62019CC0697
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL GIOVANNI PITRUZZELLA
prezentate la 3 iunie 2021 (
1
)
Cauzele C‑697/19 P‑C‑700/19 P
Sony Corporation și Sony Electronics, Inc. (C‑697/19 P)
Sony Optiarc și Sony Optiarc America (C‑698/19 P)
Quanta Storage, Inc. (C‑699/19 P)
Toshiba Samsung Storage Technology Corp.,
Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. (C‑700/19 P)
împotriva
Comisiei Europene
„Recurs – Concurență – Înțelegeri – Unități de disc optic – Decizie prin care se constată o încălcare a articolului 101 TFUE și a articolului 53 din Acordul privind SEE – Acorduri coluzive privind cereri de ofertă organizate de doi fabricanți de computere – Încălcare unică și continuă – Încălcări individuale care o compun – Obligația de motivare – Încălcarea dreptului la apărare – Calcularea cuantumului amenzilor – Orientările din 2006 privind calcularea amenzilor – Principiile proporționalității și egalității de tratament”
1.
Prezentele concluzii privesc patru recursuri formulate de furnizori de unități de disc optic (Sony Corporation, Sony Electronics, Sony Optiarc, Sony Optiarc America, Quanta Storage, Toshiba Samsung Storage Technology Corp. și Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp., denumite în continuare „recurentele”) având ca obiect anularea a patru hotărâri ale Tribunalului Uniunii Europene (
2
), prin care Tribunalul a respins acțiunile introduse împotriva Deciziei C(2015) 7135 final a Comisiei din 21 octombrie 2015 referitoare la o procedură inițiată în temeiul articolului 101 TFUE și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul AT.39639 – Unități de disc optic) (denumită în continuare „decizia în litigiu”) (
3
).
2.
Curtea a solicitat în mod expres aprofundarea a două probleme juridice, comune într‑o mare măsură tuturor cauzelor, și, prin urmare, prezentele concluzii se vor concentra asupra acestor aspecte specifice: 1) formula adoptată de Comisie pentru a reține, pe lângă o încălcare unică și continuă, și încălcări distincte menite să compună încălcarea unică și continuă respectivă, fără a furniza motive independente de cele dezvoltate pentru a caracteriza încălcarea unică și continuă; 2) problema stabilirii sancțiunii în cazul vânzărilor între participanții la înțelegere sau al împărțirii câștigurilor.
3.
Curtea are ocazia, în primul rând, să precizeze raportul dintre încălcarea unică și comportamentele individuale în legătură în special cu obligația de motivare a deciziei finale și cu dreptul la apărare al părților din procedură și, în al doilea rând, să clarifice limitele puterii de apreciere a Comisiei în raport cu principiile egalității de tratament și proporționalității în cazul vânzărilor între participanții la înțelegere sau al împărțirii câștigurilor.
4.
Vom descrie succint situația de fapt din cauză, care este comună celor patru recursuri, și exclusiv pentru nevoile analizei problemelor a căror aprofundare ne‑a fost solicitată (
4
).
I. Situația de fapt
5.
La 14 ianuarie 2009, Comisia a primit o cerere de imunitate formulată de Philips în temeiul Comunicării Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului amenzilor în cauzele referitoare la înțelegeri (
5
). La 29 ianuarie și la 2 martie 2009, această solicitare a fost completată pentru a include, pe lângă Philips, Lite‑On și întreprinderea lor comună, Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporation (denumită în continuare „PLDS”).
6.
La 29 iunie 2009, Comisia a adresat o cerere de informații întreprinderilor care desfășoară activități în domeniul unităților de disc optic (denumite în continuare „ODD”). La 30 iunie 2009, Comisia a acordat imunitate condiționată în favoarea Philips, Lite‑On și Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporation. La 4 și la 6 august 2009, Hitachi‑LG Data Storage, Inc. și Hitachi‑LG Data Storage Korea, Inc. (denumite în continuare, împreună, „HLDS”) au prezentat Comisiei o cerere de reducere a amenzii în temeiul comunicării menționate.
7.
La 18 iulie 2012, Comisia a adresat o comunicare privind obiecțiunile (denumită în continuare „comunicarea privind obiecțiunile”) împotriva a 13 furnizori de ODD, printre care Sony Corporation și Sony Electronics, Sony Optiarc și Sony Optiarc America, Quanta Storage, Toshiba Samsung Storage Technology și Toshiba Samsung Storage Technology Korea.
8.
Comisia a susținut că aceste societăți au încălcat articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (SEE) prin participarea la o înțelegere privind ODD în perioada cuprinsă între 5 februarie 2004 și 29 iunie 2009, constând în coordonarea comportamentului lor în legătură cu procedurile de cerere de ofertă organizate de doi producători de computere, Dell și HP.
9.
La 21 octombrie 2015, Comisia a adoptat decizia în litigiu.
10.
În decizia în litigiu, Comisia a constatat că participanții la înțelegere și‑au coordonat comportamentul concurențial cel puțin în perioada cuprinsă între 23 iunie 2004 și 25 noiembrie 2008. Comisia a declarat că această coordonare s‑a realizat prin intermediul unei rețele de contacte bilaterale paralele. Comisia a declarat că participanții la înțelegere urmăreau să își adapteze volumele de pe piață și să se asigure că prețurile rămân la niveluri mai ridicate decât ar fi fost în absența acestor contacte bilaterale.
11.
În decizia în litigiu, Comisia a precizat că coordonarea dintre participanții la înțelegere viza conturile de clienți ale Dell și HP, cei doi „players” majori de pe piața globală a PC‑urilor. Potrivit Comisiei, pe lângă negocierile bilaterale cu furnizorii lor de ODD, Dell și HP au aplicat proceduri de cerere de ofertă standardizate, care s‑au desfășurat cel puțin trimestrial. Comisia a constatat că participanții la înțelegere au utilizat rețeaua lor de contacte bilaterale pentru manipularea acestor proceduri de cerere de ofertă, contracarând astfel încercările clienților lor de a stimula concurența prin prețuri.
12.
Pentru calcularea cuantumului amenzii aplicate recurentelor, Comisia s‑a întemeiat pe Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003 (
6
) (denumite în continuare „Orientările privind calcularea amenzilor”).
13.
În primul rând, pentru a determina cuantumul de bază al amenzii, Comisia a considerat că, având în vedere diferențele semnificative în ceea ce privește durata participării furnizorilor și pentru a reflecta mai bine impactul real al înțelegerii, era adecvat să se recurgă la o medie anuală calculată pe baza valorii reale a vânzărilor realizate de întreprinderi în cursul lunilor calendaristice complete de participare a acestora la încălcare. În continuare, Comisia a explicat că valoarea vânzărilor a fost calculată pe baza vânzărilor de ODD destinate laptopurilor și computerelor desktop facturate entităților HP și Dell situate în SEE.
14.
Comisia a stabilit de asemenea că, dat fiind că comportamentul anticoncurențial referitor la HP a început mai târziu și pentru a ține seama de evoluția înțelegerii, va calcula valoarea respectivă a vânzărilor separat pentru HP și pentru Dell și că va aplica doi coeficienți de multiplicare în funcție de durată.
15.
În ceea ce privește Sony Corporation, Sony Electronics, Sony Optiarc și Sony Optiarc America, întrucât participarea lor la contactele cu HP nu a fost dovedită, Comisia nu a reținut răspunderea acestora decât pentru coordonarea lor față de Dell.
16.
În al doilea rând, Comisia a decis că, având în vedere că acordurile de coordonare a prețurilor se numărau, prin însăși natura lor, printre cele mai grave încălcări ale articolului 101 TFUE și ale articolului 53 din Acordul privind SEE, iar înțelegerea privea cel puțin SEE, procentajul aplicat în considerarea gravității încălcării în speță va fi de 16 % pentru toți destinatarii deciziei în litigiu.
17.
În plus, Comisia a declarat că, având în vedere circumstanțele speței, a decis să adauge un cuantum adițional de 16 % în scop disuasiv.
18.
Comisia a redus cu 3 % amenda aplicată Sony Corporation, Sony Electronics, Sony Optiarc și Sony Optiarc America, pentru a ține seama de faptul că nu au avut cunoștință de partea din încălcarea unică și continuă referitoare la HP, în scopul de a reflecta în mod adecvat și suficient caracterul mai puțin grav al comportamentului lor.
19.
Comisia a considerat că, întrucât Sony Corporation și Sony Electronics au realizat o cifră de afaceri la nivel mondial de 59252000000 de euro în cursul exercițiului financiar anterior adoptării deciziei în litigiu, era adecvat să se aplice cuantumului de bază un coeficient de multiplicare de 1,2.
20.
În sfârșit, întrucât cuantumul de bază ajustat al amenzii aplicate Toshiba Samsung Storage Technology și Toshiba Samsung Storage Technology Korea a atins plafonul de 10 % din cifra lor de afaceri, Comisia a trebuit să efectueze o nouă ajustare, în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003.
21.
Dispozitivul deciziei în litigiu, în ceea ce privește societățile care au participat la înțelegere, are următorul cuprins:
„Articolul 1
Următoarele întreprinderi au încălcat articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind SEE prin participarea, în perioadele indicate, la o încălcare unică și continuă, care a constat în mai multe încălcări distincte, constând în acorduri de coordonare a prețurilor, în sectorul unităților de disc optic care acoperă întregul teritoriu al SEE:
[…]
(e)
Toshiba Samsung Storage Technology și Toshiba Samsung Storage Technology Korea, în perioada cuprinsă între 23 iunie 2004 și 17 noiembrie 2008, pentru coordonarea acestora față de Dell și de HP;
(f)
Sony Corporation și Sony Electronics, în perioada cuprinsă între 23 august 2004 și 15 septembrie 2006, pentru coordonarea acestora în ceea ce privește Dell;
(g)
Sony Optiarc […], în perioada cuprinsă între 25 iulie 2007 și 29 octombrie 2008, și Sony Optiarc America […], în perioada cuprinsă între 25 iulie 2007 și 31 octombrie 2007, pentru coordonarea acestora față de Dell;
(h)
Quanta Storage, în perioada cuprinsă între 14 februarie 2008 și 28 octombrie 2008, pentru coordonarea sa față de Dell și de HP.
[…]
Articolul 2
Pentru încălcarea menționată la articolul 1 se aplică următoarele amenzi:
[…]
(e)
Toshiba Samsung Storage Technology și Toshiba Samsung Storage Technology Korea, răspunzătoare în solidar: 41304000 de euro;
(f)
Sony Corporation și Sony Electronics, răspunzătoare în solidar: 21024000 de euro;
(g)
Sony Optiarc […]: 9782000 de euro, din care 5433000 de euro în solidar cu Sony Optiarc America […];
(h)
Quanta Storage: 7146000 de euro.”
II. Procedura în fața Tribunalului de Primă Instanță și hotărârile atacate
22.
Prin cererile introductive depuse la grefa Tribunalului de Primă Instanță la 29 decembrie 2015, la 31 decembrie 2015 și, respectiv, la 5 ianuarie 2016, recurentele au formulat patru acțiuni distincte, înregistrate drept cauzele T‑762/15, T‑763/19, T‑772/15 și T‑8/16, având ca obiect, cu titlu principal, anularea deciziei în litigiu în măsura în care le privește și, cu titlu subsidiar, reducerea cuantumului amenzii aplicate.
23.
Prin hotărârile atacate, Tribunalul a respins toate motivele acțiunii invocate de recurente și, în consecință, acțiunile în totalitate.
III. Procedura în fața Curții și concluziile părților
24.
Prin recursurile formulate, recurentele solicită Curții, cu titlu principal, anularea hotărârii atacate și admiterea concluziilor prezentate în primă instanță și obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată. Cu titlu subsidiar, în cazul în care litigiul nu este în stare de judecată, recurentele solicită trimiterea cauzei la Tribunalul de Primă Instanță spre rejudecare și soluționarea odată cu fondul a cererii privind cheltuielile de judecată efectuate în primă instanță și în recurs.
25.
Comisia solicită Curții respingerea recursurilor formulate de recurente și obligarea acestora la plata cheltuielilor de judecată.
IV. Analiză (
7
)
26.
În susținerea recursurilor formulate, recurentele din cauzele C‑697/19 P și C‑698/19 P invocă patru motive, care au aproape același conținut, referitoare la aprecierea de către Tribunal a existenței unei încălcări unice și continue, la durata încălcării unice și continue, la definirea încălcării unice și continue și la cuantumul amenzii aplicate.
27.
În susținerea recursului formulat, recurenta din cauza C‑699/19 P invocă cinci motive referitoare la aprecierea Tribunalului de Primă Instanță cu privire la dispozitivul deciziei în litigiu, în care se afirmă că încălcarea unică și continuă imputată recurentelor constă în mai multe încălcări distincte, la împrejurarea că anumite elemente de probă ar fi fost denaturate, la durata participării recurentei la încălcarea unică și continuă, la cunoașterea de către recurentă, pretinsă și nedovedită, a unei încălcări unice și continue și la cuantumul amenzii aplicate.
28.
În susținerea recursului formulat, recurentele din cauza C‑700/19 P invocă patru motive referitoare la aprecierea Tribunalului de Primă Instanță cu privire la dispozitivul deciziei în litigiu, în care se precizează că încălcarea unică și continuă imputată constă în mai multe încălcări distincte, la existența unei încălcări unice și continue, la încălcarea dreptului la apărare și la competența Comisiei.
29.
Cu titlu introductiv, arătăm că în cele patru recursuri au fost formulate argumentări aproape analoage în cadrul unor motive de recurs (
8
).
30.
Astfel, recurentele împărtășesc criticile referitoare la dispozitivul deciziei în litigiu, în care Comisia a constatat o încălcare unică și continuă, adăugând precizarea „compusă din mai multe încălcări distincte”. În opinia recurentelor, această „dublă calificare” – încălcare unică și continuă și încălcări distincte – nu era indicată în mod clar în comunicarea privind obiecțiunile și nu era suficient motivată în decizia în litigiu.
31.
În plus, unele dintre recurente sunt de acord și cu privire la problema stabilirii sancțiunii, în special în ceea ce privește o pretinsă încălcare a principiilor proporționalității și egalității de tratament.
32.
La cererea Curții, ne vom concentra analiza, în primul rând, pe problema „dublei calificări”, care, după cum am arătat, este comună tuturor recurentelor, și pe motivele de recurs care se referă la aceasta (A), iar, în al doilea rând, vom aprofunda al patrulea motiv de recurs, invocat în cauzele C‑697/19 P și C‑698/19 P, referitor la stabilirea sancțiunii (B).
A.
Cu privire la dubla calificare
1. Rezumatul argumentelor părților
– a) Cu privire la încălcarea dreptului la apărare
33.
Recurentele susțin că hotărârile atacate sunt afectate de erori de drept, în măsura în care Tribunalul a concluzionat că Comisia nu le‑a încălcat dreptul la apărare prin faptul că le‑a imputat, pentru prima dată în decizia în litigiu, participarea la mai multe încălcări distincte.
34.
În comunicarea privind obiecțiunile se menționa, în special la punctele 310, 317 și 318, existența unei încălcări unice și continue. Totuși, în decizia în litigiu, Comisia a reținut pentru prima dată că încălcarea unică și continuă era compusă din mai multe încălcări distincte.
35.
Această decizie se îndepărtează, așadar, în mod substanțial de calificarea din comunicarea privind obiecțiunile și, în consecință, recurentelor nu li s‑a dat posibilitatea, înainte de adoptarea acestei decizii, să conteste calificarea fiecărui contact drept încălcare separată și autonomă. Procedând astfel, Tribunalul nu ar fi ținut seama de Hotărârea din 6 decembrie 2012, Comisia/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778), și de Hotărârea Tribunalului din 10 octombrie 2014, Soliver/Comisia (T‑68/09, EU:T:2014:867).
36.
În plus, diferitele combinații ale contactelor anticoncurențiale menționate în comunicarea privind obiecțiunile ar fi putut determina numeroase încălcări posibile. Prin urmare, chiar dacă s‑ar considera că faptele și probele aferente au fost deja prezentate în comunicarea privind obiecțiunile, calificarea juridică pe care Comisia intenționa să o dea acestor fapte nu este prezentă în comunicarea privind obiecțiunile. Rezultă că recurentele nu au putut să se apere, întrucât nu au înțeles calificarea reținută pentru fiecare încălcare posibilă.
37.
În observațiile sale, Comisia amintește, cu titlu introductiv, că Tribunalul de Primă Instanță a confirmat decizia în litigiu în ceea ce privește încălcarea unică și continuă și amenda. Argumentele invocate de recurente cu privire la partea din dispozitiv în care se afirmă, cu titlu incident, că încălcarea unică și continuă constă în mai multe încălcări distincte ar fi, așadar, inadmisibile.
38.
În continuare, Comisia susține că Tribunalul în mod corect a respins criticile recurentelor referitoare la o pretinsă încălcare a dreptului lor la apărare. În primul rând, recurentele își întemeiază argumentele pe o premisă de fapt eronată. Din hotărârile atacate reiese în mod clar că, prin comunicarea privind obiecțiunile, fuseseră deja informate cu privire la fiecare încălcare. Afirmația recurentelor potrivit căreia Comisia nu le‑ar fi audiat cu privire la încălcările individuale este contrazisă de formularea clară a considerentelor (353), (354) și (375) ale comunicării privind obiecțiunile și se întemeiază pe o interpretare eronată a jurisprudenței, întrucât Curtea a declarat deja că unul sau mai multe elemente ale unei serii de acte sau ale unui comportament continuu pot constitui în sine o încălcare a articolului 101 TFUE.
39.
În continuare, Comisia arată că recurentele au fost audiate atât cu privire la încălcarea unică și continuă, cât și cu privire la încălcările individuale care o compun, astfel încât nu se poate considera că dreptul lor la apărare a fost încălcat. În cursul procedurii administrative, recurentelor li s‑a dat posibilitatea de a înțelege că au fost de asemenea acuzate de comportamente individuale care constituie încălcarea unică și continuă.
– b) Cu privire la încălcarea unică și continuă compusă în mod necesar din mai multe încălcări distincte
40.
Recurentele susțin că Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat că o încălcare unică și continuă constă în mod necesar în mai multe încălcări distincte.
41.
Considerând că o încălcare unică și continuă constă în mod necesar în încălcări distincte, Tribunalul a ajuns la o concluzie contrară jurisprudenței Tribunalului (
9
) și a Curții de Justiție (
10
), care reține doar posibilitatea, iar nu necesitatea ca o încălcare unică și continuă să constea în încălcări distincte.
42.
În opinia Comisiei, recurentele ar fi denaturat conținutul hotărârilor atacate. Tribunalul s‑a limitat la a considera că o încălcare unică și continuă presupune „o serie de comportamente” care, în sine, pot fi calificate drept încălcări distincte. Tribunalul a adăugat că în speță încălcarea unică și continuă consta efectiv în încălcări distincte cu privire la care recurentele fuseseră audiate.
– c) Cu privire la motivarea insuficientă și contradictorie
43.
Recurentele reproșează Tribunalului că a săvârșit o eroare de drept atunci când a concluzionat că decizia în litigiu este motivată suficient în ceea ce privește existența mai multor încălcări distincte.
44.
Motivarea în cauză nu a permis o înțelegere corectă a măsurii luate, nu a arătat motivele aferente și a prezentat contradicții interne (
11
).
45.
Comisia nu a explicat, în decizia în litigiu, nici natura și întinderea acestor încălcări distincte, nici calificarea lor drept acord sau practică concertată în sensul articolului 101 TFUE. În plus, Tribunalul nu a explicat motivele și probele în susținerea fiecărei calificări și nici nu a identificat întreprinderile răspunzătoare pentru fiecare încălcare.
46.
În răspunsul său, Comisia susține că aceste argumente trebuie respinse.
47.
Recurentele ar fi putut înțelege motivele deciziei și ar fi avut posibilitatea să își prezinte argumentele cu privire la fiecare dintre contactele anticoncurențiale care le‑au fost atribuite.
48.
În continuare, Comisia arată că, odată ce s‑a stabilit prezența elementelor unei încălcări a articolului 101 alineatul (1) TFUE, este irelevant dacă forma de coluziune este calificată drept acord sau drept practică concertată (
12
). Comisia afirmă de asemenea că Tribunalul de Primă Instanță în mod corect a recunoscut că recurentele au considerat eronat că decizia în litigiu ar fi trebuit să califice individual fiecare încălcare drept „acorduri” sau „practici concertate”.
2. Apreciere
49.
Problema juridică asupra căreia ne vom concentra analiza este corectitudinea sau necorectitudinea părții din hotărârea atacată în care s‑a considerat că formula adoptată de Comisie în dispozitivul deciziei în discuție în prezentele cauze este compatibilă cu dreptul Uniunii.
50.
În special, prin intermediul celui de al treilea motiv invocat în cauzele C‑697/19 P și C‑698/19 P și al primului motiv invocat în cauzele C‑699/19 P și C‑700/19 P, se solicită Curții să examineze aspectul dacă Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a respins argumentele recurentelor potrivit cărora Comisia le‑ar fi încălcat dreptul la apărare prin faptul că le‑a acuzat, pentru prima dată în decizia în litigiu, că au participat la mai multe încălcări distincte.
51.
În decizia finală, după ce a constatat încălcarea articolului 101 TFUE și a articolului 53 din Acordul privind SEE ca urmare a participării părților implicate la o încălcare unică și continuă în perioadele indicate, Comisia a adăugat că această încălcare unică și continuă este „compusă” din mai multe încălcări distincte.
52.
Tribunalul, confirmând în primă instanță decizia Comisiei, a afirmat în hotărârea atacată că „[n]oțiunea de încălcare unică și continuă presupune un ansamblu de comportamente adoptate de diferite părți care urmăresc același obiectiv economic anticoncurențial” (punctul 238). Precum și că „[d]in însuși conceptul de încălcare unică și continuă rezultă, așadar, că aceasta presupune un model de comportament. Reclamantele nu pot, așadar, să susțină că Comisia și‑a modificat concluziile prin includerea, pe lângă o încălcare unică și continuă, a diverse contacte bilaterale, dat fiind că tocmai aceste contacte bilaterale compun încălcarea unică respectivă” (punctul 239). Și de asemenea că, „[p]rin urmare, în considerentul (352) al deciziei atacate nu există nicio incoerență, întrucât Comisia a afirmat în cuprinsul acestuia că contactele constituiau încălcări individuale și, în același timp, răspundeau criteriilor unei încălcări unice și continue” (punctul 240) (
13
).
53.
Tribunalul pare, așadar, să susțină teza potrivit căreia încălcarea unică și continuă ar presupune o pluralitate de comportamente ilicite și, pentru acest motiv, faptul că în comunicarea privind obiecțiunile Comisia a imputat în mod expres părților numai încălcarea unică și continuă nu ar împiedica‑o să considere, în decizia finală, că s‑a constatat caracterul ilicit din punct de vedere concurențial și al diverselor comportamente care compun încălcarea unică și continuă.
54.
Ar rezulta din aceasta, în opinia părților, că Comisia a considerat, cu aprobarea Tribunalului, că s‑a constatat că sunt fapte ilicite în materie de concurență atât încălcarea unică și continuă, cât și comportamentele individuale care s‑au succedat între întreprinderile concurente în perioada indicată pentru încălcarea unică.
55.
Considerăm că, pentru a aprecia conținutul afirmațiilor de principiu amintite este necesar în primul rând să analizăm noțiunea de încălcare unică și continuă în jurisprudența Curții pentru a vedea dacă cele afirmate de Tribunal în susținerea corectitudinii deciziei Comisiei sunt compatibile cu ea: aceasta atât din punctul de vedere al dreptului la apărare al părților din procedură și din cauză, cât și din punctul de vedere al caracterului adecvat al motivării Comisiei și, în final, a Tribunalului.
56.
În esență, problemele care trebuie examinate privesc: a) aspectul dacă Comisia trebuie sau nu să califice din punct de vedere juridic episoadele coluzive individuale în cazul unei încălcări unice și continue; b) conținutul efectiv care trebuie conferit diverselor expresii utilizate (încălcări, fapte, contacte, comportamente); c) gradul de diferențiere pe care decizia finală a Comisiei îl poate prezenta față de comunicarea privind obiecțiunile; d) consecințele care pot decurge din formula utilizată nu numai pe planul „public enforcement”, ci și pe cel al „private enforcement”.
57.
Potrivit unei jurisprudențe constante, o încălcare a articolului 101 alineatul (1) TFUE poate rezulta nu numai dintr‑un act izolat, ci și dintr‑o serie de acte sau dintr‑un comportament continuu, chiar și în cazul în care unul sau mai multe elemente ale acestei serii de acte sau ale comportamentului continuu ar putea constitui de asemenea, în sine și privite izolat, o încălcare a dispoziției menționate. Astfel, în ipoteza în care diferitele acțiuni se înscriu într‑un „plan de ansamblu”, în considerarea obiectului identic al acestora care constă în denaturarea concurenței în cadrul pieței interne, Comisia are dreptul să stabilească răspunderea pentru aceste acțiuni în funcție de participarea la încălcare, privită în ansamblul său (
14
).
58.
Răspunderea unei întreprinderi care a participat la o asemenea încălcare unică și complexă prin comportamente proprii, care intrau în sfera de aplicare a noțiunii de acord sau de practică concertată având un obiect anticoncurențial, în sensul articolului 101 alineatul (1) TFUE, și care aveau drept scop să contribuie la realizarea încălcării în ansamblul său, poate fi de asemenea reținută, pentru toată perioada participării sale la încălcarea menționată, pentru comportamentele altor întreprinderi în cadrul aceleiași încălcări. Această situație se regăsește în cazul în care
se stabilește că întreprinderea în cauză intenționa să contribuie prin propriul comportament la obiectivele comune urmărite de toți participanții și că avea cunoștință de comportamentele ilicite preconizate sau puse în aplicare de alte întreprinderi pentru atingerea acelorași obiective sau că putea să le prevadă în mod rezonabil și că era pregătită să accepte riscul care decurge din acestea (
15
).
59.
Participarea unei întreprinderi la o încălcare unică și continuă nu impune participarea sa directă la toate comportamentele anticoncurențiale care compun această încălcare și nici nu se impune ca toate întreprinderile care participă la o încălcare unică și continuă să își desfășoare activitatea pe aceeași piață (
16
).
60.
Din cele arătate reiese că, pentru a se putea considera că o întreprindere a participat la o încălcare unică a dreptului concurenței al Uniunii, trebuie să se demonstreze: 1) că această întreprindere intenționa să contribuie prin propriul comportament la obiectivele comune urmărite de toți participanții și 2) că avea cunoștință de comportamentele ilicite preconizate sau puse în aplicare de alte întreprinderi pentru atingerea acelorași obiective sau că putea să le prevadă în mod rezonabil și că era pregătită să accepte riscul care decurge din acestea (
17
).
61.
Noțiunea de „încălcare unică și continuă” presupune, așadar, existența unui „plan de ansamblu” în care se înscriu diferite acte, în considerarea obiectului identic al acestora care constă în denaturarea concurenței în cadrul pieței interne, iar aceasta independent de faptul că unul sau mai multe dintre aceste acte ar putea constitui în sine și privite izolat o încălcare a articolului 101 TFUE.
62.
În opinia noastră, tocmai acesta este aspectul crucial: încălcarea unică și continuă reprezintă un comportament continuu compus dintr‑o serie de acte sau de comportamente (în cazul înțelegerilor precum cele în discuție în prezenta procedură, contacte între diverse întreprinderi), dar nu este suma algebrică a unei pluralități de comportamente ilicite puse în aplicare cu încălcarea articolului 101 TFUE.
63.
Unele dintre comportamentele, actele sau contactele intervenite în perioada indicată pentru încălcarea unică și continuă ar putea să nu fie, în sine, ilicite din punct de vedere concurențial sau s‑ar putea dovedi, în cursul procedurii, nedovedite pe deplin din punctul de vedere al conținutului lor material sau juridic.
64.
Care este ideea care stă la baza introducerii teoriei încălcării unice și continue?
65.
Doctrina „încălcării unice și continue” își are originea într‑un concept larg răspândit în ordinile juridice ale statelor membre ale Uniunii Europene, referitor la atribuirea răspunderii pentru încălcările săvârșite de mai mulți autori în funcție de participarea lor la o încălcare în ansamblul său (
18
).
66.
Aceasta îndeplinește rolul unei prezumții legale prin care Comisia (sau o autoritate națională de concurență) poate stabili existența unei încălcări unitare a dreptului concurenței pentru o perioadă determinată și în privința unui anumit număr de întreprinderi „nu numai pornind de la un act izolat, ci și de la o serie de acte sau de la un comportament continuu” (
19
).
67.
Fără îndoială, aplicarea de către Comisie a doctrinei „încălcării unice și continue” facilitează rolul său de autoritate de punere în aplicare în procesul de aplicare a articolului 101 alineatul (1) TFUE, în special în ceea ce privește acuzațiile de coluziune între mai multe părți.
68.
O încălcare care constă într‑un model de comportament „unic și continuu” într‑o anumită perioadă rezolvă o serie de probleme practice spinoase care pot să apară în legătură cu orice acuzație complexă de coluziune în ceea ce privește aplicarea unui termen de prescripție și reduce sarcina probei necesare în vederea realizării unui control jurisdicțional cu privire la faptul că comportamentul coluziv era în curs de desfășurare în întreaga perioadă de investigare (
20
).
69.
Astfel cum s‑a arătat și în doctrină, instituția „încălcării unice și continue reduce semnificativ sarcina care, în caz contrar, ar reveni Comisiei pentru a stabili existența unei coluziuni, în special atunci când o înțelegere a durat o perioadă îndelungată, în care natura coluziunii poate să fi variat între diferite părți sau în momente diferite” (
21
).
70.
Reducerea sarcinii probei cu privire la perioadele și la episoadele specifice, și aceasta este ratio care stă la baza instituției, are drept contrapondere necesitatea de a demonstra existența obiectivului comun și cunoașterea acțiunilor celorlalte întreprinderi.
71.
În schimb, dacă nu este vorba despre ipoteza unei încălcări unice și continue, sarcina probei cu privire la fiecare comportament (în speță, de exemplu, contactele dintre întreprinderile concurente) va deveni deosebit de strictă.
72.
Așadar, este cu siguranță posibil și pe deplin legal ca, în cadrul constatării unei încălcări a articolului 101 TFUE, Comisia să califice mai multe comportamente ca fiind nelegale în sine și, în același timp, ca făcând parte dintr‑o strategie coluzivă unică având caracteristicile, descrise mai sus, ale încălcării unice și continue.
73.
Totuși, într‑un astfel de caz, acesteia îi revine o sarcină a motivării și a probei diferită față de cazul în care ar califica comportamentul întreprinderilor exclusiv drept încălcare unică și continuă.
74.
Astfel, după cum s‑a arătat, aceasta din urmă este întotdeauna compusă dintr‑o pluralitate de episoade sau de contacte, care, pentru a fi considerate în ansamblu ca fiind nelegale din punct de vedere concurențial, trebuie să aibă caracteristicile evidențiate mai sus. Episoadele sau contactele individuale care constituie comportamentul în ansamblu nu se încadrează neapărat, per se, în calificarea de faptă ilicită în materie de concurență.
75.
În anumite hotărâri, Curtea a precizat că, dacă o întreprindere a participat în mod direct la una sau mai multe dintre comportamentele anticoncurențiale care compun o încălcare unică și continuă, dar nu s‑a dovedit că, prin propriul comportament, aceasta intenționa să contribuie la ansamblul obiectivelor comune urmărite de ceilalți participanți la înțelegere și că aceasta cunoștea toate celelalte comportamente ilicite urmărite sau puse în aplicare de ceilalți participanți la înțelegere pentru atingerea acelorași obiective sau că putea să le prevadă în mod rezonabil și era pregătită să accepte riscul ce decurge din acestea, Comisia nu are dreptul să stabilească în sarcina sa răspunderea decât pentru comportamentele la care a participat în mod direct și pentru comportamentele urmărite sau puse în aplicare de ceilalți participanți pentru atingerea acelorași obiective cu cele pe care ea le urmărea și cu privire la care s‑a dovedit că aceasta le cunoștea sau putea să le prevadă în mod rezonabil și era pregătită să accepte riscul ce decurge din acestea (
22
).
76.
Acest lucru nu poate totuși să conducă la excluderea răspunderii acestei întreprinderi pentru comportamentele la care este cert că a luat parte sau pentru care poate fi considerată efectiv răspunzătoare. Astfel, faptul că o întreprindere nu a participat la toate elementele constitutive ale unei înțelegeri sau că aceasta a jucat un rol secundar în aspectele în care a fost implicată nu este relevant pentru a demonstra existența unei încălcări din partea sa, dat fiind faptul că aceste elemente trebuie luate în considerare numai atunci când se evaluează gravitatea încălcării și, după caz, când se stabilește amenda (
23
).
77.
Totuși, Curtea a precizat că, „[c]u toate acestea, o decizie a Comisiei prin care aceasta califică o înțelegere globală drept încălcare unică și continuă poate fi divizată numai dacă, pe de o parte, întreprinderea respectivă a fost în măsură, în cursul procedurii administrative, să înțeleagă că îi era de asemenea imputat fiecare dintre comportamentele care o compun și, prin urmare, să se apere cu privire la acest aspect și dacă, pe de altă parte, respectiva decizie este suficient de clară în această privință” (
24
).
78.
După cum s‑a arătat, încălcarea unică și continuă reduce sarcina motivării și a probei ce revine Comisiei, care, odată demonstrată existența unui plan de ansamblu și a unui obiectiv anticoncurențial comun, nu este ținută să demonstreze caracterul ilicit al fiecărui comportament.
79.
Pentru acest motiv, Comisia nu poate însă să susțină în mod justificat că, invers, odată constatată și dovedită o încălcare unică și continuă, trebuie considerate constatate și dovedite, ca fapte ilicite în materie de concurență, și toate episoadele sau contactele individuale care o compun.
80.
Aceasta dat fiind că, în acest mod, Comisia ar beneficia de avantajul inechitabil de a i se reduce sarcina motivării și a probei ca urmare a calificării încălcării drept unică și continuă, dar, în același timp, în cazul în care la controlul jurisdicțional s‑ar dovedi că nu sunt îndeplinite condițiile juridice pentru calificarea comportamentului drept încălcare unică și continuă, decizia ar putea fi „salvată” și ar putea fi menținută după controlul jurisdicțional ca urmare a nelegalității acțiunilor individuale care compun încălcarea unică și continuă.
81.
Argumentul Comisiei potrivit căruia acest motiv de recurs ar fi inoperant pentru că este condiționat de constatarea inexistenței încălcării unice și continue nu este, așadar, convingător.
82.
Contrar celor susținute de Comisie în răspunsul său, argumentele invocate în recurs referitoare la concluzia cu titlu subsidiar a deciziei, potrivit căreia încălcarea unică și continuă conținea mai multe încălcări independente, nu sunt inoperante. Dimpotrivă, acestea au un impact semnificativ asupra procedurii și asupra consecințelor deciziei.
83.
Comisia ar putea recurge la dubla calificare, dar, pentru ca acest lucru să fie justificat, ar trebui să îl precizeze încă din comunicarea privind obiecțiunile transmisă părților și să își asume sarcina aferentă a motivării și a probei.
84.
Astfel, deși în jurisprudența Curții (
25
) se admite că între comunicarea privind obiecțiunile și decizia finală pot exista diferențe motivate tocmai de dezbaterea în contradictoriu în cadrul procedurii administrative și de aprofundarea problemelor juridice și economice în cursul investigației, calificarea faptelor și a comportamentelor trebuie să fie coerentă de la începutul până la încheierea procedurii respective.
85.
Respectarea dreptului la apărare în cadrul procedurilor administrative în materie de concurență constituie un principiu general al dreptului Uniunii, a cărui respectare este asigurată de Curte (
26
). Acest principiu impune ca, în cursul procedurii administrative, întreprinderii interesate să i se fi oferit posibilitatea să își exprime în mod util poziția cu privire la realitatea și la pertinența faptelor și a circumstanțelor invocate, precum și cu privire la înscrisurile reținute de Comisie în susținerea afirmației sale privind existența unei încălcări a dispozițiilor Tratatului privind Uniunea Europeană (
27
).
86.
Articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003 prevede obligația de a transmite părților o comunicare privind obiecțiunile. Potrivit unei jurisprudențe constante, comunicarea menționată trebuie să prevadă în mod clar toate elementele esențiale pe care se întemeiază Comisia în această etapă a procedurii.
87.
Totuși, această informare poate fi făcută succint, iar decizia nu trebuie să fie în mod necesar o copie a expunerii obiecțiunilor, întrucât această comunicare constituie un document pregătitor, ale cărui aprecieri de fapt și de drept au un caracter pur provizoriu (
28
).
88.
Este adevărat că, astfel cum afirmă Tribunalul în hotărârile atacate, calificarea juridică a faptelor reținută în comunicarea privind obiecțiunile nu poate, prin definiție, să fie decât provizorie, iar o decizie ulterioară a Comisiei nu poate fi anulată doar pentru că concluziile definitive deduse din faptele respective nu corespund în mod precis acestei calificări provizorii (
29
). Astfel, Comisia trebuie să poată preciza această calificare în decizia sa finală, ținând seama de elementele care rezultă din procedura administrativă, fie pentru a renunța la obiecțiunile care s‑au dovedit nefondate sau pentru a renunța la criticile care s‑au dovedit nefondate, fie pentru a structura și a completa atât în fapt, cât și în drept argumentele sale în susținerea criticilor pe care se bazează, cu condiția totuși să se întemeieze numai pe fapte cu privire la care părțile interesate au avut ocazia să își exprime poziția și să fi furnizat, în cursul procedurii, elementele necesare pentru exercitarea dreptului la apărare (
30
).
89.
Totuși, în cazul în care, în cursul investigației, apar elemente de natură să convingă Comisia că este necesară o veritabilă modificare a thema decidendum, procedura permite o astfel de modificare, chiar substanțială, prin intermediul unui instrument care garantează în același timp și dreptul la apărare al părților: o comunicare privind obiecțiunile complementară.
90.
În cadrul acestei comunicări, Comisia ar trebui să examineze în mod analitic toate contactele dintre părți, motivând calificarea juridică și caracterul ilicit ale fiecăruia dintre ele.
91.
Aceasta ar permite o exercitare deplină a dreptului la apărare al părților și un control jurisdicțional complet al fiecărui comportament imputat părților, evident pe lângă încălcarea unică și continuă.
92.
În speță, comunicarea privind obiecțiunile prezenta în mod detaliat faptele imputate. Totuși, Comisia s‑a limitat să califice drept încălcare unică și continuă ansamblul contactelor bilaterale dintre participanții la înțelegere, făcând referire la simpla posibilitate de a califica fiecare contact individual drept o încălcare separată, fără a intra în alte detalii. În decizia finală, Comisia a urmat aceeași linie pentru întreaga motivare a acesteia, cu excepția faptului că, în dispozitiv, a concluzionat în sensul unei duble calificări.
93.
Nu este acceptabilă opinia Tribunalului, care face trimitere la teza Comisiei, potrivit căreia părțile erau pe deplin conștiente de comportamentele individuale reproșate și cu privire la care s‑au apărat, având în vedere că încălcarea unică și continuă este compusă dintr‑o serie de fapte, de contacte și de episoade, fiecare dintre acestea fiind menționat de Comisie și cunoscut de părți.
94.
Argumentația amintită confundă simpla existență a unui fapt sau a unui contact între părți, enumerarea sa și prezentarea sa părților cu calificarea juridică a acestuia.
95.
Tocmai cu privire la acest aspect, în opinia noastră, Tribunalul este indus în eroare de argumentele Comisiei.
96.
O dovadă în acest sens este, de exemplu, punctul 242 din Hotărârea T‑762/15, în care Tribunalul afirmă că, „astfel cum susține Comisia, fără a fi contrazisă în această privință de reclamante, reclamantele au contestat fiecare contact separat și în detaliu în răspunsul lor la comunicarea privind obiecțiunile și au reușit să convingă Comisia să nu își mențină acuzațiile referitoare la anumite contacte bilaterale”.
97.
Nu există nicio îndoială că, pe plan factual, deja în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia s‑a referit la toate contactele individuale între concurenți, în calitate de elemente de natură să formeze cadrul de ansamblu al coluziunilor nelegale, și că, în mod clar, părțile au avut ocazia să se apere cu privire la existența și la modalitățile în care s‑au desfășurat reuniunile sau alte contacte.
98.
Omisiunea Comisiei, pe parcursul întregii proceduri, până la adoptarea deciziei finale, de a‑și explica alegerea în ceea ce privește calificarea juridică a fiecăruia dintre contacte nu a permis întreprinderilor în prezent recurente să își exercite pe deplin dreptul la apărare.
99.
Este adevărat că nu este indispensabilă calificarea fiecărui comportament anticoncurențial drept înțelegere sau practică concertată; este însă necesar ca autoritatea care exercită „public enforcement” să califice fapta respectivă drept ilicită și nelegală pentru a permite părților să se apere nu numai cu privire la existența sau inexistența acesteia și la împrejurările de fapt care o privesc, ci și cu privire la aspectele juridice pe baza cărora se reține că acea faptă poate fi considerată un comportament pus în aplicare cu încălcarea articolului 101 TFUE.
100.
Toate acestea pentru a observa că afirmația potrivit căreia încălcarea unică și continuă ar fi suma mai multor încălcări autonome, fiecare dintre ele fiind constatată automat în mod individual ca urmare a faptului că a fost constatată existența încălcării unice și continue, nu are niciun temei logic și nici juridic și nu își găsește nicio justificare în jurisprudența Curții.
101.
Se poate considera că ambele părți din procedură [autoritatea de punere în aplicare („enforcer”) și întreprinderile incriminate] pot avea un interes în calificarea comportamentelor repetate drept o încălcare unică și continuă: autoritatea de punere în aplicare, pentru că, după cum s‑a arătat, o asemenea calificare poate conduce la un standard al probei mai scăzut în privința episoadelor individuale care compun încălcarea continuă; întreprinderile incriminate, pentru că, din moment ce sancțiunea va fi aplicată prin calcularea procentelor din cifra de afaceri proporțional cu fiecare încălcare, evitarea imputării unei pluralități de comportamente distincte ar putea prezenta un avantaj economic.
102.
Totuși, având în vedere că, astfel cum susține în mod eficient doctrina, nu este în mod necesar mai favorabil pentru entitatea acuzată să i se impute încălcări distincte, ceea ce va depinde de împrejurările speței, „este cert că prezumția de nevinovăție trebuie să joace un rol în ceea ce privește elementele de fapt pe baza cărora trebuie dovedită încălcarea individuală. Aceste fapte sunt fie dovedite, fie nedovedite” (
31
).
103.
Prin urmare, nu există „o «prezumție de încălcări distincte» care se aplică în caz de îndoială, bazată pe premisa că această situație va fi în mod necesar «mai bună» pentru întreprindere. Astfel, atunci când Comisia constată că au existat încălcări distincte, reclamanții, care s‑ar fi aflat într‑o situație mai bună în cazul în care încălcarea ar fi fost unică, pot contesta această constatare (așa cum s‑a întâmplat în mai multe rânduri), iar Comisia va trebui de asemenea să convingă instanța că au existat încălcări distincte, ceea ce demonstrează că existența unor încălcări distincte trebuie să fie verificată, iar nu«prezumată»” (
32
).
104.
Efectele unei duble calificări tardive, doar în decizia finală, pot fi multiple nu numai pe planul „public enforcement”, analizat mai sus, ci și pe cel al „private enforcement”.
105.
Constatarea Comisiei, care nu se limitează la încălcarea unică și continuă, ci se extinde și la comportamentele individuale în perioada relevantă, ar putea avea un efect considerabil în privința unor posibile acțiuni în despăgubire în fața instanțelor naționale.
106.
Astfel, în situația unei încălcări unice și continue, Comisia poate să considere ca fiind dovedit caracterul ilicit al comportamentului întreprinderii pentru întreaga perioadă examinată, deși, prin ipoteză, pentru anumite perioade, unele chiar destul de lungi, nu există o dovadă efectivă a unor contacte între părți sau între unele dintre ele. Aceasta tot pe baza premisei că s‑a făcut dovada îndeplinirii condițiilor pentru ca o încălcare să poată fi considerată unică și continuă: obiectivul comun și implicarea întreprinderilor în ansamblul comportamentului altei entități potrivit celor menționate mai sus.
107.
Așadar, în ceea ce privește durata faptei ilicite, încălcarea unică și continuă ar putea impune întreprinderilor implicate riscul de a li se imputa un comportament ilicit prelungit în timp într‑o măsură mai mare decât în situația în care li s‑ar fi imputat comportamente individuale distanțate în timp și deci cu întrerupere între ele.
108.
În ceea ce privește însă intensitatea constatării nelegalității și sarcina probei aferentă, se poate argumenta în sens invers. Altfel spus, întreprinderile implicate se confruntă cu o situație în care, tocmai pentru că nu a fost constatat caracterul ilicit al tuturor contactelor sau comportamentelor individuale care compun încălcarea unică și continuă, acțiunile în justiție în fața instanțelor naționale având ca obiect repararea prejudiciului produs prin fapte ilicite în materie de concurență nu vor putea fi scutite în întregime de proba nelegalității contactelor sau a comportamentelor individuale ca urmare a constatării Comisiei.
109.
Acest aspect prezintă o importanță practică semnificativă mai ales în considerarea faptului că sfera celor care au calitate procesuală activă pentru a solicita pretinse despăgubiri întreprinderilor implicate în decizia Comisiei este foarte variată și ca urmare a jurisprudenței celei mai recente a Curții, potrivit căreia „atât garantarea eficacității depline și a efectului util al articolului 101 TFUE, cât și protecția eficientă împotriva consecințelor negative ale unei încălcări a prevederilor din dreptul concurenței ar fi grav compromise dacă posibilitatea de a solicita repararea prejudiciului cauzat de o înțelegere ar fi oferită doar furnizorilor și cumpărătorilor de pe piața afectată de înțelegere” (
33
).
110.
În cazuri similare cu cel din prezenta cauză, atunci când este vorba despre comportamente puse în aplicare cu ocazia unor proceduri de cerere de ofertă, în fiecare procedură pot fi implicate diverse entități, iar, din cauza faptei ilicite în materie de concurență, un număr considerabil de entități ar putea pretinde despăgubiri ca urmare a denaturării concurenței pe fiecare piață.
111.
Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, apreciem că se poate concluziona în această privință că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a apreciat că formula adoptată de Comisie în decizia finală, potrivit căreia încălcarea unică și continuă ar fi compusă din mai multe încălcări distincte, este corectă în conformitate cu dreptul Uniunii.
112.
Prin urmare, hotărârea atacată ar trebui anulată în măsura în care prin aceasta au fost respinse al doilea motiv și al patrulea motiv invocate de reclamantele în primă instanță, întemeiate pe dubla calificare a înțelegerii.
113.
Potrivit articolului 61 primul paragraf a doua teză din Statutul Curții, în cazul în care anulează decizia Tribunalului, Curtea poate să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul atunci când acesta este în stare de judecată.
114.
În opinia noastră, această situație se regăsește în speță, cel puțin în ceea ce privește motivul de recurs în discuție.
115.
Decizia Comisiei trebuie anulată în parte în măsura în care prin aceasta s‑a reținut că o încălcare unică și continuă este compusă în mod necesar din încălcări distincte.
116.
Astfel, dreptul la apărare al părților din procedură a fost parțial limitat, iar formula adoptată a avut și ar putea avea consecințe importante în detrimentul întreprinderilor implicate.
117.
Totuși, în opinia noastră, această eroare de drept nu a afectat economia de ansamblu a hotărârii atacate și nici pe cea a deciziei în litigiu. Astfel, prin eliminarea din dispozitiv a formulei „dublei calificări”, încălcarea unică și continuă rămâne pe deplin stabilită, iar stabilirea sancțiunii a fost efectuată, din câte înțelegem, doar pe baza încălcării unice și continue.
118.
Conform jurisprudenței Curții (
34
), admiterea în parte a motivului referitor la problema pe care am analizat‑o nu impune anularea întregii decizii, ci numai a părții descrise mai sus.
119.
Astfel, întrucât obiectul unei decizii a Comisiei prin care se stabilește participarea unei întreprinderi la o înțelegere cu încălcarea articolului 101 TFUE este de a constata unul sau mai multe comportamente constitutive ale unei asemenea încălcări, o anulare în parte nu poate modifica esența deciziei respective.
B.
Cu privire la stabilirea sancțiunii
1. Rezumatul argumentelor părților
120.
Prin intermediul celui de al patrulea motiv, recurentele din cauzele C‑697/19 P și C‑698/19 P susțin că, prin faptul că a confirmat cuantumul amenzii care le‑a fost aplicată pe baza acelorași venituri care au fost utilizate pentru calcularea unei amenzi distincte aplicate împotriva Lite‑On și, respectiv, Quanta, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept, a încălcat principiile egalității de tratament și proporționalității și a încălcat obligația de motivare. Acest motiv de recurs cuprinde trei aspecte.
121.
Din motive de claritate, ne vom limita în continuare la a prezenta cele arătate de recurente cu privire la cauza C‑697/19 P.
a) Cu privire la primul aspect al celui de al patrulea motiv
122.
În cadrul primului aspect, recurentele susțin că Tribunalul ar fi încălcat principiul egalității de tratament, care, în speță, ar constitui temeiul criteriului prevăzut de Orientările privind calcularea amenzilor, potrivit căruia valoarea vânzărilor trebuie să reflecte importanța economică a încălcării și ponderea relativă a fiecărei întreprinderi participante la încălcare.
123.
Sony susține că, în perioada pretinsei încălcări, Lite‑On a produs ODD care au fost vândute ulterior sub marca Sony. În cadrul acordurilor de repartizare a cifrei de afaceri între recurente și Lite‑On, recurentele ar fi achitat către Lite‑On cifra de afaceri corespunzătoare produselor proiectate și fabricate de Lite‑On. Totuși, în loc ca aceste vânzări să fie atribuite societății care primește în final cifra de afaceri, și anume Lite‑On, în decizie, la stabilirea valorii vânzărilor în vederea calculării cuantumului amenzii, veniturile respective au fost tratate atât ca cifră de afaceri a Sony, cât și ca cifră de afaceri a Lite‑On. Cu alte cuvinte, în decizie, aceleași venituri ar fi fost luate în calcul de două ori. Procedând astfel, Comisia s‑ar fi îndepărtat de practica sa consacrată.
124.
Comisia consideră, cu titlu preliminar, că primul aspect al celui de al patrulea motiv este inadmisibil, întrucât recurentele solicită o reexaminare a cererii prezentate Tribunalului, fără a identifica o eroare specifică în hotărârea atacată, iar o asemenea reexaminare nu este de competența Curții de Justiție (
35
).
125.
În orice caz, acest aspect ar trebui respins ca nefondat. În primul rând, punctul 13 din Orientările privind calcularea amenzilor se referă la vânzările care au legătură directă sau indirectă cu încălcarea, iar nu la vânzările afectate de încălcare. Aceasta ar însemna că Comisia nu ar avea nicio obligație de a determina vânzările individuale care au fost afectate de o încălcare. Astfel, deși, pe de o parte, trebuie acordată o atenție deosebită importanței economice a unei încălcări, pe de altă parte, acest aspect trebuie pus în balanță cu necesitatea de a asigura ca amenda să permită o aplicare efectivă a sancțiunii în conformitate cu principiile legalității și proporționalității.
126.
În al doilea rând, dat fiind că comportamentul recurentelor nu diferă în esență de comportamentul celorlalți destinatari ai deciziei în litigiu, calcularea amenzii aplicate recurentelor ținând seama de vânzările lor de ODD către Dell și, prin urmare, de ponderea relativă a participării lor este conformă cu principiul egalității de tratament.
127.
În al treilea rând, argumentele recurentelor nu se întemeiază într‑atât pe metoda de calculare a amenzii care le‑a fost aplicată, cât mai degrabă pe metoda de calculare a amenzii aplicate împotriva Lite‑On. Totuși, caracterul adecvat al amenzii aplicate Lite‑On nu face obiectul prezentei proceduri și nu poate servi drept temei obiectiv pentru a justifica reducerea amenzii. În al patrulea rând, colaborarea recurentelor cu Lite‑On nu diminuează ponderea relativă a participării recurentelor la încălcare. Calculul considerat corect de recurente ar conduce, așadar, la o discriminare arbitrară în privința celorlalți destinatari ai deciziei în litigiu, cu încălcarea principiului egalității de tratament. În al cincilea rând, în ceea ce privește faptul că recurentele invocă practica decizională anterioară a Comisiei, Tribunalul a observat în mod corect că compararea situației unui destinatar al unei decizii cu situația altor întreprinderi nu poate repune în discuție legalitatea deciziei atacate în măsura în care prin aceasta se constată și se sancționează o încălcare dovedită (
36
).
b) Cu privire la al doilea aspect al celui de al patrulea motiv
128.
În cadrul celui de al doilea aspect, recurentele susțin că Tribunalul ar fi încălcat obligația de motivare prin faptul că nu a ținut seama de argumentul pe care l‑au invocat, potrivit căruia luarea în considerare de două ori a veniturilor ar fi avut ca rezultat creșterea în mod nelegal a importanței economice a presupusei încălcări și, în consecință, a amenzii care le‑a fost aplicată.
129.
Comisia consideră că acest aspect este nefondat. Tribunalul a confirmat că valoarea vânzărilor luate în considerare în decizia în litigiu în vederea calculării cuantumului de bază al amenzii era cea a vânzărilor directe ale recurentelor către Dell. Pe baza jurisprudenței menționate la punctele 265-269 din hotărârea atacată, Tribunalul a decis în mod corect să ia în considerare valoarea acestor vânzări directe pentru a stabili valoarea produselor care au legătură cu încălcarea. În sfârșit, potrivit hotărârii atacate, metoda susținută de recurente ar implica riscuri de eludare și o diferență de tratament în raport cu ceilalți destinatari ai deciziei.
c) Cu privire la al treilea aspect al celui de al patrulea motiv
130.
În cadrul celui de al treilea aspect, recurentele susțin că Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept prin faptul că a respins argumentul recurentelor potrivit căruia Comisia ar fi omis să își justifice îndepărtarea de practica sa consacrată.
131.
Comisia susține că Tribunalul a arătat în mod corect că decizia în litigiu expune motivele pentru care cuantumul amenzii aplicate recurentelor este calculat în conformitate cu punctul 13 din Orientările privind calcularea amenzilor și că în decizie se explică de asemenea motivul pentru care nu ar fi oportună o îndepărtare de această abordare în privința recurentelor. Prin urmare, în măsura în care în decizia în litigiu se aplică în mod convențional punctul 13 din Orientările privind calcularea amenzilor, nu este necesar ca în aceasta să se justifice o derogare inexistentă de la orientările menționate.
2. Apreciere
132.
Vom analiza împreună cele trei aspecte ale celui de al patrulea motiv de recurs, întrucât problema juridică pe care Curtea ne‑a solicitat să o aprofundăm privește o pretinsă eroare de drept pe care Tribunalul ar fi săvârșit‑o prin faptul că a confirmat, ca nefiind viciată, decizia Comisiei în măsura în care aceasta ar fi luat în calcul de două ori veniturile percepute de Sony și de Lite‑On, care au făcut obiectul unui acord de împărțire a profitului. Recurentele susțin că, procedând astfel, ar fi fost încălcate principiile egalității de tratament și proporționalității, iar Tribunalul nu și‑ar fi îndeplinit obligațiile de motivare specifice. Astfel, Comisia s‑ar fi îndepărtat de metoda menționată în Orientările privind calcularea amenzilor prin faptul că a luat în considerare vânzările între participanții la înțelegere, accentuând astfel importanța economică a rolului jucat de recurente în cadrul înțelegerii.
133.
Cu titlu introductiv, considerăm că motivele de recurs referitoare la stabilirea sancțiunii nu sunt inadmisibile, așa cum, în schimb, susține Comisia, din moment ce din contextul argumentelor recurentelor reiese, în mod implicit, dar clar, trimiterea la punctele 263-276 din hotărârea atacată.
134.
Acum, acordând atenție aspectului criticat de părți, și anume pretinsa „luare în considerare de două ori a veniturilor”, în opinia Tribunalului, Comisia a urmat metoda menționată în Orientările privind calcularea amenzilor, stabilind cuantumul de bază al amenzii pe baza vânzărilor de unități de disc optic facturate pentru Dell [considerentul (528) al deciziei în litigiu].
135.
În temeiul contractului de parteneriat încheiat cu recurentele Sony, Lite‑On nu a înregistrat vânzări directe către Dell. În consecință, în ceea ce privește Lite‑On – iar nu recurentele –, Comisia și‑a întemeiat decizia pe valoarea vânzărilor efectuate de Lite‑On către recurente, iar nu pe vânzările sale (inexistente) către Dell.
136.
În această privință, Tribunalul a statuat că, „[p]otrivit explicațiilor furnizate de reclamante, pe baza acordurilor dintre Lite‑On și Sony, Lite‑On a proiectat și a fabricat produse ODD care au fost vândute ulterior sub marca Sony. Contractele și comenzile clienților au fost încheiate în mod formal cu Sony, iar Sony a fost cea care a primit plățile de la clienți. Prin urmare, argumentația reclamantelor potrivit căreia Comisia a luat în calcul de două ori vânzările efectuate către Dell este dificil de înțeles, dat fiind că Sony a fost cea care a perceput veniturile de la Dell. În orice caz, trebuie amintit că, potrivit punctului 13 din Orientările privind calcularea amenzilor, pentru a determina cuantumul de bază al amenzii care urmează a fi aplicată, Comisia utilizează valoarea vânzărilor de bunuri sau de servicii efectuate de întreprindere care au legătură directă sau indirectă cu încălcarea” (
37
).
137.
Precum și că, „[l]a stabilirea cuantumului amenzilor pentru încălcările dreptului concurenței, Comisia trebuie să ia în considerare nu numai gravitatea încălcării și împrejurările specifice speței, ci și contextul în care a fost săvârșită încălcarea și să se asigure că acțiunea sa are un efect disuasiv, în special în cazul unor tipuri de încălcări deosebit de prejudiciabile pentru atingerea obiectivelor Uniunii. Gravitatea încălcărilor trebuie stabilită în funcție de un mare număr de factori, precum împrejurările specifice speței, contextul acesteia și efectul disuasiv al amenzilor, fără o listă obligatorie sau exhaustivă de criterii care trebuie luate în considerare în mod necesar. În plus, Tribunalul a arătat deja că, în orice caz, Comisia nu era obligată să determine vânzările individuale care erau afectate de înțelegere” (
38
).
138.
Tribunalul a concluzionat că, „[î]n speță, atunci când Comisia a examinat valoarea vânzărilor de bunuri care aveau legătură directă sau indirectă cu încălcarea, în sensul punctului 13 din Orientările privind calcularea amenzilor, era logic să se utilizeze vânzările directe ale reclamantelor către Dell drept bază pentru calcularea cuantumului amenzii. În această privință, metoda susținută de reclamante, constând în deducerea din veniturile percepute de Sony de la Lite‑On a veniturilor achitate către Lite‑On în temeiul acordurilor în vigoare între Sony și Lite‑On în perioada de referință, pentru a evita o «luare în considerare de două ori a veniturilor», în pofida explicației reclamantelor potrivit căreia ele nu sunt în măsură să furnizeze cifre exacte în această privință, compromite eficacitatea interdicției privind înțelegerile, întrucât, într‑un asemenea caz, pentru a reduce cuantumul amenzii, ar fi suficient ca întreprinderile să se asocieze cu un participant la înțelegere” (
39
).
139.
Prin urmare, contrar celor susținute de recurente, Tribunalul nu se limitează la a formula observații cu caracter general cu privire la stabilirea cuantumului amenzilor (
40
), ci respinge în fapt și în drept susținerile referitoare la pretinsa „luare în considerare de două ori a veniturilor”, formulate de părți deja în primă instanță.
140.
În esență, în opinia noastră, pentru motivele pe care le vom prezenta, Tribunalul a motivat suficient următoarele aspecte.
141.
Mai întâi, Comisia a descris în mod clar metoda pe care a utilizat‑o pentru stabilirea amenzilor aplicate destinatarilor și nu a încălcat principiul proporționalității. Astfel, Comisia a aplicat în mod corect principiile care rezultă din Orientările privind calcularea amenzilor și a ținut seama de gravitatea încălcărilor și de împrejurările specifice speței în exercitarea puterii sale de apreciere tehnică.
142.
În plus, Comisia nu a încălcat principiul egalității de tratament. Astfel, pentru a aplica sancțiunea recurentelor din prezenta procedură, Comisia a ținut seama de valoarea vânzărilor efectuate către Dell și nu a dedus din veniturile percepute de Sony pe cele achitate către Lite‑On. Aceasta era singura metodă corectă care putea fi adoptată, dat fiind că, pe de o parte, nu au fost furnizate cifre exacte în această privință și, pe de altă parte, metoda propusă de părți ar compromite eficacitatea deciziei atât din punctul de vedere al relațiilor dintre întreprinderile participante la înțelegere, cât și din cel al caracterului disuasiv necesar al sancțiunii.
143.
În cadrul recursului, cu privire la acest aspect, părțile se limitează să susțină din nou argumentele referitoare la luarea în considerare de două ori a veniturilor, fără a aduce elemente noi care să permită o apreciere diferită a Curții.
144.
Astfel cum corect a arătat Comisia, la baza argumentației recurentelor nu stă modul în care Comisia a calculat cuantumul amenzii care le‑a fost aplicată, care este identic cu cel aplicat majorității celorlalți destinatari ai deciziei, ci modul în care Comisia a calculat amenda aplicată Lite‑On.
145.
După cum s‑a arătat, Tribunalul a examinat modul în care Comisia a motivat stabilirea cuantumului amenzii și a constatat că aceasta se întemeia suficient pe datele conținute în decizia în litigiu cu privire la puterea economică a recurentelor. Procedând astfel, Tribunalul a exercitat competențele prevăzute la articolele 261 și 263 TFUE într‑un mod conform cu cerințele unui control de fond, examinând toate criticile, de drept sau de fapt, invocate de recurente în acest context (
41
).
146.
Din jurisprudența Curții reiese în mod clar că articolul 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003, deși acordă Comisiei o marjă de apreciere, limitează totuși această marjă prin stabilirea unor criterii obiective pe care instituția menționată trebuie, în principiu, să le respecte. Astfel, pe de o parte, cuantumul amenzii care poate fi aplicată unei întreprinderi are un plafon cuantificabil și absolut, așa încât cuantumul maxim al amenzii care poate fi aplicată unei anumite întreprinderi poate fi determinat în avans. Pe de altă parte, exercitarea acestei puteri de apreciere este de asemenea limitată de normele de conduită pe care Comisia și le‑a impus, în special în Orientările privind calcularea amenzilor (
42
).
147.
Obligația de motivare, care permite controlul exercitării puterii de apreciere, este o cerință esențială îndeplinită în cazul în care Comisia indică în decizia sa elementele care i‑au permis să aprecieze gravitatea și durata încălcării. Ea nu îi impune însă Comisiei „să indice în decizia sa cifrele corespunzătoare metodei de calculare a amenzilor” (
43
). Astfel, în orice caz, Comisia „nu poate, prin recurgerea exclusivă și mecanică la formule aritmetice, să se priveze de puterea sa de apreciere” (
44
) și „trebuie să aprecieze, în fiecare caz și ținând seama de contextul său, precum și de obiectivele urmărite de regimul de sancțiuni instituit de regulamentul menționat, impactul urmărit asupra întreprinderii în cauză, luând în considerare în special o cifră de afaceri ce reflectă situația economică reală a acesteia în perioada în care a fost săvârșită încălcarea” (
45
).
148.
În conformitate cu punctul 13 din Orientările privind calcularea amenzilor, „[p]entru a determina cuantumul de bază al amenzii care urmează a fi aplicată, Comisia utilizează valoarea vânzărilor de bunuri sau de servicii, realizate de întreprindere, care au legătură directă sau indirectă cu încălcarea, în sectorul geografic relevant din teritoriul [Spațiului Economic European (SEE)]. Comisia utilizează în mod normal vânzările realizate de întreprindere în cursul ultimului an complet de participare a sa la încălcare”.
149.
Astfel cum a arătat Curtea, punctul 13 din Orientările privind calcularea amenzilor are drept obiectiv să rețină ca punct de plecare pentru calculul amenzii aplicate unei întreprinderi un cuantum care să reflecte importanța economică a încălcării și ponderea relativă a întreprinderii respective în cadrul acesteia. Deși noțiunea de valoare a vânzărilor prevăzută la punctul 13 nu se poate extinde, desigur, până la înglobarea vânzărilor realizate de întreprinderea în discuție care nu intră în domeniul de aplicare al înțelegerii imputate, s‑ar aduce totuși atingere obiectivului urmărit de această dispoziție în cazul în care noțiunea menționată ar fi interpretată în sensul că vizează doar cifra de afaceri realizată numai cu vânzările în privința cărora s‑a stabilit că au fost afectate în mod real de această înțelegere (
46
).
150.
În această perspectivă, Curtea a apreciat că neluarea în considerare a vânzărilor efectuate între entități care fac parte din aceeași întreprindere ar echivala în mod necesar cu a favoriza în mod nejustificat întreprinderile integrate vertical, permițându‑le să evite o sancțiune proporțională cu importanța lor pe piață pentru produsele care fac obiectul încălcării. Rezultă că, în vederea determinării cifrei de afaceri provenite din vânzarea produselor care fac obiectul încălcării, întreprinderile integrate vertical se află într‑o situație comparabilă cu cea a producătorilor neintegrați vertical. Aceste două tipuri de întreprinderi trebuie, așadar, să fie tratate în același mod. Excluderea vânzărilor interne din cifra de afaceri relevantă ar echivala cu favorizarea celor dintâi prin reducerea ponderii lor relative în încălcare în detrimentul celor din urmă, pe baza unui criteriu fără legătură cu obiectivul urmărit în determinarea unei astfel de cifre de afaceri, care este acela de a reflecta importanța economică a încălcării și ponderea relativă a fiecăreia dintre întreprinderile participante la aceasta (
47
).
151.
Aplicând raționamentul Curții tuturor vânzărilor dintre participanții la înțelegere, definiția largă a „valorii vânzărilor” ar putea permite Comisiei să o aplice și în cazuri precum cel în discuție, luând, așadar, în considerare, pentru a determina valoarea vânzărilor, toate vânzările care au legătură directă sau indirectă cu încălcarea. În caz contrar, anumiți participanți la înțelegere ar putea evita amenda în mod artificial prin asocierea cu un alt participant.
152.
În această privință, la punctul 271 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat, în opinia noastră în mod corect, că utilizarea metodei prezentate de recurente ar compromite eficacitatea interdicției privind înțelegerile, întrucât ar fi, prin urmare, suficient ca, pentru a reduce cuantumul amenzii lor, întreprinderile să se asocieze cu un participant la înțelegere.
153.
Această interpretare este confirmată de obiectivul urmărit de normele de concurență ale Uniunii. Astfel, interpretarea propusă de recurente ar presupune că, pentru a determina cuantumul de bază al amenzilor care trebuie aplicate în cauzele având ca obiect înțelegeri, Comisia ar fi obligată să stabilească în fiecare caz care sunt vânzările individuale care au fost afectate de înțelegere. Astfel cum corect arată Tribunalul la punctul 268 din hotărârea atacată, o asemenea obligație nu a fost niciodată impusă de instanțele Uniunii.
154.
În conformitate cu principiul egalității de tratament, amenda aplicată recurentelor a fost calculată în același mod ca pentru toți ceilalți participanți la înțelegere care au înregistrat vânzări directe către Dell și/sau către HP. Utilizarea vânzărilor produsului în cauză ale întreprinderii către clienți este metoda convențională pentru a evalua importanța economică a comportamentului unui destinatar, iar această metodă a fost întotdeauna considerată conformă cu principiile dreptului european.
155.
Astfel cum a amintit Tribunalul la punctul 272 din hotărârea atacată, în ceea ce privește contactele referitoare la Dell, comportamentul recurentelor nu era diferit în esență de cel al celorlalți destinatari ai deciziei. Prin urmare, ponderea relativă a participării lor a fost stabilită în mod corespunzător, ținând seama de vânzările lor de unități de disc optic către Dell. Așadar, Tribunalul a concluzionat în mod corect că era logic pentru Comisie să întemeieze amenda aplicată recurentelor pe valoarea vânzărilor lor către Dell în SEE (punctul 270 din hotărârea atacată). O asemenea abordare garantează egalitatea de tratament cu ceilalți participanți.
156.
Faptul că recurentele au colaborat cu Lite‑On în producerea, în dezvoltarea și în vânzarea de unități de disc optic pentru Dell nu diminuează ponderea relativă a recurentelor în încălcare. În pofida contractului de parteneriat, recurentele sunt răspunzătoare pentru propriul comportament, iar decizia le consideră răspunzătoare pentru propria încălcare, independent de cea săvârșită de Lite‑On. Reducerea amenzii aplicate recurentelor pentru simplul motiv că acestea ar fi restituit către Lite‑On o parte din veniturile generate de vânzarea de unități de disc optice către Dell ar presupune o discriminare arbitrară față de alți destinatari ai deciziei, cu încălcarea principiului egalității de tratament (iar nu în temeiul acestuia, așa cum susțin recurentele).
157.
În ceea ce privește argumentul recurentelor potrivit căruia Comisia ar fi utilizat, în anumite decizii anterioare, metode de calcul pentru evitarea oricărui risc de luare în considerare de două ori a vânzărilor din partea participanților la înțelegerea în cauză, este suficient să se facă trimitere la jurisprudența constantă potrivit căreia practica decizională a Comisiei nu servește drept cadru juridic pentru amenzile în materie de concurență, Comisia dispunând în domeniul stabilirii cuantumului amenzilor de o largă putere de apreciere și nefiind ținută de aprecierile pe care le‑a efectuat anterior (
48
).
158.
Tribunalul a concluzionat în mod corect, la punctul 275 din hotărârea atacată, că simpla invocare de către recurente a unei decizii anterioare este în sine inoperantă, întrucât Comisia nu era obligată să aprecieze în același mod cazul în speță.
159.
Chiar în privința deciziilor anterioare citate de recurente se evidențiază o reconstrucție efectuată de Comisie, marcată de o apreciere globală și de echitatea materială a deciziei.
160.
Astfel, principiul egalității de tratament în aplicarea sancțiunii este „relevant în special între întreprinderile implicate în aceeași înțelegere. Compararea cu alte cazuri este permisă numai în cazuri excepționale” (
49
).
161.
Pe de altă parte, se subliniază încă o dată că prevederile cuprinse în Orientările privind calcularea amenzilor, în special în ceea ce privește stabilirea valorii vânzărilor, oferă un parametru care trebuie însă ancorat în cazul concret și adaptat la împrejurările specifice.
162.
În speță, Comisia se confrunta cu o înțelegere constatată între entități care aveau o putere foarte ridicată pe piață, în special Sony și Sony Optiarc, recurentele din prezenta procedură, cu o cifră de afaceri relevantă uriașă.
163.
În plus, una dintre cele două entități care au încheiat acordul de participare la profit, Lite‑On, a fost exclusă de la aplicarea oricărei sancțiuni în considerarea programului de clemență. Este vorba, așadar, despre un caz cu totul special și, prin urmare, după logica necesității caracterului disuasiv al sancțiunii, trebuie apreciate toate elementele specifice.
164.
Potrivit celor reieșite din dosarul cauzei, Lite‑On nu a vândut niciun produs direct către Dell, în temeiul acordului prealabil încheiat cu Sony. Toate vânzările directe către Dell au fost efectuate de Sony și, din acest motiv, au fost luate integral în considerare de Comisie, întrucât aveau legătură cu încălcarea.
165.
În cadrul stabilirii sancțiunii, poziția Lite‑On, ale cărei cereri de clemență și cooperare ulterioară au fost considerate reale și sincere de Comisie, nici nu poate fi examinată, întrucât Comisia a exclus‑o integral de la aplicarea de amenzi.
166.
În orice caz, Sony era în general responsabilă cu vânzările în cadrul acordului de cooperare, în timp ce Lite‑On era responsabilă pentru calitate și pentru aspectele de inginerie și recupera de la recurente o parte din veniturile generate de vânzările de ODD. Întrucât aproape toate veniturile obținute de Lite‑On din vânzările de ODD către Dell au fost generate în acest mod, Lite‑On a efectuat foarte puține vânzări directe către Dell. În cazul în care Comisia ar fi aplicat împotriva Lite‑On o amendă bazată exclusiv pe vânzările directe către entitățile Dell din SEE, astfel cum a procedat cu privire la aproape toți ceilalți destinatari ai deciziei (inclusiv cu privire la recurente), acest lucru ar fi condus la o amendă neglijabilă pentru Lite‑On.
167.
Dată fiind implicarea directă a Lite‑On în coluziunea cu alți furnizori de ODD și dat fiind că a participat pe deplin la înțelegere, în pofida faptului că, în final, i‑a fost acordată imunitatea la amenzi, un asemenea rezultat nu ar fi reflectat în mod adecvat gravitatea implicării Lite‑On în încălcare și nu ar fi avut efectul disuasiv necesar. Prin urmare, Comisia a inclus în aproximarea valorii anuale a vânzărilor efectuate de Lite‑On vânzările către Sony pentru laptopurile și pentru computerele desktop ale Dell efectuate în perioada încălcării stabilită în privința Lite‑On [considerentul (529) al deciziei].
168.
Pe de o parte, așadar, eventuala modalitate de stabilire a sancțiunii care ar reveni Lite‑On nu poate fi utilizată drept parametru pentru că aceasta nu a fost aplicată efectiv, iar, pe de altă parte, eventuala majorare a cuantumului total în funcție de care să fie stabilită sancțiunea a fost considerată de Comisie, în exercitarea puterii sale de apreciere tehnică, indispensabilă pentru menținerea caracterului disuasiv necesar al sancțiunii aplicate entităților cu cifre de afaceri relevante deosebit de ridicate. În această privință, se amintește că principiul egalității de tratament impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (
50
).
169.
Prin urmare, având în vedere particularitățile împrejurărilor, nu suntem pe deplin convinși că afirmațiile recurentelor potrivit cărora veniturile au fost efectiv luate în considerare de două ori (în mod nelegal) corespund realității.
170.
În schimb, sunt plauzibile susținerile Comisiei, astfel cum a confirmat Tribunalul, mai ales dacă sunt interpretate în lumina principiilor care guvernează modalitățile de stabilire a sancțiunii de către Comisie.
171.
După cum s‑a arătat, Orientările privind calcularea amenzilor nu prevăd nimic cu privire la situația specifică și, prin urmare, trebuie aplicate principiile exprimate în acestea, astfel cum au fost interpretate de jurisprudența Curții.
172.
Principiile care trebuie puse în balanță sunt: pe de o parte, principiile proporționalității și egalității de tratament și, pe de altă parte, ale caracterului efectiv și disuasiv al sancțiunii.
173.
La stabilirea nivelului adecvat al amenzilor care trebuie aplicate, Comisia trebuie să garanteze, ținând seama de împrejurările specifice speței, că acțiunea sa are efectul disuasiv necesar. Pentru a atinge acest obiectiv, Comisia utilizează valoarea vânzărilor de bunuri sau de servicii care au legătură cu încălcarea, ca bază pentru calcularea cuantumului amenzii, precum și durata și gravitatea încălcării. Totuși, deși oferă o bună indicație cu privire la importanța economică a încălcării în ansamblul său și la ponderea relativă a fiecărei întreprinderi, utilizarea acestor factori nu trebuie înțeleasă ca bază a unei metode de calcul automat și aritmetic.
174.
Orientările privind calcularea amenzilor sunt menite să furnizeze părților și instanței criterii obiective pentru a evalua corectitudinea deciziilor adoptate de Comisie; acestea conțin însă în sine limitări și excluderi care întăresc puterea de apreciere a Comisiei. Este suficient să se amintească în special punctul 37 din orientări, potrivit căruia, „[c]u toate că prezentele orientări prezintă metodologia generală de stabilire a amenzilor, particularitățile unei cauze date sau necesitatea de a atinge un nivel disuasiv într‑o anumită cauză pot justifica abaterea Comisiei de la această metodologie sau de la limitele fixate la punctul 21”.
175.
Pentru aceste motive, în opinia noastră, în hotărârile atacate, în ceea ce privește modalitățile de stabilire a sancțiunilor, nu se regăsește nicio eroare de drept vădită nici din punctul de vedere al obligației de motivare și nici din cel al principiilor proporționalității și egalității de tratament.
176.
Tribunalul a motivat suficient cu privire la fiecare aspect criticat și a demonstrat că Comisia a exercitat puterea de apreciere care îi este acordată cu respectarea principiilor proporționalității și egalității de tratament.
177.
Trebuie amintit că nu este de competența Curții, atunci când se pronunță asupra unor chestiuni de drept în cadrul unui recurs, să substituie cu propria apreciere, pentru motive de echitate, aprecierea Tribunalului, care statuează, în exercitarea competenței sale de fond, cu privire la cuantumul amenzilor aplicate unor întreprinderi pentru încălcarea de către acestea a dreptului Uniunii. Curtea ar trebui să constate o eroare de drept săvârșită de Tribunal, ca urmare a caracterului neadecvat al cuantumului unei amenzi, doar în măsura în care aceasta ar aprecia că nivelul sancțiunii este nu numai neadecvat, ci și excesiv, până la a fi disproporționat (
51
).
178.
Cu privire la acest aspect, se amintește că exercitarea competenței de fond prevăzute la articolul 261 TFUE și la articolul 31 din Regulamentul nr. 1/2003 nu echivalează cu un control din oficiu și că procedura în fața instanțelor Uniunii este în contradictoriu. Cu excepția motivelor de ordine publică pe care instanța este ținută să le examineze din oficiu, sarcina de a invoca motive împotriva deciziei în litigiu și de a prezenta elemente de probă în susținerea acestor motive revine reclamantului (
52
).
179.
Întrucât motivele privind modalitățile de stabilire a sancțiunii oferite de Comisie și confirmate de Tribunal se bazează pe argumente juridice întemeiate pe principiile în materie de stabilire a sancțiunii, care par a fi conforme cu orientările Curții menționate anterior, în timp ce argumentele recurentelor, reiterând criticile deja susținute în primă instanță, nu oferă niciun element nou de apreciere, propunem Curții să nu admită motivul de recurs referitor la problema juridică examinată mai sus.
V. Concluzie
180.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să admită, în limitele precizate mai sus, al treilea motiv de recurs invocat în cauzele C‑697/19 P și C‑698/19 P și primul motiv de recurs invocat în cauzele C‑699/19 P și C‑700/19 P și să respingă ca nefondat al patrulea motiv de recurs invocat în cauzele C‑697/19 P și C‑698/19 P.
(
1
)	Limba originală: italiana.
(
2
)	Hotărârile Tribunalului Uniunii Europene din 12 iulie 2019, Sony și Sony Electronics/Comisia (T‑762/15, nepublicată, EU:T:2019:515) (denumită în continuare „hotărârea atacată”), Sony Optiarc și Sony Optiarc America/Comisia (T‑763/15, nepublicată, EU:T:2019:517), Quanta Storage/Comisia (T‑772/15, nepublicată, EU:T:2019:519), și Toshiba Samsung Storage Technology și Toshiba Samsung Storage Technology și Toshiba Samsung Storage Technology Korea/Comisia (T‑8/16, nepublicată, EU:T:2019:522) (denumite în continuare, împreună, „hotărârile atacate”).
(
3
)	Decizia C(2015) 7135 final a Comisiei Europene din 21 octombrie 2015 referitoare la o procedură inițiată în temeiul articolului 101 TFUE și al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul AT.39639 – Unități de disc optic) (JO 2015, C 484, p. 22).
(
4
)	Pentru o descriere detaliată facem trimitere la hotărârile atacate și în special la punctele 1-37 din hotărârile pronunțate în cauzele T‑762/15 și T‑763/15 și la punctele 1-32 din hotărârile pronunțate în cauzele T‑772/15 și T‑8/16.
(
5
)	JO 2006, C 298, p. 17, Ediție specială, 08/vol.5, p. 3.
(
6
)	JO 2006, C 210, p. 2, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 264.
(
7
)	Sublinierea noastră în întregul text.
(
8
)	În cadrul celui de al treilea motiv invocat în cauzele C‑697/19 P și C‑698/19 și în cadrul primului motiv invocat în cauzele C‑699/19 P și C‑700/19 P.
(
9
)	A se vedea Hotărârea din 10 octombrie 2014, Soliver/Comisia (T‑68/09, EU:T:2014:867).
(
10
)	A se vedea Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Villeroy & Boch Belgium/Comisia (C‑642/13 P, EU:C:2017:58, punctul 54).
(
11
)	A se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2015, Singapore Airlines și Singapore Airlines Cargo/Comisia (T‑43/11, nepublicată, EU:T:2015:989).
(
12
)	A se vedea Hotărârea din 23 noiembrie 2006, ASNEF‑EQUIFAX și Administración del Estado (C‑238/05, EU:C:2006:734, punctele 30-32).
(
13
)	„Orice aspect al comportamentului față de orice client vizat (Dell sau HP) sau orice ansamblu (sau mai multe ansambluri) de contacte bilaterale are ca obiect restrângerea concurenței și constituie, așadar, o încălcare a articolului 101 alineatul (1) TFUE.” [considerentul (352) al deciziei Comisiei]
(
14
)	A se vedea în acest sens, deși cu privire la articolul 81 alineatul (1) CE, Hotărârea din 24 iunie 2015, Fresh Del Monte Produce/Comisia și Comisia/Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P și C‑294/13 P, EU:C:2015:416, punctul 156).
(
15
)	A se vedea în acest sens, deși cu privire la articolul 81 alineatul (1) CE, Hotărârea din 6 decembrie 2012, Comisia/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, punctul 42 și jurisprudența citată).
(
16
)	A se vedea Hotărârea din 22 octombrie 2020, Silver Plastics și Johannes Reifenhäuser/Comisia (C‑702/19 P, EU:C:2020:857, punctele 81 și 82). A se vedea de asemenea Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Villeroy & Boch/Comisia (C‑644/13 P, EU:C:2017:59, punctul 47 și jurisprudența citată).
(
17
)	A se vedea Hotărârea din 24 septembrie 2020, Prysmian și Prysmian Cavi e Sistemi/Comisia (C‑601/18 P, EU:C:2020:751, punctul 130). A se vedea în acest sens și Hotărârea din 26 septembrie 2018, Infineon Technologies/Comisia (C‑99/17 P, EU:C:2018:773, punctul 172 și jurisprudența citată).
(
18
)	A se vedea Hotărârea din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, punctul 84).
(
19
)	A se vedea Hotărârea din 8 iulie 1999, Comisia/Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, punctul 81).
(
20
)	A se vedea în acest sens în doctrină Alexiadis, P., Swanson, D. G., și Guerrero‑Perez, A., „Raising the EU evidentiary bar for the «single and continuous infringement» doctrine”, Concurrences, 2016, p. 3.
(
21
)	Siragusa, M., și Rizza, C., (editori), EU Competition Law. Volume III. Cartels & Collusive Behaviour. Restrictive Agreements and Practices Between Competitors, 2012, punctul 1.7. A se vedea de asemenea Simonsson, I., Legitimacy in EU Cartel Control, Hart Publishing, Modern Studies in European Law, 2010, punctul 135.
(
22
)	A se vedea Hotărârea din 6 decembrie 2012, Comisia/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, punctul 44).
(
23
)	A se vedea Hotărârea din 6 decembrie 2012, Comisia/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, punctul 45).
(
24
)	A se vedea Hotărârea din 6 decembrie 2012, Comisia/Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, punctul 46).
(
25
)	A se vedea Hotărârea din 5 decembrie 2013, SNIA/Comisia (C‑448/11 P, nepublicată, EU:C:2013:801, punctele 42-44).
(
26
)	A se vedea Hotărârea din 3 septembrie 2009, Prym și Prym Consumer/Comisia (C‑534/07 P, EU:C:2009:505, punctul 26 și jurisprudența citată).
(
27
)	A se vedea Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, EU:C:2004:6, punctul 66 și jurisprudența citată).
(
28
)	A se vedea Hotărârea din 7 ianuarie 2004, Aalborg Portland și alții/Comisia (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P și C‑219/00 P, EU:C:2004:6, punctul 67 și jurisprudența citată).
(
29
)	A se vedea Hotărârea din 5 decembrie 2013, SNIA/Comisia (C‑448/11 P, nepublicată, EU:C:2013:801, punctele 42 și 43).
(
30
)	A se vedea Hotărârea din 5 decembrie 2013, SNIA/Comisia (C‑448/11 P, nepublicată, EU:C:2013:801, punctul 44).
(
31
)	Castillo de la Torre, F., și Gippini Fournier, E., Evidence, proof and judicial review in EU competition law, 2017, p. 92.
(
32
)	Castillo de la Torre, F., și Gippini Fournier, E., Evidence, proof and judicial review in EU competition law, 2017, p. 92.
(
33
)	A se vedea Hotărârea din 12 decembrie 2019, Otis și alții (C‑435/18, EU:C:2019:1069, punctul 27).
(
34
)	A se vedea Hotărârea din 31 octombrie 2019, Repower/EUIPO (C‑281/18 P, EU:C:2019:916, punctul 38), Hotărârea din 1 iulie 2010, Knauf Gips/Comisia (C‑407/08 P, EU:C:2010:389, punctul 28).
(
35
)	A se vedea Hotărârea din 4 iulie 2000, Bergaderm și Goupil/Comisia (C‑352/98 P, EU:C:2000:361, punctele 34 și 35).
(
36
)	A se vedea Hotărârea din 28 noiembrie 2019, ABB/Comisiei (C‑593/18 P, nepublicată, EU:C:2019:1027, punctele 80-86).
(
37
)	Hotărârea din 12 iulie 2019, Sony și Sony Electronics/Comisia (T‑762/15, EU:T:2019:515, punctele 263-266).
(
38
)	Hotărârea din 12 iulie 2019, Sony și Sony Electronics/Comisia (T‑762/15, EU:T:2019:515, punctele 266-268).
(
39
)	Hotărârea din 12 iulie 2019, Sony și Sony Electronics/Comisia (T‑762/15, EU:T:2019:515, punctele 270 și 271).
(
40
)	Punctul 79 din cererea de recurs formulată în cauza C‑697/19 P.
(
41
)	A se vedea Hotărârea din 10 iulie 2014, Telefónica și Telefónica de España/Comisia (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, punctul 214).
(
42
)	A se vedea Hotărârea din 12 noiembrie 2014, Guardian Industries și Guardian Europe/Comisia (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, punctul 55 și jurisprudența citată), și Hotărârea din 18 iulie 2013, Schindler Holding și alții/Comisia (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, punctul 58).
(
43
)	A se vedea Hotărârea din 19 decembrie 2013, Siemens/Comisia (C‑239/11 P, C‑489/11 P și C‑498/11 P, nepublicată, EU:C:2013:866, punctul 394 și jurisprudența citată).
(
44
)	A se vedea Hotărârea din 19 decembrie 2013, Siemens/Comisia (C‑239/11 P, C‑489/11 P și C‑498/11 P, nepublicată, EU:C:2013:866, punctul 395 și jurisprudența citată).
(
45
)	A se vedea cel mai recent Hotărârea din 25 martie 2021, Lundbeck/Comisia (C‑591/16 P, EU:C:2021:243, punctul 185 și jurisprudența citată).
(
46
)	A se vedea cel mai recent Hotărârea din 25 martie 2021, Lundbeck/Comisia (C‑591/16 P, EU:C:2021:243, punctul 187 și jurisprudența citată).
(
47
)	A se vedea Hotărârea din 1 februarie 2018, Kühne + Nagel International și alții/Comisia (C‑261/16 P, nepublicată, EU:C:2018:56, punctul 83 și jurisprudența citată).
(
48
)	A se vedea Hotărârea din 19 martie 2009, Archer Daniels Midland/Comisia (C‑510/06 P, EU:C:2009:166, punctul 82).
(
49
)	A se vedea, în doctrină, Galokho, C., „Les atteintes au principe d'égalité dans le cadre du calcul des amendes en droit européen des ententes”, în Revue internationale de droit économique, p. 186, și Bernardeau, L., și Christienne, J.-Ph, Les amendes en droit de la concurrence. Pratique décisionnelle et contrôle juridictionnel du droit de l'Union, colecția Europe(s), Bruxelles, Larcier, 2013, p. 1267. În jurisprudență, în privința afirmației potrivit căreia deciziile cu privire la alte cazuri sunt, în principiu, exemplificative numai pentru existența unei discriminări, comparațiile cu alte decizii ale Comisiei putând fi relevante în ceea ce privește principiul egalității numai în cazul în care se demonstrează că datele specifice cazurilor respective sunt strict comparabile, a se vedea Hotărârea din 19 decembrie 2012, Heineken Nederland și Heineken/Comisia (C‑452/11 P, nepublicată, EU:C:2012:829, punctul 108).
(
50
)	A se vedea Hotărârea din 14 septembrie 2010, Akzo Nobel Chemicals și Akcros Chemicals/Comisia (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, punctele 54 și 55 și jurisprudența citată).
(
51
)	A se vedea cel mai recent Hotărârea din 25 martie 2021, Lundbeck/Comisia (C‑591/16 P, EU:C:2021:243, punctele 197 și 198 și jurisprudența citată).
(
52
)	A se vedea Hotărârea din 22 octombrie 2015, AC‑Treuhand/Comisia (C‑194/14 P, EU:C:2015:717, punctul 75).