62019CC0097
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL GERARD HOGAN
prezentate la 25 februarie 2020 (
1
)
Cauza C‑97/19
Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG
împotriva
Hauptzollamt Köln
[cerere de decizie preliminară formulată de Finanzgericht Düsseldorf (Tribunalul Fiscal din Düsseldorf, Germania)]
„Cerere de decizie preliminară – Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului – Codul vamal comunitar – Declarație vamală – Modificarea declarației – Modificarea numelui declarantului și înlocuirea sa cu numele persoanei care a obținut licențele de import – Invalidarea declarației – Reprezentare”
1.
Articolul 78 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO 1992, L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58, denumit în continuare „Codul vamal din 1992”), în vigoare până la 30 aprilie 2016, prevedea posibilitatea autorităților vamale, din oficiu sau la cererea declarantului, să modifice declarația vamală după acordarea liberului de vamă pentru mărfurile cuprinse în această declarație. Problema care se ridică acum prin întrebarea preliminară în discuție este aceea dacă prevederea menționată permitea autorităților vamale să modifice numele declarantului atunci când, din cauza a ceea ce pare a fi o eroare neintenționată, identitatea declarantului a fost înscrisă în mod greșit.
2.
Prezenta cerere de decizie preliminară a fost formulată de Finanzgericht Düsseldorf (Tribunalul Fiscal din Düsseldorf, Germania) într‑un litigiu între Pfeifer & Langen GmbH & Co. KG (denumită în continuare „Pfeifer & Langen”), pe de o parte, și Hauptzollamt Köln (Biroul Vamal din Köln, Germania, denumit în continuare „biroul vamal”), pe de altă parte, în legătură cu importul de zahăr din trestie de zahăr la o rată redusă a taxei vamale.
3.
Chestiunea principală ridicată de prezenta cauză privește domeniul de aplicare al articolului 78 din Codul vamal din 1992. Înainte de a începe examinarea acestor chestiuni, este totuși necesar să prezentăm mai întâi dispozițiile legale relevante.
I. Contextul juridic
4.
Al cincilea și al șaselea considerent ale Codului vamal din 1992 prevedeau:
„întrucât, pentru a garanta echilibrul dintre necesitățile autorităților vamale în vederea asigurării unei aplicări corecte a legislației vamale, pe de o parte, și dreptul operatorilor economici de a fi tratați corect, pe de altă parte, autorităților menționate trebuie să li se acorde, inter alia, puteri de control extinse, iar operatorilor economici menționați, dreptul de a introduce o acțiune; întrucât aplicarea sistemului căii de atac în domeniul vamal obligă Regatul Unit să introducă noi proceduri administrative care nu pot intra în vigoare mai devreme de 1 ianuarie 1995;
întrucât, având în vedere importanța majoră a comerțului exterior pentru Comunitate, formalitățile și controalele vamale ar trebui eliminate sau păstrate la un nivel minim”.
5.
Articolul 5 din Codul vamal din 1992 prevedea:
„(1)   În condițiile prevăzute la articolul 64 alineatul (2) și sub rezerva dispozițiilor adoptate în cadrul articolului 243 alineatul (2) litera (b), orice persoană își poate desemna un reprezentant în relația sa cu autoritățile vamale, pentru a întocmi actele și a îndeplini formalitățile prevăzute în reglementările vamale.
(2)   O astfel de reprezentare poate fi:
–
directă, caz în care reprezentantul acționează în numele și pe seama unei alte persoane sau
–
indirectă, caz în care reprezentantul acționează în nume propriu, dar pe seama unei alte persoane.
Statele membre își pot rezerva dreptul de a întocmi pe teritoriile lor declarații vamale:
–
fie prin reprezentare directă;
–
fie prin reprezentare indirectă,
în măsura în care reprezentantul trebuie să fie un comisionar în vamă care își desfășoară activitatea pe teritoriul țării respective.
(3)   Cu excepția cazurilor menționate la articolul 64 alineatul (2) litera (b) și alineatul (3), reprezentantul trebuie să fie stabilit în Comunitate.
(4)   Reprezentantul trebuie să declare că acționează pe seama persoanei reprezentate, să specifice dacă reprezentarea este directă sau indirectă și să aibă putere de reprezentare.
O persoană care nu declară că acționează în numele sau pe seama unei alte persoane sau care declară că acționează în numele sau pe seama unei alte persoane fără a fi împuternicit să facă aceasta se consideră că acționează în nume propriu și pe seama sa.
(5)   Autoritățile vamale pot solicita oricărei persoane care declară că acționează în numele sau pe seama unei alte persoane mijloace de probă în ceea ce privește capacitatea sa de a avea putere de reprezentare.”
6.
Potrivit articolului 64 din codul menționat:
„(1)   În conformitate cu articolul 5, o declarație vamală poate fi făcută de orice persoană care este în măsură să prezinte mărfurile respective sau poate împuternici pe cineva să le prezinte autorității vamale competente, împreună cu toate documentele solicitate pentru aplicarea reglementărilor cu privire la regimul vamal pentru care se declară mărfurile.
(2)   Cu toate acestea,
(a)
atunci când acceptarea unei declarații vamale impune obligații speciale unei anumite persoane, declarația trebuie făcută de acea persoană sau în numele ei;
(b)
declarantul trebuie să fie stabilit în Comunitate.
Cu toate acestea, condiția privind stabilirea în Comunitate nu se aplică persoanelor care:
–
fac o declarație de tranzit sau admitere temporară;
–
declară mărfuri cu titlu ocazional, cu condiția ca autoritățile vamale să considere acest lucru justificat.”
7.
Articolul 65 din Codul vamal din 1992 prevedea:
„La cererea sa, declarantul este autorizat să rectifice una sau mai multe date ale declarației după ce aceasta a fost acceptată de autoritățile vamale. Rectificarea nu are ca efect extinderea aplicării declarației asupra altor mărfuri decât cele care au făcut inițial obiectul declarației.
Cu toate acestea, nu se permite nicio rectificare atunci când autorizația se solicită după ce autoritățile vamale:
(a)
au informat declarantul că intenționează să examineze mărfurile sau
(b)
au stabilit că datele în cauză sunt incorecte sau
(c)
au acordat liberul de vamă.”
8.
Articolul 66 din același cod prevedea:
„(1)   La cererea declarantului, autoritățile vamale invalidează o declarație deja acceptată atunci când acesta furnizează dovada că mărfurile au fost declarate dintr‑o eroare pentru regimul vamal corespunzător acestei declarații sau că, datorită unor împrejurări speciale, plasarea mărfurilor sub un regim vamal pentru care au fost declarate nu se mai justifică.
Cu toate acestea, atunci când autoritățile vamale au informat declarantul în legătură cu intenția lor de a examina mărfurile, nu se acceptă o cerere de invalidare a declarației decât după ce verificarea a avut loc.
(2)   Declarația nu se invalidează după ce s‑a acordat liberul de vamă, cu excepția situațiilor definite în conformitate cu procedura comitetului.
(3)   Invalidarea declarației nu are efect asupra aplicării dispozițiilor penale în vigoare.”
9.
Articolul 78 din Codul vamal din 1992 preciza:
„(1)   Autoritățile vamale, din oficiu sau la cererea declarantului, pot modifica declarația după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri.
(2)   Autoritățile vamale, după acordarea liberului de vamă și pentru a se convinge de acuratețea datelor cuprinse în declarație, pot controla documentele comerciale și datele referitoare la operațiunile de import sau export cu privire la mărfurile în cauză sau la operațiunile comerciale ulterioare în legătură cu aceste mărfuri. Asemenea controale pot fi efectuate la sediul declarantului, al oricărei alte persoane interesate direct sau indirect din punct de vedere profesional de operațiunile menționate sau al oricărei alte persoane aflate în posesia documentului și a datelor menționate în scopuri comerciale. Aceste autorități pot verifica de asemenea mărfurile când este încă posibil ca ele să fie prezentate.
(3)   Atunci când revizuirea unei declarații sau un control ulterior indică faptul că dispozițiile care reglementează regimul vamal respectiv au fost aplicate pe baza unor informații incomplete sau incorecte, autoritățile vamale, în conformitate cu dispozițiile prevăzute, trebuie să ia măsurile necesare pentru reglementarea situației, ținând seama de orice informație nouă de care dispun.”
10.
În plus, articolul 201 din codul menționat prevedea:
„(1)   O datorie vamală la import poate să ia naștere prin:
(a)
punerea în liberă circulație a mărfurilor supuse drepturilor de import sau
(b)
plasarea unor astfel de mărfuri sub regimul de admitere temporară cu exonerare parțială de drepturi de import.
(2)   O datorie vamală se naște în momentul acceptării declarației vamale în cauză.
(3)   Debitorul vamal este declarantul. În situația unei reprezentări indirecte, persoana în numele căreia se face declarația vamală este, de asemenea, debitor vamal.
Atunci când se întocmește o declarație vamală privind unul dintre regimurile menționate la alineatul (1) pe baza informațiilor care conduc la faptul că toate sau o parte a drepturilor legal datorate nu au fost încasate, persoanele care au oferit informațiile necesare la întocmirea declarației și care știau sau care ar fi trebuit să știe în mod normal că aceste informații erau false pot fi considerate, de asemenea, debitori vamali în conformitate cu dispozițiile naționale în vigoare.”
11.
Potrivit articolului 221 alineatul (3) din Codul vamal din 1992:
„Comunicarea către debitor nu poate fi făcută după expirarea unui termen de trei ani de la data la care a luat naștere datoria vamală. Acest termen se suspendă din momentul introducerii unei acțiuni în conformitate cu articolul 243, pe durata acțiunii.”
12.
Articolul 236 din același cod prevedea:
„(1)   Drepturile de import sau de export se rambursează în măsura în care se stabilește că, în momentul în care au fost plătite, valoarea acestor drepturi nu era datorată legal sau că valoarea lor a fost înscrisă în evidența contabilă contrar dispozițiilor articolului 220 alineatul (2).
Se procedează la remiterea drepturilor de import sau export în măsura în care se stabilește că, la momentul când au fost înscrise în evidența contabilă, valoarea acestor drepturi nu era datorată legal sau că valoarea lor a fost înscrisă în evidența contabilă contrar articolului 220 alineatul (2).
Nu se acordă rambursarea sau remiterea drepturilor dacă faptele care au dus la achitare sau la înscrierea în evidența contabilă a unei sume care nu era legal datorată sunt rezultatul unei acțiuni deliberate de către o persoană interesată.
(2)   Drepturile de import sau export se rambursează sau se remit la depunerea unei cereri către biroul vamal în cauză într‑un termen de trei ani de la data la care valoarea acestor drepturi a fost comunicată debitorului.
Acest termen se prorogă dacă persoana interesată face dovada că a fost împiedicată să depună cererea în termenul menționat datorită cazului fortuit sau forței majore.
Autoritățile vamale procedează la rambursare sau remitere din oficiu atunci când constată în acest interval existența uneia sau alteia dintre situațiile descrise la alineatul (1) primul și al doilea paragraf.”
II. Litigiul principal și întrebările preliminare
13.
SC Zahărul Oradea SA (denumită în continuare „Zahărul Oradea”) este o societate cu sediul în România și este o filială a Pfeifer & Langen. Zahărul Oradea a cumpărat 45000 de tone de zahăr din trestie de zahăr originar din Brazilia, care, potrivit unui acord încheiat între cele două părți, urma să fie rafinat în fabrica Pfeifer & Langen din Euskirchen (Germania). Zahărul rafinat urma să fie vândut către Pfeifer & Langen.
14.
La 13 decembrie 2011, autoritățile competente din România au acordat Zahărul Oradea o licență de import pentru un total de 45000 tone de zahăr din trestie de zahăr destinat rafinării. La 2 februarie 2012, Zahărul Oradea a acordat reclamantei o împuternicire pentru a depune declarații vamale în numele său și pentru a îndeplini formalitățile necesare pentru vămuire.
15.
La 24 februarie 2012, Pfeifer & Langen a formulat o declarație vamală în nume propriu în vederea punerii în liberă circulație a unei cantități parțiale de 499 de tone de zahăr din trestie de zahăr. În declarația vamală, aceasta a menționat licențele de import ale Zahărul Oradea. Printre înscrisurile prezentate la biroul vamal figura o copie a împuternicirii care fusese acordată acestei societăți de către Zahărul Oradea. Totuși, Pfeifer & Langen nu a utilizat împuternicirea menționată.
16.
Biroul vamal a acceptat declarația și a aplicat Pfeifer & Langen, în calitatea sa de debitor vamal, o rată redusă a taxelor vamale de 252,50 euro pe tonă. Autoritățile vamale au dedus cantitățile importate din licențele eliberate pentru Zahărul Oradea. Pfeifer & Langen a achitat apoi taxele la import.
17.
În urma unei inspecții privind TVA‑ul, Pfeifer & Langen a contactat autoritățile vamale prin două scrisori datate 10 și 11 ianuarie 2013 prin care a solicitat revizuirea declarației vamale din 24 februarie 2012, deoarece nu avea certitudinea că putea beneficia de aplicarea ratei reduse pentru zahărul din trestie de zahăr (
2
).
18.
Prin decizia din 24 ianuarie 2013, biroul vamal a perceput de la Pfeifer & Langen o taxă vamală suplimentară în cuantum de 83158,41 euro. Această sumă a fost obținută prin aplicarea ratei standard pentru importul de zahăr din trestie de zahăr, respectiv 419 euro pe tonă. Drept justificare a acestei decizii, biroul vamal a explicat că Pfeifer & Langen nu a putut să beneficieze de o rată redusă a taxei vamale întrucât licența de import a fost de fapt acordată pentru Zahărul Oradea.
19.
Pfeifer & Langen a contestat această decizie și a făcut trimitere la cererea sa de revizuire a declarației vamale din 24 februarie 2012, care ar fi trebuit admisă, astfel încât ar fi trebuit să se considere că aceasta este un reprezentant indirect al Zahărul Oradea.
20.
Biroul vamal a respins contestația prin decizia din 26 aprilie 2018 și a statuat că Pfeifer & Langen nu a menționat în declarația vamală că acționează în numele și pe seama Zahărul Oradea. Potrivit acestei decizii, indicarea numelui declarantului într‑o declarație vamală nu putea fi modificată ulterior. Nu a contat în acest sens că declarația vamală a Pfeifer & Langen nu a respectat termenii împuternicirii acordate de Zahărul Oradea sau că o copie a acesteia a fost anexată la declarație, pentru că – cel puțin așa a susținut biroul vamal – Pfeifer & Langen a ales să renunțe la dreptul său de a utiliza împuternicirea respectivă.
21.
În aceste condiții, Pfeifer Langen a contestat decizia autorităților vamale din 26 aprilie 2018 la Finanzgericht Düsseldorf (Tribunalul Fiscal din Düsseldorf) pentru motivul că declarația sa vamală ar fi trebuit să fie rectificată în conformitate cu cererea formulată și că ar fi trebuit să se constate că aceasta a acționat ca reprezentant indirect al Zahărul Oradea. În acest sens, Pfeifer & Langen susține că a renunțat la dreptul de a utiliza împuternicirea acordată de Zahărul Oradea doar din cauza unor informații inexacte care i‑au fost comunicate de un funcționar al biroului vamal. Aceasta a susținut, răspunzând la o întrebare care i‑a fost adresată, că funcționarul a indicat faptul că societatea trebuia să completeze declarația vamală în numele și pe seama sa. Or, Pfeifer & Langen a subliniat că a anexat la declarația vamală o copie a împuternicirii acordate de Zahărul Oradea.
22.
Biroul vamal susține că Pfeifer & Langen nu a primit niciodată presupusele informații de la un funcționar vamal și că datele furnizate de Pfeifer & Langen în declarația sa vamală nu erau eronate. În măsura în care a formulat declarația vamală în nume propriu și a renunțat astfel la dreptul său de a utiliza împuternicirea de care dispunea, aceasta a dobândit în mod valabil calitatea de declarant.
23.
Instanța de trimitere are îndoieli cu privire la aspectul dacă, în aceste împrejurări, ar fi fost posibil să se revizuiască declarația vamală în discuție în litigiul principal, astfel încât declarantul să nu fie Pfeifer & Langen, ci Zahărul Oradea, reprezentată de Pfeifer & Langen. Astfel, aceasta a subliniat faptul că Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos) și Finanzgericht Hamburg (Tribunalul Fiscal din Hamburg, Germania) au statuat recent că articolul 78 alineatul (3) din Codul vamal din 1992 nu permite modificarea numelui persoanei indicate în declarația vamală în calitate de declarant.
24.
În aceste condiții, Finanzgericht Düsseldorf (Tribunalul Fiscal din Düsseldorf) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 78 alineatul (3) din [Codul vamal din 1992] trebuie interpretat în sensul că, potrivit acestei dispoziții, într‑un caz precum cel din litigiul principal, o declarație vamală trebuie să fie reexaminată și corectată astfel încât datele privind declarantul să fie înlocuite prin indicarea persoanei căreia i s‑a emis o licență de import cu privire la marfa importată, iar această persoană să fie reprezentată de persoana care a fost indicată ca declarant în declarația vamală și care a prezentat biroului vamal o împuternicire din partea titularului licenței de import?”
III. Analiză
25.
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 78 din Codul vamal din 1992, care a rămas în vigoare până la 30 aprilie 2016 (
3
), trebuie interpretat în sensul că permite modificarea numelui declarantului după acordarea liberului de vamă pentru mărfurile în cauză atunci când identitatea declarantului a fost indicată în mod greșit ca urmare a unei erori neintenționate.
26.
De la început, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 59 alineatul (1) din Codul vamal din 1992, toate mărfurile destinate plasării sub un regim vamal fac obiectul unei declarații (
4
). În temeiul articolului 4 alineatul (17) din acest cod, declarația vamală reprezintă documentul în care o persoană indică în forma și modalitatea prevăzută dorința de a plasa mărfurile sub un anumit regim vamal (
5
). Atunci când nu s‑a procedat la verificarea declarației vamale, conform articolului 71 alineatul (2) din codul respectiv, regimul vamal sub care sunt plasate mărfurile se aplică pe baza datelor de referință cuprinse în declarație (
6
). Pe lângă această manifestare a intenției, declarantul trebuia să furnizeze, în conformitate cu articolul 62 alineatul (1) din Codul vamal din 1992, toate detaliile necesare aplicării dispozițiilor ce reglementează regimul vamal pentru care se declară mărfurile (
7
). Astfel cum prevedea articolul 62 alineatul (2), declarația trebuia însoțită de toate documentele solicitate pentru aplicarea dispozițiilor ce reglementează regimul vamal pentru care se declară mărfurile.
27.
Înainte de intrarea în vigoare a Codului vamal din 1992 la 1 ianuarie 1994, declarantul nu avea dreptul să își modifice declarația după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri. Această interdicție a fost eliminată de noua versiune a articolului 78. Din acel moment, autorităților vamale li s‑a permis să revizuiască o declarație vamală ca efect al cererii depuse de declarant după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri. În consecință, articolele 65 și 78 din Codul vamal din 1992 au instituit două regimuri diferite pentru modificarea unei declarații vamale, după cum cererea era formulată înainte sau după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri (
8
).
28.
Articolul 65 din acest cod permitea declarantului să își modifice unilateral declarația vamală înainte de acordarea liberului de vamă pentru mărfuri. Logica acestei dispoziții era în sensul că, până la acordarea liberului de vamă, autoritățile vamale puteau, dacă era cazul, să verifice cu ușurință exactitatea rectificărilor, prin intermediul unui control fizic al mărfurilor (
9
).
29.
După acordarea liberului de vamă pentru mărfuri, soluția cu privire la modificarea declarației probabil că nu este la fel de simplă. Astfel, articolul 78 alineatul (1) din Codul vamal din 1992 prevedea că „[a]utoritățile vamale, din oficiu sau la cererea declarantului, pot modifica declarația după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri” (
10
). Prin urmare, autoritățile respective nu erau obligate să admită cererea, ci erau obligate să o examineze, cel puțin în ceea ce privește chestiunea dacă a existat sau nu un motiv pentru efectuarea unei astfel de revizuiri (
11
). După efectuarea analizei, autoritățile vamale trebuiau, sub rezerva unei acțiuni în justiție ulterioare, fie să respingă cererea declarantului printr‑o decizie motivată, fie să efectueze revizuirea solicitată (
12
).
30.
Atunci când examinarea declarației indica faptul că dispozițiile ce reglementează regimul vamal respectiv au fost aplicate pe baza unor informații incomplete sau incorecte și că obiectivele regimului de perfecționare activă nu au fost afectate, autoritățile vamale trebuiau, potrivit articolului 78 alineatul (3) din Codul vamal din 1992, să ia măsurile necesare pentru reglementarea situației, ținând seama de orice informație nouă de care dispuneau (
13
).
31.
Atunci când se dovedea că, în final, taxele plătite de declarant le depășeau pe cele care ar fi fost datorate în lipsa erorii, acesta era îndreptățit să solicite o revizuire (
14
). Revizuirea trebuia efectuată în conformitate cu articolul 236 din Codul vamal din 1992 în cazul în care condițiile prevăzute de această dispoziție erau îndeplinite. Condițiile menționate cuprindeau o dispoziție potrivit căreia cererea de revizuire trebuie introdusă în termenul aplicabil, care, în principiu, era de trei ani (
15
).
32.
În schimb, atunci când taxele achitate se dovedeau insuficiente deoarece cuantumul taxelor care rezultau dintr‑o datorie vamală nu se regăsea în evidența contabilă sau era înscris la un nivel inferior sumei datorate conform legii, autoritățile vamale puteau, în conformitate cu dispozițiile articolului 220 și următoarele din Codul vamal din 1992, să solicite plata diferenței în termen de trei ani de la data la care a luat naștere datoria vamală.
33.
În acest context, autoritățile vamale germane, guvernul ceh și guvernul neerlandez susțin că dreptul de a modifica declarația conferit de articolul 78 din Codul vamal din 1992 interzicea modificarea numelui declarantului. Acestea susțin că dispoziția menționată constituia o excepție de la principiul irevocabilității declarației vamale și că, în consecință, ar trebui să facă obiectul unei interpretări stricte. Astfel, modificările declarației vamale care ar fi putut să fie efectuate în temeiul articolului 78 din Codul vamal din 1992 erau limitate la situații specifice care nu implicau nicio eroare cu privire la numele declarantului.
34.
În susținerea acestui argument, părțile respective afirmă în primul rând că, în conformitate cu dispozițiile articolului 201 alineatul (3) din Codul vamal din 1992, declarantul trebuia să asigure exactitatea informațiilor conținute în declarația vamală. Întrucât numele declarantului reprezenta o informație esențială, modificarea acestuia echivala cu anularea declarației. Articolul 66 din Codul vamal din 1992 excludea invalidarea unei declarații vamale după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri, cu excepția unor situații speciale, care nu s‑ar fi regăsit în prezenta cauză.
35.
În al doilea rând, articolul 5 alineatul (4) din Codul vamal din 1992 prevedea în mod clar o obligație pentru orice reprezentant să declare că acționa pe seama unui mandant. În consecință, dacă o persoană care nu a declarat inițial că acționa în calitate de reprezentant avea dreptul să își modifice declarația, această dispoziție ar fi fost lipsită de orice efect util. În plus, posibilitatea unei asemenea rectificări ar fi creat un risc semnificativ ca taxele vamale să nu mai poată fi comunicate noului debitor în termenul prevăzut la articolul 221 alineatul (3) din codul menționat.
36.
În al treilea rând, se susține că contextul articolului 78 din Codul vamal din 1992 exclude în mod necesar modificarea numelui declarantului. Într‑adevăr, dispozițiile privind identitatea declarantului erau cuprinse în titlul I din Codul vamal din 1992, iar articolul 78 era inclus în titlul IV, care reglementa plasarea mărfurilor sub un regim vamal.
37.
În al patrulea rând, dat fiind că modul de redactare a articolului 78 alineatul (1) din Codul vamal din 1992 menționa declarantul, ar trebui să se considere că numele declarantului nu făcea parte dintre elementele care ar putea fi modificate.
38.
Deși aceste argumente pot, la prima vedere, să pară convingătoare, considerăm totuși că, în realitate, acestea nu sunt confirmate de modul de redactare, de contextul și de obiectivele articolului 78 și nici de jurisprudența Curții. Astfel, conform unei jurisprudențe constante, în vederea interpretării unei dispoziții de drept al Uniunii, trebuie să se țină seama nu numai de formularea acesteia, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această dispoziție (
16
).
39.
În ceea ce privește modul de redactare a articolului 78, se observă că acesta este o prevedere cu un caracter fundamental general și nicidecum limitativ. În special, articolul 78 alineatul (3) din Codul vamal din 1992 nu prevedea nicio excludere ex ante a anumitor elemente ale declarației vamale pentru motivul că nu ar putea fi modificate (
17
). Dacă s‑ar fi intenționat ca anumite elemente ale declarației vamale – cum ar fi identitatea declarantului – să rămână intangibile și să nu poată fi modificate în temeiul mecanismului stabilit prin articolul 78 alineatul (3), legiuitorul Uniunii ar fi putut cu ușurință să prevadă acest lucru. Dimpotrivă, astfel cum a statuat Curtea la punctul 63 din Hotărârea Overland Footwear (
18
), articolul 78 alineatul (3) „nu distinge între erori sau omisiuni care ar fi susceptibile de corectare și altele care nu ar fi susceptibile de corectare”.
40.
În ceea ce privește contextul și finalitatea, este adevărat că, astfel cum au susținut atât biroul vamal, cât și guvernul neerlandez în ședința de audiere a pledoariilor, dispozițiile care tratează identitatea declarantului erau prevăzute în titlul I din Codul vamal din 1992, în timp ce articolul 78 era inclus în titlul IV, consacrat destinațiilor vamale. Totuși, trebuie subliniat că, în conformitate cu constatările Curții, declarațiile referitoare la valoarea mărfurilor ar putea fi modificate în anumite circumstanțe (
19
), chiar dacă dispozițiile referitoare la această valoare făceau parte din titlul II, iar nu din titlul IV. Acest aspect este, în sine, suficient pentru a respinge afirmația că numele declarantului a fost exclus din elementele care ar fi putut fi rectificate în temeiul articolului 78 pentru simplul motiv că dispozițiile privind numele declarantului au fost menționate într‑un alt titlu din Codul vamal din 1992 (
20
).
41.
În orice caz, astfel cum a subliniat Curtea în cauza Terex Equipment și alții, „logic[a] acestui articol […] constă în alinierea procedurii vamale la situația reală” (
21
). Interpretat în acest mod, articolul 78 alineatul (3) consacră pur și simplu, în contextul Codului vamal din 1992, dreptul de a corecta erorile materiale atunci când acest lucru este adecvat și doar în acest scop. Existența unui astfel de drept general de a corecta erorile materiale este, desigur, o trăsătură bine stabilită a dreptului public al tuturor statelor membre.
42.
De asemenea, nu împărtășim punctul de vedere potrivit căruia, dacă modificarea numelui declarantului trebuia să fie permisă, autoritățile vamale ar fi putut întâmpina dificultăți în respectarea termenului prevăzut la articolul 236 alineatul (2) din Codul vamal din 1992 pentru a comunica valoarea finală a taxelor datorate. Astfel, pentru ca declarația să rămână exactă și, prin urmare, pentru a recurge la o asemenea substituire, orice modificare a numelui declarantului, inclusiv adresa lui de contact, presupunea în mod necesar că datele referitoare la declarant trebuiau actualizate. În consecință, modificarea numelui declarantului nu pare susceptibilă să fi dat naștere unor dificultăți deosebite cu privire la respectarea termenului respectiv de către autoritățile vamale (
22
).
43.
În ceea ce privește obligația impusă în mod clar de articolul 5 alineatul (4) din Codul vamal din 1992, potrivit căreia orice reprezentant trebuie să declare că acționează pe seama persoanei reprezentate, aceasta demonstrează că menționarea numelui declarantului ar fi putut constitui în anumite împrejurări o eroare în sensul articolului 78 din codul menționat, ceea ce, astfel cum vom arăta în continuare, constituia tocmai una dintre condițiile de aplicare a acestei dispoziții.
44.
În acest context, subliniem în plus că articolul 76 alineatul (1) litera (a) din codul menționat prevedea că, pentru a simplifica îndeplinirea formalităților și a procedurilor pe cât posibil, concomitent cu executarea corectă a operațiunilor, autoritățile vamale, în condițiile prevăzute în conformitate cu procedura comitetului, acordă permisiunea ca declarația să nu cuprindă anumite aspecte ale informațiilor cerute. Acest lucru pare să demonstreze că, sub rezerva anumitor excepții pe care le vom prezenta în continuare, conținutul declarației nu trebuie să fie cristalizat imediat și complet.
45.
Desigur, Curtea poate lăsa uneori impresia că a fost reticentă în a interpreta această dispoziție într‑un mod prea extensiv. De exemplu, Curtea a statuat că, întrucât Codul vamal din 1992 nu impunea autorităților vamale să efectueze în mod sistematic o asemenea verificare, declarantul trebuia să furnizeze autorităților vamale informații complete și exacte (
23
). Obligația menționată mai sus ar fi avut drept corolar principiul irevocabilității declarației vamale, odată ce aceasta a fost acceptată, excepțiile de la acest principiu fiind definite în mod strict de reglementarea Uniunii în domeniu (
24
). În această privință, Curtea a statuat de asemenea că o ajustare ulterioară a valorii de tranzacție se limita la situații specifice legate, inter alia, de lipsa de calitate a produsului sau de defecțiunile detectate după punerea sa în liberă circulație (
25
).
46.
Totuși, un număr mare de alte hotărâri au adoptat o interpretare mai puțin restrictivă, preferând să se întemeieze pe economia articolului 78 din Codul vamal din 1992, care consta în adaptarea procedurii vamale la situația reală (
26
). Curtea a subliniat de asemenea că această dispoziție nu distingea între erori sau omisiuni care ar fi susceptibile de corectare și altele care nu ar fi susceptibile de corectare (
27
). În consecință, prin aceste hotărâri s‑a considerat că termenii „informații incorecte sau incomplete” ar trebui interpretați în sensul că includ atât erorile materiale, cât și omisiunile și erorile de interpretare a legii aplicabile. Această linie jurisprudențială indică posibilitatea de a solicita modificarea unei declarații nu numai în cazul unei erori materiale, ci și în cazul unor omisiuni sau al unor erori de interpretare a dreptului aplicabil (
28
).
47.
Astfel, Curtea a statuat că o declarație vamală poate fi modificată cu privire la valoarea mărfurilor (
29
), la codul tarifar utilizat pentru stabilirea regimului vamal atribuit mărfurilor de către declarant (
30
) sau la numele exportatorului (
31
). Curtea a decis de asemenea că se putea modifica data declarației pentru a fi înlocuită cu data la care exportatorul dobândea o licență de export valabilă (
32
).
48.
În toate aceste cauze, Curtea a ajuns la concluzia sa prin raportare la două principii de bază, și anume că scopul articolului 78 era să alinieze regimul vamal la situația reală și că această dispoziție nu distingea între erori sau omisiuni care ar fi susceptibile de corectare și altele care nu ar fi susceptibile de corectare. Aplicarea acestor principii conduce în orice caz la posibilitatea de a modifica numele declarantului (
33
).
49.
În opinia noastră, toate acestea sunt justificate chiar de scopul Codului vamal din 1992, care era, astfel cum se menționa în al cincilea considerent al codului respectiv, să asigure o aplicare corectă a taxelor prevăzute de acesta, garantând în același timp proceduri rapide și eficace, atât în interesul operatorilor economici, cât și în interesul autorităților vamale, scutindu‑le pe acestea din urmă de efectuarea de controale sistematice ale tuturor mărfurilor care fac obiectul unei declarații vamale, limitând astfel, în măsura posibilului, conform celui de al șaselea considerent al aceluiași cod, formalitățile și controalele vamale (
34
). Astfel, spre deosebire de alte sisteme juridice în care declarantul se limitează să furnizeze informații de fapt cu privire la mărfuri, acest cod impunea debitorului obligația de a‑și formula declarația în termeni care dădeau naștere la obligații în sarcina sa. Această formulă permitea autorităților vamale să efectueze controalele mai rapid și mai eficient.
50.
Totuși, ar trebui recunoscut faptul că acest lucru a implicat de asemenea un efort din partea operatorilor economici de a interpreta texte juridice, care sunt adesea complexe. Este inevitabil în aceste circumstanțe să apară erori neintenționate. Articolul 78 din Codul vamal din 1992 a fost destinat să răspundă acestei probleme și să permită autorităților vamale să rectifice asemenea erori, cel puțin în cazul în care acest lucru s‑ar fi putut face într‑un mod care nu aducea atingere drepturilor și intereselor legitime ale altora (inclusiv, în această privință, ale autorităților vamale). Toate aceste considerații se coroborează cu jurisprudența Curții, care a recunoscut până în prezent doar trei împrejurări în care autoritățile vamale au dreptul de a respinge o cerere de modificare a unei declarații vamale (
35
).
51.
Primul motiv de refuz a rezultat din coroborarea articolelor 65 și 78 din Codul vamal din 1992. Întrucât articolul 78 nu se aplica decât cererilor de modificare formulate după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri, și anume într‑o etapă în care exactitatea informațiilor referitoare la mărfurile în cauză nu mai putea fi verificată, articolul 78 trebuie interpretat în mod necesar în sensul că nu permitea modificarea informațiilor referitoare la natura sau la caracteristicile mărfurilor menționate în declarație (
36
).
52.
Al doilea motiv de refuz, ce rezultă implicit din interzicerea abuzului de drept, era relevant atunci când modificarea solicitată putea aduce atingere obiectivelor urmărite de legislația vamală (
37
).
53.
Al treilea motiv de refuz a intervenit atunci când elementul pentru care a fost solicitată modificarea nu a fost menționat din greșeală, ci în mod intenționat (
38
).
54.
Contrar argumentului invocat de biroul vamal german, de guvernul ceh și de guvernul neerlandez, Curtea nu a exclus, în fapt, niciodată anumite elemente ale declarației din domeniul de aplicare al articolului 78 din Codul vamal din 1992 pentru motivul că acestea erau legate de însăși esența declarației. Într‑adevăr, pe lângă faptul că formularea acestei dispoziții nu a făcut nicio trimitere la o asemenea excludere ex ante, am observat că, astfel cum s‑a menționat anterior, Curtea a admis că data depunerii declarației ar putea fi rectificată, în timp ce, în principiu, aceste informații sunt, în dreptul administrativ, la fel de importante ca identitatea declarantului (
39
). Mai mult, Hotărârea Terex poate fi astfel interpretată în sensul că o declarație poate fi modificată în raport cu regimul vamal ales, în timp ce, în conformitate cu articolul 4 alineatul (17) și cu articolul 59 alineatul (1) din Codul vamal din 1992, declarația era actul prin care declarantul își manifesta voința de a plasa mărfurile sub un anumit regim vamal. În sfârșit, Curtea a statuat de asemenea că denumirea exportatorului putea fi modificată, chiar dacă acordarea prestațiilor financiare depindea de identitatea exportatorului (
40
).
55.
În orice caz, argumentul potrivit căruia o modificare a numelui declarantului ar fi determinat invalidarea unei declarații se bazează pe premisa că diferența dintre modificarea și invalidarea unei declarații depindea de elementele declarației care trebuiau corectate. Totuși, articolul 66 din Codul vamal din 1992 prevede posibilitatea de invalidare doar în două cazuri, și anume în cazul în care declarantul dovedea că mărfurile au fost declarate din eroare sub regimul vamal corespunzător declarației respective sau în cazul în care, din cauza unor împrejurări speciale, plasarea mărfurilor sub un regim vamal pentru care au fost declarate nu se mai justifica (
41
). În practică, acest lucru înseamnă că o invalidare ar fi putut avea loc, în principal, în cazul în care operatorul economic decidea în cele din urmă să nu efectueze operațiunea vamală sau în cazul în care destinația vamală a mărfurilor era modificată (
42
).
56.
Desigur, această a doua ipoteză ar fi putut fi interpretată în mod justificat ca limitând domeniul de aplicare al articolului 78, în sensul că alegerea regimului vamal, de îndată ce obiectul principal al declarației vamale era în discuție, ar putea fi modificată numai prin invalidarea declarației vamale relevante. Pentru a menține efectul util („effet utile”) al articolului 66, ar fi putut fi luată în considerare ca singura informație care necesita invalidarea declarației pentru a fi corectată. Totuși, astfel cum am observat, Curtea pare să fi declarat că regimul vamal atribuit mărfurilor de către declarant ar fi putut fi rectificat în temeiul articolului 78 (
43
).
57.
În orice caz, în afara acestui context, diferența dintre invalidare și rectificare nu pare să fi fost întemeiată în principal pe natura elementelor care trebuiau modificate. Astfel, dacă alte câteva elemente nu puteau fi modificate, acest lucru ar fi limitat în mod substanțial posibilitatea autorităților vamale de a stabili datoria vamală la nivelul determinat în funcție de situația reală. S‑ar putea observa de asemenea că, dacă s‑ar considera că anumite elemente ar putea fi corectate doar prin invalidare, aceste elemente nu ar putea fi modificate niciodată la inițiativa administrației, chiar și atunci când este necesar, deoarece administrația nu s‑ar fi putut substitui declarantului pentru a întocmi o nouă declarație.
58.
În lumina jurisprudenței existente, singura distincție care subzistă între o invalidare și o modificare se întemeiază pe efectele lor. În cazul în care o cerere de invalidare este admisă, dispare însăși existența datoriei vamale (
44
). Declarantul este exonerat de orice obligație de a plăti datoria vamală. Cu toate acestea, în cazul unei modificări, valoarea datoriei poate fi majorată sau diminuată, însă datoria există în continuare (
45
).
59.
Având în vedere aceste trei motive de refuz recunoscute de Curte, nu se poate considera că schimbarea numelui declarantului este exclusă din domeniul de aplicare al articolului 78.
60.
În primul rând, numele declarantului nu avea nicio legătură cu mărfurile. Astfel, verificarea exactității acestor informații sau aspectul dacă declarantul îndeplinește condițiile cerute pentru prezentarea unei declarații vamale nu putea fi nicidecum afectat de acordarea liberului de vamă.
61.
În al doilea rând, modificarea identității declarantului nu părea să fi subminat obiectivele legislației vamale. Dimpotrivă, obiectivul urmărit în mod specific de articolul 78, care constă în alinierea procedurii vamale la situația reală, permite să se concluzioneze că ar fi trebuit ca o astfel de reglementare să fie posibilă.
62.
Nu ignorăm totuși creșterea riscului de fraudă pe care ar fi putut să îl determine orice drept de modificare a declarației. Desigur, combaterea fraudei este de asemenea unul dintre obiectivele urmărite de Codul vamal din 1992 (
46
). Totuși, considerăm că, în conformitate cu Codul vamal din 1992, în ceea ce privește numele declarantului, o asemenea modificare nu a determinat o creștere semnificativă a riscului menționat. Într‑adevăr, declarantul nu trebuie confundat cu importatorul și cu exportatorul. Conform articolului 64 alineatul (1) din același cod, pentru a avea calitatea de declarant, o persoană trebuie să fie în măsură „să prezinte mărfurile respective sau poate împuternici pe cineva să le prezinte autorității vamale competente, împreună cu toate documentele solicitate pentru aplicarea reglementărilor cu privire la regimul vamal pentru care se declară mărfurile” (
47
).
63.
Desigur, în afară de Codul vamal din 1992, alte norme vamale confereau anumite avantaje, cum ar fi beneficiul unui tarif vamal preferențial sau al unei restituiri la export, cu condiția ca importatorul sau exportatorul mărfurilor să fie declarantul. De exemplu, în contextul litigiului principal, articolul 24 din Regulamentul (CE) nr. 1291/2000 (
48
) prevedea că declarația vamală trebuie făcută de titular și, atunci când este cazul, de cesionarul licenței sau al certificatului sau de reprezentantul lor în sensul articolului 5 alineatul (2) din Codul vamal din 1992.
64.
Totuși, într‑o situație în care numele declarantului era modificat pentru a corespunde cu al importatorului sau al exportatorului, riscul de fraudă era neutralizat de normele care guvernează acordarea acestor beneficii, ceea ce impunea persoanei interesate, în calitatea sa de importator sau de exportator, anumite obligații (
49
).
65.
În plus, în cazul în care o declarație era modificată astfel încât numele declarantului să corespundă cu cel al importatorului sau al exportatorului pentru a‑i permite să beneficieze de un tarif preferențial de import sau de o restituire la export, o asemenea modificare nu conferea niciun avantaj nejustificat persoanei respective, ci mai degrabă îi permitea să dobândească un avantaj pe care ar fi avut dreptul să îl primească dacă ar fi fost menționată inițial ca declarant (
50
). În consecință, într‑o situație precum cea din litigiul principal, riscul de fraudă rămâne același atât timp cât cantitățile de mărfuri importate sunt deduse din licențele importatorului.
66.
Pe lângă normele în materie de licențe de import sau de restituiri la export (
51
), alte dispoziții ale Codului vamal din 1992 limitau considerabil riscul de fraudă ce rezultă dintr‑o modificare a numelui declarantului. În special, se pot observa următoarele.
67.
În primul rând, articolul 74 alineatul (1) din Codul vamal din 1992 preciza că datoria vamală trebuia plătită sau garantată înainte să se acorde liberul de vamă (
52
). Deoarece, pe de o parte, articolul 78 se aplica de la momentul la care s‑a acordat liberul de vamă și, prin urmare, odată ce datoria vamală a fost achitată sau garantată și, pe de altă parte, orice rectificare a identității declarantului ar fi condus în mod necesar la subrogarea declarantului în drepturile și obligațiile declarantului inițial, numele declarantului ar fi putut să fie modificat numai dacă garanția sau plata existentă putea fi transferată către noul declarant sau dacă acesta fie a plătit datoria vamală, fie a constituit o nouă garanție. Prin urmare, riscul de neplată a datoriei vamale nu pare, în practică, să fi fost mai mare dacă numele declarantului a fost modificat.
68.
În al doilea rând, în ceea ce privește importurile precum cele în discuție în litigiul principal, articolul 201 alineatul (3) al doilea paragraf din Codul vamal din 1992 prevedea că, atunci când se întocmește o declarație vamală pe baza unor informații eronate, „persoanele care au oferit informațiile necesare la întocmirea declarației și care știau sau care ar fi trebuit să știe în mod normal că aceste informații erau false pot fi considerate, de asemenea, debitori vamali în conformitate cu dispozițiile naționale în vigoare”. Întrucât primul declarant trebuia neapărat să furnizeze celelalte date menționate în declarație, în cazul în care acestea s‑ar fi dovedit false, acest declarant ar fi putut de asemenea să fie considerat răspunzător pentru datoria vamală.
69.
În special, având în vedere această regulă, nu avem convingerea că, astfel cum a susținut guvernul neerlandez, o modificare a numelui declarantului ar trebui, în orice caz, să fie permisă doar pentru modificările care determinau transformarea unei reprezentări directe într‑o reprezentare indirectă în măsura în care numai aceasta din urmă ar permite declarantului inițial să rămână debitorul datoriei vamale. Astfel, având în vedere modul de redactare a articolului 201 alineatul (3) al doilea paragraf din Codul vamal din 1992, chiar dacă numele declarantului era modificat pentru a reflecta faptul că persoana menționată inițial era reprezentată de un nou declarant, declarantul inițial ar fi rămas probabil debitor al datoriei vamale, deoarece este cel care a furnizat inițial informațiile.
70.
În al treilea rând, trebuie subliniat că, pentru ca noul declarant să fi obținut orice restituire, trebuiau îndeplinite și condițiile prevăzute la articolul 236 din Codul vamal din 1992.
71.
În ceea ce privește argumentele invocate referitoare la incertitudinile pe care le‑ar fi indus autorităților vamale modificările numelui declarantului, acestea par să fie o consecință a opțiunilor legiuitorului Uniunii, în primul rând, pentru a permite rectificarea declarației după acordarea liberului de vamă și, în al doilea rând, pentru a oferi o șansă egală de modificare, fie la inițiativa administrației, fie a declarantului (
53
). Astfel, toate elementele care au putut fi modificate ex officio de autoritățile vamale ar putea face de asemenea obiectul unei cereri în acest sens din partea declarantului (
54
).
72.
Întrucât articolul 78 din Codul vamal din 1992 nu excludea numele declarantului din domeniul de aplicare al unor eventuale modificări și întrucât instanța de trimitere pare să excludă abuzul de drept (
55
), întrebarea‑cheie – ce rămâne să fie examinată pentru a se stabili dacă în litigiul principal autoritățile vamale au avut temei să refuze modificarea numelui declarantului – este dacă inexactitatea numelui declarantului a fost rezultatul unei erori sau al unei neînțelegeri reale sau dacă a fost rezultatul unei acțiuni deliberate (
56
). În opinia noastră, aceasta este adevărata natură a puterii de apreciere conferite autorităților vamale prin articolul 78 alineatul (1) din acest cod („pot modifica declarația […]”) pentru că, dacă în urma examinării cererii de modificare rezultă în mod evident că declarația nu reflectă situația reală, atunci, în principiu, trebuie modificată, cu excepția situației în care acest lucru ar aduce prejudicii obiectivelor urmărite de legislația vamală și, prin urmare, ar afecta drepturile și interesele legitime ale celorlalte părți și în special interesele financiare ale Uniunii în numele căreia autoritățile vamale colectează taxe.
73.
Prin urmare, pentru a răspunde la întrebarea adresată de instanța de trimitere, trebuie să se verifice dacă, în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, menționarea Pfeifer & Langen ca declarant poate fi considerată o eroare.
74.
Și în acest caz, Curtea a conferit acestui termen un domeniu de aplicare relativ mai larg. De exemplu, Curtea a statuat că noțiunea de „eroare” includea omisiuni neintenționate, chiar și în cazurile în care existența unor astfel de omisiuni pare să fi fost dedusă din simplul fapt că declarantul a depus o cerere de modificare a declarației (
57
). În cauza CEVA Freight Holland (
58
), Curtea s‑a pronunțat în sensul că declarantul ar putea solicita o modificare a valorii tranzacționale a mărfurilor dacă determinarea acestei valori depinde de alegerea metodei de calcul (
59
), atunci când o asemenea cerere a fost formulată ca răspuns la o modificare efectuată de autoritățile vamale în legătură cu subpoziția tarifară (
60
). În consecință, se pare că noțiunea de eroare privea nu numai erori materiale, ci și orice declarație făcută cu încălcarea unei norme de drept vamal.
75.
În litigiul principal, mențiunea inițială a numelui declarantului este aproape sigur o eroare. În această privință, instanța de trimitere arată că Pfeifer & Langen a primit o împuternicire din partea Zahărul Oradea pentru a acționa în numele său. În acest sens, se poate observa că punctul 6 din împuternicirea din 2 februarie 2012 prevedea:
„Suntem conștienți că, prin depunerea cererii de înscriere vamală, devenim declarant în conformitate cu Codul vamal și ne angajăm să suportăm costul oricăror taxe la import stabilite de Pfeifer & Langen KG cu biroul vamal.”
76.
Această împrejurare, care nu este contestată, ne pare suficientă pentru stabilirea existenței unei erori în sensul articolului 78 din Codul vamal din 1992.
77.
Astfel, în temeiul articolului 5 alineatul (4) din acest cod, atunci când declarantul acționează pe seama unui mandant, acesta „trebuie” să declare că acționează pe seama persoanei reprezentate, să specifice dacă reprezentarea este directă sau indirectă și să aibă putere de reprezentare. În consecință, atunci când un declarant acționează pe seama unui mandant, dar nu declară acest lucru, declarantul încalcă articolul 5 alineatul (4) primul paragraf din Codul vamal din 1992.
78.
În plus, în speță, trebuie să se arate că administrația fiscală a aplicat tariful preferențial pentru Pfeifer & Langen și a dedus cuantumul importurilor din licențele deținute de Zahărul Oradea. Astfel, autoritățile vamale au avut în vedere în mod implicit, dar necesar că Pfeifer & Langen a acționat pe seama Zahărul Oradea, dar și pe seama sa, ceea ce ar reprezenta o ipoteză care contravine articolului 5 alineatul (2) din Codul vamal din 1992. Într‑adevăr, această dispoziție, ce reglementează în mod exhaustiv dreptul de reprezentare în vamă (
61
), prevede numai posibilitatea de a acționa în numele și pe seama unei alte persoane sau în nume propriu, dar pe seama unei alte persoane.
79.
Desigur, articolul 5 alineatul (4) al doilea paragraf din Codul vamal din 1992 stabilește că „[o] persoană care nu declară că acționează în numele sau pe seama unei alte persoane sau care declară că acționează în numele sau pe seama unei alte persoane fără a fi împuternicită să facă aceasta se consideră că acționează în nume propriu și pe seama sa”. Cu toate acestea, faptul că remediul pentru încălcarea articolului 5 alineatul (4) primul paragraf din Codul vamal din 1992 este aplicarea unei prezumții nu schimbă faptul că, astfel cum decurge din utilizarea verbului „trebuie”, declarantul era obligat să declare că acționa în numele sau pe seama altei persoane. Prin urmare, în cazul în care o persoană nu utilizează o împuternicire, declarantul comite o eroare în sensul articolului 78 din Codul vamal din 1992.
80.
În litigiul principal, întrucât împuternicirea a fost anexată la declarație, dovada existenței unui asemenea mandat la data declarației nu poate fi contestată.
81.
Având în vedere cele de mai sus, la întrebarea adresată de instanța națională este necesar să se răspundă că articolul 78 din Codul vamal din 1992 trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care un declarant vamal a indicat în declarația vamală că acționează în nume propriu, chiar dacă a fost însărcinat să depună declarația vamală pe seama și în numele unei terțe persoane după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri, această declarație poate fi modificată astfel încât să menționeze că mandantul este cel care are calitatea de declarant, dacă se poate dovedi existența unei astfel de împuterniciri înainte de depunerea declarației.
IV. Concluzie
82.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebarea adresată de Finanzgericht Düsseldorf (Tribunalul Fiscal din Düsseldorf, Germania) după cum urmează:
Articolul 78 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care un declarant vamal a indicat în declarația vamală că acționează în nume propriu, chiar dacă a fost însărcinat să depună declarația vamală pe seama și în numele unei terțe persoane după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri, această declarație poate fi modificată astfel încât să menționeze că mandantul este cel care are calitatea de declarant, dacă se poate dovedi existența unei astfel de împuterniciri înainte de depunerea declarației.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Deși dosarul nu conține nicio precizare referitoare la o inspecție privind TVA‑ul, trebuie arătat că articolul 85 din Directiva 2006/112/CE a Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO 2006, L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7) prevede că, „[p]entru importurile de bunuri, baza de impozitare este valoarea în vamă, stabilită în conformitate cu dispozițiile comunitare în vigoare”.
(
3
)	În versiunea ulterioară a Codului vamal, adoptată prin Regulamentul (CE) nr. 450/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 23 aprilie 2008 de stabilire a Codului vamal comunitar (Codul vamal modernizat) (JO 2008, L 145, p. 1), articolul 78 a fost eliminat și înlocuit cu articolul 27. Această versiune a Codului vamal stabilea în sarcina Comisiei obligația de a defini în ce ipoteză o declarație vamală poate fi rectificată după ridicarea mărfurilor [a se vedea articolul 89 alineatul (2) și articolele 113 și 181]. Forma ulterioară a codului, adoptată prin Regulamentul (UE) nr. 952/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 9 octombrie 2013 de stabilire a Codului vamal al Uniunii (JO 2013, L 269, p. 1), cea în vigoare în prezent, precizează că modificarea declarației vamale poate fi permisă după acordarea liberului de vamă pentru mărfuri numai dacă o asemenea rectificare este necesară pentru ca declarantul să își respecte obligațiile referitoare la plasarea mărfurilor sub regimul vamal în cauză (a se vedea articolul 173). Aceeași versiune prevede că este de competența Comisiei să stabilească, prin intermediul actelor de punere în aplicare, normele de procedură privind o asemenea cerere (a se vedea articolul 176).
(
4
)	A se vedea Hotărârea din 15 septembrie 2011, DP grup (C‑138/10, EU:C:2011:587, punctul 33).
(
5
)	A se vedea Hotărârea din 15 septembrie 2011, DP grup (C‑138/10, EU:C:2011:587, punctul 35).
(
6
)	În Hotărârea din 7 martie 2019, Suez II (C‑643/17, EU:C:2019:179, punctul 46), Curtea a declarat că „persoan[a] care o aduce sau persoan[a] care își asumă răspunderea pentru transport” trebuie să furnizeze „toate datele pertinente privind tipul de articol sau de produs despre care este vorba, precum și cu privire la cantitatea acestor mărfuri. Astfel, aceste informații sunt cele care vor permite identificarea corectă a acestora în vederea clasificării lor tarifare și, dacă este cazul, în vederea calculării taxelor la import”. Totuși, din articolul 43 din codul menționat rezultă că informațiile furnizate de această persoană sunt comunicate în contextul declarației sumare, care este provizorie. Astfel cum rezultă din articolul 29, calculul taxelor la import depindea de cele menționate în declarație și, așadar, de informațiile furnizate de declarant.
(
7
)	A se vedea Hotărârea din 5 octombrie 2006, ASM Lithography (C‑100/05, EU:C:2006:645, punctul 33).
(
8
)	A se vedea Hotărârea din 20 octombrie 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, punctele 61-64), și Hotărârea din 10 iulie 2019, CEVA Freight Holland (C‑249/18, EU:C:2019:587, punctul 29).
(
9
)	A se vedea Hotărârea din 20 octombrie 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, punctul 65), și Hotărârea din 10 iulie 2019, CEVA Freight Holland (C‑249/18, EU:C:2019:587, punctul 30).
(
10
)	Sublinierea noastră.
(
11
)	A se vedea Hotărârea din 20 octombrie 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, punctul 46).
(
12
)	A se vedea Hotărârea din 20 octombrie 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, punctul 50). Curtea a admis că o declarație ar putea face obiectul mai multor cereri de modificare. A se vedea Hotărârea din 10 decembrie 2015, Veloserviss (C‑427/14, EU:C:2015:803, punctul 25), care, în limba de procedură, și anume letona, utilizează termenii „atkārtotu pārskatīšanu”. În versiunea franceză, acest alineat are următoarea formulare: „[…] ne contient de restriction ni en ce qui concerne la possibilité pour les autorités douanières de répéter une révision […]” (sublinierea noastră).
(
13
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 20 octombrie 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, punctul 52), și Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Terex Equipment și alții (C‑430/08 și C‑431/08, EU:C:2010:15, punctul 62).
(
14
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 20 octombrie 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, punctul 53), și Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Terex Equipment și alții (C‑430/08 și C‑431/08, EU:C:2010:15, punctul 63).
(
15
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 5 octombrie 2006, ASM Lithography (C‑100/05, EU:C:2006:645, punctul 42), Hotărârea din 27 februarie 2014, Greencarrier Freight Services Latvia (C‑571/12, EU:C:2014:102, punctul 40), și Hotărârea din 12 octombrie 2017, X (C‑661/15, EU:C:2017:753, punctul 63). La rândul său, articolul 78 din Codul vamal din 1992 nu instituie nicio restricție specifică pentru modificarea declarațiilor vamale. A se vedea Hotărârea din 10 decembrie 2015, Veloserviss (C‑427/14, EU:C:2015:803, punctul 25).
(
16
)	A se vedea Hotărârea din 12 octombrie 2017, Tigers (C‑156/16, EU:C:2017:754, punctul 21).
(
17
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 10 decembrie 2015, Veloserviss (C‑427/14, EU:C:2015:803, punctul 25).
(
18
)	Hotărârea din 20 octombrie 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624). A se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Terex Equipment și alții (C‑430/08 și C‑431/08, EU:C:2010:15, punctul 56).
(
19
)	A se vedea Hotărârea din 20 octombrie 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, punctul 70), și Hotărârea din 20 decembrie 2017, Hamamatsu Photonics Deutschland (C‑529/16, EU:C:2017:984, punctul 30).
(
20
)	În opinia noastră, împrejurarea că legiuitorul a inserat articolul 78 și, în plus, dispozițiile privind regimul juridic al declarației (articolele 59-77) în titlul IV, referitor la destinația vamală, se poate explica prin simplul fapt că scopul principal al unei declarații este acela de a stabili regimul vamal aplicabil. Prin urmare, era necesar să se stabilească regimul juridic aplicabil acestei declarații înainte de a preciza consecințele sale.
(
21
)	Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Terex Equipment și alții (C‑430/08 și C‑431/08, EU:C:2010:15, punctul 56).
(
22
)	Pentru a efectua modificarea menționată, declarantului inițial trebuia să i se acorde acest drept, deoarece numai în asemenea condiții, în conformitate cu articolul 5 alineatul (4) din Codul vamal din 1992, declarantul ar fi putut solicita efectuarea modificării pe seama noului declarant. În plus, trebuie subliniat că, din moment ce articolul 78 privește modificarea declarației, iar nu înlocuirea sa, noul declarant trebuia să fie considerat subrogat în drepturile și obligațiile fostului declarant, inclusiv pentru respectarea oricărui termen prevăzut.
(
23
)	Articolul 199 din Regulamentul (CE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului de instituire a Codului vamal comunitar (JO 1993, L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3) prevede de asemenea că declarantul este răspunzător pentru corectitudinea informațiilor înscrise în declarație. Cu toate acestea, întrucât acest regulament este o normă de rang inferior care, în plus, a fost abrogată în parte pentru încălcarea dispozițiilor Codului vamal din 1992 (a se vedea Hotărârea din 12 octombrie 2017, X, C‑661/15, EU:C:2017:753, punctul 67), ea nu poate fi luată în considerare pentru a interpreta dispozițiile codului menționat.
(
24
)	A se vedea Hotărârea din 15 septembrie 2011, DP grup (C‑138/10, EU:C:2011:587, punctele 40 și 41). Principiul irevocabilității declarației pare să corespundă mai mult însă situației prevalente anterior adoptării Codului vamal din 1992. În temeiul codului menționat, ca urmare a adoptării articolului 78, în afara posibilității de a invalida declarația prevăzută la articolul 66, existența unui astfel de principiu pare mai discutabilă.
(
25
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 20 decembrie 2017, Hamamatsu Photonics Deutschland (C‑529/16, EU:C:2017:984, punctele 30-34). În plus, în Hotărârea din 17 septembrie 2014, Baltic Agro (C‑3/13, EU:C:2014:2227), Curții i‑au fost solicitate clarificări cu privire la validitatea articolului 66 din Codul vamal din 1992. Instanța de trimitere a avut îndoieli cu privire la posibilitatea ca această dispoziție să încalce principiul egalității de tratament, întrucât nu permitea anularea unei declarații vamale incorecte pentru a corecta mențiunea privind destinatarul mărfurilor. În această privință, Curtea a răspuns negativ, fără a repune în discuție premisa respectivă. Dimpotrivă, Curtea a amintit obligația declarantului de a furniza informații cât mai exacte posibil (a se vedea punctele 41-46 din această hotărâre).
(
26
)	A se vedea Hotărârea din 12 octombrie 2017, Tigers (C‑156/16, EU:C:2017:754, punctul 31).
(
27
)	A se vedea Hotărârea din 20 octombrie 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, punctul 63), și Hotărârea din 27 februarie 2014, Greencarrier Freight Services Latvia (C‑571/12, EU:C:2014:102, punctul 33).
(
28
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Terex Equipment și alții (C‑430/08 și C‑431/08, EU:C:2010:15, punctul 56), Hotărârea din 12 iulie 2012, Südzucker și alții (C‑608/10, C‑10/11 și C‑23/11, EU:C:2012:444, punctul 47), și Hotărârea din 16 octombrie 2014, VAEX Varkens- en Veehandel (C‑387/13, EU:C:2014:2296, punctul 50), și Hotărârea din 10 iulie 2019, CEVA Freight Holland (C‑249/18, EU:C:2019:587, punctul 32).
(
29
)	A se vedea Hotărârea din 20 octombrie 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, punctul 70). Totuși, la punctul 30 din Hotărârea din 20 decembrie 2017, Hamamatsu Photonics Deutschland (C‑529/16, EU:C:2017:984), Curtea a declarat că situațiile în care a fost admisă o ajustare ulterioară a valorii de tranzacție erau limitate la situații specifice legate în special de lipsa de calitate a produsului sau de defecțiunile detectate după punerea sa în liberă circulație.
(
30
)	A se vedea Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Terex Equipment și alții (C‑430/08 și C‑431/08, EU:C:2010:15, punctul 65).
(
31
)	A se vedea Hotărârea din 12 iulie 2012, Südzucker și alții (C‑608/10, C‑10/11 și C‑23/11, EU:C:2012:444, punctul 47).
(
32
)	A se vedea Hotărârea din 16 octombrie 2014, VAEX Varkens- en Veehandel (C‑387/13, EU:C:2014:2296, punctul 52).
(
33
)	Desigur, Curtea a statuat că autoritățile vamale dispuneau de o largă putere de apreciere pentru a decide dacă să admită ori să nu admită cererea de modificare a identității declarantului. A se vedea Hotărârea din 10 decembrie 2015, Veloserviss (C‑427/14, EU:C:2015:803, punctul 27). Această afirmație trebuie să fie însă interpretată în context, și anume că se referă la posibilitatea administrației de a efectua un control ex officio. În ceea ce privește urmările unei cereri de modificare, în lumina jurisprudenței Curții citate anterior, această marjă de apreciere pare relativ limitată. În opinia noastră, utilizarea termenului „poate” de la articolul 78 se explica prin faptul că prevederea menționată recunoaște în același timp posibilitatea administrației de a rectifica anumite informații și existența unui drept al declarantului de a solicita modificări ale declarației.
(
34
)	Hotărârea din 27 februarie 2014, Greencarrier Freight Services Latvia (C‑571/12, EU:C:2014:102, punctul 32). A se vedea de asemenea Hotărârea din 15 septembrie 2011, DP grup (C‑138/10, EU:C:2011:587, punctul 37).
(
35
)	În mod asemănător acestor trei împrejurări, din articolul 66 alineatul (1) din Codul vamal din 1992 s‑ar fi putut deduce că o asemenea alegere ar putea, în principiu, să fie modificată doar printr‑o invalidare.
(
36
)	A se vedea Hotărârea din 20 octombrie 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, punctul 47), și Hotărârea din 16 octombrie 2014, VAEX Varkens- en Veehandel, (C‑387/13, EU:C:2014:2296, punctul 53). Totuși, după cum a statuat Curtea în Hotărârea din 12 iulie 2012, Südzucker și alții (C‑608/10, C‑10/11 și C‑23/11, EU:C:2012:444, punctul 50), simplul fapt că un control fizic al mărfurilor nu mai este fezabil nu înseamnă că era imposibilă orice revizuire a unei declarații. Numai în cazul în care asemenea verificări erau necesare pentru a se conforma obiectivelor legislației Uniunii un astfel de motiv putea fi utilizat pentru a respinge o cerere de modificare. În special, această împrejurare nu împiedica un control a posteriori al calificării date produselor, efectuat pe baza descrierii acestor produse în declarație. A se vedea Hotărârea din 22 noiembrie 2012, Digitalnet și alții (C‑320/11, C‑330/11, C‑382/11 și Hotărârea C‑383/11, EU:C:2012:745, punctele 65-67), și Hotărârea din 27 februarie 2014, Greencarrier Freight Services Latvia (C‑571/12, EU:C:2014:102, punctul 36.
(
37
)	A se vedea în special Hotărârea din 16 octombrie 2014, VAEX Varkens- en Veehandel (C‑387/13, EU:C:2014:2296, punctul 54), și Hotărârea din 5 octombrie 2006, ASM Lithography (C‑100/05, EU:C:2006:645, punctul 43).
(
38
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 20 octombrie 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, punctul 69).
(
39
)	A se vedea Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Terex Equipment și alții (C‑430/08 și C‑431/08, EU:C:2010:15, punctul 51).
(
40
)	A se vedea Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Terex Equipment și alții (C‑430/08 și C‑431/08, EU:C:2010:15, punctele 53-66). În acea cauză, un comisionar în vamă care acționa pe seama Terex sau a unor cumpărători a utilizat codul tarifar 10 00, care desemnează exportul mărfurilor comunitare, în locul codului 31 51, pertinent pentru reexportarea mărfurilor care fac obiectul unei suspendări a taxelor. La punctul 65, Curtea a statuat că articolul 78 din Codul vamal din 1992 permite revizuirea declarației de export al mărfurilor pentru corectarea codului tarifar. În măsura în care Curtea a recurs la afirmații generale referitoare la domeniul de aplicare al articolului 78 din Codul vamal, această hotărâre poate fi interpretată în sensul că reține că, potrivit articolului 78 din Codul vamal, exista un drept de modificare în cadrul alegerii procedurii vamale atât timp cât procedura vamală respectivă a fost aplicată în mod eronat și nu s‑a adus atingere obiectivelor Codului vamal din 1992. Soluția la care Curtea a ajuns în acea cauză poate fi de asemenea interpretată în sensul că este limitată la situațiile care implică o eroare a codului tarifar ales. În consecință, afirmația Curții trebuie apreciată ca fiind cantonată la a permite modificarea codurilor tarifare care nu corespund procedurii vamale alese, iar nu în sensul că implică un drept general de modificare a procedurii vamale care a fost aleasă în declarație. Dacă descrierea situației de fapt nu precizează dacă declarația a inclus, pe lângă codul tarifar menționat, procedura vamală aleasă, această a doua interpretare ar trebui să fie, în opinia noastră, mai convingătoare. Într‑adevăr, în lumina articolului 66 și întrucât alegerea procedurii vamale reprezintă elementul cheie al declarației, aceasta ar fi putut fi modificată numai prin intermediul unei invalidări.
(
41
)	Este adevărat că articolul 66 alineatul (2) menționat prevedea că o declarație putea fi invalidată după ce se acorda liberul de vamă în anumite situații. Totuși, această dispoziție nu a avut ca efect extinderea domeniului de aplicare al articolului 66, ci numai autorizarea unei invalidări după acordarea acesteia în anumite cazuri, care intră totuși în domeniul de aplicare al articolului 66, astfel cum este definit la alineatul (1).
(
42
)	Într‑adevăr, astfel cum am explicat la punctele 26 și 56 din prezentele concluzii, scopul principal al declarației vamale este atribuirea unui regim vamal specific anumitor mărfuri.
(
43
)	A se vedea Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Terex Equipment și alții (C‑430/08 și C‑431/08, EU:C:2010:15, punctul 56).
(
44
)	A se vedea articolul 233 din Codul vamal din 1992.
(
45
)	Această concluzie nu este pusă în discuție prin Hotărârea din 15 septembrie 2011, DP grup (C‑138/10, EU:C:2011:587). Deși Curtea face trimitere în această cauză, care privește o eroare de calcul, la posibilitatea de invalidare, din hotărârea respectivă nu rezultă că Curtea s‑a pronunțat cu privire la posibilitatea unei astfel de invalidări într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal. Curtea s‑a limitat să răspundă la întrebarea adresată subliniind că, deși nu era posibil ca o declarație să fie anulată de instanță, declarantul ar putea, în anumite situații, să solicite invalidarea unei declarații. Din punctul nostru de vedere, faptul că Curtea nu a dorit să adopte o poziție cu privire la posibilitatea de invalidare în împrejurări precum cele în discuție în prezenta cauză rezultă din împrejurarea că, în prezentarea cadrului legal, Curtea nici măcar nu a precizat cazurile de invalidare ce erau admisibile în conformitate cu regulamentul de punere în aplicare.
(
46
)	A se vedea Hotărârea din 16 octombrie 2014, VAEX Varkens- en Veehandel (C‑387/13, EU:C:2014:2296, punctul 54).
(
47
)	A se vedea și Hotărârea din 14 mai 1996, Faroe Seafood și alții (C‑153/94 și C‑204/94, EU:C:1996:198, punctele 108 și 109), și Hotărârea din 7 aprilie 2011, Sony Supply Chain Solutions (Europe) (C‑153/10, EU:C:2011:224, punctul 28).
(
48
)	Regulamentul (CE) nr. 1291/2000 al Comisiei din 9 iunie 2000 de stabilire a normelor comune de aplicare a regimului de licențe de import și export și de certificate de fixare în avans pentru produsele agricole (JO 2000, L 152, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 32, p. 210).
(
49
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 12 iulie 2012, Südzucker și alții (C‑608/10, C‑10/11 și C‑23/11, EU:C:2012:444, punctul 56), Hotărârea din 16 octombrie 2014, Nordex Food (C‑334/13, EU:C:2014:2294, punctul 59), și Hotărârea din 16 octombrie 2014, VAEX Varkens- en Veehandel (C‑387/13, EU:C:2014:2296, punctul 34).
(
50
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 12 iulie 2012, Südzucker și alții (C‑608/10, C‑10/11 și C‑23/11, EU:C:2012:444, punctul 66).
(
51
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 13 martie 2014, SICES și alții (C‑155/13, EU:C:2014:145).
(
52
)	A se vedea articolul 192 din Codul vamal din 1992.
(
53
)	Desigur, orice modificare a unei declarații generează cheltuieli pentru administrație, dar întrucât articolul 78 alineatul (3) precizează că modificările trebuie efectuate „în conformitate cu dispozițiile prevăzute”, statele membre puteau, dacă doreau, să transfere aceste cheltuieli către declarant.
(
54
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 10 decembrie 2015, Veloserviss (C‑427/14, EU:C:2015:803, punctul 41).
(
55
)	A se vedea punctele 51-53 din prezentele concluzii.
(
56
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 20 octombrie 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, punctul 47 și următoarele), și Hotărârea din 14 ianuarie 2010, Terex Equipment și alții (C‑430/08 și C‑431/08, EU:C:2010:15, punctul 56 și următoarele).
(
57
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 20 octombrie 2005, Overland Footwear (C‑468/03, EU:C:2005:624, punctul 63), și Hotărârea din 10 iulie 2019, CEVA Freight Holland (C‑249/18, EU:C:2019:587, punctul 32).
(
58
)	Hotărârea din 10 iulie 2019 (C‑249/18, EU:C:2019:587).
(
59
)	Astfel, importatorul este liber să aleagă, dintre prețurile convenite pentru fiecare dintre aceste vânzări, pe cel pe care îl va utiliza pentru determinarea valorii în vamă a mărfurilor vizate, cu condiția ca acesta să fi putut furniza, în ceea ce privește prețul pe care îl alege, toate elementele și documentele necesare autorităților vamale (ibidem, punctul 25).
(
60
)	A se vedea Hotărârea din 10 iulie 2019, CEVA Freight Holland (C‑249/18, EU:C:2019:587, punctele 26 și 36-39).
(
61
)	A se vedea Hotărârea din 7 aprilie 2011, Sony Supply Chain Solutions (Europe) (C‑153/10, EU:C:2011:224, punctul 30).