Ideiglenes változat
NICHOLAS EMILIOU
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. október 9.(1)
C‑386/24. sz. ügy
Centro Petroli Roma Srl
kontra
Agenzia delle Dogane e dei Monopoli;
az IP Industrial SpA,
az Eni SpA
részvételével
(a Consiglio di Stato [államtanács, Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése – A végső fokon eljáró nemzeti bíróságok előzetes döntéshozatalra utalásra vonatkozó kötelezettsége – Az e kötelezettség alóli kivételek – Az uniós jog megsértésével a magánszemélyeknek okozott károkért fennálló tagállami felelősség – A nemzeti bíróság által elkövetett jogsértés – A bírók fegyelmi és polgári jogi felelőssége – Bírói függetlenség – 2006/123/EK irányelv – 2008/118/EK irányelv – Adóraktár – Adófelfüggesztés – Engedélyezési feltétel ”
I.      Bevezetés
1.        A Consiglio di Stato (államtanács, Olaszország) által előterjesztett jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem valójában a második ilyen jellegű kérelem az e bíróság előtt folyamatban lévő eljárásban.(2)
2.        A jelen ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseivel a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy az adóraktárak működtetésére vonatkozó egyes nemzeti jogszabályok összeegyeztethetők‑e az uniós joggal.
3.        A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem azonban, ha csak érintőlegesen is, egy másik, alkotmányos és rendszerszintű kérdést is felvet. Azaz: milyen feltételek mellett egyeztethető össze a bírói függetlenség uniós jogból eredő követelményével a bírák bírói hibákért, így az uniós jog megsértéséért, mint például az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése szerinti előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésének elmulasztásáért fennálló polgári jogi és fegyelmi felelősségére vonatkozó szabályokat megállapító nemzeti szabályozás?
4.        A jelen indítványban mindkét kérdéssel foglalkozom.
II.    Jogi háttér
A.      Az uniós jog
5.        A belső piaci szolgáltatásokról szóló, 2006. december 12‑i 2006/123/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv(3) (29) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„Tekintettel arra, hogy a Szerződés az adózási ügyekre vonatkozóan meghatározott jogalapokról rendelkezik, valamint tekintettel az e területen már elfogadott közösségi jogszabályokra, az adózás területét ki kell zárni az irányelv hatálya alól.”
6.        A 2006/123 irányelv 2. cikkének (3) bekezdése az irányelv hatályát illetően úgy rendelkezik, hogy „az irányelv az adózás területére nem alkalmazandó”.
7.        Az időközben hatályon kívül helyezett,(4) azonban az alapeljárásra időbeli hatályánál fogva alkalmazandó, a jövedéki adóra vonatkozó általános rendelkezésekről és a 92/12/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. december 16‑i 2008/118/EK tanácsi irányelv(5) (15) és (16) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„(15)      Mivel az adó beszedése érdekében a jövedéki termékek előállítására és raktározására szolgáló létesítményeket ellenőrizni szükséges, az ellenőrzés megkönnyítése érdekében szükséges az illetékes hatóságok engedélyéhez kötött adóraktárakból álló rendszert fenntartani.
(16)      Szükséges továbbá azon követelmények meghatározása, amelyeknek az adóraktár engedélyesének […] meg kell felelniük.”
8.        A 2008/118 irányelv 1. cikke értelmében:
„(1)      Ezen irányelv általános rendelkezéseket állapít meg a jövedéki adóra vonatkozóan, amely közvetlen vagy közvetett módon az alábbi termékek (a továbbiakban: a jövedéki termékek) fogyasztását terheli:
a)      az [energiatermékek és a villamos energia közösségi adóztatási keretének átszervezéséről szóló, 2003. október 27‑i] 2003/96/EK irányelv [(HL 2003. L 283., 51. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 405. o.; helyesbítés: HL 2017. L 5., 23. o.)] hatálya alá tartozó energiatermékek és villamos energia;
[…]”.
9.        A 2008/118 irányelv 4. cikke 11. pontjának meghatározása szerint adóraktár „az a hely, ahol az adóraktár helye szerinti tagállam illetékes hatóságai által megállapított feltételek szerint az adóraktár engedélyese üzleti tevékenysége során jövedéki terméket adófelfüggesztés alatt előállít, feldolgoz, tárol, átvesz vagy felad”.
10.      A 2008/118 irányelv 16. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Adóraktárnak az adóraktár engedélyese általi létesítésére és működtetésére az adóraktár helye szerinti tagállam illetékes hatóságai adnak engedélyt.
Az engedélyezésre azon feltételek vonatkoznak, amelyeket a hatóságok az esetleges adócsalás és visszaélések megelőzése céljából jogosultak meghatározni.”
B.      A nemzeti jog
11.      Az alapeljárásra alkalmazandó nemzeti jog a módosított Decreto legislativo 26 ottobre 1995, n. 504 – Testo unico delle disposizioni legislative concernenti le imposte sulla produzione e sui consumi e relative sanzioni penali e amministrative (a termelési és fogyasztási adókra, valamint a büntetőjogi és közigazgatási szankciókra vonatkozó jogszabályi rendelkezések egységes szerkezetbe foglalt szövegéről szóló, 1995. október 26‑i 504. sz., felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet; a továbbiakban: felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet).
12.      A felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 23. cikke (amelynek címe: Az energiatermékek adóraktárai) többek között meghatározza azokat a feltételeket, amelyek mellett az adóraktárrendszer engedélyezett, és arra kötelezi az engedélyeseket, hogy az adóraktár működtetéséhez engedélyt szerezzenek. Különösen, e rendelkezés 3. és 4. bekezdése a következőképpen szól:
„3.      Az adóraktárban történő kezelés – legalább 400 köbméter kapacitású cseppfolyós gáz kereskedelmi tárolására és legalább 10 000 köbméter kapacitású egyéb energiatermékek kereskedelmi tárolása céljából – abban az esetben engedélyezhető, ha a létesítmény tényleges működési és ellátási szükséglete indokolja azt.
4.      Az adóraktárban történő kezelés – legfeljebb 400 köbméter kapacitású cseppfolyós gáz kereskedelmi tárolására és legfeljebb 10 000 köbméter kapacitású egyéb energiatermékek kereskedelmi tárolása céljából – abban az esetben is engedélyezhető, ha a 3. bekezdésben meghatározott feltételeken kívül az alábbi feltételek legalább egyike teljesül:
a)      a raktár – a két éves időszakban végzett kitermelések legalább 30%‑ának mértékéig – jövedékiadó‑mentes vagy kedvezményes jövedéki adókulcs hatálya alá tartozó termékek értékesítését vagy adófelfüggesztés hatálya alatt álló energiatermékeknek az Unió országaiba vagy az Unión kívülre történő szállítását végzi;
b)      a raktár az azonos vállalatcsoport közvetlen közelében elhelyezkedő adóraktárt egészíti ki, vagy ha tulajdonosa eltérő, a szóban forgó raktár tartós üzemeltetését szolgálja.”
13.      A felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 63. cikke („Működési engedélyek és éves díjak”) szerint a 23. cikkben megkövetelt engedélyt az Ufficio dell’Agenzia delle dogane (vámhatóság, Olaszország; a továbbiakban: vámhatóság) adja meg.
14.      A kérdést előterjesztő bíróság szerint a vámhatóság 2017. december 4‑én kiadta a circolare amministrativa n. 14/D‑t (14/D. sz. közigazgatási körlevél), amely értelmező iránymutatást nyújt a felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet egyes rendelkezéseihez.
15.      Végezetül a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelmében a módosított Legge 13 aprile 1988, n. 117 – Risarcimento dei danni cagionati nell’esercizio delle funzioni giudiziarie e responsabilità civile dei magistratit (a bírósági jogkörben okozott kár megtérítéséről és a bírák polgári jogi felelősségéről szóló, 1988. április 13‑i 117. sz. törvény, a továbbiakban: 1988. évi 117. sz. törvény) is említi.
16.      E törvény 2. cikkének 3‑bis bekezdése szerint „a [nemzeti] jogszabályok, valamint az [uniós] jog nyilvánvaló megsértésének megállapítása érdekében különösen a megsértett szabályok egyértelműségét és pontosságát, valamint a jogsértés kimenthetőségének hiányát és súlyosságát kell figyelembe venni. Az [uniós] jog nyilvánvaló megsértése esetén figyelembe kell venni az [EUMSZ] 267. cikk harmadik bekezdése szerinti előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség elmulasztását, valamint a jogi aktus vagy intézkedés és az Európai Unió Bírósága által adott értelmezés közötti ellentmondást is.”
III. A tényállás, az eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
17.      A Centro Petroli Roma (az alapeljárás felperese, a továbbiakban: CPR) az energiatermékek ágazatában kőolajtermékek előállításával, feldolgozásával és kereskedelmével foglalkozó társaság. 2016 februárja óta a felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendeletben meghatározott adóraktári rendszerben működik.
18.      Az 13042/2020. sz. határozatával a vámhatóság felfüggesztette a CPR részére megadott engedélyt, mivel az nem tartotta tiszteletben a felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 23. cikkének 3. bekezdésében előírt mennyiségi kritériumokat. A CPR Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazio tartomány közigazgatási bírósága, Olaszország) előtt megtámadta ezt a határozatot. E bíróság elutasította e keresetet.
19.      A CPR az elsőfokú ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be a Consiglio di Statóhoz (államtanács). E bíróság felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából öt kérdést terjesztett a Bíróság elé. Az első két kérdés a végső fokon eljáró nemzeti bíróságok előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettségének terjedelmére (első kérdés), valamint e kötelezettség és a bírói hibákért való felelősség nemzeti rendszerei közötti kölcsönhatásra (második kérdés) vonatkozott. A harmadik, negyedik és ötödik kérdés az adóraktárakra alkalmazandónak tűnő egyes uniós rendelkezések értelmezésére vonatkozott.
20.      E kérdések a C‑597/21. sz. ügy tárgyát képezték, amelyben a Bíróság a Centro Petroli Roma I végzésével döntött. E végzésben a Bíróság i. az első kérdésre válaszolva pontosította a végső fokon eljáró nemzeti bíróságok előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettségének terjedelmét; ii. a második kérdést nyilvánvalóan elfogadhatatlannak nyilvánította, mivel az nem kapcsolódott az alapügy tárgyát képező jogvitához; valamint iii. megállapította, hogy nem szükséges megválaszolni a fennmaradó három kérdést, amelyeket csak arra az esetre tettek fel, ha a Bíróság az első kérdésre igenlő választ adott volna (amit nem tett meg).
21.      Ugyanezen nemzeti eljárás keretében a Consiglio di Stato (államtanács, Olaszország) a CPR kérésére most egy második előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjeszt a Bíróság elé. A jelen eljárásban előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések, amelyek megegyeznek a C‑597/21. sz. ügyben előterjesztett harmadik, negyedik és ötödik kérdéssel, a következők:
„1)      Ellentétes‑e az EUMSZ 101–EUMSZ 106. cikk, valamint a [2006/123] irányelvben és a [2008/118] irányelvben előírt szabályozási keret helyes értelmezésével a [felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet] 23. cikkének 3. bekezdéséből következőhöz hasonló olyan nemzeti szabály, amelynek értelmében »3. Az adóraktárban történő kezelés – legalább 400 köbméter kapacitású cseppfolyós gáz kereskedelmi tárolására és legalább 10 000 köbméter kapacitású egyéb energiatermékek kereskedelmi tárolása céljából – abban az esetben engedélyezhető, ha a létesítmény tényleges működési és ellátási szükséglete indokolja azt«?
2)      Ellentétes‑e az EUMSZ 101–EUMSZ 106. cikk, valamint a [2006/123] irányelvben és a [2008/118] irányelvben kifejezett szabályozási keret helyes értelmezésével a [felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet] 23. cikke 4. bekezdésének a) és b) pontjából következőhöz hasonló olyan nemzeti szabály, amelynek értelmében az adóraktárban történő kezelés különösen 400 köbméternél kisebb kapacitású cseppfolyósított gáz kereskedelmi tárolása és 10 000 köbméternél kisebb kapacitású egyéb energiatermékek kereskedelmi tárolása esetében abban az esetben engedélyezhető, ha a 3. bekezdésben meghatározott feltételeken kívül az alábbi feltételek legalább egyike teljesül:
a)      a raktár – a két éves időszakban végzett kitermelések legalább 30%‑ának mértékéig – jövedékiadó‑mentes vagy kedvezményes jövedéki adókulcs hatálya alá tartozó termékek értékesítését vagy adófelfüggesztés hatálya alatt álló energiatermékeknek az Unió országaiba vagy az Unión kívülre történő szállítását végzi;
b)      a raktár az azonos vállalatcsoport közvetlen közelében elhelyezkedő adóraktárt egészíti ki, vagy ha tulajdonosa eltérő, a szóban forgó raktár tartós üzemeltetését szolgálja?
3)      Ellentétesek‑e az arányosság elvének az EUMSZ 101–EUMSZ 106. cikkel, valamint a [2006/123] irányelvben és a [2008/118] irányelvben, különösen a [2006/123] irányelv 9. cikkében, 14. cikkének 5. pontjában és 15. cikkének (2) bekezdésében szabályozási kerettel összefüggésben történő helyes értelmezésével és alkalmazásával a nemzeti hatóság által elfogadott, a [felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet] 23. cikke 4. bekezdésének a) és b) pontjában meghatározott feltételek kiegészítés útján történő pontosítására irányuló szabályozási intézkedések (körlevelek, rendeletek vagy egyéb)?”
22.      Az CPR, az olasz kormány és a Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztett elő. E felek a 22025. július 10‑i tárgyaláson szóbeli észrevételt is előterjesztettek.
IV.    Elemzés
23.      Együttesen vizsgálandó három kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi a Bíróságtól, hogy ellentétesek‑e az EUMSZ 101–106. cikkel, valamint a 2006/123 irányelv és a 2008/118 irányelv rendelkezéseivel az olyan nemzeti intézkedések, amelyek kapacitáson, működési és ellátási szükségleten, kitermelési arányokon és/vagy a raktárak közötti funkcionális kapcsolaton alapuló kritériumokat állapítanak meg az adófelfüggesztés hatálya alatt álló energiatermékekkel foglalkozó kereskedelmi raktárak működtetésének engedélyezése érdekében.
24.      Mielőtt az ilyen kérdésből eredő érdemi kérdésekkel foglalkoznék (C), helyénvaló megvizsgálni az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságát (A), ezt követően pedig azzal az előzetes kérdéssel foglalkozni, amelyet a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelmében vizsgál (B).
A.      A kérelem elfogadhatóságáról
25.      Véleményem szerint nem kétséges, hogy a jelen ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelem összességében elfogadható. Mindazonáltal úgy vélem, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések részben elfogadhatatlanok, nevezetesen annyiban, amennyiben az EUMSZ 101. és EUMSZ 106. cikkre hivatkoznak.
26.      E tekintetben egyetértek a Bizottsággal abban, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelmében nem fejtette ki a Bíróság eljárási szabályzata 94. cikkének c) pontjában foglaltaknak megfelelően azokat az okokat, amelyek miatt benne kérdés merült fel a Szerződés vállalkozások közötti versenyre vonatkozó szabályainak értelmezésére, valamint e szabályok és a felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet rendelkezései közötti kapcsolatra vonatkozóan. Az elemzés lényeges elemeit (például az érintett termék‑ és földrajzi piac, az e piacon jelen lévő főbb szereplők, a szóban forgó szabályozás által e piacra gyakorolt hatás stb.) sem lehetett levezetni a kérdést előterjesztő bíróság és/vagy a jelen eljárásban észrevételeket benyújtó felek által szolgáltatott információkból.
27.      Következésképpen lehetetlennek tartom annak vizsgálatát, hogy szóban forgóhoz hasonló nemzeti szabályozás összeegyeztethető‑e az EUMSZ 101–106. cikkel.
28.      Ezenfelül az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságának vizsgálata lehetőséget nyújt számomra az elfogadhatósággal némileg összefüggő azon előzetes kérdés megvizsgálására, amelyet a kérdést előterjesztő bíróság csak mellékesen vetett fel az előzetes döntéshozatal iránti kérelmében. Ez a kérdés pedig az, hogy összeegyeztethető‑e az uniós joggal a bírák bírói hibákért, így az uniós jog megsértéséért, mint például az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése szerinti előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésének elmulasztásáért fennálló polgári jogi és fegyelmi felelősségének rendszere.
B.      Előzetes kérdés: a bírák uniós jog megsértéséért fennálló polgári jogi és fegyelmi felelősségének nemzeti rendszerei
29.      Annak megértéséhez, hogy a kérdést előterjesztő bíróság miért csak mellékesen vetette fel ezt a kérdést, hasznos lehet egy lépést hátrébb lépni, és röviden megemlíteni, hogy a Bíróság a Centro Petroli Roma I végzésében mivel foglalkozott (1), és mivel nem (2). Ezt követően röviden vázolom az ebben az összefüggésben relevánsnak tűnő ítélkezési gyakorlat két irányát (3) és (4). Végezetül néhány személyes megfontolást fogok kifejteni a kérdéssel kapcsolatban (5).
1.      A Centro Petroli Roma I végzésben vizsgált kérdés
30.      Amint azt a fenti 20. pontban kifejtettem, a Centro Petroli Roma I végzés érdemben csak az abban az ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett, az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdésének értelmezésére vonatkozó első kérdéssel foglalkozott.
31.      A kérdést előterjesztő bíróság annak az ítélkezési gyakorlatnak a pontosítását kérte, amely szerint az általában acte clair‑ként hivatkozott helyzetben, azaz amikor a szóban forgó uniós jogi rendelkezés olyan nyilvánvaló, hogy az minden észszerű kétséget kizár, a nemzeti bíróság mentesül azon kötelezettség alól, hogy előzetes döntéshozatal céljából kérdést terjesszen a Bíróság elé.(6) E tekintetben a Bíróság következetesen állapítja meg, hogy mielőtt arra a következtetésre jutna, hogy ezen eset valóban acte clair‑nek minősül, a végső fokon eljáró nemzeti bíróságnak meg kell győződnie arról, hogy „ez ugyanennyire nyilvánvaló a többi tagállami, végső fokon eljáró bíróság és a Bíróság számára is”.(7)
32.      A kérdést előterjesztő bíróság kételyei különösen arra vonatkoztak, hogy a nemzeti bíróságnak hogyan kell meggyőződnie e feltétel teljesüléséről. A kérdés röviden az volt, hogy a végső fokon eljáró nemzeti bíróságnak részletesen kell‑e bizonyítania, hogy a többi tagállami, végső fokon eljáró bíróság és a Bíróság a vonatkozó uniós rendelkezést azonos módon értelmezné.
33.      E kétségekre válaszul a Bíróság kimondta, hogy a végső fokon eljáró nemzeti bíróságnak nem kell részletesen bizonyítania, hogy a tagállamok végső fokon eljáró többi bírósága és a Bíróság ugyanazon értelmezést fogadná el.(8) Elegendő ugyanis, ha a nemzeti bíróság, miután megfelelően figyelembe vette az uniós jog sajátos jellemzőit, az uniós jog értelmezésének sajátos nehézségeit és az ítélkezési gyakorlat Unión belüli eltéréseinek kockázatát, arra a meggyőződésre jut, hogy e többi bíróság ugyanerre a következtetésre jutna.(9)
34.      A Bíróság tehát egyértelművé tette, hogy a végső fokon eljáró nemzeti bíróságok által annak eldöntése során alkalmazandó mérce, hogy esetleges acte clair helyzetben kötelesek‑e előzetes döntéshozatal iránti kérelmet előterjeszteni vagy sem, az „észszerű meggyőződés”. Mivel az uniós rendelkezések megfelelő értelmezésének meghatározása tisztán jogi kérdés, a bizonyításra és a bizonyítási teherre vonatkozó rendes eljárási szabályok e tekintetben nem tekinthetők teljes mértékben alkalmazhatónak. Egyszerűen fogalmazva, a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak eldöntése, hogy felmerülnek‑e előtte olyan körülmények, amelyek a szóban forgó uniós rendelkezés olyan alternatív, azaz az e bíróság számára első látásra helyesnek tűnő értelmezéstől eltérő értelmezését támasztják alá, amely eléggé valószínű ahhoz, hogy ne lehessen azt egyértelműen elvetni.(10)
35.      Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra is, hogy amint azt a Bíróság a Consorzio ítélet 51. pontjában kimondta, amennyiben a nemzeti bíróság úgy határoz, hogy mentesül az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdésében előírt kötelezettség alól, akkor határozatát meg kell indokolnia.
36.      Amint azt a KUBERA ügyre vonatkozó indítványomban igyekeztem kifejteni, az indokolás megkövetelt részletessége – az egyes esetek sajátos körülményeitől függően – szükségszerűen változik. Véleményem szerint általában elegendőnek kell lennie, hogy a szóban forgó nemzeti bíróság: i. kifejezetten említi a hivatkozott kivételt (a CILFIT‑ítélet alapján kialakult ítélkezési gyakorlatában(11) megállapítottak közül); és ii. tömör magyarázatot ad arra, hogy miért tekintette ezt a kivételt alkalmazandónak. Ez azonban nem zárja ki annak lehetőségét, hogy egyes konkrét esetekben részletesebb indokolás lehet szükséges, vagy fordítva, hogy az előzetes döntéshozatalra utalás megtagadásának okai olyan nyilvánvalóak, hogy e tekintetben nincs szükség kifejezett indokolásra.(12)
2.      A Centro Petroli Roma I végzésben nem vizsgált kérdés
37.      Ezzel szemben a Centro petroli Roma I végzésben a Bíróság nem foglalkozott érdemben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdéssel, mivel – amint azt kifejtettem – e kérdést nyilvánvalóan elfogadhatatlannak nyilvánította.(13) Ezért a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemben a kérdést előterjesztő bíróság, miután tudomásul vette a Bíróság e tekintetben adott értékelését, nem terjeszt elő ezzel kapcsolatos kérdést, ugyanakkor hozzátette, hogy a kérdés mögött rejlő probléma továbbra is sürgős megoldást igényel.
38.      A kérdést előterjesztő bíróság kételyei lényegében azzal kapcsolatban merültek fel, hogy összeegyeztethető‑e az uniós joggal a bírák bírói hibákért, így az uniós jog értelmezéséért és alkalmazása során elkövetett olyan bírói hibákért, mint például az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése szerinti kérelem előterjesztésének elmulasztásáért fennálló polgári jogi és fegyelmi felelősségének nemzeti rendszere. A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a bírák felelősségére vonatkozó olasz szabályozás és a bírói függetlenségre vonatkozó uniós szabályok közötti megfelelő kölcsönhatást övező bizonytalanságok befolyásolják annak a módját, ahogyan e bíróság az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése szerinti kötelezettségét értékeli. Úgy értelmezem, hogy e bíróság azon az állásponton van, hogy a személyes felelősség túl szigorú rendszere ténylegesen előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésére ösztönözné a végső fokon eljáró bíróságokat, még számos olyan esetben is, amikor az alkalmazandó uniós jogi rendelkezések hatályát és jelentését eléggé egyértelműnek/kellően egyértelműnek tartják.
39.      Úgy tűnik, hogy a jelen ügy is ilyen ügy, ugyanis a kérdést előterjesztő bíróság elsősorban a felelősségre vonás kockázatának elkerülése érdekében terjesztett elő előzetes döntéshozatal iránti kérelmet, mivel a szóban forgó uniós rendelkezéseket a jogvita szempontjából acte clair‑nek tekintette.
40.      Mivel a kérdést előterjesztő bíróság által felvetett kérdés alkotmányos jellegű és rendszerszintű következményekkel jár, helyénvalónak látom, hogy e tekintetben néhány megfontolást tegyek, abban a reményben, hogy iránymutatással szolgálok a kérdést előterjesztő bíróság és más, hasonló helyzetben lévő nemzeti bíróságok számára.
41.      Mindazonáltal a jelen eljárás nyilvánvalóan nem a megfelelő fórum annak értékelésére, hogy a bíráknak az olasz jogalkotó által a módosított 1988. évi 117. sz. törvénnyel létrehozotthoz hasonló felelősségi rendszere összeegyeztethető‑e az uniós joggal.(14)
42.      Ezért az értékelést néhány általános jellegű megfontolásra korlátozom, különösen a bírói hibák azon típusaira összpontosítva, amelyek a bírák (saját szóhasználatommal élve) „személyes felelősségét” vethetik fel, anélkül, hogy aláásnák a bírói függetlenséget. Ezzel a kifejezéssel mind a polgári jogi, mind pedig a fegyelmi felelősségre utalok. Jóllehet a kétféle felelősség természetesen bizonyos mértékig eltér egymástól, véleményem szerint az uniós jog szempontjából számos olyan elv állapítható meg, amely mindkét felelősségre alkalmazható. Ezzel szemben a büntetőjogi felelősséget itt nem tárgyalom, mivel a szóban forgó nemzeti rendelkezések nem terjednek ki az ilyen típusú felelősségre, és mindenesetre úgy tűnik, hogy ez a típusú felelősség más problémákat vet fel.
43.      A háttér felvázolása érdekében először is különbséget teszek a bírói hibákért való felelősség két területe, a tagállamok felelőssége és a bírák személyes felelőssége között. E felelősségek az ítélkezési gyakorlat két, egymással természetesen szorosan összefüggő irányának tárgyát képezték.
3.      A tagállamok felelőssége
44.      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azon elv, mely szerint az állam felelős az uniós jog megsértésével a magánszemélyeknek okozott károkért, szerves része a Szerződések által létrehozott rendszernek. Ezen elv alkalmazandó minden ügyre, amelyben valamely tagállam megsérti az uniós jogot, függetlenül attól, hogy a tagállam mely szervének cselekvése vagy mulasztása okozta e jogsértést.(15)
45.      Az állandó ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, hogy az ilyen jogsértés három feltétel együttes fennállásakor jogosítja fel a magánszemélyeket kártérítésre: i. a megsértett uniós jogi szabály a magánszemélyek számára jogokat keletkeztet; ii. e szabály megsértése kellően súlyos; és iii. fennáll a közvetlen okozati összefüggés e jogsértés és az e magánszemélyek által elszenvedett kár között.(16) Ezeket a feltételeket az uniós jog állapította meg, és a tagállamok nem avatkozhatnak be azokba, ha ez a felelősség olyan helyzetekben történő kizárását eredményezheti, amikor az egyébként megállapításra kerülne.(17)
46.      A Bíróság több, a 2000‑es évek elején felmerülő ügyben egyértelművé tette, hogy ezen elvek a nemzeti igazságügyi hatóságok mulasztásaira is vonatkoznak, ideértve a végső fokon eljáró bíróságok határozataiból eredő mulasztásokat is.(18)
47.      Ebben az összefüggésben a Bíróság a fent említett második, az uniós jog kellően súlyos megsértésére vonatkozó feltételt is pontosította, ami azt jelenti, hogy uniós szabály bármilyen megsértése alapján nem feltétlenül állapítható meg a tagállam felelőssége. Különösen, a végső fokon eljáró nemzeti bíróságoknak betudható mulasztások tekintetében a Bíróság megállapította, hogy e feltétel azt jelenti, hogy „[az állami] felelősséget csak abban a kivételes esetben lehet megállapítani, ha a végső fokon eljáró nemzeti bíróság az alkalmazandó jogot nyilvánvaló módon sértette meg”.(19)
48.      E tekintetben a Bíróság kimondta, hogy annak megállapítása érdekében, hogy a jogsértés „kellően súlyos” jogsértésnek minősül‑e, a nemzeti bíróságnak figyelembe kell vennie az általa tárgyalt ügyre jellemző összes körülményt. E Bíróság szerint e körülmények között szerepel: i. a megsértett szabály egyértelműségének és pontosságának foka; ii. a megsértett szabály által a nemzeti hatóságok részére lehetővé tett mérlegelési jogkör terjedelme; iii. a kötelezettségszegés vagy a károkozás szándékos vagy gondatlan jellege; iv. az esetleges jogi tévedés menthetősége vagy ennek hiánya; valamint v. az a körülmény, hogy egy európai uniós intézmény magatartása hozzájárulhatott‑e az uniós joggal ellentétes nemzeti intézkedések vagy gyakorlat fenntartásához vagy elfogadásához, illetve vi. az a körülmény, hogy (adott esetben) az érintett bíróság nem tett eleget az előzetes döntéshozatalra utalás – az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdésében foglalt – kötelezettségének.(20)
49.      Úgy értelmezem az ítélkezési gyakorlatot, hogy az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése szerinti előzetes döntéshozatal iránti kérelem benyújtásának nemzeti bíróság általi puszta elmulasztása önmagában nem alapozza meg az állami felelősséget. Amint azt a Bíróság következetesen megállapította, „a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti közvetlen együttműködésnek az EUMSZ 267. cikkel bevezetett rendszere a felek kezdeményezésétől független eljárás”, és „[a felek nem kötelezhetik a nemzeti bíróságokat] előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésére […]. Az EUMSZ 267. cikkel bevezetett rendszer tehát nem minősül a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő eljárásban részt vevő felek számára nyitva álló jogorvoslati lehetőségnek”.(21)
50.      Egyszerűen fogalmazva, az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése nem magánszemélyek számára jogokat keletkeztető rendelkezés, és mint ilyen, megsértése önmagában nem alapozza meg a tagállami felelősséget. Ezenfelül nehezen elképzelhető, hogy a vonatkozó uniós jogi rendelkezések helyes értelmezése esetén az előzetes döntéshozatalra utalás puszta megtagadása hogyan okozhatna veszteséget és kárt a jogvitában részt vevő félnek.
51.      Mindazonáltal, ha a végső fokon eljáró nemzeti bíróság tévesen értelmez valamely uniós jogi rendelkezést, az a körülmény, hogy megsértette azt a kötelezettséget, hogy az említett rendelkezéssel kapcsolatban előzetes döntéshozatal céljából kérdést terjesszen a Bíróság elé, a jogsértés súlyosságának értékelésekor figyelembe veendő tényezőnek minősül.
52.      Végül hasznos lehet hangsúlyozni, hogy az EU‑szerződések által létrehozott jogorvoslati rendszer részét képező állami felelősség elve nem a bírák személyes felelősségét, hanem a tagállamok felelősségét foglalja magában. Amennyiben az uniós joggal ellentétes bírói döntésekért az állam tartozhat felelősséggel, és az érintett magánszemélyek részére a kártérítést a nemzeti költségvetésből fizetik ki, a felelősség ilyen rendszere nem jár annak különösebb kockázatával, hogy a nemzeti bíróságok függetlensége megkérdőjelezhető lenne.(22)
4.      A bírák személyes felelőssége
53.      Ezzel szemben a bírák bírói hibákért fennálló személyes felelőssége rendszereinek létrehozása a tagállamok igazságszolgáltatás szervezetének szabályozására vonatkozó hatáskörébe tartozik.(23) A tagállamok széles mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek az ilyen rendszer létrehozása tekintetében.(24) Különböző rendszerek léteznek ugyanis mind az Unióban, mind azon kívül, amelyek az igazságszolgáltatási feladatok ellátása során végrehajtott cselekmények tekintetében a polgári jogi és/vagy fegyelmi felelősség alól eltérő mértékű mentességet biztosítanak.(25)
54.      A Bíróságnak az elmúlt években számos elé utalt ügyben volt már alkalma megvizsgálni a bírák személyes felelőssége egyes nemzeti rendszereinek uniós joggal való összeegyeztethetőségét.
55.      E tekintetben a Bíróság elismerte, hogy a bírák bírói hibákért fennálló személyes felelősségének rendszere hozzájárulhat az igazságszolgáltatási rendszer elszámoltathatóságának és hatékonyságának növeléséhez. A Bíróság ugyanakkor arra is figyelmeztetett, hogy a tagállamoknak e területre vonatkozó hatáskörük gyakorlása során biztosítaniuk kell az uniós jog tiszteletben tartását. A Bíróság különösen azt tartotta lényegesnek, hogy minden ilyen rendszert oly módon alakítsanak ki, hogy megőrizze az olyan bíróságok függetlenségét, amelyeknek az e jog alkalmazásával vagy értelmezésével kapcsolatos kérdésekben kell határozatot hozniuk.(26)
56.      E ponton aligha szükséges kiemelnem az uniós jogot értelmező és alkalmazó bíróságok függetlenségére vonatkozó követelmény fontosságát az uniós jogrendben.(27) E követelmény különösen az EUMSZ 2. cikkből, az EUSZ 19. cikk (1) bekezdéséből és az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 47. cikkéből ered. E követelmény az EUMSZ 267. cikkben is szerepel.
57.      Nyilvánvaló, hogy a bírák bírói hibákért fennálló személyes felelőssége elvének elismerése bizonyos kockázatokkal jár a bírák függetlenségére és pártatlanságára nézve.(28) A rosszul kialakított felelősségi rendszerek veszélyeztethetik a bírósági döntéshozatali folyamat kiegyensúlyozottságát és integritását, vagy legalábbis ezt a gyanút kelthetik a nyilvánosságban. Ugyanis pusztán annak lehetősége, hogy fegyelmi vizsgálatot indítanak a kormány vagy a bírósági hierarchia tagjainak kérelmére, vagy hogy az elégedetlen peres felek bírósági eljárást indítanak, egyes esetekben – akár tudat alatt – nyomást gyakorolhat azokra, akiknek polgári jogi vagy közigazgatási jogvitában, illetve büntetőügyben határozatot kell hozniuk.(29) Az ilyen eljárások ugyanis súlyos következményekkel járhatnak az ilyen eljárás alá vont bírák életére és előmenetelére.(30) A rosszul kialakított személyes felelősségi rendszerek ezért elfogultság kockázatát hordozhatják, és/vagy visszatartó hatással lehetnek az igazságszolgáltatási feladatok ellátására.(31)
58.      A Bíróság ezért megállapította, hogy „[j]óllehet […] a függetlenség garanciája nem azt követeli meg, hogy a bírák számára abszolút mentességet biztosítsanak az igazságszolgáltatási feladataik ellátása során hozott aktusokkal kapcsolatban, a feladataik ellátása során okozott károkért fennálló személyes felelősségük csak azokban a rendkívüli esetekben állhat be, amelyekben megállapították súlyos egyéni vétkességüket”.(32) Ebből következik, hogy „az érintett bíró személyes felelősségének megállapításához nem elegendő önmagában az a körülmény, hogy egy határozat bírói hibában szenved”.(33)
59.      Ezenfelül a Bíróság a bírák személyes felelősségére vonatkozó nemzeti rendszerek egyéb elemeit is szükségesnek ítélte a bírói függetlenség elvének tiszteletben tartásához. A Bíróság különösen azt állapította meg, hogy az ilyen rendszereknek „olyan szabályok[at kell előírniuk] […], amelyek egyaránt meghatározzák – többek között – a fegyelmi vétségnek minősülő magatartásokat és a konkrétan alkalmazandó szankciókat, illetve amelyek egy független fórum olyan eljárását írják elő, amely maradéktalanul biztosítja a Charta 47. és 48. cikkében rögzített jogokat, különösen a védelemhez való jogot, továbbá amely szabályok biztosítják a fegyelmi testület határozatainak bíróság előtti megtámadhatóságát”.(34)
60.      Ezek alapján teszek most néhány észrevételt, amelyek remélhetőleg iránymutatást nyújtanak a kérdést előterjesztő bíróság számára az előzetes döntéshozatal iránti kérelmében vizsgált kulcsfontosságú kérdés tárgyalásában: bírói hiba mikor alapozhatja meg a bírák (téves) döntéseik meghozataláért fennálló személyes felelősségét, anélkül, hogy aláásná a bírói függetlenséget.
5.      Néhány észrevétel a bírák személyes felelősségéről és a bírói függetlenségről
61.      Elsőként szeretném pontosítani, hogy véleményem szerint lehetetlen olyan tesztet elképzelni, amely világos határvonalat tudna húzni a bírák személyes felelősségét a bírói függetlenség veszélyeztetése nélkül megalapozó bírói hibák és az olyanok bíró hibák között, amelyek éppen ellenkezőleg, e szempontból problémásak lehetnek. Véleményem szerint csak néhány olyan irányadó elvet lehet meghatározni, amelyek mind a polgári jogi, mind pedig a fegyelmi felelősségre alkalmazhatók.
62.      Ezen elvek egy része a Bíróság fentiekben ismertetett ítélkezési gyakorlatából vezethető le. Nemcsak a bírák személyes felelősségére, hanem a tagállamok felelősségére vonatkozó ítélkezési gyakorlatra is utalok. Tekintettel ugyanis hasonló tárgyukra, a Bíróságnak az állami felelősségre vonatkozó határozataiban meghatározott elvek egy része véleményem szerint analógia útján a bírák személyes felelőssége esetében is alkalmazható.
63.      Úgy vélem azonban, hogy a személyes felelősség általában nehezebben állapítható meg, mint a tagállamok felelőssége. A Bíróság ugyanis kijelentette, hogy míg az állami felelősség formái általában nem vetnek fel problémát a bírói függetlenség követelményét illetően, addig a személyes felelősségi rendszerek esetében ez másképp lehet. Az ilyen rendszerek, ha rosszul vannak kialakítva, adott esetben alááshatják a bírói függetlenséget. Ezért a Bíróság a személyes felelősségi rendszerekkel kapcsolatban rámutatott, hogy az ilyen felelősség csak „egészen” vagy „teljesen” kivételes esetekben merülhet fel.(35)
64.      Ez természetesen igaz a végső fokon eljáró nemzeti bíróságoknak az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdésében meghatározott azon kötelezettsége tekintetében is, hogy előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesszenek a Bíróság elé. E tekintetben tehát csak részben tudok egyetérteni a Ćapeta főtanácsnok által kifejtett azon állásponttal,(36) miszerint az előzetes döntéshozatalra utalás elmulasztása soha nem vonhatja maga után a bírák személyes felelősségét, feltéve, hogy megfelelő indokolást adtak arra vonatkozóan, hogy miért tagadták azt meg. Most kifejtem, hogy mire gondolok.
65.      Az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdéséből két kötelezettség ered: az egyik inkább anyagi jogi jellegű (előzetes döntéshozatal iránti kérelem Bíróság elé terjesztése, ha az uniós jog értelmezésével kapcsolatos kérdés merül fel, és a CILFIT‑ítéletben megfogalmazott kivételek nem alkalmazandók), a másik pedig inkább eljárási jellegű (az előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztése megtagadásának indoklása).(37) Jóllehet e két kötelezettség elválaszthatatlanul kapcsolódik egymáshoz, továbbra is különállóak.
66.      Nem látok észszerű indokot arra, hogy miért csak az egyik kötelezettség megsértése alapozhat meg felelősséget. Ez még inkább így van, mivel nyilvánvalóan az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség a fő és fontosabb kötelezettség a kettő közül amiatt, hogy hatással van mind a szóban forgó jogvitára, mind pedig az uniós jogrend egységére és koherenciájára. Az indokolási kötelezettség e fő kötelezettséghez képest kiegészítő jellegű, és teljesítésének biztosításához szükséges.
67.      Amint azt a Bíróság megállapította, a függetlenség megőrzése nem járhat azzal a következménnyel, hogy „teljes mértékben kizárja, hogy a bíró fegyelmi felelőssége bizonyos egészen kivételes esetekben a bíró által hozott bírósági határozatok alapján megállapítható legyen. A függetlenség e követelményének ugyanis nyilvánvalóan nem az a célja, hogy felmentse a bírákat az általuk megvalósított esetleges súlyos és teljességgel kimenthetetlen olyan magatartásokért való felelősség alól, amelyek például a nemzeti és az uniós jog szabályainak […] szándékos és rosszhiszemű vagy különösen súlyos és kirívó gondatlanságból eredő megsértését, az ügyek önkényes elbírálását vagy az igazságszolgáltatás megtagadását képezik, holott éppen e bírák feladata, hogy az igazságszolgáltatás letéteményeseiként elbírálják a jogalanyok által eléjük tárt jogvitákat”.(38)
68.      E megfontolások főszabály szerint relevánsnak tűnnek az uniós szabályok szerinti bármely kötelezettség szempontjából. Ennek megfelelően nem zárható ki, hogy az, hogy az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdésének értelmezése és alkalmazása során elkövetett súlyos hiba miatt elmulasztanak előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Bíróság elé terjeszteni,(39) jogszerűen vonhatja maga után az ilyen jogsértésért felelős bírák személyes felelősségét.(40)
69.      E ponton azonban szükségesnek tartom, hogy különbséget tegyek a polgári jogi felelősség és a fegyelmi felelősség között. A polgári jogi felelősség esetében álláspontom szerint az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése csak akkor eredményezhet ilyen felelősséget, ha az uniós rendelkezést, amely tekintetében a nemzeti bíróságnak előzetes döntéshozatal iránti kérelmet kellett volna előterjesztenie, tévesen értelmezték, és ezáltal kár vagy veszteség érte a felperest. Amint azt a fenti 50. pontban kifejtettem, a vonatkozó uniós rendelkezések helyes alkalmazása esetén a jogvitában részt vevő feleket nem érheti kár.
70.      Ezzel szemben a fegyelmi felelősség esetében nem látom okát annak, hogy kizárjuk annak lehetőségét, hogy az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megsértése rendkívüli körülmények között igazolhat fegyelmi intézkedéseket, függetlenül a vitában részt vevő feleknek okozott kártól. Ez különösen akkor van így, ha az előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésének megtagadása nem ritka vagy akár csak elszigetelt eset, hanem kötelezettségszegési gyakorlat részét képezi. Ebben az esetben a jogsértésből eredő hátrányos következmények befolyásolják az EUMSZ 267. cikk által létrehozott együttműködési mechanizmus hatékonyságát.
71.      Mindenesetre megismétlem, hogy a felelősség mindkét formája csak egészen kivételes esetekben állapítható meg.
72.      E tekintetben például az a tény, hogy a Bíróság az EUMSZ 258. vagy 259. cikk alapján indított eljárás keretében megállapíthatott egy ilyen mulasztást,(41) nem döntő jelentőségű. Az uniós jog bármilyen megsértése ugyanis – függetlenül attól, hogy az mennyire nyilvánvaló és milyen súlyos – kötelezettségszegési eljárás tárgyát képezheti.(42)
73.      Ugyanez értelemszerűen azokra a helyzetekre is vonatkozik, amelyekben a nemzeti bíróság annak vizsgálatát kéri a Bíróságtól, hogy adott körülmények között az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a végső fokon eljáró nemzeti bíróság köteles előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel a Bírósághoz fordulni.(43) Hacsak nem kifejezetten a jogsértés felelősség (az állam vagy a bírák személyes felelőssége) szempontjából fennálló súlyosságáról kell döntenie, a Bíróság a kérdést előterjesztő bíróság által tudomására hozott jogi és ténybeli elemek fényében pusztán az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség terjedelmének pontosításával válaszolna.
74.      Ezenfelül ilyen felelősség nem következhet pusztán abból a tényből, hogy a Bíróság a későbbi ítélkezési gyakorlatában a szóban forgó uniós szabályt eltérően értelmezte, mint a nemzeti bíróság, amely e szabályt acte clair‑nek (vagy acte éclairé‑nak) minősítette. Véleményem szerint az ex post facto elemeket ebben az összefüggésben nagyon elővigyázatosan kell figyelembe venni. Mint minden más jogrendszerben, az uniós ítélkezési gyakorlat is folyamatosan fejlődik, mivel az európai uniós bíróságok (az Európai Unió Bírósága és a nemzeti bíróságok) új határozatokat hoznak, amelyek a meglévő szabályokat új körülményekre alkalmazzák. E fejlődés jelensége valószínűleg még lényegesebb az Európai Unióban, amelyet kezdettől fogva dinamikus közösségként képzeltek el.
75.      Véleményem szerint négy paraméter lehet döntő fontosságú olyan bírói hiba megállapítása szempontjából, amely egészen kivételes jellege miatt potenciálisan személyes felelősséget vonhat maga után, anélkül, hogy veszélyeztetné a bírói függetlenséget. Észszerű és körültekintő bíró szemszögéből nézve a bírói hibának – jelen ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztése elmulasztásának – i. nyilvánvalónak (világosnak és egyértelműnek, nem vitathatónak); ii. következményekkel járónak (jelentős hatást kell gyakorolnia az alapeljárás kimenetelére vagy az együttműködési mechanizmus hatékonyságára); iii. kimenthetetlennek (olyan tényezők hiányában, amelyek észszerűen eredményeztek volna hibát) kell lennie; valamint iv. a bírák valamely jogszabály alkalmazásának mellőzésére irányuló szándékos döntéséből vagy súlyos gondatlanságából kell erednie.
76.      Úgy tűnik számomra, hogy e következtetések nagy vonalakban összhangban vannak mind a nemzetközi normákkal, mind a Corte costituzionale (alkotmánybíróság) ítélkezési gyakorlatával.(44)
77.      A bírák az uniós jog megsértéséért, így az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése szerinti előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésének elmulasztásáért fennálló személyes felelősségének nemzeti rendszere, amely felelősség kisebb mulasztások esetén is megállapítható lenne, véleményem szerint veszélyeztetheti a bírói döntéshozatal kiegyensúlyozottságát és integritását, és ezáltal befolyásolja a bírák függetlenségét.
78.      Ezenfelül az ilyen rendszer alááshatja a nemzeti bíróságok és a Bíróság közötti igazságügyi együttműködés, valamint a nemzeti bíróságok és Bíróság közötti párbeszéd EUMSZ 267. cikk által létrehozott rendszerének hatékonyságát.(45) A Bíróság következetesen úgy ítélte meg, hogy a nemzeti jogszabályok nem akadályozhatják meg a nemzeti bíróságot abban, hogy éljen az előzetes döntéshozatalra utalás lehetőségével, vagy adott esetben eleget tegyen e kötelezettségnek. Ezen elemek (lehetőség és kötelezettség, a körülményektől függően) kombinációja – a Bíróság megállapítása szerint – az együttműködés és a párbeszéd e rendszeréből „fakad”.(46)
79.      Véleményem szerint hasonló megfontolások vonatkoznak azokra a nemzeti jogi szabályokra, amelyek ténylegesen megfosztják a végső fokon eljáró nemzeti bíróságokat az EUMSZ 267. cikk által számukra annak vizsgálata során biztosított mozgástértől, hogy az uniós jog értelmezésével kapcsolatos kérdést megfelelően „vetették‑e fel” előttük. Azon kérdés, hogy adott esetben alkalmazható‑e a CILFIT‑ítéletben megfogalmazott kivételek valamelyike, árnyalt értékelést igényel a szóban forgó bíróságtól.(47) Számos elemet kell figyelembe venni annak megállapításához, hogy az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdésében foglalt kötelezettség fennáll‑e, és az főszabály szerint a függetlenül és kellő gondossággal eljáró nemzeti bíróság feladata.(48)
80.      A nemzeti jog nem járhat azzal a hatással, hogy korlátozza a nemzeti bíróságnak az EUMSZ 267. cikk szerinti mozgásterét oly módon, hogy egyes olyan helyzeteket, amelyekben nem áll fenn előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség, a gyakorlatban olyan helyzetekként kell kezelni, amelyekben előzetes döntéshozatal iránti kérelmet kell előterjeszteni.(49) Ilyen körülmények között számos előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesztenének elő olyan esetben, amikor valójában nem lenne arra szükség. Ez szükségtelenül késleltetheti a szóban forgó jogviták megoldását, és növelné a Bíróság munkaterhét, ami viszont érintheti az előtte folyamatban lévő többi ügy hatékony és kellő időben történő kezelését. Továbbá kitenné a Bíróságot annak, hogy gátlástalan peres felek visszaéljenek az eljárással.
81.      A fentiekre tekintettel úgy vélem, hogy a bírák bírói hibákért, így a bírói függetlenség uniós jogból eredő követelménye betartásának elmulasztásáért, például az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése szerinti előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésének elmulasztásáért fennálló polgári jogi és fegyelmi felelősségének nemzeti rendszerei összeegyeztethetők az uniós joggal, amennyiben azok igazán kivételes helyzetekre korlátozódnak. Ilyen helyzetek azok, amikor a bírói tévedés nyilvánvaló, következményekkel jár és nem menthető ki, valamint a bíró valamely jogszabály alkalmazásának mellőzésére irányuló szándékos döntéséből vagy súlyos gondatlanságából ered.
C.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
82.      Három kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság három uniós jogszabálykör helyes értelmezését kéri, és azt kérdezi a Bíróságtól, hogy a felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelethez hasonló nemzeti szabályozás összeegyeztethető‑e i. az EUMSZ 101–106. cikkel, ii. a 2006/123 irányelv rendelkezéseivel, valamint iii. a 2008/118 irányelv rendelkezéseivel.
83.      A fenti 25–27. pontban kifejtettem, hogy a kérdések az EUMSZ 101–106. cikk tekintetében elfogadhatatlanok. Az alábbiakban a rendelkezések másik két csoportjának értelmezésével foglalkozom.
1.      A 2006/123 irányelv
84.      A gyakran „szolgáltatási irányelvként” hivatkozott 2006/123 irányelv „általános rendelkezéseket állapít meg a szolgáltatók letelepedési szabadságának gyakorlása és a szolgáltatások szabad mozgásának megkönnyítése érdekében” (ezen irányelv 1. cikkének (1) bekezdése) az uniós szolgáltatási piac fejlődését akadályozó korlátozások megszüntetésével, a belső piac megerősítése, valamint a kiegyensúlyozott és fenntartható gazdasági és társadalmi fejlődés előmozdítása céljából (az (1) és (5) preambulumbekezdés).
85.      A 2006/123 irányelv 2. cikke, amely az irányelv „hatályára” vonatkozik, úgy rendelkezik, hogy az irányelv „a Közösség valamely tagállamában letelepedett szolgáltatók által nyújtott szolgáltatásokra alkalmazandó” (az (1) bekezdés). Ezt követően ezen irányelv felsorol néhány olyan tevékenységet, amelyekre az irányelv kivételesen nem vonatkozik (a (2) bekezdés), végül pedig úgy rendelkezik, hogy az irányelv „az adózás területére nem alkalmazandó” (a (3) bekezdés).(50)
86.      A 2006/123 irányelv (29) preambulumbekezdése kifejti e kizárás indokát: „[t]ekintettel arra, hogy a Szerződés az adózási ügyekre vonatkozóan meghatározott jogalapokról rendelkezik, valamint tekintettel az e területen már elfogadott közösségi jogszabályokra, az adózás területét ki kell zárni az irányelv hatálya alól.”
87.      Az Airbnb Ireland és Airbnb Payments UK ítéletében a Bíróság e körülményekre tekintettel úgy határozott, hogy az „adózás területe” kifejezést tágan kell értelmezni, amely „nemcsak az adózás valamennyi [területét foglalja magában] […], hanem e terület minden [aspektusát]”(51).
88.      A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a CPR által vitatott nemzeti rendelkezések a 2006/123 irányelv 2. cikkének (3) bekezdése értelmében vett „adózás területét” érintik. E rendelkezések azokat a feltételeket határozzák meg, amelyek alapján bizonyos gazdasági szereplők (az adóraktár engedélyesei) adókedvezményben részesülnek. E kedvezményt – a 2008/118 irányelv 4. cikkének 1. pontja szerint – az arra vonatkozó engedély jelenti, hogy „adófelfüggesztés alatt adóraktárban jövedéki terméket állíts[anak] elő, dolgozz[anak] fel, tárolj[anak], vegyen[ek] át vagy adj[anak] fel”.(52)
89.      A felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet ugyanis a 2008/118 irányelv végrehajtási intézkedésének minősül, amely irányelv az akkori EK 93. cikk (jelenleg az EUMSZ 113. cikk) alapján elfogadott jogszabály, amely lehetővé teszi, hogy „rendelkezéseket fogad[janak] el a forgalmi adók, a jövedéki adók és a közvetett adók egyéb formáira vonatkozó jogszabályok […] harmonizálására”. Ezzel szemben a 2006/123 irányelvet az akkori EK 47. cikk (2) bekezdése és EK 55. cikk (jelenleg az EUMSZ 53. cikk (2) bekezdése és az EUMSZ 62. cikk) alapján fogadták el, amelyek a szolgáltatások szabad mozgására vonatkozó jogalapok.
90.      Így, mivel a 2006/123 irányelv a jelen ügyben nem alkalmazható, nem értelmezhető úgy, hogy azzal ellentétesek a felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendeletben meghatározottakhoz hasonló rendelkezések.
2.      A 2008/118 irányelv
91.      A 2008/118 irányelv 16. cikkének (1) bekezdése szerint „[a]dóraktárnak az adóraktár engedélyese általi létesítésére és működtetésére az adóraktár helye szerinti tagállam illetékes hatóságai adnak engedélyt”. E rendelkezés azt is hozzáteszi, hogy „[a]z engedélyezésre azon feltételek vonatkoznak, amelyeket a hatóságok az esetleges adócsalás és visszaélések megelőzése céljából jogosultak meghatározni”.(53)
92.      A 2008/118 irányelv (15) preambulumbekezdése kifejti, hogy „[m]ivel az adó beszedése érdekében a jövedéki termékek előállítására és raktározására szolgáló létesítményeket ellenőrizni szükséges, az ellenőrzés megkönnyítése érdekében szükséges az illetékes hatóságok engedélyéhez kötött adóraktárakból álló rendszert fenntartani”. Ugyanezen irányelv (16) preambulumbekezdése hozzáteszi, hogy „[s]zükséges továbbá azon követelmények meghatározása, amelyeknek az adóraktár engedélyesének […] meg kell felelniük”.(54)
93.      E rendelkezések tehát egyértelművé teszik, hogy az engedélyezési rendszer a csalások, a visszaélések és a kijátszás megelőzésének eszköze. E rendszer célja ugyanis az, hogy „[biztosítsa] azt, hogy az adóraktár engedélyese megfelel az adófelfüggesztéshez megkövetelt megbízhatósági szintnek”.(55) Amint azt a Bíróság már többször megállapította, „a 2008/118 irányelv alkalmazási körében általánosságban a csalás és a visszaélések megelőzése mind az uniós jog, mind a tagállamok joga közös célkitűzésének minősül[,] […] amint azt ezen irányelv (15) és (16) preambulumbekezdése és 16. cikke [megerősíti]”.(56)
94.      Ez ugyanis a szóban forgó rendszer egyedüli célja.(57) Ennélfogva a tagállamok ezen irányelv szerinti engedélyezési rendszeren keresztül nem követhetnek más, az adócsalás és visszaélés megelőzésétől eltérő célokat.
95.      Mindazonáltal, feltéve, hogy az engedély megadásának a nemzeti jogban meghatározott feltételei e cél előmozdítását szolgálják, a tagállamok e tekintetben széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek. A 2008/118 irányelv ugyanis ezzel kapcsolatban nem tartalmaz semmilyen szabályt vagy irányadó elvet. Amint azt az adóraktár engedélyese részére a 92/12/EGK tanácsi irányelv alapján a jövedékiadó‑köteles termékek tekintetében kiadott engedélyre vonatkozó iránymutatások megállapításáról szóló, 2000. november 29‑i 2000/789/EK bizottsági ajánlás(58) megállapítja, a tagállamok e célból változatos szempontokat alkalmaztak.
96.      A tárgyaláson az olasz kormány kifejtette, hogy tapasztalatai szerint a csalást gyakrabban követik el újonnan, gyakran „strómanok” segítségével alapított kisebb társaságok, amelyeket gyorsan megszüntetnek, amikor a hatóságok felfedezik a jogellenes magatartást. Ezért az olasz jogszabályok elsősorban olyan szempontokra támaszkodnak, amelyek biztosítják a raktár minimális kapacitását vagy releváns kereskedelmi tevékenységét, illetve a raktárnak a már létező, bizonyítottan valós tevékenységet folytató raktárakkal való kapcsolatát. E kormány hozzátette, hogy a kis raktárak „gomba módra történő szaporodása” megnehezítené és költségessé tenné a hatóságok számára tevékenységük ellenőrzését.
97.      Mindezek alapján semmi olyat nem látok a 2008/118 irányelvben, ami elvileg kizárná, hogy a nemzeti szabályozás a szükséges engedélyt kapacitáson, működési és ellátási szükségleten, kitermelési arányokon és/vagy a raktárak közötti funkcionális kapcsolaton alapuló kritériumok teljesítésétől tegye függővé. Amennyiben az olasz kormány által bemutatott ténybeli háttér megerősítést nyer, amelynek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata, az ügy irataiban nem szerepel olyan információ, amely arra utalna, hogy az olasz hatóságok a fent említett kritériumok kiválasztásával túllépték volna a 2008/118 irányelv 16. cikkének (1) bekezdésében biztosított mérlegelési jogkört.
98.      Amint azt már kifejtettem, a tagállamok ebben az összefüggésben széles mérlegelési jogkörrel rendelkeztek. A 2008/118 irányelv (15) preambulumbekezdése egyértelművé tette, hogy az engedélyezési rendszer céljai között szerepel az ellenőrzések megkönnyítése. Ezenfelül a 2000/789 ajánlás a tagállamokat felhívja arra, hogy „szigorú kritériumokat alkalmazzanak […] [az engedélyek] megadására”.(59)
99.      Mindazonáltal nem szabad szem elől téveszteni, hogy a 2008/118 irányelv végső célja a belső piac megfelelő működésének a termékeket terhelő jövedéki adó kivetése feltételeinek harmonizálása révén történő biztosítása volt.(60) Ezért érthető, hogy a releváns nemzeti intézkedéseknek – amint arra a 2000/789 ajánlás 2. cikkének (1) bekezdése helyesen rámutat – egyensúlyt kell teremteniük a kereskedelem megkönnyítése és a hatékony ellenőrzés lehetővé tétele között.
100. A kiegyensúlyozott megközelítés szükségessége e tekintetben az arányosság elvéből is következik. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis az uniós jog átültetése vagy végrehajtása során a tagállamoknak be kell tartaniuk az uniós jog általános elveit, köztük természetesen az arányosság elvét. Az arányosság elve megköveteli, hogy a tagállamok olyan eszközöket vegyenek igénybe, amelyek – amellett, hogy lehetővé teszik a belső jog által követett cél hatékony elérését – nem haladják meg a szükséges mértéket, és a legkevésbé sértik a szóban forgó uniós jogszabályok célkitűzéseit és elveit. Így amikor több alkalmas intézkedés közül lehet választani, a legkevésbé kényszerítőt kell igénybe venni, és az okozott hátrányok nem lehetnek túlzottak az elérni kívánt célokhoz képest.(61)
101. Konkrétabban, az arányosság értékelése három együttes feltétel vizsgálatát foglalja magában, nevezetesen azt, hogy az elfogadott intézkedések i. „megfelelőek”, ii. „elengedhetetlenek” és iii. „szigorú értelemben véve arányosak”.(62)
102. A jelen ügyben, tekintettel a kérdés technikai jellegére, a vitatott rendelkezések arányosságának értékelése semmiképpen sem egyszerű feladat. Ez olyan feladat tehát, amelyet a legjobb, ha a kérdést előterjesztő bíróság megítélésére bízunk. Mindazonáltal annak érdekében, hogy e bíróság hasznos útmutatást kapjon, a következőkben – a vitatott rendelkezések sajátosságait szem előtt tartva – teszek néhány észrevételt arra vonatkozóan, hogy ezen értékelést hogyan kell elvégezni.
103. Először is, a kérdést előterjesztő bíróságnak ellenőriznie kell, hogy az intézkedés megfelelő‑e.  Azaz, hogy hozzá tud‑e járulni az elérni kívánt cél megvalósításához, valamint hogy azt koherensen és szisztematikusan hajtják‑e végre.
104. A jelen ügyben ez megkövetelheti, hogy a kérdést előterjesztő bíróság először is ellenőrizze, hogy az alkalmazott kritériumokat valóban az adócsalás és a visszaélések elleni küzdelem céljának (a csalás tipikusan előforduló eseteinek megelőzésével és az utólagos ellenőrzések megkönnyítésével történő) elérése érdekében tervezték‑e meg. Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróságnak véleményem szerint biztosítania kell, hogy a homályosan megfogalmazott és/vagy a vámhatóságnak széles mérlegelési jogkört hagyó kritériumokat (mint például „a létesítmény tényleges működési és ellátási szükségletére” vonatkozó kritériumot) megfelelően értelmezzék és alkalmazzák.
105. Ez azt jelenti, hogy az e hatóság által e feltételek teljesülésének ellenőrzése érdekében figyelembe vett körülmények kizárólag az adóraktár engedélyesének megbízhatóságára vonatkoznak, és nem más jellegű, például kereskedelmi vagy gazdasági jellegű megfontolásokra. A hatóságok például nem köthetik az engedély megadását azzal kapcsolatos értékelésükhöz, hogy van‑e piaci kereslet további raktárak iránt, vagy hogy a létesítésre kiválasztott területet más raktárak kellőképpen „lefedik‑e”.
106. Az intézkedés megfelelősége azt is feltételezi, hogy a felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendeletben meghatározott kritériumok (a paraméterek típusai, az összegek, amelyekben e paramétereket meghatározzák stb. tekintetében) érdemben hozzájárulhatnak az elérni kívánt célhoz, a jelen ügyben az adócsalás és a visszaélések megelőzéséhez. Azaz, megfelelőek‑e e kritériumok azon helyzetek azonosítására, amelyekben gyakrabban fordul elő csalás és visszaélés, figyelembe véve az állam által az előzetes és utólagos ellenőrzésekre észszerűen biztosított forrásokat?
107. Másodszor, azon követelmény tekintetében, hogy az intézkedés „elengedhetetlen” legyen, a kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell vizsgálnia, hogy i. léteznek‑e ugyanolyan hatékony, kevésbé korlátozó intézkedések, és ii. az intézkedés nem haladja‑e meg a szóban forgó cél megvalósításához megkövetelt mértéket.
108. A gyakorlatban ez mindenekelőtt azt jelenti, hogy meg kell vizsgálni, hogy az olasz hatóságok számára lehetséges volt‑e olyan kevésbé szigorú alternatív feltételek elfogadása,(63) amelyek biztosíthatták volna az adócsalás és az adóelkerülés elleni védelem megfelelő szintjét.
109. Harmadszor, a szigorú értelemben vett arányosság magában foglalja az adott intézkedés által okozott hátrányok értékelését, valamint annak vizsgálatát, hogy e hátrányok arányosak‑e a kitűzött célokhoz képest. Ez különösen azt jelenti, hogy arra kell összpontosítani, hogy a szóban forgó intézkedés méltányos egyensúlyt teremt‑e a szóban forgó érdekek, azaz az állam által a szóban forgó intézkedés révén követett érdek (az adócsalás és visszaélés megakadályozása) és a hátrányosan érintett személyek (a vállalkozások, amelyek nehezen vagy egyáltalán nem tudják bizonyítani megbízhatóságukat) érdekei között.
110. A CPR által felhozott érvek fényében úgy tűnik számomra, hogy a jelen ügyben döntő fontosságú annak ellenőrzése, hogy az olasz jogalkotó nem helyezte‑e túl magasra a „lécet” annak érdekében, hogy csak (vagy főként) a nagy csoportok részesüljenek a szóban forgó adóelőnyben. A kisebb társaságoknak és a független üzemeltetőknek is képesnek kell lenniük arra, hogy bizonyítsák megbízhatóságukat anélkül, hogy túlzott, szükségtelen vagy indokolatlanul hosszadalmas és költséges adminisztratív eljárásokban kellene részt venniük.
111. Ebben az összefüggésben természetesen nemcsak annak ellenőrzése fontos, hogy a felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendeletben meghatározott kritériumok „papíron” megfelelőek‑e, hanem annak ellenőrzése is, hogy a vámhatóságok méltányos és hátrányos megkülönböztetéstől mentes módon alkalmazzák‑e azokat. A különböző gazdasági szereplők közötti esetleges eltérő bánásmódnak mind magában a jogszabályban, mind annak mindennapi alkalmazása során észszerűnek kell lennie, és minden egyes esetben a jövedéki adók hatékony beszedésével járó kockázat szintjére vonatkozó objektív különbséghez kell kapcsolódnia.
112. Ebben az összefüggésben hozzátenném, hogy önmagában nem tűnik problémásnak az a tény, hogy a közigazgatási hatóságok (a jelen ügyben a vámhatóság) nem kötelező erejű jogi aktusokat fogadnak el (mint például „circolare amministrativa”(64)), amelyek célja, hogy a vonatkozó nemzeti jogszabályok helyes értelmezésével kapcsolatban iránymutatást nyújtsanak a „terepen dolgozó” munkatársaiknak. E tekintetben azonban két pontosítást kell tenni. Először is, még ha e jogi aktusok nem is kötelező erejűek, alapvető fontosságú, hogy összhangban legyenek az uniós joggal. Ellenkező esetben félrevezethetik az engedély megadásáért felelős hatóságokat, ami a vonatkozó uniós szabályok esetleges megsértését eredményezheti. Másodszor, amennyiben az ilyen jogi aktusok jelentős hatással vannak a nemzeti jogszabályokban foglalt feltételek alkalmazásának módjára, jogbiztonsági okokból szükséges lehet, hogy az érintett vállalkozások számára hozzáférhetővé tegyék ezeket a jogi aktusokat.
113. A fenti megfontolások fényében úgy tűnik számomra, hogy a 2008/118 irányelv 16. cikkével nem ellentétesek azok a nemzeti intézkedések, amelyek kapacitáson, működési és ellátási szükségleten, kitermelési arányokon és/vagy a raktárak közötti funkcionális kapcsolaton alapuló kritériumokat állapítanak meg az adófelfüggesztés hatálya alatt álló energiatermékekkel foglalkozó kereskedelmi raktárak működtetésének engedélyezése érdekében, és amelyek megfelelnek az arányosság elvének, amelynek tiszteletben tartását a kérdést előterjesztő bíróságnak kell ellenőriznie.
V.      Végkövetkeztetések
114. Következésképpen azt javasolom a Bíróságnak, hogy a Consiglio di Stato (államtanács, Olaszország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következőképpen válaszoljon:
1)      A belső piaci szolgáltatásokról szóló, 2006. december 12‑i 2006/123/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel
–        nem ellentétesek az olyan nemzeti intézkedések, amelyek kapacitáson, működési és ellátási szükségleten, kitermelési arányokon és/vagy a raktárak közötti funkcionális kapcsolaton alapuló kritériumokat állapítanak meg az adófelfüggesztés hatálya alatt álló energiatermékekkel foglalkozó kereskedelmi raktárak működtetésének engedélyezése érdekében; és
2)      A jövedéki adóra vonatkozó általános rendelkezésekről és a 92/12/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. december 16‑i 2008/118/EK tanácsi irányelv 16. cikkével
–        nem ellentétesek az olyan nemzeti intézkedések, amelyek kapacitáson, működési és ellátási szükségleten, kitermelési arányokon és/vagy a raktárak közötti funkcionális kapcsolaton alapuló kritériumokat állapítanak meg az adófelfüggesztés hatálya alatt álló energiatermékekkel foglalkozó kereskedelmi raktárak működtetésének engedélyezése érdekében, és amelyek megfelelnek az arányosság elvének.
1      Eredeti nyelv: angol.
2      Lásd: 2022. december 15‑i Centro Petroli Roma végzés (C‑597/21, a továbbiakban: Centro Petroli Roma I végzés, EU:C:2022:1010).
3      HL 2006. L 376., 36. o.; helyesbítés: HL 2014. L 287., 33. o.
4      Hatályon kívül helyezte a többször módosított, a jövedéki adóra vonatkozó általános rendelkezések megállapításáról szóló, 2019. december 19‑i (EU) 2020/262 tanácsi irányelv (HL 2020. L 58., 4. o.; helyesbítések: HL 2020. L 409., 38. o.; HL 2021. L 84., 28. o.; HL 2023. L 188., 60. o.; HL L, 2024/90762).
5      HL 2009. L 9., 12. o.
6      Lásd különösen: 1982. október 6‑i Cilfit és társai ítélet (283/81, a továbbiakban: CILFIT‑ítélet, EU:C:1982:335, 21. pont); 2021. október 6‑i Consorzio Italian Management és Catania Multiservizi ítélet (C‑561/19, a továbbiakban: Consorzio ítélet, EU:C:2021:799, 33. pont).
7      Lásd többek között: Consorzio ítélet, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Ebben az összefüggésben érdemes lehet rámutatni, hogy e teszt az úgynevezett acte éclairé helyzetre is alkalmazandó. Hasonlóképpen: Ćapeta főtanácsnok Remling ügyre vonatkozó indítványa (C‑767/23, EU:C:2025:486, 33. pont).
8      Centro Petroli Roma I végzés, 36–58. pont.
9      Hasonlóképpen: Wahl főtanácsnok X és van Dijk egyesített ügyekre vonatkozó indítványa (C‑72/14 és C‑197/14, EU:C:2015:319, 67. pont): „az ügyben eljáró legfelsőbb szintű bíróságnak gondolati szinten meggyőződéssel kell rendelkeznie arról, hogy más bíróságok egyetértenének vele”. Kiemelés az eredeti szövegben.
10      Lásd különösen: Consorzio ítélet, 47. és 48. pont. Lásd még: Bobek főtanácsnok ugyanezen ügyre vonatkozó indítványa (EU:C:2021:291, 150–157. pont), valamint a KUBERA ügyre vonatkozó indítványom (C‑144/23, a továbbiakban: KUBERA ügyre vonatkozó indítványom, EU:C:2024:522, 106. pont).
11      Lásd különösen: CILFIT‑ítélet, 21. pont (a továbbiakban: a CILFIT‑ítéletben megfogalmazott kivételek).
12      Lásd: KUBERA ügyre vonatkozó indítványom, 122–133. pont.
13      A kérdés a következőképpen szólt: „A bírói függetlenség és az eljárások észszerű időn belüli befejezése alkotmányos és uniós értékeinek védelme érdekében értelmezhető‑e úgy az EUMSZ 267. cikk, hogy az uniós jog értelmezésére vonatkozó előzetes döntéshozatalra utalás iránti kérelmet elbíráló és elutasító, végső fokon eljáró nemzeti bíróval szemben nem lehet automatikusan vagy a kérelem előterjesztőjének kizárólagos belátása szerint polgári és fegyelmi felelősségre vonási eljárást indítani?”
14      Érdemes megjegyezni, hogy a Consiglio di Stato (államtanács) e tekintetben nem tett fel kérdést.
15      Lásd például: 2022. június 28‑i Bizottság kontra Spanyolország (Az uniós jog jogalkotó általi megsértése) ítélet (C‑278/20, EU:C:2022:503, 29. és 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
16      Lásd többek között: 2019. július 29‑i Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe ítélet (C‑620/17, EU:C:2019:630, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
17      Lásd például: 2022. június 28‑i Bizottság kontra Spanyolország (Az uniós jog jogalkotó általi megsértése) ítélet (C‑278/20, EU:C:2022:503, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
18      Lásd különösen: 2003. szeptember 30‑i Köbler ítélet (C‑224/01, a továbbiakban: Köbler ítélet, EU:C:2003:513, 33–36. pont); 2006. június 13‑i Traghetti del Mediterraneo ítélet (C‑173/03, a továbbiakban: Traghetti del Mediterraneo ítélet, EU:C:2006:391, 30–32. pont); újabban pedig: 2016. július 28‑i Tomášová ítélet (C‑168/15, EU:C:2016:602, 20. pont).
19      Lásd például: 2016. július 28‑i Tomášová ítélet (C‑168/15, EU:C:2016:602, 24. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Kiemelés tőlem.
20      Lásd: 2019. július 29‑i Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe ítélet (C‑620/17, EU:C:2019:630, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
21      Lásd: Consorzio ítélet, 53. és 54. pont (az ítélkezési gyakorlatra való hivatkozás kihagyva).
22      Lásd többek között: 2024. december 19‑i Vivacom Bulgaria ítélet (C‑369/23, EU:C:2024:1043, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még: Léger főtanácsnok Köbler ügyre vonatkozó indítványa (C‑224/01, EU:C:2003:207, 46. pont); Ćapeta főtanácsnok Vivacom Bulgaria ügyre vonatkozó indítványa (C‑369/23, EU:C:2024:612, 75. pont).
23      Lásd többek között: 2021. május 18‑i Asociația „Forumul Judecătorilor din România” és társai ítélet (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 és C‑397/19, a továbbiakban: AFJR‑ítélet, EU:C:2021:393, 229. pont).
24      Ebben az összefüggésben lásd még: Bobek főtanácsnok Asociația „Forumul Judecătorilor din România” és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19 és C‑355/19, EU:C:2020:746, 265. pont).
25      Lásd többek között: Európa Tanács, Velencei Bizottság, Comparative overview of legislation on disciplinary liability of judges and presidents of the constitutional courts in the 46 Council of Europe member States, 2024. december 9., és Mikuli, P. (szerk.), Accountability of Judicial Power – Theoretical and Comparative Perspective, Routledge, 2025, 5. és 6. fejezet.
26      Lásd többek között: AFJR‑ítélet, 229. és 230. pont.
27      Elegendő emlékeztetni arra a következetes ítélkezési gyakorlatra, amely szerint az a követelmény – amely a bírói hivatás velejárója – a hatékony bírói jogvédelemhez való jog és a tisztességes eljáráshoz való alapvető jog lényegéből következik, amely döntő jelentőségű a jogalanyok uniós jogból eredő valamennyi joga védelmének biztosítása és a tagállamok EUSZ 2. cikkben felsorolt közös értékeinek, különösen pedig a jogállamiság értékének a megőrzése szempontjából. Lásd többek között: 2025. február 25‑i Sąd Rejonowy w Białymstoku és Adoreikė ítélet (C‑146/23 és C‑374/23, EU:C:2025:109, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
28      Lásd: AFJR‑ítélet, 232. pont. Lásd hasonlóképpen: Corte costituzionale (alkotmánybíróság, Olaszország) 1987. február 3‑i 26. sz. ítélete, 4. pont: „Az igazságszolgáltatási feladatok sajátossága és a kapcsolódó intézkedések jellege az igazságszolgáltatás felelősségének feltételeire és korlátaira utal […] függetlenségének és autonóm feladatainak védelme érdekében.”
29      Lásd ebben az értelemben: 2022. február 22‑i RS (Alkotmánybírósági ítéletek hatása) ítélet (C‑430/21, EU:C:2022:99, 90. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
30      Lásd: 2021. július 15‑i Bizottság kontra Lengyelország (Fegyelmi felelősségi rendszer) ítélet (C‑791/19, EU:C:2021:596, 83. pont), az Emberi Jogok Európai Bíróságának vonatkozó ítélkezési gyakorlatára való hivatkozással.
31      Lásd többek között: AFJR‑ítélet, 236. pont. Amint azt a Supreme Court of the United States (az Egyesült Államok legfelsőbb bírósága) a Pierson kontra Ray ítéletben (386 U.S. 547 (1967)) megállapította, „a bíró kötelessége, hogy a hatáskörébe tartozó minden olyan ügyben döntsön, amelyet elé utaltak, beleértve az ellentmondásos ügyeket is, amelyek a leghevesebb érzelmeket váltják ki a peres felekből. A bíró tévedései a fellebbezés során helyesbíthetők, de ne kelljen attól tartania, hogy az elégedetlen peres felek peres eljárást indítanak ellene […]. Ha ennek terhe a bírákra nehezedne, az nem az elveken alapuló és a félelem nélküli [döntéshozatalhoz], hanem a megfélemlítéshez járulna hozzá.” Az Egyesült Államokban a bíráknak az igazságszolgáltatási feladatkörben végzett cselekményekért biztosított mentesség régre nyúlik vissza. Lásd különösen: a Supreme Court of the United States (az Egyesült Államok legfelsőbb bírósága), Bradley kontra Fisher (80 U.S. 335 (1871)).
32      Lásd: AFJR‑ítélet, 234. pont. Kiemelés tőlem.
33      Uo. Lásd még ebben az értelemben: 2021. december 21‑i Euro Box Promotion és társai ítélet (C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 és C‑840/19, EU:C:2021:1034, 239. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
34      Lásd például: 2023. június 5‑i Bizottság kontra Lengyelország (A bírák függetlensége és magánélete) ítélet (C‑204/21, EU:C:2023:442, 95. pont); 2025. április 30‑i Inspektorat kam Visshia sadeben savet ítélet (C‑313/23, C‑316/23 és C‑332/23, EU:C:2025:303, 86. pont). Lásd még általánosabban: 2021. július 15‑i Bizottság kontra Lengyelország (Fegyelmi felelősségi rendszer) ítélet (C‑791/19, EU:C:2021:596, 45. és azt követő pontok).
35      Lásd: 2021. július 15‑i Bizottság kontra Lengyelország (Fegyelmi felelősségi rendszer) ítélet (C‑791/19, EU:C:2021:596, 137., 139. és 141. pont); 2023. június 5‑i Bizottság kontra Lengyelország (A bírák függetlensége és magánélete) ítélet (C‑204/21, EU:C:2023:442, 126. és 127. pont).
36      Ćapeta főtanácsnok Remling ügyre vonatkozó indítványa (C‑767/23, EU:C:2025:486, 50. pont).
37      E kötelezettség „a Charta 47. cikkének második bekezdésével összefüggésben értelmezett EUMSZ 267. cikk[ből]” következik: lásd: Consorzio ítélet, 51. pont; 2024. október 15‑i KUBERA‑ítélet (C‑144/23, EU:C:2024:881, 61–65. pont).
38      Lásd: 2021. december 21‑i Euro Box Promotion és társai ítélet (C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 és C‑840/19, EU:C:2021:1034, 238. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Kiemelés tőlem.
39      Lásd analógia útján: Traghetti ítélet, 35. pont.
40      Értelemszerűen hasonló megfontolások vonatkoznak arra, ha a végső fokon eljáró nemzeti bíróság nem indokolja meg az előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésének megtagadását annak ellenére, hogy valamelyik fél uniós jogi kérdést vetett fel, és kifejezetten kérte a bíróságot előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésre. Nem gondolom azonban, hogy az indokolás elmulasztása kellően nyilvánvalónak vagy súlyosnak tekinthető, ha a nemzeti bíróság határozatát a Consorzio ítélet kihirdetését megelőzően hozta meg. Ez volt ugyanis az első alkalom, hogy a Bíróság kifejezetten határozott e kiegészítő kötelezettségről.
41      Lásd: 2018. október 4‑i Bizottság kontra Franciaország (Forrásadó) ítélet (C‑416/17, EU:C:2018:811); 2024. március 14‑i Bizottság kontra Egyesült Királyság (A legfelsőbb bíróság ítélete) ítélet (C‑516/22, EU:C:2024:231).
42      Lásd ebben az értelemben: 1990. november 27‑i Bizottság kontra Olaszország ítélet (C‑209/88, EU:C:1990:423, 12–14. pont); 2003. január 30‑i Bizottság kontra Dánia ítélet (C‑226/01, EU:C:2003:60, 32. pont).
43      Lásd: 2015. szeptember 9‑i Ferreira Da Silva e Brito és társai ítélet (C‑160/14, EU:C:2015:565).
44      A nemzetközi normákat illetően lásd például: Egyesült Nemzetek Szervezete, az 1985. szeptember 6‑án elfogadott, az igazságszolgáltatás függetlenségére vonatkozó alapelvek (16. alapelv); Európai Tanács, az 1998. július 8–10‑én elfogadott, a bírák és ügyészek jogállásáról szóló európai charta (5.1–5.3. cikk); és Európai Tanács, a 2010. november 17‑én elfogadott, a bírák függetlenségéről, hatékonyságáról és szerepéről szóló ajánlás (66–71. cikk). A Corte costituzionale (alkotmánybíróság) ítélkezési gyakorlatát illetően lásd többek között: 1989. január 11‑i 18. sz. ítélet. 10. pont; 2022. július 6‑i 205. sz. ítélet, 8. pont.
45      Lásd ebben az értelemben: 2021. július 15‑i Bizottság kontra Lengyelország (Fegyelmi felelősségi rendszer) ítélet (C‑791/19, EU:C:2021:596, 226. pont).
46      Uo., 225. pont.
47      Lásd: KUBERA ügyre vonatkozó indítványom, 113. és 114. pont.
48      Lásd ebben az értelemben: 2015. szeptember 9‑i X és van Dijk ítélet (C‑72/14 és C‑197/14, EU:C:2015:564, 59. pont); Consorzio ítélet, 50. pont.
49      Lásd még analógia útján: Consorzio ítélet, 53. pont.
50      Kiemelés tőlem.
51      2022. december 22‑i ítélet (C‑83/21, EU:C:2022:1018, 25–28. pont).
52      Kiemelés tőlem.
53      Kiemelés tőlem.
54      Kiemelés tőlem.
55      Lásd: 2007. december 18‑i Société Pipeline Méditerranée et Rhône ítélet (C‑314/06, EU:C:2007:817, 38. pont).
56      Lásd többek között: 2023. szeptember 14‑i Vinal ítélet (C‑820/21, EU:C:2023:667, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
57      Lásd: Kokott főtanácsnok Société Pipeline Méditerranée et Rhône ügyre vonatkozó indítványa (C‑314/06, EU:C:2007:457, 46. pont).
58      HL 2000. L 314., 29. o. Lásd ezen ajánlás (5) preambulumbekezdését.
59      A 2. cikkének (1) bekezdése. Kiemelés tőlem.
60      Lásd különösen a 2008/118 irányelv (8) preambulumbekezdését és 1. cikkének (1) bekezdését.
61      Lásd többek között: 2022. január 13‑i MONO‑ítélet (C‑326/20, EU:C:2022:7, 34. és 35. pont).
62      Lásd részletesebben, a vonatkozó ítélkezési gyakorlatra való hivatkozással: a Cilevičs és társai ügyre vonatkozó indítványom (C‑391/20, EU:C:2022:166, 77. pont), valamint a Nordic Info ügyre vonatkozó indítványom (C‑128/22, EU:C:2023:645, 91–133. pont).
63      Ez nyilvánvalóan olyan körülmény, amelyre a nemzeti intézkedést megtámadó vállalkozásoknak kell hivatkozniuk, és amelyet nekik kell szükséges mértékben bizonyítaniuk.
64      Lásd a fenti 14. pontot.