62005CJ0124_HU
Felek
Az ítélet indoklása
Rendelkező rész
Felek
A C‑124/05. sz. ügyben,
az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Gerechtshof te ’s-Gravenhage (Hollandia) a Bírósághoz 2005. március 16‑án érkezett, 2005. március 3‑i határozatával terjesztett elő az előtte
a Federatie Nederlandse Vakbeweging
és
a Staat der Nederlanden
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (első tanács),
tagjai: P. Jann tanácselnök, K. Schiemann, N. Colneric (előadó), K. Lenaerts és Juhász E. bírák,
főtanácsnok: J. Kokott,
hivatalvezető: M. Ferreira főtanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. december 15‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
– a Federatie Nederlandse Vakbeweging képviseletében L. S. J. de Korte és M. A. C. Vijn advocaten,
– a Holland Királyság képviseletében H. G. Sevenster és M. de Mol, meghatalmazotti minőségben,
– Nagy‑Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága képviseletében T. Linden, meghatalmazotti minőségben,
– az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében N. Yerrell és P. van Nuffel, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2006. január 12‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
Az ítélet indoklása
1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2000. június 22‑i 2000/34/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 195., 41. o.;) módosított, a munkaidő-szervezés egyes szempontjairól szóló, 1993. november 23‑i 93/104/EK tanácsi irányelv (HL L 307., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 197. o., a továbbiakban: irányelv) 7. cikke (2) bekezdésének értelmezésére irányul.
2. E kérelmet a Federatie Nederlandse Vakbeweging (holland szakszervezeti szövetség, a továbbiakban: FNV) és a holland állam között abban a kérdésben folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő, hogy ellentétes‑e az irányelv 7. cikkének (2) bekezdésével a korábbi években gyűjtött éves fizetett szabadság legrövidebb időtartamának pénzbeli megváltása.
Jogi háttér
A közösségi szabályozás
3. Az irányelvet az EK‑Szerződés 118a. cikke (az EK Szerződés 117–120. cikke helyébe az EK 136–EK 143. cikk lépett) alapján fogadták el. Az irányelv, 1. cikkének (1) bekezdése értelmében, a minimális biztonsági és egészségvédelmi követelményeket állapítja meg a munkaidő megszervezése tekintetében.
4. Az irányelv II. szakasza felsorolja azokat a tagállamok által meghozandó intézkedéseket, amelyek a munkavállalók minimális napi és heti pihenőidejét, valamint évi fizetett szabadságát biztosítják. E szakasz szabályozza a szüneteket és a maximális heti munkaidőt is.
5. A rendes szabadságról az irányelv 7. cikke ekként rendelkezik:
„(1) A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy minden munkavállalót legalább négy hét rendes szabadság illessen meg a nemzeti jogszabályok és/vagy gyakorlat által megállapított ilyen szabadságra való jogosultság és a szabadság biztosítása feltételeinek megfelelően [helyesen: illessen meg, az ilyen szabadságra való jogosultságra és a szabadság biztosítására vonatkozó nemzeti jogszabályok és/vagy nemzeti gyakorlat feltételeinek megfelelően].
(2) A rendes szabadság minimális időtartama nem helyettesíthető annak fejében nyújtott juttatással, a munkaviszony megszűnésének esetét kivéve.”
6. Az irányelv 17. cikke bizonyos feltételekkel lehetőséget ad az irányelv több rendelkezésétől való eltérésre, az irányelv 7. cikkét azonban nem említi.
7. Az irányelvet a munkaidő-szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4‑i 2003/88/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 299., 9. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 381. o.) 2004. augusztus 2‑i hatállyal hatályon kívül helyezte és felváltotta. Az irányelv 7. cikkének szövege azonban változatlanul bekerült az új irányelvbe.
A nemzeti szabályozás
8. Az irányelv holland belső jogba való átültetése végett hozott ide vonatkozó rendelkezéseket a holland polgári törvénykönyv (Burgerlijk wetboek, a továbbiakban: BW) 7. könyve 10. címének (munkaszerződés) 3. fejezete (szabadság) tartalmazza.
9. A BW 7:634. cikkének (1) bekezdése ekként rendelkezik:
„A munkavállaló minden olyan évre, amelynek során teljes munkaidőre járó munkabér illette meg, rendes szabadságra jogosult, melynek időtartama legalább a heti teljes munkaidő négyszerese, évenkénti munkaórákban meghatározott munkaidő esetén pedig legalább egyenértékű ezzel.”
10. A BW 7:638. cikke értelmében:
„(1) A munkáltató köteles a munkavállalónak minden évben lehetőséget biztosítani az őt a 634. cikk szerint minimálisan megillető rendes szabadság kivételére.
(2) Amennyiben írásbeli szerződés, kollektív szerződés, a hatáskörrel rendelkező közigazgatási szerv rendelete vagy az ilyen szerv nevében hozott rendelet, illetve törvény eltérően nem rendelkezik, a szabadság kezdetét és végét a munkáltató – ha ezt komoly indok ki nem zárja, a munkavállaló kívánsága szerint – tűzi ki. […]
[…]
(6) A munkáltató a munkavállalót megillető szabadságot – ha komoly indok ezt ki nem zárja – napokban vagy órákban köteles kiadni.
[…]”
11. A BW 7:639. cikke értelmében:
„A munkavállaló szabadsága alatt is jogosult díjazásra.”
12. A BW 7:640. cikke ekként rendelkezik:
„(1) A munkaviszony fennállása alatt a munkavállaló a szabadsághoz való jogáról ellenérték fejében sem mondhat le.
(2) Ha a szabadság a 634. cikkben írt legrövidebb tartamot meghaladja, a felek az (1) bekezdéstől – a szabadság e legrövidebb tartamot meghaladó része tekintetében – írásbeli megállapodással eltérhetnek.”
13. A BW 7:642. cikke értelmében:
„A szabadság kiadása iránti igény az esedékesség naptári évének utolsó napját követő öt év elteltével elévül.”
14. A BW 7:642. cikke szerint:
„A 634–643. cikk rendelkezéseitől a munkavállaló terhére csak akkor lehet eltérni, ha azt e cikkek megengedik.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
15. A holland szociális és munkaügyi minisztérium „ Nieuwe vakantiewetgeving. Meer ruimte voor maatwerk ” (A szabadságról szóló új jogszabályok: több lehetőség a személyre szabott munkára) című, 2001. februári kiadványa a fenti szabályokról a következőket tartalmazza:
„A szabadságról szóló jogszabályok alapelve változatlan: minden munkavállaló jogosult fizetett szabadságra. A szabadság napjainak száma évente a heti munkanapok számának legalább négyszerese. […]
Több szabadság adható, kevesebb viszont nem!
[…]
3. A szabadság felhalmozása
Felhalmozhatja‑e a munkavállaló az őt több éven át megillető szabadságot, hogy így hosszú világ körüli utat tehessen?
Igen, ez minden további nélkül lehetséges. A szabadság hosszabb ideig is felhalmozható, amíg el nem évül. […]
4. A szabadság pénzbeli megváltása
Fel kell újítani a házat. Megkaphatja‑e a munkavállaló a felhalmozott szabadságának pénzbeli ellenértékét?
Igen, de… A kiegészítő szabadság mostantól pénzben megváltható. Ez az a szabadság, amely az évenként kötelező legrövidebb tartamot meghaladja, illetve amely a korábbi évek során felhalmozódott.
Példa: a teljes munkaidőben foglalkoztatott munkavállaló 50 nap szabadságot gyűjtött össze, és munkáltatójának fel kívánja ajánlani pénzbeli megváltásra. Idén még nem vett ki szabadságot. Így 50 – 20 (törvényes minimum) = 30 nap pénzbeli megváltására van lehetősége.”
16. A BW 7:640. cikkének törvényhozási munkálatai során a holland kormány a következő észrevételeket tette: a szabadság legrövidebb tartama azon napok száma, amelyekre a munkavállaló egy adott évben mindenképpen jogosult, ide nem értve a nem törvény alapján járó pótszabadságot és a korábbi évek során felhalmozott szabadságot. A korábbi évek során felhalmozott szabadságot – eredetétől függetlenül – számításba kell venni. Nincs jelentősége annak, hogy e szabadság nem törvény alapján járó pótszabadságból vagy a korábbi évek legrövidebb tartamú szabadságából halmozódott fel. Ha a munkavállaló bármely okból részben vagy egészben nem használta fel szabadsága legrövidebb tartamának napjait, e szabadság nem válik a következő évi legrövidebb tartamú jogosultság részévé. A következő évre ugyanis újabb minimális jogosultság esedékes. A korábbi évben fel nem használt jogosultságért pénzbeli juttatás nyújtható.
17. E törvényhozási munkálatok során a holland kormány elismerte, hogy a szabadság pénzbeli megváltásának lehetősége azért kockázatos, mert arra ösztönözheti a munkavállalókat, hogy e szabadságot ne vegyék ki, tudva, hogy az adott évben ki nem vett szabadságért később pénzbeli juttatást kaphatnak. E tekintetben a holland kormány kifejtette, hogy ez a munkáltatók és a munkavállalók felelőssége, és hogy arra lehet számítani, hogy az érintett felek adott esetben ésszerű magatartást tanúsítanak. A holland kormány hangsúlyozta, hogy a BW 7:638. cikkének (1) bekezdése alapján a munkáltató köteles a munkavállalónak minden évben lehetőséget biztosítani az őt minimálisan megillető rendes szabadság kivételére. A munkavállaló kikényszerítheti a munkáltatótól e szabadság kiadását.
18. A BW 7:640. cikke (2) bekezdésének elfogadását a holland kormány annak érdekében javasolta, hogy ne legyen szabad pénzben megváltani a felhalmozott szabadságnak azt a részét, amely azért halmozódott fel, mert a korábbi években a munkavállaló a törvényi minimumnál kevesebb szabadságot vett ki. E javaslatot a törvényhozási munkálatok során elvetették.
19. Az FNV keresetet indított a Rechtbank te ’s‑Gravenhage előtt lényegében annak megállapítása végett, hogy a holland állam jogellenesen jár el, amikor a BW 7:634. cikkében említett „szabadság legrövidebb tartama” értelmezésekor az irányelv 7. cikkének (2) bekezdésével ellentétben úgy véli és magyarázza, hogy a korábbi években felhalmozott, akár törvény alapján, akár nem törvény alapján járó szabadság kívül esik a munkavállalót megillető szabadság legrövidebb tartamán, és főszabály szerint pénzben megváltható. Ezért az FNV a holland államnak a BW 7:640. cikke téves értelmezése közzétételének és a fenti kiadvány terjesztésének abbahagyására, valamint a meghozandó határozat nyilvánosságra hozatalára való kötelezését kéri.
20. A Rechtbank te ’s‑Gravenhage a keresetet elutasította. A Gerechtshof te ’s‑Gravenhage előtt folyamatban lévő fellebbviteli eljárásban az FNV másodlagosan annak kimondását is kéri, hogy a BW 7:640. cikkének ésszerű és az irányelv 7. cikke (2) bekezdésének megfelelő értelmezése az, hogy nem váltható meg pénzben az olyan szabadság, amelyet a munkavállaló az őt valamely évben a törvény szerint minimálisan megillető szabadságból az adott évben nem vett ki.
21. Az előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a törvény keletkezésének körülményeiből, a kiadvánnyal együtt vizsgálva kitűnik, hogy a rendes szabadság legrövidebb tartamát valamely későbbi évben pénzbeli juttatás válthatja fel, ha a munkavállaló a szabadsággal nem élt. Figyelemmel e törvény előkészítő munkálataira, a kérdéses kiadvány tartalma az irányelv értelmezésének és átültetésének helyes módjától eltér, így figyelmeztetés nélküli terjesztése – a kiadványon ugyanis nem szerepel figyelmeztetés – megtévesztő, jogellenes. Igen valószínű, hogy a rendes szabadság legrövidebb tartamához tartozó napok pénzbeli megválthatósága azt eredményezi, hogy a munkavállalók az őket minimálisan megillető szabadságot nem, vagy csak részben veszik ki. Az irányelv holland állam általi hibás értelmezése sérti az FNV, mint a hollandiai munkavállalók érdekvédelmi szervezete érdekeit.
22. Ezért a Gerechshof te ’s-Gravenhage az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Összeegyeztethető‑e a közösségi joggal, és különösen a […] 93/104 […] irányelv 7. cikkének (2) bekezdésével az olyan tagállami törvényi rendelkezés, amely lehetővé teszi a munkaviszony fennállása alatti írásbeli megállapodást arra vonatkozólag, hogy a munkavállaló, aki rendes minimális szabadságát valamelyik évben nem, vagy nem teljesen vette igénybe, ennek fejében az azt követő évben pénzbeli juttatást kapjon?
A kérdés kiindulópontja, hogy a juttatás nyújtására nem a munkavállaló folyó évi vagy azt követő évekbeli rendes minimális szabadságához való jogára tekintettel kerül sor.”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
23. Bevezetésképpen ki kell térni a rendes szabadság legrövidebb tartamához tartozó napok későbbre halasztásának az Európai Közösségek Bizottsága állította jogellenességére.
24. E kérdés részletes vizsgálatának szükségessége nélkül emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már kimondta: a közösségi jog alapján járó szabadság nem érinti a közösségi jog alapján járó más szabadság igénybevételének jogát (lásd a C‑519/03. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2005. április 14‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑3067. o.] 33. pontját). Ugyanígy a közösségi jog alapján járó több szabadság év végi halmozódása esetén a rendes szabadság vagy annak egy részének következő évre halasztása elkerülhetetlen.
25. Kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy ellentétes‑e az irányelv 7. cikkével, ha nemzeti rendelkezés a munkaviszony fennállása alatt lehetővé teszi az irányelv értelmében vett rendes szabadság adott évben fel nem használt napjainak pénzbeli juttatással való helyettesítését.
26. A közösségi szintű harmonizációnak a munkaidő megszervezése területén az a célja, hogy biztosítsa a munkavállalók biztonságának és eg észségének védelmét azáltal, hogy számukra többek között rendes szabadságot, valamint megfelelő munkaközi szüneteket biztosít (lásd a C‑173/99. sz. BECTU-ügyben 2001. június 26‑án hozott ítélet [EBHT 2001., I‑4881. o.] 38. pontját és a C‑14/04. sz., Dellas és társai ügyben 2005. december 1‑jén hozott ítélet [EBHT 2005., I‑10 253. o.] 41. pontját).
27. Az irányelv 7. cikkének (1) bekezdése szerint a tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy minden munkavállalót legalább négy hét rendes szabadság illessen meg, az ilyen szabadságra való jogosultságra és a szabadság biztosítására vonatkozó nemzeti jogszabályok és/vagy nemzeti gyakorlat feltételeinek megfelelően.
28. A munkavállalók rendes szabadsághoz való joga a közösségi szociális jog olyan különös jelentőségű alapelvének tekintendő, amelytől nem lehet eltérni, és amelynek a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok általi végrehajtása kizárólag a magában az irányelvben rögzített korlátok között történhet (lásd többek között a fent hivatkozott BECTU-ügyben hozott ítélet 43. pontját és a C‑342/01. sz., Merino Gómez ügyben 2004. március 18‑án hozott ítélet [EBHT 2004., I‑2605. o.] 29. pontját).
29. Az irányelv a munkavállalók biztonságának és egészségének hatékony védelme érdekében ezenkívül kimondja, hogy a munkavállalónak tényleges pihenéshez van joga, ugyanis az irányelv 7. cikkének (2) bekezdése csak a munkaviszony megszűnése esetén teszi lehetővé a rendes szabadság pénzbeli juttatással történő helyettesítését (a fent hivatkozott BECTU-ügyben hozott ítélet 44. pontja és a fent hivatkozott Merino Gómez ügyben hozott ítélet 30. pontja).
30. Igaz ugyan, hogy a szabadság akkor fejti ki a legteljesebben jótékony hatását a munkavállaló biztonságára és egészségére, ha az esedékesség évében veszik ki. A pihenőidő azonban nem veszíti el e jelentőségét akkor sem, ha később használják fel.
31. Mivel az irányelv értelmében vett rendes szabadság akkor is fokozhatja a munkavállaló biztonságát és egészségét, ha a munkavállaló később veszi ki, ebben az esetben is az irányelv hatálya alá tartozik.
32. Az elhalasztott minimális tartamú szabadság pénzbeli megváltásának lehetősége mindenképpen – az irányelv céljaival összeegyeztethetetlen módon – a rendes szabadságról való lemondásra, illetve a munkavállalókat erre indító munkáltatói magatartásra ösztönöz.
33. Következésképpen az irányelv 7. cikkének (2) bekezdésével ellentétes a rendes szabadság legrövidebb időtartamának későbbi évre halasztása esetén e szabadság pénzbeli juttatással való felváltása.
34. Ehhez hozzáfűzendő még, hogy az irányelv 7. cikke nem szerepel azon rendelkezések között, amelyektől az irányelv az eltérést kifejezetten megengedi (lásd a fent hivatkozott BECTU-ügyben hozott ítélet 41. pontját). Így lényegtelen, hogy a rendes szabadságot helyettesítő pénzbeli juttatás szerződésen alapul‑e, vagy sem.
35. Az eddigi megfontolásokra figyelemmel a kérdésre adandó válasz az, hogy az irányelv 7. cikkét akként kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az a nemzeti rendelkezés, amely a munkaviszony fennállása alatt lehetővé teszi az e 7. cikk (1) bekezdése szerinti rendes szabadság valamely adott évben fel nem használt napjainak pénzbeli juttatással való helyettesítését.
A költségekről
36. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
Rendelkező rész
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
A 2000. június 22‑i 2000/34/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, a munkaidő-szervezés egyes szempontjairól szóló, 1993. november 23‑i 93/104/EK tanácsi irányelv 7. cikkét akként kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az a nemzeti rendelkezés, amely – a munkaviszony fennállása alatt – lehetővé teszi az e 7. cikk (1) bekezdése szerinti rendes szabadság valamely adott évben fel nem használt napjainak pénzbeli juttatással való helyettesítését.