62004CC0293_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A szóban forgó előzetes döntéshozatali eljárás olyan vámjogi kérdésekkel foglalkozik, amelyek tisztázatlan eredetű vajnak a Közösség vámterületére 1997‑ben történő behozatalával kapcsolatban merülnek fel. Ezen összefüggésben lényegében az a kérdés, hogy a 2700/2000 rendelettel(2) módosított Közösségi Vámkódex(3) 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának új szövege visszamenőlegesen alkalmazható‑e, és hogy miként kell értelmezni ezt az előírást.(4) Ez a rendelkezés részletesen megállapítja, hogy a jóhiszemű kötelezett bizonyos feltételekkel mentesül a jogszabály szerint fizetendő behozatali vámok beszedése alól, ha a vámhatóságok tévednek valamely harmadik országból behozott áru preferenciális státuszát illetően.
II – Jogi háttér
A – A Közösségi Vámkódex
2. A jelen ügy közösségi jogi hátterét a Vámkódex azon rendelkezései határozzák meg, amelyek a vámtartozás összegének könyvelésbe vételéről és annak a kötelezettel való közlésről rendelkeznek (a Vámkódex 217. és azt követő cikkei).
3. A Vámkódex 220. cikkének 1994. január 1‑től hatályos eredeti szövege a következőképpen rendelkezett (kivonat):
„(1) Ha a vámtartozásból származó vámösszeget nem vették könyvelésbe a 218. és 219. cikknek megfelelően, vagy a jogszabály szerint fizetendő összegnél alacsonyabbat vettek könyvelésbe, a beszedendő vámösszeget vagy annak még fennmaradó részét attól a naptól számított két napon belül kell könyvelésbe venni, amikor a vámhatóság tudomást szerez a helyzetről, ki tudja számítani a jogszabály szerint fizetendő összeget, és meg tudja állapítani az adós személyét (utólagos könyvelésbe vétel). Ez a határidő a 219. cikknek megfelelően meghosszabbítható.
(2) A 217. cikk (1) bekezdésének második és harmadik albekezdésében említett esetek kivételével, nem történik utólagos könyvelésbe vétel, ha:
[...]
b) a jogszabály szerint járó vámösszeget a vámhatóság hibájából nem vették könyvelésbe, amit a jóhiszeműen eljáró, a vámáru‑nyilatkozatra vonatkozó hatályos jogszabályokban megállapított rendelkezéseket teljesítő, megfizetésért felelős személy nem észlelhetett”.
4. A 2000. december 19‑én hatályba lépett 2700/2000 rendelet a következőképpen módosította a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontját (a továbbiakban: a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése első fordulatának és b) pontjának új szövege)(5) :
„(2) A 217. cikk (1) bekezdésének második és harmadik albekezdésében említett esetek kivételével, nem történik utólagos könyvelésbe vétel, ha:
[...]
b) a jogszabály szerint járó vámösszeget a vámhatóság hibájából nem vették könyvelésbe, amit a jóhiszeműen eljáró, a vámáru‑nyilatkozatra vonatkozó hatályos jogszabályokban megállapított rendelkezéseket teljesítő, megfizetésért felelős személy nem észlelhetett.
Ha az áru preferenciális státusza valamely harmadik ország hatóságait magában foglaló adminisztratív együttműködés rendszerének keretén belül kerül megállapításra, az igazolás e hatóságok általi kiadása – amennyiben az hibásnak bizonyul – olyan hibának számít, amely az első albekezdés értelmében nem volt észlelhető.
A hibás igazolás kiadása azonban nem számít hibának, ha az igazolás az exportőr által szolgáltatott adatok hibás feltüntetésén alapul [helyesen: ha az igazolás kiállítására az exportőr által megadott helytelen adatok alapján került sor], kivéve különösen, ha nyilvánvaló, hogy a kiadó hatóságok tudatában voltak vagy tudatában kellett volna lenniük annak, hogy az áru nem felel meg a preferenciális elbánásra jogosító feltételeknek.
A kötelezett hivatkozhat jóhiszeműségére, ha bizonyítani tudja, hogy – az adott kereskedelmi műveletek során – kellő körültekintéssel járt el annak érdekében, hogy minden, a preferenciális elbánáshoz szükséges feltételeknek megfeleljen.
A kötelezett azonban nem hivatkozhat jóhiszeműségére, amennyiben az Európai Bizottság az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában értesítést tett közzé, amely szerint kétség merült fel a preferenciális elbánásnak a kedvezményezett ország részéről történő megfelelő alkalmazását illetően.”
B – Az Európai Közösségek és az Észt Köztársaság között létrejött szabadkereskedelmi megállapodás
5. Az Európai Közösség és az Észt Köztársaság között 1994. július 18‑án Brüsszelben aláírt szabadkereskedelmi megállapodáshoz(6) tartozik a „származó termék” fogalmának meghatározásáról és az adminisztratív együttműködés módszereiről szóló 3. sz. jegyzőkönyv(7), amely 1997. április 1‑i hatállyal módosult (a továbbiakban: 3. sz. jegyzőkönyv).
6. Ahhoz, hogy az észt származó termékek a Közösség területére történő behozataluk során a szabadkereskedelmi megállapodásban foglalt kedvezményekben részesüljenek, fő szabályként a 3. sz. jegyzőkönyv 16. cikke szerint a III. sz. mellékletben található mintának megfelelő EUR.1. szállítási bizonyítványt kell bemutatni.
7. A 3. sz. jegyzőkönyv „Az EUR.1 szállítási bizonyítvány kiadására irányuló eljárás” című 17. cikkének (3) bekezdése szerint:
„Az EUR.1 [...] bizonyítványt kérő exportőrnek késznek kell lennie arra, hogy az EUR.1 [...] bizonyítvány kiállítása szerinti exportáló ország vámhatóságának kérésére bármikor bemutassa a szóban forgó termék származó helyzetét, valamint e jegyzőkönyv egyéb követelményeinek teljesítését igazoló megfelelő okmányokat.” [nem hivatalos fordítás]
8. Ugyanezen jegyzőkönyv 28. cikkének (1) és (3) bekezdése szerint:
„(1) Az EUR.1 szállítási bizonyítvány kiállítását kérő exportőr köteles legalább három évig megőrizni a 17. cikk (3) bekezdésében hivatkozott okmányokat.
[...]
(3) Az exportáló országnak az EUR.1 szállítási bizonyítványt kiállító vámhatósága köteles az [...] igénylőlapot legalább három évig megőrizni.” [nem hivatalos fordítás]
9. A 3. sz. jegyzőkönyv „A származást igazoló okmányok ellenőrzése” című 32. cikkének (1) és (3) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1) A származást igazoló okmányok utólagos ellenőrzését szúrópróbaszerűen vagy akkor végzik el, ha az importáló ország vámhatóságának alapos oka van kételkedni az okmányok hitelességében vagy a kérdéses termékek származó helyzetében, vagy e jegyzőkönyv egyéb követelményeinek teljesítésében.
[...]
(3) Az ellenőrzést az exportáló ország vámhatóságai végzik. E hatóságok ennek körében jogosultak bármilyen bizonyíték követelésére, az exportőr könyvviteli nyilvántartásának ellenőrzésére, vagy bármely szükségesnek tartott más ellenőrzés lefolytatására.” [nem hivatalos fordítás].”
10. A 3. sz. jegyzőkönyv 31. cikkének (2) bekezdése előírja továbbá, hogy a Közösség és Észtország igazgatási együttműködés keretében a vámigazgatási szerveik útján segítséget nyújtanak egymásnak az EUR.1. szállítási bizonyítványok és a számlanyilatkozatok hitelességének, valamint az ezen okmányok által tartalmazott adatok helyességének vizsgálata során.
III – A tényállás és az eljárás
11. 1997‑ben, tehát az Észt Köztársaságnak az Európai Unióhoz történő csatlakozása előtt, preferenciális vámtarifa alkalmazásával vajat importáltak Észtországból a Közösség területére. A preferenciális elbánás az Európai Közösség és az Észt Köztársaság között létrejött szabadkereskedelmi megállapodáson alapult.
12. A holland Beemsterboer Coldstore Services BV (a továbbiakban: Beemsterboer) vámügynökség „vámkezelte” a vajat, ezért a Hoogwegt International BV társaság (a továbbiakban: Hoogwegt) megbízásából több vámáru‑nyilatkozatot nyújtott be az illetékes holland hatóságokhoz abból a célból, hogy az árut szabad forgalomba helyezzék.
13. A vámáru‑nyilatkozatokon minden esetben Észtország került a vaj származási helyeként feltüntetésre. A vaj eredetének igazolása érdekében valamennyi vámáru‑nyilatkozathoz csatolták az EUR.1 szállítási bizonyítványokat, amelyeket azt észt vámhatóságok állítottak ki az exportőr, vagyis az észt AS Lacto Ltd. társaság (a továbbiakban: Lacto) kérésére.
14. A kérdést előterjesztő bíróság által közöltek szerint a Hoogwegt képviselői az üzleti kapcsolatok felvétele előtt többször is felkeresték a Lactót, hogy megvizsgálják a vállalkozás megbízhatóságát. Ezenkívül a Hoogwegt a Lactóval kötött szerződéseiben kikötötte, hogy az exportra szánt vajat minden esetben az észt eredetet igazoló okiratokkal együtt kell szállítani, mellékelni kell az EUR.1 szállítási bizonyítványt, és a csomagoláson egyértelműen fel kell tüntetni az áru észt származását.
15. Miután az Európai Közösség és Észtország közötti vajkereskedelemben úgynevezett „körhinta”‑csalásra(8) utaló jelek mutatkoztak, 2000 márciusában egy közösségi küldöttség ellenőrző látogatást tett Észtországban, amelyre a helyi vámhatóságokkal együttműködésben került sor. E látogatás során többek között a Lactót is felülvizsgálat alá vonták. A felülvizsgálat kiterjedt a felperes által benyújtott EUR.1 szállítási bizonyítványok helyességének ellenőrzésére is.
16. Az ellenőrző látogatás alkalmával a Lacto már nem tudta igazolni a Közösségbe exportált vaj észt eredetét, különös tekintettel arra, hogy nem őrizte meg a vaj eredetének igazolására alkalmas eredeti okiratokat. Egyidejűleg az is kiderült, hogy az észt vámhatóságok még sohasem végeztek tényleges vizsgálatot a Lactónál, hanem csupán az EUR.1 szállítási bizonyítványok kiállításával kapcsolatban kérték időnként általános okiratok, mint például a tej beszerzésére vonatkozó szerződések és a megfelelő fizetési bizonylatok bemutatását.
17. A tallini (Észtország) vámhatóság 2000. július 14‑i határozatával érvénytelennek nyilvánította az EUR.1 szállítási bizonyítványokat, és visszavonta azokat. A Lacto által benyújtott panasz nyomán mindazonáltal az Estonian Customs Board 2000. szeptember 11‑én formai okokból megsemmisítette ezen közigazgatási határozatot.(9)
18. Mindezek következtében a holland vámhatóságok eljárást indítottak a Beemsterboerrel szemben 1 697 095 NLG (770 107,36 EUR) összegű vám utólagos beszedése iránt. A beszedés ellen a Beemsterboer eredménytelenül nyújtott be panaszt, ezért immár a Gerechtshof te Amsterdamhoz (a továbbiakban: kérdést előterjesztő bíróság, illetve nemzeti bíróság) nyújtott be keresetet.
IV – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
19. A Gerechtshof te Amsterdam vámügyekben eljáró tanácsa 2004. június 14‑i végzésével felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
1) A [...] [Vámkódex] 220. cikke (2) bekezdésének bevezetése és b) pontjának új szövege alkalmazandó‑e arra az esetre, amikor a vámtartozás e rendelkezés hatálybalépése előtt keletkezett, és az utólagos beszedés iránti eljárás is ezen időpont előtt indult?
2) Ha az első kérdésre adott válasz igenlő, a [...] [Vámkódex] 220. cikke (2) bekezdése első fordulatának és b) pontjának új szövege alapján „hibás igazolásnak” minősül‑e az EUR1. bizonyítvány, ha hibás volta ténylegesen nem állapítható meg, mivel az igazolás tárgyát képező áruk eredetét az utólagos ellenőrzés során nem lehetett megállapítani, és az áruk kizárólag emiatt nem részesültek preferenciális elbánásban; amennyiben azonban nem, az érdekelt fél eredményesen hivatkozhat‑e ezen rendelkezésre?
3) Ha a második kérdésre adott válasz igenlő, kinek kell bizonyítania azt, hogy az igazolás kiállítására az exportőr által megadott helytelen adatok alapján került sor, illetve kinek kell bizonyítani azt, hogy az igazolást kiállító hatóságok nyilvánvalóan tudatában voltak vagy tudatában kellett volna lenniük annak, hogy az áru nem részesülhet preferenciális elbánásban?
4) Ha az első kérdésre adott válasz nemleges, az érdekelt fél eredményesen hivatkozhat‑e a [...] [Vámkódex] 220. cikke (2) bekezdése első fordulatának és b) pontjának 2000. december 19‑e előtt hatályos szövegére abban az esetben, ha utólag nem lehet megállapítani, hogy a v ámhatóság az igazolás kibocsátásának idején megalapozottan bocsátotta ki az igazolást?
20. A Bíróság előtti eljárásban a Beemsterboer és a Hoogwegt közösen nyújtottak be írásbeli észrevételt. Ezenkívül a holland kormány, az olasz kormány és a Bizottság szintén írásbeli nyilatkozatokat nyújtott be.
V – Értékelés
A – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről: A Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja új szövegének visszamenőleges alkalmazása
21. A kérdést előterjesztő bíróság első kérdésével az kívánja megtudni, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának új szövege alkalmazható‑e az e rendelet hatálybalépése előtt keletkezett azon vámtartozásra, amelynek utólagos beszedésére irányuló eljárás ezen időpont előtt indult. Másképp fogalmazva a kérdést előterjesztő bíróság a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja új szövegének esetleges visszamenőleges hatálya kérdésében kér felvilágosítást.
22. A 220. cikk (2) bekezdése b) pontjának új szövegét a Vámkódexbe 2000. december 19‑i hatállyal beiktató 2700/2000 rendelet nem tartalmaz átmeneti rendelkezéseket. Ezért jogszabály-értelmezés útján kell megállapítani, hogy az új szöveg visszamenőlegesen alkalmazható‑e. Ez az állandó ítélkezési gyakorlat szerint alapvetően attól függ, hogy eljárási- vagy anyagi jogi szabályról van‑e szó. Ennek megfelelően az eljárási szabályokat általában a hatálybalépésükkor folyamatban lévő jogvitákra kell alkalmazni, míg az anyagi jogi szabályokat általában úgy értelmezik, hogy azok nem alkalmazhatóak a hatálybalépésüket megelőzően keletkezett jogviszonyokra.(10)
23. A Vámkódex 217‑221. cikkének hatálybalépését megelőzően hatályos szabályozásban, vagyis a 1697/79 rendeletben(11) az eljárási és az anyagi jogi rendelkezések egymással elválaszthatatlanul összefonódva érvényesültek. A Bíróság álláspontja szerint azok egységes egészet képeztek, és időbeli hatályukat nem lehetett elkülönítetten vizsgálni.(12) A jelen ügyben szükségtelen annak vizsgálata, hogy a Vámkódex 217‑221. cikkei a maguk részéről ilyen egységes egészet képeznek‑e, vagy pedig lehetséges minden egyes rendelkezés önálló értelmezése.(13) A Vámkódexnek a jelen ügy szempontjából releváns 220. cikkét ugyanis az eljárási és anyagi jogi rendelkezések egymás melletti érvényesülése jellemzi.
24. Bár e rendelkezés szó szerinti szövege és a szabályozás tartalma első látásra arra utal, hogy az eljárásjogi elemek túlsúlyban vannak, mivel a Vámkódex 220. cikke a „könyvelésbe vételről” rendelkezik, határidőt szab, és a nem tartalmaz önálló szabályokat a vámtartozás összegére vonatkozóan, hanem a „jogszabály szerint fizetendő összeget” említi. Ha azonban megfontoljuk, hogy ez az előírás és annak új szövege egyrészről a központi költségvetés érdekei, másrészről a kötelezett jogos bizalma közötti egyensúlyt kívánja megtalálni, világossá válik, hogy e rendelkezésnek anyagi jogi tartalma is van. A Vámkódex 220. cikke végül is annak a kérdésnek a tisztázását szolgálja, hogy a kötelezettnek meg kell‑e (utólag) fizetnie a jogszabály szerint fizetendő vámösszeget, vagy sem.
25. Mivel tehát nem tisztán eljárási szabályról van szó, nem a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának új, hanem annak eredeti szövegét kell alapvetően alkalmazni az alapeljárás tényállásához hasonló olyan esetben, amikor 2000. december 19‑e előtt keletkezett a vámtartozás, és indult az utólagos beszedés iránti eljárás.(14)
26. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azonban az anyagi jogi szabályok kivételesen értelmezhetők úgy, hogy azok a hatálybalépésüket megelőzően keletkezett jogviszonyokra is vonatkoznak, mégpedig „amennyiben azok szövegéből, céljából és rendszertani elhelyezkedéséből az ilyen értelmezés világosan következik”(15) . Ennek során döntő jelentőségű, hogy ne sérüljenek a jogbiztonság és a bizalomvédelem alapelvei, amelyeken végül is az anyagi jogi szabályok visszamenőleges alkalmazásának tilalma alapul.(16) A közösségi jog anyagi jogi szabályainak visszamenőleges alkalmazása ugyanis csak akkor lehetséges, „ha az elérni kívánt cél ezt megköveteli, és ha az érdekeltek jogos bizalmát megfelelően tiszteletben tartják”(17) .
27. A jelen ügyben mind a jogbiztonság elvét, mind a bizalomvédelem elvét tiszteletben tartották. Egyik elvvel sem ellentétes a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja új szövegének visszamenőleges alkalmazása.
28. A jogbiztonság elve, mint alapvető közösségi jogelv, különösen megköveteli a jog egyértelműségét, vagyis hogy a szabályozás egyértelmű és világos legyen, lehetővé téve azt, hogy a jogalanyok félreérthetőség nélkül megismerjék jogaikat és kötelezettségeiket, és ezeknek megfelelően járjanak el.(18)
29. A Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja módosításának célja lényegében éppen ez volt: a jog egyértelműségének megteremtése a vámok utólagos beszedésének terén eddig fennálló jogi helyzet kodifikálásával és pontosításával. Amint azt a Bizottság joggal kifejti, az új szöveg célja nem a módosítás volt, hanem csupán a harmadik országokból származó árukkal szemben alkalmazott preferenciális elbánás konkrét eseteinek tisztázása. Ennek során a közösségi jogalkotó szükségesnek tartotta az e rendelkezés által már egyébként is tartalmazott „vámhatóságok által elkövetett hiba” és a „fizetésért felelős személy jóhiszeműsége” fogalmak pontosabb meghatározását.(19)
30. Már a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának hatálybalépését megelőző szabályozásnak, vagyis a 1697/79 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének értelmezése is feltárta a Vámkódex e rendelkezésének azon tartalmi elemeit, amelyek e rendelkezés módosításával immár kifejezetten szerepelnek a rendelet szövegében. Így például valamely hibás EUR.1 szállítási bizonyítvány kiadása már akkor sem
minősült hibának, ha ez az igazolás az exportőr által megadott helytelen adatokon alapult, kivéve ha a kiadó hatóságok tudatában voltak vagy tudatában kellett lenniük annak, hogy az érintett áruk nem feleltek meg a preferenciális elbánásra jogosító feltételeknek.(20) A Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának módosítása nem a jogi helyzet megváltoztatására, hanem a jog egyértelműségének megteremtésére, és ezáltal a jogbiztonság szavatolására irányult.
31. A bizalomvédelem alapelve szintén a Közösség alapvető elvei közé tartozik. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint minden olyan gazdasági szereplő számára biztosított annak lehetősége, hogy a bizalomvédelemre hivatkozzék, amelyben valamely közösségi szerv jogos elvárásokat keltett.(21)
32. Az érintett gazdasági szereplő bizalmának a vámhatóságok harmadik országokból származó áruk preferenciális státuszával kapcsolatos tévedéseivel szembeni védelme a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának módosításával nem gyengült, hanem éppenséggel erősödött. E rendelkezés ugyanis már eddig is előírta, hogy a vámhatóságok hibája esetén milyen feltételek fennállása mellett nem lehet utólag beszedni a bizalomvédelem alapján a jóhiszeműen eljáró megfizetésért felelős személytől a jogszabály szerint járó vámösszeget,(22) valamint az eredeti szöveg alapján is e rendelkezés szerinti hibának minősült a harmadik országokból származó áruk preferenciális státuszára vonatkozóan kiadott hibás igazolás. Amint az már kifejtésre került, a rendelkezés módosítása csupán az eddigi jogi helyzetnek éppen az ilyen konkrét esetre történő kodifikálását és pontosítását szolgálja.
33. Mivel az eddigi jogi helyzet a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának módosításával lényegében tisztázásra került, de alapvetően nem módosult, az új szöveg visszamenőleges alkalmazásával annak a veszélye sem áll fenn, hogy a gazdasági szereplőket aszerint részesítsék indokolatlanul egyenlőtlen elbánásban, (23) hogy az illetékes hatóság az új szöveg hatálybalépése előtt vagy azt követően indította meg a jogszabály szerint járó, 2000. december 19. előtt keletkezett vámösszeg utólagos beszedése iránti eljárást.
34. Sem a jogbiztonság és a bizalomvédelem elveivel, sem pedig az egyenlő elbánás elvével nem ellentétes a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja új szövegének visszamenőleges alkalmazása.
35. A fentiek alapján arra a következtetésre jutok, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának új szövege alkalmazandó azon vámtartozásokra is, amelyeknek utólagos beszedésére irányuló eljárás e rendelkezés hatálybalépése előtt indult.
B – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről: a nem bizonyíthatóan hibás EUR.1 szállítási bizonyítvány kezelése
A második kérdés első részéről: A „hibás igazolás” fogalma
36. Második kérdésének első részében a kérdést előterjesztő bíróság a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának új szövege szerinti „hibás igazolás” fogalom értelmezéséről kér felvilágosítást. Lényegében azt szeretné megtudni, hogy az EUR.1 szállítási bizonyítvány akkor is minden esetben hibás igazolásnak tekinthető‑e, ha az abban feltüntetett származás az utólagos ellenőrzés során nem volt igazolható.
37. A kérdés e részének háttere az, hogy a jelen ügyben a nemzeti bíróság által vázolt tényállás szerint már nem állapítható meg egyértelműen, hogy a vitatott EUR.1 szállítási bizonyítványok helyesek vagy helytelenek voltak. Nincsenek ugyan e bizonyítványok helytelenségére utaló egyértelmű bizonyítékok, ugyanakkor azok helyessége sem állapítható már meg, tekintve hogy az exportőr Lacto nem őrizte meg az ehhez szükséges okmányokat.
38. A szabadkereskedelmi megállapodáshoz tartozó 3. sz. jegyzőkönyv 16. cikke szerint az EUR.1 szállítási bizonyítvány tanúsítja, hogy az Észtországból a Közösség területére behozott termékek a jegyzőkönyv szerinti észt származó helyzettel rendelkeznek. Az ilyen igazolás tehát a behozott áru eredetét bizonyító okiratnak felel meg,(24) és a preferenciális vámjogi elbánás illetékes vámhatóságok általi engedélyezésének alátámasztására szolgál.
39. Természetesen az EUR.1 szállítási bizonyítvány által tanúsított származási adatok helyessége – amint az a szóban forgó esetben is történt – akár a közösségi küldöttségek
által végzett utólagos ellenőrzéssel is felülvizsgálható.(25) Az ilyen felülvizsgálat következményeivel kapcsolatban a Faroe Seafood ügyben hozott ítélet kifejti:
„Amikor az utólagos ellenőrzés alapján nem határozható meg az EUR.1 bizonyítványban feltüntetett áru eredete, azt kell [...] megállapítani, hogy az ismeretlen eredetű, tehát jogszerűtlenül történt az EUR.1 bizonyítvány kiállítása, illetve a preferenciális vámtarifa alkalmazása. Ebben az esetben az importáló tagállam vámhatóságainak intézkedniük kell a behozatal során ki nem szabott vámok utólagos beszedése iránt”(26) .
40. Az EUR.1 szállítási bizonyítvány bizonyító erejét következésképpen az utólagos ellenőrzés utóbb megkérdőjelezheti.(27) Ha az ilyen utólagos ellenőrzés arra az eredményre vezet, hogy a kérdéses áru ismeretlen eredetű, ennek elkerülhetetlen következménye, hogy az EUR.1 szállítási bizonyítvány utólag még akkor is hibásnak minősül, ha azon az áru származási helyeként valamely meghatározott országot feltüntettek. Másképpen kifejezve az áru ismeretlen eredete és az EUR.1 szállítási bizonyítvány hibás volta nem más, mint ugyanazon érem két oldala.
41. Ha az olyan ügyben, mint amilyen a jelen ügy, az EUR.1 szállítási bizonyítványt továbbra is helyes
adatokon alapuló okmánynak tekintenénk, annak az lenne a következménye, hogy az továbbra is felhasználható lenne az érintett termék eredetének bizonyítására, és e termékre továbbra is alkalmazni kellene a preferenciális szabályozást, jóllehet az utólagos ellenőrzés arra az eredményre vezetett, hogy ismeretlen eredetű áruról van szó. Így az illetékes hatóságoknak a tudomásuk ellenére továbbra is biztosítaniuk kellene a preferenciális elbánást a termék számára, jóllehet ez a termék nem felel meg az ehhez szükséges feltételeknek. Ez a behozatallal kapcsolatos szabálytalanságokat és csalásokat is elősegítené.
42. A második kérdés első részére ezért az alábbi választ kell adni:
Ha az EUR.1 szállítási bizonyítványban megjelölt áruk eredete utólag nem állapítható meg bizonyosan, a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének a 2700/2000 rendelettel módosított b) pontja második albekezdése szerinti hibás igazolásról van szó.
A második kérdés második részéről: a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja új szövegének alkalmazhatósága a „hibás igazolás” hiánya esetén
43. Második kérdésének második részével a kérdést előterjesztő bíróság arról szeretne felvilágosítást kapni, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának új szövegére akkor is lehet‑e hivatkozni, ha nincs szó e rendelkezés második albekezdése szerinti „hibás igazolásról”.
44. Amint az kifejtésre került, olyan körülmények között, mint amelyek az alapeljárásban felmerültek, hibás igazolásról van szó. Ezért a második kérdés második részére nem szükséges választ adni.
C – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésről: a bizonyítási teher megosztása
45. Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy kit terhel annak bizonyítása, hogy az EUR.1 szállítási bizonyítvány kiállítására az exportőr által megadott helytelen adatok alapján került sor, és ki köteles bizonyítani azt, hogy a kiállító hatóságok nyilvánvalóan tudatában voltak vagy tudatában kellett volna lenniük annak, hogy az áru nem felel meg a preferenciális elbánásra jogosító feltételeknek. A kérdést előterjesztő bíróság ezzel a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja új szövegének harmadik albekezdése szerinti feltételekre vonatkozó bizonyítási teherre utal.
A Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja új szövege harmadik albekezdésének első fordulatáról: az exportőr által megadott helytelen adatokra vonatkozó bizonyítás terhe
46. A Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja új szövege harmadik albekezdésének első fordulata kivételt tartalmaz a hiba második albekezdés szerinti törvényi vélelme alól. Eszerint a hibás EUR.1 szállítási bizonyítvány kiadása kivételesen nem tekinthető a vámhatóság hibájának, ha az igazolás kiállítására az exportőr által megadott helytelen adatok alapján került sor.
47. Az eljárásjog általánosan elfogadott szabályai alapján rendszerint annak kell bizonyítania valamely rendelkezés feltételeinek fennállását, aki ezen feltételekre hivatkozik.
48. Alapesetben az a hatóság fog a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja új szövege harmadik albekezdésének első fordulata szerinti kivételre hivatkozni, amelynek kötelezettsége a jogszabály szerint fizetendő vámösszeg utólagos könyvelésbe vétele. Fő szabályként tehát ezt a hatóságot – rendszerint az importáló tagállam vámhatóságát – terheli annak bizonyítása, hogy az exportőr valóban helytelen adatokat adott meg, és az igazolás hibás kiadása erre vezethető vissza.
49. A bizonyítási teher ilyen megosztását az is igazolja, hogy a hatóság a bizonyítás szempontjából rendszerint jobb helyzetben van, mint az importáló vállalkozás. A harmadik ország hatóságaival történő adminisztratív együttműködés útján tájékozódni tud arról, hogy az ottani eljárásban ténylegesen milyen adatokat
adtak meg, és végül is milyen körülményeken alapult az EUR.1 szállítási bizonyítvány tartalma. A szabadkereskedelmi megállapodáshoz csatolt 3. sz. jegyzőkönyv 28. cikkének (3) bekezdése kifejezetten ennek érdekében írja elő, hogy az igénylőlapokat legalább három évig meg kell őrizni. Hogy ezen túlmenően az exportőr által a kérelmében megadott adatok helyesek vagy helytelenek voltak‑e, azt majd a kérelem által tartalmazott valamennyi adat alapján kell megítélni,(28) aminek tekintetében az exportáló ország vámhatóságai a 3. sz. jegyzőkönyv 32. cikkének (3) bekezdése alapján jogosultak az általuk e célból szükségesnek ítélt bármely ellenőrzés lefolytatására.(29) A 3. sz. jegyzőkönyv 28. cikkének (1) bekezdése szerint pedig az exportőr köteles az általa exportált áru származó helyzetének igazolásához szükséges okmányokat legalább három évig megőrizni.
50. Az exportőrnek az okmányok megőrzésére vonatkozó kötelezettsége azonban azt is mutatja, hogy az illetékes hatóságok bizonyítási eljárása az exportőr együttműködésétől is függ. Ha az exportőr e kötelezettsége ellenére nem őrzi meg az exportált áru származó helyzetének igazoláshoz szükséges okmányokat, a vámhatóságok számára önhibájukon kívül lehetetlenné válik annak bizonyítása, hogy helyes vagy helytelen adatokat adtak‑e meg. Ilyen esetben méltánytalan lenne a bizonyítás terhét a vámhatóságokra telepíteni. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis a Közösség semmilyen esetben nem viseli az importőr szállítóinak felróható magatartásából eredő hátrányos következményeket.(30)
51. Ha tehát az exportőr által eredetileg megadott adatok felülvizsgálata azért hiúsul meg, mert a kötelessége ellenére nem őrizte meg a szükséges okmányokat, célszerű a bizonyítási teher megfordítása. Ebben az esetben a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja új szövege harmadik albekezdésének első fordulata keretében a kötelezettet (vámfizetésre kötelezett személyt) terheli annak bizonyítása, hogy a harmadik ország hatóságai által kiadott EUR.1 szállítási bizonyítvány helyesen megadott adatokon alapult. Az exportőr hibája vagy tévedése ugyanis a vámfizetésre kötelezett személy rendes üzleti kockázatának körébe tartozik, és nem tekinthető az üzleti kapcsolatok keretében előre nem látható körülménynek. Még ha a vámfizetésre kötelezett személy nem is rendelkezik befolyással szerződő partnerének magatartására, akkor is szabadon választhatja meg őt, és meg kell tennie minden szükséges óvintézkedést a hibás magatartás kockázatának megelőzése érdekében, például úgy, hogy megfelelő záradékokat fűz a szerződésekhez, vagy az esetre vonatkozóan biztosítást köt.(31) Ennyiben a bizonyítási teher megfordítása nem eredményezi a vámfizetésre kötelezett személynek a „rendszer valamely működési hibájáért” való felelősségét.(32)
52. Mindezeken túlmenően abban az esetben, ha az exportőr a kötelezettsége ellenére sem őrizte meg az okmányokat, a bizonyítási teher megfordítása összhangban áll a közösségi jogalkotó azon céljával is, hogy az áruk preferenciális rendszerben történő behozatalához kapcsolódó szabálytalanságokat és csalásokat megakadályozza.(33) Ellenkező esetben csábító lehet annak lehetősége, hogy a közösségi költségvetés terhére visszaéljenek a preferenciális rendszerrel, és az ilyen visszaélést a megőrzendő okmányok megsemmisítésével leplezzék. Nem utolsósorban az olasz és a holland kormány is joggal hivatkozott erre a Bíróság előtti eljárásban.
A Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja új szövegének harmadik albekezdése második fordulatáról: a „tudatában voltak vagy tudatában kellett volna lenniük” kitételre vonatkozó bizonyítás terhe
53. A Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja új szövege harmadik albekezdésének második fordulata alkivételt tartalmaz az ezen albekezdés első fordulata alól. Eszerint a hiba második albekezdésben foglalt törvényi vélelme különösen fennáll akkor, ha nyilvánvaló, hogy az EUR.1 szállítási bizonyítványt kiállító hatóságok tudatában voltak vagy tudatában kellett volna lenniük annak, hogy az áru nem felel meg a preferenciális elbánásra jogosító feltételeknek.
54. Rendszerint a vámfizetésre kötelezett személy – akivel szemben az behozatali vám utólagos beszedésére irányuló eljárás indul – fog erre az alkivételre hivatkozni. Az eljárásjog általánosan elfogadott szabályai szerint tehát e kötelezettet terheli a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja új szövege harmadik albekezdésének második fordulatában foglaltak bizonyítása is.
55. Kétségtelen, hogy a Közösség területén illetőséggel rendelkező vámfizetésre kötelezett személy csak nehezen fogja tudni egyedül megítélni, még kevésbé bizonyítani, hogy a harmadik ország illetékes hatóságai milyen belső ismeretekkel rendelkeztek az EUR.1 szállítási bizonyítvány kiállításakor. Ugyanis, mint minden kívülálló, a vámfizetésre kötelezett sem rendelkezik az ottani hatóságok belső ügyeire való szükséges rálátással.
56. Meg kell fontolni azonban, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja új szövege harmadik albekezdésének második fordulata olyan esetekre vonatkozik, amelyekben nyilvánvaló, hogy a harmadik ország hatóságai bizonyos körülményeknek tudatában voltak vagy annak tudatában kellett volna lenniük. E tekintetben csak olyan körülményekről lehet szó, amelyek a harmadik ország hatóságainak belső ismereteire vagy belső szervezetére való rálátás nélkül is bizonyíthatóak. Ha például az érintett harmadik országban egyáltalán nincsenek a kérdéses termék előállításához szükséges termelőeszközök, úgy nyilvánvalóan nem igazolható, hogy e termék e harmadik országból származik.(34) Az ilyen és hasonló tények bizonyítása tehát minden további nélkül elvárható a vámfizetésre kötelezett személytől.(35)
57. Ilyen körülmények között az eljárásjog általánosan elfogadott szabályai szerint történhet a bizonyítási teher megosztása, a bizonyítási teher megfordítása tehát nem szükséges.
Közbenső megállapítás
58. A kérdést előterjesztő bíróság harmadik kérdésére ezért az alábbi választ kell adni:
A Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése módosított b) pontjának harmadik albekezdésében foglalt feltételek bizonyítása azt terheli, aki erre a rendelkezésre hivatkozik.
Ha azonban az exportőr az általa exportált termékek származó helyzetének igazolására szolgáló dokumentumokat kötelessége ellenére nem őrizte meg, a vámfizetésre kötelezett személyt terheli annak bizonyítása, hogy a harmadik országok hatóságai által kiállított EUR.1 szállítási bizonyítvány helyes adatokon alapult.
D – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdésről: a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja eredeti szövegének értelmezése
59. Negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja eredeti szövegének értelmezéséről kér felvilágosítást. Ez a kérdés csak arra az esetre vonatkozik, ha az első kérdésre adott válasz nemleges. Mivel az itt javasolt megoldás szerint az első kérdésre igenlő választ kell adni, és ennek következtében a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának új szövege alkalmazandó az olyan tényállásokra, mint amelyek az alapeljárásban felmerültek, a negyedik kérdést nem szükséges megválaszolni.
VI – Végkövetkeztetések
60. Az előzőekben kifejtettek alapján azt javasolom a Bíróságnak, hogy a Gerechtshof te Amsterdam előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseire az alábbi válaszokat adja:
„1) A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 220. cikke (2) bekezdésének a 2000. november 16‑i európai parlamenti és tanácsi 2700/2000/EK rendelettel módosított b) pontja alkalmazandó az e rendelet hatálybalépése előtt keletkezett azon vámtartozásokra is, amelyeknek utólagos beszedésére irányuló eljárás ezen időpont előtt indult.
2) Ha az EUR.1 szállítási bizonyítványban szereplő áru eredete utólag nem állapítható meg bizonyosan, a bizonyítványt a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének a 2700/2000/EK rendelettel módosított b) pontja szerinti hibás igazolásnak kell tekinteni.
3) A Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése – 2700/2000/EK rendelettel módosított – b) pontjának harmadik albekezdésében foglalt feltételek bizonyítása azt terheli, aki erre a rendelkezésre hivatkozik.
Ha azonban az exportőr az általa exportált termékek származó helyzetének igazolására szolgáló dokumentumokat kötelessége ellenére nem őrizte meg, úgy a vámfizetésre kötelezett személyt terheli annak bizonyítása, hogy a harmadik országok hatóságai által kiállított EUR.1 szállítási bizonyítvány helyes adatokon alapult.”
(1) .
(2)  –	A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2000. november 16‑i 2700/2000/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 311., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 10. kötet, 239. o.), a továbbiakban: 2700/2000 rendelet.
(3)  –	A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.), a továbbiakban: Vámkódex.
(4)  –	A C‑311/04. sz., Algemene Scheeps Agentuur Dordrecht ügyben 2006. január 12‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑609. o.) is a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja első fordulata új szövegének értelmezésére vonatkozik.
(5)  –	Lásd a 2700/2000 rendelet 1. cikkének 16. pontját és 2. cikkét.
(6)  –	Egyfelől az Európai Közösség, az Európai Atomenergia‑közösség és az Európai Szén‑ és Acélközösség, másfelől az Észt Köztársaság között a szabad kereskedelemről és az ehhez kapcsolódó intézkedések bevezetéséről szóló megállapodás (HL L 373., 2. o.; a továbbiakban: szabadkereskedelmi megállapodás). A szabadkereskedelmi megállapodás helyébe később az egyfelől az Európai Közösségek és tagállamaik, másfelől az Észt Köztársaság közötti társulás alapításáról szóló Európa‑egyezmény (melyet 1995. június 12‑én Luxemburgban írtak alá, HL L 68., 1998., 3. o.). Az időbeliségre tekintettel azonban a szóban forgó esetre a szabadkereskedelmi megállapodás alkalmazandó.
(7)  –	Az egyfelől az Európai Közösség, az Európai Atomenergia‑közösség és az Európai Szén‑ és Acélközösség, másfelől az Észt Köztársaság között a szabad kereskedelemről és az ehhez kapcsolódó intézkedések bevezetéséről szóló megállapodáshoz tartozó 3. sz. jegyzőkönyv módosításáról szóló, az Európai Közösségek és az Észt Köztársaság közötti Vegyesbizottság 1997. március 6‑i 1/97. sz. határozata (HL L 111., 1. o.). A határozat 2. cikke szerint a határozat 1997. április 1‑jén lépett hatályba.
(8)  –	Vaj exportálása a Közösségből Észtországba és azonnali visszaimportálása a Közösség területére.
(9)  –	A Beemsterboer és a Hoogwegt információi szerint a semmisség megállapítására az illetékesség hiánya miatt került sor.
(10)  –	Lásd például a 212/80–217/80. sz., Salumi és társai (Salumi II) egyesített ügyekben 1981. november 12‑én hozott ítélet (EBHT 1981., 2735. o.) 9. pontját, a C‑121/91. és 122/91. sz., CT Control (Rotterdam) és JCT Benelux kontra Bizottság egyesített ügyekben 1993. július 6‑án hozott ítélet (EBHT 1993., I‑3873.) 22. pontját, a C‑61/98. sz. De Haan‑ügyben 1999. szeptember 7‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑5003. o.) 13. pontját, a C‑251/00. sz. Ilumitrónica‑ügyben 2002. november 14‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑10 433. o.) 29. pontját és a C‑361/02. sz. és C‑362/02. sz., Tsapalos és Diamantakis egyesített ügyekben 2004. július 1‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑6405. o.) 19. pontját.
(11)  –	A megfizetésért felelős személytől meg nem követelt, az ilyen vámok megfizetésének kötelezettségével járó vámeljárás alá vont árukkal kapcsolatos behozatali, illetve kiviteli vámok utólagos beszedéséről szóló, 1979. július 24‑i, 1697/79/EGK tanácsi rendelet (HL L 197., 1. o.).
(12)  –	A 10. lábjegyzetben hivatkozott Salumi II ügyben hozott ítélet 11. pontja és a C‑261/96. sz. Consechimica‑ügyben 1997. november 6‑án hozott ítélet (EBHT 1997., I‑6177. o.) 17. pontja.
(13)  –	Különösen Jacobs főtanácsnok érvel a Vámkódex különböző rendelkezéseinek önálló értelmezése mellett a C‑201/04. sz. Molenbergnatie‑ügyre vonatkozó, 2005. június 30‑án ismertetett indítványának (2006. február 23‑án hozott ítélet, EBHT 2006., I‑2049. o.) 40. és azt követő pontjaiban. A C‑156/00. sz., Hollandia kontra Bizottság ügyben 2003. március 13‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑2527. o.) 35., 36., és 62‑67. pontja is érthető úgy, hogy a Vámkódex egyes rendelkezéseit nem átfogó vizsgálat alá kell vonni, hanem azokat önállóan kell értelmezni.
(14)  –	Lásd e tekintetben a Vámkódex és a 1697/79 rendeletben foglalt korábbi szabályozás viszonyát illetően a 13. lábjegyzetben hivatkozott Hollandia kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 36. pontját és a 10. lábjegyzetben hivatkozott Ilumitrónica‑ügyben hozott ítélet 30., 36. és azt követő pontjait. Lásd szintén az 1697/79 rendelet és az azt megelőzően hatályos nemzeti jog viszonyát illetően a 10. lábjegyzetben hivatkozott Salumi II-ügyben hozott ítélet 12., 15., és 16. pontját, a 12. lábjegyzetben hivatkozott Conserchimica‑ügyben hozott ítélet 18., 21., és 23. pontját és a C‑31/91–C‑44/91. sz., Lageder és társai egyesített ügyekben 1993. április 1‑jén hozott ítélet (EBHT 1993., I‑1761. o.) 26. pontját).
(15)  –	A C‑34/92. sz., GruSa Fleish ügyben 1993. július 15‑én hozott ítélet (EBHT 1993., I‑4147. o.) 22. pontja és a C‑74/00. P. és C‑75/00. P. sz., Falck és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. szeptember 24‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑7869. o.) 119. pontja, valamint a 10. lábjegyzetben hivatkozott Salumi II-ügyben hozott ítélet 9. pontja; ugyanezen tekintetben a C‑234/83. sz., Gesamthochschule Duisburg ügyben 1985. január 29‑én hozott ítélet (EBHT 1985., 327. o.) 20. pontja.
(16)  –	A 10. lábjegyzetben hivatkozott Salumi II-ügyben hozott ítélet 10. pontja, a 15. lábjegyzetben hivatkozott GruSa Fleisch ügyben hozott ítélet 22. pontja és a C‑21/81. sz. Bout‑ügyben 1982. február 10‑én hozott ítélet (EBHT 1982., 381. o.) 13. pontja.
(17)  –	A 98/78. sz. Racke‑ügyben 1979. január 25‑én hozott ítélet (EBHT 1979., 69. o.) 20. pontja és a 99/78. sz. Decker‑ügyben ugyanezen napon ítélet (EBHT 1979., 101. o.) 8. pontja, valamint a 10. lábjegyzetben hivatkozott Salumi II-ügyben hozott ítélet 10. pontja, a 15. lábjegyzetben hivatkozott GruSa Fleisch ügyben hozott ítélet 22. pontja, a 15. lábjegyzetben hivatkozott Falck és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 119. pontja, a C‑459/02. sz., Gerekens és társai ügyben 2004. július 15‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑7315. o.) 23. és 24. pontja és a C‑376/02. sz., Stichting „Goed Wonen” ügyben 2005. április 26‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑3945. o.) 32. és 33. pontja. Az itt hivatkozott ítélkezési gyakorlat a visszamenőleges hatály jogalkotó általi elrendelését érinti. Amint azonban azt a Salumi II és a Falck‑ügyekben hozott ítéletek különösen mutatják, a Bíróság akkor is ezen ítélkezési gyakorlatra hagyatkozik, amikor értelmezés útján kivételesen visszamenőlegesen alkalmazhatónak kell nyilvánítani a Közösségi jog valamely anyagi jogi rendelkezését.
(18)  –	Állandó ítélkezési gyakorlat; lásd például a C‑110/03. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 2005. április 14‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑2801. o.) 30. pontját és a C‑17/03. sz., Vereniging voor Energie, Milieu en Water és társai ügyben 2005. június 7‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑4983. o.) 80. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(19)  –	Lásd a 2700/2000 rendelet (11) preambulumbekezdését.
(20)  –	Lásd egyfelől a C‑153/94. és C‑204/94. sz., Faroe Seafood egyesített ügyekben 1996. május 14‑én hozott ítélet (EBHT 1996., I‑2465. o.) 91‑97. pontját, különösen a 92., 95. és 97. pontot és másfelől a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja új szövegének harmadik albekezdését.
(21)  –	Állandó ítélkezési gyakorlat; lásd a 17. lábjegyzetben hivatkozott Gerekens‑ügyben hozott ítélet 28. pontját és a 18. lábjegyzetben hivatkozott Vereniging voor Energie, Milieu en Water ügyben hozott ítélet 73. pontját, valamint a C‑37/02. sz. és C‑38/02. sz., Di Lenardo és Dilexport egyesített ügyekben 2004. július 15‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑6911. o.) 70. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(22)  –	Lásd a 1697/79 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének korábbi rendelkezését illetően a C‑250/91. sz., Hewlett Packard ügyben 1993. április 1‑jén hozott ítélet (EBHT 1993., I‑1819. o., 46. pontját.
(23)  –	Erre a veszélyre utal az anyagi jogi szabályok visszamenőleges alkalmazásával kapcsolatban különösen a 10. lábjegyzetben hivatkozott Salumi II-ügyben hozott ítélet 14. pontja.
(24)  –	Lásd a hasonló megállapodásokat illetően még a C‑12/92. sz., Huygen és társai ügyben 1993. december 7‑én hozott ítélet (EBHT 1993, I‑6381. o.) 16. pontját, a 20. lábjegyzetben hivatkozott Faroe Seafood és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 16. pontját és a C‑334/93. sz. Bonapharma‑ügyben 1995. február 11‑én hozott ítélet (EBHT 1995, I‑319. o.) 16. pontját.
(25)  –	A 20. lábjegyzetben hivatkozott Faroe Seafood ügyben hozott ítélet 16. pontjának első mondata; lásd még a 24. lábjegyzetben hivatkozott Huygen és társai ügyben hozott ítélet 16. pontját és a C‑97/95. sz., Pascoal & Filhos ügyben 1997. július 17‑én hozott ítélet (EBHT 1997, I‑4209. o.) 30. pontját.
(26)  – A 20. lábjegyzetben hivatkozott Faroe Seafood ügyben hozott ítélet 16. pontjának második és harmadik mondata (kiemelés tőlem); lásd még a 24. lábjegyzetben hivatkozott Huygen és társai ügyben hozott ítélet 16. és 17. pontját és a 25. lábjegyzetben hivatkozott Pascoal & Filhos ügyben hozott ítélet 30. pontját.
(27)  –	A 20. lábjegyzetben hivatkozott Faroe Seafood ügyben hozott ítélet 5., 6. 17. és azt követő pontjától eltérően egyébként a jelen ügyben a rendelkezésre álló információk szerint semmilyen tartalmi véleménykülönbség nem áll fenn azt észt hatóságokkal az ellenőrzés tényleges eredményére vonatkozóan. Sokkal inkább tisztán formai okai voltak annak, hogy az észt hatóságok nem vonták be az EUR.1 szállítási bizonyítványokat a vámok utólagos beszedésének időpontjában (lásd a jelen indítvány 17. pontját). Ez mégsem akadályozta meg a holland vámhatóságokat abban, hogy az importált vajat ismeretlen eredetű vajként kezeljék, amint az utólagos ellenőrzés eredménye tartalmilag megszületett.
(28)  –	Lásd a 2700/2000 rendelet (11) preambulumbekezdését, amely kifejezetten a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontja új szövegének magyarázatára szolgál.
(29)  –	Mint az a 3. sz. jegyzőkönyv 32. cikkének (1) bekezdéséből következik, ezen ellenőrzések e jegyzőkönyv valamennyi feltételének vonatkozásában elvégezhetőek.
(30)  –	A 25. lábjegyzetben hivatkozott Pascoal & Filhos ügyben hozott ítélet 59. pontja.
(31)  –	Lásd e tekintetben a 25. lábjegyzetben hivatkozott Pascoal & Filhos ügyben hozott ítélet 59. pontját és az export-visszatérítéssel kapcsolatban megadott hibás nyilatkozatokat illetően a C‑210/00. sz., Käserei Champignon Hofmeister ügyben 2002. július 11‑én hozott ítélet (EBHT 2002, I‑6453. o.) 80. pontját.
(32)  –	Lásd ehhez a 2700/2000 rendelet (11) preambulumbekezdését, amelyből kitűnik, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának új szövege el kívánja kerülni, hogy a fizetésért felelős személyt a rendszer valamely harmadik ország hatósága által okozott működési hibájáért felelőssé tegyék.
(33)  –	Lásd a 2700/2000 rendelet (2) preambulumbekezdését. Ugyanezen tekintetben lásd még a 2913/92 rendelet nyolcadik preambulumbekezdését, valamint a C‑385/03. sz., Käserei Champignon Hofmeister ügyben 2005. április 14‑én hozott ítélet (EBHT 2005, I‑2997. o.) 27. és 28. pontját és az export-visszatérítés rendszerét illetően a 31. lábjegyzetben hivatkozott Käserei Champignon Hofmeister ügyben hozott ítélet 60. pontját.
(34)  –	A puszta tény, hogy a harmadik ország hatóságai – az alapügyhöz hasonlóan – nem vonták ellenőrzés alá az exportőrt, és nem követelték meg bizonyos okmányok benyújtását, eredendően nem elegendő annak feltételezéséhez, hogy e hatóságok nyilvánvalóan tudhatták azt, vagy tudatában kellett volna lenniük annak, hogy az exportált áruk nem felelnek meg a preferenciális elbánásra jogosító feltételeknek.
(35)  –	További példaként lásd a 10. lábjegyzetben hivatkozott Ilumitrónica‑ügyben hozott ítélet 49‑52. pontjában vázolt körülményeket.