Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL NICHOLAS EMILIOU
prezentate la 15 mai 2025(1)
Cauza C-428/23
ROGON GmbH & Co. KG,
MVI Management GmbH,
DC
împotriva
Deutscher Fußballbund e. V. (DFB)
[cerere de decizie preliminară formulată de Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania)]
„ Trimitere preliminară – Concurență – Articolul 101 TFUE – Jurisprudența Meca‑Medina – Regulament al unei federații sportive – Fotbal profesionist – Activitățile agenților de jucători ”
I.      Introducere
1.        Într-o serie de cauze recente, și anume cele în care au fost pronunțate Hotărârile ISU(2), Superleague(3), Royal Antwerp(4) și FIFA(5), Curtea a trebuit să examineze compatibilitatea cu dispozițiile Uniunii în materiile concurenței și pieței interne a anumitor regulamente adoptate de federații sportive internaționale sau naționale.
2.        Prezenta cauză este o continuare firească a cauzelor anterioare. Astfel, litigiul principal privește un regulament al unei federații sportive naționale (denumit în continuare „regulamentul în cauză”) care reglementează activitățile agenților de jucători (denumiți în continuare „agenții”). Prin intermediul întrebărilor formulate, instanța de trimitere solicită Curții în esență să furnizeze clarificări suplimentare cu privire la domeniul de aplicare al jurisprudenței sale care, avându-și originea în Hotărârea Wouters(6), a fost ulterior aplicată activităților sportive, mai întâi în Hotărârea Meca-Medina(7), și a fost menționată mai recent în Hotărârile ISU, Superleague și Royal Antwerp, precum și în unele hotărâri ulterioare (denumite în continuare „jurisprudența Meca-Medina”)(8).
3.        Probleme juridice în mare parte similare sau conexe sunt de asemenea ridicate prin intermediul a alte două cereri de decizie preliminară, respectiv cea din cauza C-209/23, RRC Sports(9), și cea din cauza C-133/24, CD Tondela ș.a.(10), în care vom prezenta concluziile noastre astăzi. Prin urmare, prezentele concluzii ar trebui coroborate cu aceste alte concluzii. Din motive de economie judiciară și pentru a facilita înțelegerea de către cititori, vom încerca să evităm repetițiile inutile în cele trei serii de concluzii și, în acest scop, vom face o serie de trimiteri încrucișate între acestea.
II.    Situația de fapt, procedura principală și întrebările preliminare
4.        Litigiul principal își are originea în acțiuni în încetare formulate de trei reclamanți (două întreprinderi implicate în furnizarea de servicii de consultanță și de reprezentare jucătorilor de fotbal și administratorul uneia dintre întreprinderile respective) împotriva Deutscher Fußballbund e. V. (Federația Germană de Fotbal, denumită în continuare „DFB”). DFB este federația-umbrelă a 27 de federații germane de fotbal, care cuprinde 25 000 de cluburi și peste 7 milioane de membri și care este de asemenea membră a Fédération internationale de football association (denumită în continuare „FIFA”).
5.        Potrivit articolului 16a din statutul DFB, meciurile din primele două divizii profesioniste superioare [Bundesliga (Liga Federală) și Zweite Bundesliga (A doua Ligă Federală)] sunt organizate de Deutsche Fußball Liga (Liga Germană de Fotbal, denumită în continuare „DFL”). DFL este o asociație a cluburilor din cele două ligi profesioniste superioare germane. Cluburile care participă la jocurile din Bundesliga sau Zweite Bundesliga, în calitate de membri permanenți ai DFL, trebuie să respecte statutul DFB și regulamentele obligatorii ale acesteia. Pentru a putea juca în Bundesliga sau în Zweite Bundesliga, jucătorii trebuie să încheie un contract de licență cu DFL, prin care sunt de asemenea obligați să respecte regulamentele federației. Ca membră a FIFA, DFB este supusă regulamentelor acesteia și este obligată să pună în aplicare deciziile FIFA.
6.        În aplicarea unui regulament adoptat de FIFA privind colaborarea cu agenții de jucători, DFB a adoptat Reglement für die Spielervermittlung (Regulamentul privind intermedierea, denumit în continuare „RfSV”), care a intrat în vigoare la 1 aprilie 2015. Acesta se adresează cluburilor și jucătorilor care și-au asumat față de DFB obligația de a respecta regulamentul. Regulamentul stabilește modul în care jucătorii și cluburile pot recurge la serviciile unui agent pentru încheierea contractelor privind jucătorii profesioniști și a acordurilor de transfer. Printre altele, RfSV:
–        impune o obligație de înregistrare pentru agenți (articolul 2 punctul 3 și articolul 3 punctele 2 și 3 din RfSV);
–        stabilește obligația de depunere a unei declarații de către agent, care prevede respectarea de către agent a diferitelor statute, regulamente și ordine ale FIFA, ale DFB și ale DFL, inclusiv recunoașterea de către acesta a jurisdicției federației (articolul 2 punctul 2 și articolul 3 punctele 2 și 3 din RfSV, precum și anexele 1 și 2);
–        impune obligația suplimentară de înregistrare a unei persoane fizice la înregistrarea unei persoane juridice (anexa 2 din RfSV);
–        interzice agentului să primească, în cazul intermedierii în scopul cesionării, sume de bani din veniturile viitoare ale clubului, obținute în urma transferurilor (articolul 7 punctul 3 din RfSV);
–        stabilește o interdicție de a primi comision pentru intermedierea minorilor (articolul 7 punctul 7 din RfSV) și
–        impune o obligație de a dezvălui remunerațiile primite de agent și plățile făcute către acesta (articolul 6 punctul 1 din RfSV).
7.        Încălcările regulamentului pot fi sancționate ca comportament nesportiv (articolul 9 din RfSV). În anexa regulamentului figurează formulare-tip pentru declarația pe care trebuie să o depună agentul. Acest regulament a fost integrat prin circulara nr. 62, transmisă la 12 ianuarie 2018 de către DFL GmbH (o filială deținută în proporție de 100 % de către DFL) responsabililor cluburilor și societăților de capitaluri din Bundesliga și Zweite Bundesliga, pentru a le informa printre altele referitor contractele privind intermedierea în scopul transferului(11).
8.        Prin intermediul cererilor formulate, reclamanții din litigiul principal au contestat anumite norme cuprinse în RfSV și au solicitat dispunerea unor măsuri provizorii.
9.        Landgericht Frankfurt am Main (Tribunalul Regional din Frankfurt pe Main, Germania) a admis în parte cererile. În urma apelului formulat de reclamanți, Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Tribunalul Regional Superior din Frankfurt pe Main, Germania) a admis alte cereri, respingând în același timp apelul reclamanților cu privire la alte aspecte, precum și apelul incident formulat de DFB.
10.      Prin intermediul recursurilor formulate în fața Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania), reclamanții își reiterează cererile de încetare, iar DFB stăruie asupra cererii sale de respingere a acțiunii. Această instanță, având îndoieli cu privire la interpretarea corectă a dispozițiilor dreptului Uniunii invocate de părți, a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      În cazul regulamentului unei federații sportive, destinat membrilor acesteia și care stabilește modul în care se recurge la serviciile unor întreprinderi care nu fac parte din federație pe o piață din amonte față de activitatea federației, se aplică principiile dezvoltate de Curte în Hotărârea [Wouters] și în Hotărârea [Meca-Medina], potrivit cărora, în cadrul aplicării interdicției privind înțelegerile,
–      este necesar să se aprecieze contextul global în care decizia în cauză a asocierii de întreprinderi a fost adoptată sau își produce efectele și, în special, obiectivele acesteia
–      și să se examineze apoi dacă efectele rezultate din decizie, care restrâng concurența, sunt inerente urmăririi obiectivelor menționate
–      și dacă sunt proporționale în raport cu aceste obiective
(în continuare «testul Meca-Medina»)?
2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare: testul Meca-Medina trebuie aplicat în această situație tuturor prevederilor acestui regulament sau sunt relevante numai criteriile de conținut, de exemplu legătura mai apropiată sau mai depărtată dintre fiecare prevedere și activitatea sportivă a federației?”
11.      Unul dintre reclamanții din litigiul principal (Rogon GmbH &
Co. KG), DFB, guvernele german și francez, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise.
12.      Prin scrisoarea din 19 martie 2024, Curtea a invitat părțile interesate, în temeiul articolului 62 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, să își prezinte observațiile cu privire la incidența Hotărârilor ISU, Superleague și Royal Antwerp asupra răspunsului care trebuie dat la întrebările adresate în prezenta cauză. DFB, guvernele german și francez, ROGON, precum și Comisia au dat curs acestei solicitări.
13.      Cu excepția guvernului francez, aceste părți au prezentat de asemenea observații orale în ședința din 12 februarie 2024.
III. Analiză
14.      Prin intermediul celor două întrebări, instanța de trimitere urmărește să clarifice domeniul de aplicare al principiilor dezvoltate în jurisprudența Meca‑Medina, precum și modul concret în care aceste principii ar trebui să fie aplicate într-o cauză care implică regulamente adoptate de o federație sportivă.
A.      Prima întrebare: domeniul de aplicare al jurisprudenței Meca-Medina
15.      Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă jurisprudența Meca-Medina se aplică în cazul regulamentului unei federații sportive, destinat membrilor acesteia și care stabilește modul în care se recurge la serviciile unor întreprinderi care nu fac parte din federație, pe o piață din amonte față de activitatea federației.
16.      Pentru a răspunde la această întrebare, vom aminti mai întâi principalele principii izvorâte din jurisprudența Meca-Medina (1) pentru ca, în continuare, să analizăm originea acesteia în cadrul dreptului concurenței al Uniunii (2) și, în final, să clarificăm logica care stă la baza acesteia, precum și domeniul său de aplicare (3). Pe baza acestor considerații vom aborda întrebările specifice adresate de instanța de trimitere (4).
17.      De la bun început, trebuie să precizăm că, în prezentele concluzii, vom aborda problemele de drept ridicate de instanța de trimitere pe baza propriei noastre interpretări a jurisprudenței Meca-Medina, în stadiul actual al dreptului ca urmare a hotărârilor Curții pronunțate în cauzele amintite la punctul 1 de mai sus.
1.      Principiile de bază ale jurisprudenței Meca-Medina
18.      Jurisprudența Meca-Medina a fost rezumată la punctele 183-187 din Hotărârea Superleague. Curtea a amintit mai întâi că, astfel cum reiese dintr-o jurisprudență constantă, nu orice acord între întreprinderi ori orice decizii ale unei asocieri de întreprinderi care limitează libertatea de acțiune a întreprinderilor implicate intră în mod necesar sub incidența interdicției prevăzute la articolul 101 alineatul (1) TFUE. Astfel, Curtea a adăugat că „examinarea contextului economic și juridic în care se înscriu unele dintre aceste acorduri și unele dintre aceste decizii poate conduce la constatarea, în primul rând, că acestea se justifică prin urmărirea unuia sau mai multor obiective legitime de interes general lipsite, în sine, de caracter anticoncurențial, în al doilea rând, că mijloacele concrete la care se recurge pentru a urmări respectivele obiective sunt cu adevărat necesare în acest scop și, în al treilea rând, că, chiar dacă se dovedește că mijloacele menționate au ca efect inerent restrângerea sau denaturarea, cel puțin potențial, a concurenței, acest efect inerent nu depășește ceea ce este necesar, în special prin eliminarea oricărei concurențe”.
19.      Curtea continuă, arătând că aceste principii se aplică „în special în prezența unor acorduri sau a unor decizii care iau forma unor norme adoptate de o asociație precum o asociație profesională sau o asociație sportivă, pentru a urmări anumite obiective de ordin etic sau deontologic și, în sens mai larg, pentru a încadra exercitarea unei activități profesionale, dacă asociația în cauză demonstrează că sunt îndeplinite condițiile care tocmai au fost amintite”.
20.      În schimb, Curtea a reținut că această jurisprudență nu se aplică „în prezența unor comportamente care, independent de aspectul dacă provin sau nu provin de la o astfel de asociație și indiferent de obiectivele legitime de interes general care ar putea fi invocate pentru a le explica, încalcă prin însăși natura lor [dispozițiile Uniunii în materie de concurență]”. În consecință, Curtea a concluzionat că jurisprudența Meca-Medina nu se aplică acordurilor care au ca obiect restrângerea concurenței.
2.      Originea jurisprudenței Meca-Medina
21.      Doctrina juridică a dedicat un efort intelectual considerabil examinării importanței și logicii jurisprudenței Meca-Medina. De exemplu, unii autori au considerat că aceasta a introdus în dreptul concurenței al Uniunii un tip de „criteriu al caracterului rezonabil” (inspirat de dreptul concurenței din Statele Unite), alții au făcut paralele cu logica urmată în jurisprudența privind libera circulație (care permite justificări bazate pe diverse interese de ordine publică), iar alții au considerat că aceasta reprezintă o variație a teoriei „restricțiilor accesorii” (și, prin urmare, au numit-o „accesorietate normativă”)(12).
22.      În opinia noastră, jurisprudența Meca-Medina poate fi explicată printr-o abordare care ia distanță
în raport cu propriile sale particularitățile și prin luarea acesteia în considerare în contextul mai larg al interpretării și aplicării dispozițiilor Uniunii în materie de concurență, cel puțin în ultimele decenii(13).
23.      Astfel, o serie de hotărâri pronunțate de Curte în perioada menționată au evidențiat în mod clar că aplicarea corectă a articolelor 101 și 102 TFUE impune autorităților să evite formalismul nejustificat și să examineze în mod corespunzător toate aspectele juridice și economice relevante ale situației analizate. Indiferent dacă o formă de comportament este multilaterală sau unilaterală și este susceptibilă de a constitui o restrângere „prin obiect” sau „prin efect”, compatibilitatea sa cu normele în materie de concurență ale Uniunii nu poate fi apreciată în termeni pur abstracți, ci depinde întotdeauna de contextul mai larg(14). Acest principiu a fost de asemenea afirmat în mod expres la punctul 42 din Hotărârea Meca-Medina.
24.      Acesta este motivul pentru care un acord între întreprinderi sau o decizie a unei asocieri de întreprinderi poate restrânge – uneori în mod semnificativ – libertatea de acțiune a întreprinderilor în cauză, fără ca acordul respectiv sau decizia respectivă să fie anticoncurențială. Cu riscul de a afirma ceea ce este evident, dorim să subliniem din nou că obiectivul normelor Uniunii în materie de concurență nu este protejarea libertății neîngrădite a operatorilor economici de a desfășura activități comerciale, ci de a asigura funcționarea adecvată și eficientă a piețelor Uniunii, contribuind astfel la o alocare optimă a resurselor și la bunăstarea cetățenilor Uniunii(15).
25.      În termeni extrem de simpli, un acord este anticoncurențial sau o decizie este anticoncurențială și, prin urmare, interzis(ă) de articolul 101 alineatul (1) TFUE atunci când, în mod efectiv sau potențial(16), împiedică, limitează sau descurajează concurența dintre diferite întreprinderi, astfel cum ar fi existat în lipsa acelei măsuri și, astfel, are un impact negativ asupra bunăstării consumatorilor. Această
situație există, de regulă, atunci când comportamentul în cauză este susceptibil, pe termen scurt și mediu, să conducă în mod direct la o creștere a prețurilor și/sau la o reducere a producției sau să împiedice inovația. Acest lucru se poate întâmpla și atunci când comportamentul modifică structura concurențială a pieței – creând bariere la intrarea pe piață, sporind concentrarea pieței etc. – într-un mod care poate conduce, în viitor, la situația descrisă mai sus(17).
26.      În schimb, un acord sau o decizie care, în ansamblul său, nu are niciun efect anticoncurențial asupra pieței nu intră sub incidența articolului 101 alineatul (1) TFUE. Acest lucru este valabil în pofida faptului că include anumite elemente care, privite izolat și in abstracto, au (sau par să aibă) unele efecte restrictive (de exemplu: clauze de neconcurență, clauze de exclusivitate etc.). Acordurile de franciză și acordurile de distribuție selectivă sunt exemple bune în această privință.
27.      În plus, unele cauze mai recente au confirmat din nou această abordare: simpla împrejurare că un acord includea o clauză care, privită separat, ar fi putut descuraja operatorii nou-intrați pe piață (Hotărârea CB(18)), ar fi condus la o mai mare uniformitate a prețurilor între concurenții existenți (Hotărârea Budapesta Bank(19)) sau ar fi condus la un acord de împărțire a pieței (Hotărârea EDP(20)) nu a fost considerată
de Curte ca fiind suficientă pentru a concluziona în sensul incompatibilității ca atare a acordului cu articolul 101 TFUE. O examinare mai detaliată a măsurii în cauză, în contextul juridic și economic adecvat, a fost considerată necesară în acest scop.
28.      Aceste principii constituie de asemenea baza jurisprudenței privind restricțiile accesorii. Astfel cum a amintit Curtea în Hotărârea Booking.com pronunțată în luna septembrie 2024, „dacă o operațiune sau o activitate determinată nu intră sub incidența principiului interdicției prevăzut la articolul 101 alineatul (1) TFUE, având în vedere caracterul său neutru sau efectul său pozitiv în ceea ce privește concurența, nici restrângerea autonomiei comerciale a unuia sau mai multor participanți la această operațiune sau la această activitate nu intră sub incidența principiului interdicției menționat dacă această restricție este necesară în mod obiectiv pentru punerea în aplicare a operațiunii sau a activității menționate și este proporțională cu obiectivele urmărite de una sau de cealaltă”(21).
29.      Rezultă că, „atunci când nu este posibilă disocierea unei asemenea restricții de operațiunea sau de activitatea principală fără a compromite existența și obiectivul acesteia, este necesar să se examineze compatibilitatea cu articolul 101 TFUE a acestei restricții împreună cu compatibilitatea operațiunii sau a activității principale față de care este accesorie, chiar dacă, luată în considerare izolat, o asemenea restricție poate părea, la prima vedere, că intră sub incidența principiului interdicției prevăzut la articolul 101 alineatul (1) TFUE”(22).
30.      Astfel, pentru ca o restricție să poată fi calificată drept „restricție accesorie”, trebuie îndeplinite trei condiții principale: (i) operațiunea principală nu are un caracter anticoncurențial, (ii) restricția trebuie să fie „necesară” pentru punerea în aplicare a operațiunii respective (lipsa acesteia ar împiedica astfel punerea în aplicare a operațiunii principale) și (iii) restricția trebuie să fie „proporțională” cu obiectivele care stau la baza operațiunii respective (și anume, nu există alternative realiste care să restrângă mai puțin concurența).
31.      Aceste trei condiții prezintă o similitudine frapantă cu cele trei condiții care, așa cum s-a arătat la punctul 18 de mai sus, constituie criteriile stabilite în jurisprudența Meca-Medina. În mod evident, nu este întâmplător. Jurisprudența Meca-Medina are, în mod clar, aceleași rădăcini cu jurisprudența referitoare la restricțiile accesorii(23), întrucât ambele decurg din principiul fundamental al dreptului Uniunii în materie de concurență potrivit căruia, pentru a stabili dacă un anumit comportament este anticoncurențial, acesta trebuie evaluat în contextul său juridic și economic adecvat. Având în vedere logica sa, pe care o vom analiza în continuare, considerăm că noțiunea de „accesorietate normativă” este destul de pertinentă în raport cu jurisprudența Meca-Medina.
3.      Logica și domeniul de aplicare ale jurisprudenței Meca-Medina
32.      Așa cum am arătat în Concluziile noastre prezentate în cauza RRC Sports(24), există domenii în care autoritățile (Uniunii și/sau naționale) pot decide să se abțină de la reglementarea anumitor aspecte ale unei anumite activități economice și să lase în sarcina operatorilor economici în cauză – care acționează prin intermediul organismelor autonome, al federațiilor profesionale sau al asociațiilor reprezentative – să stabilească normele necesare și, dacă este cazul, să le pună în aplicare și să soluționeze eventualele litigii. Există mai multe motive – pe care nu este necesar să le amintim aici(25) – pentru care decizia autorităților de a permite autoreglementarea în anumite domenii poate fi benefică pentru autoritățile publice, pentru operatorii de pe piață implicați și, nu în ultimul rând, pentru clienții acestora.
33.      Acest lucru este valabil chiar și pentru măsurile care, așa cum am explicat, ar putea produce anumite efecte restrictive. Măsurile de autoreglementare care urmăresc, de exemplu, asigurarea unor cerințe minime de calitate sau evitarea conflictelor de interese, a fraudelor sau a abuzurilor pot, într-adevăr, să sporească încrederea consumatorilor în operatorii de pe piață și, în consecință, să îmbunătățească eficacitatea pieței. În aceste situații, este probabil ca piața să se dezvolte și să devină în general mai concurențială.
34.      În plus, în jurisprudența privind restricțiile accesorii, întreprinderile urmăresc un obiectiv comercial care nu este, în ansamblu, anticoncurențial(26). Aceasta înseamnă că obiectivul tranzacției fie este acela de a spori concurența, fie este cel puțin neutru în această privință. În orice caz, este vorba despre un obiectiv de promovare a intereselor economice ale întreprinderilor implicate(27). În schimb, în cauzele de același tip ca cele care au dat naștere jurisprudenței Meca-Medina, atunci când există, obiectivul legat de piață este urmărit în paralel sau coincide cu „unul sau mai multe obiective legitime de interes general”(28), precum asigurarea bunei administrări a justiției (Hotărârea Wouters(29)), protejarea sănătății „sportivilor” și a integrității și obiectivității sportului competitiv, precum și a valorilor etice în sport (Hotărârea Meca-Medina(30)), garantarea „bunei administrări în materie de contabilitate a întreprinderilor și de fiscalitate” (Hotărârea OTOC(31)), protecția consumatorilor (Hotărârea Consiglio Nazionale dei Geologi(32)) și siguranța rutieră (Hotărârea API(33)).
35.      În prezent, o asemenea acceptare (formală sau informală, expresă sau implicită) de către autoritățile publice a competențelor de autoreglementare exercitate, precum și a responsabilității care decurge din aceasta, asumată de organisme private(34), implică în mod necesar să li se recunoască acestor organisme o anumită marjă de manevră în stabilirea normelor și a standardelor relevante. Într‑adevăr, pot exista diverse căi legale de acțiune – al căror impact asupra concurenței este în mare măsură echivalent – pe care aceste organisme le-ar putea urma pentru a atinge obiectivele în cauză.
36.      Acest lucru se reflectă în Hotărârea Wouters, în care Curtea a subliniat că organismul de autoreglementare „ar fi putut considera în mod rezonabil că [măsura în cauză], în pofida efectelor restrictive a concurenței inerente acesteia, este necesară pentru buna exercitare a profesiei de avocat, astfel cum este organizată în statul membru în cauză”(35).
37.      Suntem conștienți de faptul că termenul „rezonabil” nu apare în Hotărârea ISU, în Hotărârea Superleague, în Hotărârea Royal Antwerp sau
în Hotărârea FIFA. Cu toate acestea, în unele dintre aceste hotărâri, Curtea a exprimat același concept într-un alt mod, afirmând că:
„[condiția necesității măsurii] implică aprecierea și compararea incidenței acestui comportament și, respectiv, a măsurilor alternative care pot fi avute în vedere în mod real, pentru a stabili dacă creșterile în eficiență preconizate ale comportamentului menționat pot fi realizate prin măsuri mai puțin restrictive pentru concurență. În schimb, aceasta nu poate conduce la o alegere, din punctul de vedere al oportunității, între un astfel de comportament și astfel de măsuri alternative în ipoteza în care acestea din urmă nu ar fi mai puțin restrictive pentru concurență”(36).
38.      În același timp însă exercitarea unei astfel de marje de apreciere trebuie să fie supusă unor limite și, în cazul în care apar îndoieli, aceasta nu poate rămâne necontrolată. Este evident că normele și standardele stabilite de aceste organisme pot viza aspecte (tarife, cerințe de acces etc.) care, cel puțin teoretic, ar putea crea probleme din punctul de vedere al concurenței. Chiar și atunci când normele respective sunt adoptate pentru a atinge un obiectiv legitim de interes general, efectele concrete asupra concurenței pot fi totuși problematice și, prin urmare, pot necesita o evaluare adecvată în cadrul prevăzut la articolul 101 TFUE(37). Se explică astfel motivul pentru care jurisprudența Meca-Medina admite că anumite măsuri de autoreglementare intră sub incidența articolului 101 alineatul (1) TFUE numai atunci când sunt îndeplinite o serie de condiții.
39.      Faptul că acele condiții nu există nu înseamnă că măsura în cauză este în mod necesar incompatibilă cu dreptul Uniunii. Astfel, articolul 101 alineatul (3) TFUE prevede posibilitatea ca măsurile ce restrâng concurența să fie exceptate de la interdicția prevăzută la articolul 101 alineatul (1) TFUE atunci când beneficiile economice pe care le produc depășesc efectele negative(38).
40.      Acestea fiind spuse, dorim să adăugăm câteva considerații suplimentare pentru a clarifica mai complet domeniul de aplicare al jurisprudenței Meca‑Medina.
41.      În primul rând, chiar dacă jurisprudența Meca-Medina nu se aseamănă nicidecum cu cartonașul „Ieși din închisoare” din jocul Monopoly acordat organismelor de autoreglementare, aceasta le oferă totuși o marjă de manevră oarecum mai largă decât cea de care pot beneficia celelalte întreprinderi și asocieri de întreprinderi atunci când urmăresc obiective pur comerciale. Așa cum s-a explicat mai sus, motivul acestui tratament relativ benign constă în alegerea autorităților publice de a permite ca anumite aspecte ale unei activități profesionale sau comerciale să fie reglementate de norme adoptate de organismele care reprezintă întreprinderile în cauză sau, cel puțin, de un grup de întreprinderi care reprezintă și acționează pentru întreaga categorie.
42.      Prin urmare, considerăm că, deși nu este strict necesar ca autoritățile publice competente (fie ele ale Uniunii și/sau naționale) să încredințeze în mod formal organismului în cauză responsabilitatea de a urmări, în cadrul activităților sale statutare, un anumit obiectiv legitim de interes general, aceste autorități trebuie cel puțin să fi recunoscut și acceptat activitatea de autoreglementare a organismului respectiv(39). Considerăm că unele elemente indică această direcție în Hotărârea Wouters(40), în Hotărârea Meca-Medina(41), în Hotărârea API(42), în Hotărârea ONP(43) și în Hotărârea FIFA(44), pronunțate de instanțele Uniunii. În plus, întreaga jurisprudență recentă cu privire la acest aspect a vizat măsuri adoptate de asociații profesionale sau sportive(45). Astfel cum a statuat Curtea în Hotărârea Superleague, jurisprudența Meca-Medina „se poate aplica în special în prezența unor acorduri sau a unor decizii care iau forma unor norme adoptate de o asociație precum o asociație profesională sau o asociație sportivă, pentru a urmări anumite obiective de ordin etic sau deontologic și, în sens mai larg, pentru a încadra exercitarea unei activități profesionale, dacă asociația în cauză demonstrează că sunt îndeplinite condițiile care tocmai au fost amintite”(46).
43.      În opinia noastră, în stadiul actual al dreptului, nu este de competența întreprinderilor înseși să decidă – din proprie inițiativă, acționând unilateral și fără nicio „aprobare” din partea autorităților publice – dacă și, în caz afirmativ, în ce măsură ar trebui limitată concurența pe o anumită piață pentru a urmări un anumit interes general cu caracter public. Acest lucru este valabil cu atât mai mult cu cât obiectivul urmărit de organismul respectiv nu este strâns legat de activitatea sa principală.
44.      Federațiilor sportive – doar pentru a da un exemplu – li se poate acorda o anumită marjă de manevră atunci când decid cum să combată cel mai bine dopajul(47) sau să protejeze tinerii sportivi(48). Cu toate acestea, nu ar exista niciun motiv pentru a proceda astfel atunci când se adoptă măsuri destinate să protejeze mediul sau să combată evaziunea fiscală(49). Orice asemenea măsură (fără îndoială lăudabilă) care ar avea un impact clar asupra concurenței dintre întreprinderile din Uniune ar trebui să fie examinată în cadrul tradițional al dreptului concurenței.
45.      Este adevărat că, într-o perioadă în care autoritățile publice încurajează din ce în ce mai mult întreprinderile private să adopte planuri și strategii de responsabilitate socială a întreprinderilor, acordurile între întreprinderi private ar putea contribui în mod eficient la atingerea unor obiective importante de interes general. În plus, piețele moderne se caracterizează, mai mult decât în trecut, prin existența unor întreprinderi concurente care aleg să colaboreze asupra unor aspecte specifice de interes comun, rămânând în continuare în concurență acerbă pe piață. În mediul academic
a fost creat un nou termen pentru acest fenomen, „co-opetition” (cooperare în condiții de concurență), pe care îl consideră adesea un stimulent pentru progres și o modalitate de creștere a eficienței pe piețe(50). Totuși, acest lucru nu aduce atingere faptului că, în cazul unor obiective concurente de interes general – necesitatea de a asigura piețe concurențiale, pe de o parte, și un alt interes general, pe de altă parte – revine în primul rând autorităților publice sarcina de a găsi modalitatea optimă de realizare a unui echilibru(51).
46.      În al doilea rând, dacă organismele private intenționează să reglementeze, cu aprobarea autorităților publice, anumite aspecte ale unei anumite activități economice, urmărind un anumit interes general, considerăm că este evident că ar trebui să facă acest lucru în mod transparent. Acest lucru permite autorităților publice să exercite supravegherea necesară și, dacă este necesar, să întreprindă acțiuni corective. Prin urmare, considerăm în mod ferm că jurisprudența Meca‑Medina nu poate fi invocată pentru a justifica acorduri sau decizii secrete sau confidențiale.
47.      În al treilea rând, în opinia noastră, sintagma „obiectiv legitim de interes general” utilizată în jurisprudență implică în mod necesar că interesul în cauză este identificat ca atare în reglementarea sau în jurisprudența relevantă a Uniunii. Astfel, potrivit articolului 3 alineatul (1) litera (b) TFUE, stabilirea normelor privind concurența necesare funcționării pieței interne este un domeniu de competență exclusivă a Uniunii. Astfel, în cazul în care o măsură adoptată de o asociație privată este (în mod real sau potențial) susceptibilă să producă anumite efecte restrictive pe piața internă, aceasta poate fi justificată numai dacă se consideră că interesul merită să fie protejat în cadrul ordinii juridice a Uniunii.
48.      În al patrulea rând, nu se poate considera de la sine înțeles faptul că o anumită măsură adoptată de entități private precum asociațiile sportive și profesionale urmărește în mod real un interes general cu caracter public. Astfel cum a arătat în mod întemeiat avocatul general Szpunar în Concluziile sale prezentate în cauza Royal Antwerp Football Club, asociațiile private, precum federațiile sportive, sunt înființate pentru a urmări, în principal, obiective de natură economică și privată care pot să fie sau pot să nu fie ușor de conciliat cu interese generale de natură neeconomică. Desigur, asemenea asociații „ar da dovadă de un comportament irațional dacă ar încerca să urmărească obiective publice care contravin în mod direct intereselor lor comerciale”(52).
49.      În plus, astfel cum a subliniat ROGON în ședință, mai multe evenimente din ultimii ani arată că unele asociații sportive au structuri de guvernanță imperfecte, cu mecanisme interne de control și protecție limitate pentru a preveni episoadele de gestiune defectuoasă(53).
50.      Prin urmare, orice afirmație potrivit căreia o măsură vizează urmărirea anumitor obiective de interes general trebuie să poată fi verificată și poate fi acceptată numai dacă este susținută de dovezi concrete. Astfel, bănuim că, pentru aproape orice măsură adoptată de o federație sportivă sau de un organism profesional, un anumit tip de interes general despre care se pretinde că ar fi urmărit poate fi combătut ex post, atunci când apare necesitatea de a justifica măsura(54). Totuși, acest lucru nu este suficient. În opinia noastră, trebuie să reiasă fără echivoc din măsura însăși sau din contextul adoptării sale care este interesul specific urmărit, iar măsura în cauză trebuie să fie concepută în mod efectiv pentru a avea o contribuție semnificativă la atingerea acestuia(55).
51.      Un obiectiv economic pur privat nu poate, în mod evident, să constituie un „obiectiv legitim de interes general” în sensul jurisprudenței Meca-Medina(56). Totuși, niciun element din jurisprudență nu indică faptul că un acord ar trebui să urmărească un singur obiectiv pentru a se încadra în domeniul de aplicare al jurisprudenței Meca-Medina. Dimpotrivă, în jurisprudența Meca-Medina, instanțele Uniunii au confirmat că împrejurarea că o măsură urmărește un dublu obiectiv (unul de natură economică și privată și unul de natură generală și publică) nu exclude aplicabilitatea jurisprudenței(57). Acest lucru este adevărat însă cu condiția ca obiectivul economic privat să nu fie per se anticoncurențial. Ajungem astfel la al cincilea și ultim aspect.
52.      În al cincilea rând, considerăm că este rezonabil ca acordurile sau deciziile restrictive ale concurenței „prin obiect” să nu poată intra în domeniul de aplicare al excepției enunțate în jurisprudența Meca-Medina. Astfel cum am explicat mai detaliat în Concluziile noastre prezentate în cauza CD Tondela, un acord sau o decizie este restrictivă „prin obiect” atunci când rațiunea sa economică (sau unul dintre motivele sale principale) este în mod inerent anticoncurențială(58). Într-un asemenea caz, efectele restrictive nu pot fi considerate ca fiind „accesorii”. Cu alte cuvinte, efectele respective nu reprezintă un produs secundar (regretabil, dar, din păcate, inevitabil), de importanță limitată, al unei activități comerciale legitime care este fie favorabilă concurenței, fie, cel puțin, neutră din punctul de vedere al pieței. În schimb, acestea sunt rezultatul unei activități a cărei justificare economică subiacentă este fundamental contrară obiectivelor urmărite de normele Uniunii în materie de concurență. În aceste condiții, nu se poate considera că activitatea în cauză nu intră complet sub incidența articolului 101 TFUE, ci necesită o evaluare adecvată, în temeiul alineatelor (1) și (3) ale acestuia.
53.      Indiferent dacă această cerință reieșea, astfel cum a afirmat Curtea în Hotărârea Superleague, „deja, în mod implicit, dar necesar, din jurisprudența Curții”(59), aspect care a fost discutat în doctrina juridică recentă(60), considerăm că, în orice caz, această cerință decurge din însăși logica sistemului prevăzut de dispozițiile Uniunii în materie de concurență(61).
54.      Având în vedere aceste principii, vom examina în continuare aspectele invocate de instanța de trimitere.
4.      Aspectele invocate de instanța de trimitere
55.      În cererea sa de decizie preliminară, instanța de trimitere explică motivele pentru care are îndoieli cu privire la aspectul dacă, într-o situație precum cea în discuție în litigiul principal, jurisprudența Meca-Medina ar putea fi aplicabilă.
56.      Instanța de trimitere arată că, în cauze anterioare, Curtea a trebuit să examineze deciziile asociațiilor profesionale și sportive care, prin limitarea comportamentului economic al propriilor membri, erau susceptibile să afecteze concurența dintre aceștia. În schimb, regulamentul în discuție în prezenta cauză are un efect restrictiv pe o piață în amonte față de cea pe care își desfășoară activitatea membrii federației(62): cea a serviciilor agenților. Pentru a putea funcționa pe această piață, agenții trebuie în mod necesar să respecte normele prevăzute de regulamentul în cauză. În caz contrar, sub presiunea posibilității de a fi sancționați de DFB, ei riscă să nu fie mandatați de jucători și de cluburi în scopul intermedierii.
57.      În această privință, instanța de trimitere amintește totuși anumite constatări de fapt efectuate de Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Tribunalul Regional Superior din Frankfurt pe Main), a cărui decizie face obiectul recursului pendinte în fața sa. Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Tribunalul Regional Superior din Frankfurt pe Main) a constatat printre altele că activitatea agenților este direct legată de competițiile sportive organizate de DFB. În special, această activitate influențează în mod substanțial componența echipelor, continuitatea și forța lor sportivă, afectând astfel echitatea competițiilor, precum și performanțele și sănătatea sportivilor. Prin regulamentul în discuție se urmărește evitarea unor relații de dependență între agenți, jucători și cluburi. În opinia instanței menționate, asemenea dependențe ar putea pune în pericol integritatea și echitatea competițiilor
sportive. În această privință, instanța respectivă a arătat că, în trecut, jucătorii și cluburile au suferit, în unele cazuri, prejudicii financiare și profesionale ca urmare a practicilor agenților, care au avut și consecințe în temeiul dreptului penal.
58.      În acest context, observăm că punctul de vedere al Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Tribunalul Regional Superior din Frankfurt pe Main) pare să fie împărtășit în mare măsură de Parlamentul European, care, în Rezoluția sa din 23 noiembrie 2021 referitoare la „Politica UE în domeniul sportului: evaluare și posibile căi de urmat”, printre altele, „[a reamintit] că este nevoie de reglementarea activităților agenților și [a recunoscut] că reformele recente de pe piața transferurilor de jucători de fotbal, inclusiv [...] criteriile de acordare a licențelor pentru agenți și plafonarea comisioanelor agenților sunt pe drumul cel bun; [a îndemnat] autoritățile sportive competente să asigure punerea rapidă în aplicare a acestor reforme și [a invitat] Comisia să monitorizeze evoluția”(63). Unele studii comandate în trecut de instituțiile Uniunii par să confirme rolul crucial jucat de agenți în industria sportivă și existența unor practici reprobabile în care au fost implicați unii agenți(64).
59.      În plus, instanța de trimitere subliniază că, în doctrină, au fost exprimate puncte de vedere diferite cu privire la aspectul dacă, în temeiul jurisprudenței Meca-Medina, pot fi justificate regulamentele adoptate de o asociație care restrâng libertatea de acțiune economică a întreprinderilor neasociate.
60.      Potrivit unui punct de vedere, jurisprudența Meca-Medina ar putea fi aplicată regulamentelor adoptate de o federație sportivă numai dacă acestea urmăresc obiective pur sportive sau specifice sportului. În schimb, jurisprudența nu ar fi aplicabilă în ceea ce privește regulamentele al căror obiect nu privește în mod direct sportul în sine, în măsura în care acestea reglementează activitățile economice ale unor întreprinderi care nu sunt membre ale federației sportive și care, prin urmare, nu sunt în măsură să influențeze conținutul regulamentelor sportive.
61.      Potrivit unui alt punct de vedere, aplicabilitatea jurisprudenței Meca‑Medina nu ar depinde de aspectul dacă regulamentele unei federații sportive privesc numai elemente pur sportive ale activităților desfășurate de aceasta sau dacă au un impact direct asupra altor piețe. Dimpotrivă, aspectul esențial ar fi existența unei legături între regulamentul federației și organizarea și buna desfășurare a unei competiții sportive. Singura situație în care jurisprudența Meca‑Medina nu ar fi aplicabilă – în conformitate cu acest punct de vedere – ar fi aceea în care regulamentul contestat urmărește obiective pur comerciale (ale federației) și nu poate fi identificat niciun obiectiv legat de sport în ceea ce privește competiția sportivă specifică.
62.      Considerăm că răspunsul corect la prima întrebare preliminară se situează undeva la mijloc
între cele două puncte de vedere rezumate mai sus. Primul punct de vedere pare prea strict, iar al doilea prea larg.
63.      Am explicat că raționamentul care stă la baza jurisprudenței Meca-Medina este acela de a permite autorităților publice să lase anumite aspecte la nivelul autoreglementării de către entitățile care desfășoară activitățile economice în cauză(65). Prin urmare, în opinia noastră, este de la sine înțeles că mandatul acordat de autorități asociațiilor private – exprimat prin delegare ori mandat formal sau printr-o simplă acceptare(66) – trebuie, în principiu, să se limiteze la activitățile desfășurate de întreprinderile reprezentate în asociația în cauză. Nu ar exista nicio justificare legală pentru extinderea competenței organismului respectiv pentru a acționa în domenii de activitate economică care depășesc misiunea sa, astfel cum este prevăzută în statutul asociației.
64.      Cu toate acestea, considerăm că este la fel de evident că regulamentele elaborate de asemenea asociații pot afecta, într-o măsură diferită, activitățile economice care sunt legate de cele care intră în mod clar în sfera misiunii principale a asociației. Acest lucru poate fi inevitabil. De exemplu, în Hotărârea Wouters, măsura în discuție – o interdicție pentru avocați de a stabili o colaborare integrată cu experții contabili – a fost adoptată de Baroul Țărilor de Jos. Totuși, această măsură a afectat activitatea profesională a contabililor în aceeași măsură ca și activitatea profesională a avocaților.
65.      Considerăm că un astfel de eveniment este cu atât mai probabil pe piețe care nu sunt doar legate între ele, ci, în realitate, interdependente și pe care cooperarea la diferite niveluri este esențială pentru a garanta însăși existența produsului final(67). În special, în cadrul „ecosistemului” fotbalistic, diferite categorii de operatori economici (cluburi, federații naționale și internaționale, jucători, agenți, sponsori, radiodifuzori etc.) trebuie să interacționeze și, într-o anumită măsură, să colaboreze pentru a asigura viabilitatea sistemului și atractivitatea acestuia pentru consumatorii finali: suporterii. Într-adevăr, aceștia sunt cei care finanțează în cele din urmă, în mod direct și indirect, întreaga industrie a fotbalului. Dacă produsul final (meciurile și turneele de fotbal) ar deveni neatractiv, mulți dintre operatorii implicați în acest ecosistem ar „rămâne fără activitate”.
66.      Astfel, în măsura în care – așa cum a stabilit Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Tribunalul Regional Superior din Frankfurt pe Main) – activitatea agenților ar putea avea o influență directă și semnificativă asupra caracterului echitabil al competițiilor și asupra performanței și sănătății sportivilor, nu întâmpinăm nicio dificultate în a concluziona că regulamentul privind activitățile agenților poate avea o legătură cu sfera misiunii unei federații sportive. Desigur, această situație există numai în cazul în care regulamentul în cauză reglementează aspecte ale activității agenților în legătură cu care este îndeplinit un asemenea criteriu al „influenței directe și semnificative”.
67.      Cu atât mai mult, nu vedem niciun temei pentru argumentele potrivit cărora un astfel de regulament poate privi numai deontologia membrilor sau regulile jocului și modul în care se desfășoară competițiile. În această privință, considerăm că aceste argumente pot rezulta dintr-o confuzie de natură conceptuală. Pe de o parte, Curtea a constatat că anumite „norme cu caracter pur sportiv” nu intră în domeniul de aplicare al dispozițiilor Uniunii în materie de concurență, întrucât – așa cum am explicat în Concluziile noastre prezentate în cauza RRC Sports(68) – normele respective nu privesc aspectele economice ale unui sport și nu produc efecte restrictive de o anumită importanță pentru activitățile economice în cauză. Pe de altă parte, măsuri precum cele examinate în jurisprudența Meca-Medina privesc în mod direct activități economice și pot avea efectiv un impact asupra exercitării activităților respective, cu posibile repercusiuni asupra competitivității piețelor. Ca atare, măsurile respective intră, în principiu, în domeniul de aplicare al dispozițiilor Uniunii în materie de concurență. Curtea s-a limitat să constate că, atunci când sunt îndeplinite anumite condiții, măsurile respective nu intră sub incidența interdicțiilor prevăzute la articolul 101 alineatul (1) și la articolul 102 TFUE.
68.      În opinia noastră, există trei întrebări principale pentru ca o instanță să stabilească dacă regulamentele adoptate de o federație sportivă ale căror efecte depășesc activitățile principale ale federației înseși pot face obiectul unei examinări potrivit jurisprudenței Meca-Medina. În primul rând, interesul protejat de asemenea norme poate fi recunoscut, în temeiul dreptului Uniunii, ca reprezentând efectiv o chestiune de interes general? În al doilea rând, în această ipoteză, urmărirea obiectivului respectiv se încadrează, în general, în misiunea
federației, astfel cum este recunoscută sau acceptată de către autoritățile publice competente? În al treilea rând, într-o asemenea situație, regulamentul federației urmărește în mod efectiv interesul în cauză?
69.      În cazul în care răspunsul la aceste trei întrebări este afirmativ, considerăm că regulamentul în discuție ar putea, în principiu, să fie supus examinării în lumina criteriilor stabilite în jurisprudența Meca-Medina, chiar dacă afectează și activitatea economică a întreprinderilor care nu sunt membre ale
federației respective și nu sunt reprezentate de aceasta (și în cadrul acesteia).
70.      O dată în plus, nu se poate considera că federațiilor sportive le sunt conferite astfel libertăți nelimitate. Gradul de legătură dintre activitățile principale ale federației și activitățile terțului (în speță, serviciile agenților) nu este deloc lipsit de relevanță. Dimpotrivă, acesta are o incidență clară asupra aplicării jurisprudenței Meca-Medina în ceea ce privește caracterul necesar și proporțional al regulamentului în cauză. Acesta are un rol dublu și complementar.
71.      Pe de o parte, cu cât gradul de influență pe care terții îl pot exercita asupra activităților și a procesului decizional al federației care a adoptat regulamentul în cauză este mai redus, cu atât este mai puțin probabil ca regulamentul respectiv să fie considerat necesar și/sau proporțional pentru atingerea obiectivelor urmărite.
72.      Pe de altă parte, cu cât este mai mare impactul pe care îl are regulamentul în cauză asupra activității economice a terților, cu atât este mai probabil ca regulamentul respectiv să fie considerat inutil și/sau disproporționat pentru atingerea obiectivelor urmărite.
73.      În acest context, nu este necesar să adăugăm că o participare reală și semnificativă a terților interesați la procedura de adoptare a regulamentului în cauză ar contribui cu siguranță la asigurarea caracterului necesar și proporțional al acestuia, pe lângă consolidarea legitimității sale.
74.      Având în vedere cele de mai sus, considerăm că trebuie să se răspundă la prima întrebare adresată că articolul 101 alineatul (1) TFUE trebuie interpretat în sensul că jurisprudența Meca-Medina se aplică regulamentului unei federații sportive care privește utilizarea serviciilor întreprinderilor ce își desfășoară activitatea pe piețe situate în amonte sau în aval față de activitățile acelei federații (sau ale membrilor săi), cu condiția ca serviciile respective să poată avea o influență directă și semnificativă asupra activităților principale ale federației.
75.      După ce am sugerat un răspuns la prima întrebare preliminară și înainte de a trece la examinarea celei de a doua întrebări preliminare, am dori să adăugăm o observație finală.
76.      Înțelegem că dispozițiile contestate de reclamanții din litigiul principal sunt în mare măsură similare cu cele contestate de reclamanții din procedura care a determinat Landgericht Mainz (Tribunalul Regional din Mainz, Germania) să trimită cererea sa de decizie preliminară în cauza RRC Sports. În concluziile noastre prezentate în cauza respectivă, am încercat să contribuim la furnizarea unor indicații instanței de trimitere cu privire la modul în care jurisprudența Meca‑Medina ar trebui să fie aplicată în raport cu normele în discuție în procedura respectivă, care sunt, potrivit înțelegerii noastre, similare cu cele în discuție în prezenta cauză(69). Prin urmare, nutrim speranța ca aceste considerații dezvoltate în concluziile menționate ar putea fi de asemenea utile Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție).
B.      A doua întrebare
77.      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă criteriile stabilite în jurisprudența Meca-Medina trebuie aplicate în raport cu ansamblul normelor din regulament luate în considerare împreună sau în raport cu fiecare dintre normele respective în parte, în funcție de caracteristicile sale specifice (precum caracterul apropiat sau depărtat al normelor respective față de activitățile federației).
78.      În această privință, împărtășim opinia Comisiei potrivit căreia, în principiu, fiecare normă inclusă într-un regulament adoptat de un organism profesional sau de o federație sportivă ar trebui examinată separat. Normele respective pot avea un obiect diferit și pot viza piețe diferite și categorii diferite de întreprinderi (sau pot avea un impact asupra unor piețe diferite și a unor categorii diferite de întreprinderi). Această abordare a fost confirmată în mod clar în Hotărârea Superleague, în care Curtea a apreciat în mod individual compatibilitatea diferitelor norme în cauză.
79.      Cu toate acestea, pot exista situații în care ar fi artificial să se împartă un ansamblu de norme (un întreg regulament sau anumite părți ale unui regulament) în diferitele sale componente sau subcomponente, întrucât acestea constituie un ansamblu indivizibil, iar efectele ansamblului
respectiv de norme
nu pot fi apreciate în mod semnificativ decât dacă sunt luate în considerare în întregime. Ceea ce contează este mecanismul creat de aceste norme, iar faptul că poate fi introdus în una sau mai multe norme constituie o formalitate.
80.      În mod similar, pot exista norme care, privite fiecare în mod izolat, nu restrâng în mod semnificativ concurența, dar care, luate împreună, pot avea un impact mai semnificativ asupra competitivității pieței în cauză.
81.      În cele două situații descrise mai sus considerăm că o examinare adecvată, în temeiul normelor Uniunii în materie de concurență, a regulamentului unei federații impune autorităților competente să efectueze o analiză în care toate normele sau unele dintre acestea să fie evaluate împreună.
82.      De asemenea, trebuie să adăugăm că, în cadrul examinării, potrivit criteriilor stabilite în jurisprudența Meca-Medina, a normelor individuale sau a grupului de norme în cauză, ar trebui să se țină seama de gradul de apropiere (sau de depărtare) între activitatea federației și activitatea întreprinderilor care sunt afectate de normele federației, chiar dacă acestea sunt active pe o piață distinctă, dar totuși conexă. Astfel cum s-a explicat la punctele 70-72 de mai sus, este vorba despre un element deosebit de relevant pentru a aprecia dacă normele în cauză sunt necesare și proporționale, având în vedere contribuția adusă la promovarea interesului public urmărit de regulament.
83.      Având în vedere cele de mai sus, propunem Curții să răspundă la a doua întrebare preliminară că criteriile stabilite în jurisprudența Meca-Medina trebuie, în principiu, să fie aplicate pentru fiecare normă cuprinsă într-un regulament emis de o organizație profesională sau sportivă, cu excepția cazului în care, ca urmare a unor împrejurări specifice, o apreciere pertinentă impune ca unele dintre normele respective sau toate normele respective să fie evaluate împreună. În acest context, gradul de apropiere sau de depărtare dintre activitatea organizației și activitatea întreprinderilor terțe care sunt afectate de normele în cauză este un factor relevant pentru aprecierea caracterului necesar și proporțional al normelor în cauză în raport cu obiectivul legitim de interes general urmărit.
IV.    Concluzie
84.      În concluzie, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Bundesgerichtshof (Curtea Federală de Justiție, Germania) că articolul 101 TFUE trebuie interpretat în sensul că:
1) jurisprudența Meca-Medina se aplică regulamentului unei federații sportive care privește utilizarea serviciilor întreprinderilor ce își desfășoară activitatea pe piețe situate în amonte sau în aval față de activitățile acelei federații (sau ale membrilor săi), cu condiția ca serviciile respective să poată avea o influență directă și semnificativă asupra activităților principale ale federației;
2) criteriile stabilite în jurisprudența Meca-Medina trebuie, în principiu, să fie aplicate pentru fiecare normă cuprinsă într-un regulament emis de o organizație profesională sau sportivă, cu excepția cazului în care, ca urmare a unor împrejurări specifice, o apreciere pertinentă impune ca unele dintre normele respective sau toate normele respective să fie evaluate împreună. În acest context, gradul de apropiere sau de depărtare dintre activitatea organizației și activitatea întreprinderilor terțe care sunt afectate de normele în cauză este un factor relevant pentru aprecierea caracterului necesar și proporțional al normelor în cauză în raport cu obiectivul legitim de interes general urmărit.
1      Limba originală: engleza.
2      Hotărârea din 21 decembrie 2023, International Skating Union/Comisia (C-124/21 P, EU:C:2023:1012) (denumită în continuare „Hotărârea ISU”).
3      Hotărârea din 21 decembrie 2023, European Superleague Company (C-333/21, EU:C:2023:1011) (denumită în continuare „Hotărârea Superleague”).
4      Hotărârea din 21 decembrie 2023, Royal Antwerp Football Club (C-680/21, EU:C:2023:1010) (denumită în continuare „Hotărârea Royal Antwerp”).
5      Hotărârea din 4 octombrie 2024, FIFA (C-650/22, EU:C:2024:824) (denumită în continuare „Hotărârea FIFA”).
6      Hotărârea din 19 februarie 2002, Wouters ș.a. (C-309/99, EU:C:2002:98) (denumită în continuare „Hotărârea Wouters”).
7      Hotărârea din 18 iulie 2006, Meca-Medina și Majcen/Comisia (C-519/04 P, EU:C:2006:492) (denumită în continuare „Hotărârea Meca-Medina”).
8      A se vedea Hotărârea din 18 ianuarie 2024, Lietuvos notarų rūmai ș.a. (C-128/21, EU:C:2024:49, punctele 97-105), și Hotărârea din 25 ianuarie 2024, Em akaunt BG (C-438/22, EU:C:2024:71, punctele 21-35, precum și 42-54).
9      C-209/23 [...] (denumite în continuare „Concluziile prezentate în cauza RRC Sports”).
10      C-133/24 [...] (denumite în continuare „Concluziile prezentate în cauza CD Tondela”).
11      Circulara prevedea că remunerația poate fi stabilită ca plată forfetară unică sau ca remunerație în tranșe în raport cu despăgubirea de transfer rezultată în urma intermedierii în scopul cedării, al cărei cuantum nu poate fi însă apropiat de o participație procentuală.
12      A se vedea printre alții și cu trimiteri suplimentare, Monti, G., „Article 81 EC and public policy”, Common Market Law Review, vol. 39, nr. 5, 2002, p. 1068 și 1087-1090; Komninos, A.P., „Non-competition concerns: Resolution of conflicts in the Integrated Article 81 EC”, Working Paper (L) 08/05, The University of Oxford Centre for Competition Law and Policy, p. 10 și urm., Nazzini, R., „Article 81 EC between time present and time past: A normative critique of «restriction of competition» in EU law”, Common Market Law Review, vol. 53, nr. 2, 2006, p. 521 și urm., precum și Whish, R., Competition Law, ediția a 6-a, Oxford University Press, 2006, p. 126-131.
13      A se vedea prin analogie Hotărârea din 18 septembrie 2001, M6 ș.a./Comisia (T-112/99, EU:T:2001:215, punctele 75-77).
14      Pentru a cita doar câteva dintre acestea: Hotărârea din 11 septembrie 2014, CB/Comisia (C‑67/13 P, EU:C:2014:2204), Hotărârea din 6 septembrie 2017, Intel/Comisia (C-413/14 P, EU:C:2017:632), Hotărârea din 2 aprilie 2020, Budapest Bank ș.a. (C-228/18, EU:C:2020:265), Hotărârea din 30 ianuarie 2020, Generics (UK) ș.a. (C-307/18, EU:C:2020:52), și Hotărârea din 10 septembrie 2024, Google și Alphabet/Comisia (Google Shopping) (C-48/22 P, EU:C:2024:726).
15      A se vedea mai detaliat Concluziile noastre prezentate în cauza RRC Sports, punctul 26.
16      A se vedea în special Hotărârea din 5 decembrie 2024, Tallinna Kaubamaja Grupp și KIA Auto (C-606/23, EU:C:2024:1004, punctul 22 și urm.).
17      A se vedea în acest sens, de exemplu, Hotărârea din 4 iunie 2009, T-Mobile Netherlands ș.a. (C‑8/08, EU:C:2009:343, punctele 36-39).
18      Hotărârea din 11 septembrie 2014, CB/Comisia (C-67/13 P, EU:C:2014:2204, punctele 48-87).
19      Hotărârea din 2 aprilie 2020, Budapest Bank ș.a. (C-228/18, EU:C:2020:265, punctele 51-86).
20      Hotărârea din 26 octombrie 2023, EDP – Energias de Portugal ș.a. (C-331/21, EU:C:2023:812, punctele 87-94).
21      Hotărârea din 19 septembrie 2024, Booking.com și Booking.com (Deutschland) (C-264/23, EU:C:2024:764, punctul 51).
22      Ibidem, punctul 52.
23      Astfel, atât în Hotărârea Wouters (punctul 109 din hotărâre), cât și în Hotărârea Meca-Medina (punctele 42 și 47 din hotărâre), Curtea a considerat că un precedent relevant îl reprezintă Hotărârea din 15 decembrie 1994, DLG (C-250/92, EU:C:1994:413), în care a fost considerată aplicabilă teoria restricțiilor accesorii. Cu privire la acest aspect, a se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Rantos prezentate în cauza European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2022:993, punctele 87-92).
24      A se vedea punctul 30 din aceste concluzii.
25      Facem trimitere în această privință
doar la Concluziile avocatului general Jacobs prezentate în cauzele conexate Pavlov ș.a. (C-180/98-C-184/98, EU:C:2000:151, punctul 92): „Am susținut că particularitățile piețelor serviciilor profesionale necesită un anumit tip de reglementare. Criticii autoreglementării de către organismele profesionale insistă ca statul sau cel puțin organismele de reglementare controlate de stat să reglementeze profesiile, deoarece există riscul de utilizare abuzivă a competențelor de reglementare. Cu toate acestea, din punct de vedere economic, se conturează din nou o problemă din punctul de vedere al informațiilor. Natura complexă a serviciilor în cauză și evoluția lor constantă, determinată de progresele rapide în materie de cunoștințe și dezvoltări tehnice, îngreunează adoptarea de către parlamente și guverne a normelor detaliate și actualizate necesare. Autoreglementarea de către membrii cu experiență ai profesiilor este adesea mai adecvată, întrucât permite să se reacționeze cu flexibilitatea necesară. Astfel, principala provocare pentru fiecare sistem de drept al concurenței constă în a preveni utilizările abuzive ale competențelor de reglementare fără a elimina autonomia de reglementare a profesiilor.”
26      Pentru a o distinge de „accesorietatea normativă” din Hotărârea Meca-Medina, la această linie jurisprudențială se face uneori referire prin utilizarea sintagmei „accesorietate comercială”. A se vedea, de exemplu, Whish, R., nota de subsol 12,
op. cit., p. 128.
27      A se vedea de exemplu Hotărârea din 25 octombrie 1977, Metro SB-Großmärkte/Comisia (26/76, EU:C:1977:167, punctul 22), și Hotărârea din 28 ianuarie 1986, Pronuptia de Paris (161/84, EU:C:1986:41, punctele 15-27).
28      A se vedea Hotărârea Superleague, punctul 183 și jurisprudența citată (sublinierea noastră).
29      Punctul 97 din hotărârea menționată.
30      Punctele 43 și 45 din hotărârea menționată. A se vedea de asemenea articolul 165 alineatul (2) TFUE.
31      Hotărârea din 28 februarie 2013, Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas (C-1/12, EU:C:2013:127, punctul 95) (denumită în continuare „Hotărârea OTOC”).
32      Hotărârea din 18 iulie 2013 (C-136/12, EU:C:2013:489, punctele 55 și 56).
33      Hotărârea din 4 septembrie 2014, API ș.a. (C-184/13-C-187/13, C-194/13, C-195/13 și C‑208/13, EU:C:2014:2147, punctele 50 și 51).
34      Desigur, această situație nu poate fi extinsă până la acordarea formală de către autoritățile statelor membre a unor competențe normative unei asociații profesionale, menținându-și în același timp competența de a stabili criteriile de interes general și principiile esențiale în care trebuie să se încadreze normele asociației, precum și competența de a adopta decizii în ultimă instanță. Astfel, în asemenea cazuri, normele care sunt adoptate de asociația profesională păstrează un caracter etatic și nu intră sub incidența normelor din tratat aplicabile întreprinderilor. A se vedea în acest sens Hotărârea OTOC, punctul 54.
35      Punctul 110 din hotărârea
menționată (sublinierea noastră). A se vedea de asemenea punctele 105 și 107 din aceeași hotărâre.
36      Sublinierea noastră. A se vedea Hotărârea Superleague (punctul 197), Hotărârea Royal Antwerp (punctul 124) și Hotărârea FIFA (punctul 156).
37      Astfel cum a arătat avocatul general Léger în Concluziile prezentate în cauza Wouters ș.a. (C‑309/99, EU:C:2001:390), însăși noțiunea de „asociere de întreprinderi” are un rol specific în cadrul (în prezent) articolului 101 alineatul (1) TFUE, întrucât „acesta urmărește să împiedice întreprinderile să se sustragă normelor de concurență prin simpla raportare la forma în care își coordonează comportamentul pe piață. Pentru a garanta efectivitatea acestui principiu [articolul 101 alineatul (1) TFUE] vizează nu numai modalitățile directe de coordonare a comportamentelor între întreprinderi (acorduri și practici concertate), ci și formele instituționalizate de cooperare în cadrul cărora acestea acționează prin intermediul unei structuri colective sau al unui organ comun”. A se vedea punctul 62 din concluziile menționate.
38      În acest sens, a se vedea în special Hotărârea din 25 octombrie 1977, Metro SB‑Großmärkte/Comisia (26/76, EU:C:1977:167, punctul 21), Hotărârea din 26 ianuarie 2005, Piau/Comisia (T-193/02, EU:T:2005:22, punctele 100-106), Hotărârea din 23 noiembrie 2006, Asnef-Equifax și Administración del Estado (C-238/05, EU:C:2006:734, punctul 67), și Hotărârea din 25 ianuarie 2024, Em akaunt BG (C-438/22, EU:C:2024:71, punctul 33). Am prezentat câteva considerații cu privire la articolul 101 alineatul (3) TFUE la punctele 75-95 din Concluziile noastre prezentate în cauza RRC Sports.
39      A se vedea, cu privire la acest aspect, Mavroidis, P.C. și Neven, D., „Legitimate objectives in antitrust analysis: The FIFA regulation of agents and the right to regulate football in Europe”, Concurrences nr. 1-2024, articolul nr. 117111.
40      Punctul 100 din hotărâre.
41      Hotărârea din 30 septembrie 2004, Meca-Medina și Majcen/Comisia (T-313/02, EU:T:2004:282, punctele 38 și 46).
42      Hotărârea din 4 septembrie 2014, API ș.a. (C-184/13-C-187/13, C-194/13, C-195/13 și C‑208/13, EU:C:2014:2147, punctele 46 și 47).
43      Hotărârea din 10 decembrie 2014, ONP ș.a./Comisia (T-90/11, EU:T:2014:1049, punctul 347).
44      Punctul 99 din hotărârea menționată.
45      A se vedea în special jurisprudența menționată la notele de subsol 2-5 și 7 de mai sus.
46      Punctul 183 din hotărârea menționată.
47      A se vedea Hotărârea Meca-Medina, punctele 43-45.
48      A se vedea printre altele Hotărârea din 15 decembrie 1995, Bosman (C-415/93, EU:C:1995:463, punctul 106), și Hotărârea din 16 martie 2010, Olympique Lyonnais (C-325/08, EU:C:2010:143, punctul 39).
49      A se vedea în acest sens Hotărârea FIFA, punctul 99.
50      Brandenburger, A.M. și Nalebuff, B.J., Co-opetition:
A Revolution Mindset that Combines Competition and Cooperation, Crown Business, 1996.
51      A se vedea în această privință și Concluziile noastre prezentate în cauza RRC Sports, punctul 91.
52      C-680/21, EU:C:2023:188, punctele 56-60.
53      A se vedea, de exemplu, Biroul Națiunilor Unite pentru Droguri și Criminalitate, „Global report on corruption in sport”, 2022 (disponibil online), p. 3. A se vedea de asemenea Comunicarea Comisiei intitulată „Dezvoltarea dimensiunii europene a sportului” din 18 ianuarie 2011, COM(2011) 12 final, secțiunea 4.1. Cu privire la acest aspect, a se vedea de asemenea punctul 94 din Concluziile noastre prezentate în cauza RRC Sports.
54      În mod similar, Van Rompuy, B., „EU Court of Justice delineates the scope of the Wouters exception”, Kluwer Competition Law Blog, 15 ianuarie 2024.
55      A se vedea în acest context Concluziile avocatului general Rantos prezentate în cauza European Superleague Company (C-333/21, EU:C:2022:993, punctul 89 și jurisprudența citată).
56      A se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2011, Football Association Premier League ș.a. (C-403/08 și C-429/08, EU:C:2011:631, punctele 134-146), și Hotărârea Superleague, punctele 210-241. În ambele cazuri, eventuala aplicare a jurisprudenței Meca-Medina în cazul măsurilor examinate nu a fost nici măcar luată în considerare.
57      A se vedea Hotărârea din 30 septembrie 2004, Meca-Medina și Majcen/Comisia (T-313/02, EU:T:2004:282, punctul 57). În recurs, a se vedea punctul 46 și urm. din Hotărârea Meca‑Medina a Curții.
58      A se vedea punctele 23-45 din concluziile menționate.
59      Punctul 185 din hotărârea menționată. În realitate, jurisprudența nu a fost foarte clară cu privire la acest aspect: a se compara Hotărârea din 23 noiembrie 2017, CHEZ Elektro Bulgaria și FrontEx International (C-427/16 și C-428/16, EU:C:2017:890, punctul 53), cu jurisprudența citată la punctul 183 din Hotărârea Superleague. Cu toate acestea, așa cum am explicat mai sus, această cerință a fost amintită în mod constant în jurisprudența referitoare la accesorialitatea comercială.
60      A se vedea, de exemplu, Weatherill, S., „The impact of the rulings of 21 December 2023 on the structure of EU sports law”,
The International Sports Law Journal, vol. 23, 2023, p. 409-415.
61      Este interesant să se observe că recent s-a susținut (Gryllos, G., „Anticompetitive object/effect: An overview of EU and national case law”, 21 martie 2025, e-Competition, art. nr. 123946, p. 9) că cerințele în jurisprudența Uniunii ca obiectivele legitime de interes general să nu fie de natură anticoncurențială și ca măsura în discuție să nu elimine întreaga concurență amintește de poziția adoptată de Curtea Supremă a Statelor Unite în unele cauze în legătură cu sportul. În cauzele respective, această instanță a refuzat să rețină o excepție specială de la Sherman Act în favoarea unor restricții privind comerțul impuse de federații sportive pentru motivul că aceste restricții servesc obiective sociale mai importante decât concurența. A se vedea recent avizul Curții Supreme a Statelor Unite din 21 iunie 2021 [141 S. Ct. 2141 (2021)].
62      Pe această piață, cluburile și jucătorii sunt implicați exclusiv în calitate de beneficiari ai serviciilor.
63      2021/2058 (INI) (JO 2022, C 224, p. 2). Sublinierea noastră. În opinia noastră, termenul „reforme recente” este utilizat prin referire la reformele care au condus la adoptarea Regulamentului FIFA pentru agenții din fotbal.
64      A se vedea de exemplu „Study on sports agents in the European Union”, un studiu comandat de Comisia Europeană, noiembrie 2009, p. 3, 4, 168 și 169, precum și Parrish, R.  et al, „Promoting and Supporting Good Governance in the European Football Agents Industry – Final Report”, publicat de Comisia Europeană, 2019, p. 3, 4, 95, 96 și 127-129.
65      A se vedea mai sus punctul 32 din prezentele concluzii.
66      A se vedea mai sus punctul 42 din prezentele concluzii.
67      A se vedea mutatis mutandis Hotărârea din 11 aprilie 2000, Deliège (C-51/96 și C-191/97, EU:C:2000:199, punctele 56 și 57).
68      A se vedea punctele 17-28 din concluziile menționate.
69      A se vedea punctele 53-113 din concluziile menționate.