23-25).
(
48
)	A se vedea punctele 48-50 din prezentele concluzii.
(
49
)	Din acest punct de vedere, decizia Secretario Judicial din cadrul procedurii privind acțiunea în plata onorariilor este diferită de deciziile privind celelalte cereri de decizie, la care lipsa caracterului definitiv a contribuit la refuzul recunoașterii calității de instanță a organismelor de trimitere; a se vedea Hotărârea din 19 decembrie 2012, Epitropos tou Elegktikou Synedriou (C‑363/11, Rep., EU:C:2012:825, punctul 27); a se vedea de asemenea Ordonanța din 17 iulie 2014, Emmeci (C‑427/13, EU:C:2014:2121, punctul 30).
(
50
)	A se vedea punctele 53-59 din prezentele concluzii.
(
51
)	A se vedea punctele 51-60 din prezentele concluzii.
(
52
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 30 aprilie 2014, Barclays Bank (C‑280/13, Rep., EU:C:2014:279, punctele 38-40).
(
53
)	A se vedea articolul 3 alineatul (1) coroborat cu articolul 2 literele (a)-(d) din Directiva 2005/29.
(
54
)	Hotărârea din 15 ianuarie 2015, Šiba (C‑537/13, Rep., EU:C:2015:14, punctele 24 și 35).
(
55
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 15 martie 2012, Pereničová și Perenič (C‑453/10, Rep., EU:C:2012:144, punctul 41).
(
56
)	Astfel situația din speță este diferită de cea din Hotărârea din 14 iunie 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, Rep., EU:C:2012:349, punctele 85-87), în cadrul căreia nu au existat indicii privind vreo practică comercială neloială.
(
57
)	Hotărârea din 26 februarie 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, Rep., EU:C:2013:105, punctul 19).
(
58
)	A se vedea punctul 109 din prezentele concluzii.
(
59
)	A se vedea în acest sens, Hotărârea din 30 aprilie 2016, Barclays Bank (C‑280/13, Rep., EU:C:2014:279, punctele 38-40).
(
60
)	Hotărârea din 17 iulie 2014, Sánchez Morcillo și Abril García (C‑169/14, Rep., EU:C:2014:2099, punctul 35), Ordonanța din 16 iulie 2015, Sánchez Morcillo și Abril García (C‑539/14, Rep., EU:C:2015:508, punctul 36).
(
61
)	Hotărârea din 14 iunie 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, Rep., EU:C:2012:349, punctele 41-43 și jurisprudența citată). A se vedea de asemenea Hotărârea din 14 martie 2013, Aziz (C‑415/11, Rep., EU:C:2013:164, punctul 46 și jurisprudența citată).
(
62
)	Hotărârea din 15 martie 2012, Pereničová și Perenič (C‑453/10, Rep., EU:C:2012:144, punctele 42-44); a se vedea și precizările din Concluziile avocatului general Trstenjak prezentate în cauza Pereničová și Perenič (C‑453/10, Rep., EU:C:2011:788, punctele 82-85, 88 și urm. [91] și 111).
(
63
)	Hotărârea din 3 iunie 2010, Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C‑484/08, Rep., EU:C:2010:309, punctul 32); a se vedea în acest sens și Ordonanța din 16 noiembrie 2010, Pohotovosť (C‑76/10, Rep., EU:C:2010:685, punctele 73 și 77), precum și Hotărârea din 15 martie 2012, Pereničová și Perenič (C‑453/10, Rep., EU:C:2012:144, punctul 43). Cu privire la analiza detaliată a acestei probleme, a se vedea Concluziile avocatului general Trstenjak prezentate în cauza Pereničová și Perenič (C‑453/10, Rep., EU:C:2011:788, punctele 115-119).
(
64
)	Hotărârea din 14 iunie 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, Rep., EU:C:2012:349, punctul 57 și punctul 1 din dispozitiv), în lumina Hotărârii din 18 februarie 2016, Finanmadrid EFC (C‑491/14, Rep., EU:C:2016:98, punctul 55 și dispozitivul). În ceea ce privește situația din procedurile din cele două cauze, trebuie să precizăm că procedura privind ordonanța de plată, care, la data procedurii în cauza Banco Español de Crédito, era încă de competența unei instanțe, la data soluționării cauzei Finanmadrid fusese transferată Secretario Judicial; a se vedea Hotărârea din 18 februarie 2016, Finanmadrid EFC (C‑491/14, Rep., EU:C:2016:98, punctele 37 și 38). Cu privire cazul specific al notarilor, care nu poate fi transferat asupra situației din speță, a se vedea Hotărârea din 1 octombrie 2015, ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, Rep., EU:C:2015:637, punctele 47-49, 59, 64 și 65).
(
65
)	A se vedea în acest sens și Concluziile avocatului general Szpunar prezentate în cauza Finanmadrid EFC (C‑491/14, Rep., EU:C:2015:746, punctele 53 și urm.).
(
66
)	A se vedea punctul 60 din prezentele concluzii.
(
67
)	Hotărârea din 14 iunie 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, Rep., EU:C:2012:349, punctul 43).
(
68
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 14 iunie 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, Rep., EU:C:2012:349, punctul 43).
(
69
)	În acest context, Curtea a decis anterior că instanța națională are obligația să ia, din oficiu, măsuri de cercetare judecătorească, pentru a stabili dacă o clauză intră în domeniul de aplicare al Directivei 93/13 și în caz afirmativ, să aprecieze din oficiu eventualul caracter abuziv al unei astfel de clauze; a se vedea Hotărârea Curții din 9 noiembrie 2010, Pénzügyi Lízing (C‑137/08, EU:C:2010:659, punctul 56 și punctul 3 din dispozitiv), Hotărârea din 14 iunie 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, Rep., EU:C:2012:349, punctul 44), și Hotărârea Curții din 21 februarie 2013, Banif Plus Bank (C‑472/11, Rep., EU:C:2013:88, punctul 24).
(
70
)	De la data modificărilor operate prin Legea 42/2015, care nu se aplică în speță, avocatul trebuie audiat în cazul oricărei opoziții; a se vedea nota de subsol 16.