62024CJ0528
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
23 aprilie 2026 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Acordul comercial și de cooperare între Uniunea Europeană și Comunitatea Europeană a Energiei Atomice, pe de o parte, și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, pe de altă parte – Predarea unei persoane Regatului Unit în scopul urmăririi penale – Articolul 524 alineatul (2) – Articolul 604 litera (c) – Risc real pentru protecția drepturilor fundamentale – Articolul 625 – Principiul specialității – Articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Dreptul la o cale de atac eficientă”
În cauza C‑528/24 [Boothnesse] (
i
),
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Supreme Court (Curtea Supremă, Irlanda), prin decizia din 31 iulie 2024, primită de Curte la 31 iulie 2024, în procedura referitoare la executarea unor mandate de arestare emise împotriva
LQ,
NT,
RM,
cu participarea:
Minister for Justice and Equality,
CURTEA (Camera a treia),
compusă din domnul C. Lycourgos (raportor), președinte de cameră, doamna O. Spineanu‑Matei și domnii S. Rodin, N. Piçarra și N. Fenger, judecători,
avocat general: doamna L. Medina,
grefier: doamna C. Strömholm, administratoare,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 11 septembrie 2025,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru LQ, de M. Lynn, SC, J. Mulrean, BL, N. Eustace și P. Hannon, solicitors;
–
pentru NT și RM, de M. Lynam, SC, R. Prendergast, BL, și J. Boyle, solicitor;
–
pentru Minister for Justice and Equality și Irlanda, de M. Browne, Chief State Solicitor, S. Finnegan, A. Joyce și A. Shanley, în calitate de agenți, asistați de S. Clarke, SC, și L. Dockery, BL;
–
pentru Comisia Europeană, de S. Grünheid, H. Leupold, F. Ronkes Agerbeek și J. Vondung, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatei generale în ședința din 4 decembrie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 625 din Acordul comercial și de cooperare între Uniunea Europeană și Comunitatea Europeană a Energiei Atomice, pe de o parte, și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, pe de altă parte (JO 2021, L 149, p. 10, denumit în continuare „ACC”), citit în lumina articolelor 47-50 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul executării, în Irlanda, a unor mandate de arestare emise de autoritățile judiciare din Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord împotriva lui LQ, NT și RM în scopul efectuării unei urmăriri penale.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii Europene
3
Considerentul (23) al ACC are următorul cuprins:
„[Având în vedere] că cooperarea dintre Regatul Unit și Uniune[a Europeană] în ceea ce privește prevenirea, investigarea, depistarea sau urmărirea penală a infracțiunilor și executarea sancțiunilor penale, inclusiv protecția împotriva amenințărilor la adresa securității publice și prevenirea acestora, va permite consolidarea securității Regatului Unit și a Uniunii”.
4
Articolul 1 din ACC prevede:
„Prezentul acord stabilește baza pentru o relație amplă între părți, într‑un spațiu al prosperității și bunei vecinătăți caracterizat de relații strânse și pașnice bazate pe cooperare, care respectă autonomia și suveranitatea fiecărei părți.”
5
Articolul 524 din ACC dispune:
„(1)   Cooperarea reglementată prin prezenta parte se bazează pe respectarea de lungă durată de către părți și statele membre a democrației, a statului de drept și a protecției drepturilor și libertăților fundamentale ale persoanelor, inclusiv astfel cum sunt prevăzute în Declarația universală a drepturilor omului și în [Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare «CEDO»)], precum și pe importanța punerii în aplicare pe plan intern a drepturilor și libertăților prevăzute în convenția respectivă.
(2)   Nicio dispoziție din prezenta parte nu modifică obligația de a respecta drepturile fundamentale și principiile juridice, astfel cum sunt reflectate, în special, în Convenția europeană a drepturilor omului și, în cazul Uniunii și al statelor sale membre, în [cartă].”
6
Articolul 596 din ACC are următorul cuprins:
„Obiectivul prezentului titlu este de a asigura că sistemul de extrădare dintre statele membre, pe de o parte, și Regatul Unit, pe de altă parte, se bazează pe un mecanism de predare în temeiul unui mandat de arestare, în conformitate cu dispozițiile prezentului titlu.”
7
Articolele 600 și 601 din ACC enumeră motivele de neexecutare obligatorie a mandatului de arestare și, respectiv, alte motive de neexecutare a mandatului de arestare.
8
Articolul 604 litera (c) din ACC prevede:
„Executarea mandatului de arestare de către autoritatea judiciară de executare poate fi subordonată următoarelor garanții:
[…]
(c)
dacă există motive serioase pentru a crede că există un risc real pentru protecția drepturilor fundamentale ale persoanei căutate, autoritatea judiciară de executare poate solicita, după caz, garanții suplimentare cu privire la tratamentul persoanei căutate după predarea acesteia înainte de a decide dacă să execute mandatul de arestare.”
9
Articolul 606 alineatul (1) din ACC enumeră informațiile pe care trebuie să le conțină un mandat de arestare emis în temeiul acestui acord.
10
Conform articolului 611 alineatul (1) din ACC:
„În cazul în care persoana arestată își exprimă consimțământul cu privire la predarea sa, acest consimțământ și, după caz, renunțarea sa expresă la drepturile conferite de principiul specialității, prevăzute la articolul 625 alineatul (2), trebuie date în fața autorității judiciare de executare, în conformitate cu dreptul intern al statului de executare.”
11
Articolul 625 din ACC stipulează:
„(1)   Regatul Unit, pe de o parte, și Uniunea [Europeană], acționând în numele oricăruia dintre statele sale membre, pe de altă parte, pot notifica, fiecare, Comitetului specializat privind cooperarea în materie de asigurare a respectării legii și cooperarea judiciară faptul că, în relațiile cu alte state cărora li se aplică aceeași notificare, se prezumă că s‑a dat consimțământul pentru ca o persoană să fie urmărită penal, condamnată sau deținută în vederea executării unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate, pentru o infracțiune săvârșită înaintea predării acesteia, alta decât cea care a motivat predarea, cu excepția situației în care, într‑un anumit caz, autoritatea judiciară de executare dispune în alt mod în decizia sa de predare.
(2)   Cu excepția cazurilor prevăzute la alineatele (1) și (3), o persoană care a fost predată nu poate fi urmărită penal, condamnată sau privată de libertate în alt mod pentru o infracțiune săvârșită înaintea predării sale, alta decât cea care a motivat predarea persoanei.
(3)   Alineatul (2) din prezentul articol nu se aplică în următoarele cazuri:
[…]
(e)
persoana și‑a dat consimțământul la predare, renunțând, după caz, în același timp la principiul specialității, în conformitate cu articolul 611;
[…]
(g)
autoritatea judiciară de executare care a predat persoana își dă consimțământul, în conformitate cu alineatul (4) din prezentul articol.
(4)   Cererea pentru consimțământ este prezentată autorității judiciare de executare, însoțită de informațiile menționate la articolul 606 alineatul (1), precum și de o traducere, astfel cum se prevede la articolul 606 alineatul (2). Consimțământul este dat în cazul în care infracțiunea pentru care este solicitat implică ea însăși obligația de predare, în conformitate cu dispozițiile prezentului titlu. Consimțământul este refuzat pentru motivele menționate la articolul 600 și, în caz contrar, poate fi refuzat doar pentru motivele menționate la articolul 601 sau la articolul 602 alineatul (2) și la articolul 603 alineatul (2). Decizia este luată în termen de cel mult 30 de zile de la data primirii cererii. Pentru cazurile prevăzute la articolul 604, statul emitent trebuie să furnizeze garanțiile care sunt prevăzute la acest articol.”
Dreptul irlandez
12
Executarea în Irlanda a mandatelor de arestare emise în temeiul ACC este reglementată de European Arrest Warrant Act 2003 (Legea din 2003 privind mandatul european de arestare).
13
Articolul 22 din această lege prevede:
„(1)   În prezentul articol, cu excepția cazului în care se prevede altfel, prin «infracțiune» se înțelege, în ceea ce privește o persoană căreia i se aplică un mandat de arestare relevant, o infracțiune (alta decât infracțiunea menționată în mandatul de arestare în cauză, pentru care predarea persoanei este dispusă în temeiul prezentei legi) în temeiul legislației statului emitent, săvârșită înainte de predarea persoanei respective, dar nu include o infracțiune care constă, în integralitatea sa, în acte sau omisiuni care constituie, în tot sau în parte, infracțiunea menționată în mandatul european de arestare.
(2)   În condițiile dispozițiilor prezentului articol, High Court (Înalta Curte, Irlanda) refuză predarea unei persoane în temeiul prezentei legi în cazul în care consideră că:
(a)
dreptul statului emitent nu prevede că persoana care îi este predată în temeiul unui mandat de arestare relevant nu va fi urmărită penal, condamnată sau deținută în scopul executării unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță ori nu va face obiectul unei alte măsuri care să îi restrângă libertatea individuală pentru o infracțiune și
(b)
persoana va fi urmărită penal, condamnată sau deținută în scopul executării unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță ori va face obiectul unei alte măsuri care îi restrânge libertatea individuală pentru o infracțiune.”
Procedura principală și întrebările preliminare
14
LQ, NT și RM fac obiectul unei proceduri penale în Regatul Unit pentru fraudă, pe care ar fi săvârșit‑o în calitatea lor de coproprietari și de administratori ai unei societăți.
15
În luna martie 2021, Reading Crown Court (Tribunalul Reading, Regatul Unit) a dispus măsuri de indisponibilizare a activelor acestei societăți, precum și ale lui LQ, NT și RM. La 5 august 2021, această instanță a constatat că LQ, NT și RM nu se conformaseră acestor măsuri și, în consecință, i‑a condamnat pe fiecare dintre ei la câte șase luni de închisoare pentru fapta de încălcare a dispozițiilor unei instanțe.
16
La 6 decembrie 2022, autoritatea judiciară din cadrul Portsmouth Magistrates Court (Tribunalul Portsmouth, Regatul Unit) a emis trei mandate de arestare, în temeiul ACC, solicitând predarea lui LQ, NT și RM în vederea efectuării urmăririi penale împotriva lor pentru săvârșirea infracțiunii de fraudă. Această autoritate judiciară a precizat, în respectivele mandate de arestare, că constatarea Reading Crown Court (Tribunalul Reading) potrivit căreia LQ, NT și RM încălcaseră ordinul de indisponibilizare a activelor și se făceau vinovați de fapta de încălcare a dispozițiilor unei instanțe nu constituia o condamnare penală, din moment ce încălcarea măsurilor de indisponibilizare a activelor nu constituia o faptă penală în temeiul dreptului Regatului Unit. Prin urmare, potrivit autorității judiciare menționate, mandatele de arestare menționate trebuiau considerate ca fiind emise exclusiv în scopul urmăririi penale.
17
LQ, NT și RM au fost arestați și deferiți High Court (Înalta Curte, Irlanda). Prin hotărârea din 8 aprilie 2024, această instanță a respins obiecția la predare formulată de LQ, NT și RM, întemeiată pe un risc de încălcare a principiului specialității în cazul predării către Regatul Unit, și, prin deciziile din aceeași zi, a dispus predarea lor către Regatul Unit.
18
La 5 iunie 2024, LQ, NT și RM au primit încuviințarea de a formula recurs în fața Supreme Court (Curtea Supremă, Irlanda), care este instanța de trimitere.
19
În fața acestei instanțe, LQ, NT și RM susțin că predarea lor în Regatul Unit trebuie refuzată. Ei afirmă, în această privință, că o asemenea predare i‑ar expune pe fiecare obligației de a executa o pedeapsă cu închisoarea de șase luni pentru o încălcare care nu face obiectul mandatelor de arestare emise împotriva lor, astfel încât această predare ar implica o încălcare a principiului specialității, prevăzut la articolul 22 alineatul (2) din Legea din 2003 privind mandatul european de arestare și la articolul 625 din ACC.
20
Astfel, LQ, NT și RM susțin că noțiunea de „infracțiune” prevăzută la acest articol 625 trebuie să facă obiectul unei interpretări autonome care să se întemeieze în special pe jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului referitoare la noțiunea de „acuzație în materie penală”. În schimb, autoritățile irlandeze apreciază, la fel ca High Court (Înalta Curte), că noțiunea de „infracțiune”, în sensul articolului 625 menționat, vizează numai infracțiunile care sunt considerate, în temeiul dreptului statului emitent, ca având o natură penală.
21
Instanța de trimitere dorește să afle dacă articolul 625 alineatul (2) din ACC interzice predarea către Regatul Unit a lui LQ, NT și RM, pe motiv că aceștia ar risca să fie privați de libertate pentru o infracțiune săvârșită înaintea acestei predări, alta decât cea care ar fi motivat această predare. În acest sens, ea solicită, în special, să se precizeze care sunt criteriile care trebuie utilizate pentru a defini o „infracțiune”, în sensul acestei dispoziții.
22
Această instanță precizează, de altfel, că, în cadrul procedurilor privind măsurile de indisponibilizare a activelor, LQ, NT și RM au beneficiat de toate drepturile procedurale prevăzute la articolele 6 și 13 din CEDO.
23
În aceste condiții, Supreme Court (Curtea Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Dispozițiile titlului VII din [ACC] privind «predarea» se aplică numai urmăririi penale sau pedepselor și măsurilor de siguranță privative de libertate aplicate pentru săvârșirea de fapte penale?
2)
La articolul 625 alineatul (2) din [ACC], care prevede că, cu excepția cazurilor prevăzute la articolul 625 alineatele (1) și (3), «o persoană care a fost predată nu poate fi urmărită penal, condamnată sau privată de libertate în alt mod pentru o infracțiune săvârșită înaintea predării sale, alta decât cea care a motivat predarea persoanei», termenul «infracțiune» trebuie înțeles[, în primul rând,] în sensul de faptă penală, astfel cum este definită de legea statului emitent, sau[, în al doilea rând,] în sensul de faptă penală, astfel cum este definită în dreptul statului de executare, ori[, în al treilea rând,] ca având un sens autonom în dreptul Uniunii?
3)
În cazul în care termenul «infracțiune» prevăzut la articolul 625 alineatul (2) din [ACC] are un sens autonom, care sunt criteriile care permit să se stabilească ce anume constituie o astfel de «infracțiune»?
4)
Articolele 47[-]50 din cartă[, care se referă la o «cale de atac eficientă și la un proces echitabil» (articolul 47), «persoană acuzată» (articolul 48), «infracțiune» (articolul 49) și «judecat sau condamnat pentru o infracțiune» (articolul 50)] sau articolele 6 și 13 din [CEDO] (care se referă la «oricare acuzație în materie penală» și «remediu efectiv»), sunt pertinente în acest context?
5)
Articolul 625 alineatul (2) din [ACC] se opune predării în situația în care o persoană a fost condamnată la șase luni de privare de libertate pentru fapta de încălcare a dispozițiilor unei instanțe, însă predarea nu a fost solicitată în scopul executării acestei sancțiuni, întrucât legea statului emitent califică fapta de încălcare a dispozițiilor unei instanțe ca fiind de natură civilă, iar nu drept faptă penală sau chestiune de natură penală?”
Cu privire la întrebările preliminare
24
Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 625 din ACC trebuie interpretat în sensul că împrejurarea că o persoană vizată de un mandat de arestare, emis în temeiul acestui acord în vederea efectuării urmăririi penale pentru o faptă penală, a fost condamnată, în statul emitent, la o pedeapsă de șase luni de privare de libertate pentru o altă faptă ilicită, care este considerată ca fiind de natură civilă în dreptul acestui stat și care, prin urmare, nu este vizată de acest mandat de arestare, impune sau permite autorității judiciare de executare să refuze executarea mandatului de arestare menționat.
25
Trebuie subliniat de la bun început că din jurisprudența Curții reiese că o autoritate judiciară de executare este, în principiu, obligată să dea curs unui mandat de arestare emis de Regatul Unit în temeiul ACC și că aceasta nu poate refuza executarea unui astfel de mandat de arestare decât pentru motive care decurg din acest acord (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 iulie 2024, Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, punctele 46 și 48).
26
Pentru a determina dacă articolul 625 din ACC stabilește un astfel de motiv, este necesar, în conformitate cu cerințele articolului 31 din Convenția de la Viena cu privire la dreptul tratatelor din 23 mai 1969 (Recueil des traités des Nations unies, vol. 1155, p. 331), care reflectă normele dreptului internațional cutumiar, să se interpreteze acest articol 625 cu bună‑credință potrivit sensului obișnuit ce trebuie atribuit termenilor săi în contextul lor și în lumina obiectului și a scopului său, ținând seama de orice regulă pertinentă de drept internațional aplicabilă în relațiile dintre părțile la ACC (a se vedea prin analogie Hotărârea din 25 februarie 2010, Brita, C‑386/08, EU:C:2010:91, punctele 42 și 43, precum și Hotărârea din 21 ianuarie 2025, Conti 11. Container Schiffahrt II, C‑188/23, EU:C:2025:26, punctul 47).
27
În ceea ce privește, în primul rând, termenii articolului 625 din ACC, trebuie să se constate că nu rezultă nicidecum din aceștia că autoritatea judiciară de executare ar avea obligația sau posibilitatea de a refuza executarea unui mandat de arestare dacă dispune de elemente care demonstrează că, în cazul predării, principiul specialității nu va fi respectat de autoritățile statului emitent.
28
De asemenea, din termenii acestui articol 625 nu reiese că ar reveni autorității judiciare de executare, înainte de a se pronunța cu privire la predarea persoanei căutate, sarcina de a verifica dacă autoritățile statului emitent sunt ținute să respecte principiul specialității sau dacă aceste autorități se conformează efectiv, în practică, acestui principiu.
29
Primo, articolul 625 alineatul (1) din ACC se limitează să prevadă posibilitatea unei părți la acest acord de a notifica faptul că se prezumă că s‑a dat consimțământul să se deroge de la principiul specialității. În plus, această dispoziție se raportează la o situație în care predarea a fost deja efectuată, întrucât vizează în mod explicit o infracțiune „alta decât cea care a motivat predarea” persoanei în cauză.
30
Prin urmare, deși acest articol 625 alineatul (1) are în vedere posibilitatea autorității judiciare de executare de a lua poziție cu privire la principiul specialității în „decizia [...] de predare”, o astfel de luare de poziție nu are ca obiect să refuze predarea în vederea prevenirii unei încălcări a acestui principiu, ci să decidă că principiul menționat va fi aplicabil, cu titlu excepțional, într‑o anumită cauză, îndepărtându‑se de o decizie prealabilă a statului de executare de a consimți, în mod general, să se deroge de la același principiu.
31
Secundo, articolul 625 alineatele (2) și (3) din ACC enunță norme adresate nu autorității judiciare de executare, ci autorităților statului emitent. Pe de o parte, acest articol 625 alineatul (2) face referire în mod expres la cazul unei „persoan[e] care a fost predată”. Pe de altă parte, aceste norme privesc numai măsurile represive care pot sau nu pot fi adoptate împotriva persoanei căutate după predarea sa.
32
Autoritatea judiciară de executare nu este vizată la articolul 625 alineatul (3) literele (e) și (g) din ACC decât de manieră incidentală, în măsura în care această autoritate ar putea obține renunțarea persoanei căutate la beneficiul principiului specialității, conform articolului 611 alineatul (1) din acest acord, sau în măsura în care autoritatea menționată ar putea, după predarea acestei persoane, să consimtă ea însăși să se deroge de la acest principiu, în temeiul articolului 625 alineatul (4) din acordul menționat.
33
Tertio, deși articolul 625 alineatul (4) din ACC enunță norme aplicabile în principal autorității judiciare de executare, aceste norme se raportează exclusiv la condițiile în care această autoritate trebuie să consimtă ca o persoană care a fost predată anterior să poată fi urmărită penal, condamnată sau privată de libertate pentru o infracțiune săvârșită înaintea predării sale, alta decât cea care a motivat predarea sa, astfel cum prevede articolul 625 alineatul (3) litera (g) din ACC.
34
În această privință, trebuie subliniat mai întâi că acest articol 625 alineatul (3) litera (g) prevede în mod expres că acest consimțământ este dat de „autoritatea judiciară de executare care a predat persoana”.
35
În continuare, din prima teză a articolului 625 alineatul (4) din ACC reiese că cererea de consimțământ prezentată autorității judiciare de executare este, în principiu, separată de mandatul de arestare, astfel încât nu intră sub incidența procedurii de predare. Astfel, această teză precizează că această cerere trebuie să fie în mod obligatoriu „însoțită de informațiile menționate la articolul 606 alineatul (1) [din ACC]”, cu alte cuvinte de informațiile pe care trebuie să le conțină un mandat de arestare, cerință care ar fi lipsită de sens dacă cererea menționată ar fi formulată în cadrul unui mandat de arestare.
36
În sfârșit, Curtea a precizat, în contextul Deciziei‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (JO 2002, L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3), că un astfel de consimțământ nu este necesar decât din momentul în care procedura penală desfășurată în statul emitent pentru o infracțiune, alta decât cea care a motivat predarea, conduce la aplicarea unei măsuri restrictive de libertate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 decembrie 2008, Leymann și Pustovarov, C‑388/08 PPU, EU:C:2008:669, punctele 73 și 74).
37
Din elementele menționate la punctele 34-36 din prezenta hotărâre rezultă că consimțământul vizat la articolul 625 alineatul (3) litera (g) și alineatul (4) din ACC este, în principiu, solicitat după predarea persoanei căutate, ceea ce indică faptul că respectarea principiului specialității nu trebuie examinată de autoritatea judiciară de executare înainte de predare și că, prin urmare, nu poate constitui un motiv de refuz al acesteia.
38
În ceea ce privește, în al doilea rând, contextul articolului 625 din ACC, articolele 600 și 601 din acest acord, care enumeră cazurile în care executarea unui mandat de arestare emis în temeiul acordului menționat trebuie sau poate fi refuzată (Hotărârea din 29 iulie 2024, Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, punctul 44), nu prevăd motive de refuz al executării mandatului de arestare întemeiate pe încălcarea principiului specialității de către autoritățile statului emitent și nici, mai general, pe nerespectarea normelor aceluiași acord de către aceste autorități. În plus, aceste articole 600 și 601 nu conțin nicio referire sau trimitere la articolul 625 din ACC.
39
În al treilea rând, în ceea ce privește obiectivele ACC, trebuie amintit că articolul 1 din acest acord prevede că acesta stabilește baza pentru o relație amplă între Uniune și Regatul Unit, într‑un spațiu al prosperității și bunei vecinătăți caracterizat de relații strânse și pașnice bazate pe cooperare, care respectă autonomia și suveranitatea fiecărei părți.
40
În acest scop, ACC urmărește printre altele, astfel cum reiese din considerentul (23) al acestuia, să consolideze securitatea Uniunii și a Regatului Unit, permițând cooperarea în ceea ce privește prevenirea, investigarea, depistarea sau urmărirea penală a infracțiunilor, precum și executarea sancțiunilor penale, inclusiv protecția împotriva amenințărilor la adresa securității publice și prevenirea acestora (Hotărârea din 29 iulie 2024, Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, punctul 40).
41
În cadrul acestei cooperări, titlul VII din partea a treia a ACC are ca obiectiv, potrivit articolului 596 din ACC, de a asigura că sistemul de extrădare dintre statele membre, pe de o parte, și Regatul Unit, pe de altă parte, se bazează pe un mecanism de predare în temeiul unui mandat de arestare, în conformitate cu dispozițiile acestui titlu (Hotărârea din 29 iulie 2024, Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, punctul 43).
42
Or, eficacitatea acestui mecanism de predare ar fi afectată dacă autoritatea judiciară de executare ar fi chemată să verifice, de manieră generală, înainte de a se pronunța cu privire la executarea unui mandat de arestare emis în temeiul ACC, dacă dispozițiile acestui acord referitoare la acest mecanism sunt, în practică, pe deplin respectate în statul emitent.
43
Rezultă din tot ceea ce precedă că articolul 625 din ACC nu poate fi interpretat în sensul că instituie un motiv de refuz al executării unui mandat de arestare emis în temeiul acestui acord.
44
Așa fiind, articolul 524 alineatul (2) din ACC precizează că nicio dispoziție din partea a treia a acestui acord nu modifică obligația de a respecta drepturile fundamentale și principiile juridice, astfel cum sunt reflectate, în special, în CEDO și, în cazul Uniunii și al statelor sale membre, în cartă.
45
Obligația de respectare a cartei, amintită la acest articol 524 alineatul (2), se impune statelor membre atunci când decid cu privire la predarea unei persoane în Regatul Unit, având în vedere că o decizie cu privire la o astfel de predare constituie o punere în aplicare a dreptului Uniunii, în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă. Autoritățile judiciare de executare ale statelor membre sunt, așadar, obligate să garanteze, cu ocazia adoptării acestei decizii, respectarea drepturilor fundamentale recunoscute de cartă persoanei vizate de un mandat de arestare emis în temeiul ACC, fără ca împrejurarea că carta nu este aplicabilă în Regatul Unit să prezinte relevanță în această privință (Hotărârea din 29 iulie 2024, Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, punctul 49).
46
În special, conform articolului 524 alineatul (2) și articolului 604 litera (c) din ACC, autoritatea judiciară de executare chemată să se pronunțe cu privire la un mandat de arestare emis în temeiul acestui acord nu poate dispune predarea persoanei căutate în cazul în care consideră, în urma examinării concrete și precise a situației acestei persoane, că există motive serioase pentru a crede că persoana menționată ar fi expusă unui risc real pentru protecția drepturilor sale fundamentale în cazul predării către Regatul Unit (Hotărârea din 29 iulie 2024, Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, punctul 78).
47
Prin urmare, atunci când persoana vizată de un mandat de arestare emis în temeiul ACC invocă în fața acestei autorități judiciare de executare existența unui risc de încălcare a unuia sau a mai multe dintre drepturile sale fundamentale în cazul predării către Regatul Unit a acestei persoane, autoritatea judiciară de executare menționată nu poate, fără a încălca obligația de respectare a drepturilor fundamentale consacrată la articolul 524 alineatul (2) din acest acord, să dispună predarea respectivă fără să fi stabilit în mod concret, în urma unei examinări adecvate, dacă există motive serioase pentru a crede că persoana menționată este expusă unui risc real privind o astfel de încălcare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 iulie 2024, Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, punctul 79).
48
În această privință, este necesar să se arate că principiul specialității nu este menționat în cartă și că nu se poate considera că acesta decurge în mod direct din unul dintre drepturile garantate de cartă sau dintr‑un principiu general al dreptului Uniunii.
49
În plus, din ACC nu reiese că autorii săi au intenționat să confere cerinței de respectare a principiului specialității o valoare echivalentă cu cea a unui drept fundamental în scopul, în special, al aplicării articolului 524 alineatul (2) și a articolului 604 litera (c) din acest acord.
50
Într‑adevăr, din articolul 625 din acordul menționat rezultă că autorii acestuia au prevăzut că, înainte de predare, statul membru de executare poate, și, în principiu, după predare, trebuie să consimtă să se deroge de la principiul specialității, fără ca o astfel de derogare să trebuiască să fie justificată sau fără să se impună ca persoana căutată să consimtă la această derogare.
51
Astfel, pe de o parte, articolul 625 alineatul (1) din ACC prevede, după cum se arată la punctul 29 din prezenta hotărâre, că Regatul Unit sau Uniunea, acționând în numele oricăruia dintre statele membre, pot notifica, fiecare, Comitetului specializat privind cooperarea în materie de asigurare a respectării legii și cooperarea judiciară faptul că, în relațiile cu alte state cărora li se aplică aceeași notificare, se prezumă că s‑a dat consimțământul pentru ca o persoană să fie urmărită penal, condamnată sau deținută în vederea executării unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate, pentru o infracțiune săvârșită înaintea predării acesteia, alta decât cea care a motivat predarea, cu excepția situației în care, într‑un anumit caz, autoritatea judiciară de executare dispune în alt mod în decizia sa de predare.
52
Punerea în aplicare a unei asemenea posibilități permite, așadar, în practică, Regatului Unit sau fiecăruia dintre statele membre să excludă, în mod general, de la beneficiul principiului specialității persoanele pe care le predau în temeiul ACC.
53
Pe de altă parte, din articolul 625 alineatul (4) din ACC rezultă că autoritatea judiciară de executare este obligată să consimtă, după predarea persoanei căutate, să se deroge de la principiul specialității în situațiile în care ar fi obligată să efectueze această predare în cazul emiterii unui mandat de arestare care vizează infracțiunea în cauză.
54
Din ceea ce precedă rezultă că cerința respectării principiului specialității nu constituie un drept fundamental și că eventuala existență a unui risc de încălcare a acestui principiu nu este suficientă, în sine, pentru a justifica aplicarea articolului 524 alineatul (2) și a articolului 604 litera (c) din ACC.
55
Cu toate acestea, existența unui asemenea risc poate avea relevanță, alături de alte elemente, în vederea aprecierii existenței unui risc real pentru protecția drepturilor fundamentale, în sensul acestei din urmă dispoziții.
56
Astfel, în primul rând, articolul 524 alineatul (2) și articolul 604 litera (c) din ACC impun ca executarea unui mandat de arestare emis în temeiul acestui acord să fie refuzată într‑o situație în care nerespectarea previzibilă a principiului specialității ar determina un risc real de încălcare ulterioară a drepturilor fundamentale ale persoanei căutate, de exemplu atunci când pedeapsa care va fi aplicată cu încălcarea acestui principiu a fost impusă acestei persoane cu încălcarea dreptului său la apărare și a dreptului său la protecție jurisdicțională efectivă.
57
Cu toate acestea, instanța de trimitere nu a menționat niciun risc de acest tip și, dimpotrivă, a precizat în mod explicit că procedurile care au condus la condamnarea persoanelor căutate pentru fapta de încălcare a dispozițiilor unei instanțe s‑au derulat cu respectarea deplină a drepturilor lor fundamentale, astfel încât nu revine Curții sarcina de a examina, în speță, o asemenea ipoteză de aplicare a articolului 524 alineatul (2) și a articolului 604 litera (c) din ACC.
58
În al doilea rând, este necesar să se sublinieze că, printre drepturile fundamentale al căror risc real de încălcare implică, în temeiul articolului 524 alineatul (2) și al articolului 604 litera (c) din ACC, refuzul de a executa un mandat de arestare emis în temeiul acestui acord figurează cel consacrat la articolul 47 alineatul (1) din cartă, care prevede că orice persoană ale cărei drepturi și libertăți garantate de dreptul Uniunii sunt încălcate are dreptul la o cale de atac efectivă în fața unei instanțe judecătorești (a se vedea prin analogie Hotărârea din 31 ianuarie 2023, Puig Gordi ș.a., C‑158/21, EU:C:2023:57, punctul 97).
59
Or, deși cerința respectării principiului specialității nu constituie un drept fundamental, nu este mai puțin adevărat că acest principiu instituie, în limitele domeniului său de aplicare, o garanție procedurală oferită persoanei căutate, de care aceasta trebuie să poată beneficia efectiv, cu excepția cazului în care a renunțat la aceasta, în condițiile prevăzute la articolul 611 din ACC, sau a cazului în care statul de executare a consimțit să se deroge de la principiul menționat. Articolul 625 din acest acord instituie, așadar, un „drept[…] garantat […] de dreptul Uniunii”, în sensul articolului 47 alineatul (1) din cartă.
60
Rezultă că acest articol 47 alineatul (1) ar fi încălcat dacă persoana căutată nu ar dispune, în statul emitent, de nicio cale de atac care să îi permită să protejeze acest drept, prevalându‑se, după predarea sa, de o pretinsă încălcare a principiului specialității pentru a împiedica urmărirea penală, condamnarea sau privarea sa de libertate într‑o situație în care articolul 625 din ACC exclude astfel de urmăriri penale, o asemenea condamnare sau o astfel de privare de libertate.
61
De altfel, în cadrul logicii inerente mecanismului de predare instituit prin ACC, necompetența autorității judiciare de executare de a aplica ea însăși principiul specialității constituie tocmai corolarul obligației care revine instanțelor din statul emitent de a garanta respectarea acestui principiu.
62
Trebuie subliniat că, în speță, din indicațiile furnizate de Irlanda în ședință rezultă că o persoană predată în Regatul Unit dispune, în fața instanțelor din această țară, de căi de atac efective care îi permit să se prevaleze de o pretinsă încălcare a principiului specialității și să obțină examinarea de către o instanță a temeiniciei motivului invocat în această privință.
63
Existența unor astfel de căi de atac, a căror verificare va reveni, dacă este cazul, instanței de trimitere, ar fi suficientă pentru a înlătura existența unui risc real de încălcare a articolului 47 alineatul (1) din cartă în cazul predării și, prin urmare, aplicarea articolului 524 alineatul (2) și a articolului 604 litera (c) din ACC.
64
În caz de îndoială în această privință, autoritatea judiciară de executare nu va putea, în niciun caz, să refuze să dea curs unui mandat de arestare emis în temeiul ACC decât după ce, pe de o parte, a solicitat autorității judiciare emitente informații privind căile de atac disponibile în Regatul Unit și, pe de altă parte, a solicitat acordarea unor garanții suplimentare (a se vedea prin analogie Hotărârea din 29 iulie 2024, Alchaster, C‑202/24, EU:C:2024:649, punctele 89-91).
65
În consecință, este necesar să se răspundă la întrebările adresate că articolul 625 din ACC trebuie interpretat în sensul că împrejurarea că o persoană vizată de un mandat de arestare, emis în temeiul acestui acord în vederea efectuării urmăririi penale pentru o faptă penală, a fost condamnată, în statul emitent, la o pedeapsă de șase luni de privare de libertate pentru o altă faptă ilicită, care este considerată ca fiind de natură civilă în dreptul acestui stat și care, prin urmare, nu este vizată de acest mandat de arestare, nu permite, în sine, autorității judiciare competente să refuze executarea mandatului de arestare menționat.
Cu privire la cheltuielile de judecată
66
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
Articolul 625 din Acordul comercial și de cooperare între Uniunea Europeană și Comunitatea Europeană a Energiei Atomice, pe de o parte, și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, pe de altă parte,
trebuie interpretat în sensul că
împrejurarea că o persoană vizată de un mandat de arestare, emis în temeiul acestui acord în vederea efectuării urmăririi penale pentru o faptă penală, a fost condamnată, în statul emitent, la o pedeapsă de șase luni de privare de libertate pentru o altă faptă ilicită, care este considerată ca fiind de natură civilă în dreptul acestui stat și care, prin urmare, nu este vizată de acest mandat de arestare, nu permite, în sine, autorității judiciare competente să refuze executarea mandatului de arestare menționat.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.