62018CC0778
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
prezentate la 27 februarie 2020 (
1
)
Cauza C‑778/18
Association française des usagers de banques
împotriva
Ministre de l’Économie et des Finances
[cerere de decizie preliminară formulată de Conseil d’État (Consiliul de Stat, Franța)]
„Trimitere preliminară – Protecția consumatorilor – Contracte de credit oferite consumatorilor pentru bunuri imobile rezidențiale – Cont de plăți sau de economii – Obligație a împrumutatului de domiciliere a veniturilor sale într‑un cont de plăți pentru o perioadă stabilită prin contractul de împrumut – Avantaj individualizat – Directiva 2007/64/CE –Articolul 45 alineatul (2) – Directiva (UE) 2015/2366 – Articolul 55 alineatul (2) – Directiva 2014/17/UE – Articolul 4 punctele 26 și 27 – Practică de legare – Practică de grupare – Articolul 12 alineatul (1) – Articolul 12 alineatul (2) litera (a) – Articolul 12 alineatul (3) – Directiva 2014/92/UE”
I. Introducere
1.
Cererea de decizie preliminară formulată de Conseil d’État (Consiliul de Stat, Franța) privește interpretarea articolului 12 alineatul (2) litera (a) și alineatul (3) din Directiva 2014/17/UE (
2
), a articolului 45 alineatul (2) din Directiva 2007/64/CE (
3
), a articolului 55 alineatul (2) din Directiva (UE) 2015/2366 (
4
), precum și a articolului 12 alineatul (3) din Directiva 2014/92/UE (
5
). Aceste dispoziții urmăresc în esență să faciliteze mobilitatea bancară.
2.
Această cerere a fost formulată cu ocazia unui litigiu între Association française des usagers de banques (Asociația franceză a utilizatorilor de bănci, denumită în continuare „AFUB”), pe de o parte, și ministre de l’Économie et des Finances (ministrul economiei și finanțelor), pe de altă parte, în cadrul căruia AFUB contestă o reglementare națională care permite creditorului să condiționeze o ofertă de împrumut imobiliar de domicilierea de către împrumutat pentru o perioadă de zece ani – sau, în cazul în care durata contractului de împrumut este mai mică, pentru această perioadă – a tuturor salariilor sale sau a veniturilor asimilate într‑un cont de plăți la creditor, cu condiția ca, în schimbul acestei domicilieri, creditorul respectiv să ofere împrumutatului un avantaj individualizat.
3.
AFUB apreciază că reglementarea amintită nu respectă obiectivul facilitării mobilității bancare urmărit de directivele menționate mai sus. În acest context, Conseil d’État (Consiliul de Stat) solicită Curții să se pronunțe cu privire la compatibilitatea unei asemenea reglementări cu dispozițiile de drept al Uniunii prezentate mai jos.
4.
În prezentele concluzii vom explica motivele pentru care, presupunând că o reglementare precum cea în discuție în litigiul principal permite o practică de legare în sensul Directivei 2014/17, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere în litigiul principal, considerăm că această directivă nu permite o asemenea practică de legare nici în temeiul articolului 12 alineatul (2) litera (a), nici în temeiul articolului 12 alineatul (3). În schimb, în măsura în care instanța de trimitere apreciază că reglementarea în discuție în litigiul principal privește o practică de grupare în sensul Directivei 2014/17, nici articolul 45 alineatul (2) din Directiva 2007/64, nici articolul 55 alineatul (2) din Directiva 2015/2366 și nici articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2014/92 nu se opun unei asemenea reglementări.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
1. Directiva 2007/64
5.
Articolul 45 din Directiva 2007/64, intitulat „Rezilierea”, prevede la alineatul (2):
„Rezilierea unui contract‑cadru încheiat pe o durată determinată mai mare de 12 luni sau pe o durată nedeterminată nu implică niciun fel de penalități pentru utilizatorul serviciilor de plată după expirarea a 12 luni. În toate celelalte cazuri, penalitățile pentru rezilierea contractului trebuie să fie adecvate și în acord cu costurile.”
2. Directiva 2015/2366
6.
Directiva 2007/64 a fost abrogată cu efect de la 13 ianuarie 2018 prin Directiva 2015/2366, al cărei articol 55 conține, la alineatul (2), o dispoziție în esență identică cu cea de la articolul 45 alineatul (2) din Directiva 2007/64, cu excepția perioadei vizate, care a fost redusă de la 12 la 6 luni.
3. Directiva 2014/17
7.
Considerentele (24) și (25) ale Directivei 2014/17 au următorul cuprins:
„(24)
Având în vedere caracteristicile contractelor de credit pentru bunuri imobile rezidențiale, este o practică obișnuită ca creditorii să ofere consumatorilor un set de produse sau servicii care pot fi achiziționate împreună cu contractul de credit. Prin urmare, având în vedere importanța acestor contracte pentru consumatori, este oportun să se prevadă norme specifice privind practicile de legare. Combinarea unui contract de credit cu unu sau mai multe alte servicii sau produse financiare în cadrul unor pachete este pentru creditori un mijloc de diversificare a ofertei și de concurență între ei, cu condiția ca componentele pachetului să poată fi cumpărate și separat. Deși combinarea unui contract de credit cu unu sau mai multe alte servicii sau produse financiare în cadrul unor pachete poate fi în beneficiul consumatorilor, ea poate, de asemenea, să afecteze negativ mobilitatea consumatorilor și capacitatea acestora de a lua decizii în cunoștință de cauză, în afară de cazul în care componentele pachetului pot fi cumpărate separat. Este important să se prevină practicile de tipul celor de legare a anumitor produse, care pot determina consumatorii să încheie un contract de credit care nu este în interesul lor, fără a restricționa, totuși, gruparea de produse care poate fi în avantajul consumatorilor. Statele membre ar trebui, în orice caz, să monitorizeze îndeaproape piețele de servicii financiare cu amănuntul pentru a se asigura că practicile de grupare nu denaturează alegerea consumatorului și concurența pe piață.
(25)
Ca regulă generală, practicile de legare nu ar trebui permise, cu excepția cazului în care serviciul sau produsul financiar oferit împreună cu contractul de credit nu ar putea fi oferit separat, fiind o parte integrantă a creditului, de exemplu în cazul unei descoperiri de cont garantate. În alte situații, se poate justifica totuși faptul că creditorii oferă sau vând un contract de credit în cadrul unui pachet împreună cu un cont de plăți, un cont de economii, un produs de investiții sau de pensie, de exemplu în cazul în care capitalul din cont este utilizat pentru rambursarea creditului sau reprezintă o condiție prealabilă pentru acumularea de resurse în vederea obținerii creditului sau, de exemplu, în situații în care un produs de investiții sau o pensie privată au drept scop furnizarea unei garanții suplimentare pentru creditor în caz de neplată. […]”
8.
Articolul 4 din această directivă prevede:
„În înțelesul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
[…]
26.
«practică de legare» înseamnă oferirea sau vânzarea contractului de credit în cadrul unui pachet împreună cu alte produse sau servicii financiare distincte, contractul de credit nefiind pus la dispoziția consumatorului în mod separat;
27.
«practică de grupare» înseamnă oferirea sau vânzarea contractului de credit în cadrul unui pachet împreună cu alte produse sau servicii financiare distincte, contractul de credit fiind de asemenea pus la dispoziția consumatorului în mod separat, dar nu neapărat în aceiași termeni sau în aceleași condiții ca atunci când este oferit grupat cu serviciile auxiliare;
[…]”
9.
Articolul 12 din directiva menționată prevede:
„(1)   Statele membre permit practicile de grupare, dar interzic practicile de legare.
(2)   Fără a aduce atingere alineatului (1), statele membre pot dispune că creditorii au posibilitatea să solicite consumatorului sau unui membru de familie al acestuia ori unei rude apropiate a acestuia:
(a)
să deschidă sau să mențină un cont de plăți sau un cont de economii în cazul în care acesta are ca unic scop acumularea de capital destinat rambursării creditului, administrării acestuia, acumulării de resurse în vederea obținerii creditului sau furnizării unei garanții suplimentare pentru creditor în caz de neplată;
[…]
(3)   Fără a aduce atingere alineatului (1), statele membre pot, de asemenea, să permită practicile de legare în cazul în care creditorul poate demonstra autorității sale competente că produsele legate sau categoriile de produse oferite, în termeni și condiții similare, care nu sunt disponibile separat, au drept rezultat un beneficiu clar pentru consumatori, ținând seama în mod adecvat de disponibilitatea și prețurile produselor relevante oferite pe piață. Prezentul alineat se aplică exclusiv produselor care urmează să fie comercializate după 20 martie 2014.
[…]”
4. Directiva 2014/92
10.
Considerentul (12) al Directivei 2014/92 are următorul cuprins:
„[…] Toate dispozițiile prezentei directive ar trebui să se aplice în cazul conturilor de plăți prin care consumatorii pot efectua următoarele operațiuni: depunere de fonduri, retragere de numerar și efectuarea și primirea de plăți către și de la terți, inclusiv efectuarea de transferuri credit. În consecință, conturile cu servicii mai limitate ar trebui excluse. De exemplu, conturile precum conturile de economii, conturile la care sunt atașate cărți de credit, în cazul cărora fondurile sunt de obicei transferate în scopul unic al rambursării creanțelor aferente cărților de credit, conturile curente ipotecare (current account mortgages) sau conturile de monedă electronică ar trebui să fie, în principiu, excluse din domeniul de aplicare al prezentei directive. Totuși, în cazul în care sunt folosite pentru operațiuni de plată zilnice și conțin toate serviciile enumerate mai sus, aceste conturi vor fi incluse în domeniul de aplicare al prezentei directive. […]”
11.
Articolul 1 din această directivă, intitulat „Obiect și domeniu de aplicare”, prevede la alineatul (6):
„Prezenta directivă se aplică conturilor de plăți prin care consumatorii pot cel puțin:
(a)
să depună fonduri într‑un cont de plăți;
(b)
să retragă numerar dintr‑un cont de plăți;
(c)
să execute și să primească operațiuni de plată, inclusiv transferuri de credit, către și de la terți.
[…]”
12.
Potrivit alineatului (3) al articolului 12 din directiva menționată, intitulat „Comisioane aferente serviciului de schimbare a conturilor”:
„(3)   Statele membre se asigură că, în cazul în care prestatorul de servicii de plată care efectuează transferul percepe consumatorului comisioane pentru închiderea contului de plăți deținut la acesta, comisioanele respective sunt stabilite în conformitate cu articolul 45 alineatele (2), (4) și (6) din [Directiva 2007/64 (
6
)].”
B.
Dreptul francez
1. Legea privind transparența, combaterea corupției și modernizarea vieții economice
13.
Potrivit punctului II al articolului 67 din loi no 2016‑1691, du 9 décembre 2016, relative à la transparence, à la lutte contre la corruption et à la modernisation de la vie économique (Legea nr. 2016‑1691 din 9 decembrie 2016 privind transparența, combaterea corupției și modernizarea vieții economice):
„În condițiile prevăzute la articolul 38 din Constituție, guvernul este abilitat să adopte prin ordonanță, în termen de șase luni de la promulgarea prezentei legi, orice măsură care intră sub incidența legii care să permită delimitarea, cu respectarea articolului L. 312‑1‑2 din code monétaire et financier (Codul monetar și financiar), a condițiilor în care subscrierea de către un consumator a unui contract de credit imobiliar, precum și nivelul ratei dobânzii sale pot fi asociate cu deschiderea unui cont de depozit și cu domicilierea veniturilor sale, indiferent de natura sau de originea lor, pe perioada creditului […].”
2. Codul monetar și financiar
14.
Articolul L. 312‑1‑2 din Codul monetar și financiar prevede:
„I.‑l. Se interzice vânzarea sau oferta de vânzare de produse sau de servicii grupate, cu excepția cazului în care produsele sau prestările de servicii incluse în oferta grupată pot fi cumpărate individual sau nu pot fi separate.
2. Se interzice orice vânzare sau ofertă de vânzare de produse sau de servicii către client, care dă dreptul, cu titlu gratuit, imediat sau la termen, la o primă financiară sau în natură de produse, bunuri sau servicii a căror valoare ar fi mai mare decât un prag stabilit, în funcție de tipul de produs sau de serviciu oferit clientelei printr‑un regulament adoptat prin ordin al ministrului economiei, adoptat în urma avizului Comitetului consultativ instituit la articolul L. 614‑1.
Aceste dispoziții se aplică și serviciilor de plată menționate la punctul II al articolului L. 314‑1.”
3. Codul consumului
15.
Potrivit articolului L. 313‑25 din code de la consommation (Codul consumului), astfel cum a fost modificat prin ordonnance no 2017‑1090, du 1er juin 2017, relative aux offres de prêt immobilier conditionnées à la domiciliation des salaires ou revenus assimilés de l’emprunteur sur un compte de paiement (Ordonanța nr. 2017‑1090 din 1 iunie 2017 privind ofertele de împrumuturi imobiliare condiționate de domicilierea salariilor sau a veniturilor asimilate ale împrumutatului într‑un cont de plăți), în versiunea aplicabilă faptelor din cauza principală:
„Oferta menționată la articolul L. 313‑24:
[…]
10°
Indică dacă împrumutul este supus condiției de domiciliere menționate la articolul L. 313‑25‑1. Dacă aceasta este situația, se indică durata acesteia, eventual comisioanele pentru deschiderea și administrarea contului în care sunt domiciliate salariile sau veniturile asimilate, precum și natura avantajului individualizat acordat în contrapartidă de creditor. Oferta trebuie să permită identificarea cu claritate a acestui avantaj prin menționarea condițiilor, a ratelor sau a altor indicatori, în raport cu care este stabilită, și care ar fi aplicate de creditor în cazul în care cerința domicilierii nu ar mai fi respectată de împrumutat.
[…]”
16.
Articolul L. 313‑25‑1 din acest cod, introdus prin Ordonanța nr. 2017‑1090 din 1 iunie 2017 sus‑menționată, în versiunea aplicabilă faptelor din cauza principală, prevede:
„Creditorul poate condiționa oferta de împrumut menționată la articolul L. 313‑24 de domicilierea de către împrumutat a salariilor sale sau a veniturilor asimilate într‑un cont de plăți menționat la articolul L. 314‑1 din Codul monetar și financiar, cu condiția ca acest creditor să ofere în schimb împrumutatului un avantaj individualizat.
Această condiție nu poate fi impusă împrumutatului dincolo de o durată maximă stabilită prin decret al Conseil d’État (Consiliul de Stat). La expirarea termenului prevăzut în contractul de credit, avantajul individualizat este dobândit de împrumutat până la terminarea împrumutului.
În cazul în care, înainte de expirarea acestui termen, împrumutatul încetează să mai îndeplinească condiția domicilierii menționată mai sus, creditorul poate pune capăt, pentru ratele rămase până la expirarea împrumutului, avantajului individualizat menționat la primul paragraf și poate aplica acele condiții, privind rata sau de altă natură, menționate la punctul 10° al articolului L. 313‑25. […]”
17.
Articolul R. 313‑21‑1, introdus în codul menționat prin décret no 2017‑1099 du 14 juin 2017 fixant la durée pendant laquelle le prêteur peut imposer à l’emprunteur la domiciliation de ses salaires ou revenus assimilés sur un compte de paiement (Decretul nr. 2017‑1099 din 14 iunie 2017 de stabilire a perioadei pentru care creditorul poate impune împrumutatului domicilierea salariilor sale sau a veniturilor asimilate într‑un cont de plăți), prevede:
„Durata maximă a domicilierii salariilor sau a veniturilor asimilate menționată la articolul L. 313‑25‑1 este stabilită la 10 ani de la încheierea contractului de credit sau, dacă este cazul, a actului adițional la contractul de credit inițial.
Această durată nu o poate depăși în orice caz pe cea a contractului de credit.”
III. Litigiul principal și întrebările preliminare
18.
Prin Legea nr. 2016‑1691 din 9 decembrie 2016 privind transparența, combaterea corupției și modernizarea vieții economice, Parlamentul francez a abilitat guvernul acestui stat membru să adopte prin ordonanță orice măsură care intră sub incidența legii care să permită delimitarea, cu respectarea articolului L. 312‑1‑2 din Codul monetar și financiar (
7
), a condițiilor în care subscrierea de către un consumator a unui contract de credit imobiliar, precum și nivelul ratei dobânzii sale pot fi asociate cu deschiderea unui cont de depozit și cu domicilierea veniturilor sale.
19.
Adoptarea Ordonanței nr. 2017‑1090 din 1 iunie 2017 privind ofertele de împrumuturi imobiliare condiționate de domicilierea salariilor sau a veniturilor asimilate ale împrumutatului într‑un cont de plăți rezultă din această abilitare.
20.
Ordonanța menționată a introdus în Codul consumului un nou articol, L. 313‑25‑1, care prevede în esență că creditorul poate condiționa oferta de împrumut de domicilierea de către împrumutat a salariilor sale sau a veniturilor asimilate într‑un cont de plăți, cu condiția ca acest creditor să ofere în schimb împrumutatului un avantaj individualizat. În plus, condiția domicilierii bancare nu poate fi impusă împrumutatului dincolo de o durată maximă la expirarea căreia avantajul individualizat este dobândit de împrumutat până la terminarea împrumutului.
21.
În răspunsul la o cerere de lămuriri a Curții (
8
), instanța de trimitere a precizat că noțiunea de „cont de plăți” în sensul articolului L. 313‑25‑1 din Codul consumului nu se limitează la conturile de plăți destinate exclusiv rambursării unui credit ipotecar sau, mai general, a unui credit imobiliar, ci include conturile utilizate de împrumutați pentru a executa operațiuni de plată zilnice precum depunerea, transferul și retragerea de fonduri.
22.
Decretul nr. 2017‑1099 din 14 iunie 2017, adoptat în temeiul ordonanței menționate la punctul 19 din prezentele concluzii, a introdus în Codul consumului un nou articol, R‑313‑21‑1, aplicabil ofertelor de împrumut emise începând cu 1 ianuarie 2018, care prevede că durata condiției privind domicilierea bancară nu depășește zece ani sau durata împrumutului dacă aceasta este mai mică de zece de ani.
23.
În fața Conseil d’État (Consiliul de Stat), AFUB solicită anularea acestui decret pentru exces de putere.
24.
În această privință, AFUB susține, pe de o parte, că Ordonanța nr. 2017‑1090 din 1 iunie 2017, pentru a cărei punere în aplicare a fost adoptat decretul atacat, nu respectă obiectivul facilitării mobilității bancare urmărit de Directivele 2007/64, 2015/2366, 2014/92 și 2014/17. Astfel, aceasta autorizează instituțiile de credit să ofere pentru domicilierea bancară unele avantaje, așa încât renunțarea la aceste avantaje ar implica pentru împrumutați un cost prohibitiv, care împiedică mobilitatea bancară. Pe de altă parte, AFUB arată că nici decretul atacat nu respectă același obiectiv, în măsura în care stabilește la 10 ani perioada maximă pentru care instituțiile de credit pot condiționa aceste avantaje de domicilierea salariilor sau a veniturilor asimilate ale împrumutaților.
25.
Ministrul economiei și finanțelor apreciază că aceste motive sunt nefondate.
26.
Examinând cererea de anulare a decretului, al cărui temei legal este Ordonanța nr. 2017‑1090 din 1 iunie 2017, Conseil d’État (Consiliul de Stat) ridică problema compatibilității dispozițiilor cuprinse în aceste două acte cu directivele citate anterior (
9
).
27.
Mai precis, această instanță consideră că răspunsul la motivele invocate de AFUB depinde, în primul rând, de aspectul dacă dispozițiile articolului 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17, ținând seama în special de scopul pe care acestea îl atribuie contului de plăți sau de economii a cărui deschidere sau menținere o autorizează, sau dispozițiile articolului 12 alineatul (3) din aceeași directivă autorizează, pe de o parte, creditorul să impună împrumutatului, în schimbul unui avantaj individualizat, domicilierea tuturor veniturilor sale salariale sau asimilate într‑un cont de plăți pentru o perioadă stabilită prin contractul de împrumut, indiferent de valoarea, de ratele sau de durata împrumutului și, pe de altă parte, ca perioada astfel stabilită să poată atinge 10 ani sau durata creditului, dacă aceasta este mai mică.
28.
Acest răspuns depinde, în al doilea rând, de aspectul dacă, pe de o parte, articolul 45 din Directiva 2007/64, aplicabil la acel moment și reluat în prezent la articolul 55 din Directiva 2015/2366, și articolele 9-14 din Directiva 2014/92, referitoare la facilitarea mobilității bancare și la comisioanele de închidere a unui cont de plăți, se opun ca închiderea unui cont deschis de împrumutat la creditor pentru domicilierea veniturilor sale la acesta în schimbul unui avantaj individualizat în cadrul unui contract de credit să determine, dacă aceasta are loc înainte de expirarea perioadei stabilite în respectivul contract, pierderea acelui avantaj, inclusiv la mai mult de un an de la deschiderea contului, și, pe de altă parte, dacă aceleași dispoziții se opun ca această perioadă să poată atinge 10 ani sau durata totală a creditului, dacă aceasta este mai mică de 10 ani.
29.
În aceste împrejurări, prin decizia din 5 decembrie 2018, primită de Curte la 11 decembrie 2018, Conseil d’État (Consiliul de Stat) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze următoarele întrebări preliminare:
„1)
[D]ispozițiile articolului 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva [2014/17], ținând seama, printre altele, de scopul pe care acestea îl atribuie contului de plăți sau de economii a cărui deschidere sau menținere o autorizează, sau dispozițiile alineatului (3) al aceluiași articol autorizează, pe de o parte, creditorul să impună împrumutatului, în schimbul unui avantaj individualizat, domicilierea tuturor veniturilor sale salariale sau asimilate într‑un cont de plăți pentru o perioadă stabilită prin contractul de împrumut, indiferent de valoarea, de ratele și de durata împrumutului, și, pe de altă parte, ca perioada astfel stabilită să poată atinge 10 ani sau durata creditului, dacă aceasta este mai mică?
2)
[A]rticolul 45 din Directiva [2007/64], aplicabil la acel moment și reluat în prezent la articolul 55 din Directiva [2015/2366], și articolele 9-14 din Directiva [2014/92], referitoare la facilitarea mobilității bancare și la comisioanele de închidere a unui cont de plăți, se opun ca închiderea unui cont deschis de împrumutat la creditor pentru domicilierea veniturilor sale la acesta în schimbul unui avantaj individualizat în cadrul unui contract de credit să determine, dacă aceasta are loc înainte de expirarea perioadei stabilite în acest contract, pierderea respectivului avantaj, inclusiv la mai mult de un an de la deschiderea contului, și, pe de altă parte, aceleași dispoziții se opun ca această perioadă să poată atinge 10 ani sau durata totală a creditului?”
30.
Guvernul francez, guvernul ceh, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise în fața Curții. Guvernul francez și Comisia au participat la ședința de audiere a pledoariilor, care a avut loc la 18 decembrie 2019.
IV. Analiză
A.
Cu privire la interpretarea articolului 12 alineatul (2) litera (a) și alineatul (3) din Directiva 2014/17 (prima întrebare)
31.
Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17 sau articolul 12 alineatul (3) din aceeași directivă autorizează o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal, care permite creditorului să impună împrumutatului, în schimbul unui avantaj individualizat, domicilierea tuturor veniturilor sale salariale sau asimilate într‑un cont de plăți pentru o perioadă stabilită prin contractul de împrumut, indiferent care ar fi valoarea, ratele și durata împrumutului, și care permite ca perioada astfel stabilită să poată atinge 10 ani sau durata creditului, dacă aceasta este mai mică.
32.
Directiva 2014/17 prevede un cadru comun pentru anumite aspecte ale actelor cu putere de lege și actelor administrative ale statelor membre referitoare la contractele care acoperă credite pentru consumatori garantate prin ipotecă sau legate în alt mod de bunuri imobile rezidențiale (
10
), iar obiectivul directivei menționate este de a asigura un nivel ridicat de protecție pentru consumatorii care încheie contracte de credit pentru bunuri imobile (
11
).
33.
În acest context, articolul 12 alineatul (1) din Directiva 2014/17 prevede că statele membre permit practicile de grupare, dar interzic practicile de legare (
12
).
34.
Deși practica de legare este interzisă, articolul 12 alineatul (2) litera (a) și alineatul (3) din Directiva 2014/17 o permit totuși în anumite condiții. Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere urmărește să afle dacă o reglementare precum cea în discuție în litigiul principal poate fi încadrată la una dintre aceste două excepții.
35.
În această privință, observăm mai întâi că Directiva 2014/17 se aplică situațiilor vizate de o reglementare privind împrumuturile imobiliare precum reglementarea în discuție în litigiul principal. Astfel, în temeiul articolului 3 alineatul (1) litera (b) din directiva menționată, aceasta se aplică contractelor de credit al căror scop este dobândirea sau păstrarea drepturilor de proprietate asupra unui teren sau asupra unei clădiri existente sau proiectate.
36.
În continuare, subliniem că întrebarea preliminară se întemeiază pe premisa potrivit căreia reglementarea națională în discuție în litigiul principal permite o practică de legare, dat fiind că excepțiile prevăzute la articolul 12 alineatul (2) litera (a) alineatul (3) din Directiva 2014/17 privesc doar practica de legare.
37.
Or, guvernul francez arată că reglementarea în litigiu implică practica de grupare în sensul Directivei 2014/17, iar nu practica de legare, și, în consecință, această reglementare națională este permisă în temeiul articolului 12 alineatul (1) din directiva menționată. Guvernul francez susține că creditorul are obligația de a pune la dispoziția consumatorului atât credite imobiliare cu clauza privind domicilierea bancară, în schimbul unui avantaj individualizat care poate consta, de exemplu, într‑o rată a dobânzii preferențială, în reducerea comisioanelor aferente administrării contului de plăți sau a comisioanelor aferente cardului bancar, cât și credite imobiliare fără clauza privind domicilierea bancară. Cu alte cuvinte, creditul imobiliar și contul de plăți ar putea fi cumpărate separat (
13
).
38.
Întrebat cu privire la acest aspect, Conseil d’État (Consiliul de Stat) a arătat în răspunsul la cererea de lămuriri a Curții (
14
) că problema dacă posibilitatea, prevăzută la articolul L. 313‑25‑1 din Codul consumului, de a supune împrumutul condiției privind domicilierea veniturilor într‑un cont deschis la creditor trebuie interpretată în sensul că permite o practică de legare sau o practică de grupare în sensul Directivei 2014/17 este o problemă „a cărei soluționare este de competența Conseil d’État în urma răspunsului Curții la întrebarea preliminară” și că „este vorba despre o problemă dificilă, în măsura în care aceasta nu a fost niciodată examinată de jurisprudență până în prezent, nici chiar de jurisprudența Curții de Justiție privind domeniul de aplicare al noțiunilor de practică de legare și de practică de grupare în sensul dreptului Uniunii, dar și care este de competența instanței naționale, ținând seama de realitatea concretă a practicilor observate”.
39.
Rezultă astfel că Conseil d’État (Consiliul de Stat) are îndoieli cu privire la domeniul de aplicare al reglementării în discuție în litigiul principal (
15
).
40.
În această privință, subliniem incidența domeniului de aplicare al reglementării în discuție în litigiul principal asupra răspunsului care trebuie dat la întrebarea preliminară.
41.
Astfel, presupunând că instanța de trimitere consideră că reglementarea în discuție în litigiul principal permite o practică de legare în sensul Directivei 2014/17, această reglementare va fi autorizată, în temeiul acestei directive, numai în cazul în care îndeplinește condițiile prevăzute fie la articolul 12 alineatul (2) litera (a), fie la articolul 12 alineatul (3) din directiva menționată. Într‑o asemenea situație, este, desigur, necesar să se verifice aplicabilitatea acestor două dispoziții în litigiul principal. În schimb, în cazul în care instanța de trimitere apreciază că reglementarea în discuție în litigiul principal privește o practică de grupare în sensul articolului 4 punctul 27 din directiva menționată, această reglementare va fi autorizată la acel moment ca atare, în temeiul articolului 12 alineatul (1) din aceeași directivă (
16
), care, amintim, permite practica de grupare (
17
).
42.
Vom examina în continuare aplicabilitatea excepțiilor conținute la articolul 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17 (secțiunea 1) și la articolul 12 alineatul (3) din aceeași directivă (secțiunea 2), presupunând că reglementarea în discuție în litigiul principal permite o practică de legare în sensul articolului 4 punctul 26 din directiva menționată (
18
).
1. Cu privire la aplicabilitatea articolului 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17
43.
Din câte știm, articolul 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17 nu a făcut încă obiectul unei aprecieri din partea Curții (
19
).
44.
Această dispoziție prevede că statele membre pot permite creditorilor să solicite consumatorilor să deschidă sau să mențină un cont de plăți sau un cont de economii în cazul în care acesta are ca unic scop acumularea de capital destinat rambursării creditului, administrării acestuia, acumulării de resurse în vederea obținerii creditului sau furnizării unei garanții suplimentare pentru creditor în caz de neplată.
45.
În speță, trebuie să se verifice, în consecință, dacă contul de plăți prevăzut la articolul L. 313‑25‑1 din Codul consumului urmărește unul dintre aceste trei scopuri alternative și, după caz, dacă acesta este de asemenea unicul său scop în sensul articolului 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17.
46.
Astfel cum vom arăta, apreciem că nu aceasta este situația: pe de o parte, avem îndoieli cu privire la conformitatea obiectivului contului de plăți prevăzut la articolul L. 313‑25‑1 din Codul consumului cu finalitățile contului permise de articolul 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17 (secțiunea a). Pe de altă parte, reiese în orice caz din dosar că contul de plăți prevăzut la articolul L. 313‑25‑1 din Codul consumului are alte funcții decât cele autorizate de articolul 12 alineatul (2) litera (a) din directiva menționată, ceea ce se opune, în opinia noastră, aplicabilității acestei dispoziții (secțiunea b).
a) Cu privire la finalitatea contului de plăți în discuție în litigiul principal
47.
În ceea ce privește finalitatea contului de plăți în sensul articolului L. 313‑25‑1 din Codul consumului, avem impresia, având în vedere dosarul de care dispune Curtea, că părțile interesate au opinii divergente.
48.
Astfel, constatăm mai întâi că guvernul francez a arătat în ședință, cu titlu subsidiar (
20
), că, permițând să se impună consumatorului o clauză de domiciliere a veniturilor sale într‑un cont de plăți deschis la creditor, reglementarea națională nu face decât să permită creditorului să solicite deschiderea unui cont al cărui scop unic este de a obține pentru el garanții suplimentare în caz de neplată. Cu alte cuvinte, reglementarea în discuție în litigiul principal ar viza ultima dintre cele trei finalități prevăzute la articolul 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17.
49.
În continuare, amintim că instanța de trimitere a precizat că noțiunea de „cont de plăți” în sensul articolului L. 313‑25‑1 din Codul consumului nu se limitează la conturile de plăți destinate exclusiv rambursării unui credit imobiliar, ci include și conturile utilizate de împrumutați pentru a executa operațiuni de plată zilnice precum depunerea, transferul și retragerea de fonduri (
21
).
50.
Prin urmare, această precizare adusă de instanța de trimitere permite să se înțeleagă că contul de plăți în sensul articolului L. 313‑25‑1 din Codul consumului urmărește să atingă mai multe obiective, dintre care doar unul este prevăzut la articolul 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17, și anume acumularea capitalului pentru a asigura rambursarea împrumutului.
51.
În sfârșit, arătăm că Comisia a subliniat că obiectivul articolului L. 313‑25‑1 din Codul consumului și al condiționării ofertei de domicilierea veniturilor împrumutatului este de a proteja împrumutatul de clauzele abuzive de domiciliere a veniturilor în materie de credit imobiliar conform recomandării unei comisii naționale privind clauzele abuzive, care a apreciat că asemenea clauze pot părea disproporționate în cazul în care această obligație nu este însoțită de nicio contraprestație individualizată.
52.
Prin această observație, Comisia pare să sugereze astfel că contul de plăți în sensul articolului L. 313‑25‑1 din Codul consumului ar urmări o altă finalitate decât cele menționate la articolul 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17 (
22
).
53.
În aceste condiții, ridicăm, în orice caz, problema modului în care contul de plăți în sensul articolului L. 313‑25‑1 din Codul consumului poate urmări una dintre finalitățile prevăzute la articolul 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17, putând fi utilizat în același timp de împrumutați pentru a executa operațiuni de plată, inclusiv retrageri de fonduri, după cum a precizat instanța de trimitere. Astfel, întrucât împrumutații dispun pe deplin de contul de plăți, respectiv fără restricționări speciale, domicilierea veniturilor lor într‑un asemenea cont nu furnizează nicio garanție pentru creditori în ceea ce privește rambursarea împrumutului aferent contului respectiv.
54.
Această observație ne conduce la cerința ca acel cont să aibă un unic scop în sensul articolului 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17.
b) Cu privire la cerința „unicului scop”, în sensul articolului 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17
55.
Împrejurarea că împrumutații pot utiliza contul de plăți în sensul articolului L. 313‑25‑1 din Codul consumului în vederea efectuării unor operațiuni de plată nu se opune aplicabilității articolului 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17, care impune ca un asemenea cont să aibă ca unic scop unul dintre cele trei obiective menționate în această dispoziție?
56.
O interpretare literală, teleologică, precum și contextuală a articolului 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17 ne determină să considerăm, asemenea Comisiei, că aceasta este situația.
57.
Astfel, mai întâi, modul de redactare a articolului 12 alineatul (2) litera (a) din această directivă impune ca acel cont să aibă ca unic scop unul dintre cele trei obiective menționate în dispoziția respectivă.
58.
În această privință, reiese cu claritate din termenii în care sunt formulate primele două scopuri că contul de plăți poate fi utilizat numai pentru acumularea sau pentru punerea în comun a resurselor, ceea ce exclude retragerea de fonduri și executarea de operațiuni. Ultimul scop menționat la articolul 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17 implică o excludere analogă, în măsura în care vizează „garanții […] în caz de neplată” pentru creditori. Prin definiție, un cont care servește drept garanție în caz de neplată nu este considerat a putea fi utilizat de împrumutați în alte scopuri.
59.
În continuare, astfel cum am arătat la punctul 53 din prezentele concluzii, utilizarea contului de plăți pentru executarea operațiunilor de plată riscă să compromită finalitățile contului de plăți prevăzute la articolul 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17, care justifică excepția de la interdicția practicii de legare.
60.
Astfel, după cum reiese din considerentele (24) și (25) ale Directivei 2014/17, practica de legare poate să afecteze negativ mobilitatea consumatorilor și capacitatea acestora de a lua decizii în cunoștință de cauză. Acesta este motivul pentru care directiva menționată interzice practica de legare în general și o permite numai în anumite situații, bine delimitate, în care legiuitorul european a apreciat că un asemenea risc nu este prezent. Or, a permite alte utilizări ale contului de plăți, precum cele vizate de reglementarea în discuție în litigiul principal, face posibilă o atingere adusă obiectivului articolului 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17.
61.
Prin urmare, nu putem subscrie la poziția guvernului francez, care a arătat în ședință că faptul excluderii anumitor utilizări ale contului, precum cele prevăzute de reglementarea în discuție în litigiul principal, ar echivala cu restrângerea fără motiv pentru creditor a utilizării de către consumator a contului său de plăți, cu încălcarea propriilor interese.
62.
Subliniem în această privință că rezultă în practică din interpretarea pe care o propunem că creditorii sunt obligați să limiteze veniturile care trebuie să fie domiciliate în contul de plăți la o parte din veniturile corespunzătoare sumelor necesare pentru rambursarea împrumutului, pentru obținerea creditului sau pentru a furniza creditorului o garanție suplimentară în caz de neplată. Această restricție este benefică pentru mobilitatea bancară a consumatorilor, din moment ce le permite să plaseze restul veniturilor lor în alte instituții de credit decât cea a creditorului creditului imobiliar.
63.
În sfârșit, interpretarea pe care o propunem este confirmată de o interpretare contextuală a articolului 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17.
64.
Astfel, amintim, pe de o parte, că articolul 12 alineatul (2) litera (a) din această directivă constituie o excepție de la interzicerea practicii de legare prevăzute la articolul 12 alineatul (1) din directiva menționată și că, în consecință, este de strictă interpretare (
23
).
65.
Pe de altă parte, interpretarea pe care o propunem este susținută de modul în care Directiva 2014/17 se corelează cu Directiva 2014/92 privind comparabilitatea comisioanelor aferente conturilor de plăți, schimbarea conturilor de plăți și accesul la conturile de plăți cu servicii de bază.
66.
Astfel, după cum a arătat Comisia în ședință, în măsura în care un cont de plăți poate fi utilizat pentru retragerea de fonduri, acest cont este supus normelor Directivei 2014/92 referitoare la schimbarea contului. În schimb, un cont destinat exclusiv rambursării împrumutului este exclus în mod explicit din domeniul de aplicare al acestei reglementări (
24
), motivul fiind, presupunem, că un asemenea cont poate fi autorizat ca practică de legare în temeiul articolului 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17.
67.
Din considerațiile care precedă rezultă că articolul 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17 trebuie interpretat în sensul că nu autorizează o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal, în măsura în care această reglementare permite o practică de legare în sensul articolului 4 punctul 26 din aceeași directivă, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere în litigiul principal.
2. Cu privire la aplicabilitatea articolului 12 alineatul (3) din Directiva 2014/17
68.
Articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2014/17 impune ca creditorul să poată demonstra autorității sale competente că practica de legare are drept rezultat un beneficiu clar pentru consumatori. În plus, dispoziția stabilește modul în care trebuie să se verifice dacă această situație se regăsește: în cadrul acestei aprecieri, trebuie să se țină seama în mod adecvat de disponibilitatea și de prețurile produselor relevante oferite pe piață.
69.
În această privință, subliniem că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, transpunerea unei dispoziții dintr‑o directivă în dreptul intern nu impune în mod necesar o preluare formală și textuală a acestei dispoziții într‑o dispoziție expresă și specifică și poate fi suficient un context juridic general. Totuși, acesta trebuie să asigure efectiv deplina aplicare a directivei într‑un mod suficient de clar și de precis. Astfel, fiecare stat membru este obligat să transpună directivele într‑un mod care respectă pe deplin cerințele de claritate și de certitudine a situațiilor juridice impuse de legiuitorul european, în interesul persoanelor vizate stabilite în statele membre. În acest scop, dispozițiile unei directive trebuie aplicate cu o forță de constrângere incontestabilă, precum și cu specificitatea, precizia și claritatea care se impun (
25
).
70.
În ceea ce privește reglementarea în discuție în litigiul principal, constatăm că din aceasta nu reiese că trebuie să se aprecieze avantajul individualizat în raport cu disponibilitatea și cu prețurile celorlalte produse oferite pe piață. Pe de altă parte, din observațiile guvernului francez reiese că clauza domicilierii bancare cuprinsă în contractul de credit imobiliar este rezultatul liberei negocieri dintre creditor și consumator.
71.
Din acest punct de vedere, considerăm, astfel cum a arătat Comisia în ședință, că această reglementare nu garantează cu specificitatea, precizia și claritatea care se impun că avantajul individualizat prezintă avantaje evidente pentru consumator în raport cu prețul celorlalte produse oferite pe piață (
26
). Acest lucru este valabil cu atât mai mult cu cât articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2014/17 constituie o excepție de la interzicerea practicii de legare și, în consecință, este de strictă interpretare (
27
).
72.
Rezultă că articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2014/17 trebuie interpretat în sensul că nici acesta nu autorizează o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal, în măsura în care această reglementare permite o practică de legare în sensul articolului 4 punctul 26 din aceeași directivă, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere în litigiul principal.
B.
Cu privire la interpretarea articolului 45 alineatul (2) din Directiva 2007/64, a articolului 55 alineatul (2) din Directiva 2015/2366 și a articolului 12 alineatul (3) din Directiva 2014/92 (a doua întrebare)
73.
Prin intermediul celei de a doua întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă, pe de o parte, articolul 45 din Directiva 2007/64 și articolul 55 din Directiva 2015/2366, care a înlocuit această primă dispoziție începând cu 13 ianuarie 2018, și, pe de altă parte, articolele 9-14 din Directiva 2014/92 se opun unei reglementări naționale potrivit căreia închiderea unui cont deschis de împrumutat la creditor pentru domicilierea la acesta a veniturilor sale în schimbul unui avantaj individualizat în cadrul unui contract de credit determină, în cazul în care are loc înainte de expirarea perioadei stabilite în acest contract, pierderea avantajului respectiv, inclusiv la peste un an de la deschiderea contului, și dacă această perioadă poate atinge zece ani sau durata totală a creditului.
74.
Instanța de trimitere nu a precizat care dintre aspectele dispozițiilor menționate mai sus au determinat‑o să ridice problema interpretării acestora.
75.
Atunci când se observă formularea întrebării preliminare, se constată totuși, pe de o parte, că se precizează că dispozițiile de drept al Uniunii vizate privesc „comisioanele de închidere a unui cont de plăți” și se indică, pe de altă parte, că reglementarea națională în cauză permite în anumite condiții pierderea unui avantaj individualizat în cazul închiderii unui cont.
76.
Prin urmare, înțelegem întrebarea preliminară în sensul că Conseil d’État (Consiliul de Stat) urmărește să afle în esență dacă o asemenea pierdere a avantajului individualizat reprezintă comisioane de închidere a unui cont de plăți în sensul Directivelor 2007/64, 2015/2366 și 2014/92 și, eventual, dacă modalitățile pierderii respective îndeplinesc condițiile prevăzute în această privință de directivele menționate.
77.
Pentru acest motiv, chiar dacă întrebarea preliminară, astfel cum este formulată, privește articolul 45 din Directiva 2007/64 și articolul 55 din Directiva 2015/2366 în ansamblul său, precum și toate dispozițiile prevăzute la articolele 9-14 din Directiva 2014/92, o înțelegem în sensul că privește, în realitate, alineatul (2) al articolului 45 din Directiva 2007/64, înlocuit cu alineatul (2) al articolului 55 din Directiva 2015/2366, precum și articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2014/92, care se referă la comisioanele de închidere a unui cont de plăți.
78.
Prin urmare, trebuie să se verifice dacă aceste dispoziții se opun unei reglementări precum cea vizată de întrebarea preliminară.
79.
În această privință, observăm că, spre deosebire de prima întrebare preliminară, care se întemeiază pe premisa potrivit căreia reglementarea în discuție în litigiul principal permite o practică de legare în sensul Directivei 2014/17 (
28
), a doua întrebare nu menționează cu aceeași claritate dacă și ea se întemeiază pe această premisă. Totuși, având în vedere formularea celei de a doua întrebări, avem impresia că reglementarea vizată privește o practică de grupare în sensul Directivei 2014/17 (
29
). Vom examina a doua întrebarea preliminară tocmai din această perspectivă (
30
).
80.
În ceea ce privește, în primul rând, Directiva 2007/64 de armonizare a serviciilor de plată în cadrul pieței interne, considerăm că aceasta este aplicabilă în speță (
31
).
81.
Articolul 45 din Directiva 2007/64 face parte din capitolul 3 din această directivă, intitulat „[c]ontracte‑cadru”, aplicabil operațiunilor de plată acoperite de un contract‑cadru (
32
).
82.
În acest context, articolul 45, intitulat „Rezilierea”, prevede la alineatul (1) că utilizatorul serviciilor de plată poate rezilia contractul‑cadru oricând dacă părțile nu au convenit o perioadă de notificare, care nu poate depăși o lună. Alineatul (2) adaugă că rezilierea unui asemenea contract, a cărui durată este mai mare de 12 luni sau pe o durată nedeterminată, nu poate implica niciun fel de penalități pentru utilizator după expirarea a 12 luni. Această dispoziție urmărește să faciliteze mobilitatea clienților (
33
).
83.
În speță, trebuie să se constate că reglementarea în discuție în litigiul principal, dacă permite o practică de grupare în sensul Directivei 2014/17, stabilește condițiile unui avantaj individualizat referitor la obținerea unui împrumut.
84.
În consecință, pierderea avantajului este rezultatul aplicării unei clauze a contractului de împrumut convenite între părți, care condiționează acordarea acestui avantaj de domicilierea de către creditor a salariilor și a veniturilor sale.
85.
Astfel cum susțin în această privință guvernele francez și ceh, precum și Comisia, pierderea acestui avantaj este doar consecința încetării domicilierii veniturilor și nu reprezintă, așadar, penalități pentru rezilierea unui contract‑cadru în sensul articolului 45 alineatul (2) din Directiva 2007/64.
86.
Observațiile prezentate mai sus sunt valabile și în ceea ce privește articolul 55 alineatul (2) din Directiva 2015/2366, al cărui domeniu de aplicare, în ceea ce privește cauza principală, este identic cu cel al Directivei 2007/64 (
34
); această dispoziție este în esență identică cu cea de la articolul 45 alineatul (2) din Directiva 2007/64, cu toate că perioada vizată a fost redusă de la 12 la 6 luni.
87.
În ceea ce privește, în al doilea rând, Directiva 2014/92, aceasta se adaugă Directivelor 2007/64 și 2015/2366 în măsura în care stabilește, printre altele, norme referitoare la schimbarea conturilor de plăți în cadrul unui stat membru și la facilitarea deschiderii transfrontaliere de conturi de plăți de către consumatori (
35
).
88.
În această privință, în temeiul articolului 12 alineatul (3) din Directiva 2014/92, statele membre se asigură că, în cazul în care prestatorul de servicii de plată care efectuează transferul percepe consumatorului comisioane pentru închiderea contului de plăți, comisioanele respective sunt stabilite în conformitate cu articolul 45 alineatul (2) din Directiva 2007/64 și cu articolul 55 alineatul (2) din Directiva 2015/2366 (
36
).
89.
În ceea ce privește Directiva 2014/92, aceasta se aplică unei reglementări precum cea în discuție în litigiul principal în temeiul articolului 1 alineatul (6) din aceasta, interpretat în lumina considerentului (12) (
37
).
90.
În aceste condiții, având în vedere observațiile prezentate mai sus cu privire la articolul 55 alineatul (2) din Directiva 2014/92 și la articolul 45 alineatul (2) din Directiva 2007/64, trebuie să se constate că pierderea avantajului nu reprezintă comisioane de închidere a contului de plăți în sensul Directivei 2014/92.
91.
Din considerațiile care precedă rezultă că nici articolul 45 alineatul (2) din Directiva 2007/64, nici articolul 55 alineatul (2) din Directiva 2015/2366 și nici articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2014/92 nu se opun unei reglementări precum cea vizată de întrebarea preliminară.
V. Concluzie
92.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările adresate de Conseil d’État (Consiliul de Stat, Franța) după cum urmează:
„1)
Articolul 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 februarie 2014 privind contractele de credit oferite consumatorilor pentru bunuri imobile rezidențiale și de modificare a Directivelor 2008/48/CE și 2013/36/UE și a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010 trebuie interpretat în sensul că nu autorizează o reglementare națională care permite o practică de legare în sensul articolului 4 punctul 26 din această directivă, potrivit căreia creditorul poate impune împrumutatului, în schimbul unui avantaj individualizat, domicilierea tuturor veniturilor sale salariale sau asimilate într‑un cont de plăți pentru o perioadă stabilită prin contractul de împrumut, în măsura în care acest cont poate fi utilizat de împrumutat pentru executarea operațiunilor de plată zilnice, cum ar fi depunerea, transferul și retragerea de fonduri.
Articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2014/17 trebuie interpretat în sensul că nu autorizează o reglementare națională care permite o practică de legare în sensul articolului 4 punctul 26 din această directivă, în măsura în care reglementarea respectivă nu asigură, pe de o parte, că practica de legare are drept rezultat un beneficiu clar pentru consumatori și nici, pe de altă parte, că această apreciere se efectuează cu luarea în considerare în mod adecvat a disponibilității și a prețurilor produselor relevante oferite pe piață.
2)
Articolul 45 alineatul (2) din Directiva 2007/64/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 noiembrie 2007 privind serviciile de plată în cadrul pieței interne, de modificare a Directivelor 97/7/CE, 2002/65/CE, 2005/60/CE și 2006/48/CE și de abrogare a Directivei 97/5/CE, articolul 55 alineatul (2) din Directiva (UE) 2015/2366 a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2015 privind serviciile de plată în cadrul pieței interne, de modificare a Directivelor 2002/65/CE, 2009/110/CE și 2013/36/UE și a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010 și de abrogare a Directivei 2007/64/CE, precum și articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2014/92/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 iulie 2014 privind comparabilitatea comisioanelor aferente conturilor de plăți, schimbarea conturilor de plăți și accesul la conturile de plăți cu servicii de bază trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, potrivit căreia închiderea unui cont deschis de împrumutat la creditor pentru domicilierea la acesta a veniturilor sale în schimbul unui avantaj individualizat în cadrul unui contract de credit determină, în cazul în care are loc înainte de expirarea perioadei stabilite în acest contract, pierderea avantajului respectiv, inclusiv la mai mult de un an de la deschiderea contului, și potrivit căreia această perioadă poate atinge zece ani sau durata totală a creditului.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Directiva 2014/17/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 februarie 2014 privind contractele de credit oferite consumatorilor pentru bunuri imobile rezidențiale și de modificare a Directivelor 2008/48/CE și 2013/36/UE și a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010 (JO 2014, L 60, p. 34, rectificări în JO 2015, L 246, p. 11, precum și în JO 2017, L 166, p. 82).
(
3
)	Directiva 2007/64/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 noiembrie 2007 privind serviciile de plată în cadrul pieței interne, de modificare a Directivelor 97/7/CE, 2002/65/CE, 2005/60/CE și 2006/48/CE și de abrogare a Directivei 97/5/CE (JO 2007, L 319, p. 1, rectificare în JO 2009, L 187, p. 5).
(
4
)	Directiva (UE) 2015/2366 a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2015 privind serviciile de plată în cadrul pieței interne, de modificare a Directivelor 2002/65/CE, 2009/110/CE și 2013/36/UE și a Regulamentului (UE) nr. 1093/2010, și de abrogare a Directivei 2007/64/CE (JO 2015, L 337, p. 35, rectificare în JO 2018, L 102, p. 97).
(
5
)	Directiva 2014/92/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 iulie 2014 privind comparabilitatea comisioanelor aferente conturilor de plăți, schimbarea conturilor de plăți și accesul la conturile de plăți cu servicii de bază (JO 2014, L 257, p. 214).
(
6
)	În temeiul articolului 114 din Directiva 2015/2366, orice trimitere la Directiva 2007/64 se interpretează ca trimitere la Directiva 2015/2366. În consecință, articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2014/92 face trimitere, de la 13 ianuarie 2018, la articolul 55 alineatele (2), (4) și (6) din Directiva 2015/2366, care a înlocuit articolul 45 alineatele (2), (4) și (6) din Directiva 2007/64.
(
7
)	Articolul L. 312‑1‑2 din Codul monetar și financiar, citat la punctul 14 din prezentele concluzii, conține în esență o interdicție a practicii de legare, în sensul articolului 4 punctul 26 din Directiva 2014/17, și o autorizare a practicii de grupare, în sensul articolului 4 punctul 27 din aceeași directivă. A se vedea în această privință nota de subsol 15 din prezentele concluzii.
(
8
)	Răspunsul din 23 octombrie 2019 la cererea de lămuriri a Curții din 26 septembrie 2019.
(
9
)	Instanța de trimitere a precizat în răspunsul la cererea de lămuriri a Curții (a se vedea nota de subsol 8 din prezentele concluzii) că Ordonanța nr. 2017‑1090 din 1 iunie 2017 a fost abrogată prin punctul XV al articolului 206 din loi no 2019‑486 du 22 mai 2019 relative à la croissance et à la transformation des entreprises (Legea nr. 2019‑486 din 22 mai 2019 privind dezvoltarea și transformarea întreprinderilor), dar că nu este mai puțin adevărat că decretul în discuție în litigiul principal a fost aplicat, motiv pentru care întrebările adresate Curții rămân pertinente.
(
10
)	Articolul 1 din Directiva 2014/17.
(
11
)	Considerentul (15) al Directivei 2014/17.
(
12
)	Noțiunile de „practică de legare” și de „practică de grupare” sunt definite la articolul 4 punctul 26 și, respectiv, punctul 27 din Directiva 2014/17; a se vedea aceste definiții la punctul 8 din prezentele concluzii.
(
13
)	Deși domeniul de aplicare al reglementării în discuție în litigiul principal ține de interpretarea dreptului național, care este de competența instanței naționale (a se vedea în special Hotărârea din 26 septembrie 2000, Mayeur, C‑175/99, EU:C:2000:505, punctul 22, Hotărârea din 1 iunie 2006, innoventif, C‑453/04, EU:C:2006:361, punctul 29, precum și Hotărârea din 8 iulie 2010, Sjöberg și Gerdin, C‑447/08 și C‑448/08, EU:C:2010:415, punctul 54), admitem totuși, având în vedere dosarul de care dispune Curtea, că, la prima vedere, poziția guvernului francez ne pare convingătoare. În special, din însuși modul de redactare a articolului L. 313‑25‑1 din Codul consumului reiese că instituțiile de credit pot condiționa oferta de împrumut de domicilierea de către împrumutat a salariilor sale sau a veniturilor asimilate într‑un cont de plăți în schimbul unui avantaj individualizat. În această privință, subliniem că, întrucât domicilierea veniturilor și, în consecință, contul de plăți, nu reprezintă o condiție pentru obținerea împrumutului ca atare, ci doar pentru obținerea unui avantaj individualizat, este vorba, în opinia noastră, despre o practică de grupare în sensul articolului 4 punctul 27 din Directiva 2014/17. Astfel, în această situație, împrumutul reprezintă contractul de credit, în timp ce contul de plăți reprezintă celălalt produs financiar în sensul articolului 4 punctul 27 din Directiva 2014/17, iar, în schimbul domicilierii veniturilor, contractul de credit este propus „în alte condiții” în sensul acestei dispoziții, și anume sub forma unui avantaj individualizat.
(
14
)	A se vedea nota de subsol 8 din prezentele concluzii.
(
15
)	În acest context, precizăm, în primul rând, că din răspunsul la cererea de lămuriri a Curții (a se vedea nota de subsol 8 din prezentele concluzii) reiese că instanța de trimitere are îndoieli cu privire la acest aspect, în pofida faptului că în speță cadrul juridic național pe care se întemeiază ordonanța contestată, și anume articolul 67 din Legea nr. 2016‑1691 din 9 decembrie 2016 privind transparența, combaterea corupției și modernizarea vieții economice, impune respectarea articolului L. 312‑1‑2 din Codul monetar și financiar, care, potrivit Conseil d’État (Consiliul de Stat), permite practica de grupare, în sensul articolului 4 punctul 27 din Directiva 2014/17, și interzice practica de legare în sensul articolului 4 punctul 26 din directiva menționată. În această privință, constatăm, în al doilea rând, că îndoielile instanței de trimitere referitoare la domeniul de aplicare al reglementării naționale în discuție în litigiul principal par să rezulte în special din faptul că este posibil ca instituțiile de credit să condiționeze în practică obținerea împrumutului de existența unei clauze privind domicilierea bancară și, prin urmare, de obținerea unui cont de plăți, ceea ce constituie o practică de legare. Astfel, în răspunsul la cererea de lămuriri a Curții, Conseil d’État (Consiliul de Stat), făcând trimitere la un raport din luna ianuarie 2019 privind domicilierea veniturilor, întocmit de președinta Comitetului consultativ pentru sectorul financiar la cererea ministrului economiei și finanțelor, citează două părți interesate cu opinii în acest sens: reprezentanții intermediarilor apreciază că, „în realitate, contraprestația nu este una dintre acestea, întrucât cazurile observate până în prezent se concretizează prin etichetarea grilei privind rata standard într‑o grilă așa‑numită «cu domiciliere» și adăugarea unei noi grile foarte degradate, așa‑numită «fără domiciliere», sau a unei valori mai mari foarte punitive”. De asemenea, reprezentanții clientelei constituite din particulari susțin că „deschiderea unui cont bancar, precum și subscrierea unor produse diverse (pachet de servicii, asigurări auto și pentru locuințe) reprezintă adesea o condiție prealabilă pentru acordarea unui credit imobiliar”. Adăugăm că, în schimb, instituțiile de credit arată că clientul poate avea întotdeauna opțiunea de a nu domicilia veniturile sale și, prin urmare, de a nu beneficia de avantajul individualizat. În opinia noastră, trebuie să se distingă totuși problema eventualei nerespectări a reglementării în discuție în litigiul principal de către instituțiile de credit de cea a compatibilității acestei reglementări ca atare cu dreptul Uniunii.
(
16
)	Observăm totuși că Comisia a subliniat în ședință că considerentul (24) al Directivei 2014/17 conține o precizare în raport cu domeniul de aplicare al autorizării, prevăzută la articolul 12 alineatul (1) din Directiva 2014/17, a practicii de grupare. Acest considerent enunță că nu trebuie să se restricționeze gruparea de produse care poate fi în avantajul consumatorilor, dar că statele membre ar trebui, în orice caz, să monitorizeze îndeaproape piețele de servicii financiare cu amănuntul pentru a se asigura că practicile de grupare nu denaturează alegerea consumatorului și concurența pe piață. În consecință, autorizarea unei asemenea practici ar trebui întotdeauna să fie făcută în interesul consumatorului și al liberei concurențe, iar legiuitorul ar trebui, în acest context, să prevină situații contrare intereselor sale.
(
17
)	Întrucât întrebarea preliminară ar fi, pentru acest motiv, lipsită de pertinență, subliniem, din motive de exhaustivitate, că întrebarea adresată este totuși admisibilă. Astfel, având în vedere în special faptul că nu poate fi exclusă calificarea reglementării în discuție în litigiul principal drept practică de legare, trebuie să se considere că răspunsul la întrebarea adresată este util pentru instanța de trimitere pentru soluționarea litigiului principal și, în consecință, întrebarea este admisibilă. A se vedea în acest sens în special Hotărârea din 27 octombrie 1993, Enderby (C‑127/92, EU:C:1993:859, punctele 11 și 12), Hotărârea din 7 decembrie 2010, VEBIC (C‑439/08, EU:C:2010:739, punctele 44-48), precum și Hotărârea din 2 mai 2019, A‑Fonds (C‑598/17, EU:C:2019:352, punctele 34-40).
(
18
)	În conformitate cu definiția practicii de legare de la articolul 4 punctul 26 din Directiva 2014/17, aceasta presupune că contractul de credit nu este pus la dispoziția consumatorului în mod separat de contul de plăți și, prin urmare, că obligația de domiciliere a veniturilor în acest cont este o condiție pentru chiar obținerea creditului.
(
19
)	Observăm că dispoziția prevăzută la articolul 12 din Directiva 2014/17 nu făcea parte din Propunerea de directivă prezentată de Comisie [COM(2011) 142 final], dar că aceasta a fost inserată cu ocazia primei lecturi a Parlamentului European.
(
20
)	Amintim că guvernul francez arată, cu titlu principal, că reglementarea în discuție în litigiul principal permite o practică de grupare (a se vedea punctul 37 din prezentele concluzii).
(
21
)	A se vedea punctul 21 din prezentele concluzii.
(
22
)	În această privință, observăm de asemenea că din raportul din luna ianuarie a anului 2019 privind domicilierea veniturilor, întocmit de președinta Comitetului consultativ pentru sectorul financiar la cererea ministrului economiei și finanțelor, la care instanța de trimitere se referă în răspunsul său la cererea de lămuriri, reiese că, „[î]n special, domicilierea veniturilor poate constitui o garanție suplimentară utilă cu ocazia examinării cererii de împrumut”. Această observație nu permite să se deducă concluzii cu privire la aspectul dacă reglementarea în cauză urmărește unul dintre scopurile menționate la articolul 12 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2014/17.
(
23
)	A se vedea în acest sens în special Hotărârea din 10 septembrie 2014, Kušionová (C‑34/13, EU:C:2014:2189, punctul 77).
(
24
)	Articolul 1 alineatul (6) din Directiva 2014/92 coroborat cu considerentul (12) al acestei directive.
(
25
)	A se vedea în acest sens în special Hotărârea din 4 iunie 2009, SALIX Grundstücks‑Vermietungsgesellschaft (C‑102/08, EU:C:2009:345, punctele 40-42 și jurisprudența citată). Subliniem că această jurisprudență se aplică de asemenea atunci când este vorba despre transpunerea unei derogări facultative, precum articolul 12 alineatul (3) din Directiva 2014/17. A se vedea în acest sens în special Hotărârea din 21 octombrie 2010, Accardo și alții (C‑227/09, EU:C:2010:624, punctul 55).
(
26
)	Faptul că reglementarea în discuție în litigiul principal impune ca oferta să permită identificarea avantajului individualizat prin menționarea condițiilor, a ratelor sau a altor indicatori în raport cu care este stabilită și care ar fi aplicate de creditor în cazul în care cerința domicilierii nu ar mai fi respectată de împrumutat (L. 313‑25 din Codul consumului) nu poate repune în discuție această constatare.
(
27
)	A se vedea în această privință nota de subsol 23 din prezentele concluzii.
(
28
)	A se vedea punctul 36 din prezentele concluzii.
(
29
)	Astfel, în măsura în care închiderea unui cont deschis de împrumutat la creditor pentru domicilierea la acesta a veniturilor sale în schimbul unui avantaj individualizat în cadrul unui contract de credit nu determină decât pierderea avantajului respectiv apreciem că este vorba despre o practică de grupare, în sensul Directivei 2014/17; a se vedea nota de subsol 13 din prezentele concluzii.
(
30
)	Pe de altă parte, din moment ce decurge din răspunsul nostru la prima întrebare preliminară că reglementarea în discuție în litigiul principal este interzisă în temeiul Directivei 2014/17, în măsura în care această reglementare permite o practică de legare în sensul directivei menționate, este inutilă examinarea și a compatibilității unei asemenea reglementări cu dispozițiile avute în vedere de a doua întrebare preliminară.
(
31
)	Potrivit articolului 2 alineatul (1) din Directiva 2007/64, directiva menționată se aplică „serviciilor de plată” prestate în cadrul Uniunii Europene. Noțiunea de „servicii de plată” este definită la articolul 4 punctul 3 din aceeași directivă ca fiind una dintre activitățile comerciale enumerate în anexă. Punctul 1 din anexă menționează „[s]ervicii care permit plasarea de numerar într‑un cont de plăți, precum și toate operațiunile necesare pentru funcționarea unui cont de plăți”.
(
32
)	Articolul 40 din Directiva 2007/64. Un contract‑cadru este definit la articolul 4 punctul 12 din această directivă ca fiind un contract de servicii de plată care reglementează executarea, în viitor, a unor operațiuni de plată individuale și succesive și care poate conține obligația de a constitui un cont de plăți, precum și condițiile legate de constituirea acestuia.
(
33
)	A se vedea considerentul (29) al Directivei 2007/64.
(
34
)	A se vedea articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2015/2366 coroborat cu articolul 4 punctul 3 și anexa la această directivă.
(
35
)	A se vedea considerentul (2) al Directivei 2014/92 și articolul 1 din directiva menționată.
(
36
)	A se vedea nota de subsol 6 din prezentele concluzii.
(
37
)	Astfel, amintim că noțiunea de „cont de plăți” în sensul articolului L. 313‑25‑1 din Codul consumului include și conturile utilizate de împrumutați pentru executarea operațiunilor de plată zilnice. În această privință, considerentul (12) al Directivei 2014/92, citat la punctul 10 din prezentele concluzii, precizează domeniul de aplicare al directivei prevăzut la articolul 1 alineatul (6). Din această precizare rezultă în esență că directiva se aplică unui cont de plăți destinat exclusiv rambursării unui credit ipotecar, atunci când acest cont este utilizat și pentru executarea operațiunilor de plată zilnice.