62023CJ0701
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a șasea)
3 aprilie 2025 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Principiul ne bis in idem – Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen – Articolul 54 – Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Articolul 50 – Decizie provizorie de netrimitere în judecată pronunțată într‑un stat membru cu privire la persoane fizice decedate și angajate anterior de o persoană juridică – Urmărire penală începută împotriva acestei persoane juridice într‑un alt stat membru – Inadmisibilitate”
În cauza C‑701/23,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de tribunal judiciaire de Paris (Tribunalul judiciar din Paris, Franța), prin decizia din 4 iulie 2023, primită de Curte la 14 noiembrie 2023, în procedura penală împotriva
Swiftair SA,
cu participarea:
Syndicat ALTER,
Association AH5017-Ensemble ș.a.,
CURTEA (Camera a șasea),
compusă din domnul A. Kumin, președinte de cameră, domnul T. von Danwitz (raportor), vicepreședintele Curții, și domnul S. Gervasoni, judecător,
avocat general: domnul D. Spielmann,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru Swiftair SA, de R. Lindon și P. Spinosi, avocats;
–
pentru sindicatul ALTER, de A. Lyon‑Caen, avocat;
–
pentru asociația AH5017-Ensemble, de E. Piwnica, avocat;
–
pentru guvernul francez, de R. Bénard, B. Dourthe și B. Fodda, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul spaniol, de A. Gavela Llopis, în calitate de agent;
–
pentru Comisia Europeană, de F. Blanc și I. Zaloguin, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 54 din Convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen din 14 iunie 1985 între guvernele statelor din Uniunea Economică Benelux, Republicii Federale Germania și Republicii Franceze privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele comune (JO 2000, L 239, p. 19, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 183), semnată la Schengen (Luxemburg) la 19 iunie 1990 și intrată în vigoare la 26 martie 1995 (denumită în continuare „CAAS”), interpretată în lumina articolului 50 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri penale împotriva societății Swiftair SA, inculpată pentru săvârșirea infracțiunii de ucidere din culpă, comisă în Mali la 24 iulie 2014.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3
Considerentele CAAS au următorul cuprins:
„În temeiul Acordului Schengen din 14 iunie 1985 privind eliminarea treptată a controalelor la frontierele lor comune,
Decise să aducă la îndeplinire hotărârea exprimată în acest acord de a elimina controalele la frontierele lor comune asupra circulației persoanelor și de a facilita transportul și circulația mărfurilor la aceste frontiere,
Întrucât Tratatul de instituire a Comunităților Europene, completat de Actul Unic European, prevede că piața internă trebuie să cuprindă un spațiu fără frontiere interne,
[…]”
4
Articolul 54 din CAAS prevede:
„O persoană împotriva căreia a fost pronunțată o hotărâre definitivă într‑un proces pe teritoriul unei părți contractante nu poate face obiectul urmăririi penale de către o altă parte contractantă pentru aceleași fapte, cu condiția ca, în situația în care a fost pronunțată o pedeapsă, aceasta să fi fost executată, să fie în curs de executare sau să nu mai poată fi executată conform legilor părții contractante care a pronunțat sentința.”
Dreptul spaniol
5
Articolul 637 din Ley de Enjuiciamiento Criminal (Codul de procedură penală) prevede:
„Se dispune o soluție de netrimitere în judecată pură și simplă:
1) atunci când nu există indicii serioase că a fost săvârșită fapta care a motivat urmărirea penală;
2) atunci când fapta nu constituie infracțiune;
3) atunci când din procedură rezultă că acuzații sunt exonerați de răspundere penală, în calitate de autori, complici sau tăinuitori.”
6
Articolul 641 din acest cod prevede:
„Se dispune o soluție de netrimitere în judecată provizorie:
1) atunci când săvârșirea infracțiunii care a motivat urmărirea penală nu este dovedită în mod corespunzător;
2) atunci când rezultă din anchetă că a fost într‑adevăr săvârșită o infracțiune, dar nu există motive suficiente pentru a acuza o persoană sau mai multe persoane precise în calitate de autori, complici sau tăinuitori.”
Dreptul francez
7
Articolul 113-9 din Codul penal prevede:
„În cazurile prevăzute la articolele 113-6 și 113-7, nu poate fi exercitată nicio urmărire penală împotriva unei persoane care face dovada că a fost judecată definitiv în străinătate pentru aceleași fapte și că, în caz de condamnare, pedeapsa a fost executată sau s‑a prescris.”
8
Articolul 692 din Codul de procedură penală prevede:
„În cazurile prevăzute în capitolul precedent, nu poate fi exercitată nicio urmărire penală împotriva unei persoane care face dovada că a fost judecată definitiv în străinătate pentru aceleași fapte și că, în caz de condamnare, pedeapsa a fost executată sau s‑a prescris.”
Procedura principală și întrebările preliminare
9
La 24 iulie 2014, un avion aparținând societății Swiftair și înmatriculat în Spania a fost închiriat pentru un zbor de la Ouagadougou (Burkina Faso) către Alger (Algeria). Această aeronavă s‑a prăbușit într‑o zonă deșertică situată în nordul statului Mali. Toți ocupanții săi, printre care 54 de resortisanți francezi, au decedat în accidentul respectiv.
10
În urma accidentului menționat, Juzgado Central de Instrucción no 6 (Tribunalul de instrucție la nivel național nr. 6, Spania) a deschis o procedură de cercetare judecătorească prin ordonanța din 24 iulie 2014. Ulterior, printr‑o ordonanță din 23 septembrie 2014 și după ce a înlăturat ipoteza unui atentat terorist, această instanță a apreciat că trebuia să se cerceteze pentru a stabili dacă faptele ar fi putut surveni din cauza lipsei de experiență sau a imprudenței persoanelor fizice care pilotau avionul respectiv.
11
În paralel, în Franța, jandarmeria transporturilor aeriene a fost sesizată pentru a investiga faptele. Prin rechizitoriul introductiv datat 29 iulie 2014, a fost inițiată o urmărire penală pentru săvârșirea unor ucideri din culpă.
12
Între anii 2014 și 2016, autoritățile judiciare spaniole și franceze au colaborat, în special prin cereri reciproce de asistență penală internațională. Schimburile dintre aceste autorități nu au permis totuși să se soluționeze în amonte problema existenței unui eventual caracter contradictoriu al deciziilor adoptate la finalul investigațiilor desfășurate în paralel de autoritățile menționate.
13
La 18 iulie 2016, judecătorul de instrucție spaniol a pronunțat o decizie provizorie de netrimitere în judecată în temeiul articolului 641 din Codul de procedură penală spaniol pentru motivul că, „ținând seama de aspectul uman și profesional al echipajului”, precum și de starea aeronavei, nu am găsit „nicio dovadă că au fost săvârșite nereguli din partea companiei [Swiftair] care să poată avea legătură cu accidentul de aviație […]”. În special, potrivit acestei decizii, nu s‑a constatat „nicio încălcare a obligației obiective de atenție sau de diligență impuse piloților de aeronave”.
14
În Franța, investigațiile tehnice au fost încredințate unui colegiu de trei experți, al cărui raport final, depus la 23 decembrie 2016, a concluzionat în sensul existenței unor factori care au contribuit la acest accident, precum activitatea sezonieră a piloților, care ar fi contribuit la reducerea nivelului lor de performanță în situații neobișnuite, și volumul insuficient, precum și conținutul incomplet al antrenamentelor lor la sol și pe simulatorul de zbor, care ar fi contribuit, printre altele, la o lipsă de reacție adaptată la situația în cauză.
15
La 29 iunie 2017, Swiftair a fost pusă sub acuzare de judecătorul de instrucție francez pentru ucidere din culpă, pentru motivul că nu a asigurat echipajului o „formare suficientă” și, ca urmare a acestui fapt, a cauzat în mod involuntar moartea tuturor persoanelor aflate la bord, printre care se aflau victime cu cetățenie franceză. Prin cererea introductivă din 24 noiembrie 2017, Swiftair a solicitat anularea punerii sale sub acuzare pentru motivul că trebuia să beneficieze de hotărârea de netrimitere în judecată pronunțată în Spania, aceasta fiind definitivă și trebuind să se impună în Franța în temeiul articolului 54 din CAAS și al principiului ne bis in idem, consacrat la acest articol 54. La 16 noiembrie 2018, această cerere a fost declarată inadmisibilă de Camera de instrucție.
16
Printr‑o ordonanță din 18 mai 2021, judecătorul de instrucție francez a dispus trimiterea în judecată a societății Swiftair în fața tribunal judiciaire de Paris (Tribunalul Judiciar din Paris), care este instanța de trimitere, înlăturând totodată argumentele referitoare la încălcarea principiului ne bis in idem invocate de această societate pentru motivul că această decizie de netrimitere în judecată nu avea autoritate de lucru judecat și nu era definitivă. În special, decizia menționată, care nu ar avea echivalent în dreptul francez, nu ar avea ca efect stingerea definitivă a acțiunii penale și nu ar împiedica alte urmăriri penale pentru aceleași fapte.
17
Instanța de trimitere observă printre altele că, în temeiul legislației spaniole aplicabile, răspunderea penală a unei persoane juridice precum Swiftair nu poate fi angajată și că, pentru acest motiv, aceasta din urmă nu a fost vizată în mod formal de niciun act de urmărire penală sau de constrângere în Spania. Astfel, această instanță ridică problema dacă, în măsura în care poate avea un caracter definitiv, decizia de netrimitere în judecată luată în Spania acoperă, în vederea aplicării articolului 54 din CAAS, nu numai persoanele fizice pe care le vizează direct, ci și persoana juridică acuzată în mod indirect, astfel încât ar trebui să se considere că a fost pronunțată o „hotărâre definitivă” în sensul acestui articol 54.
18
În aceste condiții, tribunal judiciaire de Paris (Tribunalul Judiciar din Paris) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 54 din CAAS, citit în lumina articolului 50 din cartă, trebuie interpretat în sensul că o ordonanță de netrimitere în judecată, pronunțată într‑un stat contractant de către un organ jurisdicțional, supusă căilor de atac, care intervine după o cercetare detaliată a cauzei și care împiedică continuarea procedurii, în lipsa unor probe noi, trebuie calificată drept hotărâre definitivă în sensul articolului menționat, chiar dacă, pentru statul contractant în care a fost pronunțată această ordonanță de netrimitere în judecată, ea nu beneficiază de toate efectele unei decizii care are autoritate deplină de lucru judecat?
2)
Articolul 54 din CAAS, citit în lumina articolului 50 din cartă, trebuie interpretat în sensul că, în cazul unei ordonanțe de netrimitere în judecată echivalentă cu o hotărâre definitivă, susceptibilă să ofere protecția principiului ne bis in idem prevăzută de acest text, «persoan[a] împotriva căreia a fost pronunțată o hotărâre definitivă» trebuie înțeleasă ca fiind orice persoană pusă sub acuzare în cursul anchetei, ale cărei acțiuni sau omisiuni au făcut obiectul unor investigații, chiar dacă această persoană nu a fost vizată în mod formal de niciun act de urmărire sau de constrângere în cursul fazei de cercetare?
3)
Articolul 54 din CAAS, citit în lumina articolului 50 din cartă, trebuie interpretat în sensul că există o identitate de persoane între, pe de o parte, persoane fizice care au acționat în cadrul exercitării atribuțiilor lor sociale, în favoarea și în numele persoanei juridice pe care o reprezintă, și, pe de altă parte, persoana juridică însăși, ceea ce ar împiedica orice procedură împotriva unei persoane juridice într‑un stat contractant în cazul în care împotriva reprezentanților săi legali a fost pronunțată deja «o hotărâre definitivă» în sensul dreptului Uniunii în alt stat contractant, chiar dacă persoana juridică însăși nu a fost niciodată urmărită personal în acest din urmă stat?
4)
Dacă răspunsul la întrebarea anterioară este afirmativ, într‑un asemenea caz, articolul 54 din CAAS, citit în lumina articolului 50 din cartă, trebuie interpretat în sensul că de protecția conferită de [principiul] ne bis in idem trebuie să beneficieze persoana juridică inclusiv în ipoteza în care, în statul contractant în care a fost pronunțată hotărârea definitivă, persoana juridică nu era, în orice caz, susceptibilă de urmărire penală, fie pentru că răspunderea penală a persoanei juridice nu există în mod direct în acest stat, fie pentru că răspunderea penală a persoanei juridice poate fi angajată numai pentru infracțiuni în care nu se încadrează faptele care fac obiectul urmăririi?”
Cu privire la admisibilitate
19
Potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul procedurii instituite la articolul 267 TFUE, numai instanța națională care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate privesc interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe (Hotărârea din 22 octombrie 2024, Kolin Inșaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, punctul 36 și jurisprudența citată).
20
Cu toate acestea, revine Curții sarcina de a analiza condițiile în care este sesizată de instanța națională în scopul de a verifica propria competență sau admisibilitatea cererii cu care este sesizată (Hotărârea din 22 octombrie 2024, Kolin Inșaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, punctul 37 și jurisprudența citată).
21
În acest context, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate [Hotărârea din 30 aprilie 2024, M.N. (EncroChat), C‑670/22, EU:C:2024:372, punctul 65 și jurisprudența citată].
22
În această privință, cerințele privind conținutul unei cereri de decizie preliminară figurează în mod explicit la articolul 94 din Regulamentul de procedură al Curții, pe care instanța de trimitere se prezumă, în cadrul cooperării instituite la articolul 267 TFUE, că îl cunoaște și pe care este obligată să îl respecte cu strictețe. În temeiul acestor cerințe, care sunt amintite la punctul 15 din Recomandările Curții de Justiție a Uniunii Europene în atenția instanțelor naționale, referitoare la efectuarea trimiterilor preliminare (JO 2019, C 380, p. 1), orice cerere de decizie preliminară conține „o expunere sumară a obiectului litigiului principal, precum și a faptelor pertinente, astfel cum au fost constatate de instanța de trimitere, sau cel puțin o expunere a circumstanțelor factuale pe care se întemeiază întrebările preliminare”, „conținutul dispozițiilor naționale aplicabile în speță și, dacă este cazul, jurisprudența națională pertinentă”, precum și „expunerea motivelor care au determinat instanța de trimitere să aibă îndoieli cu privire la interpretarea sau la validitatea anumitor dispoziții ale dreptului Uniunii, precum și legătura pe care instanța de trimitere o stabilește între aceste dispoziții și legislația națională aplicabilă litigiului principal”.
23
În ceea ce privește prezenta cauză, trebuie amintit că, în temeiul articolului 54 din CAAS, o persoană împotriva căreia a fost pronunțată o hotărâre definitivă într‑un proces pe teritoriul unei părți contractante nu poate face obiectul urmăririi penale de către o altă parte contractantă pentru aceleași fapte, cu condiția ca, în situația în care a fost pronunțată o pedeapsă, aceasta să fi fost executată, să fie în curs de executare sau să nu mai poată fi executată conform legilor părții contractante care a pronunțat sentința.
24
Potrivit unei jurisprudențe constante, scopul articolului 54 din CAAS este de a garanta că o persoană care a fost condamnată și a executat pedeapsa sau, după caz, care a fost achitată definitiv într‑un stat membru se poate deplasa în interiorul spațiului Schengen fără a se teme că va fi din nou urmărită pentru aceleași fapte într‑un alt stat membru (Hotărârea din 14 septembrie 2023, Volkswagen Group Italia și Volkswagen Aktiengesellschaft, C‑27/22, EU:C:2023:663, punctul 81, precum și jurisprudența citată).
25
Astfel, trebuie să se interpreteze acest articol în lumina, pe de o parte, a articolului 3 alineatul (2) TUE, potrivit căruia Uniunea oferă cetățenilor săi un spațiu de libertate, securitate și justiție fără frontiere interne, în interiorul căruia este asigurată libera circulație a persoanelor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 iunie 2016, Kossowski, C‑486/14, EU:C:2016:483, punctul 46), și, pe de altă parte, a considerentelor CAAS, din care reiese că finalitatea acestei convenții este de a elimina controalele la frontierele lor comune asupra circulației persoanelor, precum și de a facilita transportul și circulația mărfurilor în cadrul unui spațiu fără frontiere interne.
26
În consecință, articolul 54 din CAAS este lipsit de relevanță atunci când nu este pusă în discuție posibilitatea de a circula liber în acest spațiu și, în special, atunci când sunt vizate numai persoane juridice (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 septembrie 2023, Volkswagen Group Italia și Volkswagen Aktiengesellschaft, C‑27/22, EU:C:2023:663, punctul 82).
27
În speță, este cert că procedura penală inițiată în Franța, care face obiectul litigiului principal, este îndreptată exclusiv împotriva unei persoane juridice, și anume Swiftair. Persoanele fizice a căror răspundere penală a fost examinată în Spania au decedat în timpul accidentului în discuție în litigiul principal. În consecință, întrucât posibilitatea persoanelor fizice de a circula liber nu este în mod vădit în discuție în litigiul principal, articolul 54 din CAAS nu este aplicabil acestuia.
28
Or, potrivit jurisprudenței, atunci când dispozițiile dreptului Uniunii la care se referă întrebările preliminare nu sunt aplicabile litigiului principal și, prin urmare, nu sunt pertinente pentru soluționarea acestuia, este necesar să se considere că decizia preliminară solicitată nu este necesară pentru a permite instanței de trimitere să pronunțe hotărârea și că aceste întrebări sunt, așadar, inadmisibile (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 octombrie 2024, Kolin Inșaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, punctele 38 și 68). Rezultă că întrebările adresate în speță de instanța de trimitere sunt, pentru acest motiv, inadmisibile în măsura în care privesc articolul 54 din CAAS.
29
Deși instanța de trimitere se referă de asemenea la articolul 50 din cartă, trebuie amintit că, în temeiul articolului 51 alineatul (1) din aceasta, dispozițiile cartei se adresează statelor membre numai în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii. Noțiunea de „punere în aplicare a dreptului Uniunii” în sensul acestei ultime dispoziții presupune existența unei legături între un act de drept al Uniunii și măsura națională în cauză care depășește proximitatea materiilor vizate sau efectele indirecte ale unei materii asupra celeilalte [a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 noiembrie 2024, PT (Acord între procuror și autorul unei infracțiuni), C‑432/22, EU:C:2024:987, punctul 35 precum și jurisprudența citată].
30
În speță, întrucât instanța de trimitere nu a expus, în cererea sa de decizie preliminară, legătura pe care o stabilește între legislația națională aplicabilă litigiului principal și dispozițiile relevante ale dreptului Uniunii, această cerere nu permite, în acest stadiu, să se stabilească faptul că situația în discuție în litigiul principal ține de punerea în aplicare a acestui drept. Or, potrivit jurisprudenței Curții, într‑un asemenea caz, Curtea nu este competentă să o examineze, iar dispozițiile eventual invocate ale cartei nu pot constitui, prin ele însele, temeiul acestei competențe (Ordonanța din 17 mai 2024, VGG ș.a., C‑190/23, EU:C:2024:420, punctul 57, precum și jurisprudența citată).
31
În consecință, în ceea ce privește interpretarea solicitată a articolului 50 din cartă, trebuie să se constate că, în stadiul actual, Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate, în sensul jurisprudenței constante menționate la punctul 21 din prezenta hotărâre. Cererea de decizie preliminară nu îndeplinește cerințele amintite la punctul 22 din prezenta hotărâre și în special pe cele care figurează la articolul 94 litera (c) din Regulamentul de procedură, întrucât nu prezintă legătura pe care instanța de trimitere o stabilește între legislația națională aplicabilă litigiului principal și dispozițiile relevante ale dreptului Uniunii.
32
Rezultă că cererea de decizie preliminară este inadmisibilă în ansamblul său.
33
Instanța de trimitere păstrează însă posibilitatea de a prezenta o nouă cerere de decizie preliminară care să cuprindă toate elementele care să îi permită Curții să se pronunțe (a se vedea în acest sens Ordonanța din 20 mai 2021, ENR Grenelle Habitat și alții, C‑88/20, EU:C:2021:407, punctul 38, precum și jurisprudența citată).
Cu privire la cheltuielile de judecată
34
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:
Cererea de decizie preliminară formulată de Tribunal judiciaire de Paris (Tribunalul judiciar din Paris) prin decizia din 4 iulie 2023 este vădit inadmisibilă.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.