62018CC0254
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
GIOVANNI PITRUZZELLA
prezentate la 28 februarie 2019 (
1
)
Cauza C‑254/18
Syndicat des cadres de la sécurité intérieure
împotriva
Premier ministre,
Ministre de l’Intérieur,
Ministre de l’Action et des Comptes publics
[cerere de decizie preliminară formulată de Conseil d’État (Franța)]
„Trimitere preliminară – Politica socială – Organizarea timpului de lucru – Directiva 2003/88/CE – Articolul 6 litera (b) și articolul 16 – Timpul de lucru maxim săptămânal – Derogare – Articolul 17 alineatele (2) și (3) și articolul (19) primul paragraf – Funcționari din cadrul poliției – Perioadă de referință – Caracter variabil sau fix – Protecția securității și a sănătății lucrătorilor”
1.
„Perioada de referință” care poate fi prevăzută de statele membre, în conformitate cu Directiva 2003/88/CE (
2
), pentru calcularea mediei timpului de lucru maxim săptămânal trebuie înțeleasă în sensul că vizează o perioadă „variabilă”, și anume o perioadă al cărei început variază în funcție de trecerea timpului, sau poate fi determinată și în mod „fix”, în sensul că perioada respectivă poate să înceapă și să se încheie la o dată calendaristică fixă?
2.
Aceasta este în esență întrebarea la care Curtea trebuie să răspundă în prezenta cauză, care are ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată de Conseil d’État (Consiliul de Stat, Franța) prin care se solicită interpretarea mai multor dispoziții din Directiva 2003/88.
3.
Întrebarea menționată a fost ridicată în cadrul unei proceduri inițiate de Syndicat des cadres de la sécurité intérieure (Sindicatul cadrelor de securitate internă, denumit în continuare „SCSI”), un sindicat al ofițerilor de poliție, care solicită în fața Conseil d’État anularea unui decret de modificare a dispozițiilor derogatorii de la garanțiile minime privind timpul de lucru și de odihnă aplicabile personalului poliției naționale franceze. SCSI susține că decretul în cauză nu respectă dispozițiile Directivei 2003/88, întrucât prevede o perioadă de referință „fixă” pentru calcularea mediei timpului de lucru maxim săptămânal.
4.
Alegerea unei perioade de referință prevăzute pe o bază „variabilă” sau „fixă” are în mod efectiv un impact cert asupra modalităților de determinare a timpului de lucru maxim săptămânal prevăzut de dispozițiile Directivei 2003/88. Astfel, utilizarea unei perioade de referință „variabile” asigură respectarea permanentă a mediei timpului de lucru maxim săptămânal, pe când utilizarea unei perioade „fixe” limitează perioada care este luată în considerare pentru deducerea orelor lucrate efectiv de către lucrător.
5.
În prezenta cauză, Curtea este astfel chemată să precizeze domeniul de aplicare al noțiunii „perioadă de referință” în vederea calculării timpului de lucru maxim săptămânal, astfel cum este prevăzut de Directiva 2003/88, din perspectiva obiectivului esenţial al acesteia, și anume protejarea securității și a sănătății lucrătorilor.
I. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
6.
Articolul 6 din Directiva 2003/88, intitulat „Timpul de lucru maxim săptămânal”, prevede:
„Statele membre iau măsurile necesare pentru ca, în funcție de necesitățile de protecție a sănătății și a securității lucrătorilor:
[…]
(b)
timpul mediu de lucru pentru fiecare perioadă de șapte zile, inclusiv orele suplimentare, să nu depășească 48 de ore.”
7.
Articolul 16 din Directiva 2003/88, referitor la perioadele de referință, este formulat după cum urmează:
„Statele membre pot prevedea:
[…]
(b)
pentru aplicarea articolului 6 (timpul maxim de lucru săptămânal), o perioadă de referință care să nu depășească patru luni. […]
[…]”
8.
Articolul 17 alineatele (2) și (3) din această directivă prevede, printre altele, următoarele derogări:
„(2)   Derogările prevăzute la alineatele (3)-(5) pot fi adoptate prin acte cu putere de lege și acte administrative sau prin convenții colective sau acorduri încheiate între partenerii sociali, cu condiția ca lucrătorii în cauză să beneficieze de perioade de repaus echivalente compensatorii sau dacă, în cazuri excepționale în care nu este posibil, din motive obiective, să se acorde asemenea perioade de repaus echivalente compensatorii, lucrătorii beneficiază de protecție adecvată.
(3)   În conformitate cu alineatul (2) din prezentul articol, se poate deroga de la [articolul] 16:
[…]
(b)
în cazul activităților de securitate și supraveghere care necesită prezența permanentă în scopul de a proteja bunuri și persoane, în special gardieni, paznici sau firme de pază și securitate;
(c)
în cazul activităților care implică nevoia de continuitate a serviciilor sau producției […]
[…]”
9.
Articolul 19 din Directiva 2003/88, intitulat „Limitări ale derogărilor la perioadele de referință”, cuprinde dispozițiile următoare:
„Posibilitatea de a deroga de la dispozițiile articolului 16 litera (b), prevăzută la articolul 17 alineatul (3) […], nu poate conduce la stabilirea unei perioade de referință mai mari de șase luni. […].”
B.
Dreptul francez
10.
În ceea ce privește timpul de lucru în funcția publică a statului și în magistratură, ca regulă generală, în dreptul francez, „timpul de lucru săptămânal efectiv, inclusiv orele suplimentare, nu poate depăși nici patruzeci și opt de ore în decursul aceleiași săptămâni, nici patruzeci și patru de ore în medie în orice perioadă de douăsprezece săptămâni consecutive” (articolul 3 punctul I din Decretul nr. 2000-815) (
3
). Nu se poate deroga de la această normă decât, printre altele, atunci când chiar obiectul serviciului public în cauză impune aceasta în permanență, în special pentru protecția persoanelor și a bunurilor, prin decret al Conseil d’État, adoptat după avizul anumitor comitete administrative, și al Conseil supérieur de la fonction publique (Consiliul superior al funcției publice), care stabilește compensațiile acordate categoriilor de agenți vizate [articolul 3 alineatul II litera a) din Decretul nr. 2000-815].
11.
Derogările de la garanțiile minime privind timpul de lucru și de odihnă aplicabile personalului poliției naționale franceze sunt reglementate prin Decretul nr. 2002-1279 din 23 octombrie 2002. Articolul 1 din acest decret a fost modificat prin Decretul nr. 2017-109 din 30 ianuarie 2017 (denumit în continuare „Decretul nr. 2017-109”). Dispoziția respectivă, în versiunea modificată, este formulată după cum urmează:
„Pentru organizarea activității funcționarilor activi ai serviciilor din cadrul poliției naționale, se derogă de la garanțiile minime menționate la alineatul I al articolului 3 din Decretul din 25 august 2000 menționat mai sus, atunci când sarcinile de siguranță publică și de liniște publică, de poliție judiciară și de informare, care le sunt încredințate, impun acest lucru.
Această derogare trebuie să respecte totuși următoarele condiții:
1.
Timpul de lucru săptămânal măsurat, pentru fiecare perioadă de șapte zile, inclusiv orele suplimentare, nu poate depăși în medie patruzeci și opt de ore pe perioada unui semestru al anului calendaristic;
[…]”.
II. Litigiul principal și întrebările preliminare
12.
La 28 martie 2017, SCSI a introdus o cerere la Conseil d'État prin care a solicitat anularea articolului 1 din Decretul nr. 2017-109. SCSI susține printre altele că, prin faptul că a reținut, pentru calcularea timpului mediu de lucru săptămânal, o perioadă de referință fixă exprimată în semestre ale anului calendaristic, iar nu o perioadă nedeterminată de șase luni exprimată pe o bază variabilă, această dispoziție încalcă normele Directivei 2003/88.
13.
Instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă dispozițiile coroborate ale articolelor 6 și 16 din Directiva 2003/88 trebuie interpretate în sensul că impun o perioadă de referință definită pe o bază variabilă sau în sensul că lasă statelor membre alegerea de a conferi perioadei respective un caracter variabil sau fix.
14.
De asemenea, ea urmărește să afle dacă, în ipoteza în care doar o perioadă de referință variabilă ar fi posibilă, perioada în cauză trebuie să își mențină caracterul variabil atunci când se prelungește la șase luni în temeiul derogării prevăzute la articolul 17 alineatul (3) litera (b) din Directiva 2003/88.
15.
În aceste condiții, Conseil d’État a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Dispozițiile articolelor 6 și 16 din [Directiva 2003/88] trebuie interpretate în sensul că impun o perioadă de referință definită pe o bază variabilă sau în sensul că lasă statelor membre posibilitatea de a‑i conferi un caracter variabil sau fix?
2)
În ipoteza în care aceste dispoziții ar trebui interpretate în sensul că impun o perioadă de referință variabilă, posibilitatea prevăzută la articolul 17 de a deroga de la articolul 16 litera (b) ar putea să privească nu numai durata perioadei de referință, ci și caracterul său variabil?”
III. Analiză juridică
A.
Observații introductive
16.
Întrebările preliminare adresate de instanța de trimitere în prezenta cauză se referă la noțiunea „perioadă de referință”, care poate fi prevăzută de statele membre pentru aplicarea dispozițiilor Directivei 2003/88 privind timpul de lucru maxim săptămânal.
17.
În ceea ce privește media timpului de lucru maxim săptămânal, trebuie să arătăm, cu titlu introductiv, că Directiva 2003/88 prevede două regimuri: un regim general și un regim derogatoriu.
18.
Mai precis, în cadrul regimului general, timpul de lucru maxim săptămânal este definit la articolul 6 litera (b) și la articolul 16 litera (b) din Directiva 2003/88. Astfel, potrivit celei dintâi dintre aceste dispoziții, timpul mediu de lucru pentru fiecare perioadă de șapte zile, inclusiv orele suplimentare, nu depășește patruzeci și opt de ore. În conformitate cu cea de a doua, pentru calcularea acestei medii a timpului maxim, statele membre pot prevedea o perioadă de referință care să nu depășească patru luni.
19.
Cu toate acestea, Directiva 2003/88 cuprinde de asemenea și dispoziții care conferă statelor membre facultatea de a deroga de la regimul general care reglementează timpul de lucru maxim săptămânal. Astfel, potrivit articolului 17 alineatul (3) literele (b) și (c) din Directiva 2003/88, statele membre pot deroga, printre altele, de la articolul 16 din aceeași directivă în cazul „activităților de securitate și supraveghere care necesită prezența permanentă în scopul de a proteja bunuri și persoane, în special gardieni, paznici sau firme de pază și securitate” și „în cazul activităților care implică nevoia de continuitate a serviciilor sau producției”. Totuși, în conformitate cu articolul 19 primul paragraf, această posibilitate „nu poate conduce la stabilirea unei perioade de referință mai mari de șase luni”.
20.
Or, Decretul nr. 2017-109, a cărui anulare este solicitată în litigiul principal, se referă la o derogare de la regimul general privind durata maximă a timpului de lucru săptămânal pentru funcționarii de stat și, în mod specific, la derogarea aplicabilă funcționarilor activi ai serviciilor din cadrul poliției naționale. După cum reiese din dosarul aflat la dispoziția Curții și după cum au confirmat în cursul ședinței diferitele părți care au prezentat observații în fața Curții, prin adoptarea acestui decret, Republica Franceză a utilizat posibilitatea care îi este conferită de articolul 17 alineatul (3) din Directiva 2003/88 de a deroga de la regimul general al timpului de lucru maxim săptămânal.
21.
Rezultă că dispozițiile Directivei 2003/88, citate la punctul 19 de mai sus, care prevăd posibilitatea de a deroga de la regimul general al timpului de lucru maxim săptămânal, sunt pertinente în prezenta cauză (
4
).
22.
Pe de altă parte, trebuie să se constate că dispozițiile Directivei 2003/88 privind atât regimul general, cât și regimul derogatoriu al timpului de lucru maxim săptămânal utilizează aceeași noțiune, „perioadă de referință”, la articolul 16 litera (b) și la articolul 19 primul paragraf.
23.
În aceste condiții, este necesar să se considere că noțiunea „perioadă de referință” în scopul calculării mediei timpului de lucru maxim săptămânal constituie o noțiune unică în cadrul Directivei 2003/88 care, în acest context, are același sens și trebuie interpretată în același fel.
24.
În plus, întrucât dispozițiile respective ale Directivei 2003/88 nu conțin nicio trimitere la dreptul național al statelor membre, noțiunea în cauză trebuie înțeleasă ca o noțiune autonomă a dreptului Uniunii care trebuie interpretată uniform pe teritoriul acesteia, independent de calificările utilizate în statele membre (
5
).
25.
În acest context, arătăm totuși că lectura celor două întrebări preliminare adresate de Conseil d’État arată că acestea presupun o posibilă diferență de interpretare a noțiunii „perioadă de referință”, în funcție de aspectul dacă unei situații îi este aplicabil regimul general sau cel derogatoriu în materie de timp de lucru maxim săptămânal (
6
).
26.
Cu toate acestea, având în vedere caracterul unic al noțiunii „perioadă de referință” în scopul calculării mediei timpului de lucru maxim săptămânal, este necesar să se considere că cele două întrebări urmăresc, în realitate, interpretarea aceleiași noțiuni și trebuie astfel să fie examinate împreună.
27.
În aceste condiții, în opinia noastră trebuie să se considere că, prin cele două întrebări preliminare, instanța de trimitere solicită Curții în esență să stabilească dacă dispozițiile pertinente ale Directivei 2003/88 – menționate la punctele 18 și 19 de mai sus – trebuie să fie interpretate în sensul că, atât în cadrul regimului general, cât și în cadrul regimului derogatoriu al timpului de lucru maxim săptămânal, statele membre trebuie să definească perioada de referință care trebuie utilizată pentru calcularea acestei durate într‑o manieră „variabilă” sau dacă ele au posibilitatea să o definească și într‑o manieră „fixă”.
28.
În această privință, părțile care au participat la procedura desfășurată în fața Curții au adoptat în esență două poziții.
29.
Atât Comisia Europeană și guvernul francez, pe de o parte, cât și SCSI, pe de altă parte, consideră că dispozițiile Directivei 2003/88 trebuie interpretate în sensul că lasă statelor membre alegerea de a conferi perioadei de referință utilizate pentru calcularea timpului de lucru săptămânal un caracter variabil sau fix.
30.
Spre deosebire de Comisie și de guvernul francez, SCSI apreciază însă că, în cazul în care statul membru a utilizat facultatea de a deroga de la regimul general care stabilește o perioadă de referință de șase luni în conformitate cu articolul 19 din Directiva 2003/88, doar o perioadă de referință cu caracter variabil poate fi pusă în aplicare.
31.
Pentru a răspunde la întrebarea adresată de instanța de trimitere, considerăm că este oportun să se analizeze, mai întâi, sistemul Directivei 2003/88 în care se înscrie noțiunea „perioadă de referință”, din perspectiva principiilor jurisprudențiale dezvoltate de Curte în materie. În continuare, pe baza acestei analize, va fi posibil să se furnizeze o interpretare a noțiunii respective.
B.
Directiva 2003/88 în jurisprudența Curții
32.
Potrivit unei jurisprudențe constante, Directiva 2003/88 are ca obiectiv să stabilească cerințe minime destinate ameliorării condițiilor de viață și de muncă ale lucrătorilor printr‑o apropiere a reglementărilor naționale referitoare în special la timpul de lucru (
7
).
33.
Această armonizare la nivelul Uniunii Europene în domeniul organizării timpului de lucru urmărește să garanteze o mai bună protecție a securității și a sănătății lucrătorilor, punând la dispoziția acestora perioade minime de repaus – în special zilnic și săptămânal –, precum și pauze adecvate și prevăzând o limită maximă a timpului de lucru săptămânal (
8
).
34.
Acesta este modul în care dispozițiile Directivei 2003/88, citate la punctele 18 și 19 de mai sus, prevăd reglementarea în domeniul limitei maxime a timpului de lucru săptămânal. Dreptul la o limitare a duratei maxime de muncă este de asemenea consacrat în mod expres la articolul 31 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.
35.
În această privință, Curtea a arătat că media limitei maxime de 48 de ore, inclusiv orele suplimentare, pentru fiecare perioadă de șapte zile, pentru respectarea căreia, potrivit articolului 6 litera (b) din Directiva 2003/88, statele membre trebuie să ia măsurile necesare, se bazează pe obligația de a respecta necesitățile de protecție a sănătății și a securității lucrătorilor (
9
).
36.
Ea a precizat totodată că limita maximă respectivă se numără printre cerințele Directivei 2003/88 care constituie o normă de drept social al Uniunii de o importanță deosebită, de care trebuie să beneficieze fiecare lucrător ca cerință minimă destinată să asigure protecția securității și a sănătății sale (
10
).
37.
În acest context, Curtea a precizat de asemenea că cerințele minime ale Directivei 2003/88 care urmăresc asigurarea protecției securității și a sănătății lucrătorilor impun statelor membre obligații de rezultat clare și precise în ceea ce privește respectarea drepturilor acordate acestora de directiva menționată (
11
). Acest lucru este valabil în mod specific cu privire la norma prevăzută în directiva menționată care prevede un plafon de patruzeci și opt de ore, inclusiv orele suplimentare, în ceea ce privește timpul mediu de lucru săptămânal (
12
).
38.
În același sens, întemeindu‑se pe modul de redactare al articolelor care prevăd cerințele minime respective, precum și pe obiectivele urmărite de Directiva 2003/88 și pe sistemul instituit de aceasta, Curtea a subliniat și necesitatea ca lucrătorii să beneficieze în mod efectiv de drepturile care le sunt acordate prin directiva menționată (
13
).
39.
Astfel, Curtea a precizat că este important ca efectul util al drepturilor conferite lucrătorilor prin Directiva 2003/88 să fie asigurat integral, ceea ce implică în mod necesar obligația statelor membre de a garanta respectarea fiecăreia dintre cerințele minime instituite de această directivă. Interpretarea menționată este singura care respectă obiectivul Directivei 2003/88, care este acela de a garanta o protecție eficientă a securității și a sănătății lucrătorilor, asigurându‑le posibilitatea de a beneficia efectiv de drepturile care le sunt conferite de aceasta (
14
).
40.
Acestea fiind spuse, deși cerințele minime din Directiva 2003/88 impun statelor membre obligații de rezultat pentru garantarea efectului util al drepturilor conferite lucrătorilor prin aceasta, reiese totuși din aceeași directivă, în special din considerentul (15) al acesteia, că ea acordă de asemenea statelor membre o anumită flexibilitate în punerea în aplicare a dispozițiilor sale (
15
).
41.
Rezultă astfel că statele membre dispun de o anumită marjă de apreciere în ceea ce privește modalitățile de punere în aplicare a cerințelor minime menționate, fiind însă obligate întotdeauna, după cum reiese în mod explicit din același considerent al Directivei 2003/88, să asigure respectarea principiului protecției securității și a sănătății lucrătorilor (
16
).
C.
Interpretarea noțiunii „perioadă de referință” în scopul calculării mediei timpului de lucru maxim săptămânal
42.
În contextul prezentat la punctele anterioare este necesar să se definească noțiunea „perioadă de referință” astfel cum este utilizată în Directiva 2003/88 pentru calcularea mediei timpului de lucru maxim săptămânal și, în mod specific, să se stabilească dacă, în conformitate cu această directivă, statele membre trebuie să definească perioada respectivă ca având un caracter „variabil” sau dacă o pot defini de asemenea pe o bază „fixă”.
43.
Potrivit jurisprudenței, o noțiune autonomă de drept al Uniunii, cum este noțiunea „perioadă de referință”, trebuie interpretată uniform pe teritoriul Uniunii, independent de calificările utilizate în statele membre, în funcție de caracteristici obiective, ținând seama de termenii dispozițiilor care o utilizează, precum și de contextul și de obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte această noțiune (
17
). Într‑adevăr, numai o interpretare autonomă poate garanta eficacitatea deplină a Directivei 2003/88, precum și aplicarea uniformă a unei asemenea noțiuni în toate statele membre (
18
).
44.
În această privință, în ceea ce privește, în primul rând, expresia „perioadă de referință”, precum și modul de redactare al dispozițiilor Directivei 2003/88 care utilizează noțiunea respectivă în scopul calculării mediei timpului de lucru maxim săptămânal, trebuie să se constate că acestea nu permit să se stabilească dacă perioada în cauză trebuie să aibă un caracter „variabil” sau „fix”.
45.
Astfel, nici expresia „perioadă de referință” ca atare, nici în special textul articolului 16 litera (b) și al articolului 19 primul paragraf din Directiva 2003/88, nu furnizează un element care să permită să se stabilească dacă începutul acestei perioade trebuie să fie fix sau să fie variabil în funcție de durată. Prin urmare, directiva nu precizează modul în care perioada respectivă trebuie luată în considerare pentru calcularea mediei timpului de lucru maxim săptămânal. Analiza diferitelor versiuni lingvistice ale expresiei menționate și ale dispozițiilor în cauză nu afectează această constatare.
46.
Or, deși lacuna din directiva menționată cu privire la acest aspect nu permite să se tragă concluzii definitive, considerăm că aceasta pledează totuși în favoarea unei interpretări care ar acorda o anumită flexibilitate statelor membre, lăsându‑le libertatea de a alege să definească perioada de referință pentru calcularea mediei timpului de lucru maxim săptămânal pe o bază „fixă” sau pe o bază „variabilă”.
47.
În ceea ce privește, în al doilea rând, contextul în care se inserează noțiunea „perioadă de referință”, este necesar să se arate, mai întâi, că legiuitorul Uniunii a utilizat în mai multe dispoziții ale Directivei 2003/88 noțiunea menționată pentru stabilirea perioadei în care media timpului de lucru maxim săptămânal trebuie să fie calculată.
48.
Aceasta este situația la articolul 16 litera (b) din Directiva 2003/88, care dispune că statele membre pot prevedea o perioadă de referință care să nu depășească patru luni pentru aplicarea timpului maxim de lucru săptămânal, în sensul articolului 6 din aceeași directivă, precum și al articolului 19 primul paragraf din aceasta, care prevede că facultatea de a deroga de la dispozițiile articolului 16 litera (b), prevăzută printre altele la articolul 17 alineatul (3), nu poate conduce la stabilirea unei perioade de referință mai mari de șase luni.
49.
În Directiva 2003/88, noțiunea „perioadă de referință” este utilizată explicit pentru calcularea timpului de lucru maxim săptămânal printre altele la articolul 17 alineatul (5), în ceea ce privește derogările privind medicii stagiari, la articolul 20 alineatul (2), în cazul lucrătorilor care realizează în principal o activitate offshore, la articolul 21 alineatul (1) al doilea paragraf, în cazul lucrătorilor de la bordul navelor de pescuit maritime aflate sub pavilionul unui stat membru, precum și la articolul 22 alineatul (1) literele (a) și (e), care privește facultatea acordată statelor membre, în condiții stricte, de a nu aplica articolul 6 din Directiva 2003/88. Dispozițiile menționate nu oferă însă nicio indicație precisă cu privire la caracterul „variabil” sau „fix” al noțiunii „perioadă de referință”.
50.
Din punct de vedere contextual, trebuie să arătăm totodată că Directiva 2003/88 utilizează de asemenea noțiunea „perioadă de referință” în alte scopuri decât pentru calcularea mediei timpului de lucru maxim săptămânal. Astfel, pe de o parte, articolul 16 litera (a) din această directivă stabilește perioada de referință care poate fi prevăzută de statele membre pentru aplicarea articolului 5 din directiva menționată referitor la repausul săptămânal minim și, pe de altă parte, articolul 16 litera (c) din aceeași directivă utilizează aceeași noțiune pentru aplicarea articolului 8 din această directivă cu privire la durata muncii de noapte.
51.
În ceea ce privește, în mod specific, noțiunea „perioadă de referință” referitoare la calcularea perioadei minime de repaus săptămânal, în sensul articolului 5 și al articolului 16 litera (a) din Directiva 2003/88, trebuie arătat că, în Hotărârea din 9 noiembrie 2017, Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844), în special la punctul 43, Curtea a statuat că „o perioadă de referință poate fi definită, în acest context, drept o perioadă fixă înăuntrul căreia trebuie acordat un anumit număr de ore consecutive de repaus, independent de momentul la care sunt acordate acele ore de repaus” (
19
).
52.
Pe baza acestei definiții reținute de Curte, care se referea însă la perioada minimă de repaus săptămânal în sensul articolului 5 din Directiva 2003/88, Republica Franceză arată că perioada de referință vizată la articolul 16 litera (b) din directiva respectivă pentru calcularea mediei timpului maxim săptămânal ar trebui prin analogie definită ca fiind o perioadă fixă.
53.
Totuși, în această privință, este necesar să se arate că întrebarea care era în discuție în fața Curții în cauza Maio Marques da Rosa este diferită de cea adresată în prezenta cauză. Astfel, în cauza menționată, Curtea a fost chemată să stabilească dacă perioada minimă de repaus săptămânal neîntrerupt de douăzeci și patru de ore, la care are dreptul un lucrător în sensul articolului 5 primul paragraf din Directiva 2003/88, trebuia să fie sau să nu fie acordată cel târziu în a șaptea zi care urmează unei perioade de șase zile de lucru consecutive.
54.
În acest context, Curtea a reținut că perioada de șapte zile vizată la articolul 5 putea fi considerată o „perioadă de referință” și, după cum reiese din cuprinsul punctului 51 din prezentele concluzii, a definit noțiunea „perioadă de referință” în acest scop utilizând expresia „perioadă fixă”.
55.
Cu toate acestea, apreciem că, prin utilizarea termenului „fixă” în această definiție, Curtea nu a intenționat să decidă că noțiunea „perioadă de referință” ar trebui interpretată în sensul că începutul perioadei respective trebuie în mod necesar să fie fix, cu alte cuvinte că trebuie să corespundă unei date rigide. De altfel, chestiunea menționată nu făcea obiectul cauzei pendinte în fața sa. În schimb, în opinia noastră, utilizând termenul „fixă”, Curtea a urmărit să arate că perioada de referință este o perioadă fixă în sensul că are o durată determinată, în speță o durată de șapte zile în conformitate cu articolul 5 din Directiva 2003/88. De asemenea, adăugăm că, la punctul 43 din hotărârea Maio Marques da Rosa menționată, Curtea a limitat în mod expres domeniul de aplicare al definiției la „acest context”, și anume la contextul dispoziției în materie de repaus săptămânal.
56.
În aceste împrejurări, contrar celor susținute de Republica Franceză, în opinia noastră, nu este posibil, prin urmare, să se tragă concluzii definitive din definiția noțiunii „perioadă de referință” reținută de Curte la punctul 43 din Hotărârea Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844) în materie de repaus săptămânal minim în ceea ce privește aspectul dacă perioada de referință care poate fi utilizată de statele membre, în conformitate cu Directiva 2003/88, pentru calcularea timpul de lucru maxim săptămânal trebuie să aibă un caracter „fix” sau „variabil”.
57.
În schimb, putem să ne inspirăm din definiția reținută de Curte în Hotărârea Maio Marques da Rosa menționată pentru a defini perioada de referință în materie de timp de lucru maxim săptămânal ca fiind o perioadă determinată în care media timpului de lucru săptămânal nu poate depăși un anumit număr de ore.
58.
Rezultă din cele de mai sus că nici analiza contextuală nu permite să se stabilească în mod concludent dacă noțiunea „perioadă de referință” utilizată pentru calcularea mediei timpului de lucru maxim săptămânal trebuie înțeleasă în sensul că obligă statelor membre să o definească într‑o manieră „variabilă” sau dacă, dimpotrivă, statele membre au și posibilitatea de a o defini într‑o manieră „fixă”.
59.
În ceea ce privește, în al treilea rând, obiectivul Directivei 2003/88, astfel cum am amintit la punctele 32 și 33 de mai sus, aceasta din urmă are drept scop protejarea în mod eficient a securității și a sănătății lucrătorilor.
60.
Rolul central al acestui obiectiv esențial al Directivei 2003/88 în cadrul reglementării privind timpul de lucru maxim săptămânal este confirmat atât de dispoziția expresă, de la articolul 6 din Directiva 2003/88, potrivit căreia statele membre iau măsurile necesare privind timpul de lucru maxim săptămânal „în funcție de necesitățile de protecție a sănătății și a securității lucrătorilor” (
20
), cât și de caracterizarea de către Curte, în repetate rânduri, a dispoziției de la articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88 ca fiind o dispoziție a cărei deplină efectivitate trebuie să fie respectată de statele membre, care sunt obligate să împiedice orice depășire a timpului de lucru maxim săptămânal, astfel cum este stabilit la articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88 (
21
).
61.
Prin urmare, noțiunea „perioadă de referință” în cauză trebuie interpretată, așadar, din perspectiva acestui obiectiv esențial al Directivei 2003/88 și a obligației care revine statelor membre, în vederea realizării acestuia, de a garanta deplina efectivitate a cerințelor Directivei 2003/88 privind timpul de lucru maxim săptămânal.
62.
În această privință, trebuie să se arate că, după cum a subliniat în mod întemeiat Comisia, o metodă de calcul a timpului de lucru maxim săptămânal care utilizează o perioadă de referință pe o bază variabilă corespunde în mod optim obiectivului esențial al Directivei 2003/88 de protecție a securității și a sănătății lucrătorilor.
63.
Astfel, pe de o parte, prin aplicarea unei asemenea metode de calcul, începutul perioadei de referință nu este rigid, ci variază în funcție de trecerea timpului, astfel încât în acest caz respectarea mediei timpului de lucru maxim săptămânal este garantată independent de momentul de începere a perioadei care a fost ales. Altfel spus, o astfel de metodă garantează că media timpului de lucru maxim săptămânal este asigurată în orice moment.
64.
Pe de altă parte, alegerea unei asemenea metode permite să se evite efectuarea de către un lucrător în mod neîntrerupt a unor perioade de muncă intense în cursul a două perioade de referință succesive și elimină, prin urmare, riscul ca lucrătorul să depășească, în medie, limita săptămânală de patruzeci și opt de ore de lucru pentru perioade îndelungate, precum și riscul de a apărea situații în care, în pofida respectării formale a timpului de lucru maxim, securitatea și sănătatea lucrătorului să fie puse în pericol (
22
).
65.
Chestiunea pare mai puțin clară, în schimb, în ceea ce privește utilizarea unei metode de calcul a mediei timpului de lucru maxim săptămânal care utilizează o perioadă de referință „fixă” și al cărei început corespunde astfel unei date rigide. Pentru a aprecia compatibilitatea utilizării unei astfel de abordări cu Directiva 2003/88, considerăm că trebuie să se pornească de la două considerații.
66.
În primul rând, după cum am arătat la punctele 40 și 41 de mai sus, Directiva 2003/88 recunoaște statelor membre o anumită flexibilitate în ceea ce privește punerea în aplicare a dispozițiilor sale, astfel încât ele dispun de o anumită marjă de apreciere în alegerea modalităților de realizare a acesteia. Flexibilitatea menționată permite statelor membre să țină seama, în cadrul dispozițiilor naționale de transpunere a directivei în cauză, de cerințele legate, printre altele, de protecția unor interese cu caracter general, cum este protecția ordinii publice, sau de caracteristici ale unor activități concrete, care necesită un anumit grad de flexibilitate în organizarea programului de lucru. De altfel, în această perspectivă capitolul 5 din Directiva 2003/88 prevede posibilități de derogare și excepții de la anumite dispoziții ale directivei menționate.
67.
Desigur, după cum reiese în mod explicit din considerentul (15) al Directivei 2003/88, această flexibilitate are o limită absolută care constă în cerința de a se respecta obiectivul principal al Directivei 2003/88 și nu poate să conducă, așadar, la situații în care sunt încălcate necesitățile de protecție a securității și a sănătății lucrătorilor garantate prin directiva în cauză.
68.
În al doilea rând, alegerea unei metode de calcul a mediei timpului de lucru maxim săptămânal care utilizează o perioadă de referință „fixă” nu implică în mod automat încălcarea acestor necesități. Astfel, alegerea caracterului „fix” sau „variabil” al perioadei de referință care trebuie utilizată la calcularea mediei timpului de lucru maxim săptămânal nu este decât un element printre altele – precum numărul maxim de ore de lucru săptămânale sau durata perioadei de referință – care sunt luate în considerare în dispozițiile naționale referitoare la organizarea timpului de lucru. Astfel, un sistem de organizare a timpului de lucru care utilizează o perioadă de referință calculată pe o bază variabilă nu asigură în mod necesar întotdeauna o mai bună protecție a lucrătorilor decât un sistem care utilizează o perioadă de referință calculată pe o bază fixă, după cum au arătat unele exemple prezentate în cursul procedurii în fața Curții (
23
).
69.
Desigur, dacă statul membru alege un sistem de organizare a timpului de lucru care utilizează o perioadă de referință „fixă”, în special de lungă durată și în cadrul unui regim derogatoriu, există riscul să apară anumite situații, precum cea ipotetică prezentată în ședință (
24
), în care respectarea necesităților de protecție a securității și a sănătății lucrătorilor nu este garantată. Or, după cum reiese din cuprinsul punctelor 35-39 și 60 din prezentele concluzii, statul membru are obligația de a se asigura că nu se ajunge la asemenea situații. Astfel, acestuia îi revine obligația de rezultat de a garanta efectivitatea deplină a normei din Directiva 2003/88 care prevede un plafon de patruzeci și opt de ore pentru timpul mediu săptămânal, precum și de a garanta drepturile conferite lucrătorilor de dispoziția respectivă.
70.
În opinia noastră, din considerațiile care precedă rezultă că, deși o metodă de calcul a timpului de lucru maxim săptămânal care utilizează o perioadă de referință pe o bază variabilă garantează în mod optim respectarea necesităților de protecție a securității și a sănătății, constituind astfel prima opțiune pentru transpunerea dispozițiilor pertinente ale Directivei 2003/88 în dreptul național, în special în cazul unui regim derogatoriu în temeiul articolului 17 din directiva menționată, aceasta nu înseamnă totuși că, în cadrul marjei de apreciere de care dispun, statele membre nu pot prevedea utilizarea unei perioade de referință fixe, cu condiția ca respectarea necesităților de protecție a securității și a sănătății lucrătorilor să fie asigurată.
71.
Într‑o asemenea situație, respectarea acestor necesități implică, în opinia noastră, o cerință dublă.
72.
Pe de o parte, atunci când alege să prevadă o metodă de calcul a timpului de lucru maxim săptămânal care utilizează o perioadă de referință pe o bază fixă, este deosebit de important ca statul membru în cauză să asigure existența și aplicarea unor instrumente de organizare a muncii, de control și de garantare efective de natură preventivă, care să permită evitarea situațiilor de încălcare a necesităților menționate de protecție a securității și a sănătății lucrătorilor ca urmare a organizării timpului de lucru. Revine statului membru sarcina să aleagă mecanismele preventive pe care le consideră adecvate în acest scop. Instrumentele respective trebuie totuși să garanteze efectul util al dreptului la o medie a timpului de lucru maxim săptămânal pe care Directiva 2003/88 – și articolul 31 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale – îl acordă lucrătorilor.
73.
Pe de altă parte, statul membru trebuie să se asigure de asemenea că, în cazul în care aceste mecanisme preventive nu se dovedesc eficiente și, în pofida existenței lor, apare totuși o situație de încălcare a necesităților de protecție a securității și a sănătății lucrătorilor, lucrătorul poate dispune, ex post, de posibilități efective de exercitare a unei căi de atac, atât interne sau administrative, cât și jurisdicționale, prin care să poată pune capăt fără întârziere unei situații care implică încălcarea necesităților în cauză.
74.
Pe scurt, dacă statul membru alege să prevadă în legislația sa națională o metodă de calcul a timpului de lucru maxim săptămânal care utilizează o perioadă de referință pe o bază fixă, în special în situațiile în care această perioadă este lungă și privește un regim derogatoriu, trebuie să garanteze existența unor mecanisme organizaționale, procedurale și jurisdicționale care să fie de natură să asigure, in concreto, respectarea efectivă a necesităților de protecție a securității și a sănătății lucrătorilor în organizarea timpului de lucru și evitarea situațiilor de încălcare a acestor necesități în organizarea timpului de lucru sau, dacă ele apar totuși, eliminarea lor fără întârziere.
75.
În definitiv, revine instanței naționale sarcina de a aprecia în litigiul concret aflat pe rolul său dacă, în cazul în care statul membru a ales să utilizeze o perioadă de referință determinată pe o bază „fixă”, există sau nu asemenea mecanisme efective și dacă dubla necesitate menționată mai sus este sau nu respectată, astfel încât reglementarea națională contestată în fața sa să poată fi considerată compatibilă cu dreptul Uniunii și, în mod specific, cu Directiva 2003/88.
D.
Cu privire la întrebările preliminare
76.
Având în vedere considerațiile precedente și interpretarea pe care o propunem în ceea ce privește noțiunea „perioadă de referință” pentru calcularea mediei timpului de lucru maxim săptămânal astfel cum este utilizată în Directiva 2003/88, considerăm că trebuie să se răspundă la întrebările preliminare adresate de instanța de trimitere în sensul că, în contextul flexibilității acordate de această directivă, statele membre sunt libere să aleagă o metodă de calcul a mediei timpului de lucru maxim săptămânal care utilizează o perioadă de referință definită pe o bază „variabilă” sau pe o bază „fixă”.
77.
Cu toate acestea, în cazul în care decide să utilizeze o perioadă de referință definită pe o bază „fixă”, un stat membru trebuie să garanteze că mecanismele organizaționale, procedurale și jurisdicționale care sunt instituite vor fi apte să asigure, in concreto, respectarea efectivă a necesităților de protecție a securității și a sănătății lucrătorilor în organizarea timpului de lucru și că sunt evitate situații de încălcare a necesităților respective sau, dacă acestea apar, că pot fi eliminate eficient fără întârziere.
78.
Revine instanței de trimitere, singura competentă să interpreteze dreptul național, sarcina de a stabili dacă reglementarea națională respectă necesitățile în cauză.
79.
Cu ocazia aprecierii pe care este chemată să o realizeze, instanța menționată va putea însă să țină seama de elementele de interpretare furnizate de Curte. Din această perspectivă, pentru a oferi instanței de trimitere un răspuns cât mai util posibil pentru soluționarea cauzei pendinte în fața sa, considerațiile care urmează se pot dovedi pertinente.
80.
Astfel, pe baza informațiilor furnizate în cursul procedurii scrise și orale desfășurate în fața Curții, nu este cert dacă, în speță, dubla cerință referitoare la respectarea necesităților de protecție a securității și a sănătății lucrătorilor este îndeplinită. Într‑adevăr, pe de o parte, nu pare să existe un sistem de control preventiv eficient care să poată asigura, în cadrul unui regim derogatoriu cum este cel instituit de reglementarea pusă în discuție în fața instanței de trimitere, prevenirea apariției unor situații în care respectarea necesităților de protecție a securității și a sănătății lucrătorilor în cauză nu este garantată. Astfel, s‑a susținut că, spre deosebire de situația din sectorul privat, nu există un organism independent care să poată interveni în mod direct și să oblige angajatorii să elimine situațiile de încălcare a necesităților menționate și că în esență este imposibil să se pună capăt unor asemenea situații.
81.
Pe de altă parte, s‑a afirmat că nici căile de atac administrative și judiciare ex post pentru eliminarea situațiilor care implică încălcări ale acestor necesităţi nu sunt eficiente. Într‑adevăr, se pare că recursurile ierarhice nu primesc, în general, răspuns, că procedurile accelerate fac obiectul unor condiții foarte stricte și, prin urmare, sunt rareori admise și că de fapt căile de atac în fața instanțelor administrative sunt soluționate în termene care variază între un an și patru ani, astfel încât singura formă de protecție de care beneficiază lucrătorii în realitate este în esență o eventuală indemnizație ex post.
82.
Revine, desigur, instanței de trimitere sarcina să aprecieze dacă există mecanisme organizaționale, procedurale și jurisdicționale adecvate care sunt de natură să asigure, in concreto, respectarea efectivă a necesităților de protecție a securității și a sănătății lucrătorilor. Cu toate acestea, în lipsa unor astfel de garanții, prevederea unei perioade de referință definite pe o bază „fixă”, cum este cea din reglementarea națională în cauză, pare incompatibilă cu dreptul Uniunii.
IV. Concluzie
83.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Conseil d'État (Franța) după cum urmează:
„Articolul 6 litera (b), articolul 16 litera (b), articolul 17 alineatul (3) și articolul 19 primul paragraf din Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru trebuie interpretate în sensul că statele membre sunt libere să aleagă o metodă de calcul a mediei timpului de lucru maxim săptămânal care utilizează o perioadă de referință definită pe o bază «variabilă» sau pe o bază «fixă». Cu toate acestea, în cazul în care un stat membru decide să utilizeze o perioadă de referință definită pe o bază «fixă», trebuie să garanteze instituirea unor mecanisme organizaționale, procedurale și jurisdicționale care sunt de natură să asigure, in concreto, respectarea efectivă a necesităților de protecție a securității și a sănătății lucrătorilor în organizarea timpului de lucru și prevenirea situațiilor de încălcare a acestor necesități sau, dacă ele apar, posibilitatea eliminării lor în mod eficient fără întârziere. Revine instanței de trimitere, singura competentă să interpreteze dreptul național, sarcina de a stabili dacă reglementarea națională respectă aceste necesități.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO 2003, L 299, p. 9, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 3).
(
3
)	Decretul din 25 august 2000 privind organizarea și reducerea timpului de lucru în funcția publică a statului și în magistratură (denumit în continuare „Decretul nr. 2000-815”).
(
4
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 9 noiembrie 2017, Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844, punctele 35 și 36).
(
5
)	A se vedea Hotărârea din 9 noiembrie 2017, Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844, punctul 38 și jurisprudența citată).
(
6
)	Astfel, a doua întrebare preliminară implică posibilitatea ca noțiunea „perioadă de referință” utilizată în cadrul regimului derogatoriu să poată avea un caracter fix în cazul în care cea utilizată pentru regimul general trebuie să aibă un caracter variabil.
(
7
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 14 octombrie 2010, Fuß (C‑243/09, EU:C:2010:609, punctul 32 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 10 septembrie 2015, Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (C‑266/14, EU:C:2015:578, punctul 23 și jurisprudența citată).
(
8
)	Ibidem.
(
9
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 14 octombrie 2010, Fuß (C‑243/09, EU:C:2010:609, punctul 33).
(
10
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 14 octombrie 2010, Fuß (C‑243/09, EU:C:2010:609, punctul 33 și jurisprudența citată), și Hotărârea din 23 decembrie 2015, Comisia/Grecia (C‑180/14, nepublicată, EU:C:2015:840, punctul 34). A se vedea, cu privire la obligația statelor membre de a garanta efectul util al Directivei 2003/88, considerațiile de la punctele 45-54 din Concluziile noastre prezentate la 31 ianuarie 2019 în cauza CCOO (C‑55/18, ECLI:EU:C:2019:87 și jurisprudența citată).
(
11
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 7 septembrie 2006, Comisia/Regatul Unit (C‑484/04, EU:C:2006:526, punctul 37), în ceea ce privește Directiva 93/104/CE a Consiliului din 23 noiembrie 1993 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (JO 1993, L 307, p. 18), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2000/34/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 iunie 2000 (JO 2000, L 195, p. 41) (denumită în continuare „Directiva 93/104”), ale cărei dispoziții pertinente erau redactate în termeni în substanță identici cu cele ale Directivei 2003/88. Sublinierea noastră.
(
12
)	A se vedea în acest sens, referitor la Directiva 93/104, Hotărârea din 5 octombrie 2004, Pfeiffer și alții (C‑397/01-C‑403/01, EU:C:2004:584, punctul 104).
(
13
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 7 septembrie 2006, Comisia/Regatul Unit (C‑484/04, EU:C:2006:526, punctul 39); sublinierea noastră.
(
14
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 7 septembrie 2006, Comisia/Regatul Unit (C‑484/04, EU:C:2006:526, punctul 40 și jurisprudența citată).
(
15
)	A se vedea Hotărârea din 9 noiembrie 2017, Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844, punctul 46).
(
16
)	A se vedea, în ceea ce privește marja de apreciere acordată statelor membre prin Directiva 2003/88, de asemenea punctul 86 și următoarele din Concluziile noastre prezentate în cauza CCOO, citată la nota de subsol 10.
(
17
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 9 noiembrie 2017, Maio Marques da Rosa (C‑306/16, EU:C:2017:844, punctul 38 și jurisprudența citată).
(
18
)	A se vedea în acest sens Ordonanța din 4 martie 2011, Grigore (C‑258/10, nepublicată, EU:C:2011:122, punctul 44 și jurisprudența citată), precum și, în ceea ce privește Directiva 93/104, Hotărârea din 1 decembrie 2005, Dellas și alții (C‑14/04, EU:C:2005:728, punctul 44 și jurisprudența citată).
(
19
)	Sublinierea noastră.
(
20
)	În această privință, subliniem că, deși Directiva 2003/88, la articolul 22 alineatul (1), recunoaște statelor membre posibilitatea de a nu aplica articolul 6, acestea sunt totuși obligate în mod explicit să respecte „principiile generale de protecție a sănătății și securității lucrătorilor”. A se vedea de asemenea Hotărârea din 14 octombrie 2010, Fuß (C‑243/09, EU:C:2010:609, punctul 34
in fine).
(
21
)	A se vedea Hotărârea din 5 octombrie 2004, Pfeiffer și alții (C‑397/01-C‑403/01, EU:C:2004:584, punctul 118), și Hotărârea din 14 octombrie 2010, Fuß (C‑243/09, EU:C:2010:609, punctul 51). Astfel, ținând seama de îndeplinirea acestui obiectiv fundamental, Curtea a statuat că statele membre nu pot stabili în mod unilateral domeniul de aplicare al dispoziției respective, supunând indiferent căror condiții sau restricții aplicarea dreptului lucrătorilor la un timp de lucru mediu săptămânal care să nu depășească patruzeci și opt de ore (ibidem, punctul 99 și, respectiv, punctul 52) și a admis că articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88 conferă în mod direct drepturi al căror efect util este necesar să fie asigurat integral în ordinea juridică internă [Hotărârea din 14 octombrie 2010, Fuß (C‑243/09, EU:C:2010:609, punctul 64 și jurisprudența citată)]. A se vedea de asemenea punctele 35-39 din prezentele concluzii și jurisprudența citată în cuprinsul lor.
(
22
)	A se vedea exemplul menționat la nota de subsol 24 de mai jos.
(
23
)	În această privință, în observațiile sale, Comisia a arătat în mod întemeiat că, de exemplu, un lucrător supus unei norme din dreptul național care stabilește un timp de lucru maxim săptămânal sub plafonul de patruzeci și opt de ore prevăzut la articolul 6 litera (b) din Directiva 2003/88 și care trebuie să fie calculat pe o perioadă de referință fixă de trei săptămâni ar fi mai bine protejat decât un lucrător supus plafonului săptămânal de patruzeci și opt de ore calculat pe baza unei perioade de referință variabile de șase luni.
(
24
)	În cursul ședinței, dezbaterea dintre părțile participante la faza orală în fața Curții a avut ca obiect un exemplu de situație ipotetică în care, pe o perioadă fixă de șase luni calendaristice (1 ianuarie-30 iunie), un lucrător ar lucra treizeci și șase de ore pe săptămână în primele trei luni și șaizeci de ore pe săptămână în ultimele trei luni, ceea ce conduce la o medie de patruzeci și opt de ore pe săptămână pe parcursul a șase luni și, în perioada fixă calendaristică următoare (1 iulie-31 decembrie), lucrătorul ar lucra șaizeci de ore pe săptămână în primele trei luni și treizeci și șase de ore pe săptămână în ultimele trei luni (în acest caz din nou pentru o durată medie de patruzeci și opt de ore pe săptămână pe parcursul a șase luni). În acest caz, în cursul fiecăreia dintre cele două perioade fixe calendaristice succesive, timpul mediu săptămânal ar fi de patruzeci și opt de ore pe săptămână. Totuși, dacă luăm în considerare numărul de ore lucrate în perioada 1 aprilie-30 septembrie, descoperim că lucrătorul ar fi lucrat șaizeci de ore pe săptămână pe parcursul a șase luni. Părțile sunt de acord în unanimitate că o astfel de situație ar conduce la încălcarea necesităților de protecție a securității și sănătății lucrătorilor vizați în mod ipotetic.