62005CC0331
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
VERICA TRSTENJAK
esitatud 28. märtsil 2007 (
1
)
Kohtuasi C-331/05 P
Internationaler Hilfsfonds eV
versus
Euroopa Ühenduste Komisjon
„Apellatsioonkaebus — Lepinguväline vastutus — Põhjuslik seos — Euroopa ombudsmani menetlusega seotud kulud”
Sisukord
I. Sissejuhatus
II. Õiguslik raamistik
III. Asjaolud ja menetlus
A. Asjaolud
B. Esimese Astme Kohtu menetlus ja vaidlustatud määrus
C. Euroopa Kohtu menetlus ja poolte nõuded
D. Poolte väited ja argumendid
IV. Õiguslik analüüs
A. Väidete analüüs
1. Esimene väide: võimalus saavutada advokaaditasude hüvitamine kahju hüvitamise hagi teel
a) Kohtukulusid käsitlevad ühenduse õigusnormid
i) Kohtukulude jaotamise kord ühenduse kohtutes
ii) Euroopa ombudsmani kaebemenetlusega kaasnevaid kulusid käsitlevate eeskirjade puudumine
– Erinevused võrreldes ühenduse kohtusüsteemiga
– Advokaadi abi kasutamine ei ole vältimatult vajalik
b) Ühenduse lepinguväline vastutus
2. Teine väide: ühenduse kohtupraktika väär tõlgendamine
a) Kohtuotsus Herpels
b) Otsus kohtuasjas AFCon Management Consultants jt vs. komisjon
3. Kolmas väide: põhjuslik seos
B. Analüüsi põhjal tehtud järeldus
V. Kohtukulud
VI. Ettepanek
I. Sissejuhatus
1.
Käesolev kohtuasi käsitleb apellatsioonkaebust, mis on esitatud Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 11. juuli 2005. aasta määruse (
2
), millega jäeti ilmselge põhjendamatuse tõttu rahuldamata lepinguvälisel vastutusel põhinev kahju hüvitamise hagi, mille vastavalt EÜ artikli 288 teisele lõigule esitas ühenduse vastu mitteprivilegeeritud hageja.
2.
Apellatsioonkaebuse esitaja ja hageja esimeses kohtuastmes (edaspidi „apellant”) on Saksa õiguse alusel asutatud valitsusväline organisatsioon, kes toetab põgenikke ning sõdade ja katastroofide ohvreid. Algses hagis nõudis ta advokaaditasude hüvitamist, mis ta oli tasunud komisjoni vastu algatatud kolmes Euroopa ombudsmani kaebemenetluses. Apellandi sõnul on tema kulude summa 54037 eurot. Nüüd palub ta Euroopa Kohtul esimeses kohtuastmes tehtud otsus läbi vaadata.
II. Õiguslik raamistik
3.
EÜ artikli 288 teine lõik sätestab:
„Lepinguvälise vastutuse korral heastab ühendus kõik oma institutsioonide või oma teenistujate poolt ülesannete täitmisel tekitatud kahjud vastavalt liikmesriikide seaduste ühistele üldprintsiipidele.”
4.
EÜ artikli 21 teine lõik sätestab, et igal liidu kodanikul on õigus pöörduda ombudsmani poole, kelle ametikoht luuakse vastavalt artiklile 195.
5.
EÜ artikli 195 lõige 1 sätestab:
„Euroopa Parlament määrab ombudsmani, kes on volitatud igalt liidu kodanikult või igalt füüsiliselt või juriidiliselt isikult, kes elab või kelle registrijärgne asukoht on mõnes liikmesriigis, vastu võtma kaebusi haldusliku omavoli juhtude kohta ühenduse institutsioonide või asutuste tegevuses; välja on arvatud Euroopa Kohus ja esimese astme kohus, kui need tegutsevad õigusemõistjana.
Kooskõlas oma kohustustega korraldab ombudsman kas omal algatusel, otseselt talle või siis Euroopa Parlamendi liikme kaudu esitatud kaebuste põhjal uurimise, kui ta leiab selleks olevat alust, välja arvatud juhud, kui väidetavad faktid on või on olnud kohtumenetluse objektiks. Kui ombudsman tuvastab haldusliku omavoli juhtumi, esitab ta asja vastavale institutsioonile, kellel on aega kolm kuud, et ombudsmani oma seisukohast informeerida. Seejärel saadab ombudsman ettekande Euroopa Parlamendile ja vastavale institutsioonile. Kaebuse esitanud isikut informeeritakse uurimise tulemustest.
Ombudsman esitab igal aastal Euroopa Parlamendile aruande oma uurimiste tulemustest.”
6.
Euroopa Parlament võttis 9. märtsil 1994 vastavalt sel ajal kehtinud EÜ artikli 194 lõikele 4 vastu otsuse 94/262/ESTÜ, EÜ, Euratom ombudsmani ülesannete täitmist reguleeriva korra ja üldtingimuste kohta (
3
).
7.
Vastavalt otsuse 94/262 artikli 2 lõikele 6 ei mõjuta ombudsmanile esitatud kaebused haldus- või kohtumenetlustega seotud apellatsioonkaebuste tähtaegu. Lisaks näeb otsuse 94/262 artikli 2 lõige 7 ette, et kui ombudsman peab esitatud fakte käsitlevate või neid käsitlenud kohtumenetluste tõttu teatama, et ta ei saa kaebust vastu võtta või lõpuni käsitleda, jäävad tema seni tehtud uurimiste tulemused toimikusse ja neid rohkem ei käsitleta.
III. Asjaolud ja menetlus
A. Asjaolud
8.
Vaidlus puudutab apellandi poolt komisjonile esitatud mitut taotlust teatavate toetusprojektide kaasrahastamiseks. Aastatel 1993–1997 esitas ta komisjonile kokku kuus kaasrahastamistaotlust.
9.
Esimeste taotluste läbivaatamisel leidsid komisjoni talitused, et apellandil puudus õigus valitsusvälistele organisatsioonidele antava abi saamiseks, sest ta ei vastanud meetmete kaasrahastamise üldtingimustele. Euroopa valitsusväliste organisatsioonide poolt arengumaades rakendatavate meetmete kaasrahastamise üldtingimustes on sätestatud valitsusväliste organisatsioonide ja projektide abikõlblikkuse kriteeriumid, määratletud taotluste esitamise erinõuded ja üksikasjalikult selgitatud rahastamise korraldust. (
4
) Apellandile teatati kõnealusest otsusest 12. oktoobri 1993. aasta kirjaga. Komisjon esitas 29. juuli 1996. aasta kirjas peamised põhjendused, miks ta leidis, et apellanti ei saa käsitada abikõlbliku valitsusvälise organisatsioonina.
10.
Apellant esitas 5. detsembril 1996. aastal komisjonile uue projekti. 1997. aasta septembris esitati komisjonile uue taotlusega kõnealuse projekti muudetud versioon. Komisjon nimetatud uute kaasrahastamistaotluste kohta otsust ei teinud, sest ta leidis, et 12. oktoobri 1993. aasta otsus apellandi abikõlbmatuse kohta kehtis jätkuvalt.
11.
Seejärel esitas apellant Euroopa ombudsmanile kolm kaebust, esimese 1998. aastal ja kaks ülejäänut 2000. aastal. Need kaebused käsitlesid põhiliselt kahte aspekti, nimelt apellandi õigust dokumentidega tutvuda ja seda, kas komisjon vaatas apellandi taotlused läbi nõuetekohaselt.
12.
Euroopa ombudsman leidis 30. novembri 2001. aasta otsuses dokumentidega tutvumise osas, et dokumentide loetelu, mille komisjon oli apellandile tutvumiseks välja pakkunud, ei olnud täielik; komisjon oli põhjendamatult jätnud näitamata teatavad dokumendid ja seetõttu võis komisjoni selline toimimine olla haldusomavoli. Ombudsman tegi komisjonile ettepaneku võimaldada apellandile nõuetekohaselt dokumentidega tutvumist. Dokumentidega tutvumine toimus komisjoni ruumides 26. oktoobril 2001. Euroopa ombudsman tuvastas haldusomavoli ka selles, et apellandile ei antud võimalust olla ametlikult ära kuulatud teabe osas, mille komisjon sai kolmandatelt isikutelt ja mida ta kasutas otsuse tegemiseks apellandi vastu.
13.
Mis puudutab seda, kas apellandi taotlused vaadati läbi nõuetekohaselt, siis Euroopa ombudsman tõdes teises, samuti 30. novembril 2001 tehtud otsuses seonduvalt kolmandatelt isikutelt pärineva teatava teabe arvessevõtmisega, et läbivaatamine ei toimunud nõuetekohaselt. Lisaks kritiseeris Euroopa ombudsman 11. juuli 2000. aasta otsuses seda, et komisjon oli lasknud liiga pika aja mööduda, enne kui esitas kirjalikult põhjendused, miks ta asus 1993. aastal seisukohale, et apellandil puudus abi saamise õigus. Mis puudutab seda, et komisjon ei teinud ametlikku otsust apellandi poolt 1996. aasta detsembris ja 1997. aasta septembris esitatud taotluste kohta, siis Euroopa ombudsman andis komisjonile oma 19. juuli 2001. aasta otsuses soovituse vastata neile taotlustele enne 31. oktoobrit 2001.
14.
Komisjon saatis apellandile Euroopa ombudsmani soovituse täitmiseks 16. oktoobril 2001 kirja, milles öeldi, et 1996. aasta detsembris ja 1997. aasta septembris esitatud taotlused lükati tagasi, sest apellandil puudus õigus kaasrahastamisele.
15.
Apellant esitas 15. detsembril 2001 nimetatud kirja peale hagi Esimese Astme Kohtusse. Esimese Astme Kohus tühistas 18. septembri 2003. aasta otsusega kohtuasjas T-321/01 (
5
) komisjoni 16. oktoobri 2001. aasta otsuse, millega lükati tagasi apellandi poolt 1996. aasta detsembris ja 1997. aasta septembris esitatud kaasrahastamise taotlused, ja mõistis kohtukulud välja kostjalt.
16.
Kohtuasjas T-321/01 esitatud hagis väitis apellant, et kostja peaks hüvitama Euroopa ombudsmani menetlusega kaasnenud kulud. Esimese Astme Kohus leidis oma otsuses, et Euroopa ombudsmani menetlusega kaasnenud kulusid ei saa pidada vältimatuteks kuludeks Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 91 punkti b tähenduses ja järelikult ei kuulu need hüvitamisele.
B. Esimese Astme Kohtu menetlus ja vaidlustatud määrus
17.
Apellant esitas 23. juulil 2004. aastal Esimese Astme Kohtu kantseleisse uue hagi, seekord vastavalt EÜ artikli 288 teisele lõigule, ja palus kantud varalise kahju hüvitamiseks mõista ühenduselt välja 54037 eurot.
18.
Esimese Astme Kohus otsustas 11. juulil 2005. aasta määruses jätta hagi ilmselge põhjendamatuse tõttu rahuldamata, sest puudus ühenduse lepinguväline vastutus.
19.
Esimese Astme Kohtu seisukoht põhines mitmel argumendil, mis sisuliselt tuginesid samale alusele: ühenduse institutsiooni tegevuse ja väidetava kahju vahel puudus põhjuslik seos, sest Euroopa ombudsmani kaebemenetluses ei olnud vaja kasutada esindajana advokaati.
20.
Esimese Astme Kohus jättis hagi rahuldamata selle ilmselge põhjendamatuse tõttu, sest Euroopa ombudsmani kaebemenetlusega seotud kulusid ei saa käsitada vältimatute kuludena Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 91 punkti b tähenduses ja seega ei kuulu need hüvitamisele. Ta rõhutas, et kõnealuse sätte kohaselt kuuluvad hüvitamisele üksnes kulud, mis esiteks on tekkinud seoses Esimese Astme Kohtu menetlusega ja teiseks on sellises menetluses vältimatud.
21.
Esimese Astme Kohus leidis, et vastupidiselt ühenduse kohtus algatatud menetlustele on Euroopa ombudsmani algatatud menetlus kavandatud nii, et advokaadi kasutamine ei ole vajalik. Seega piisab kaebuses faktiliste asjaolude esitamisest, kuid õiguslike argumentide esitamine ei ole vajalik. Seetõttu, kui kodanik soovib omal vabal valikul, et advokaat esindaks teda Euroopa ombudsmani menetluses, tuleb tal sellega kaasnevad kulud kanda ise. Ühenduse kohtumenetluses, kus advokaadi kohalolek on kohustuslik, tuleneb just vaba valiku võimaluse puudumisest see, et kohtumenetluses tehakse kohtukulude kohta otsus, mis puudutab ka advokaaditasusid.
22.
Lisaks märkis Esimese Astme Kohus, et Euroopa Kohus asus 9. märtsi 1978. aasta otsuses kohtuasjas 54/77 (
6
) seisukohale, et Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjade artiklis 90 nimetatud kohtueelses menetluses halduskaebuste esitamisega seotud advokaadikulusid tuleb eristada kohtumenetluses tekkinud advokaadikuludest. Kuigi asjaomastele isikutele ei saa keelata advokaadi nõuannet juba selles etapis, on see nende enda valik, millega kaasnevate tagajärgede eest ei saa mingil juhul pidada vastutavaks kostjaks olevat institutsiooni. Seetõttu leidis Euroopa Kohus, et väidetava kahju ehk kohtueelses menetluses tekkinud advokaadikulude ja ühenduse tegevuse vahel puudub põhjuslik seos õiguslikus mõttes ja et kahju hüvitamise nõue ei tule sellisel juhul mitte üksnes rahuldamata jätta, vaid seda tuleb pidada ka õiguslikult täiesti põhjendamatuks ja järelikult pahatahtlikuks, mida võimaluse korral arvestatakse kohtukulude üle otsustamisel.
23.
Neist asjaoludest lähtudes otsustas Esimese Astme Kohus, et Euroopa ombudsmani kaebemenetlusega kaasnenud advokaadikulud ei kuulu hüvitamisele kahju hüvitamise hagi alusel.
24.
Ühenduse vastu lepinguvälise vastutuse alusel kahjuhüvitisnõude esitamise muude tingimuste kohta märkis Esimese Astme Kohus kokkuvõtteks, et hageja ei ole suutnud tõendada, et kostjale etteheidetava õigusrikkumise ja selle kahju vahel, mille hüvitamist hageja taotleb, esineb põhjuslik seos. Kohus kordas, et Euroopa ombudsmani kaebemenetluses ei ole advokaadi kaasabi vajalik. Seetõttu ei saa kodaniku vaba valikut pöörduda Euroopa ombudsmani poole ja kasutada temaga suhtlemisel advokaadi abi pidada sellise haldusomavoli vältimatuks ja otseseks tagajärjeks, mille eest saaks pidada vastutavaks ühenduse institutsioone.
C. Euroopa Kohtu menetlus ja poolte nõuded
25.
Internationaler Hilfsfonds eV esitas käesolevas kohtuasjas lahendatava apellatsioonkaebuse 2. septembri 2005. aasta menetlusdokumendis, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 6. septembril 2005.
26.
Apellant palub Euroopa Kohtul
—
tühistada Esimese Astme Kohtu 11. juuli 2005. aasta määrus ning kas suunata kohtuasi tagasi Esimese Astme Kohtule või mõista kostjalt hageja kasuks välja summa 54037 eurot
ja
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
27.
Komisjon esitas vastuse 9. novembri 2005. aasta menetlusdokumendis, mis registreeriti Euroopa Kohtu kantseleis 10. novembril 2005 ja milles ta palub Euroopa Kohtul
—
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata
ja
—
mõista kohtukulud välja apellandilt.
28.
Pärast kirjalikku menetlust toimus 16. novembril 2006 kohtuistung, kus kuulati ära poolte suulised märkused.
D. Poolte väited ja argumendid
29.
Internationaler Hilfsfonds eV esitab apellatsioonkaebuses kolm väidet, mis käsitlevad Esimese Astme Kohtu määruse kolme peamist argumenti.
30.
Esiteks väidab Internationaler Hilfsfonds eV, et Esimese Astme Kohtu arvamus nagu ei kuuluks Euroopa ombudsmani kaebemenetlusega kaasnevad kulud Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 91 punkti b alusel hüvitamisele, ei oma tähtsust hindamisel, kas nende kulude hüvitamist võib nõuda kahju hüvitamise hagis EÜ artikli 288 teise lõigu alusel.
31.
Samuti vaidlustab apellant Esimese Astme Kohtu hinnangu, mille kohaselt on vastupidiselt ühenduse kohtus algatatud menetlustele Euroopa ombudsmani juures algatatud menetlus kavandatud nii, et advokaadi kasutamine ei ole vajalik. Internationaler Hilfsfonds eV arvates ei saa sellisele järeldusele jõuda ei eeskirjade ega rakendussätete alusel.
32.
Oma vastuses möönab komisjon, et menetluskulude hüvitamise ja kahju hüvitamise nõuete esitamise tingimused on erinevad ja need on teineteisest sõltumatud. See ei välista siiski kahte liiki nõuete võrdlemist osas, milles nende esitamise tingimused on sarnased. Advokaadikulude „vältimatus” on nii menetlusega seotud kulude hüvitamise nõudmise puhul kui ka võimaliku kahju hüvitamise nõudmise puhul asjakohane niivõrd, kuivõrd nimetatud kriteerium on asjakohane põhjusliku seose olemasolu kindlakstegemisel ja kahju vähendamise kohustuse hindamisel.
33.
Komisjoni hinnangul on vastuoluline ühelt poolt eitada menetluskulude vältimatust ja teiselt poolt kahju hüvitamise nõude puhul leida, et apellant võis arvata, et ta on kohustatud selliseid kulusid kandma.
34.
Võrdlus näitab, et sellistel juhtudel kui seadus tunnustab ja sätestab advokaadi kasutamise vajalikkuse, tagab see ka vastavate kulude hüvitamise. Euroopa ombudsmani menetluses aga on kõnealune vajadus seaduses sõnaselgelt välistatud.
35.
Teiseks väidab apellant, et Esimese Astme Kohus tõlgendas valesti või eiras ühenduse kohtupraktikat.
36.
Sellega seoses vaidlustab ta esmalt kohtuasjas Herpels vs. komisjon langetatud Euroopa Kohtu otsuse (
7
) asjakohasuse käesolevas asjas esitatud nõuete suhtes, tuues põhjuseks, et kõnealust kohtuotsust tuleks tõlgendada eranditult seoses ühenduse ja tema ametnike töösuhetega ja et seetõttu ei saa sellest teha järeldusi, mis oleksid asjakohased käesolevas kohtuasjas.
37.
Lisaks märgib apellant, et Esimese Astme Kohus jättis tähelepanuta enda 17. märtsi 2005. aasta otsuse kohtuasjas AFCon Management Consultants jt vs. komisjon (
8
), millega mõisteti komisjonilt välja hüvitis eeskirjade eiramise eest lepingu sõlmimisel. Kõnealuses kohtuasjas nõutud hüvitis hõlmas advokaaditasusid, mida hageja maksis Euroopa ombudsmani kaebemenetluses. Apellandi arvates ei peaks Euroopa Kohus nõustuma sellega, et Esimese Astme Kohus eiras nimetatud kohtuotsust ega võrrelnud seda käesoleva kohtuasjaga.
38.
Komisjon on seevastu seisukohal, et kohtuasjas Herpels tehtud otsus on käesoleva kohtuasja suhtes täielikult kohaldatav. Komisjoni arvates ei ole oluline, et viidatud kohtuasjas uuriti personaliküsimusi ning et komisjoni ja tema teenistujate vahel on lepinguline suhe. Määrav on hoopiski see, et mõlemal juhul nõuti samade kulude, st kohtuvälise menetlusega kaasnenud advokaadikulude hüvitamist. Samuti on asjakohane, et mõlemad kohtuasjad käsitlesid kaebuse kohtuvälist lahendamist, mille puhul advokaadi kasutamine ei ole kohustuslik ja kaebajad võisid seega vabalt otsustada, kas nad vajavad advokaati või mitte.
39.
Lisaks juhib komisjon tähelepanu asjaolule, et sama kohtu varasema otsuse eiramine ei ole iseenesest õigusnormi rikkumine, sest ühenduse kohtusüsteem ei põhine õiguslikult siduvatel pretsedentidel.
40.
Kolmandaks väidab apellant, et Esimese Astme Kohus eksis, kui ta ei tuvastanud põhjuslikku seost komisjoni õigusvastase tegevuse ja apellandi kantud kahju vahel. Apellandi arvates on õigusvastase tegevuse ja kahju vahel alati põhjuslik seos, kui üldine kogemus näitab, et institutsiooni tegevus tavaliselt põhjustab sedasorti kahju, mida kandis apellant. See tuleneb adekvaatsusteooriast, mida tunnustavad nii Saksa õigus kui ka ühenduse kohtud.
41.
Lõpuks väidab apellant, et kõnealusel juhul pidi ta oma huvide kaitsmiseks advokaati kasutama „protsessuaalse võrdsuse põhimõtte” tõttu, sest komisjon kasutas eelnimetatud kaebuste Euroopa ombudsmani juures lahendamisel enda õigustalituse abi.
42.
Komisjon märgib, et kohtupraktika kohaselt peab kahju tulenema otseselt vaidlustatud tegevusest. Kõnealune kriteerium vastab apellandi viidatud adekvaatsusnõudele. Sellest võib järeldada, et põhjuslik seos ei ole otsene, kui tekkinud kahju ei olnud mingil juhul vältimatu, vaid tulenes kahju kandnud poole vabatahtlikust otsusest. Kaebemenetluses, mis on kavandatud nii, et kaebaja ei pea esitama õiguslikke argumente ja ombudsman uurib lahendamata faktilisi ja õiguslikke asjaolusid vajaduse korral ise, on advokaadi kasutamine vabatahtlik.
43.
Kaebemenetluse sellist ülesehitust arvesse võttes on ka „protsessuaalse võrdsuse põhimõte” asjakohatu, sest tegelikult on Euroopa ombudsman kaebaja poolel.
IV. Õiguslik analüüs
44.
EÜ artikli 225 kohaselt tuleb Euroopa Kohtule esitatud apellatsioonkaebuses piirduda õigusküsimustega. Kuna apellant väidab sisuliselt, et esimeses kohtuastmes tehtud määrusega rikuti ühenduse õigust, vastab tema apellatsioonkaebus kõnealusele vastuvõetavuse tingimusele.
45.
Apellant tugineb oma kaebuses kolmele erinevale väitele, mille sisu analüüsin nende esitamise järjekorras.
A. Väidete analüüs
1. Esimene väide: võimalus saavutada advokaaditasude hüvitamine kahju hüvitamise hagi teel
46.
Esiteks vaidlustab apellant Esimese Astme Kohtu argumendi, mille kohaselt oleks selliste kulude väljamaksmisele kuuluvateks määramine kahju hüvitamise hagi alusel vastuolus Esimese Astme Kohtu praktikaga, et nimetatud kulud ei kuulu hüvitamisele. Apellandi arvates on Esimese Astme Kohtu lähenemisviis vale, kui kohus võrdleb kahju hüvitamise nõuet menetluskulude hüvitamisega.
47.
Mina sellise seisukohaga ei nõustu. Leian, et sellega seoses uuris Esimese Astme Kohus olulist aspekti, mida ei tohi käesolevas kohtuasjas eirata. Konkreetseks probleemiks on kulude hüvitamise menetlusliku nõude ja kahju hüvitamise materiaalõigusliku nõude vaheline konkurents ning küsimus, kas viimati nimetatud nõue võib ulatuda kaugemale hagejale menetlusõiguses ette nähtust. Oma seisukoha selgituseks tahaksin kõigepealt esitada paar üldist märkust kohtukulusid käsitleva ühenduse õiguse ja kahjude hüvitamist käsitleva ühenduse õiguse suhte kohta.
a) Kohtukulusid käsitlevad ühenduse õigusnormid
i) Kohtukulude jaotamise kord ühenduse kohtutes
48.
Ühenduse kohtute menetluse kulusid reguleerivate õigusnormide aluspõhimõtteks on, et kohtuvaidluse kaotanud pool on vastutav, temalt nõutakse välja kohtukulud ja eelkõige peab ta hüvitama vältimatud kulud, mida on kandnud vastaspool. Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 69 lõikele 2 ja Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 87 lõikele 2 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
49.
Lähtuvalt muu hulgas seadusandja hinnangust seab õigus piirangud kulude hüvitamise menetlusliku nõude ulatusele, millele kohtuvaidluse võitnud poolel on õigus vastavalt kulusid käsitlevatele õigusnormidele.
50.
Sellega seoses selgitab Euroopa Kohtu kodukorra artikli 73 punkt b artiklit 69 nii, et hüvitamisele kuuluvad poolte menetlusega seotud vältimatud kulud, eelkõige reisi- ja elamiskulud ning advokaaditasud. Põhimõtteliselt võetakse arvesse üksnes kulusid, mis tulenevad kohtumenetlusest. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt hõlmab Euroopa Kohtu kodukorra artikli 73 punktis b kasutatud mõiste „menetlus” üksnes Euroopa Kohtu menetlust, st tegelikku kohtumenetlust, mitte sellele eelnevaid etappe. (
9
) Sama kehtib vastavalt Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 91 punktile b ka Esimese Astme Kohtu puhul.
51.
Seetõttu ei hõlma kohtukulusid käsitlev otsus poolte kulusid, mis on kantud seoses eelneva haldusmenetlusega. (
10
)
52.
Seoses hagi esitamisele eelneva ajaga võib vastavalt kohtupraktikale nõuda hagiavalduse koostamisega seotud kulude hüvitamist. (
11
) Teisalt ei kuulu hüvitamisele kulud ja tasud, mis on seotud õigusabi osutajatelt tellitud arvamustega, mis käsitlevad kohtuvaidluse võitmise võimalusi ja hagi vastuvõetavust. (
12
)
53.
Vaidlustatud määruses rõhutas Esimese Astme Kohus õigesti, et asutamisleping on Euroopa ombudsmani institutsiooniga andnud Euroopa Liidu kodanikele ühenduse kohtusse pöördumise kõrval alternatiivse võimaluse oma huvide kaitsmiseks. Sellise kohtuvälise alternatiivi osas kehtivad eritingimused ning selle eesmärk ei lange ilmtingimata kokku kohtumenetluses taotletava eesmärgiga. Lisaks järeldas Esimese Astme Kohus EÜ artikli 195 lõike 1 ja otsuse 94/262 artikli 2 lõigete 6 ja 7 tõlgendustest õigesti, et nimetatud kahte võimalust ei saa kasutada samaaegselt.
54.
Minu hinnangul on asjakohane Esimese Astme Kohtu määruse selgitus, et Euroopa ombudsmani kaebemenetlus ei ole kohustuslik menetlus, mis tingimata peab eelnema ühenduse kohtmenetlusele ja mille peab alati enne hagi esitamist läbi viima. Kõnealusest määrusest saab järeldada, et Euroopa ombudsmani menetlus ei kuulu õiguskaitsevahendite hulka, mis seadusandja on loonud, et pakkuda ühenduse kohtus õiguskaitset neile, keda mõjutab ühenduse institutsioonide tegevus, mis on ühenduse õigusega vastuolus. Seetõttu on arusaadav, et Euroopa Kohtu ja Esimese Astme Kohtu kodukordades sätestatud kulusid käsitlevates eeskirjades ei ole ette nähtud kaebemenetlusega kaasneda võivate kulude hüvitamist.
ii) Euroopa ombudsmani kaebemenetlusega kaasnevaid kulusid käsitlevate eeskirjade puudumine
55.
Sisulise seose puudumise tõttu ühenduse kohtusüsteemiga tekib küsimus, kas on olemas erieeskirjad, mis reguleerivad Euroopa ombudsmani kaebemenetlusega kaasnevaid kulusid. Apellandi kulude hüvitamise menetluslik nõue peab põhinema eelkõige nõuetekohasel õiguslikul alusel. Selliseid kulusid käsitlevaid eeskirju aga pole, mida lähemal vaatlusel võib selgitada nii kaebemenetluse olemuse ja eesmärgiga kui ka Euroopa ombudsmani rolliga Euroopa Liidu institutsioonilises struktuuris, mis on talle antud EÜ artikli 195 lõikega 1.
– Erinevused võrreldes ühenduse kohtusüsteemiga
56.
Nagu kohtujurist Geelhoed märkis ettepanekus kohtuasjas Lamberts (
13
), on Euroopa ombudsmani institutsioon üks vahenditest, millega asutamisleping muudab Euroopa Liidu kodakondsuse sisuliseks. Euroopa Liidu kodanikel on õigus esitada Euroopa ombudsmanile kaebus ühenduse institutsioonide ja asutuste tegevuses aset leidnud haldusomavoli juhtumite peale. Seega on Euroopa ombudsmanil osa kodanike õiguste kaitsmisel. Samuti on Euroopa ombudsmani institutsiooni taustast ilmne, et see kavandati Euroopa kodanike konkreetsete õiguste kaitsemehhanismina. Samas rõhutas kohtujurist Geelhoed minu arvates õigesti, et kuigi Euroopa ombudsmani kaebemenetluse eesmärk on kodanike õiguste kaitsmine, ei taga see kohtuga samaväärset õiguskaitset. (
14
)
57.
On ilmne, et Euroopa ombudsmani kaebemenetlus ei ole tegelikult kohtumenetlusega sarnane võistlev menetlus, milles kaebaja ja asjaomane ühenduse organ on vastaspooled ning vaidluse lahendab erapooletu kolmas isik. Ombudsmani ülesannete täitmist reguleeriva korra ja üldtingimuste (
15
) artikli 3 lõige 5 ega rakendussätete (
16
) artikkel 6 ei näe ette, et Euroopa ombudsmani roll on olla poolte vahel vahendajaks. Pigem ilmneb nimetatud sätetest, et Euroopa ombudsman peab koos asjaomase institutsiooni või organiga püüdma leida lahenduse haldusomavoli lõpetamiseks ja esitatud kaebuse rahuldamiseks, mis tähendab, et Euroopa ombudsman seisab lähedal administratsioonile. (
17
)
58.
põhimõttest kõrvalkaldumine tuleneb veel volitustest, mis on Euroopa ombudsmanile antud ombudsmani ülesannete täitmist reguleeriva korra ja üldtingimuste artikli 3 lõikega 1, mille kohaselt võib ta ka omal algatusel läbi viia kõik uurimised, mida ta peab õigustatuks ühenduse institutsioonide ja organite tegevuses kahtlustatava haldusomavoli väljaselgitamiseks.
59.
Erinevused ühenduse kohtusüsteemist ilmnevad ka sellest, millistel juhtudel võtab Euroopa ombudsman kaebuse menetlusse. Näiteks on füüsiliste ja juriidiliste isikute õigus kaebemenetluse algatamiseks vähem piiratud kui ühenduse kohtusse hagi esitamise puhul. Hagi esitamise õigus kui kohtumenetluse vastuvõetavuse tingimus on sätestatud selleks, et vältida kollektiivhagide esitamist ja seega tagada, et vastu võetakse üksnes nende isikute hagid, keda ühenduse organite õigusvastane tegevus tegelikult ja otseselt mõjutab. (
18
) Kui näiteks tühistamishagi puhul, mille füüsiline või juriidiline isik esitab ühenduse õigusvastase õigusakti vastu, mis ei ole talle adresseeritud, kehtib vastavalt EÜ artikli 230 neljandale lõigule nõue, et õigusakt peab puudutama hagejat otseselt ja isiklikult, siis Euroopa ombudsmanile esitatavate kaebuste puhul ei ole sätestatud mingeid vastuvõetavust käsitlevaid eritingimusi. Järelikult võib Euroopa ombudsmanile esitada kaebuse ka näiteks isik, keda organite ja institutsioonide tegevuses aset leidnud haldusomavoli ei mõjuta. (
19
)
60.
Veel üks Euroopa ombudsmani institutsioonile omane erijoon, mida tuleks mainida, on asjaolu, et Euroopa ombudsmanil on vaid tegutsemiskohustus, ta on täiesti sõltumatu ja tal on oma ülesannete täitmisel ulatuslik kaalutlusõigus. (
20
) Seetõttu on tema käsutuses suur hulk vahendeid kodanike ja ühenduse organite vaheliste vaidluste lahendamiseks. Kui Euroopa ombudsman teeb kindlaks, et on toimunud haldusomavoli, annab ta endast parima, et leida heastamismeede ja lahendada kaebus poolte kokkuleppel. Kui Euroopa ombudsman leiab, et kokkulepe ei ole võimalik või tema jõupingutused kokkuleppele jõudmiseks ei ole tulemuslikud, lõpetab ta asja põhjendatud otsusega, mis võib sisaldada ka kriitilisi märkusi, või koostab soovitusettepanekuid sisaldava aruande. Kõikidele nimetatud meetmetele on iseloomulik, et need ei ole siduvad, sest ombudsman ei saa nõuda haldusorganilt tegevuse muutmist. See selgitab ka, miks kaebuse lahendamise menetluses vastu võetud Euroopa ombudsmani otsuste vastu võidakse esitada hagi ühenduse kohtusse üksnes piiratud ulatuses. Ainus vahend, millega ombudsman saab sundida institutsioone ja organeid oma tegevust muutma, on tema argumentide tugevus ja üldsuse surve, mida ta võib esile kutsuda, kritiseerides oma aruandes haldusomavoli juhtumeid. (
21
)
61.
Eeskirjade väiksemate eiramiste puhul võib ta oma ulatuslikule kaalutlusõigusele tuginedes isegi loobuda asjaomase organi vastu meetmeid võtmast, mida ühenduse kohus teha ei saa, võttes arvesse ühenduse õiguses ette nähtud õigust tõhusale õiguskaitsele. (
22
) Kaebuse esitaja jaoks on praktiliseks tagajärjeks see, et Euroopa ombudsman ei saa anda talle kindlat tagatist, et kaebaja võidab vaidluse. (
23
)
62.
Nimetatud põhjapanevatest erinevustest on selge, et Euroopa ombudsmani kaebemenetluse peamiseks tunnusjooneks ei ole üksikisiku õiguskaitse.
63.
Kuna Euroopa ombudsmani jõupingutused keskenduvad ühenduse juhtimise optimeerimisele, mitte üksikisiku õiguskaitsele, siis on loogiline, et kaebemenetlusega seoses ei ole kehtestatud mingeid kulusid käsitlevaid eeskirju. Pigem tundub õiglane ja õige, et pool, kes kasutab kaebuse esitamise võimalust, maksab oma kulud ise. Selline järeldus on kooskõlas seadusandja eesmärgiga pakkuda kodanikele odavat ja paindlikku lahendust, et teavitada üldsust haldusorgani eksimusest. (
24
)
64.
Seetõttu puudub apellandil õiguslik alus nõuda advokaaditasude hüvitamist.
– Advokaadi abi kasutamine ei ole vältimatult vajalik
65.
Kuna puuduvad õigusnormid, milles on sõnaselgelt sätestatud tingimus, et füüsilist või juriidilist isikut peab Euroopa ombudsmani menetluses esindama advokaat, nagu näiteks näeb ette Euroopa Kohtu põhikirja artikli 19 kolmas lõik, tuleb vähemalt eeldada, et selline esindamine ei ole kohustuslik.
66.
Advokaadi teenuseid tuleb kasutada traditsiooniliselt üksnes õigusküsimustes. (
25
) Advokaadi peamine ülesanne on teavitada isikuid õigusaktidest, mis on seotud nende õigusliku probleemiga, ja tagada tõendid, sest need on kohtuvaidluse võitmise olulised eeltingimused.
67.
Oma ettepanekus kohtuasjas Lamberts viitas kohtujurist Geelhoed EÜ artiklis 234 kasutatud mõistet „kohus” käsitlevale väljakujunenud kohtupraktikale ja leidis, et kaebemenetlusel ei ole kõiki selliseid tunnusjooni. (
26
) Minu arvates sõltub küsimus, kas advokaadi abi on vajalik, eelkõige vastusest küsimusele, kas Euroopa ombudsmani kaebemenetluse peamine eesmärk on õigusprobleemi lahendamine. Selleks tuleb vaadelda EÜ artikli 195 lõikes 1 kasutatud mõistet „omavoli”, sest see määrab Euroopa ombudsmani esemelise pädevuse.
68.
Määratluse kohaselt, mille esitas tolleaegne ombudsman Jacob Söderman oma 1997. aasta aruandes Euroopa Parlamendile, sest esmases õiguses asjaomane juriidiline mõiste puudus, ja mida on alates sellest ajast kasutatud, on „omavoliga tegemist juhul, kui avalik-õiguslik asutus ei juhindu oma tegevuses tema jaoks siduvatest eeskirjadest või põhimõtetest”. Kõnealusest määratlusest nähtub, et põhimõtteliselt võib omavoliks pidada mitte ainult siduvate õigusnormide rikkumist, vaid ka nende hea haldustava põhimõtete rikkumist, mida liigitatakse õigusliku siduvuse puudumise tõttu üldjuhul niinimetatud soft law eeskirjade hulka. See määratlus on kooskõlas EÜ artikliga 195 ja otsuse 94/262 artikli 2 lõikega 7, kus piiritletakse Euroopa ombudsmani pädevus kohtute pädevuse suhtes ja kus vaikimisi eeldatakse, et ombudsman võib tegeleda ka õigusküsimustega, kuigi mitte ainult nendega. (
27
)
69.
Kuigi konkreetsel juhul võib eristamine olla raske kaebaja jaoks, kes ei ole õigusega kursis, ei ole sellel piiritlemisel tema jaoks praktilist tähtsust, kuna ombudsman peab lisaks sellele, et selgitab omal algatusel ning kaebaja ja asjaomase organi või institutsiooni kaasabil välja asjaolud, ka tingimata uurima kõiki tekkinud õigusküsimusi. Seega võtab ombudsman enda kanda kaebaja huvide kaitsmise.
70.
Vastuseks apellandi väitele, et advokaadi abi kasutamine on vajalik selleks, et järgida protsessuaalse võrdsuse põhimõtet, sest Euroopa Komisjon kasutab oma õigustalituse abi, tuleb rõhutada, et kuigi kõnealuse asja õiguslik analüüs on vajalik, ei ole komisjoni õigustalitusel selles tingimata sama roll, nagu tal on ühenduse kohtumenetlustes. Näiteks tuleb arvesse võtta asjaolu, et kooskõlas eespool nimetatud sätetega on Euroopa ombudsmani ja komisjoni jõupingutused suunatud vaidluses poolte kokkuleppe saavutamisele. Lisaks ei käsitle mitte kõik komisjoni vastu esitatud kaebused õigusküsimusi. Õigustalitus peab valmistama ette kokkuleppelise lahenduse ja esitama selle nõuetekohases õiguslikus vormis. (
28
) Selles osas tuleb lugeda piisavalt tagatuks kaebaja õigus õiglasele menetlusele.
71.
Nimetatud erinevuste tõttu ühenduse kohtute menetlusest, pidades eelkõige silmas kaebemenetluse kohtuvälist ja peamiselt mitteõiguslikku olemust, samuti võttes arvesse Euroopa ombudsmani erilist rolli selles, ei ole advokaadi abi kasutamine minu arvates ei kohustuslik ega ka vältimatu.
b) Ühenduse lepinguväline vastutus
72.
Ühenduse sõltumatu õiguskord põhineb liikmesriikide õigustraditsioonidel, kes omakorda järgivad õigusriigi põhimõtet kooskõlas Euroopa Liidu lepingu artikli 6 lõikega 2. Õigusriigi põhimõtte järgimise kohustus on seega üks ühenduse õiguse üldpõhimõtteid. Kõnealust põhimõtet väljendab peamiselt ametivastutuse põhimõte, (
29
) mis tagab Euroopa Liidu liikmesriikides hüvitise ametiasutuste poolt õigusvastaselt tekitatud kahju eest. (
30
) Ametivastutust käsitlev keskne säte on EÜ artikkel 288 teine lõik, mis näeb ette, et lepinguvälise vastutuse korral heastab ühendus kõik oma institutsioonide või oma teenistujate poolt ülesannete täitmisel tekitatud kahjud vastavalt liikmesriikide seaduste ühistele üldprintsiipidele. Tuginedes oma volitustele arendada õigust edasi, on Euroopa Kohus välja töötanud ühenduse õiguses ette nähtud vastutuse tunnused. (
31
)
73.
Ühenduse lepinguväline vastutus EÜ artikli 288 teise lõigu tähenduses tekib siis, kui on täidetud kolm kumulatiivset tingimust: ühenduse tegevus on õigusvastane, tekitatud on tegelik ja kindel kahju ning õigusvastase tegevuse ja väidetava kahju vahel on põhjuslik seos. (
32
) Õiguse arendamise käigus on vastutuse põhimääratlust selgitanud ühenduse kohtupraktika, (
33
) mille kohaselt võib organi tegevust käsitada ühenduse õigusega vastuolus olevana ainult siis, kui rikkumine on piisavalt selge. Järelikult ei too kõik ühenduse õiguse rikkumised kaasa vastutust EÜ artikli 288 teise lõigu alusel. (
34
)
74.
Kui üks vastutuse tingimustest ei ole täidetud, tuleb hagi tervikuna rahuldamata jätta ja teisi ühenduse lepinguvälise vastutuse aluseid ei ole vaja enam hinnata. (
35
)
75.
Õiguslik mõiste „kahju” hõlmab nii varalist kahju selle kitsas tähenduses, st isiku varade vähenemist, kui ka kahjustava sündmuse tõttu saamata jäänud tulu. Kahju hüvitamise eesmärk on kahju kandnud isiku varade viimine olukorda, milles need oleksid olnud, kui õigusvastast tegu ei oleks toimunud, või vähemalt olukorda, mis on lähim olukorrale, milles vara oleks olnud, kui õigusvastast tegu ei oleks toimunud. Need üldised põhimõtted ei piirdu eraõigusega, vaid kehtivad ka avaliku võimu kandjate vastutuse suhtes ja eelkõige ühenduse lepinguvälise vastutuse suhtes. (
36
)
76.
Puhtformaalsest seisukohast ja ilma et uuritaks põhjuslikkust ning õigusnormide alusel vastutuse omistamise küsimust, mida tuleb käsitleda põhjalikumalt, võib kahju, mida apellant kandis advokaaditasude näol Euroopa ombudsmani kaebemenetluses, vastata objektiivselt isiku varade loomuliku vähenemise tingimusele. Teine küsimus on siiski, kas ühenduse õigust ja eelkõige menetlusõigust arvesse võttes saab sellist varade vähenemist käsitada kahjuna vastutust käsitleva õiguse tähenduses. Võttes arvesse, et apellandi nõue on ilmselt vastuolus kulusid käsitleva ühenduse õigusega, ei ole ma kindel, kas see on kooskõlas kahju hüvitamist käsitlevas õiguses sätestatud materiaalse nõudeõigusega, mille lõppeesmärk on sama.
77.
Nagu eespool märgitud, on ühenduse menetlusõiguses ette nähtud õigus hüvitisele, mis hõlmab ainult teatavaid kulusid, mis on tavaliselt seotud menetlustoimingute läbiviimisega. Seega tuleneb menetluslik kulude hüvitamise nõudeõigus seadusandja hinnangust, mida tuleks tõlgendada vastutust piiravana nii, et kohtueelses menetluses vastutab pool ise oma õiguste kaitsmise eest. Seega võib menetlusõiguslike eeskirjade põhjal öelda, et pool on kohustatud kandma ise oma õiguste kohtuvälise kaitsmise kulud. Sellist menetlusega paratamatult kaasnevat riski peab pool ise kandma.
78.
Kui tunnustada ühenduse vastutusel põhinevat kulude hüvitamise materiaalset nõudeõigust, mis on ulatuslikum kui menetlusõiguses poolele ette nähtud nõudeõigus kulude hüvitamiseks, kaasneb sellega minu arvates oht, et õõnestatakse seadusandja hinnangut, mis on kulusid käsitlevate õigusnormide aluseks. Ühenduse lepinguvälisel vastutusel põhinev hagi sellise kulude hüvitamiseks, mis de lege lata ei kuulu hüvitamisele, viib ainult kohaldatavatest sätetest kõrvalehoidmiseni. (
37
)
79.
Seega tugines Esimese Astme Kohus oma määruse punktis 50 õigesti kulusid käsitlevatele õigusnormidele ja jättis kohtupraktikale viidates rahuldamata menetlusliku nõude advokaaditasude hüvitamiseks ning juhtis seejärel punktis 51 tähelepanu vastuolule, mis tekiks juhul, kui samasuguse ulatusega kahju hüvitamise nõue rahuldataks.
80.
Esimese Astme Kohtu märkused Euroopa ombudsmani kaebemenetluse kohta on põhjendatud, sest eesmärgiks on selgitada nimetatud menetluse ja ühenduse kohtute menetluse erinevusi. Esimese Astme Kohus soovib selgitada, et kaebemenetlus ei ole kohtumenetluse osaks olev eelmenetlus. Juhtides tähelepanu ka asjaolule, et kaebemenetlus on kavandatud nii, et advokaadi kasutamine ei ole vajalik, viitab ta veel kord kulusid käsitlevates õigusnormides sätestatud vältimatuse kriteeriumile.
81.
See tähendab, et Esimese Astme Kohus mõistis õigesti kulude hüvitamise menetlusliku ja materiaalse nõudeõiguse vahelise konkurentsiga seotud probleeme ja hageja nõuet rahuldamata jättes leidis lahenduse, mis on kooskõlas seadusandja eeldatava tahtega ja mille puhul on arvesse võetud ühenduse õiguse järjepidevust. Kuna Esimese Astme Kohus ei ole õigusnormi rikkunud, tuleb esimene väide tagasi lükata.
2. Teine väide: ühenduse kohtupraktika väär tõlgendamine
a) Kohtuotsus Herpels (
38
)
82.
Eeltoodud argumentide põhjal võib ümber lükata apellandi väite, et Esimese Astme Kohus viitas alusetult kohtuotsusele Herpels. Lisaks nimetatud kohtuotsuse asjakohasusele seoses personalieeskirjadega on selle alusel võimalik leida kriteeriumid, mis võivad pakkuda lahenduse käesolevale kohtuasjale. Kõnealuse kohtuotsuse punktides 45 ja 49 viidatakse personalieeskirjade artiklis 90 sätestatud menetluse kohtueelsele etapile, mille jaoks ei ole konkreetset vormi ette nähtud ja mille puhul personal ei ole kindlasti kohustatud advokaati kasutama. Ilmselt püüdis Esimese Astme Kohus kõrvutada nimetatud menetlust Euroopa ombudsmani kaebemenetlusega, mille puhul, nagu juba öeldud, ei ole advokaadi kasutamine nõutav.
83.
Kuna kohtueelses menetluses ei ole advokaadi kasutamine kohustuslik, on Esimese Astme Kohus ilmselt seisukohal, et apellant vastutab ise oma otsustuse eest. Seega on selge, et ühenduse õiguses ette nähtud vastutuse mõistesse püütakse sisse viia omistamise elementi, mida olen juba käsitlenud seoses kulusid käsitlevate õigusnormidega ja mida uurin põhjalikumalt, et mõista paremini selle seost põhjuslikkusega.
b) Otsus kohtuasjas AFCon Management Consultants jt vs. komisjon (
39
)
84.
Kuna apellant leiab, et kohtuasjas AFCon Management Consultants jt vs. komisjon tehtud otsusest saab teha menetluses oleva kohtuasja jaoks olulisi järeldusi, tuleb märkida, et kõnealune kohtuotsus ei nõua Esimese Astme Kohtult ega Euroopa Kohtult ühenduse õiguse tõlgendamist mingil kindlal viisil. Mõlemad kohtud on Euroopa Liidu institutsionaalsesse süsteemi kuuluvad sõltumatud õigusemõistmisorganid ja nende suhtes on siduv üksnes seadus. Öeldu tuleneb EÜ artiklist 220, mille kohaselt Euroopa Kohus ja Esimese Astme Kohus peavad kumbki oma pädevuse piires tagama, et asutamislepingu tõlgendamisel ja kohaldamisel peetakse kinni seadusest. Mõiste „seadus” kõnealuse sätte tähenduses hõlmab kõiki ühenduse ja liidu õiguse kirjutatud ja kirjutamata siduvaid norme. Nendeks on esmase ja teisese õiguse kõrval üldised õiguspõhimõtted ja tavaõigus. (
40
) Ühenduse kohtute otsused ühenduse õiguse allikate hulka siiski ei kuulu. Kohtuotsus on kohtupoolne ühenduse õiguse tõlgendus, kuid seda ei tohi segi ajada õiguse endaga. (
41
)
85.
Euroopa Liidu kohtusüsteemile ei ole iseloomulik pretsedentide siduvus. (
42
) Kuigi ühenduse kohtud püüavad õiguskindluse ja ühenduse õiguse ühetaolise tõlgendamise huvides põhimõtteliselt tõlgendada õigust järjepidevalt, on ühenduse õiguskord ja kohtusüsteem üles ehitatud nii, et ühenduse kohtute varasemad otsused ei ole nende suhtes siduvad. Ajalooliselt saab seda selgitada asjaoluga, et ühenduse loojateks olid Euroopa kontinentaalõiguse perekonda kuuluvate civil law’ süsteemidega riigid ja seetõttu loodi riikideülene õiguskord samasugusena. (
43
) Teiseks põhjuseks on asjaolu, et Euroopa Kohus loodi algul nii esimese kui ka viimase astme kohtuna, enne kui sellele lisati täiendav kohtuorgan nõukogu otsusega esimese astme kohtu asutamise kohta. (
44
) Pretsedentide siduvaks muutmine vastavalt common law’ õigussüsteemile ei oleks olnud õige, sest Euroopa Kohtu seadusjõus kohtuotsuseid oleks saanud muuta ainult asutamislepinguid muutes. Võttes arvesse põhiseaduslikke takistusi, mis see oleks liikmesriikides kaasa toonud, anti Euroopa Kohtule õigus vajaduse korral varasemast kohtupraktikast kõrvale kalduda ja anda ühenduse õiguse arengule teine suund. (
45
)
86.
Nimetatud põhimõtted kehtivad ka hiljem asutatud Esimese Astme Kohtu puhul. Seega ei saa Esimese Astme Kohtul keelata tema enda varasematest otsustest distantseerumist. (
46
) See on enesestmõistetav, sest kui Esimese Astme Kohus oleks rangelt seotud enda varasemate otsustega, ei oleks otsuste Euroopa Kohtusse edasikaebamisel mõtet. Kui Esimese Astme Kohtu varasemast kohtupraktikast on kõrvale kaldutud, nagu näiteks käesolevas kohtuasjas, siis saab seda tõlgendada üksnes üleskutsena Euroopa Kohtule võtta selgitamist vajava õigusküsimuse suhtes vastu siduv ja lõplik otsus.
87.
Seega ei saa apellatsioonkaebuse aluseks olla ainult tõsiasi, et Esimese Astme Kohus kaldus kõrvale oma varasemast otsusest. Seetõttu tuleb ka teine väide tagasi lükata.
3. Kolmas väide: põhjuslik seos
88.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tekib EÜ artikli 288 teises lõigus ette nähtud ühenduse lepinguväline vastutus ainult otsese põhjusliku seose olemasolul asjaomase institutsiooni väidetava õigusvastase tegevuse ja kahju vahel, mille hüvitamist nõutakse. Sellise põhjusliku seose olemasolu tõendamise kohustus lasub apellandil. (
47
)
89.
Mis puudutab apellandi väidet, et toimus selge õigusrikkumine, siis sellise rikkumise olemasolu ei saa eitada. Esimese Astme Kohus leidis 18. septembri 2003. aasta otsuses, mis nüüd on lõplik, et komisjon rikkus kohustust teha 1996. ja 1997. aasta projektide kaasrahastamise kohta õiglane ja objektiivne otsus, jättes uurimata, kas apellant vastab abikõlblikkuse tingimustele. (
48
) Selle asemel tugines komisjon jätkuvalt varem kolmandatelt isikutelt apellandi tegevuse kohta saadud teabele, andmata talle võimalust ametlikuks ärakuulamiseks. Euroopa ombudsman oli apellandi õiguse olla ära kuulatud rikkumise varem hukka mõistnud kui haldusomavoli. (
49
) Seetõttu on selge, et Euroopa ombudsmani kaebemenetluse ja Esimese Astme Kohtu menetluse algatamise põhjuseks oli komisjoni õigusvastane tegevus.
90.
Põhjuslikuna saab käsitada üksnes tegevust, mis kogemuse põhjal võib tavaliselt põhjustada apellandi kantud kahjuga sarnast kahju. See ei ole nii, kui kahju tekkimine nimetatud tegevuse tagajärjel on täiesti ebatõenäoline, sest kogemused seda ei kinnita. Asjaomase organi õigusrikkumine peab olema kahju otsene ja eelkõige määrav põhjus, (
50
) mis tähendab, et kaudseid tagajärgi ei saa ühendusele omistada. (
51
)
91.
Üldised kogemused näitavad, et ühenduse organi õigusvastase tegevuse ja kahju vahel puudub põhjuslik seos juhul, kui asjaomane isik ise on kahju tekkimisele kaasa aidanud. (
52
) Kõnealune isik on kohustatud tegema kõik endast oleneva, et kahju vältida või seda vähendada. Hüvitamisele kuulub ainult mõistlikult tegutsevale isikule põhjustatud kahju. (
53
) Kui asjaomane isik ei ole piisavalt hoolikas, ei ole ühendus kantud kahju eest vastutav või vastutab ainult osaliselt. (
54
)
92.
Käesolevas kohtuasjas algatas apellant Euroopa ombudsmani juures kaebemenetluse ja kasutas advokaadi abi, kuigi, nagu öeldud, advokaadi kasutamine ei olnud ei õiguslikult kohustuslik ega ka hädavajalik. Seetõttu oli tegemist vabatahtliku otsustusega, mille tagajärgede eest ei saa ühendust teha tagasiulatuvalt vastutavaks. Kohtuotsuses Herpels, millele Esimese Astme Kohus vaidlustatud määruses viitab, jõuab Euroopa Kohus samale järeldusele, sedastades, et kuigi isikutel ei saa keelata kohtueelses etapis advokaadi abi kasutamist, on see nende enda otsustus ja institutsiooni ei saa teha tagajärgede eest vastutavaks. Euroopa Kohus leidis kohtuotsuses Herpels, et sellisel juhul puudub põhjuslik seos väidetava kahju ja komisjoni tegevuse vahel. (
55
)
93.
Ühenduse õiguskord ja liikmesriikide õiguskorrad põhinevad vabaduse ja isikliku vastutuse põhimõttel. Neid ühendavaks teguriks on asjaolu, et üksikisikud võivad otsustada, kuidas kõige paremini oma huvisid kaitsta. Enda õiguste kaitsmise vabaduse tagajärjeks on dispositiivsuse põhimõte, mis menetlusõiguses vastab materiaalõiguslikule privaatautonoomia põhimõttele. Kõnealune põhimõte, mida tunnustab ka Euroopa Liidu menetlusõigus, tähendab, et ainult menetluse pooled ise saavad menetluse algatada või selle lõpetada või menetluse eset muuta. (
56
) Kõnealune vabadus peab kehtima eriti kohtueelses menetluses.
94.
Ühenduse õiguskord annab kodanikele võimaluse valida, kas pöörduda ühenduse kohtusse või esitada kaebus Euroopa ombudsmanile. Põhimõtteliselt eeldatakse, et kodanikud teevad eelnevalt kindlaks, millised on kummagi menetluse erijooned, näiteks kas on nõutav olla esindatud advokaadi poolt, ja võtavad neid arvesse. Sellise hoolsuskohustuse täitmata jätmisel vastutab tagajärgede eest kodanik ise. Sobiva menetluse valimisel on alati otsustavaks asjaoluks taotletav eesmärk. Kui kodanik soovib, et ühenduse institutsioonile pandaks õiguslikult siduv kohustus, peab ta õiguskaitset taotlema ühenduse kohtult. (
57
) Euroopa ombudsmani kaebemenetluse peamine eesmärk on aga anda kodanikele võimalus leida vaidlusele lahendus juhul, kui kohtusse ei saa pöörduda või see ei annaks soovitud tulemust. Seega on Euroopa ombudsmani kaebemenetlus tegelikule õiguskaitsele täienduseks. (
58
)
95.
Neil kaalutlustel puudub põhjuslik seos komisjoni tegevuse ja kulude vahel, mida apellant kandis advokaaditasudena seoses Euroopa ombudsmani kaebemenetlusega. Normatiivse lähenemisviisi kohaselt tuleks kahjude põhjustajaks lugeda apellant. Seega oli Esimese Astme Kohtul õigus, kui ta keeldus põhjusliku seose tunnustamisest. Seetõttu tuleb ka kolmas väide tagasi lükata.
96.
See järeldus, milleni ma jõudsin vastutust käsitleva õiguse analüüsil, on kooskõlas ühenduse menetlusõigusega ja kulusid käsitleva õigusega ning ühenduse õiguskorra ühtsuse põhimõtet arvesse võttes on see minu arvates ainus mõistlik lahendus käesolevale kohtuasjale. Ka institutsioonide seisukohast tooks kahjuhüvitise väljamõistmine kaasa olulistest eeskirjadest kõrvalehoidmise, sest see julgustaks kodanikke algatama enne ühenduse kohtusse pöördumist menetlust Euroopa ombudsmani juures, et kasutada veel ühte kontrolliinstantsi. Neil ei oleks kulude riski, sest nad saaksid nõuda tavaliselt hüvitamisele mittekuuluvate advokaaditasude hüvitamist, esitades kahju hüvitamise hagi ametiasutuste vastutuse alusel. Seetõttu muutuks kaebemenetlus teatud mõttes eelmenetluseks enne asja ühenduse kohtusse andmist, mis ei saanud olla Euroopa Liidu seadusandja eesmärgiks.
B. Analüüsi põhjal tehtud järeldus
97.
Eespool esitatud põhjendustest lähtudes leian, et Esimese Astme Kohus toimis õigesti, jättes ühenduse vastu esitatud Internationaler Hilfsfonds eV kahju hüvitamise hagi ilmselge põhjendamatuse tõttu rahuldamata. Seetõttu tuleb jätta rahuldamata ka apellatsioonkaebus.
V. Kohtukulud
98.
Kodukorra artiklis 122 on sätestatud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja apellant on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista apellandilt.
VI. Ettepanek
99.
Teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
—
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja Internationaler Hilfsfonds eV-lt.
(
1
)	Algkeel: saksa.
(
2
)	Esimese Astme Kohtu 11. juuli 2005. aasta määrus kohtuasjas T-294/04: Internationaler Hilfsfonds e. V. vs. komisjon (EKL 2005, lk II-2719).
(
3
)	EÜT L 113, lk 15; ELT eriväljaanne 01/01, lk 283.
(
4
)	2000. aastal võeti vastu üldtingimuste uus versioon. Euroopa Liidu Teatajas üldtingimusi ei avaldata, kuid neid võib küsida komisjonilt.
(
5
)	18. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas T-321/01: Internationaler Hilfsfonds eV vs. komisjon (EKL 2003, lk II-3225).
(
6
)	9. märtsi 1978. aasta otsus kohtuasjas 54/77: Herpels vs. komisjon (EKL 1978, lk 585, punktid 45–50).
(
7
)	Viidatud eespool 6. joonealuses märkuses.
(
8
)	17. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas T-160/03: AFCon Management Consultants jt vs. komisjon (EKL 2005, lk II-981).
(
9
)	6. jaanuari 2004. aasta määrus kohtuasjas C-104/89 DEP: Mulder jt vs. nõukogu ja komisjon (EKL 2004, lk I-1, punkt 45); 15. märtsi 1994. aasta määrus kohtuasjas C-107/91: Empresa Nacional de Urânio vs. komisjon (kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 21) ja 30. novembri 1994. aasta määrus kohtuasjas C-294/90: British Aerospace vs. komisjon (EKL 1994, lk I-5423, punkt 12).
(
10
)	Hüvitamisele ei kuulu ka kulud, mida hagejad kannavad seoses kohtumistega komisjoni talitustega pärast põhikohtuasjas vaidlustatud otsuse vastuvõtmist ja enne hagi esitamist (vt Esimese Astme Kohtu 7. detsembri 2004. aasta määrus kohtuasjas T-251/00 DEP: Lagardère ja Canal+ vs. komisjon (EKL 2004, lk II-4217, punkt 22)). Sama kehtib vastavate ametiasutustega toimunud kohtumiste puhul, vaatamata sellele, et kõnealuste kohtumiste eesmärk oli vältida Esimese Astme Kohtus menetluse algatamist (vt Esimese Astme Kohtu 7. detsembri 2004. aasta määrus kohtuasjas T-251/00 DEP: Lagardère ja Canal+ vs. komisjon (EKL 2004, lk II-4217, punkt 22)). Seoses Esimese Astme Kohtu menetlusega ei hüvitata ka kulusid, mis kaebuse esitaja kandis haldusmenetluses või menetluses, mis toimus vahetult enne tegelikku kohtumenetlust (vt 15. märtsi 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-25/95 jt: Cimenteries CBR jt vs. komisjon (EKL 2000, lk II-491, punktid 5133 ja 5134).
(
11
)	25. juuni 1998. aasta määrus liidetud kohtuasjades T-177/94, T-377/94 ja T-99/95: Altmann jt vs. komisjon (EKL töötajate juhtumid 1998, lk I-A-229 ja II-883, punkt 21).
(
12
)	23. oktoobri 1998. aasta määrus kohtuasjas T-25/96: Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen ja Hapag-Lloyd Fluggesellschaft vs. komisjon (kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 34).
(
13
)	Kohtujurist Geelhoedi 3. juuli 2003. aasta ettepanek kohtuasjas C-234/02 P: Lamberts (EKL 2004, lk I-2803, punkt 55).
(
14
)	Ibidem, punkt 56.
(
15
)	Euroopa Parlamendi 9. märtsi 1994. aasta otsus 94/262/ESTÜ, EÜ, Euratom ombudsmani ülesannete täitmist reguleeriva korra ja üldtingimuste kohta (EÜT 1994 L 113, lk 15; ELT eriväljaanne 01/01, lk 283), mida on muudetud 14. märtsi 2002. aasta otsusega, millega jäeti välja artiklid 12 ja 16 (EÜT 2002 L 92, lk 13; ELT eriväljaanne 01/04, lk 38).
(
16
)	Euroopa ombudsmani 8. juuli 2002. aasta otsus, millega võetakse vastu rakendussätted; otsust on muudetud Euroopa ombudsmani 5. aprilli 2004. aasta otsusega (kättesaadav aadressil http://www.ombudsman.europa.eu/lbasis/en/provis.htm).
(
17
)	Vt ka eespool 13. joonealuses märkuses viidatud kohtujurist Geelhoedi ettepanek kohtuasjas Lamberts, punkt 63.
(
18
)	Borowski, M., „Die Nichtigkeitsklage gem. Art. 230 Abs. 4 EGV”, Europarecht, nr 6, 2004, lk 893. Kohtujurist Lagrange 20. novembri 1962. aasta ettepanek liidetud kohtuasjades 16/62 ja 17/62: Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes (EKL 1962, lk 608).
(
19
)	Cadeddu, S., „The proceedings of the European Ombudsman”, Law and contemporary problems, 68. kd (2004), nr 1, lk 165, 166; Karkowska, U., „Concept, Function and Effectiveness of the European Ombudsman” (1. osa), teoses: Human Rights within the European Union, Berliin, 2004, lk 192; Rzeznik, J., „Concept, Function and Effectiveness of the European Ombudsman” (2. osa), teoses: Human Rights within the European Union, Berliin, 2004, lk 199, ja Chiti, M. P., „Il mediatore europeo e la buona amministrazione communitaria”, Rivista italiana di diritto pubblico comunitario, X. aastakäik (2000), nr 2, lk 323, võrdlevad Euroopa ombudsmani menetlust üldise huvi kaitseks esitatud hagiga (actio popularis).
(
20
)	23. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C-234/02 P: Lamberts (EKL 2004, lk I-2803, punkt 50).
(
21
)	Rzeznik, J. „Concept, Function and Effectiveness of the European Ombudsman” (2. osa), teoses: Human Rights within the European Union, Berliin, 2004, lk 215.
(
22
)	Eespool 19. joonealuses märkuses viidatud Cadeddu, S., lk 169. Õiguskaitse kättesaadavus on üks üldtunnustatud põhiõigusi. Seda on ka õigusemõistmisest keeldumise keeld – rahvusvahelises õiguses tunnustatud põhimõte. Vastavalt Euroopa Inimõiguste Kohtu 21. veebruari 1975. aasta otsusele kohtuasjas Golder vs. Ühendkuningriik (avaldus nr 4451/70, A-seeria, nr 18, punkt 35) tuleb inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 6 lõiget 1 tõlgendada nimetatud põhimõtteid arvesse võttes. Euroopa Ühenduse õiguskorras on sellest saanud oluline üldpõhimõte, mis on väljendatud õigusena tõhusale õiguskaitsele. Vt viimasena kohtujurist Stix-Hackli 14. jaanuari 2003. aasta ettepanek kohtuasjas C-467/01: Ministero delle Finanze vs. Eribrand (EKL 2003, lk I-6471, punkt 52) ja kohtujurist Légeri 8. aprilli 2003. aasta ettepanek kohtuasjas C-224/01: Köbler vs. Austria (EKL 2003, lk I-10239, punkt 67).
(
23
)	Garzón Clariana, G., „Holding the administration accountable in respect of its discretionary powers: the roles and approaches of the Court, the Parliament and the European Ombudsman”, The European Ombudsman – Origins, establishment, evolution, Commemorative volume published on the occasion of the 10th anniversary of the institution, 12. peatükk, lk 209.
(
24
)	Söderman, J., The Citizen, the Administration and Community Law – General report prepared by The European Ombudsman for the 1998 FIDE congress in Stockholm, Sweden, 3. juuni 1998: „Access to the Ombudsman is normally easy to obtain, direct and free of costs” (lk 28), „It should be obvious that the judiciary is the basic upholder of Community law at the national as well as at the Community level. Court proceedings are normally the first choice when a company or business wants to obtain its rights under Community law. The situation for a citizen who has a problem with the national administration in a Community law issue is different. Court proceedings can be time consuming and costly and are not a practical possibility in many cases” (lk 35); eespool 23. joonealuses märkuses viidatud Garzón Clariana, G., lk 209. Kohtuistungil väitis apellant, et vaidluse lahendamise menetluse väikesed kulud olid peamiseks põhjuseks, miks ta pöördus Euroopa ombudsmani, mitte ühenduse kohtu poole.
(
25
)	Vt kohtujurist Stix-Hackli 11. mai 2006. aasta ettepanek kohtuasjas C-193/05: komisjon vs. Luksemburg (EKL 2006, lk I-8673, punkt 64). Bundesrechtsanwaltsordnung’i (BGBl. I 1959, lk 565, viimati muudetud 19. aprilli 2006. aasta seaduse I 866 artikliga 42) § 3 kohaselt on advokaat „volitatud sõltumatu nõustaja ja esindaja kõikides õigusküsimustes”. Vastavalt Euroopa advokaatide tegevusjuhendile (algselt vastu võetud Euroopa Advokatuuride ja Õigusliitude Nõukogu 28. oktoobri 1988. aasta plenaaristungil ja muudetud 28. novembri 1998. aasta ning 6. detsembri 2002. aasta plenaaristungitel) „peab advokaat teenima nii õigusemõistmise huve kui ka nende huve, kelle õigusi ja vabadusi ta on volitatud kaitsma”.
(
26
)	Viidatud eespool 13. joonealuses märkuses, punktid 57–61.
(
27
)	Eespool 19. joonealuses märkuses viidatud Chiti, M. P. (lk 314) leiab, et Euroopa ombudsmani volitused laienevad „õigusvastase haldustegevuse” ja ka ühenduse organite ja institutsioonide selliste toimingute kontrollimisele, mis on õiguspärased, kuid mida nende laadi tõttu võib kirjeldada „ebamõistliku haldustegevusena”.
(
28
)	Eeckhout, J.-C./Godts, P., „The European Commission’s Internal Procedure for Dealing with the European Ombudsman’s Inquiries”, The European Ombudsman – Origins, establishment, evolution, Commemorative volume published on the occasion of the 10th anniversary of the institution, 10. peatükk, lk 176.
(
29
)	Vt Bogdandy, A., „Die außervertragliche Haftung der Europäischen Gemeinschaften”, Juristische Schulung, 1990, nr 1, lk 872; ja: Grabitz/Hilf, Das Recht der Europäischen Union, Art. 288 EGV, punkt 14 (2001. aasta jaanuari lisa); Borchardt Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts / Dauses, M. (väljaandja), P I. punkt 221; Ruffert, M., Kommentar zum EUV/EGV, 1. väljaanne (1999), artikkel 288 lõige 1; 5. märtsi 1996. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-46/93 ja C-48/93: Brasserie du Pêcheur ja Factortame (EKL 1996, lk I-1029, punktid 29 ja 30).
(
30
)	Mõnes Euroopa Liidu liikmesriigis on riigi vastutus tema asutuste või ametnike kohustuste rikkumise eest sätestatud põhiseaduses, näiteks Sloveenia põhiseaduse artikkel 26, Saksa põhiseaduse artikkel 34, Hispaania põhiseaduse artikli 9 lõige 3 ja Bulgaaria põhiseaduse artikkel 7. Vastavalt Austria föderaalpõhiseaduse artikli 23 lõikele 1 vastutavad föderatsioon, liidumaad, kohalikud omavalitsused ja muud avalik-õiguslikud organid ja institutsioonid kahju eest, mida nende nimel seadusi rakendavad isikud on õigusvastase tegevusega kellele tahes tekitanud. Kõnealune põhiseaduslik säte on rakendatud tavaliste seadustega: Amtshaftungsgesetz (ametivastutuse seadus, § 1 lõige 1) ja Organhaftpflichtgesetz (riigiorganite vastutuse seadus, § 1 lõige 1) (ametivastutuse kohta erinevate liikmesriikide õiguses vt Ossenbühl, F., Staatshaftungsrecht, 5. väljaanne, Münhen, 1998, lk 10; García de Enterría, E., La responsabilidad patrimonial del Estado legislador en el Derecho español, Cizur Menor, 2005, lk 71; Schrameyer, K., „Die Amtshaftung des bulgarischen Staates”, Osteuropa-Recht, 51. aastakäik (2005), nr 2, lk 167; Schwarzenegger, P., Staatshaftung – Gemeinschaftsrechtliche Vorgaben und ihre Auswirkungen auf nationales Recht, Viin, 2001, lk 245 jj). Mõnes liikmesriigis, kus kehtib common law õigussüsteem, näiteks Ühendkuningriigis, kohaldatakse üldisi vastutust käsitlevaid eeskirju (Fairgrieve, D., State liability in tort – A comparative law study, Oxford, 2003, lk 16; Gromitsaris A., „Die methodologische Herausforderung des Europarechts: Zum Verhältnis von Rechtsdogmatik, Rechtsgeschichte, Rechtsvergleichung und Rechtstheorie am Beispiel des Staatshaftungsrechts”, teoses: Theorie des Rechts und der Gesellschaft: Festschrift für Werner Krawietz zum 70. Geburtstag, 2003, lk 20). Teistes õigussüsteemides, näiteks Prantsuse õigussüsteemis kohaldatakse riigivastutuse määratlemisel kohtupraktikast tulenevaid põhimõtteid ja/või eriseadusi (Braibant, G./Stirn, B_. Le droit administratif français, 6. väljaanne, Pariis, 2002, lk 315-363).
(
31
)	Lenaerts, K./Arts, D./Maselis, I., Procedural Law of the European Union, 2. väljaanne, London, 2006, punkt 11-001, rõhutab, et Euroopa Kohus kasutab nimetatud üldpõhimõtteid vaid inspiratsiooniallikana eesmärgiga luua ühenduse jaoks ametliku vastutuse sõltumatu süsteem; Schockweiler, F./Wivenes, G./Godart, J. M., „Le régime de la responsabilité extra-contractuelle du fait d’actes juridiques dans la Communauté européenne”, Revue trimestrielle de droit européenne, jaanuar-märts 1990, lk 74; Gellermann, M., EUV/EGV, Rudolf Streinz (väljaandja), München, 2003, lk 2397, punktid 1 ja 8; Baratta, R., Trattati dell’Unione Europea e della Comunità Europea, Antonio Tizzano (väljaandja), Milano, 2004, lk 1291.
(
32
)	Eespool viidatud Lenaerts, K./Arts, D./Maselis, I., punkt 11-024; Schütz, H.J./Bruha, T./König, D., Casebook Europarecht, München, 2004, lk 377. Vt kohtujurist Poiares Maduro 7. septembri 2006. aasta ettepanek kohtuasjas C-243/05 P: Agraz jt vs. komisjon (EKL 2006, lk I-10833, punkt 1).
(
33
)	8. aprilli 1992. aasta otsus kohtuasjas C-55/90: Cato vs. komisjon (EKL 1992, lk I-2533, punkt 18); eespool 29. joonealuses märkuses viidatud 5. märtsi 1996. aasta kohtuotsus Brasserie du Pêcheur ja Factortame; 4. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C-352/98 P: Bergaderm ja Goupil vs. komisjon (EKL 2000, lk I-5291, punktid 41 ja 42); 10. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-312/00 P: komisjon vs. Camar ja Tico (EKL 2000, lk I-11355, punkt 53); 10. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas C-472/00 P: komisjon vs. Fresh Marine Company (EKL 2003, lk I-7541, punkt 25); 23. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C-234/02 P: Lamberts (EKL 2004, lk I-2803, punkt 49) ja 9. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-243/05 P: Agraz ja teised vs. komisjon (EKL 2006, lk I-10833, punkt 26). Eespool 31. joonealuses märkuses viidatud Lenaerts, K./Arts, D./Maselis, I., punkt 11-024, ja Schwarzenegger, P., Staatshaftung – Gemeinschaftsrechtliche Vorgaben und ihre Auswirkungen auf nationales Recht, Viin, 2001, lk 90 jj, kirjeldavad kohtupraktika arengut, mille tulemusel on jõutud vastutuse aluste laiendamiseni.
(
34
)	Haldusomavoli eest vastutuse korral ei või ühenduse esmaste või teiseste rikutud õigusnormide eesmärk olla ainult avalikkuse kaitse, vaid need peavad vähemalt osaliselt teenima ka kaebaja huve. Vt eespool 33. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Bergaderm ja Goupil vs. komisjon, punkt 42. Koenig, C./Pechstein, M./Sander, C., EU-/EG-Prozessrecht, 2. väljaanne, Tübingen, 2002, punkt 727, viitab kõnealuse tingimuse vastutust piiravale toimele; eespool 31. joonealuses märkuses viidatud Lenaerts, K./Arts, D./Maselis, I., punkt 11-037, näeb selles kriteeriumis Saksa õiguskorras väljatöötatud „Schutznormtheorie” väljendust, mis on nüüdseks jõudnud ka paljude teiste Euroopa Liidu liikmesriikide, näiteks Taani, Kreeka, Itaalia, Portugali ja Madalmaade õiguskordadesse (punkt 11-037). Seoses piisavalt selge rikkumise kriteeriumiga (sufficiently serious breach) leiavad autorid, et selline rikkumine esineb juhul, kui asjaomane ühenduse institutsioon on ilmselgelt ja märkimisväärselt ületanud oma kaalutlusõiguse piire (punkt 11-039).
(
35
)	14. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C-104/97 P: Atlanta vs. Euroopa Ühendus (EKL 1999, lk I-6983, punkt 65).
(
36
)	Kohtujurist Capotorti 12. septembri 1979. aasta ettepanek kohtuasjas 238/78: Ireks-Arkady vs. nõukogu ja komisjon (EKL 1979, lk 2998 ja 2999).
(
37
)	Saksa Zivilprozessordnung’i (tsiviilkohtumenetluse seadustik – ZPO, 5. detsembril 2005 avaldatud redaktsioonis (BGBl. I, lk 3202), viimati muudetud 22. detsembri 2006. aasta seadusega (BGBl. I, lk 3416)), § 91 kohaselt peab kohtuvaidluse kaotanud pool kandma kohtukulud ja eelkõige hüvitama vastaspoole kulud osas, milles need olid vajalikud poole õiguste asjakohaseks teostamiseks või kaitsmiseks. Kohtuvaidluse võitnud poole advokaaditasud ja -kulud tuleb hüvitada kõikides menetlustes; kui advokaat ei tegutse asja arutava kohtu juures ega ela kõnealuse kohtu tööpiirkonnas, hüvitatakse tema reisikulud üksnes osas, milles advokaadi kasutamine oli vältimatu poole õiguste asjakohaseks teostamiseks või kaitsmiseks. Nagu ühenduse menetlusõiguseski, hüvitatakse advokaaditasud üksnes siis, kui need on „vältimatud”. Kohtueelsete meetmetega seotud kulusid põhimõtteliselt ei hüvitata, nagu selgitab mõiste „kohtuvaidlus”, mis hõlmab kogu menetlust alates hagi või taotluse esitamisest kuni kohtuotsuse langetamiseni või muu menetlust lõpetava otsuse tegemiseni. Bundesgerichtshof’i väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on lisaks nimetatud kulude hüvitamise menetluslikule nõudele olemas ka eraldi sisuline nõue, mis võib esimese nõudega kattuda või sellest kaugemale ulatuda, sest erandkorras hõlmab see ka kohtueelses etapis kantud kulusid, sh advokaaditasusid. Advokaadikulude hüvitamist võib nõuda ulatuses, milles advokaadi abi kasutamine oli kohtuasjas vältimatu. Nimetatud kohtupraktika tugineb üldisele veendumusele, et kahju tekitanud pool ei pea hüvitama kõiki menetluskulusid, mis on kahju kandnud poolel kahjustava sündmuse tõttu tekkinud, vaid ainult need kulud, mis olid kahju kandnud poole arvates vajalikud ja asjakohased tema õiguste kaitsmiseks ja eelkõige kahju kõrvaldamiseks (Sammlung zivilrechtlicher Entscheidungen des Bundesgerichtshofs, 127. kd, lk 350). Kriteeriumi „kahju kandnud poole arvates” eeldatakse, et isik on mõistlik ja majanduslikult mõtlev (Sammlung zivilrechtlicher Entscheidungen des Bundesgerichtshofs (BGHZ), 111. kd, lk 178). Bundesgerichtshofi seisukoht põhineb tunnustatud arvamusel, mille kohaselt eeldatakse, et kohtuvälises etapis peab pool oma õigusi põhimõtteliselt ise kaitsma (BGHZ, 66. kd, lk 114). Järelikult ei ole lihtsate vaidluste puhul advokaadi abi kasutamine vältimatu ja vastavad kulud ei kuulu seega hüvitamisele. Kui aga üks pooltest on äris kogenematu või haige, võib hinnang olla erinev.
(
38
)	Viidatud eespool 6. joonealuses märkuses.
(
39
)	17. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas T-160/03: AFCon Management Consultants jt vs. komisjon (EKL 2005, lk II-981). Esimese Astme Kohus mõistis hagejate kasuks välja hüvitise seoses pakkumismenetlusega kantud kahju eest põhjendusel, et komisjoni otsus oli õigusvastane. Hagejad nõudsid kahju hüvitamist summas, mille nad kaotasid pakkumismenetluses osalemise tagajärjel. See hõlmas AFConi kulusid, mis olid seotud pakkumise esitamise ja komisjonile ning ombudsmanile kaebuse esitamisega. Esimese Astme Kohus käsitas vaidluse lahendamise menetluse advokaaditasusid osana pakkumismenetluse õiguspärasuse vaidlustamise kuludest.
(
40
)	Rengeling, H.-W./Middeke, A./Gellermann, M., Handbuch des Rechtsschutzes in der Europäischen Union, München, 2003, punkt 4, lk 38.
(
41
)	Vt Arnull, A., „Interpretation and Precedent in European Community Law”, teoses: European Community Law in the English Courts (väljaandjad Andenas, M./Jacobs, F.), Oxford, 1998, lk 130.
(
42
)	Eespool viidatud Arnull, A., lk 126; Arnull, A., „Owning up to fallibility: precedent and the Court of Justice”, Common Market Law Review, 30. kd, 1993, lk 248.
(
43
)	Stone Sweet, A./McCown, M., „Discretion and Precedent in European Law”, teoses: Judicial Discretion in European Perspective (väljaandja Ola Wiklund), Stockholm, 2003, lk 109.
(
44
)	Nõukogu 24. oktoobri 1988. aasta otsus 88/591/ESTÜ, EMÜ, Euratom Euroopa ühenduste esimese astme kohtu asutamise kohta (EÜT 1988 L 319, lk 1, ja EÜT 1989 L 241; ELT eriväljaanne 01/01, lk 181). Nice’i lepinguga anti EÜ artiklite 220, 224, 225 ja 225a muutmisega Esimese Astme Kohtule esmases õiguses sätestatud uus seisund.
(
45
)	Colneric, N., „Auslegung des Gemeinschaftsrechts und gemeinschaftsrechtskonforme Auslegung”, Zeitschrift für europäisches Privatrecht, 13. aastakäik (2005), nr 2, lk 229, viitab Euroopa Kohtu tavale tsiteerida õiguskindluse ja õiguse ühetaolise kohaldamise huvides oma varasemat kohtupraktikat. Tema arvates on sellegi poolest vältimatu, et Euroopa Kohus peab aeg-ajalt parandama iseenda kohtupraktikat. Seda tehakse siiski ainult tungival vajaduse korral. Tänapäeval juhib Euroopa Kohus hoolikalt tähelepanu kõikidele kohtupraktikasse tehtud muudatustele. Eespool 41. joonealuses märkuses viidatud Arnull, A., lk 126; Arnull, A., „Owning up to fallibility: precedent and the Court of Justice”, eespool 43. joonealuses märkuses viidatud teoses, lk 248. Barceló, J., „Precedent in European Community Law”, Interpreting precedents – A comparative study (väljaandjad MacCormick, N./ Summers, R.), Vermont, 1997, lk 420, rõhutab, et õiguskirjanduses ollakse üksmeelselt nõus, et Euroopa Kohtu otsused ei ole Euroopa Kohtule endale siduvad. Kohus viitab sageli oma varasematele otsustele, kuid ei ole õiguslikult kohustatud seda tegema.
(
46
)	Vastavalt eespool 45. joonealuses märkuses viidatud artiklile Arnull, A., „Owning up to fallibility: precedent and the Court of Justice”, lk 262, ei ole kahtlust, et Esimese Astme Kohtu varasemad otsused ei ole samale kohtule siduvad. See kehtib ka otsuste suhtes, mille Euroopa Kohus on jätnud jõusse. Puuduvad kirjalikud eeskirjad, kus oleks sätestatud nende otsuste siduvus ja oleks üllatav, kui kohus, kelle liikmed on valdavalt tulnud civil law’ õigussüsteemidest, peaksid arvama, et nende suhtes on siduv otsus, mis nende arvates ei anna konkreetses kohtuasjas õiget tulemust.
(
47
)	17. detsembri 1981. aasta otsus liidetud kohtuasjades 197–200, 243, 245 ja 247/80: Ludwigshafener Walzmühle jt vs. nõukogu ja komisjon (EKL 1981, lk 3211, punktid 51–56); 15. märtsi 1984. aasta otsus kohtuasjas 310/81: Ente Italiano di Servizio Sociale vs. komisjon (EKL 1984, lk 1341, punktid 16 ja 17) ning Esimese Astme Kohtu 17. detsembri 2003. aasta määrus kohtuasjas T-346/03: Krikorian jt vs. Euroopa Parlament, nõukogu ja komisjon (EKL 2003, lk II-6037, punkt 23).
(
48
)	18. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas T-321/01: Internationaler Hilfsfonds vs. komisjon (EKL 2003, lk II-3225, punkt 61).
(
49
)	18. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas T-321/01: Internationaler Hilfsfonds vs. komisjon (EKL 2003, lk II-3225, punkt 13).
(
50
)	Esimese Astme Kohtu 15. juuni 2000. aasta määrus kohtuasjas T-614/97: Aduanas Pujol Rubio jt vs. nõukogu ja komisjon (EKL 2000, lk II-2387, punkt 19); 16. juuni 2000. aasta määrus liidetud kohtuasjades T-611/97, T-619/97 ja T-627/97: Transfluvia jt vs. nõukogu ja komisjon (EKL 2000, lk II-2405, punkt 17) ja 12. detsembri 2000. aasta määrus kohtuasjas T-201/99: Royal Olympic Cruises jt vs. nõukogu ja komisjon (EKL 2000, lk II-4005, punkt 26), mida Euroopa Kohus kinnitas apellatsioonimenetlustes 15. jaanuari 2002. aasta otsusega kohtuasjas C-49/01 P: Royal Olympic Cruises jt vs. nõukogu ja komisjon (kohtulahendite kogumikus ei avaldata). Ruffert, M., Kommentar zum EUV/EGV, 1. väljaanne (1999), artikkel 288, punkt 20.
(
51
)	4. oktoobri 1979. aasta otsus liidetud kohtuasjades 64/76 ja 113/76, 167/78 ja 239/78, 27/79, 28/79 ja 45/79: Dumortier Frères jt vs. nõukogu (EKL 1979, lk 3091, punkt 19 jj); 8. oktoobri 1986. aasta otsus liidetud kohtuasjades 169/83 ja 136/84: Leussink-Brummelhuis vs. komisjon (EKL 1986, lk 2801, punkt 22) ja 16. septembri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-362/95 P: Blackspur DIY Ltd jt vs. nõukogu ja komisjon (EKL 1997, lk I-4775, punkt 43).
(
52
)	21. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas T-28/03: Holcim vs. komisjon (EKL 2005, lk II-1357, punkt 123); 29. septembri 1982. aasta otsus kohtuasjas 26/81: Oleifici Mediterranei vs. Euroopa Majandusühendus (EKL 1982, lk 3057, punkt 24) ja 4. veebruari 1975. aasta otsus kohtuasjas 169/73: Compagnie Continentale (EKL 1975, lk 117, punkt 22 jj). Mitmed autorid on rõhutanud, et põhjusliku seose ühenduse organi õigusvastase tegevuse ja (hooletuse) tagajärjel kannatatud kahju vahel võib katkestada täielikult või osaliselt. Põhjuslikku seost ei võeta arvesse eelkõige juhul, kui kahju põhjustati vähemalt osaliselt seetõttu, et ettevõtja oli tähelepanematu, ei võtnud piisavalt arvesse olemasolevat teavet, tegi arvutusvigu või oli tema tegevus üldiselt ettevaatamatu ja juhtimine halb. Selline järeldus põhineb arvamusel, et tahtlikult võetud ja tegelikkuseks saanud majandusriski ei saa automaatselt kanda ühenduse arvele (vt Toth, A. G., „The concepts of damage and causality as elements of non-contractual liability”, The Action for Damages in Community Law, Haag, 1997, lk 193; Arnull, A./Dashwood, A./Dougan, M./Ross, M./Spaventa, E./Wyatt, D., Wyatt and Dashwood's European Union law, 4. väljaanne, London, 2000, lk 496; Craig, P./De Búrca, G., EU law: Text, Cases, and Materials, 3. väljaanne, lk 569; Gellermann, M., EUV/EGV, Streinz, R. (väljaandja), München, 2003, lk 2397, punkt 27; Berg W., EU-Kommentar, Schwarze_J. (väljaandja), Baden-Baden, 2000, lk 2299, punkt 64; Gilsdorf, P./Niejahr, Kommentar zum Vertrag über die Europäische Union und zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft, Baden-Baden, 2004, EÜ artikkel 288, punktid 76 ja 81; Bieber, R./Epiney, A./Haag, M., Die Europäische Union – Europarecht und Politik, 6. väljaanne, Baden-Baden, 2004, punktid 119 ja 120; eespool 31. joonealuses märkuses viidatud Lenaerts, K./Arts D./Maselis, I., punkt 11-059; Baratta, R., Trattati dell’Unione Europea e della Comunità Europea, Antonio Tizzano (väljaandja), Milano, 2004, lk 1293; Borchardt, Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts, Dauses, M. (väljaandja), P. I. punkt 255).
(
53
)	16. detsembri 1963. aasta otsus kohtuasjas 36/62: Société des Aciéries du Temple vs. High Authority (EKL 1963, lk 289, lk 296).
(
54
)	13. juuli 1961. aasta otsus liidetud kohtuasjades 14/60, 16/60, 17/60, 20/60, 24/60, 26/60, 27/60 ja 1/61: Meroni ja teised vs. High Authority (EKL 1961, lk 347); 12. detsembri 1967. aasta otsus kohtuasjas 4/67: Muller vs. komisjon (EKL 1967, lk 499); 4. veebruari 1975. aasta otsus kohtuasjas 169/73: Compagnie Continentale vs. nõukogu (EKL 1975, lk 117, punktid 22 ja 23); 6. juuli 1993. aasta otsus kohtuasjas T-572/93: Odigitria vs. nõukogu ja komisjon (EKL 1993, lk II-2025) ja 15. märtsi 1995. aasta otsus kohtuasjas T-514/93: Cobrecaf vs. komisjon (EKL 1995, lk II-621). Vt Toth, A. G., „The concepts of damage and causality as elements of non-contractual liability”, The Action for Damages in Community Law, Haag, 1997, lk 195.
(
55
)	Eespool 6. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas 54/77: Herpels vs. komisjon, punktid 45–49.
(
56
)	Lennarz, T., Die Rechtsprechung des Europäischen Gerichtshofs und des Gerichts erster Instanz zu prozessualen Fragen des Verfügungsgrundsatzes und der Fristen, Frankfurt am Main, 2004, lk 21.
(
57
)	Diamandouros, N., „Reflections on the Future Role of the Ombudsman in a Changing Europe”, The European Ombudsman – Origins, establishment, evolution, Commemorative volume published on the occasion of the 10th anniversary of the institution, 14. peatükk: „The right to seek a judicial remedy is fundamental and wherever the rule of law exists, the courts are its most essential guarantors. Where ombudsmen also exist, citizens can choose the non-judicial ombudsman remedy as an alternative to going to court. It is important to underline that this does not involve duplication of roles, nor the possibility of inconsistent interpretation and application of the law, primarily because the decisions and recommendations of ombudsmen are not legally binding” (lk 236).
(
58
)	Eespool 13. joonealuses märkuses viidatud kohtujurist Geelhoedi ettepanek kohtuasjas Lamberts, ettepaneku punkt 65.