62009CC0201_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A jelen ügy tárgya az ArcelorMittal Luxembourg SA(2) által a C‑201/09. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezés és az Európai Bizottság által a C‑216/09. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezés, amelyben az ArcelorMittal Belval & Differdange SA(3) és az ArcelorMittal International SA(4) csatlakozó fellebbezést nyújtott be. Ezeket a fellebbezéseket az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának az ArcelorMittal Luxembourg és társai kontra Bizottság ügyben 2009. március 31‑én hozott ítélete ellen nyújtották be(5) .
2. Ennek az ügynek az alapját az ESZAK 65. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/F/38.907 – acélgerendák‑ügy), az európai acélgerenda‑gyártók megállapodásaival és összehangolt magatartásával kapcsolatos, 2006. november 8‑án hozott bizottsági határozat jelenti. Ezzel a határozattal a Bizottság megállapította, hogy az említett vállalkozások, amelyek egy és ugyanazon vállalkozáshoz tartoznak, 1988. július 1‑jétől 1991. január 16‑ig megsértették az ESZAK 65. cikk (1) bekezdését az árak rögzítésével, kvóták megállapításával és az acélgerendák közösségi piacára vonatkozó információk cseréjével(6) . Ennek következtében a Bizottság az ARBED‑et, a TradeARBED‑et és a ProfilARBED‑et egyetemlegesen 10 millió euró bírság megfizetésére kötelezte.
3. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélettel a TradeARBED‑et és a ProfilARBED‑et érintő részben megsemmisítette a vitatott határozatot.
4. Mindenekelőtt jelezni kell, hogy ezek a fellebbezések felvetnek bizonyos, a Bíróság előtt C‑352/09. P. számon jelenleg is folyamatban lévő ThyssenKrupp Nirosta kontra Bizottság ügyben – amelyben szintén én ismertetek indítványt – a ThyssenKrupp Stainless kontra Bizottság ügyben(7) 2009. július 1‑jén hozott ítélet ellen benyújtott fellebbezés keretében felmerültekkel azonos vagy azokhoz szorosan kapcsolódó kérdéseket.
5. Az első kérdés az eljárásjogi elévüléssel és különösen annak nyugvásával kapcsolatos szabályok értelmezésével függ össze. A kérdés az, hogy amikor keresetet nyújtanak be az Unió bíróságához, az elévülés nyugvása relatív, vagyis csak a felperes vállalkozással szemben következik be (ez az Elsőfokú Bíróság által támogatott elmélet a megtámadott ítéletben), vagy erga omnes hatályú‑e, amely esetben az eljárás folyamán az elévülés nyugvása minden, a jogsértésben részt vevő vállalkozással szemben bekövetkezik, tekintet nélkül arra, hogy azok nyújtottak‑e be keresetet, vagy sem (a Bizottság által támogatott elmélet).
6. A második kérdés a vitatott határozat jogalapjának érvényességére vonatkozik. Mivel ugyanis az ESZAK‑Szerződés 2002. július 23‑án lejárt, a Bizottság az 1/2003/EK rendelet(8) rendelkezéseire alapította az ESZAK 65. cikk (1) bekezdése megsértésének megállapítását és szankcionálását.
7. A harmadik kérdés a TradeARBED által elkövetett jogsértés betudhatóságával kapcsolatos. A Bizottság először ugyanis az e magatartásért való felelősséget az ARBED‑nek tudta be, miután bizonyította, hogy utóbbi ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt leányvállalata magatartására. Ezt követően a Bizottság az ARBED által feltételezhetően elkövetett jogsértésért való felelősséget a ProfilARBED‑nek tudta be, mivel úgy vélte, hogy utóbbi volt az előbbi gazdasági jogutódja az acélgerendák gyártásának területén. A Bizottság tehát egymást követően alkalmazta azt a személyes felelősség alóli két kivételt, amelyet a Bíróság a vállalatcsoport esetében elismer.
8. Ami az ARBED felelősségét illeti, a Bíróságnak ismét annak a vélelemnek a természetéről és a hatályáról kell nyilatkoznia, amely szerint egy, a leányvállalat tőkéjének 100%‑ával rendelkező anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol a leányvállalata magatartására, következésképpen felelős annak versenyellenes magatartásáért.
9. Ami a ProfilARBED felelősségét illeti, a kérdés az, hogy szükséges vagy egyáltalán lehetséges volt‑e ismét eltérni a személyes felelősség elvétől az ARBED és közvetetten a TradeARBED versenyellenes magatartása ProfilARBED‑nek való betudásával.
I – A jogi háttér
A – Az ESZAK‑Szerződés rendelkezései
10. Az ESZAK 65. cikk kimondja:
„(1) Tilos minden olyan vállalkozások közötti megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés és összehangolt magatartás, amelynek célja közvetlenül vagy közvetetten a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása, így különösen:
a) az árak rögzítése vagy meghatározása;
b) a termelés, a műszaki fejlesztés vagy a befektetés korlátozása vagy ellenőrzése, vagy
c) a piacok, az áruk, az ügyfelek vagy a beszerzési források felosztása.
[…]
(4) A jelen cikk (1) bekezdése értelmében tiltott megállapodások és döntések semmisek, és azokra a tagállamok bíróságai előtt nem lehet hivatkozni.
A Bizottság kizárólagos hatáskörrel rendelkezik – a Bíróság előtti keresetekre is figyelemmel – annak megállapítására, hogy a hivatkozott megállapodások vagy döntések megfelelnek‑e a jelen cikk rendelkezéseinek.
(5) A Bizottság határozatot hozhat azon vállalkozásokkal szemben, amelyek semmis megállapodást kötöttek, és választottbíróság, elállás, bojkott, vagy egyéb eszközök útján alkalmazták, illetve alkalmazni próbálták a semmis megállapodást vagy döntést, vagy azt a megállapodást, amelynek engedélyezését elutasították, vagy visszavonták, vagy olyan vállalkozásokkal szemben, amelyek tudottan hamis, vagy torzított információk révén szereztek engedélyt, illetve olyanokkal szemben, amelyek az (1) bekezdésben foglalt rendelkezésekkel ellentétes magatartást tanúsítanak, a jelen cikkel ellentétes megállapodás, döntés vagy magatartás tárgyát képező termékek vonatkozásában elért forgalom legfeljebb kétszeresével egyenlő összegű bírságot, illetve kényszerítő bírságot szabhat ki, annak sérelme nélkül, hogy – ha ennek célja a termelés, a műszaki fejlesztés vagy a befektetés korlátozása – az így meghatározott maximális összeg bírság esetén legfeljebb a szóban forgó vállalkozások éves forgalmának 10%‑ával, kényszerítő bírság esetén pedig a napi forgalom 20%‑ával növelhető.”
11. Az ESZAK‑Szerződés – annak 97. cikke értelmében – 2002. július 23‑án lejárt.
B – AZ EK‑Szerződés rendelkezései
12. A Lisszaboni Szerződés hatálybalépésével hatályon kívül helyezett EK 305. cikk (1) bekezdése szerint:
„A jelen szerződés rendelkezései nem módosítják az Európai Szén‑ és Acélközösség létrehozásáról szóló szerződés rendelkezéseit, különösen a tagállamok jogaira és kötelezettségeire, ennek a közösségnek az intézményeinek hatáskörére, valamint az említett szerződésnek a közös szén‑ és acélpiac működésére vonatkozó szabályait.”
C – Az 1/2003 rendelet
13. Emlékeztetni kell arra, hogy az 1/2003 rendelet az EK 81. és EK 82. cikkben meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szól.
14. E rendelet 7. cikkének (1) bekezdése az alábbiakat írja elő:
„Ha panasz vagy saját kezdeményezése alapján eljáró Bizottság megállapítja az [EK] 81. vagy [EK] 82. cikk megsértését, határozatban felszólíthatja, az érintett vállalkozásokat és vállalkozások társulásait, hogy fejezzék be a jogsértést. […] Ha a Bizottságnak jogos érdekében áll, azt is megállapíthatja, hogy a jogsértést a múltban követték el.”
15. Az említett rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében a Bizottság határozattal bírságot szabhat ki a vállalkozásokra vagy vállalkozások társulásaira, amennyiben azok akár szándékosan, akár gondatlanságból megsértik az EK 81. vagy EK 82. cikket.
16. Az 1/2003 rendelet 25. cikke az eljárásjogi elévüléssel kapcsolatos rendelkezéseket tartalmazza.
17. Ezek a szabályok lényegében azonosak az Európai Szén‑ és Acélközösség létrehozásáról szóló Szerződés alkalmazási területén lefolytatott eljárásokkal és végrehajtással kapcsolatos elévülésről szóló, 1978. április 6‑i 715/78/ESZAK bizottsági határozatban foglaltakkal(9) .
18. A 715/78 határozat 1. cikkének (1) és (2) bekezdése, valamint az 1/2003 rendelet 25. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében az eljárásokra vonatkozó elévülési idő akkor jár le, ha a Bizottság a jogsértés végének napjától számított öt éven belül nem szab ki bírságot vagy szankciót.
19. A 715/78 határozat 2. cikkének (1) és (2) bekezdése és az 1/2003 rendelet 25. cikkének (3) és (4) bekezdése szerint mindazonáltal ezt az elévülési időt megszakíthatja a Bizottság által a jogsértés tekintetében vizsgálat vagy eljárás céljából tett bármilyen intézkedés. Ezek között az intézkedések között szerepel az információkérés, a helyszíni vizsgálat lefolytatására vonatkozó meghatalmazás, eljárás kezdeményezése vagy a kifogásközlésről szóló értesítés. Ez a megszakadás a jogsértésben részt vevő valamennyi vállalkozással szemben bekövetkezik.
20. A 715/78 határozat 2. cikkének (3) bekezdése és az 1/2003 rendelet 25. cikkének (5) bekezdése jogvesztő határidőt ír elő. Úgy rendelkeznek, hogy az elévülés minden megszakadást követően újrakezdődik. Az elévülési idő azonban legkésőbb azon a napon jár le, amelyen az elévülési idő kétszeresének megfelelő időszak eltelt anélkül, hogy a Bizottság bírságot vagy kényszerítő bírságot szabott volna ki. Ez az időszak meghosszabbodik azzal, amíg az elévülés nyugodott.
21. Amint azt a 715/78 határozat 3. cikke és az 1/2003 rendelet 25. cikkének (6) bekezdése is előírja, az eljárásokkal kapcsolatos elévülés mindaddig nyugszik, ameddig a Bizottság határozata a Bíróság előtti eljárás tárgyát képezi.
II – A ténybeli háttér
22. A tényállás a megtámadott ítélet 16–37. pontja alapján az alábbiak szerint foglalható össze.
23. Az ARBED acélipari termékek gyártásával foglalkozott. Az ARBED 100%‑os tulajdonában álló leányvállalata, a TradeARBED az ARBED által gyártott acélipari termékek forgalmazásával foglalkozott. A ProfilARBED‑et 1992. november 27‑én alapították az ARBED 100%‑os tulajdonában álló leányvállalatként azzal a céllal, hogy ettől az időponttól kezdve az ARBED gazdasági és ipari tevékenységét folytassa az acélgerenda‑ágazatban.
24. 1991‑ben a Bizottság számos vállalkozás – köztük a TradeARBED – irodáiban vizsgálatot tartott az ESZAK‑Szerződés 47. cikkére tekintettel elfogadott határozatok alapján. 1992. május 6‑án kifogásközlést intézett az érintett vállalkozásokhoz, köztük a TradeARBED‑hez, az ARBED‑hez azonban nem. A TradeARBED részt vett egy meghallgatáson, amelyre 1993. január 11‑től január 14‑ig került sor.
25. A Bizottság a 94/215/ESZAK határozatban(10) megállapította, hogy 17 európai acélipari vállalkozás – köztük a TradeARBED – 1988. július 1‑je és 1990. december 31. között az ESZAK‑Szerződés 65. cikke (1) bekezdésének megsértésével az acélgerendák közösségi piacon történő árrögzítésre, piacfelosztásra és bizalmas információk cseréjére irányuló megállapodásokban vett részt, és hangolta össze e tekintetben magatartását. Erre tekintettel a Bizottság a jogsértésben részt vevő valamennyi vállalkozással, köztük az ARBED‑del szemben 11 200 000 ECU bírságot szabott ki.
26. 1994. április 8‑án az ARBED keresetet nyújtott be ennek a határozatnak a megsemmisítése iránt.
27. Az Elsőfokú Bíróság az ARBED kontra Bizottság ügyben 1999. március 11‑én hozott ítéletében(11) nagyrészt elutasította ezt a keresetet, mindemellett 10 millió euróra csökkentette a bírság összegét.
28. Az ARBED kontra Bizottság ügyben 2003. október 2‑án hozott ítéletében(12) a Bíróság hatályon kívül helyezte az Elsőfokú Bíróság említett ítéletét, és megsemmisítette a védelemhez való jogának megsértése miatt az ARBED‑et érintő részében a kiindulási határozatot.
29. A határozat e megsemmisítését követően a Bizottság a kiindulási határozat tárgyát képező versenyellenes magatartásokat célzó új eljárás megindítását határozta el. 2006. március 8‑án a Bizottság kifogásközlést intézett az ARBED‑hez, a TradeARBED‑hez, valamint a ProfilARBED‑hez, amelyben tájékoztatta őket arról, hogy a szóban forgó jogsértésekre tekintettel az egyetemleges felelősségüket megállapító határozat elfogadását tervezi, amelyre a felperesek 2006. április 20‑án válaszoltak.
30. 2006. november 8‑án a Bizottság elfogadta a vitatott határozatot, amelynek 1. és 2. cikke értelmében:
„1. cikk
Az [ARBED‑ből, a TradeARBED‑ből és a ProfilARBED‑ből] álló vállalkozás az ESZAK‑Szerződés 65. cikke (1) cikkének megsértésével számos olyan megállapodásban és összehangolt magatartásban vett részt, amelyek célja vagy hatása árrögzítés, kvótaelosztás és nagymértékű információcsere volt az acélgerendák közösségi piacán. Az így alkotott vállalkozásnak az e jogsértésekben való részvétele 1988. július 1‑je és 1991. január 16‑a között állapítható meg.
2. cikk
Az [ARBED‑del, a TradeARBED‑del és a ProfilARBED‑del] szemben egyetemlegesen 10 millió euró összegű bírság kerül kiszabásra az 1. cikkben említett jogsértésekre tekintettel.”
III – Az Elsőfokú Bíróság előtti kereset és a megtámadott ítélet
31. Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2006. december 27‑én benyújtott keresetlevelével keresetet nyújtott be a vitatott határozat ellen az ESZAK‑Szerződés 33. és 36. cikke, valamint az EK 229. cikk és EK 230. cikk alapján.
32. Ezek a vállalkozások négy jogalapra hivatkoznak.
33. Az Elsőfokú Bíróság elutasította az első jogalapot, amellyel a vállalkozások arra hivatkoztak, hogy a vitatott határozatnak nincs jogalapja, és hogy a Bizottság hatáskörrel való visszaélést követett el. Úgy ítélte meg, hogy az 1/2003 rendelet 7. cikkének (1) bekezdését és 23. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azok alapján a Bizottság jogosult megállapítani és szankcionálni a vállalkozások között 2002. július 23‑át követően az ESZAK‑Szerződés tárgyi és időbeli hatálya alá tartozó ágazatokban megvalósult kartelleket. E tekintetben az Elsőfokú Bíróság emlékeztetett arra, hogy a közösségi szerződések egyedi jogrendet hoztak létre, és hogy az ESZAK‑Szerződés és az EK‑Szerződés közös célra irányul, vagyis a szabad verseny rendszerének fenntartására. Rámutatott arra is, hogy egy, a tagállamok jogrendszereiben közös elvnek megfelelően jogszabályváltozás esetén az uniós jogalkotó ellenkező szándéka hiányában biztosítani kell a jogi struktúrák folyamatosságát.
34. Az Elsőfokú Bíróság elutasította a jogsértések betudhatóságával kapcsolatos szabályok megsértésére alapított második jogalapot is. Úgy ítélte meg, hogy különösen a Bizottság arra irányuló elemzésében, hogy a TradeARBED által elkövetett jogsértésért való felelősséget az ARBED‑nek és jogutódjának, a ProfilARBED‑nek tudta be, nem alkalmazta tévesen a jogot, és a bizonyítékok mind az ARBED‑nek a TradeARBED magatartása feletti meghatározó befolyását, mind e befolyás tényleges alkalmazását megerősítették.
35. Az eljárásjogi elévülés szabályainak megsértésére alapított harmadik jogalap tekintetében az Elsőfokú Bíróság elutasította ezt az állítólagos sérelmet az ARBED vonatkozásában, mivel úgy ítélte meg, hogy a vitatott határozatot az Elsőfokú Bíróság és a Bíróság előtti első eljárásban a határidők nyugvása miatt mind az ötéves, mind a tízéves elévülési időn belül hozták meg. Ezzel szemben, mivel úgy találta, hogy az említett nyugvásnak csak inter partes és nem erga omnes hatálya volt, az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a ProfilARBED és a TradeARBED tekintetében a tízéves elévülési idő lejárt, következésképpen az őket érintő részben megsemmisítette a vitatott határozatot.
36. Végül az Elsőfokú Bíróság elutasította az ARBED védelemhez való jogának megsértésére alapított negyedik jogalapot. Úgy ítélte meg, hogy az ARBED elmulasztotta meghatározni, hogy a közigazgatási eljárás időtartama miben akadályozta a védelemhez való joga gyakorlásában.
37. A fentiek alapján az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélettel megsemmisítette a vitatott határozatot a ProfilARBED‑et és a TradeARBED‑et érintő részében, ezt meghaladó részében a keresetet mint megalapozatlant elutasította.
IV – A Bíróság előtti eljárás
38. Az ARBED és a Bizottság a Bíróság Hivatalához 2009. június 8‑án, illetve 15‑én benyújtott beadványával fellebbezést terjesztett elő a megtámadott ítélet ellen. A Bizottság által benyújtott fellebbezésre válaszbeadványában a ProfilARBED és a TradeARBED csatlakozó fellebbezést nyújtott be.
39. A Bíróság elnöke a 2009. szeptember 10‑i végzésével a szóbeli szakasz lefolytatása, valamint az ítélethozatal céljából egyesítette ezeket az ügyeket.
V – Előzetes észrevételek
40. E fellebbezések vizsgálatához előzetesen emlékeztetni kell a versenyjogi szabályok végrehajtásához kapcsolódó eljárás természetére.
41. Bár ez az eljárás nem tartozik a szűkebb értelemben vett büntetőjog területére, azonban mégis kvázi büntetőjogi jellegű. Az 1/2003 rendelet 23. cikkében található szankciók ugyanis jellegüknél és jelentőségüknél fogva a büntetőjogi szankcióhoz hasonlóak, és a Bizottság – nyomozati, vizsgálati és határozathozatali feladataira tekintettel – a vállalkozásokkal szemben mindenekelőtt büntető módon lép fel. Véleményem szerint az említett eljárás tehát a „büntetőjog területére” tartozik az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló egyezmény(13) 6. cikkének (1) bekezdése értelmében, és következésképpen rendelkeznie kell az e rendelkezés büntetőjogi részében meghatározott garanciákkal(14) .
42. Ez az álláspont megtalálható az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatában is. Ez utóbbi három feltételt tesz szükségessé annak megállapításához, hogy valamely vád a büntetőjog területére tartozik‑e, így a jogsértés belső jogi minősítését, a szankció megtorló és elrettentő jellegét, valamint a szankció szigorúságának mértékét, amellyel alapesetben az érintett személy sújtható(15) . Az első feltétel csupán formális és relatív értékkel bír, míg a második kettő vagylagos(16) . Az Emberi Jogok Európai Bírósága számos közigazgatási szankció(17) tekintetében alkalmazta ezt az érvelést, amelyek között a nemzeti versenyhatóságok által kiszabott szankciók is szerepelnek(18) . Figyelembe véve ugyanis a versenyjog célkitűzését (a gazdasági közrend védelmét), a szankciók jellegét (egyszerre megelőző és büntető, a kár megtérítésének bármilyen szándéka nélkül), és ezek jelentőségét (nagy összegű pénzbüntetés), ezeknek az eljárásoknak az Emberi Jogok Európai Bírósága szerint meg kell felelniük az EJEE 6. cikkében foglalt garanciáknak.
43. A Bíróság ítélkezési gyakorlata követi ezt az irányt. A versenyjogi eljárások sajátosságai által meghatározott ezen megközelítés a büntetőjog alapvető elveit és az EJEE 6. cikkében foglalt alapvető garanciákat alkalmazza. Ennek megfelelően a Bizottság kontra Anic Partezipazioni(19) ügyben hozott ítéletben a Bíróság elfogadta a személyes felelősség elvének a versenyjog szabályaira való alkalmazhatóságát(20) . Ezt követően a Hüls kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében(21) a Bíróság az EJEE 6. cikkének (2) bekezdésében foglalt ártatlanság vélelmére hivatkozott. Ebben az ügyben az uniós bíróság úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó jogsértés természetére, valamint az ahhoz kapcsolódó szankciók természetére és szigorúságának mértékére tekintettel az ártatlanság vélelmét alkalmazni kell a vállalkozásokra vonatkozó versenyjogi szabályok megsértése miatt indított olyan eljárásokban is, amelyekben bírság vagy kényszerítő bírság szabható ki(22) .
44. Végül emlékeztetni kell arra, hogy a Van Landewyck és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet(23) 81. pontjában a Bíróság kimondta, hogy bár nem minősíthető az EJEE 6. cikke értelmében „bíróságnak”, a Bizottság köteles tiszteletben tartani az uniós jogban előírt eljárási garanciákat. Vitathatatlannak tartom, hogy az Európai Unió Alapjogi Chartája(24) tartalmazza többek között a szóban forgó eljárásjogi garanciákat, és ezek nyilvánvalóan kötelezőek a Bizottságra nézve is.
45. Ezek a tényezők elégségesen bizonyítják, hogy e fellebbezéseknek a vizsgálata keretében különös figyelmet kell fordítani a Charta 47–49. cikkében, valamint az EJEE 6. cikkében foglalt alapvető garanciák betartására.
VI – A Bizottság által a C‑216/09. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezésről
46. A jelen ügy elemzését a Bizottság által benyújtott fellebbezés vizsgálatával kezdem. Ez ugyanis, mivel csak egyetlen, az elévülés szabályainak értelmezésére alapított jogalapra hivatkozik, feltétele a ProfilARBED és a TradeARBED által benyújtott fellebbezés vizsgálatának.
47. Fellebbezésében a Bizottság azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot a 715/78 határozat 3. cikkében és az 1/2003 rendelet 25. cikkének (6) bekezdésében foglalt, az elévülés nyugvására vonatkozó szabályok értelmezésével kapcsolatban.
48. A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság ugyanis úgy ítélte meg, hogy az elévülésnek az említett rendelkezésekben szabályozott nyugvása csak a kérelmező vállalkozás, vagyis az ARBED tekintetében következett be. Ennélfogva az Elsőfokú Bíróság ebből arra a következtetésre jutott, hogy a tények a ProfilARBED és a TradeARBED tekintetében elévültek.
A – A felek kérelmei
49. A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet a Bizottság által a ProfilARBED‑re és a TradeARBED‑re kiszabott bírságokat megsemmisítő részében, utasítsa el az említett vállalkozások által benyújtott fellebbezéseket, valamint kötelezze azokat a költségek viselésére.
50. A fellebbezésre adott válaszbeadványukban a ProfilARBED és a TradeARBED azt kérik, hogy a Bíróság hagyja helyben a megtámadott ítéletet a Bizottság által velük szemben kiszabott bírságokat megsemmisítő részében. Ezenkívül csatlakozó fellebbezést nyújtanak be arra az esetre, ha a Bíróság a Bizottságnak ad igazat.
B – Az elévülés nyugvására vonatkozó szabály értelmezésével kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított egyetlen jogalapról
51. A kérdés az, hogy ha keresetet nyújtanak be az uniós bírósághoz, az elévülés nyugvása relatív hatályú‑e, vagyis csak a kérelmezőre nézve következik be (ez az Elsőfokú Bíróság álláspontja, amely azonos a ProfilARBED és a TradeARBED álláspontjával), vagy erga omnes hatályú, amely esetben az elévülés nyugvása az eljárás során a jogsértésben részt vevő valamennyi vállalkozásra nézve bekövetkezik függetlenül attól, hogy azok nyújtottak‑e be keresetet, vagy sem (a Bizottság álláspontja). Az elévülés megszakadásával kapcsolatos kifejezett szabályokkal ellentétben a 715/78 határozat 2. cikke és az 1/2003 rendelet 25. cikkének (6) bekezdése nem rendelkezik erről a kérdésről.
52. Ez a kérdés azonos azzal, amely a fent hivatkozott ThyssenKrupp Nirosta kontra Bizottság ügyben felmerült, amellyel kapcsolatban emlékeztetek arra, hogy abban szintén én ismertetek indítványt. A Bíróságnak először erről a pontról kell határoznia.
1. A megtámadott ítélet
53. A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy az elévülés nyugvását megszorítóan kell értelmezni, mivel kivételt jelent az ötéves elévülés elve alól. Ezenkívül rámutatott, hogy szükségtelen erga omnes hatályt tulajdonítani ennek a nyugvásnak, mivel a nyugvás definíció szerint olyan helyzetre vonatkozik, amelyben a Bizottság már hozott határozatot. Végül az Elsőfokú Bíróság rámutatott arra, hogy a Bizottság kontra AssiDomän Kraft Products és társai ügyben hozott ítéletben(25) foglaltaknak megfelelően a bírósági eljárásoknak relatív hatálya van, amivel főszabály szerint ellentétes az, hogy valamely vállalkozás által egy határozat ellen benyújtott kereset hatással legyen e határozat más címzettjeire is.
2. A felek főbb érvei
54. A Bizottság úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság a 715/78 határozat 2. cikke (3) bekezdésének és 3. cikkének téves szó szerinti és túlzottan megszorító értelmezését veszi alapul. Ez az értelmezés nemcsak a Bíróságnak a Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében(26) képviselt teleologikus értelmezéssel áll ellentétben, hanem az in rem megközelítéssel is, amelyet az Európai Unió Tanácsa a 2988/74 rendelet előkészítő munkái során(27) kialakított.
55. Egyébként a Bizottság vitatja a fent hivatkozott Bizottság kontra AssiDöman Kraft Products és társai ügyben hozott ítéletre történő hivatkozást, amelyben a Bíróság megerősítette, hogy a megsemmisítés relatív hatályú. Ennek az ítéletnek a logikája nem alkalmazható az olyan határozatokra, mint például a vizsgálati cselekmények, amelyek vitatása következtében az elévülés megszakad vagy nyugszik.
56. A végleges határozatokkal ellentétben az ilyen intézkedések megsemmisítése hatással lehet arra, hogy a Bizottság folytatni tudja az eljárást a jogsértésben részt vevő valamennyi vállalkozással szemben, még akkor is, ha ezeket az intézkedéseket formálisan csak egy vállalkozáshoz intézték. Ennélfogva az említett ítéletnek az elévülés nyugvására való alkalmazása ártana a versenyjog megfelelő végrehajtásának, míg az erga omnes hatályt fenntartó értelmezés elősegítené annak hatékony érvényesülését.
57. A Bizottság kifejti, hogy a megtámadott ítélet arra kötelezné, hogy ha valamely társaság vitat egy neki címzett vizsgálati cselekményt, a többi érintett vállalkozással szemben folytassa a vizsgálatot, és végleges határozatában a végleges határozat megsemmisítésének terhe mellett olyan dokumentumokat használjon fel, amelyek jogszerűsége kérdéses. Mivel ugyanis a többi vállalkozással szemben tart az elévülési idő, nem várhatná meg a vizsgálati cselekménnyel kapcsolatos bírósági eljárás kimenetelét.
58. Ezenkívül a Bizottság úgy véli, hogy a megtámadott ítélet megkönnyíti a bírság megfizetésének az elkerülését. Amelyik vállalkozással szemben ugyanis az elévülés nyugszik, az átszervezés tárgyát képezhetné, illetve javait átruházhatná egy másik társaságra, amely lehetővé tenné a csoport számára a bírság megfizetésének elkerülését.
59. A ProfilARBED és a TradeARBED úgy véli, hogy az ugyanazon határozatban egymást követő két cikk megszövegezése közötti különbség nem értelmezhető máshogyan, mint ami a jogalkotó arra vonatkozó szándékos és tudatos döntését tükrözi, hogy megkülönböztesse az elévülés megszakadásának és nyugvásának hatásait.
60. Az elévülés szabályainak célja, hogy biztosítsa a Bizottság számára nem a jogalanyok szankcionálásának, hanem – a jogbiztonság általános elvének alkalmazásával – a jogalanyok védelmének a jogát, ha már egy bizonyos idő eltelt. Ennélfogva amennyiben valamely általános jogelvtől eltérnek, az elévülés megszakadását és nyugvását, amint azt az Elsőfokú Bíróság is hangsúlyozta, megszorítóan, tehát a vállalkozás számára kedvező módon kell értelmezni.
61. E tekintetben a ProfilARBED és a TradeARBED rámutat, hogy a kiindulási határozat csak az ARBED‑re vonatkozott, és ebből arra következtetnek, hogy az általuk nem megtámadható aktus. Ebből az következik, hogy anélkül, hogy a 715/78 határozat 3. cikkének és az 1/2003 rendelet 25. cikke (6) bekezdésének erga omnes hatályáról határozni kellene, rájuk nézve nem teljesülnek az elévülés nyugvása alkalmazásának feltételei.
62. Még ha feltételezhető is, hogy a kiindulási határozat általuk megtámadható aktus volt, a ProfilARBED és a TradeARBED úgy vélik, hogy a bírósági eljárások inter partes hatályával ellentétes, hogy az ARBED által benyújtott fellebbezés hatással legyen a helyzetükre. Emellett a ProfilARBED és a TradeARBED úgy véli, hogy a vizsgálati cselekmények olyan előkészítő, nem megtámadható aktusok, amelyek tekintetében tehát a nyugvás kérdése nem merül fel. Még ha feltételezhető is, hogy vannak megtámadható vizsgálati cselekmények, az ilyen keresetek következtében nem szakad félbe a vizsgálati eljárás. A Bizottságnak végig lehetősége van az eljárási hibák kijavítására. Következésképpen még ilyen esetben sem igazolná semmi a nyugvás szabályainak erga omnes hatályát.
63. A bírság megfizetésének megkerülésére vonatkozó állítólagos lehetőségekkel kapcsolatban a ProfilARBED és a TradeARBED emlékeztet a versenyellenes magatartások betudhatóságával kapcsolatos ítélkezési gyakorlatra, amely lehetővé teszi, hogy a jogsértésért való felelősséget – az elévüléssel kapcsolatos jogokat is beleértve – valamely másik vállalkozásra ruházzák át.
64. Végül a ProfilARBED és a TradeARBED rámutat arra, hogy a 2988/74 rendelet nem alkalmazható a jelen ügyre, és úgy vélik, hogy a jogbiztonság elvének alkalmazásával ennek az előkészítő munkái sem vehetők figyelembe, mivel azokat semmilyen módon nem tették közzé, és azokat a 2988/74 rendelet szövegében sem említik.
3. Álláspontom
65. Mielőtt az egyetlen jogalapot megvizsgálom, szükséges néhány előzetes megjegyzést tenni az elévülési szabályoknak a versenyjogi jogvitákban érvényesülő természetével és hatályával kapcsolatosan.
a) Az előzetes észrevételek
66. Az eljárásjogi elévülés jogunk egyetemes és alapvető elve. Úgy lehet meghatározni, mint a további büntetőeljárás kizárásának a jogsértés elkövetésétől számított bizonyos időtartam eltelte miatti okát. Főszabályként minden jogsértésre alkalmazni kell, még a legsúlyosabbakra is, az emberiség elleni bűncselekmény kivételével, amelyek a nemzetközi követelményeknek megfelelően nem évülnek el. Az elévülési idő lejártával kizárt a további büntetőeljárás, és a jogsértésben résztvevőkkel szemben már semmilyen eljárás nem folytatható.
67. Az elévülés a társadalmi béke létrehozását célozza, és a jogbiztonság közös vágyára nyújt választ. A Falck és Acciaierie di Bolzano kontra Bizottság ügyben 2002. szeptember 24‑én hozott ítéletében(28) a Bíróság az elévüléssel kapcsolatban megerősítette, hogy „a jogbiztonság alapvető követelményének mondana ellent, ha a Bizottság bármeddig késlekedhetne jogkörének gyakorlásával”, és hogy feladatának ellátásához előre rögzíteni kell az elévülési időt(29) . Az elévülés klasszikusan többféleképpen igazolható. Először is, idővel a büntetés veszít céljából a jogsértés által a közrendben okozott zavar fokozatos eltűnésével. Továbbá az érintett személyek és vállalkozások érdekei védelmének szellemében bizonyos idő elteltével nehezebb megőrizni vagy megállapítani a jogsértés bizonyítékait. Végül és mindenekelőtt az elévülés lehetővé teszi az eljárásért felelős hatóságok passzivitásának, tétlenségének vagy hanyagságának szankcionálását, és elősegíti a jogsértések elkövetőinek ésszerű időn belüli elítélését.
68. Ami a versenyjogi jogsértéseket illeti, az elévülési idő a 715/78 határozat 1. cikkének és az 1/2003 rendelet 25. cikke (1) és (2) bekezdésének értelmében a jogsértés megszűnésének utolsó napjától számítva öt év elteltével jár le. Mindazonáltal e határozat 2. cikkének (1) bekezdése értelmében és e rendelet 25. cikkének (3) bekezdése értelmében ezt az elévülési időt megszakítja a Bizottság által a jogsértés tekintetében vizsgálat vagy eljárás céljából tett bármilyen intézkedés. Ez a megszakadás visszamenőlegesen semmissé teszi a már eltelt időszakot, és az új időszak számításának kezdő pontját jelenti. Ezenkívül az említett határozat 2. cikkének (2) bekezdésében és az említett rendelet 25. cikkének (4) bekezdésében a félbeszakadás a „jogsértésben részt vevő” összes vállalkozásra nézve bekövetkezik.
69. Emellett a 715/78 határozat 3. cikkének és az 1/2003 rendelet 25. cikkének (6) bekezdése értelmében az elévülés nyugszik, ha bírósági eljárás van folyamatban. Ebben az esetben az elévülési idő átmenetileg nem telik.
70. Végül az uniós jogalkotó e határozat 2. cikkének (3) bekezdésében és e rendelet 25. cikkének (5) bekezdésében úgy rendelkezett, hogy az elévülés legkésőbb tíz év elteltével lejár, ha a Bizottság nem szabott ki bírságot. Hozzáteszi mindazonáltal, hogy ez az időszak meghosszabbodik azzal az időszakkal, ameddig az elévülés nyugszik.
b) Az elévülés nyugvásának relatív vagy abszolút hatályáról
71. Amint azt a Bizottság állítja, és a fent hivatkozott ThyssenKrupp Nirosta kontra Bizottság ügy keretében kifejtettekkel azonos okoknál fogva úgy vélem, hogy az elévülés nyugvásának a bírósági eljárás során a jogsértésben részt vevő valamennyi vállalkozás tekintetében be kell következnie, függetlenül attól, hogy nyújtottak‑e be keresetet, vagy sem.
72. Nem értek tehát egyet az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítéletben kialakított állásponttal, mégpedig három okból.
73. Először is, ez az álláspont nem veszi figyelembe az elévülés objektív jellegét. Az elévülés ugyanis kizárólag a tényekhez kapcsolódik. Olyan valós jellege van, amely a szóban forgó személyektől független. Így amikor a Bizottság által megindítható eljárás lehetősége az elévülés miatt megszűnik, ez a megszűnés a szóban forgó tények összességét érinti, és minden résztvevőnek kedvező.
74. Ami az elévülés megszakadását illeti, az a 715/78 határozat 2. cikkének (2) bekezdéséből, valamint az 1/2003 rendelet 25. cikkének (4) bekezdéséből teljesen egyértelműen következik, mivel kimondják, hogy az elévülés megszakadása a jogsértésben részt vevő valamennyi vállalkozásra és vállalkozások társulására nézve bekövetkezik. E határozat 3. cikkének, valamint e rendelet 25. cikke (6) bekezdésének a szövege az elévülés nyugvásával kapcsolatban általánosabb, és nem fejti ki ezt a kérdést. Mindazonáltal jogszabályi rendelkezés hiányában úgy vélem, hogy az elévülés megszakadása és az elévülés nyugvása hatásainak azonosnak kell lenniük. Mindkettő kivételt képez az elévülés alól. Mivel ez objektív, a megszakadásnak és a nyugvásnak is magukra a tényekre kell vonatkoznia. Ez annál is inkább így kell, hogy legyen, mivel összetett, folyamatos és főként kollektív jogsértéssel állunk szemben.
75. Másodszor, az Elsőfokú Bíróság által kialakított megoldásnak ártalmas következménye lehet. Az elévülés nyugvásának relatív hatálya ténylegesen ahhoz vezethet, hogy a Bizottság többé nem indíthat eljárásokat a tévesen kihagyott vállalkozás ellen, mivel ez az eljárás elévülhetett.
76. Harmadszor, a jelen ügyre alkalmazva ez a megoldás abból kiindulva is kifogásolható, hogy az ARBED, mivel a TradeARBED felett irányítási jogkört gyakorol, azzal egy gazdasági egységet alkot, következésképpen felelős az utóbbi által elkövetett jogsértésekért. Márpedig az Elsőfokú Bíróság szerint a tények a jogsértést ténylegesen elkövető TradeARBED tekintetében elévültek, nem évültek azonban el az azokért felelős társaság, vagyis az ARBED tekintetében.
77. Nem látom tehát okát, hogy bármilyen, mesterségesnek tűnő különbséget kellene tenni az egyik vagy másik hatásai között a jogsértésben részt vevő vállalkozások tekintetében.
78. Következésképpen úgy vélem, hogy a 715/78 határozat 3. cikkét és az 1/2003 rendelet 25. cikkének (6) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az elévülés bírósági eljárás miatti nyugvásának a jogsértésben részt vett összes vállalkozás tekintetében be kell következnie, függetlenül attól, hogy nyújtottak‑e be keresetet azzal kapcsolatban, vagy sem.
79. A jelen ügyre alkalmazva ez azt jelenti, hogy a TradeARBED tekintetében az elévülés nem járt le, amely számomra koherensebbnek tűnik a betudhatóságnak a jelen ügyre alkalmazott szabályaira tekintettel. Ez azt is jelenti, hogy a tények nem évültek el a ProfilARBED tekintetében sem, feltéve mindamellett, hogy ezt a vállalkozást úgy lehet tekinteni, mint amely „részt vett a jogsértésben”(30) .
80. Következésképpen úgy vélem, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy az elévülés nyugvása csak azon vállalkozás – vagyis az ARBED – tekintetében következik be, amely a megsemmisítés iránti keresetet benyújtotta.
81. Ezekre a tényezőkre tekintettel azt indítványozom a Bíróságnak, hogy az elévülés nyugvásával kapcsolatos szabály téves értelmezésére alapított egyetlen jogalapot nyilvánítsa megalapozottnak.
c) Következtetés
82. Mindezekre a megfontolásokra tekintettel, azt javaslom, hogy a Bíróság fogadja el a Bizottság által a C‑216/09. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezést, és helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet abban a részében, amelyben az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy az elévülés nyugvása csak az ARBED tekintetében következett be.
83. A felek által benyújtott iratoknak megfelelően indítványozom, hogy a Bíróság egyesítse a ProfilARBED és a TradeARBED által a C‑216/09. P. sz. ügyben benyújtott csatlakozó fellebbezéseket az ARBED által a C‑201/09. P. sz. ügyben elsődlegesen benyújtott fellebbezéssel.
VII – Az ARBED által a C‑201/09. P. sz. ügyben elsődlegesen benyújtott fellebbezésről, valamint a ProfilARBED és a TradeARBED által a C‑216/09. P. sz. ügyben benyújtott csatlakozó fellebbezésekről
84. Fellebbezéseikben az ARBED, a ProfilARBED és a TradeARBED (a továbbiakban: ARBED‑csoport) azt kérik, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, és kötelezze a Bizottságot a kétfokú eljárás költségeinek viselésére.
85. Az ARBED által benyújtott fellebbezésre adott válaszbeadványában, valamint a ProfilARBED és a TradeARBED által benyújtott csatlakozó fellebbezésekre adott válaszában a Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezéseket, és kötelezze az ARBED‑csoportot a költségek viselésére.
86. Az ARBED‑csoport négy, lényegében azonos jogalapra hivatkozik(31) . Ezeket a vitatott határozat jogalapjának hiányára, a vállalatcsoport esetében alkalmazandó, a versenyellenes magatartás betudhatóságára vonatkozó szabályok megsértésére, az elévülés szabályainak téves értelmezésére, és végül a védelemhez való joguk értékelésével kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapították.
A – A vitatott határozat jogalapjának hiányára alapított első jogalapról
87. Az ARBED‑csoport lényegében azt állítja, hogy a Bizottság az ESZAK‑Szerződés 2002. július 23‑i lejárta következtében elveszítette azt a hatáskörét, hogy az ESZAK 65. cikk megsértéséért bírságot szabjon ki, és nincs olyan jogszabály, amely alapján ez az intézmény alkalmazhatná ezt a rendelkezést.
1. A felek főbb érvei
88. Az első jogalap három részre oszlik, amelyeket először az ESZAK 97. cikk megsértésére, másodszor a 1/2003 rendelet megsértésére, harmadszor az indokolási kötelezettség megsértésére alapítottak.
a) Az ESZAK 97. cikk megsértésére alapított első részről
89. Az ARBED‑csoport rámutat, hogy az ESZAK 97. cikk kimondja, az ESZAK‑Szerződés 2002. július 23‑án lejár, és hogy a vitatott határozatot, amelyet az ESZAK 65. cikkre alapítottak, 2006. november 8‑án hozták meg. Azzal, hogy az Elsőfokú Bíróság jogosnak ítélte, hogy a szóban forgó magatartások ellen az ESZAK 65. cikk alapján folytattak eljárást, megsértette az ESZAK 97. cikket, és nem válaszolt a jogalap hiányával kapcsolatos érveire.
90. Az ARBED álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a közösségi szerződések egyedi jogrendet hoztak létre. Az EK 305. cikk (1) bekezdése szerint az ESZAK‑Szerződés különleges, az EK‑Szerződés által meghatározott általános szabályoktól eltérő rendszert képez, és az, hogy az ESZAK‑Szerződés jogi keretét felváltotta az EK‑Szerződés jogi kerete, azzal járt, hogy 2002. július 24‑től megváltoztak az alkalmazandó jogalapok, eljárások, valamint anyagi jogi szabályok. Az intézmények azon kötelezettsége, hogy a különböző szerződéseket koherens módon értelmezzék, csak a maguk a szerződések által meghatározott korlátoknak a tiszteletben tartásával valósítható meg, amit maguk a szerződések meghatároznak, és ekképpen nem vezetheti az intézményeket arra, hogy egy olyan szerződési rendelkezést, amelynek lejárta 2002. július 23‑ra volt előírva, ezen időpontot követően fenntartsanak.
91. A Klomp‑(32) és Lucchini‑ügyben(33) hozott ítéletek, amelyekre az Elsőfokú Bíróság érvelését alapítja, nem változtatnak ezen a következtetésen. Az előbbi ítélet ugyanis az elsődleges közösségi jognak a fúziós szerződés következtében végreajtott módosítására, és nem egy szerződés lejártára vonatkozik, míg az utóbbi az ESZAK‑Szerződés alapján, még annak lejárata előtt, nem pedig azt követően hozott határozatot érint.
92. A Bizottság vitatja ezeket az érveket. Többek között az EK‑, ESZAK‑ és Euratom‑Szerződések által létrehozott jogrend egységes jellegét hangsúlyozza. Ez a jogrend közös célokkal, közös jogalanyokkal, közös normákkal és eljárásokkal, valamint közös intézményekkel jellemezhető. Különösen az ESZAK 65. cikk és az EK 81. cikk biztosít a Bíróság felülvizsgálata mellett hatáskört a Bizottságnak. Rámutat arra is, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében az ESZAK‑ és az EK‑Szerződés rendelkezései integráns részét képezik a közösségi jognak, amelynek alkalmazásakor el kell kerülni az inkoherenciát, és az ESZAK‑ és az Euratom‑Szerződést az EK‑Szerződésre tekintettel közös alapelvek alapján kell értelmezni. Ítélkezési gyakorlatában a Bíróság ugyanis megállapította, hogy az ESZAK‑ és az EK‑Szerződésben foglalt, a kartelleket tiltó anyagi jogi szabályok lényegében azonosak, és az EK 81. cikkhez kapcsolódó ítélkezési gyakorlatot alkalmazta az ESZAK 65. cikk (1) bekezdésére is.
93. Az EK 305. cikk (1) bekezdésére tekintettel az uniós bíróságok mindig úgy ítélték meg, hogy egyrészt az ESZAK‑Szerződés az egységes jogrenden belül a saját különös területén lex specialisnak minősül, másrészt, hogy amennyiben az adott kérdésekről az ESZAK‑Szerződés nem rendelkezik, úgy azokra lex generalisként az ESZAK‑Szerződés hatálya alá tartozó termékek esetében is az EK‑Szerződést lehet alkalmazni. Így mivel az EK‑Szerződés szubszidiárius rendszerként alkalmazható volt az ESZAK‑Szerződés hatályának egész időtartama alatt, annak lejártakor az előbbi „került az első helyre” e különös terület tekintetében is. A kartellek jogában az ESZAK 65. cikkben foglalt tilalmak és szankciók megszakítás nélkül érvényben maradnak az EK 81. cikkben foglalt tilalmak és szankciók által.
94. A Bizottság úgy véli, hogy bár az ESZAK‑Szerződés anélkül járt le, hogy létrehoztak volna egy átmeneti rendszert a kartellekkel kapcsolatos ügyekre vonatkozóan, ebből nem lehet arra következtetni, hogy a tagállamok szándéka az volt, hogy kizárják az ESZAK‑Szerződés hatálya alatt létrejött kartelleket az ESZAK 65. cikk alkalmazása alól, kizárólag azon az alapon, hogy azokat csak a Szerződés lejártát követően fedezték fel, vagy azokkal kapcsolatban csak később indítottak eljárást. Az elsődleges jogon alapuló átmenet esetében ugyanis nem szükséges átmeneti szabályozó rendszert kialakítani, mivel a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően elegendő az általánosan elfogadott értelmezési elveket alkalmazni a rendelkezések időbeli hatályának megállapításához, figyelembe véve azok célját és összefüggéseit.
95. A Bizottság álláspontja szerint ezek a rendelkezések azt követelik meg, hogy a tilalommal érintett tényekre a jogsértés időpontjában hatályos anyagi jogot kell alkalmazni. Az a tény, hogy az ESZAK 65. cikkének (1) bekezdése elsődleges volt az EK 81. cikkel szemben, bár a kifogásolt magatartás az EK 81. cikk alapján is jogsértésnek minősült, a Bizottság büntető hatáskörének folytonossága mellett szól. Utóbbi úgy véli, hogy azokkal a szankciókkal kapcsolatban, amelyeket ma az EK 81. cikk és az 1/2003 rendelet alapján lehet kiszabni, az ESZAK 65. cikk (1) bekezdése tekintetében az enyhébb büntetés visszaható hatályú alkalmazásának elvét is figyelembe kell venni.
96. A Bizottság hangsúlyozza, hogy az eljárások folytatásának és a szankciók kiszabására vonatkozó hatáskör gyakorlásának hiánya megfosztaná az ESZAK 65. cikk (1) bekezdését – amely a közösségi jog alapvető rendelkezése és a Közösség feladatainak ellátásához elengedhetetlen – annak hatékony érvényesülésétől, és igazolás nélkül amnesztiát adna olyan cselekményeknek, amelyek az ESZAK‑Szerződés hatálya alatt következtek be, és tiltottak voltak. Még a tagállamok sem indíthatnának eljárásokat. Emellett egy ilyen akadály megsérti azt az alapvető elvet, amely szerint a bírósági eljárás során az eljárást onnan kell tudni folytatni, ahol az eljárási hibát elkövették. Márpedig a Bizottság álláspontja szerint semmi sem enged arra következtetni, hogy a tagállamok ilyen amnesztiára és a folytonosság megszakadására törekedtek volna egy olyan területen, ahol mindig is létezett közösségi politika.
b) Az 1/2003 rendelet megsértésére alapított második részről
97. Az ARBED‑csoport úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság azzal, hogy a Bizottság hatáskörét az 1/2003 rendeletre alapította, hatáskörrel való visszaélést követett el, és nem válaszolt az érveire. Rámutat, hogy ezt a rendeletet az ESZAK‑Szerződés lejártát követően fogadták el, és úgy véli, hogy annak 4. cikkére és az ESZAK‑Szerződés említésének teljes hiányára tekintettel a Bizottságnak csak az EK 81. és EK 82. cikk megsértésével kapcsolatos eljárások folytatására biztosít hatáskört.
98. Még ha az 1/2003 rendelet az ESZAK 65. cikk (1) bekezdésének megsértése miatti szankciók kiszabására hatalmazná is fel a Bizottságot, ezzel megsértené az ESZAK‑Szerződést, mivel egyedül az EK‑Szerződés alapján kívánja módosítani az ESZAK‑Szerződést. Az ítélkezési gyakorlatból ugyanis kiderül, hogy a különböző szerződések anyagi jogi szabályainak koherens értelmezése nem befolyásolja a különböző intézményeknek e szerződések által biztosított hatásköröket, mivel az egyes szerződések keretében az intézmények kizárólag azokat a hatásköröket gyakorolhatják, amelyeket az adott szerződés rájuk ruházott.
99. Az ARBED‑csoport szerint az Elsőfokú Bíróság megközelítése oda vezet, hogy hatáskört biztosít a Tanácsnak egyrészt arra, hogy eldöntse, melyek az ESZAK 65. cikk végrehajtására hatáskörrel rendelkező hatóságok, jóllehet ezt a hatáskört az ESZAK‑Szerződés megalkotói gyakorolták, másrészt arra, hogy megváltoztassa az ESZAK‑Szerződés által a Bizottságnak biztosított hatáskör természetét, mivel az az ESZAK 65. cikk alapján kizárólagos volt, míg az 1/2003 rendelet alapján az a nemzeti versenyhatóságokkal és nemzeti bíróságokkal párhuzamos hatáskör lenne.
100. Az Elsőfokú Bíróságnak a jogszabály időbeli hatályával kapcsolatos értelmezése tehát sérti az egyes szerződések jogi azonosságát és jogszabályok hierarchiájára vonatkozó szabályokat. Ezenkívül az Elsőfokú Bíróság összekeverte az eljárásjogi szabályt, az anyagi jogi szabályt és a hatáskör telepítését. Az ítélkezési gyakorlatból kiderül egyrészt, hogy valamely intézmény hatáskörének a kérdése megelőzi az alkalmazandó anyagi jogi és eljárásjogi szabályok kérdését, másrészt pedig, hogy a közösségi intézményt az adott aktus meghozatalára felhatalmazó jogalapnak az aktus elfogadása időpontjában hatályosnak kell lennie.
101. A Bizottság úgy véli, hogy jogosan alapította a vitatott határozatot az ESZAK 65. cikk (1) bekezdésére, mivel a jogsértést annak hatálya alatt követték el, és e szerződésnek elsőbbsége volt az EK‑Szerződéssel szemben. Ezenkívül, mivel ugyanez a rendelkezés mondta ki a tilalmat a jogsértés időpontjában, és mivel az EK 81. cikk ugyanezt a tilalmat tartalmazza, a nulla poena sine lege elve nem sérül.
102. Kifejti, hogy az egységes jogrend keretében és az ESZAK‑Szerződés lejártát követően a hatásköröknek a folytonosság figyelembevételével történt átruházása alapján a jogsértések szankcionálására vonatkozó hatáskör és az alkalmazandó eljárás az EK 81. cikk és az 1/2003 rendelet 23. cikke alá tartozik. Ez utóbbi cikk alkalmazandó az ESZAK‑Szerződés hatálya alatt mind a szubszidiárius jelleggel alkalmazandó lex generalis EK 81. cikkel, mind az azonos tartalmú lex specialis ESZAK 65. cikkel szemben elkövetett jogsértésekre. Az 1/2003 rendelet 23. cikkében az EK 81. cikkre található utalás ugyanis a specialitás miatt magában foglalja az ESZAK‑Szerződés 65. cikkét is.
103. Ez a gondolatmenet egyébként a Bizottság álláspontja szerint összhangban van azzal az elvvel, amely szerint a folyamatban levő eljárásokra az azok időpontjában hatályos eljárásjogi szabályokat kell alkalmazni. Ennek az elvnek megfelelően az acélipar területén bekövetkezett jogsértés megállapítására irányuló eljárást és annak szankcionálását az ESZAK‑Szerződés lejárta óta az EK‑Szerződés másodlagos joga szabályozza, anélkül azonban, hogy ez érintené a folyamatban lévő ügyekben az ESZAK 65. cikk (1) bekezdésében foglalt anyagi jogi tilalom alkalmazását.
104. A Bizottság e tekintetben különösen a Bíróság De Haan‑ügyben 1999. szeptember 7‑én hozott ítéletére(34), valamint az Elsőfokú Bíróság Lucchini kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 19‑én hozott ítéletére(35) hivatkozik annak alátámasztására, hogy a jelenleg alkalmazandó eljárásjogi szabályokat együtt lehet és kell alkalmaznia a jogsértés időpontjában hatályos anyagi jogi szabályokkal.
105. Végül a körülmények összességére tekintettel a Bizottság úgy véli, hogy a tagállamoknak nem kellett kifejezetten rá telepíteniük az ESZAK‑Szerződés területén elkövetett jogsértésekkel szembeni eljárások megindításának hatáskörét 2002. július 23‑a után, és semmi nem utal arra, hogy ezt ellenezték volna. Hangsúlyozza, hogy az ESZAK‑Szerződés lejártának következményeivel kapcsolatban több mint tíz évig folytak intenzív tárgyalások a Tanács, az Európai Parlament és a Bizottság között, és átmeneti szabályokat állapítottak meg ott, ahol ez szükségesnek mutatkozott.
c) Az indokolási kötelezettség megsértésére alapított harmadik részről
106. Az ARBED‑csoport azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróságnak a jogalap érvényességére vonatkozó értékelése sérti az indokolási kötelezettséget. Úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság sehol nem válaszolta meg a megsemmisítés iránti keresetben hivatkozott érveket.
2. Álláspontom
a) Az ESZAK 97. cikk és az 1/2003 rendelet megsértésére alapított első és második részről
107. Az első jogalap első két részét együtt kell vizsgálni. Ezzel a két résszel az ARBED‑csoport ugyanis lényegében azt kéri, hogy a Bíróság határozzon arról a kérdésről, hogy az ESZAK‑Szerződés lejárta után a Bizottság megállapíthat‑e és szankcionálhat‑e az ESZAK 65. cikk (1) bekezdésébe ütköző jogsértéseket azáltal, hogy hatáskörét az 1/2003 rendelet rendelkezéseire alapítja, amely, amint arra emlékeztetni kell, az EK 81. cikk végrehajtási rendelete.
108. Ez a kérdés lényegében azonos azzal, amely a fent hivatkozott ThyssenKrupp Stainless kontra Bizottság ügyben hozott ítélet ellen benyújtott fellebbezés keretében, a Bíróság előtt C‑352/09. P. számon jelenleg folyamatban levő eljárásban merül fel, amelyben szintén én ismertetek indítványt.
109. A jelen ügyben csakúgy, mint a fent hivatkozott ThyssenKrupp Nirosta kontra Bizottság ügyben, a Bizottság együtt alkalmazta az ESZAK‑Szerződés és az EK‑Szerződés anyagi jogi és eljárásjogi szabályait(36) annak érdekében, hogy az ESZAK‑Szerződés lejártát követően felrója az ESZAK 65. cikk (1) bekezdésének megsértését. A Bizottság az 1/2003 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésére alapította a jogsértés megállapítását. Ezenkívül e rendelet 23. cikkének (2) bekezdésére alapította a bírság kiszabását a szóban forgó vállalkozások ellen. Mindazonáltal a Bizottság a bírságot egyik esetben sem ez utóbbi rendelkezésben foglalt számítási mód alapján szabta ki, hanem az ESZAK 65. cikk (5) bekezdésében foglalt mód szerint, mégpedig a lex mitior
elvének alkalmazásával(37) .
110. Mivel ezt az együttes alkalmazást a Bizottság ugyanazon feltételekkel végezte el ebben a két ügyben, és mivel az Elsőfokú Bíróság a jogszerűség vizsgálatát lényegében azonosan folytatta le, ugyanazt az érvelést alkalmazom, mint a fent hivatkozott ThyssenKrupp Nirosta kontra Bizottság ügyben ismertetett indítványomban.
111. A Bizottság az említett együttes alkalmazást azért választotta, mivel nincs egyetlen olyan átmeneti rendelkezés sem, amely lehetővé tenné számára, hogy az ESZAK 65. cikk (1) bekezdésébe ütköző jogsértéseket állapítson meg és rójon fel az ESZAK‑Szerződés lejártát követően. Következésképpen, ha a versenyellenes cselekmények késői felfedezése, vagy, mint a jelen ügyben, egy első határozat megsemmisítése miatt nem tud az említett szerződés lejártát megelőzően határozatot hozni, semmilyen jogszabály nem teszi számára lehetővé az említett rendelkezésben foglalt jogok és kötelezettségek tiszteletben tartásának biztosítását.
112. Továbbá a közösségi versenyjogi szabályok végrehajtásáról szóló egyik rendelet sem terjed ki olyan helyzetekre, amelyek az ESZAK‑Szerződés hatálya alatt következtek be, sem a 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet(38), sem az 1/2003 rendelet. Egyedül az ESZAK‑Szerződés lejártából fakadó versenyjogi kérdések kezelésének bizonyos szempontjairól szóló bizottsági közlemény(39) szabályozza ezt a helyzetet. Ennek a közleménynek a 31. pontja a következőképpen rendelkezik:
„Amennyiben a megállapodásokra alkalmazandó közösségi versenyszabályok alkalmazása során a Bizottság az ESZAK‑Szerződés hatálya alá tartozó jogsértést állapít meg, az alkalmazandó anyagi jog – az alkalmazás időpontjától függetlenül – a jogsértést eredményező tényállás megvalósulásakor hatályos jog lesz. Mindenesetre eljárásjogi szempontból az ESZAK‑Szerződés lejártát követően alkalmazandó jog az EK‑jog lesz […].”
113. E hiányosság miatt a Bizottság egy olyan első megoldást fogadott el, amelyet az Elsőfokú Bíróság az SP kontra Bizottság ügyben 2007. október 25‑én hozott ítéletében(40), a T‑45/03. sz., Riva Acciaio kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében, a T‑77/03. sz., Feralpi Siderurgica kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében és a T‑94/03. sz., Ferriere Nord kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében elutasított. Ezekben az ügyekben a Bizottság hatáskörét kizárólag az ESZAK‑Szerződés rendelkezéseire alapította annak lejárta ellenére. Így a Ferriere Nord SpA‑val szemben 2002. december 17‑én hozott határozatban a Bizottság az ESZAK 65. cikk (1) bekezdése megsértésének megállapítását az ESZAK 65. cikk (4) bekezdésére, a vállalkozással szembeni bírság kiszabását pedig az ESZAK 65. cikk (5) bekezdésére alapította.
114. Az Elsőfokú Bíróság ezeket a határozatokat hatáskör hiánya miatt megsemmisítette. A Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően(41) emlékeztetett arra, hogy valamely aktus jogalapját képező és a közösségi intézményt az aktus elfogadására feljogosító rendelkezésnek az aktus elfogadásakor hatályosnak kell lennie.
115. A Bizottság az említett ügyek egyikében sem nyújtott be fellebbezést.
116. A jelen ügyben tehát a Bizottság a fent hivatkozott ThyssenKrupp Nirosta kontra Bizottság üggyel egyidejűleg új megoldást alkalmaz azzal, hogy határozatát az ESZAK‑Szerződés anyagi jogi szabályaira és az EK‑Szerződéshez kapcsolódó másodlagos jogban foglalt, a vitatott határozat meghozatalának időpontjában hatályos eljárási szabályokra alapítja.
117. A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság az uniós jogalkotó által meghozott szabályok teleologikus értelmezése alapján megerősítette ennek az együttes alkalmazásnak a jogszerűségét. A Bizottság egy ilyen határozat meghozatalára vonatkozó hatáskörének elismerése végett, az Elsőfokú Bíróság a fent hivatkozott ThyssenKrupp Stainless kontra Bizottság ügyben hozott ítélethez hasonlóan három részben foglalta össze az érvelését. Először is a megtámadott ítélet 57. és 58. pontjában emlékeztetett az ESZAK‑Szerződés természetére és hatályára az Unió jogrendjén belül. Ezt követően ezen ítélet 59–64. pontjában az Elsőfokú Bíróság a két szerződés céljainak koherenciáját és azonosságát vette alapul a Bíróság által kimunkált értelmezési szabályokat alkalmazva. Végül az említett ítélet 65–68. pontjában az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta, hogy a Bizottság a jogszerűség elvének és különösen a jogszabályok időbeli hatályára irányadó elvek tiszteletben tartásával cselekedett‑e.
118. A jelen indítványban, az Elsőfokú Bírósághoz hasonlóan, egyetértek ennek a jogalapnak az érvényességével, és ezért átveszem annak érvelését.
119. Az Unió jogrendjében az ESZAK‑Szerződés különleges rendszert jelentett az acél‑ és szénágazat tekintetében, amely eltér az EK‑Szerződés által meghatározott általános szabályoktól. A két szerződés közötti kapcsolatot az EK 305. cikk rendezi. Ez a rendelkezés kizárja az EK‑Szerződésnek és másodlagos jogának alkalmazását az acél‑ és szénágazatba tartozó termékek vonatkozásában, ha a felmerült kérdések tekintetében az ESZAK‑Szerződés különleges szabályozást tartalmaz(42) .
120. Különleges rendelkezések hiányában ugyanakkor az EK‑Szerződés és végrehajtási szabályai alkalmazandók ennek az ágazati közösségnek a termékeire is(43), és ennek 2002. július 23‑án történő megszűnésétől kezdve az EK‑Szerződés általános hatálya kiterjedt az eredetileg az ESZAK‑Szerződés által szabályozott ágazatokra is.
121. Az ESZAK‑Szerződés jogi keretének az EK‑Szerződés jogi keretével való felváltása a két közösség „funkcionális” egységének összefüggésébe illeszkedik(44) . A Bíróság nagyon korán elismerte az egységes jogrend létezését(45) . Elismerte továbbá a folytonos jogrend létezését is, amelyben az uniós jogalkotó ellenkező rendelkezése hiányában a jogi struktúrák folytonosságát a jogszabályok módosulásának esetén is biztosítani kell(46) .
122. A Busseni‑ügyben(47) és a fent hivatkozott Lucchini‑ügyben hozott ítéletek mutatják, hogy a Bíróság hogyan fogja fel a két szerződés funkcionális egységét. Ez a két ügy a Bíróság azon hatáskörére irányult, amely az ESZAK‑Szerződés rendelkezéseinek előzetes döntéshozatali eljárás keretében történő értelmezésével kapcsolatos.
123. Az első ügy arra a helyzetre vonatkozott, amelyben erről a hatáskörről az ESZAK 41. cikk, az EK 234. cikkel ellentétben, nem rendelkezett kifejezetten. Azért, hogy ezt a hiányt orvosolja, a Bíróság túllépett a két rendelkezés között fennálló szövegszerű különbségeken, és azok közös céljaira, valamint a szerződések céljára és koherenciájára hivatkozott. Ennek megfelelően kimondta, hogy „[ezzel a] céllal és [ezzel a] koherenciával […] ellentétes lenne, hogy amennyiben az [EK‑]Szerződés és az ESZAK‑Szerződés rendelkezéseit vitatják, értelmük és hatályuk megállapítása végső soron a Bíróság hatáskörébe tartozik […], míg ezzel szemben ha a szóban forgó normák az ESZAK‑Szerződéshez kapcsolódnak, ez a hatáskör kizárólag a különböző nemzeti bíróságoknál maradna, amelyek értelmezései eltérhetnek, és a Bíróságnak […] nem lenne hatásköre arra, hogy biztosítsa ezeknek a normáknak az egységes értelmezését [ (48) ] ”(49) .
124. A Bíróság ezt követően ezt az érvelést alkalmazta a fent hivatkozott Lucchini‑ügyben hozott ítéletben is. Ez arra a helyzetre vonatkozott, amikor az ESZAK‑Szerződés lejárta miatt a Bíróság elveszítette azon hatáskörét, hogy az említett Szerződés rendelkezéseinek értelmezését és alkalmazását érintő előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekben döntsön. A Bíróság annak elismerésével, hogy az ESZAK 41. cikket valóban nem kell alkalmazni, úgy ítélte meg, hogy nemcsak a Szerződések céljával és koherenciájával ellentétes, de a közösségi jogrend folytonosságával is összeegyeztethetetlen, hogy a Bíróságnak ne legyen hatásköre az ESZAK‑Szerződéshez kapcsolódó szabályok egységes értelmezésére, amelyek annak lejártát követően is kiváltanak joghatásokat(50) .
125. Álláspontom szerint az Elsőfokú Bíróság ezen ítélkezési gyakorlat alapján ismerte el a Bizottság vitatott hatáskörét. Az ESZAK 65. cikk (1) bekezdése és az EK 81. cikk között fennálló szövegszerű különbségen túllépve az Elsőfokú Bíróság hangsúlyozta, hogy ezt a két rendelkezést az uniós bíróság ugyanolyan módon értelmezte, és azok azonos célra irányulnak(51) .
126. Az ESZAK 65. cikk (1) bekezdésének és az EK 81. cikknek a megfogalmazása ugyanis elegendő annak megállapításához, hogy a tagállamok ugyanazokat a szabályokat és ugyanazt a beavatkozási területet akarták alkalmazni a Közösségek esetében. Bár a szövegük különbözik, ezek közül a rendelkezések közül mindkettő ugyanarra a szükségletre vonatkozik, vagyis a közös piac kialakításának szükségletére, amelyen tiszta és hatékony verseny folyik, és ennek érdekében az olyan megállapodásoknak a betiltására, amelyeknek célja vagy hatása a rendes verseny torzítása. Amint arra az Elsőfokú Bíróság rámutatott, az acél‑ és szénipari ágazatban a torzításmentes versenyre irányuló cél tehát nem szűnt meg az ESZAK‑Szerződés lejártával, pusztán az EK‑Szerződés keretei között folytatódott. Ezenkívül az ESZAK 65. cikk (1) bekezdése és az EK 81. cikk ugyanazon jogi érdekek védelmére irányul. A cselekvési eszközök terén ez a két rendelkezés azonos előfeltevéseken nyugszik(52), és végrehajtásuk ugyanannak a hatóságnak, vagyis a Bizottságnak a feladata.
127. Ilyen körülmények között és a jogszabályok időbeli hatályára irányadó elvekre tekintettel úgy vélem, hogy az Elsőfokú Bíróság jogszerűen jutott arra a következtetésre, hogy a közösségi jogrend folytonossága és a működését irányító célok megkövetelik, hogy az Európai Közösség mint az Európai Szén‑ és Acélközösség jogutódja biztosítsa az ESZAK‑Szerződés hatálya alatt létrejött helyzetek tekintetében az ezen a jogalapon a tagállamokra és a magánszemélyekre vonatkozó jogok és kötelezettségek tiszteletben tartását(53) . Annak elismerése, hogy az ESZAK‑Szerződés lejártával a Közösség nem rendelkezik ilyen hatáskörrel, számomra ellentétesnek tűnik a Szerződéseknek az uniós jogalkotó által biztosítani kívánt céljával és koherenciájával, és összeegyeztethetetlen a közösségi jogrend Bíróság által elismert folytonosságával.
128. Ez az értelmezés nyilvánvalóan csak úgy értelmezhető, hogy a Közösség, amelyet a jelen ügyben a Bizottság képvisel, a jogszabályok időbeli hatályára irányadó általános elvek tiszteletben tartásával cselekszik(54) . Ezek az elvek, amelyekre az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 66. pontjában emlékeztet, a következőek.
129. Az eljárási szabályokat illetően, azok alapvetően alkalmazandók minden, a hatálybalépésükkor folyamatban lévő eljárásban. Más szavakkal, a Bizottságnak eljárást kell indítania az ESZAK‑Szerződés hatálya alatt történt jogsértésekkel szemben a határozat meghozatalának időpontjában hatályos rendelkezésekben foglalt formai követelmények és eljárások szerint, vagyis az 1/2003 rendelet keretében foglaltak szerint.
130. Nem ez a helyzet ugyanakkor az anyagi jogi szabályok tekintetében. Ezek az uniós jogalkotó kifejezett szándékának hiányában nem visszaható hatályúak(55) . Az említett szabály garantálja az egyének jogbiztonságát, akiknek egyszerűen meg kell tudniuk ismerni személyes szabadságuk korlátait, anélkül hogy ezt követően a terveiket meg kellene változtatniuk valamely visszaható hatályú törvény miatt.
131. Ez a szabály a bűncselekmények és büntetések törvényességének elvéből következik, amelyet a Charta 49. cikkének (1) bekezdése és az EJEE 7. cikkének (1) bekezdése is kimond.
132. A Charta 49. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„Senkit sem szabad elítélni olyan cselekményért vagy mulasztásért, amely az elkövetése idején a hazai vagy a nemzetközi jog alapján nem volt bűncselekmény. Ugyancsak nem lehet a bűncselekmény elkövetése idején alkalmazható büntetésnél súlyosabb büntetést kiszabni. Ha valamely bűncselekmény elkövetése után a törvény enyhébb büntetés kiszabását rendeli, az enyhébb büntetést kell alkalmazni.”
133. Az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 68. pontjában lefolytatott elemzés véleményem szerint tökéletesen megfelel ennek az elvnek. Az ESZAK 65. cikk (1) bekezdése ugyanis, amely a jogsértést meghatározza, valójában az alkalmazandó anyagi jogi szabálynak minősül, amelyet a Bizottság ténylegesen alkalmazott is. A vitatott határozat egy, már az ESZAK‑Szerződés lejártát megelőzően véglegesen kialakult jogi helyzetet szabályozott, mivel az 1988. július 1‑je és 1991. január 16‑a között történt. Ezenkívül lex specialis jellegére tekintettel kizárólag az ESZAK‑Szerződést és a végrehajtására elfogadott jogszabályokat lehetett az ilyen, a Szerződés lejárta előtt kialakult helyzetekre alkalmazni. Végül, amint arra az Elsőfokú Bíróság is rámutatott, az uniós jogalkotó nem írta elő az EK 81. cikk visszamenőleges alkalmazását az ESZAK‑Szerződés lejártát követően.
134. A vitatott határozat elfogadásával a Bizottság tehát egy olyan cselekményt marasztalt el, amely elkövetésének idején jogsértésnek minősült. Amikor ezt a jogsértést 1988. július 1‑je és 1991. január 16‑a között elkövették, az világosan és pontosan meghatározott volt az ESZAK 65. cikk (1) bekezdésében. Ezenkívül az említett jogsértés az ESZAK 65. cikk (5) bekezdésében világosan meghatározott szankcióval volt büntethető. A vállalkozások tehát teljesen tisztában voltak cselekedeteik következményeivel mind a kiindulási határozat meghozatalához vezető első eljárás keretében, mind a jelen eljárásban.
135. Ami az eljárási szabályokat illeti, úgy vélem, hogy az EK 81. cikk végrehajtása keretében azok a rendelkezések, amelyek feljogosítják a Bizottságot, hogy az EK 81. cikket megsértő vállalatokat elmarasztaló és szankcionáló határozatot hozzon, az 1/2003 rendelet 2004. május 1‑jei hatálybalépése óta e rendelet 7. cikkének (1) bekezdése és 23. cikkének (2) bekezdése. Azzal, hogy az Elsőfokú Bíróság ezeket a rendelkezéseket eljárási szabályoknak tekintette, elfogadta azok azonnali alkalmazását.
136. Ezzel az utolsó ponttal kapcsolatban eltérek az Elsőfokú Bíróság elemzésétől. Az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése ugyanis nem csak felhatalmazza a Bizottságot bírság kiszabására. Ennek az összegét is meghatározza. Ilyen körülmények között véleményem szerint ez a rendelkezés anyagi jogi szabály.
137. Amint az a vitatott határozat indokolásának 475. pontjából világosan kitűnik, a Bizottság az említett rendelkezést vette alapul annak érdekében, hogy legyen hatásköre az ARBED‑csoporttal szembeni szankció kiszabására. Ami a bírság összegét illeti, a Bizottság a Charta 49. cikkének (1) bekezdésében foglalt, az enyhébb büntetés visszaható hatályú alkalmazásának elve alapján azt az ESZAK 65. cikk (5) bekezdésében foglaltaknak megfelelően számította ki annak érdekében, hogy az ARBED‑csoportot a legenyhébb szankcióval sújtsa.
138. A fentiekre tekintettel véleményem szerint az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottság a szóban forgóhoz hasonló helyzetben az ESZAK‑Szerződés hatálya alá tartozó ágazatokban létrehozott kartellek megállapítása és szankcionálása céljából alapul veheti az 1/2003 rendelet 7. cikkének (1) bekezdését és 23. cikkének (2) bekezdését.
139. Rá kell mutatnom mindazonáltal, hogy ellentétben azzal, amit az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 64. pontjában kimondott, a Bizottság nem 2002. július 23‑tól, az ESZAK‑Szerződés lejártának napjától cselekedhetett így, hanem 2004. május 1‑jétől, amikor az 1/2003 rendelet hatályba lépett.
140. Ez a tévedés ugyanakkor, amelyet az Elsőfokú Bíróság a fent hivatkozott ThyssenKrupp Stainless kontra Bizottság ügyben is elkövetett, semmilyen következménnyel nem jár a jogvita kimenetelére nézve.
141. Mindezen megfontolások alapján azt javasolom, hogy a Bíróság az első jogalap első két részét mint megalapozatlant utasítsa el.
b) Az első jogalapnak a megtámadott ítélettel kapcsolatos indokolási kötelezettség megsértésére alapított harmadik részéről
142. Az ítéletek indokolásának követelménye a Bíróság alapokmányának 36. cikkéből következik, amely ugyanezen alapokmány 53. cikkének első bekezdése, valamint az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 81. cikke alapján az Elsőfokú Bíróságra is alkalmazandó.
143. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az ítélet indokolásának világosan és egyértelműen kell megjelenítenie az Elsőfokú Bíróság érvelését oly módon, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, és a Bíróság gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét(56) . Amennyiben az EK 230. cikken alapuló fellebbezésről van szó, az indokolási kötelezettség magában foglalja, hogy az Elsőfokú Bíróság megvizsgálja a felperes által felhozott megsemmisítési jogalapokat, és ismerteti azokat az okokat, amelyek miatt elutasítja a jogalapot, vagy megsemmisíti a megtámadott jogi aktust.
144. A Bíróság mindazonáltal a Connolly kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben(57) a felhozott jogalapok kapcsán határt szabott e válaszadási kötelezettségnek. Úgy ítélte meg ugyanis, hogy az ítélet indokolását az ügy sajátos körülményeire tekintettel kell értékelni(58), és az Elsőfokú Bíróság nem köteles „részletekbe menően válaszolni a fellebbező minden egyes érvére, különösen ha az nem kellően világos és pontos, és nincs részletes bizonyítékokkal alátámasztva”(59) .
145. Ezekre a tényezőkre tekintettel úgy vélem, hogy az Elsőfokú Bíróság jogilag megfelelő módon válaszolt az ARBED‑csoport által hivatkozott érvekre. Helyesen magyarázta el azokat az okokat, amelyek miatt úgy ítélte meg, hogy a Bizottság megközelítését kell jóváhagyni. Ez nemcsak az ARBED‑csoport számára tette lehetővé, hogy kifogásolja elemzésének egyes pontjait, hanem a Bíróság számára is, hogy gyakorolja felülvizsgálati jogkörét, amint az a fentiekből kitűnik.
146. Ebben az összefüggésben az a véleményem, hogy az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 56–69. pontjában kifejtett indokolása nem kifogásolható, és javasolom, hogy a Bíróság az első jogalap harmadik részét mint megalapozatlant utasítsa el.
c) A következtetés
147. Mindezen tényezők összességére tekintettel úgy gondolom, hogy a vitatott határozat jogalapjának hiányára alapított első jogalap, amelyre az ARBED a C‑201/09. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezésében, valamint a TradeARBED és a ProfilARBED a C‑216/09. P. sz. ügyben benyújtott csatlakozó fellebbezésében hivatkozott, nem megalapozott, ezért azt el kell utasítani.
B – A versenyellenes magatartás vállalatcsoporton belüli betudhatóságával kapcsolatos szabályoknak az Elsőfokú Bíróság általi megsértésére alapított második jogalapról
148. A második jogalappal az ARBED és a ProfilARBED kifogásolja, hogy a TradeARBED leányvállalat által elkövetett jogsértésért őket tekintették felelősnek.
149. Ez a jogalap három részből áll, amelyek közül az elsőt a jogi személy jogi autonómiája, a vállalkozás szabadsága és a személyes felelősség elvének megsértésére, a másodikat a leányvállalat által elkövetett jogsértés anyavállalatnak való betudhatósága feltételeire vonatkozó ítélkezési gyakorlat téves alkalmazására, a harmadikat pedig az ARBED által a TradeARBED‑re ténylegesen gyakorolt meghatározó befolyás megállapítása tekintetében elkövetett téves jogalkalmazásra alapították.
150. Az említett jogalap keretében hivatkozott érvek, bár gyakorlatilag azonosak a fellebbezésekben, különböző célokat követnek az ARBED és a TradeARBED esetében. Ezen érvek vizsgálatakor következésképpen meg kell különböztetni ezeknek a vállalkozásoknak a helyzetét.
1. A felek főbb érvei
a) A Bizottság által a C‑201/09. P. sz. ügyben hivatkozott elfogadhatatlansági kifogásról
151. Írásbeli beadványaiban a Bizottság azt állítja, hogy a második jogalap az ARBED által előadott érveket illetően elfogadhatatlan. Ez ugyanis a jogsértés ProfilARBED‑nek történő betudását vonja kétségbe, amely utóbbi azonban nem fél a C‑201/09. P. sz. ügyben.
152. A Bizottság emellett azt állítja, hogy ez a jogalap hatástalan. Az ARBED ugyanis ebben az ügyben csak a tényleges ellenőrzés ítélkezési gyakorlatban kialakított vélelmét vonja kétségbe. Nem kifogásolja a megtámadott ítélet 96–98. pontját, amelyekben az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a Bizottság más bizonyítékokkal igazolta az anyavállalat által a leányvállalatra gyakorolt meghatározó befolyás tényleges gyakorlását.
b) A jogi személy jogi autonómiája, a vállalkozás szabadsága és a személyes felelősség elvének megsértésére alapított első részről
153. Az első rész alátámasztására az ARBED‑csoport három kifogásra hivatkozik.
154. Az első kifogással az ARBED‑csoport azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság a jelen ügyben tévesen alkalmazta a vállalkozás versenyjogban kialakított fogalmát. Bár e fogalom értelmében a jogilag elkülönült vállalkozások egyetlen és azonos gazdasági egységet alkothatnak, a Bizottság az említett fogalmat kizárólag annak érdekében használta, hogy kizárja az EK 81. cikknek a csoporton belüli megállapodásokra és a csoporton belüli felvásárlások összefonódásának rendszerére történő alkalmazását.
155. A második kifogással az ARBED‑csoport arra hivatkozik, hogy a TradeARBED által elkövetett jogsértésének az ARBED és a ProfilARBED terhére történő betudásával az Elsőfokú Bíróság megsértette a jogi személy, és különösen egy vállalatcsoport leányvállalata jogi autonómiájának elvét. Ezen elv alapján a leányvállalat, mivel elkülönült jogi személyiséggel rendelkezik, teljes mértékben jogképes is, következésképpen felelős a cselekményeiért, még ha abban az anyavállalatnak 100%‑os tulajdona is van. Az említett elv a társasági jog egyik sarokköve.
156. Ugyanígy az ARBED‑csoport a tárgyalás során azt is kifejtette, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a vállalkozás szabadságának elvét, amelyet a Charta 16. cikke tartalmaz(60), azzal, hogy egy vállalatcsoport egészének tudta be egyetlen, a csoporthoz tartózó társaság cselekményeit. Az Elsőfokú Bíróság tagadta azt a jogot, amellyel minden, gazdasági tevékenységet saját jogi személyiséggel rendelkező jogi egység keretében gyakorló személy rendelkezik, és amely csupán e társaság aktusainak tekintetében bír felelősséggel.
157. Ezáltal az Elsőfokú Bíróság egyúttal a büntetés egyéniesítésének elvét is megsértette.
158. Harmadik kifogásával az ARBED és a ProfilARBED az Elsőfokú Bíróságnak azt az elemzését kifogásolja, amely párhuzamosan nekik tudja be a vállalatcsoport egy harmadik vállalkozása, vagyis a TradeARBED által elkövetett jogsértést. Ez az érvelés indokolatlanul eltérő bánásmódot jelent a ProfilARBED‑del szemben, mivel az anyavállalattal ellentétben nincs lehetősége a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem megdöntésére. Az ARBED és a ProfilARBED szerint ez az inkoherencia az indokolási kötelezettség megsértéséhez hasonlítható.
159. A Bizottság vitatja ezeket az érveket. Először is emlékeztet arra, hogy a versenyjogban mit jelent a vállalkozás fogalma, majd részletesen ismerteti a versenyellenes magatartások vállalatcsoporton belüli betudhatóságával kapcsolatos ítélkezési gyakorlatot(61) .
160. Ezenkívül rámutat, hogy a jogi személy jogi autonómiájának elve alól, amely a közösségi ítélkezési gyakorlatban nem található meg, számos kivétel ismert (például a vállalkozások közötti gazdasági jogutódlás). Rámutat mindazonáltal arra, hogy ez az elv szükséges lehet egy elmarasztaló határozat címzettjének vagy a jogsértésért felelős jogi személy kilétének a megállapításához.
c) A leányvállalat által elkövetett jogsértés anyavállalatnak való betudhatósága feltételeire vonatkozó ítélkezési gyakorlat téves alkalmazására alapított második részről
161. A második jogalap második részének alátámasztására az ARBED‑csoport kifogásolja az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 89–90. pontjában foglalt érvelését, amely szerint a leányvállalata tőkéjének 100%‑ával rendelkező anyavállalat esetében fennáll a vélelem, hogy meghatározó befolyást gyakorol e leányvállalat magatartására, és következésképpen felelős annak esetleges versenyellenes magatartásáért. Az ARBED‑csoport e tekintetben két kifogásra hivatkozik.
162. Az első kifogással úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az „általános jogelveket”. Az ARBED‑csoport először is az első rész keretében is hivatkozott jogi személy autonómiájának elvére utal. A Hoek Loos kontra Bizottság ügyben 2006. július 4‑én hozott(62) ítéletre hivatkozva utal továbbá a büntetések egyéniesítésének elvére. Ebben az ítéletben az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy ezen elv tiszteletben tartása megköveteli, hogy a Bizottság bizonyítsa, a kifogásközlés valamennyi címzett vállalkozásának különös kifogásokat lehet felróni(63) .
163. A második kifogással az ARBED‑csoport azt állítja, hogy azok az ítéletek, amelyekre az Elsőfokú Bíróság hivatkozik, nem teszik lehetővé következtetésének igazolását.
164. Egyrészt az AEG‑Telefunken kontra Bizottság ügyben 1983. október 25‑én hozott ítéletben(64) a Bíróságnak nem a leányvállalat által elkövetett jogsértés anyavállalatnak való betudhatóságáról, hanem az anyavállalat jogsértésben való részvételének bizonyításáról kellett határoznia. Ezenkívül az említett ügyben a leányvállalat és az anyavállalat ugyanazokkal az alapszabály szerinti szervekkel rendelkezett, ellentétben a jelen ügyben fennálló helyzettel.
165. Másrészt a Stora Kopparberg Bergslags kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletében(65) a Bíróság soha nem erősítette meg azt, hogy valamely társaság 100%‑os tulajdona elegendő ahhoz, hogy az anyavállalatot lehessen felelősnek tekinteni leányvállalata magatartásáért. A jelen üggyel ellentétben az anyavállalat a közigazgatási eljárás során elismerte a leányvállalata magatartásáért való felelősségét. Ezenkívül az ezen ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló bizottsági határozatban a Bizottság azt a megközelítést alkalmazta, hogy a határozatot az anyavállalatnak címezi, amennyiben kifejezett bizonyítékok léteznek az anyavállalatnak a jogsértésben való részvételére vonatkozóan.
166. A Bizottság különösen az ARBED‑csoportnak a két fent hivatkozott ítélettel kapcsolatos értelmezését vitatja.
d) Az ARBED által a TradeARBED‑re ténylegesen gyakorolt meghatározó befolyás megállapítása tekintetében történt téves jogalkalmazásra alapított harmadik részről
167. Az ARBED‑csoport kifogásolja a megtámadott ítélet 96. pontját, amelyben az Elsőfokú Bíróság jelezte, hogy a Bizottság által bemutatott bizonyítékok „nem az ARBED‑nek a szóban forgó jogsértésekben való lényeges és tényleges részvételét erősítették meg, hanem a TradeARBED magatartása feletti meghatározó befolyását, és e befolyás tényleges alkalmazását is.”
168. Először is úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen állapította meg a Bizottság által kifejezetten kizárt részvételre vonatkozó vélelem fennállását. Így az hatáskörén túllépve saját értékelésével helyettesítette a Bizottságét, és megsértette a kiindulási határozathoz és a vitatott határozathoz fűződő anyagi jogerő elvét. Az említett határozatokban a Bizottság elismerte ugyanis, hogy ezt a befolyást nem alkalmazták olyan módon, hogy az ARBED‑et a jogsértésben részt vevőnek lehessen tekinteni. Következésképpen bármilyen meghatározó befolyást is gyakorolt az ARBED a leányvállalatára, ez nem foglalt magában semmilyen, a versenyjogi szabályok megsértésére vonatkozó utasítást.
169. Másodszor, az ARBED‑csoport emlékeztet arra, hogy a fent hivatkozott AEG‑Telefunken kontra Bizottság és Stora Kopparbergs Bergslags ügyekben hozott ítéletekben az anyavállalatok felelősségét a jogsértésben való tényleges részvételükre alapították.
170. A Bizottság vitatja ezeket az érveket.
2. Álláspontom az ARBED által a C‑201/09. P. sz. ügyben előadott második jogalappal kapcsolatban
171. Az ARBED‑et illetően az a kérdés, hogy a TradeARBED anyavállalataként jogszerűen tehető‑e felelőssé ez utóbbi cselekményeiért. A megtámadott ítéletben ugyanis, miután megállapította, hogy az ARBED rendelkezik a TradeARBED tőkéjének 100%‑ával, az Elsőfokú Bíróság vélelmezte, hogy az anyavállalat meghatározó befolyást gyakorol leányvállalatának magatartására oly módon, hogy kettőjüket az ESZAK 65. cikk (1) bekezdése értelmében egy társaságnak lehet tekinteni, és ebből következően egyetemlegesen felelősek a nekik felrótt magatartásért, mivel a TradeARBED által elkövetett cselekmények ennélfogva betudhatóak az ARBED‑nek(66) .
a) A második jogalap elfogadhatóságáról
172. Amint arra a Bizottság rámutat, ezt a jogalapot a ProfilARBED‑et érintő részében mint elfogadhatatlant el kell utasítani, mivel az nem fél a C‑201/09. P. sz. ügyben folyó eljárásban. Márpedig véleményem szerint ez az elfogadhatatlanság a második jogalap első részének harmadik kifogására korlátozódik, amelyben az ARBED indokolatlanul eltérő bánásmódra hivatkozik a ProfilARBED esetében.
173. Ezekre a tényezőkre tekintettel azt javasolom, hogy a Bíróság a második jogalap első részének harmadik kifogását nyilvánítsa elfogadhatatlannak.
b) A jogi személy jogi autonómiája, a vállalkozás szabadsága és a személyes felelősség elveinek megsértésére alapított első részről
i) A vállalkozás fogalmának téves alkalmazására alapított első kifogásról
174. Ez a kifogás az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 87. és 88. pontjában elfogadott érvelésre irányul:
„87. E tekintetben emlékeztetni kell először is arra, hogy a vállalkozás fogalma az EK 81. cikk értelmében magában foglal minden olyan gazdasági egységet, amely meghatározott hosszú távú gazdasági célt követő személyi, materiális és immateriális összetevők egységes szervezete, és amely hozzájárulhat az e rendelkezésben foglalt jogsértések elkövetéséhez.
88. Tehát nem merül fel a jogsértéssel kapcsolatos kezdeményezés kérdése az anyavállalat és a leányvállalata között, és még kevésbé az előbbi érintettsége az említett jogsértésben, hanem azon tényről van szó, hogy a fent említett értelemben egyetlen vállalkozást képeznek, ami felhatalmazza a Bizottságot arra, hogy a bírságokat kiszabó határozatot a vállalkozáscsoport anyavállalatának címezze. A közösségi versenyjog ugyanis elismeri, hogy az ugyanazon csoporthoz tartozó különböző vállalkozások gazdasági egységet képeznek, azaz az EK 81. és 82. cikk értelmében vállalkozásnak minősülnek, amennyiben az érintett vállalkozások nem önállóan határozzák meg a piaci magatartásukat.”
175. A versenyjogban a vállalkozás fogalma önálló uniós jogi fogalom. Ezt a fogalmat úgy kell értelmezni, mint amely gazdasági egységet jelent a szóban forgó megállapodás tárgyának szempontjából, még akkor is, ha jogi szempontból ez az egység több természetes vagy jogi személyből áll. Ez a minősítés tehát független a szervezés és a finanszírozás módjától vagy az említett egység jogi formájától, és annak létére egy sor tényezőből lehet következtetni(67) .
176. Megállapítható tehát, hogy egy vállalatcso port keretében az anyavállalat és leányvállalatai elkülönült jogi személyiségéből származó formális elkülönültség nem meghatározó. A meghatározó feltétel, hogy ezek a társaságok a piacon egységes magatartást tanúsítanak(68) .
177. A megtámadott ítélet 87. és 88. pontjában az Elsőfokú Bíróság tehát a vállalkozásnak az állandó és bőséges ítélkezési gyakorlatból következő fogalmát alkalmazta, amelyet az ARBED az első kifogás keretében úgy tűnik (szándékosan) figyelmen kívül hagy.
178. A vállalkozás fogalmának ezen értelmezése kizárja az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének alkalmazását a leányvállalat és anyavállalata között létrejött megállapodásokra, mivel nem egy „vállalkozások közötti” megállapodásról van szó(69) . Mindazonáltal ellentétben azzal, amit az ARBED az első kifogás alátámasztására állít, nem ez az egyetlen következmény. Ellenkező irányú hatása is van. Régóta, az Europemballage és Continental Cans kontra Bizottság ügyben 1973. február 21‑én hozott ítélet(70) óta elfogadott, hogy az anyavállalatnak lehet betudni a leányvállalat magatartását, ha az nem önállóan határozza meg saját magatartását a piacon, hanem lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket az anyavállalat ad a számára, különös tekintettel a két jogi személy közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra(71) . E körülmények között a Bíróság úgy tekinti, hogy az anyavállalat és leányvállalata ugyanazon gazdasági egység részét képezi, és ily módon egyetlen vállalkozást alkot(72) .
179. Úgy vélem tehát, hogy a vállalkozás versenyjogi fogalmának téves alkalmazására alapított első kifogás nem megalapozott.
ii) A lényegében a személyes felelősség elvének megsértésére alapított második kifogásról
180. A jogi személyek jogi autonómiájának és a vállalkozás szabadságának elvére hivatkozással az ARBED azt az elképzelést védi, hogy a TradeARBED‑nek, mivel elkülönült jogi személyiséggel rendelkezik, önállóan kell felelnie a cselekményeiért. Úgy véli, hogy mivel ténylegesen nem vett részt a jogsértésben, őt azért nem lehet felelősségre vonni. Ezen ok miatt következtet az ARBED a bűncselekmények és a büntetés egyéniesítése elvének megsértésére. Következésképpen a személyes felelősség elvének nézőpontjából fogom megvizsgálni ezt a kifogást, annak természetével és hatályával kezdve.
181. A személyes felelősség elve a büntetőjog egyik alapvető garanciáját jelenti, amely a hatóságok büntetőhatalmának korlátját képezi. Ezen elv értelmében valamely büntetendő cselekményt csak annak lehet felróni, aki azt elkövette, és a büntetések egyéniesítésének elve értelmében a büntetést csak a bűnösre lehet kiszabni, más személyre nem.
182. A Bíróság a jogsértés természete, valamint az ahhoz kapcsolódó szankciók természete és szigorúságának mértéke miatt elfogadta a személyes felelősség elvének a versenyjogi szabályok megsértése esetén való alkalmazhatóságát(73) . Így ha valamely gazdasági egység megsérti a versenyjog szabályait, főszabály szerint ezen egység természetes vagy jogi személy haszonélvezőjének kell saját cselekedetei következményeiért helytállnia(74) .
183. Mindazonáltal egy olyan területen, mint a versenyjogé, az eljáró hatóságok olyan összefonódásokkal kerülnek szembe, amelyek megtévesztő magatartásokban nyilvánulnak meg, és amelyek összetett struktúrákban és szervezetekben jelennek meg. Valamely vállalatcsoport keretében egy olyan leányvállalat, amely nem rendelkezik semmiféle önállósággal a piacon, csak egy „üres kagyló”, és a versenyellenes megállapodások tényleges kezdeményezője kilétének álcázására szolgál. Ezenkívül a csoporton belül átszervezések, átruházások vagy akár jogi vagy szervezeti változtatások leplezhetik azokat a tőkemozgásokat, amelyek alkalmasak arra, hogy meghiúsítsák a Bizottság határozatainak a végrehajtását(75) .
184. A versenyjogi szabályok hatékony végrehajtásának biztosítása érdekében a Bíróság tehát figyelembe veszi a vállalatcsoportokkal kapcsolatos tényleges gazdasági helyzetet, mégpedig két módon.
185. Nagyon szigorú feltételek mellett ismeri csak el, hogy egy társaság által megvalósított versenyellenes cselekményt valamely másik társaságnak tudják be. Két eset lehetséges:
– az első eset egy anyavállalat és egy leányvállalat esete, amelyet a jelen ügyben az ARBED és a TradeARBED közötti kapcsolat illusztrál,
– a második eset a gazdasági jogutódlás esete két, ugyanazon gazdasági egységhez tartozó egység között, amelyet a jelen ügyben az ARBED és a ProfilARBED közötti kapcsolat képvisel(76) .
186. A második kifogás az első esetre vonatkozik. Annak érdekében, hogy ennek megalapozottságát vizsgálni lehessen, elengedhetetlen tehát előzetesen ellenőrizni, hogy az Elsőfokú Bíróság tiszteletben tartotta‑e az ítélkezési gyakorlatban kialakított feltételeket annak érdekében, hogy az ARBED‑nek a leányvállalata, a TradeARBED által elkövetett jogsértésért való felelősség betudható legyen.
187. Ezt a vizsgálatot a második jogalap második részének keretében fogom elvégezni, amely kifejezetten erre a pontra irányul. E tekintetben bizonyítani fogom, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen alkalmazta a Bíróság ítélkezési gyakorlatát.
188. Következésképpen azt javasolom, hogy a Bíróság állapítsa meg, hogy az Elsőfokú Bíróság nem sértette meg a személyes felelősség elvét, amikor az ARBED‑nek tudta be a leányvállalata, a TradeARBED által elkövetett jogsértésért való felelősséget. Az első résznek az ezen elv megsértésére alapított második kifogását tehát mint megalapozatlant el kell utasítani.
iii) Következtetés
189. Mindezen tényezők összességére tekintettel azt javasolom, hogy a Bíróság a jogi személy jogi autonómiája, a vállalkozás szabadsága és a személyes felelősség elvének megsértésére alapított első részt nyilvánítsa részben elfogadhatatlannak, részben megalapozatlannak.
c) A leányvállalat által elkövetett jogsértés anyavállalatnak való betudhatósága feltételeire vonatkozó ítélkezési gyakorlat téves alkalmazására alapított második részről
190. A második rész alátámasztására az ARBED lényegében annak a vélelemnek a természetét és hatályát kérdőjelezi meg, amely szerint a leányvállalata tőkéjének 100%‑ával rendelkező anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol annak magatartására, és következésképpen felelős leányvállalatának versenyellenes magatartásáért.
191. E tekintetben az ARBED az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 89–91. pontjában kifejtett érvelését kifogásolja:
„89. Abban az esetben, ha az anyavállalat a jogsértést elkövető leányvállalatának egyedüli tulajdonosa, fennáll azon egyszerű vélelem, amely szerint az adott anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt a leányvállalata magatartására (a [fent hivatkozott] […] AEG‑Telefunken kontra Bizottság ügyben […] hozott ítélet […] 50. pontja […]), és egyetlen vállalkozásnak minősülnek az [EUMSZ 101.] cikk értelmében […]. Ennélfogva, amikor a közösségi bíróság előtt vitatja a Bizottságnak a leányvállalata magatartása miatt vele szemben bírságot kiszabó határozatát, az anyavállalatot terheli e vélelem megdöntése olyan bizonyítékok nyújtásával, amelyek alkalmasak a leányvállalat önállóságának alátámasztására (a […] [fent hivatkozott] Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 29. pontja).
90. E tekintetben ki kell emelni, hogy igaz ugyan – amint azt a felperesek is előadják –, hogy a Bíróság a korábban hivatkozott Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 28. és 29. pontjában a leányvállalat tőkéjének 100%‑ával való rendelkezésen kívül más körülményekre is hivatkozott, mint például arra a tényre, hogy nem vitatták az anyavállalatnak a leányvállalata üzletpolitikájára gyakorolt hatását, és a két vállalkozásnak közös volt a képviselete a közigazgatási eljárás során, e körülményeket azonban a Bíróság csupán azért említette meg, hogy ismertesse azon elemek összességét, amelyekre az Elsőfokú Bíróság az érvelését alapozta avégett, hogy arra a következtetésre jusson, hogy ez az érvelés nem kizárólag azon alapult, hogy az anyavállalat rendelkezett a leányvállalata tőkéjének egészével. Következésképpen azon tény, hogy a Bíróság megerősítette az Elsőfokú Bíróság értékelését ebben az ügyben, nem változtat a korábban hivatkozott AEG‑Telefunken kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 50. pontjában kifejtett elven […].
91. E körülmények között elegendő, ha a Bizottság bizonyítja, hogy valamely leányvállalatnak az anyavállalata az egyedüli tulajdonosa, azon vélelem felállításához, hogy ez utóbbi meghatározó befolyást gyakorol a leányvállalat piaci magatartására. A Bizottságnak ezt követően módjában áll az anyavállalat egyetemleges felelősségét megállapítani a leányvállalatára kirótt bírság megfizetését illetően még akkor is, ha megállapítást nyer, hogy az említett anyavállalat nem vett részt közvetlenül a megállapodásokban, kivéve ha e társaság bizonyítja, hogy a leányvállalata önálló piaci magatartást követ […].”
192. Bár úgy gondolom, hogy e vélelem alkalmazásának hatálya elméletileg vitatható marad, mindazonáltal úgy vélem, hogy e tekintetben az Elsőfokú Bíróság elvégzett elemzésében nem alkalmazta tévesen a jogot.
193. Először is javasolom, hogy a Bíróság mindenekelőtt vesse el azt az érvet, amely a fent hivatkozott AEG‑Telefunken kontra Bizottság ügyben hozott ítélet téves értelmezésén alapul. Amint azt ugyanis a Bizottság is állítja, az ARBED bírósági határozat nyilvánvalóan helytelen értelmezését alkalmazza. Ebben az ügyben, mint a jelen ügyben is, az anyavállalat semmilyen cselekményt nem vitt véghez, és a kérdés az volt, hogy az anyavállalat felelőssé tehető‑e a leányvállalata által elkövetett cselekményekért.
194. Másodszor rá kell mutatni, hogy a fent hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet megerősíti azt az elvet, amely szerint a Bizottság jogszerűen tudja be az anyavállalatnak a leányvállalat által elkövetett jogsértő magatartást, amennyiben bizonyított, hogy az első rendelkezik a második tőkéjének egészével.
195. Ez az elv azon a vélelmen alapul, amely szerint egy anyavállalat, amely a leányvállalata tőkéjének 100%‑ával rendelkezik, ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol annak magatartására. Így vélelmezhető, hogy a leányvállalat nem önállóan határozza meg piaci magatartását, hanem azokat az utasításokat hajtja végre, amelyeket az anyavállalat ad neki. Az anyavállalatot és a leányvállalatot ebben az esetben tehát úgy kell tekinteni, hogy azok egyetlen és azonos gazdasági egységnek és ennélfogva a versenyjog értelmében egyetlen „vállalkozásnak” minősülnek, amely lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy a bírságokat kiszabó határozatát az anyavállalatnak címezze, anélkül hogy bizonyítania kellene az utóbbinak a jogsértésben való személyes részvételét.
196. A Bíróság emlékeztet arra, hogy egy egyszerű vélelemről van szó, mivel az anyavállalat megfelelő bizonyítékokat szolgáltathat, amelyek természetüknél fogva alkalmasak annak bizonyítására, hogy leányvállalata önálló piaci magatartást követett. Ha a vélelmet nem döntik meg, a Bizottság egyetemlegesen kötelezheti az anyavállalatot a leányvállalatával szemben kiszabott bírság megfizetésére.
197. Végül a Bíróság megerősíti, hogy elegendő, ha a Bizottság bizonyítja, hogy valamely leányvállalatnak az anyavállalata az egyedüli tulajdonosa, ahhoz hogy arra következtethessen, hogy ez utóbbi meghatározó befolyást gyakorol e leányvállalat üzletpolitikájára. A Bizottságot egyéb kötelezettség nem terheli.
198. A Bíróság ezzel véget vetett a fent hivatkozott Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben hozott ítélete folytán kialakult eltérő értelmezéseknek, amelyet egyébként az ARBED is átvett kifogása alátámasztása érdekében. Mischo főtanácsnok az ítélet alapjául szolgáló ügyben ismertetett indítványában azon az állásponton volt, hogy pusztán a tőke 100%‑ával való rendelkezés önmagában nem elegendő az anyavállalat felelősségének megállapításához(77), és hogy az említett ítéletben a Bíróság ténylegesen hivatkozott olyan egyéb körülményekre, amelyek alkalmasak voltak a meghatározó befolyás tényleges gyakorlásának bizonyítására a leányvállalat tőkéjének 100%‑ával való rendelkezésen kívül(78) .
199. A fent hivatkozott Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben hozott ítélet következtében tehát az a kérdés vetődött fel, hogy a leányvállalat tőkéjének 100%‑ával való rendelkezés elegendő‑e az ugyanahhoz a „vállalkozáshoz” való tartozásra vonatkozó vélelem megalapozásához, vagy ahogyan azt az ARBED a jelen ügyben gondolja, olyan további bizonyítékokkal kell szolgálni, amilyenekre az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben hivatkoztak.
200. A fent hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben a Bíróság véget vet ennek a bizonytalanságnak, és úgy ítéli meg, hogy a meghatározó befolyás bizonyítására alkalmas egyéb körülményeket „csupán azért említette meg, hogy ismertesse azon elemek összességét, amelyekre az Elsőfokú Bíróság az érvelését alapozta, és nem annak érdekében, hogy a […] vélelem alkalmazását az anyavállalat által ténylegesen gyakorolt befolyásra vonatkozó további ténykörülmények előterjesztésétől tegye függővé”(79) .
201. A Bíróság így megerősíti az Elsőfokú Bíróság által a fent hivatkozott, a megtámadott ítélet 90. pontjában található Stora Kopparbergs Bergslags ügyben hozott ítéletben kialakított értelmezést.
202. Mindezen tényezőkre tekintettel az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 89–91. pontjában elfogadott elemzése nehezen kifogásolható.
203. Annál is kevésbé kifogásolható, mivel az Elsőfokú Bíróság az ARBED felelősségének megállapításához nem korlátozódott az anyavállalatnak a leányvállalat tőkéje egészével való rendelkezésére alapított vélelem alkalmazására. A megtámadott ítélet 96–98. pontjában további ténykörülmények fennállására is rámutatott, amelyek bizonyítják, hogy a TradeARBED nem önállóan határozta meg magatartását az acélgerendák közösségi piacán(80) .
204. Teljesen egyetértek ezzel az érveléssel. Bár a Bíróság a fent hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 61. pontjában ténylegesen eldöntötte ezt a kérdést, meggyőződésem, hogy az anyavállalat felelősségét nem lehet kizárólag a tőkével való rendelkezéssel kapcsolatos vélelemre alapítani. Bár a tőke 100%‑ával való rendelkezés elegendő a csoportkötelék megállapításához, véleményem szerint önmagában nem alapozhatja meg az irányítási jogkör tényleges gyakorlására vonatkozó vélelmet, amely a jogsértés elkövetésében való részvételnek minősül. Álláspontom szerint a Bizottságnak más olyan bizonyítékokat is elő kell terjesztenie, amelyek a vállalkozások alapvető jogai védelmének érdekében alkalmasak a leányvállalat önállósága hiányának bizonyítására.
205. Különösen a Charta 47. és 48. cikkében foglalt védelemhez való jogot és az ártatlanság vélelmét vizsgálom. A Bíróság ismételten elismerte, hogy ezeket az EJEE 6. cikkében is biztosított alapvető jogokat minden olyan versenyjogi szabály megsértésével kapcsolatos eljárásban tiszteletben kell tartani, amelyek olyan szankciók kiszabásához vezethetnek, mint a bírság vagy a kényszerítő bírság, még akkor is, ha közigazgatási jellegű eljárásról van szó. E tekintetben a Bíróság kifejezetten a szóban forgó jogsértések természetét, valamint az azokhoz kapcsolódó szankciók természetét és szigorúságának mértékét vette alapul(81) . Ismert továbbá, hogy e garanciák tiszteletben tartásának annál is nagyobb a jelentősége, mivel kvázi büntetőeljárásról van szó, amelyben a Bizottság nyomozati, vizsgálati és határozathozatali feladatokat lát el, és e tekintetben széles mérlegelési jogkörrel bír(82) .
206. Márpedig a felelősségi vélelem lényegénél fogva kivételt jelent az ártatlanság vélelmének elve alól. Ezen elv értelmében ugyanis a bizonyítási teher az eljáró hatóságokra hárul, a kételyt pedig a vádlott javára kell értékelni. Márpedig a szóban forgó felelősségi vélelem jelentősen megkönnyíti a Bizottságra háruló bizonyítási terhet, és az anyavállalatokat arra kötelezi, hogy megfelelő bizonyítékot szolgáltassanak e vélelem megdöntésére. A bizonyítási teher ezen megfordulása kétségtelenül érinti a vállalkozások védelemhez való jogát.
207. Az Emberi Jogok Európai Bírósága elfogadja a bizonyítási teher felelősségi vélelem miatti megfordulását. A fent hivatkozott Salabiaku kontra Franciaország ítéletben(83) úgy vélte, hogy az EJEE 6. cikkének (2) bekezdésében garantált ártatlanság vélelme nem ellentétes a ténybeli vagy jogi felelősségi vélelemmel, ha ezt „ésszerű korlátok között, a tét súlyosságának figyelembevételével és a védelemhez való jog megóvása mellett” alkalmazzák.
208. A fent hivatkozott Janosevic kontra Svédország ítéletben az Emberi Jogok Európai Bírósága arányossági tesztet alkalmazott a svéd adójogi szabályozásba beépített felelősségi vélelemmel kapcsolatban. E szabályozás szerint az adóügyi eljárásban felfedezett pontatlanságok az adóalanynak betudható felróható cselekmény következményei, és nyilvánvalóan nem ésszerűtlen cselekmény szankcionálásaként adókiegészítést alkalmazni. A svéd adózási rendszer tehát felelősségi vélelem alapján működik, amelyet az adózónak kell megdöntenie(84) .
209. Az Emberi Jogok Európai Bírósága úgy ítélte meg, hogy ez a vélelem az ésszerű kereteken belül maradt, mivel a vélelem megdönthető volt (a területen alkalmazandó szabályok szubjektív tényezőkön alapuló védekezést is tartalmaztak), és mivel az adózás hatékony működése fontos az állam pénzügyi érdekeinek védelmében. Hozzátette, hogy ez a következtetés általában magában foglalja azt is, hogy „a bíróságok [...] minden egyes egyedi esetben részletes és nem túlzottan megszorító értékelést végeznek […] annak kiderítése érdekében, hogy létezik‑e az adókiegészítés megsemmisítésére vagy visszafizetésére alapot adó indok(85) ”.
210. Ezen ítélkezési gyakorlat alapján következésképpen figyelemmel kell lenni arra, hogy a szóban forgó vélelmet milyen módon alkalmazzák. Bár ezt a versenyjogi szabályok hatékony végrehajtása biztosításának szükségessége igazolja, mégis meg kell állapítanom, hogy e vélelem alkalmazása túlmutat azon az egyszerű „sajátos eseten, ha az anyavállalat 100%‑os tulajdonosa a leányvállalatának”, mint amire a fent hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság(86) ügy vonatkozott. A General Química és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben(87) ugyanis ezt a vélelmet egy piramisszerű csoport tekintetében alkalmazták, mivel a jogsértésben részt vevő, a vállalati láncban lejjebb elhelyezkedő leányvállalatot egy olyan leányvállalat ellenőrizte, amely maga is az anyavállalat 100%‑os tulajdonában volt. Az Arkema kontra Bizottság(88) és Elf Aquitaine kontra Bizottság(89) ügyekben hozott ítéletekben az említett vélelmet alkalmazták továbbá akkor is, ha az anyavállalat a leányvállalat 98%‑os tulajdonosa volt.
211. Hogyan biztosítható a szóban forgó vélelem „ésszerű korlátok között” történő alkalmazása?
212. Ennek megdönthetőnek kell lennie. Látható volt, hogy a Bíróság a fent hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben megerősítette ezt az elvet, amikor hangsúlyozta, hogy ezt a vélelmet a gazdasági, jogi és szervezeti kapcsolatokra tekintettel annak bizonyításával lehet megdönteni, hogy a leányvállalat önálló piaci magatartást követ, és nem alkot egyetlen gazdasági egységet az anyavállalattal(90) . Márpedig ezen az elvi kijelentésen túl úgy tűnik, hogy az említett vélelmet nagyon nehéz megdönteni(91) . Egy vállalatcsoport esetében ugyanis hogyan bizonyítható az anyavállalatnak a leányvállalat kereskedelmi magatartására irányuló befolyásának a hiánya, hacsak nem, mint ahogy itt a Bizottság is cselekedett, a felrótt jogsértés megvalósításának keretében olyan objektív tényezők felkutatásával, amelyek valószínűvé teszik a szóban forgó vélelmet.
213. Úgy vélem, hogy a szóban forgó vélelmet minden egyes esetben meg kell erősíteni olyan egyéb tényekkel, amelyek az anyavállalatnak a leányvállalatára gyakorolt meghatározó befolyását bizonyítják(92) . Ez lehetővé teszi annak az elkerülését, hogy az anyavállalatok felelősségét automatikusan a tőkével való rendelkezés alapján állapítsák meg. Ez elősegítené, hogy az eljáró hatóságok minden egyes esetben alaposan értékeljék az anyavállalatot a leányvállalathoz fűző gazdasági, jogi és szervezeti kapcsolatokat. Egy 100%‑os tulajdonú leányvállalat esetében a Bizottságra háruló bizonyítási tehernek valóban kisebbnek kell lennie, mint egy 70%‑os tulajdonú leányvállalat esetében, de fenn kell állnia.
214. A jelen ügyben, amint azt jeleztem, a Bizottság és az Elsőfokú Bíróság ténylegesen igyekeztek más tényezőkkel is megerősíteni a TradeARBED ellenőrzésére alapított vélelmet(93) .
215. E körülmények között úgy vélem, hogy az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a TradeARBED által elkövetett jogsértést az ARBED‑nek tudta be. Következésképpen azt javasolom, hogy a Bíróság a leányvállalat által elkövetett jogsértés anyavállalatnak való betudhatósága feltételeire vonatkozó ítélkezési gyakorlat téves alkalmazására alapított második részt mint megalapozatlant utasítsa el.
d) Az ARBED TradeARBED feletti meghatározó befolyása tényleges gyakorlásának megállapításával kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított harmadik részről
216. Emlékeztetek arra, hogy a harmadik rész alátámasztásához az ARBED a megtámadott ítélet 96. pontját kifogásolja, amelyben az Elsőfokú Bíróság jelezte, hogy a Bizottság által szolgáltatott bizonyítékok „nem az ARBED‑nek a szóban forgó jogsértésekben való lényeges és tényleges részvételét erősítették meg, hanem a TradeARBED magatartása feletti meghatározó befolyását, és e befolyás tényleges alkalmazását is”. Úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen állapította meg a Bizottság által kifejezetten kizárt részvételre vonatkozó vélelem fennállását, és így hatáskörén túllépve saját értékelésével helyettesítette a Bizottságét. Azt állítja továbbá, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a kiindulási határozathoz és a vitatott határozathoz fűződő anyagi jogerő elvét. Végül az ARBBED emlékeztet arra, hogy a fent hivatkozott AEG‑Telefunken kontra Bizottság és Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyekben hozott ítéleteknek megfelelően az anyavállalatok felelőssége a jogsértésben való tényleges részvételükön alapul.
217. Először is rá kell mutatni, hogy az ARBED által hivatkozott érvek a versenyellenes magatartások betudhatóságához fűződő következmények téves értelmezésén alapulnak. A Bíróságnak az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 104. és 116. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatából ugyanis az következik, hogy úgy tekintendő, hogy egy társaság maga követte el a jogsértést, ha valamely másik jogalany versenyellenes cselekményei neki tudhatóak be(94) .
218. Következésképpen az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot, és nem lépte túl hatáskörét, amikor a TradeARBED felett gyakorolt meghatározó befolyására tekintettel úgy ítélte meg, hogy az ARBED részt vett a jogsértésben.
219. Ezt követően, ami az anyagi jogerő elvének megsértésére alapított kifogást illeti, véleményem szerint az az első jogalap vizsgálatának keretében már kifejtetett indokokkal azonos indokoknál fogva elfogadhatatlan. Amint arra ugyanis a Bizottság is rámutatott, ezt a kifogást az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 102. pontjában mint hatástalant elutasította.
220. Végül az ARBED‑nek a fent hivatkozott AEG‑Telefunken kontra Bizottság és Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyekben hozott ítéleteire alapított kifogását is el lehet utasítani. Amint azt jeleztem, és amint azt a Bizottság is állította, az ARBED az említett ítéletek téves értelmezését vette alapul.
221. Véleményem szerint a harmadik részt tehát részben mint elfogadhatatlant és részben mint megalapozatlant el lehet utasítani.
e) A következtetés
222. Mindezen tényezők összességére tekintettel azt javasolom, hogy a Bíróság az Elsőfokú Bíróság által a versenyellenes magatartások vállalatcsoporton belüli betudhatóságára vonatkozó szabályok megsértésére alapított második jogalapot részben mint elfogadhatatlant, részben mint megalapozatlant utasítsa el.
3. Álláspontom a ProfilARBED által a C‑216/09. P. sz. ügyben hivatkozott második jogalappal kapcsolatban
223. A második jogalap azt a kérdést veti fel, hogy a ProfilARBED‑nek az acélgerendák ágazatában – az ARBED gazdasági és ipari tevékenységének jogutódjaként – ezen a címen betudható‑e az ARBED és a TradeARBED versenyellenes magatartásáért való felelősség.
a)	A jogi személy jogi autonómiája, a vállalkozás szabadsága és a személyes felelősség elvének megsértésére alapított első részről
224. Véleményem szerint az első rész megvizsgálása a ProfilARBED tekintetében különleges nehézségeket vet fel. Bár az első kifogást, amely a „vállalkozás” fogalmának Elsőfokú Bíróság általi alkalmazását vonja kétségbe, az ARBED által benyújtott fellebbezés esetében ismertetett indokokkal azonos indokok alapján el lehet utasítani, véleményem szerint a második és harmadik kifogás a ProfilARBED tekintetében más következtetést von maga után.
225. Ismert ugyanis, hogy a ProfilARBED‑et az ARBED 100%‑os tulajdonú leányvállalataként 1992. november 27‑én alapították, vagyis egy évvel a jogsértés befejezését követően. Következésképpen megalapításának időpontjára tekintettel, objektíven lehetetlen úgy tekinteni, hogy részt vett a vitatott határozat 1. cikke szerinti jogsértő tényekben.
226. Márpedig az Elsőfokú Bíróság erre a következtetésre jut, amikor a megtámadott ítélet 113. pontjában a „gazdasági egység alap fogalmát(95) ”, valamint a megtámadott ítélet 109. és 110. pontjában a gazdasági folytonosság kritériumával kapcsolatos ítélkezési gyakorlatot veszi alapul.
227. Márpedig, bár a gazdasági egység fogalma valóban fontos a versenyjogi szabályok hatékony végrehajtásának biztosításához, ez nem változtat azon, hogy e fogalom alkalmazása során biztosítani kell a versenyellenes cselekmények betudhatóságával kapcsolatos jogok és elvek tiszteletben tartását, és azt nem foszthatja meg a személyes felelősség elvét annak tartalmától.
228. Nem szabad elfelejteni ugyanis, hogy büntetésrő l van szó, és hogy a személyes felelősség elve a jog alapelve, amely egy büntetendő egyéni magatartás tanúsítását feltételezi. Következésképpen a gazdasági egység fogalma csak akkor igazolhatja az ettől az elvtől való eltéréseket, ha azok kivételes jellegűek, és a versenyjogi szabályok hatékonyságának biztosításához szükségesek.
229. A Bíróság által elfogadott kivételek között szerepel, amikor gazdasági jogutódlás következik be ugyanazon vállalatcsoporthoz tartozó két egység között. A Bizottságnak így lehetősége van arra, hogy a jogsértésért való felelősséget ne a jogsértés elkövetőjének, hanem annak a vállalkozásnak tudja be, amelyre a kartellel érintett tevékenységeket átruházták, amennyiben ez a két egység ugyanahhoz a gazdasági egységhez tartozik. Ennek a szabálynak a célja az, amint arra az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 110. pontjában is rámutatott, hogy elkerülje a bírság megfizetésének elkerülésére irányuló vállalatcsoporton belüli megtévesztő műveleteket.
230. Márpedig a jelen ügyben semmilyen bizonyíték nem támasztja alá, hogy a ProfilARBED megalapítása és az acélgerendákkal kapcsolatos gazdasági tevékenység rá való átruházása egy ilyen művelet eredménye. Tevékenységeinek átruházása ellenére ugyanis az ARBED jogilag és gazdaságilag továbbra is létezett. Bár már nem folytat számottevő gazdasági tevékenységet az acélgerendák piacán, továbbra is pozitív forgalmat tud felmutatni, és saját aktívái között a TradeARBED és a ProfilARBED tulajdona is szerepel. Ezenkívül ellenkező bizonyítás hiányában az ARBED megőrizte az ARBED‑csoport irányításának jogát, így meghatározó befolyást gyakorol a ProfilARBED és a TradeARBED felett. A szankció elrettentő és megelőző hatása tehát elsősorban az anyavállalaton keresztül érvényesülhet. A bírság megfizetésének arra kell ösztönöznie az ARBED‑et, hogy kijavítsa piaci magatartását, és ellássa a leányvállalatai magatartásának felügyeletére irányuló feladatát.
231. Mindezekre a tényezőkre tekintettel, és figyelembe véve többek között a ProfilARBED megalapításának időpontját, úgy gondolom, hogy nincs olyan jogalap, amely lehetővé tenné az Elsőfokú Bíróság számára, hogy az ARBED és a TradeARBED által elkövetett versenyellenes cselekményekért való felelősséget a ProfilARBED‑nek tudja be, és úgy ítélje meg, hogy utóbbi a vitatott határozat 1. cikke szerint hozzájárult ezek megvalósításához.
232. Ez ugyanakkor nem gátolhatja meg a Bizottságot abban, hogy a bírság megfizetésének címén a ProfilARBED‑et bevonja az ügybe.
233. Amint arra ugyanis utaltam, a ProfilARBED továbbra is az ARBED 100%‑os tulajdonú leányvállalata. Ezenkívül átruházták rá azokat az ipari tevékenységeket, amelyek piaci értéke legalábbis részben azokból a versenyellenes megállapodásokból származik, amelyekben az ABRBED és a TradeARBED részt vett. Következésképpen úgy gondolom, hogy a ProfilARBED nem hagyhatta figyelmen kívül az általa megörökölt aktívák legalább részben jogsértő eredetét, mivel kevéssel a jogsértés elkövetését követően az ARBED hozta őt létre 100%‑os tulajdonú leányvállalatként. Mindezen körülmények között úgy vélem, hogy a helyzete hasonlítható a belső büntetőjog fogalmai szerinti „orgazdáéhoz”. Véleményem szerint egyedül ez az elemzés igazolja, hogy a Bizottság – a rendesen és klasszikusan a büntetőjogi szankciók területén alkalmazandó szabályokat alkalmazva a vitatott határozat 2. cikkében jogszerűen vonja be a ProfilARBED-et a bírság megfizetésébe, és adott esetben, ha további jogsértéseket követ el, jogszerűen, hogy őt visszaesőnek tekintse.
234. Mindezeknek a tényezőknek az összességére tekintettel úgy vélem, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a személyes felelősség elvét, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottság betudhatja a ProfilARBED‑nek az ARBED és a TradeARBED jogsértő magatartásáért való felelősséget, és úgy tekintette, mint amely a vitatott határozat 1. cikke értelmében részt vett a jogsértő tényekben.
235. Következésképpen úgy vélem, hogy a személyes felelősség elvének megsértésére alapított második kifogás megalapozott.
b)	A következtetés
236. Mindezen tényezők összességére tekintettel, és anélkül, hogy az első rész harmadik kifogását szükséges lenne megvizsgálni, azt javasolom, hogy a Bíróság adjon helyt a versenyellenes magatartások vállalatcsoporton belüli betudhatóságával kapcsolatos szabályok Elsőfokú Bíróság általi megsértésére alapított második jogalapnak, amint arra a ProfilARBED a C‑216/09. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezésében hivatkozott.
C – Az elévülés szabályainak téves értelmezésére alapított harmadik jogalapról
237. Az ARBED‑csoport által előterjesztett harmadik jogalapot csupán az ARBED‑et illető részében szükséges megvizsgálni, mivel a második jogalap a ProfilARBED‑et és a TradeARBED‑et illető részében megalapozott volt.
238. Az ARBED kifogásolja az Elsőfokú Bíróságnak azon érvelését, amely szerint az elévülés megszakadása vele szemben érvényesíthető, mivel a 715/78 határozat 2. cikkének (1) bekezdése és az 1/2003 rendelet 25. cikkének (4) bekezdése értelmében „részt vett a jogsértésben”.
1. A megtámadott ítélet
239. A megtámadott ítélet 143. pontjában az Elsőfokú Bíróság először is jelezte, hogy „[a] jogsértésben részt vevő vállalkozás alatt [a 715/78 határozat 2. cikkének (1) bekezdése és az 1/2003 rendelet 25. cikkének (4) bekezdése] értelmében valamennyi olyan vállalkozást érteni kell, amelyet a Bizottság a jogsértést szankcionáló határozatában ilyenként azonosított.” E tekintetben a Compagnie maritime belge kontra Bizottság ügyben hozott ítéletre hivatkozik(96) .
240. A továbbiakban a következőkre mutatott rá:
„145.	[…] e rendelkezésekből az következik, hogy az elévülés nem csupán azon vállalkozások tekintetében szakad meg, amelyek vizsgálati vagy eljárási intézkedés tárgyát képezték, hanem azokkal szemben is, amelyek részt vettek a jogsértésben, azonban még nem ismertek a Bizottság előtt, ennélfogva pedig semmiféle vizsgálati intézkedés tárgyát nem képezték, és semmiféle eljárási aktusnak nem címzettjei. Amint azt a Bizottság szintén helyesen emeli ki, »a jogsértésben részt vevő« kifejezés objektív tényre, tudniillik a jogsértésben való részvételre utal, amely egyértelműen különbözik azon szubjektív és esetleges elemtől, mint a jogsértésben részt vevő vállalkozás meghatározása a közigazgatási eljárás során. Ennek megfelelően valamely vállalkozás részt vehetett a jogsértésben anélkül, hogy a Bizottság ezt tudná abban az időpontban, amikor elévülést megszakító intézkedést tesz.
146. 	Mindenesetre úgy kell megítélni, hogy a jelen esetben az ARBED igenis »részt vett a jogsértésben«, mivel a [fent hivatkozott Metsä‑Serla és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletnek] megfelelően a TradeARBED jogsértő magatartása betudható az ARBED‑nek oly módon, hogy úgy kell tekinteni, mintha az ARBED saját maga követte volna el e jogsértést.”
2. A felek főbb érvei
241. Első kifogásával az ARBED jelzi, hogy a vitatott határozatban nem minősítették „a jogsértésben részt vevő” vállalkozásnak, és hogy helyzete alapvetően különbözik a fent hivatkozott Compagnie maritime belge kontra Bizottság ügyben hozott ítélettel érintett vállalkozásétól. Az Elsőfokú Bíróság nem bizonyította továbbá, hogy ténylegesen „részt vett a jogsértésben”, és a TradeARBED által elkövetett jogsértés neki való betudása nem tesz lehetővé ilyen következtetést. Az ARBED a megtámadott ítélet 100. pontjára hivatkozik, amelyben az Elsőfokú Bíróság megkülönböztette egyrészt az anyavállalat által a leányvállalatával együtt elkövetett jogsértés anyavállalatnak való betudását az ebben a jogsértésben való tényleges részvétele miatt, másrészt az egyedül a leányvállalata által elkövetett jogsértés anyavállalatnak való betudását, amelynek alapja utóbbinak az előbbire gyakorolt meghatározó befolyása.
242. Második kifogásával az ARBED azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság érvelése ellentmondásos, figyelembe véve a megtámadott ítélet 100. pontjában foglalt megfontolásokat.
243. A harmadik kifogásban úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság ezenkívül megsértette az anyagi jogerő elvét, mivel a kiindulási határozat megállapította, hogy egyedül a TradeARBED vett részt a jogsértésben.
244. A Bizottság elutasítja ezeket az érveket. Kifejti különösen, hogy az ARBED ismét a jogsértésben való „részvétel” és annak betudhatósága közötti téves megkülönböztetésre alapítja az érvelését. Ami az anyagi jogerő elvének megsértésére alapított érvet illeti, a Bizottság fenntartja, hogy az elfogadhatatlan.
3. Álláspontom
a) Az elévülés szabályai tekintetében a „jogsértésben részt vevő” vállalkozás téves minősítésére alapított első kifogásról
245. Az ARBED állításával ellentétben úgy vélem, hogy az Elsőfokú Bíróság jogszerűen minősítette az ARBED‑et „jogsértésben részt vevő” vállalkozásnak a 715/78 határozat 2. cikkének (2) bekezdése és az 1/2003 rendelet 25. cikkének (4) bekezdése értelmében, és érvényesítette vele szemben az elévülést megszakító cselekményeket.
246. Ezzel nem az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 143. pontjában foglalt megfontolások alapján – amelyekkel egyébként nem értek egyet –(97), hanem a következő pontokban kifejtett indokok alapján értek egyet, amelyek önmagukban is elegendőek a következtetés alátámasztására.
247. Amint ugyanis arra az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 145. pontjában rámutatott, a „jogsértésben részt vevő” kifejezés objektív tényre, tudniillik a jogsértésben való részvételre utal. Márpedig, amint azt bemutattam, az ARBED‑nek tudták be a TradeARBED által elkövetett versenyellenes cselekményekért való felelősséget az erre a vállalkozásra a jogsértés elkövetésének időpontjában gyakorolt meghatározó befolyásánál fogva. Így vélelmezett, hogy az ARBED hozzájárult a jogsértés megvalósításához. Az állandó ítélkezési gyakorlat alapján, amelyre az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 104. és 116. pontjában emlékeztet, úgy kell tekinteni, hogy a jogsértést ő maga követte el(98) .
248. Az ARBED érve tehát a versenyellenes magatartás betudhatósága következményeinek téves értelmezésén alapul, következésképpen azt javasolom, hogy a Bíróság ezt az érvet mint megalapozatlant utasítsa el.
b) Az Elsőfokú Bíróság érvelésének ellentmondásos jellegére alapított második kifogásról
249. Az ARBED különösen a megtámadott ítélet 100. pontjára hivatkozik, amely, amint arra az „egyebekben” szóhasználat is utal, a tárgyhoz nem tartozó indokolást tartalmaz. Következésképpen ezt a kifogást mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
c) Az anyagi jogerő elvének megsértésére alapított harmadik kifogásról
250. Javasolom továbbá a harmadik kifogásnak mint elfogadhatatlannak az elutasítását is. Ezt a kifogást ugyanis az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 102. pontjában mint hatástalant elutasította. Ezzel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy az anyagi jogerő elvére történő hivatkozás egy bizottsági határozat tekintetében nem releváns, annál is kevésbé, mivel ezt a határozatot az uniós bíróság megsemmisítette.
d) A következtetés
251. Mindezekre a tényezőkre tekintettel úgy vélem, hogy az ARBED által fellebbezése keretében hivatkozott, az elévülés szabályainak téves értelmezésére alapított harmadik jogalapot részben mint elfogadhatatlant, részben mint megalapozatlant el lehet utasítani(99) .
D – Az ARBED védelemhez való joga megsértésének értékelésével kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított negyedik jogalapról
252. Az ARBED lényegében azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor az ARBED védelemhez való jogának megsértését az eljárás túlzott elhúzódása tükrében értékelte. Előadta, hogy a meghatározó befolyás vélelmének megdöntéséhez szükséges és a jogsértés elkövetésének időpontjában még rendelkezésére álló bizonyítékok a tizenhat évnyi eljárás során elenyésztek.
1. A megtámadott ítélet
253. Az ARBED a megtámadott ítélet 168–171. pontját kifogásolja.
„168.	[…] a jelen esetben az ARBED elmulasztotta meghatározni, hogy a közigazgatási eljárás – amely valóban hosszú volt, ha a kiindulási határozat megsemmisítése iránti bírósági eljárást is figyelembe vesszük – miben akadályozta a védelemhez való joga gyakorlásában, és különösen azon lehetőségében, hogy »a jogsértésben egyedüliként részt vevő társaság és [saját maga] között fennálló tőkejellegű kapcsolatokra alapított – és első ízben a tizenhat évig tartó eljárás után előterjesztett – felelősségi vélelmet« megdöntse. Az ARBED e tekintetben csupán azon megállapításra szorítkozott, hogy »az 1990‑ben [általa] fellelhető bizonyítékok ennyi idő elteltével elenyésztek«.
169. Hozzá kell tenni, hogy az ARBED állításával ellentétben a kérdéses felelősségi vélelemre való hivatkozásra nem »első ízben a tizenhat évig tartó eljárás után« került sor, hanem már az 1994 februárjában meghozott kiindulási határozat szakaszában is (lásd a (322) preambulumbekezdését és a fenti 101. pontot).
170. Ennek ellenére az ARBED nem bizonyította, és nem is állította az első, az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás során, hogy leányvállalata, a TradeARBED önállóan határozza meg üzletpolitikáját, és így nem képez az anyavállalattal gazdasági egységet, illetve egyetlen vállalkozást az ESZAK‑Szerződés 65. cikke értelmében […].
171. Végül ezen egyszerű felelősségi vélelmet – melynek elvét már 1983‑ban kimondta a Bíróság a korábban hivatkozott AEG‑Telefunken kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben – már mindenre kiterjedően megerősítették a jelen esetben a Bizottság által már a kiindulási határozatban említett […] és az Elsőfokú Bíróság által a korábban hivatkozott ARBED kontra Bizottság ügyben 1999. március 11‑én hozott ítéletben elfogadott […] további bizonyítékok.”
2. A felek főbb érvei
254. Először is az ARBED úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 168. pontjában nem vette jogilag megfelelő módon figyelembe az általa hivatkozott jogalapot, ezért a megtámadott ítélet sérti az indokolási kötelezettséget. Véleménye szerint az Elsőfokú Bíróság nem elégedhet meg annak megállapításával, hogy az ARBED‑nek kell bizonyítania, hogy a leányvállalatával való kapcsolatainak valós természetére vonatkozó bizonyítékok elenyésztek, mivel „az ilyen negatív tény bizonyítása lehetetlen”.
255. Másodszor, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 169. pontjában a kiindulási határozat téves értelmezését fogadta el, mivel az nem a leányvállalata által elkövetett jogsértés ARBED‑nek való betudhatóságával volt kapcsolatos.
256. Harmadszor, az Elsőfokú Bíróság megsértette az anyagi jogerő elvét, mivel értékelését a kiindulási határozatra alapította, amelyet az ARBED‑et érintő részében a Bíróság a fent hivatkozott ARBED kontra Bizottság ügyben 2003. október 2‑án hozott ítéletében megsemmisített.
3. Álláspontom
257. A védelemhez való jog tiszteletben tartása egyike az uniós jog alapelveinek, amelyet a Charta 48. cikke mond ki. A következetes ítélkezési gyakorlat szerint ennek az elvnek a tiszteletben tartása alapvető fontosságú a Bizottság által a versenyjogi jogsértésekkel kapcsolatban lefolytatott közigazgatási eljárás keretében(100) .
258. A védelemhez való jog tiszteletben tartása megköveteli, hogy az érintett vállalkozás a közigazgatási eljárás során hatékonyan kifejthesse álláspontját a Bizottság által ellene felhozott tények valóságalapját és relevanciáját illetően(101) . Ennek a jognak a tartalmát folyamatosan pontosította az ítélkezési gyakorlat, és a Technische Unie kontra Bizottság ügyben hozott ítélet(102), amelyre az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben hivatkozik, újabb követ tesz hozzá ehhez az építményhez.
a) Az indokolási kötelezettség megsértésére alapított első kifogásról
259. Az első kifogás megalapozottsága vizsgálatának érdekében emlékeztetni kell az Elsőfokú Bíróság által alkalmazott érvelés felépítésére.
260. A megtámadott ítélet 166. pontjában az Elsőfokú Bíróság azzal kezdte, hogy emlékeztetett az alkalmazandó ítélkezési gyakorlatra és különösen a fent hivatkozott Technische Unie kontra Bizottság ügyben hozott ítéletre.
261. Az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben a Bíróság ténylegesen megvizsgálta a közigazgatási eljárás, különösen pedig a vizsgálati szakasz túlzott elhúzódásának a védelemhez való jog tiszteletben tartására gyakorolt következményeit(103) . Főszabály szerint ebben a szakaszban a kifogásközlést még nem küldték meg, és a védelemhez való jog formálisan még nem gyakorolható. Márpedig, amint arra a Bíróság rámutatott, a vizsgálati szakasz túlzott elhúzódása akadályozhatja az érintett vállalkozások felelősségének megállapítására alkalmas magatartások fennállásának megdöntéséhez szükséges bizonyítékok összegyűjtését(104), következésképpen helyrehozhatatlanul károsíthatja az érintett vállalkozások védelmének jövőbeli lehetőségeit az eljárás második szakaszában, vagyis a kifogásközlés megküldését követő időszakban. A Bíróság tehát úgy ítélte meg, hogy a védelemhez való jog hatékonysága esetleges gyengülésének forrására vonatkozó vizsgálatnak az eljárás egészére ki kell terjednie, figyelembe véve annak teljes hosszát(105) .
262. Mindazonáltal, amint arra az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 167. pontjában emlékeztet, e tekintetben a bizonyítási teher az érdekeltet terheli(106) .
263. Az Elsőfokú Bíróság tehát a megtámadott ítélet 168. pontjában vizsgálja meg az ARBED által hivatkozott érv megalapozottságát.
264. Először rámutatott, hogy az ARBED‑del szemben indított eljárás különösen hosszú volt. Emlékeztetek ugyanis arra, hogy az ARBED‑nek címzett kifogásközlést 2006. március 8‑án küldték el, pedig a Bizottság az első vizsgálatokat tizenöt évvel korábban 1991‑ben kezdte meg. Mindazonáltal e közigazgatási eljárás időtartamánál figyelembe kell venni az uniós bíróságok előtt lefolytatott bírósági eljárást is, amely körülbelül kilenc évig és öt hónapig tartott.
265. Másodszor az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta, hogy az ARBED ténylegesen bizonyította‑e, hogy ez az időtartam érintette a védelemmel kapcsolatos lehetőségeit. E tekintetben rámutatott, hogy az ARBED csupán azon megállapításra szorítkozott, hogy „az 1990‑ben [általa] fellelhető bizonyítékok ennyi idő elteltével elenyésztek”.
266. Ez az indokolás rövid. Az Elsőfokú Bíróság nem emlékeztet arra, hogy a kialakult ítélkezési gyakorlat értelmében az érintett vállalkozásnak részletes és meggyőző bizonyítékokat kell bemutatnia, és nem elégedhet meg az absztrakt és pontatlan érveléssel(107) . Ez az indokolás mindazonáltal elegendőnek tűnik számomra az ARBED állításának rendkívül absztrakt és általános jellegére tekintettel. Ez a vállalkozás ugyanis nem állíthatja jogszerűen, hogy megfelelt a „bizonyítási teher” követelményeinek, annak kijelentésével, hogy „a […] bizonyítékok ennyi idő elteltével elenyésztek”.
267. Következésképpen úgy vélem, hogy az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 168. pontjában szereplő következtetése nem sérti az indokolási kötelezettséget. Így azt javasolom, hogy a Bíróság az első kifogást mint megalapozatlant utasítsa el.
b) A kiindulási határozat téves értelmezésére és az anyagi jogerő megsértésére alapított második és harmadik kifogásról
268. Az ARBED kifogásai véleményem szerint teljességgel megalapozottak.
269. Egyrészt az Elsőfokú Bíróság helytelenül értelmezte a kiindulási határozatot. Ellentétben azzal, amire rámutat, a felelősségi vélelemre nem hivatkoztak a kiindulási határozat szakaszában, mivel amint arra maga mutatott rá a fent hivatkozott ARBED kontra Bizottság ügyben 1999. március 11‑én hozott ítéletének 95. pontjában, „meg kell állapítani, hogy a közigazgatási eljárás során a Bizottság hivatalosan soha nem közölte [az ARBED‑del], hogy szándékában áll a TradeARBED magtartásáért való felelősséget neki betudni”. A kiindulási határozat sem tesz erről semmilyen említést.
270. Másrészt az Elsőfokú Bíróság értékelését egy olyan eljárásra és határozatra alapozta, amelyeket a Bíróság a fent hivatkozott ARBED kontra Bizottság ügyben 2003. október 2‑án hozott ítéletében megsemmisített(108) . Ezzel az Elsőfokú Bíróság megsértette azokat a következményeket, amelyek egy megsemmisítést kimondó ítélethez kapcsolódnak(109), és ugyanígy megsértette az anyagi jogerő elvét is(110) .
271. Mindazonáltal, bár ezek a kifogások tökéletesen megalapozottnak tűnnek, nem alkalmasak arra, hogy a megtámadott ítélet megsemmisítését vonják maguk után. Az említett kifogások ugyanis a megtámadott ítéletben a tárgyhoz nem tartozó indokolás ellen irányulnak. Az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 168. pontjában megfogalmazott megfontolások ugyanis elegendőek következtetésének megalapozásához, amint azt egyébként a megtámadott ítélet 169. pontjában a „[h]ozzá kell tenni” kifejezés is mutatja. Ennélfogva az ilyen kifogásokat mint hatástalanokat el kell utasítani.
4. Következtetés
272. Mindezekre tekintettel azt javasolom, hogy a Bíróság az Elsőfokú Bíróság által az ARBED védelemhez való jogának megsértésére vonatkozó értékelés során elkövetett téves jogalkalmazásra alapított negyedik jogalapot nyilvánítsa megalapozatlannak, és utasítsa el azt.
273. Mindezen következtetések összességére tekintettel úgy vélem, hogy az ARBED által a C‑201/09. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezést részben mint elfogadhatatlant, részben mint megalapozatlant el kell utasítani.
VIII – A C‑201/09. P. sz. és a C‑216/09. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezések vizsgálatából levonandó következetésekről
274. Először is javasolom, hogy a Bíróság utasítsa el az ARBED által a C‑201/09. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezést részben mint elfogadhatatlant, részben mint megalapozatlant.
275. Másodszor, a ProfilARBED és a TradeARBED által a C‑216/09. P. sz. ügyben benyújtott csatlakozó fellebbezésekkel kapcsolatban javasolom, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet abban a részében, amelyben az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a Bizottság jogszerűen tudta be az ARBED és a ProfilARBED versenyellenes magatartásáért való felelősséget a ProfilARBED‑nek.
276. Harmadszor, a Bizottság által a C‑216/09. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezéssel kapcsolatban javasolom, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet abban a részében, amelyben az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy az elévülés nyugvása csak az ARBED tekintetében következett be. Úgy vélem ugyanis, hogy az elévülés nyugvásának minden, a jogsértésben részt vevő vállalkozás tekintetében be kell következnie. Következésképpen arra a TradeARBED‑del szemben is lehet hivatkozni, mivel álláspontom szerint a ProfilARBED‑et nem lehet ilyennek tekinteni.
277. A megfellebbezett ítélet hatályon kívül helyezése esetén a Bíróság alapokmányának 61. cikke kimondja, hogy az ügyet határozathozatalra visszautalhatja az Elsőfokú Bírósághoz, vagy ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti.
IX – Az ügy érdemben való eldöntéséről
278. A jelen ügyben a jogvita tárgya a TradeARBED által 1988. július 1‑je és 1991. január 16‑a között elkövetett jogsértés miatt a Bizottság által indított eljárás.
279. A vitatott határozat tárgya e versenyellenes cselekményért való felelősség ARBED‑nek és ProfilARBED‑nek való betudása, és velük szemben – a TradeARBED‑del egyetemleges – bírság kiszabása.
A – A ProfilARBED vonatkozásában
280. A jelen indítvány 224–235. pontjában kifejtett megfontolásokra tekintettel úgy vélem, hogy a vitatott határozatot a ProfilARBED‑et érintő részében meg kell semmisíteni.
B – A TradeARBED vonatkozásában
281. Az Elsőfokú Bíróság előtt a TradeARBED három megsemmisítési jogalapra hivatkozott.
282. Ami a vitatott határozat jogalapjának hiányára alapított első megsemmisítési jogalapot illeti, az Elsőfokú Bíróság azt jogosan utasította el mint megalapozatlant.
283. Ami az eljárásokkal kapcsolatos elévülés szabályainak megsértésére alapított második megsemmisítési jogalapot illeti, a TradeARBED‑del kapcsolatos döntő kérdés az, hogy az uniós bírósághoz benyújtott kereset következtében rá nézve is bekövetkezett‑e az elévülési idő nyugvása. Jeleztem, hogy az Elsőfokú Bíróság e jogalap értékelése keretében tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy az elévülés nyugvása a TradeARBED tekintetében nem következett be.
284. A jelen indítvány 71–81. pontjában foglalt okoknál fogva úgy vélem, hogy az elévülés nyugvása a TradeARBED‑del szemben is bekövetkezett.
285. Most ennek a megállapításnak a következményeit kell megvizsgálni az ötéves elévülési idő számítása szempontjából. A kiindulási határozat(111) 1994. február 16‑i elfogadása óta az elévülési idő egészen az első kereset Elsőfokú Bírósághoz való benyújtásának időpontjáig, 1994. április 8‑ig, tehát hét hétig tartott. Ezt követően nyugodott 1999. március 11‑ig, addig az időpontig, amikor az Elsőfokú Bíróság meghozta a fent hivatkozott ARBED kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet, tehát öt évig. Ezt követően ismét telt 1999. május 11‑ig, tehát két hónapig, amikor az ARBED fellebbezést nyújtott be a Bírósághoz. Az elévülési idő ismét nyugodott 2003. október 2‑ig, tehát négy évig és öt hónapig, amikor a Bíróság ítéletet hozott a fent hivatkozott ARBED kontra Bizottság ügyben. Ezt követően ismét telt körülbelül két évig és négy hónapig az ARBED‑csoportnak címzett új kifogásközlés 2006. március 8‑án való közléséig, ami elévülést megszakító cselekmény. Következésképpen a vitatott határozat 2006. november 8‑án történt meghozatalára az ötéves elévülési időn belül került sor.
286. A tízéves elévülési időt illetően, amely a jogsértés megszűnésétől, tehát 1991. január 17‑től számítandó, azt meg kell hosszabbítani azzal az időtartammal, amely alatt az eljárás fel volt függesztve, tehát körülbelül kilenc évvel és öt hónappal. A vitatott határozatot tehát, amely a TradeARBED‑et 2006. november 8‑án bírság megfizetésére kötelezte, ezen az időtartamon belül fogadták el.
287. Következésképpen az eljárásjogi elévülés szabályainak megsértésére alapított második megsemmisítési jogalapot a TradeARBED által előadott érveket illetően, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
288. Ami a védelemhez való jog megsértésére alapított harmadik megsemmisítési jogalapot illeti, azt az Elsőfokú Bíróság a TradeARBED vonatkozásában nem vizsgálta.
289. A TradeARBED által hivatkozott érveket a megtámadott ítélet 162. és 163. pontja foglalja össze. Ezek megegyeznek az ARBED által előadott érvekkel, és a vitatott határozat, vagy legalábbis e határozat 2. cikkének megsemmisítésére irányulnak. A fent hivatkozott Technische Unie kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet alapul véve a TradeARBED azt állítja, hogy az eljárás különösen hosszú időtartama miatt elenyésztek azok a bizonyítékok, amelyek alkalmasak lettek volna annak bizonyítására, hogy az ARBED nem gyakorolt felette meghatározó befolyást.
290. Az Elsőfokú Bíróság az ARBED által előadott érveket illetően a megtámadott ítélet 165–172. pontjában megvizsgálta a harmadik jogalap megalapozottságát. Ugyanazon okoknál fogva, mint amelyekre az Elsőfokú Bíróság ennek az ítéletnek a 168. pontjában hivatkozott, úgy vélem, hogy ezt a jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani. Ahogy az ARBED, úgy a TradeARBED sem bizonyította, hogy a közigazgatási eljárás hossza miben akadályozta volna a védelemhez való jogának gyakorlását.
291. Mindezen tényezőkre tekintettel a TradeARBED által a vitatott határozat megsemmisítése iránt benyújtott keresetet el kell utasítani.
X – A költségekről
292. Az eljárási szabályzat 122. cikkének első bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről.
293. Az eljárási szabályzat 69. cikke 2. §‑ának első bekezdése alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke alapján a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
294. Mindazonáltal az eljárási szabályzat 69. cikke 3. §‑ának első bekezdése alapján részleges pernyertesség esetén, illetve kivételes okból a Bíróság elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását, vagy azt, hogy a felek mindegyike maga viselje saját költségeit.
295. A C‑201/09. P. sz. ügyben az ARBED valamennyi kérelme tekintetében pervesztes lett. Következésképpen azt javaslom a Bíróságnak, hogy ezt a vállalkozást kötelezze saját költségei, valamint a Bizottság költségeinek viselésére.
296. A C‑216/09. P. sz. ügyben a Bizottság pervesztes lett a versenyellenes magatartások betudhatóságára vonatkozó szabályok ProfilARBED vonatkozásában történt megsértésére alapított jogalap tekintetében. Ugyanígy, a ProfilARBED és a TradeARBED pervesztes lett az elévülés nyugvására vonatkozó szabályok téves értelmezésére alapított jogalap tekintetében. Következésképpen a feleknek maguknak kell viselniük saját költségeiket.
XI – Végkövetkeztetések
297. A fenti megfontolásokra tekintettel azt javasolom, hogy a Bíróság a következőképpen határozzon:
„1. A Bíróság hatályon kívül helyezi az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának a T‑405/06. sz., ArcelorMittal Luxembourg kontra Bizottság ügyben 2009. március 31‑én hozott ítéletét abban a részében, amelyben kimondta, hogy:
– az Európai Bizottság jogosult volt az ArcelorMittal Luxembourg SA és az ArcelorMittal International SA versenyellenes magatartásaiért való felelősséget az ArcelorMittal Belval & Differdange SA‑nak betudni, és
– az elévülés nyugvása az Európai Szén‑ és Acélközösség létrehozásáról szóló Szerződés alkalmazási területén lefolytatott eljárásokkal és végrehajtással kapcsolatos elévülésről szóló, 1978. április 6‑i 715/78/ESZAK bizottsági határozat 3. cikke és a Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet 25. cikkének (6) bekezdése alapján az ArcelorMittal International SA tekintetében nem következett be.
2.	A Bíróság az ArcelorMittal Luxembourg SA által a C‑201/09. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezést részben mint elfogadhatatlant, részben mint meglapozatlant elutasítja.
3.	A Bíróság megsemmisíti az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/F/38.907 – acélgerendák ügy), az európai acélgerenda‑gyártók megállapodásaival és összehangolt magatartásával kapcsolatos, 2006. november 8‑án hozott bizottsági határozat 1. cikkét az ArcelorMittal Belval & Differdange SA‑t érintő részében.
4.	A Bíróság az ArcelorMittal International SA által e határozat ellen benyújtott fellebbezést mint megalapozatlant elutasítja.
5.	A Bíróság az ArcelorMittal Luxembourg SA‑t kötelezi a C‑201/09. P. sz. ügyben benyújtott fellebbezéssel kapcsolatban felmerült saját költségeinek, valamint az Európai Bizottság költségeinek viselésére.
6. A C‑216/09. P. sz. ügyben az ArcelorMittal Belval & Differdange SA, az ArcelorMittal International SA és az Európai Bizottság maguk viselik saját költségeiket.”
(1) .
(2)  –	Korábban Arcelor Luxembourg SA, a továbbiakban: ARBED.
(3)  –	Korábban Arcelor Profil Luxembourg SA, a továbbiakban: ProfilARBED.
(4)  –	Korábban Arcelor International SA, a továbbiakban: TradeARBED.
(5)  –	A T‑405/06. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 2009., II‑771. o.), a továbbiakban: megtámadott ítélet.
(6)  –	Erről a határozatról összefoglaló közlemény jelent meg az Európai Unió Hivatalos Lapjában (HL 2008. C 235, 4. o.; a továbbiakban: vitatott határozat).
(7)  –	A T‑24/07. sz. ügy (EBHT 2009., II‑2309. o.).
(8)  –	A Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.).
(9)  –	HL L 94., 22. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 61. o.. Az említett szabályok az eljárások időtartamának korlátozásáról, valamint az Európai Gazdasági Közösség szállításra és versenyre vonatkozó szabályai alapján kezdeményezett szankciók végrehajtásáról szóló, 1974. november 26‑i 2988/74/EGK tanácsi rendeletből (HL L 319., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 61. o.) származnak, amely rendelet a jelen esetben nem alkalmazható.
(10)  –	Az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban, az európai acélgerenda‑gyártók megállapodásaival és összehangolt magatartásával kapcsolatos, 1994. február 16‑án hozott 94/215/ESZAK bizottsági határozat (HL L 116., 1. o., a továbbiakban: kiindulási határozat).
(11)  –	T‑137/94. sz. ügy (EBHT 1999., II‑303. o.).
(12)  –	C‑176/99. P. sz. ügy (EBHT 2003., I‑10687. o.).
(13)  –	A Rómában, 1950. november 4‑én aláírt egyezmény (a továbbiakban: EJEE).
(14)  –	Ezzel a kérdéssel kapcsolatban lásd a Bíróság előtt jelenleg is folyamatban levő C‑272/09. P. sz., KME Germany és társai kontra Bizottság ügyet, valamint a C‑73/10. P. sz., Internationale Frichtimport Gesellschaft Weichert kontra Bizottság ügyet.
(15)  –	Lásd az EJEB, 1976. június 8‑i Engel és társai kontra Hollandia ítéletet, A. sorozat 22. szám, 82. §. Az Emberi Jogok Európai Bírósága e feltételek alkalmazásával kapcsolatos ítélkezési gyakorlatának összefoglalásához lásd az EJEB, 2006. november 23‑i Jussila kontra Finnország ítélet 29–39. §‑át.
(16)  –	Lásd az EJEB, 2003. október 9‑i Ezeh és Connors kontra Egyesült Királyság ítélet, Ítéletek és Határozatok Tára
2003‑X, 86. §‑át.
(17)  –	Például egy közlekedési baleset következtében kiszabott közigazgatási pénzbírság esetében lásd az EJEB, 1984. február 21‑i Öztürk kontra Németország ítéletet, A. sorozat 73. szám; egy vámmal kapcsolatos szabálysértés miatt kiszabott szankció esetében lásd az EJEB, 1988. október 7‑i Salabiaku kontra Franciaország ítéletet, A. sorozat 141‑A. szám; a francia pénzügyi piacok tanácsa által kiszabott szankció esetében lásd az EJEB, 2002. augusztus 27‑i Didier kontra Franciaország ítéletet, Ítéletek és Határozatok Tára
2002‑VII; utólagos adómegállapítási eljárásban megállapított adókiegészítés esetében lásd a fent hivatkozott EJEB, Jussila kontra Finnország ítéletet és a Francia Bankfelügyeleti Bizottság által kiszabott megrovás esetében lásd az EJEB, 2009. június 11‑i Dubus S. A. kontra Franciaország ítéletét.
(18)  –	E tekintetben lásd az EJEB, 1990. február 9‑i Melchers és társai kontra Németország ítéletet, az 1991. május 30‑i Société Stenuit kontra Franciaország ítéletet és a 2002. december 3‑i Lilly kontra Franciaország ítéletet. Lásd továbbá az EJEB, fent hivatkozott Jussila kontra Finnország ítélet 43. §‑át és a Dubus S. A. kontra Franciaország ítélet 35. §‑át, valamint egy eltérő értelmezéshez az EJEB, 2004. június 3‑i OOO Neste és társai kontra Oroszország ítéletet.
(19)  –	A C‑49/92. P. sz. ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑4125. o.).
(20)  –	78. pont. Ezt az ítélkezési gyakorlatot később megerősítették (lásd a C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 10‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑8237. o.] 77. pontját).
(21)  –	A C‑199/92. P. sz. ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑4287. o.).
(22)  –	150. pont.
(23)  ‑ A 209/78–215/78. és 218/78. sz. egyesített ügyekben 1980. október 29‑én hozott ítélet (EBHT 1980., 3125. o.).
(24)  –	HL 2010. C 83., 389. o., a továbbiakban: Charta.
(25)  –	A C‑310/97. P. sz. ügyben 1999. szeptember 14‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑5363. o.).
(26)  –	A C‑238/99. P., C‑244/99. P., C‑245/99. P., C‑247/99. P., C‑250/99. P.–C‑252/99. P. és C‑254/99. P. sz. egyesített ügyekben 2002. október 15‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑8375. o.) 144. pontja. A Bizottság a C‑278/02. sz. Handlbauer‑ügyben 2004. június 24‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑6171. o.) 40. pontjára is hivatkozik.
(27)  –	Emlékeztetek arra, hogy az eljárások időtartamának korlátozásáról, valamint az Európai Gazdasági Közösség szállításra és versenyre vonatkozó szabályai alapján kezdeményezett szankciók végrehajtásáról szóló rendeletről van szó (lásd a 9. lábjegyzetet).
(28)  –	A C‑74/00. P. és C‑75/00. P. sz. egyesített ügyek (EBHT 2002., I‑7869. o.).
(29)  –	139. és 140. pont. Lásd továbbá a C‑172/01. P., C‑175/01. P., C‑176/01. P. és C‑180/01. P. sz., International Power és társai kontra NALOO egyesített ügyekben 2003. október 2‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑11421. o.) 106. és 107. pontját.
(30)  –	Lásd ezzel kapcsolatban a jelen indítvány 224–235. pontjában kifejtetteket.
(31)  –	Lásd a ProfilARBED és a TradeARBED által a C‑216/09. P. sz. ügyben a Bizottság által benyújtott fellebbezésre adott válaszbeadványban benyújtott csatlakozó fellebbezés 58., 83., 117. és 133. pontját.
(32)  –	A 23/68. sz. ügyben 1969. február 25‑én hozott ítélet (EBHT 1969., 43. o.).
(33)  –	A C‑119/05. sz. ügyben 2007. július 18‑án hozott ítélet (EBHT 2007., I‑6199. o.).
(34)  –	A C‑61/98 sz. ügy (EBHT 1999., I‑5003. o.) 14. és 48. pontja.
(35)  –	A T‑166/01 sz. ügy (EBHT 2006., II‑2875. o.) 142. pontja.
(36)  –	A Bizottság ugyanígy járt el egy állami támogatások nyújtásával kapcsolatos határozatában is (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑25/04. sz., González y Díez kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember 12‑én hozott ítéletét [EBHT 2007., II‑3121. o.]).
(37)  –	Lásd a vitatott határozat indokolásának 473–479. pontját.
(38)  –	A Szerződés [81]. és [82.] cikkének végrehajtásáról szóló első rendelet (HL 1962., 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.).
(39)  –	HL 2002. C 152., 5. o.
(40)  –	A T‑27/03., T‑46/03., T‑58/03., T‑79/03., T‑80/03., T‑97/03. és T‑98/03. sz. egyesített ügyek (EBHT 2007., II‑4331. o.).
(41)  –	Lásd a C‑269/97. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 2000. április 4‑én hozott ítéletet (EBHT 2000., I‑2257. o.), amelyben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a „közösségi aktusokat az elfogadásuk időpontjában hatályos szerződés rendelkezéseivel összhangban kell meghozni” (45. pont).
(42)  –	Lásd a C‑408/04. sz., Salzgitter kontra Bizottság ügyben 2008. április 22‑én hozott ítélet (EBHT 2008., I‑2767. o.) 88. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(43)  –	Lásd a C‑18/94 sz., Hopkins és társai ügyben 1996. május 2‑án hozott ítélet (EBHT 1996., I‑2281. o.) 14. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(44)  –	A 27/59. és 39/59. sz., Campolongo kontra Főhatóság egyesített ügyekben 1960. július 15‑én hozott ítélet (EBHT 1960., 795. és 824. o.).
(45)  –	Lásd az 1/91. sz. 1991. december 14‑i vélemény (EBHT 1991., I‑6079. o.) 21. pontját.
(46)  –	A fent hivatkozott Klomp‑ügyben hozott ítélet 13. pontja.
(47)  –	A C‑221/88. sz. ügyben 1990. február 22‑én hozott ítélet (EBHT 1990., I‑495. o.) 8–16. pontja.
(48)  –	Kiemelés tőlem.
(49)  –	A fent hivatkozott Busseni‑ügyben hozott ítélet 16. pontja.
(50)  –	A fent hivatkozott Lucchini‑ügyben hozott ítélet 41. pontja.
(51)  –	A megtámadott ítélet 61. pontja.
(52)  –	E tekintetben érdemes megjegyezni, hogy az uniós jogalkotó által 1998‑ban kialakított iránymutatás szerint az ESZAK 65. cikk (1) bekezdésének vagy az EK 81. cikk megsértése miatt valamely vállalkozásra kiszabott bírság összegének kiszámítása az EK‑Szerződés keretében kialakított feltételek, vagyis a jogsértés súlyossága és időtartama szerint történik (lásd a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatást [HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. kötet, 8. fejezet, 171. o.]).
(53)  –	A megtámadott ítélet 63. pontja.
(54)  –	Lásd a C‑450/06. sz. Varec‑ügyben 2008. február 14‑én hozott ítéletet (EBHT 2008., I‑581. o.), amelyben a Bíróság emlékezetett arra, hogy az eljárási szabályokat általában a hatálybalépésükkor folyamatban lévő jogvitákra is alkalmazni kell, ellentétben az anyagi jogi szabályokkal, amelyeket általában úgy értelmeznek, mint amelyek a hatálybalépésük előtt keletkezett helyzetekre nem vonatkoznak (27. pont).
(55)  –	E szabály alóli kivételként a Bíróság úgy ítéli meg, hogy az anyagi jogi szabályok vonatkozhatnak a hatálybalépésüket megelőzően bekövetkezett helyzetekre is, ha szövegükből, céljukból vagy rendszertani elhelyezkedésükből következik.
(56)  –	A C‑280/08. P. sz., Deutsche Telekom kontra Bizottság ügyben 2010. október 14‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 130–137. pontja. Lásd még a C‑259/96. P. sz., Tanács kontra de Nil és Impens ügyben 1998. május 14‑én hozott ítélet (EBHT 1996., I‑2915. o.) 32–34. pontját és a C‑449/98. P. sz., IECC kontra Bizottság ügyben 2001. május 17‑én hozott ítélet (EBHT2001., I‑3875. o.) 70. pontját; valamint a Bíróság elnökének a C‑149/95. P. (R.) sz., Bizottság kontra Atlantic Container Line és társai ügyben 1995. július 19‑én hozott végzésének (EBHT 1995., I‑2165. o.) 58. pontját; a C‑268/96 P. (R.) sz., SCK és FNK kontra Bizottság ügyben 1996. október 14‑én hozott végzésének (EBHT 1996., I‑4971. o.) 52. pontját; valamint a C‑159/98 P. (R.) sz., Antilles néerlandaises kontra Tanács ügyben 1998. június 25‑én hozott végzésének [EBHT 1998., I‑4147. o.] 70. pontját.
(57)  –	A C‑274/99. P. sz. ügyben 2001. március 6‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑1611. o.).
(58)  –	120. pont.
(59)  –	121. pont. Lásd továbbá a C‑197/99. P. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 11‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑8461. o.) 81. pontját.
(60)  –	E rendelkezés szerint „a vállalkozás szabadságát, az uniós joggal és a nemzeti jogszabályokkal és gyakorlattal összhangban, el kell ismerni.” Ez a rendelkezés különböző szabadságokra vonatkozik, így a gazdasági vagy kereskedelmi tevékenység gyakorlásának szabadságára vagy a verseny szabadságára.
(61)  –	Lásd a Bizottság C‑201/09. P. sz. ügyben adott válaszbeadványának 57–89. pontját és C‑216/09. P. sz. ügyben adott válaszának 52–80. pontját.
(62)  –	A T‑304/02. sz. ügy (EBHT 2006., II‑1887. o.).
(63)  –	118. pont.
(64)  –	A 107/82. sz. ügy (EBHT 1983., 3151. o.).
(65)  –	A C‑286/98. P. sz. ügy (EBHT 2000., I‑9925. o.).
(66)  –	A megtámadott ítélet 99. pontja.
(67)  –	Lásd a 170/83. sz. Hydrotherm Gerätebau ügyben 1984. július 12‑én hozott ítélet (EBHT 1984., 2999. o.) 11. pontját és a C‑407/08. P. sz., Knauf Gips kontra Bizottság ügyben 2010. július 1‑jén hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 64. és 65. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(68)  –	Az Elsőfokú Bíróság T‑102/92. sz., Viho kontra Bizottság ügyben 1995. január 12‑én hozott ítéletének (EBHT 1995., II‑17. o.) 50. pontja.
(69)  –	Lásd a 48/69. sz., Imperial Chemical Industries kontra Bizottság ügyben 1972. július 14‑én hozott ítélet (EBHT 1972., 619. o.) 134. pontját.
(70)  –	A 6/72. sz. ügy (EBHT 1973., 215. o.).
(71)  –	15. pont. Lásd továbbá a fent hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 58. pontját.
(72)  –	A fent hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 59. pontja.
(73)  –	A fent hivatkozott Bizottság kontra Anic Partezipazioni ügyben hozott ítélet 78. pontja. Lásd továbbá a C‑280/06. sz., ETI és társai ügyben 2007. december 11‑én hozott ítélet (EBHT 2007., I‑10893. o.) 39. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(74)  –	Lásd e tekintetben a C‑248/98. P. sz., KNP BT kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑9641. o.) 71. pontját; a C‑279/98. P. sz., Cascades kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑9693. o.) 78. pontját; a fent hivatkozott Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítélet 37. pontját; a C‑297/98. P. sz., SCA Holding kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑10101. o.) 25. pontját, valamint a fent hivatkozott ETI és társai ügyben 2000. november 16‑án hozott ítélet 39. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(75)  –	Egy ilyen helyzetben ugyanis a Bíróság úgy tekinti, hogy a verseny szabályaival ellentétes magatartások elmarasztalásának célja és azok elrettentő szankciók eszközével történő megismétlésének megelőzése kerülne veszélybe (lásd a fent hivatkozott ETI és társai ügyben hozott ítélet 41. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
(76)  –	A ProfilARBED szintén az ARBED 100%‑os tulajdonú leányvállalata.
(77)  –	40. pont.
(78)  –	28. és 29. pont.
(79)  –	62. pont.
(80)  –	A jelen ügyben a megtámadott ítéletnek a C‑201/09 P. sz. ügyben benyújtott fellebbezéssel nem vitatott 97. és 98. pontjából kiderül:
1. a TradeARBED egy olyan értékesítő társaság, amely az ARBED által gyárt ott acélipari termékeket, többek között acélgerendákat, vagy bizományosként – mely esetben az eladást közvetlenül az ARBED számlázta az ügyfélnek –, vagy megbízott bizományosként – mely esetben a TradeARBED számlázta az eladást az ügyfélnek az ARBED számlájára – forgalmazza, és mindkét esetben jutalékot kap az eladott termékre vonatkozóan;
2. a kiindulási határozathoz vezető közigazgatási eljárás egésze során az ARBED és a TradeARBED – az esettől függően – egyaránt válaszolt a Bizottság által a TradeARBED‑hez intézett információkérésekre, és
3. az ARBED spontán módon a hivatalosan a TradeARBED‑hez címzett kifogásközlés címzettjének tekintette magát, és ügyvédet bízott meg érdekei képviseletével.
(81)  –	A védelemhez való jog tiszteletben tartását illetően lásd a C‑322/07. P., C‑327/07. P. és C‑338/07. P. sz., Papierfabrik August Koehler és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2009. szeptember 3‑án hozott ítélet (EBHT 2009., 7191. o.) 34. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, az ártatlanság vélelmét illetően pedig a fent hivatkozott Hüls kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 149. és 150. pontját.
(82)  –	A C‑269/90. sz. Technische Universität München ügyben 1991. november 21‑én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑5469. o.) 14. pontja.
(83)  –	28. pont. Lásd továbbá az EJEB, 2002. július 23‑i Janosevic kontra Svédország ítéletet, Ítéletek és Határozatok Tára 2002‑VII., amelyben a Bíróság hangsúlyozta, hogy a szerződő államoknak egyensúlyt kell találniuk a tét fontossága és a védelemhez való jog között. Más szavakkal a felhasznált eszközöknek ésszerűen arányosnak kell lenniük az elérni kívánt törvényes céllal (101. §).
(84)  –	100. §.
(85)  –	104. §.
(86)  –	60. pont.
(87)  –	Az Elsőfokú Bíróság T‑85/06. sz. ügyben 2008. december 18‑án hozott ítélete, amellyel szemben a Bíróság előtt C‑90/09. P. számon jelenleg is folyamatban van a fellebbezés.
(88)  –	Az Elsőfokú Bíróság T‑168/05. sz. ügyben 2009. szeptember 30‑án hozott ítélete (az EBHT‑ban még nem tették közzé). Ez ellen az ítélet ellen a Bíróság előtt C‑520/09. P. sz. ügyben jelenleg is folyamatban van a fellebbezés.
(89)  –	Az Elsőfokú Bíróság T‑174/05. sz. ügyben 2009. szeptember 30‑án hozott ítélete (az EBHT‑ban még nem tették közzé). Ez ellen az ítélet ellen a Bíróság előtt C‑521/09. P. sz. ügyben jelenleg is folyamatban van a fellebbezés.
(90)  –	65. pont.
(91)  –	Lásd különösen az Elsőfokú Bíróságnak a fent hivatkozott Elf Aquitaine kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 160–174. pontjában kifejtett, az Elf Aquitaine SA által e tekintetben benyújtott különböző bizonyítékokkal kapcsolatos értékelését.
(92)  –	Ezzel tehát Mischo főtanácsnok fent hivatkozott Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben ismertetett indítványának irányzatába illeszkedem. Az Elsőfokú Bíróságnak több ítélete is ebben az értelemben született. Lásd különösen a T‑325/01. sz., DaimlerChrysler kontra Bizottság ügyben 2005. szeptember 15‑én hozott ítélet (EBHT 2005., II‑3319. o.) 318. pontját és a T‑109/02., T‑118/02., T‑122/02., T‑125/02., T‑126/02., T‑128/02., T‑129/02., T‑132/02. és T‑136/02. sz., Bolloré kontra Bizottság egyesített ügyekben 2007. április 26‑án hozott ítélet (EBHT 2007., II‑947. o.) 132. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot. A Bizottság néhány határozatában arra is figyelemmel volt, hogy ezt a vélelmet más tényezőkkel is megerősítse, mint az anyavállalatnak a közigazgatási eljárásban vállalt aktív szerepe (az EK‑Szerződés 85. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban [IV/C/33.833. sz., ún. „kartonpapír”‑ügy] 1994. július 13‑án hozott 94/601/EK bizottsági határozat [HL L 243., 1. o.]), az anyavállalat és a leányvállalat igazgatójának azonossága (az [EK 81. cikk] alapján megindított eljárásban [COMP/E‑1/37 919. {korábban 37 391.} sz. ügy – Az euróövezet pénznemei átváltásának banki költségeiről – Németország] 2001. december 11‑én hozott 2003/25/EK bizottsági határozat, és az EK‑Szerződés 81. cikke és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban [COMP/E‑1/36.212 – „önmásoló papír”‑ügy] 2001. december 20‑án hozott 2004/337/EK bizottsági határozat), az anyavállalat jogi részlege valamely tagja jelenléte a Bizottság által a leányvállalat helyiségeiben lefolytatott vizsgálat során (az EK‑Szerződés 81. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban [COMP/E‑3/36.700. – „ipari és orvosi gázok”‑ügy] 2002. július 24‑én hozott 2003/207/EK bizottsági határozatot módosító 2003/355/EK bizottsági határozat [HL L 123, 49. o.]), az anyavállalat és a leányvállalat igazgatótanácsainak összehangolása (az EK‑Szerződés 81. cikke és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó, a Wieland Werke AG, az Outokumpu Copper Products OY, az Outokumpu Oyj, a KM Europa Metal AG, a Tréfimétaux SA és az Europa Metalli SpA ellen indított eljárásban [COMP/E‑1/38.240. – „ipari csövek”‑ügy] 2003. december 16‑án hozott 2004/421/EK bizottsági határozat [HL 2004., L 125., 50. o.]), és több leányvállalatnak a kartellben történő egyidejű részvétele (az EK‑szerződés 81. cikke szerinti eljárásra vonatkozóan a Topps Company Inc, a Topps Europe Limited, a Topps International Limited, a Topps UK Limited és a Topps Italia SRL ellen lefolytatott eljárásban [COMP/C‑3/37.980 sz. – Souris–Topps‑ügy] 2004. május 26‑án hozott 2006/895/EK bizottsági határozat [HL 2006. L 353., 5. o.]).
(93)  –	Lásd a 80. lábjegyzetet.
(94)  –	Lásd különösen a C‑294/98. P. sz., Metsä‑Serla és társai kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑10065. o.) 28. pontját.
(95)  –	Kiemelés tőlem.
(96)  –	A T‑276/04. sz. ügyben 2008. július 1‑jén hozott ítélet (EBHT 2008., II‑1277. o.).
(97)  –	Emlékeztetek arra, hogy az említett pontban az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a „jogsértésben részt vevő” vállalkozás fogalma alatt valamennyi olyan vállalkozást érteni kell, amelyet a Bizottság [végleges határozatában] ilyenként azonosított. Nem értek egyet ezzel a megközelítéssel azoknál az indokoknál fogva, amelyeket az Elsőfokú Bíróság maga fejt ki a megtámadott ítélet 145. pontjában, vagyis hogy a „jogsértésben részt vevő” vállalakozás minősítés objektív tényre, tudniillik a jogsértésben való részvételre utal, amely egyértelműen különbözik azon szubjektív és esetleges elemtől, mint a jogsértésben részt vevő vállalkozás meghatározása a közigazgatási eljárás során. Így az Elsőfokú Bíróság elismeri, hogy valamely vállalkozás részt vehetett a jogsértésben anélkül, hogy a Bizottság ezt tudná akkor, amikor elévülést megszakító intézkedést tesz. Egy ilyen helyzet márpedig nem kizárt, amikor a Bizottság jogsértést szankcionáló határozatot hoz.
(98)  –	Lásd különösen a fent hivatkozott Metsä‑Serla és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 28. pontját.
(99)  –	Bár úgy vélem, hogy az ARBED által hivatkozott jogalap tekintetében az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor vele szemben az elévülést megszakító intézkedést érvényesített, el kell ugyanakkor ismernem, hogy fenntartásaim vannak azzal a móddal kapcsolatban, ahogyan az elévülési időket az ARBED‑del szemben a megtámadott ítélet 148. és 149. pontjában kiszámította. Úgy gondolom ugyanis, hogy az Elsőfokú Bíróság nem megfelelően vette figyelembe a kiindulási határozatot megsemmisítő ítélet hatásait az ARBED‑et illetően. Ez a kérdés ugyanakkor nem képezte vita tárgyát a felek között, ezért csak egy megjegyzést szeretnék tenni a fent hivatkozott ThyssenKrupp Nirosta kontra Bizottság üggyel kapcsolatban (az ebben az ügyben ismertetett indítványom 198–212. pontja). A jogszabályok és az ítélkezési gyakorlat által kialakított elvből indulok ki. E tekintetben egyrészt az EUMSZ 264. cikk (1) bekezdésére hivatkozom, amely szerint „ha a kereset megalapozott, a […] Bíróság […] a megtámadott jogi aktust semmisnek nyilvánítja”, másrészt a 22/70. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 1971. március 31‑én hozott ítélet (EBHT 1971., 263. o.) 59. és 60. pontjára, a 97/86., 99/86., 193/86. és 215/86. sz., Asteris és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1988. április 26‑án hozott ítélet (EBHT 1988., 2181. o.) 30. pontjára és a C‑228/92. sz. Roquette Frères ügyben 1994. április 26‑án hozott ítélet (EBHT 1994., I‑1445. o.) 17. pontjára, amelyek értelmében egy megsemmisítésről szóló ítélet a szóban forgó aktus visszamenőleges hatályú eltűnését, valamint hatásainak elenyészését okozza. Amint azt a Bíróság is helyben hagyta, ez azt jelenti, hogy a feleket ugyanabba vagy hasonló állapotba kell visszahelyezni, mint amiben a megsemmisített aktust megelőzően voltak. Ezen elvek értelmében és az említett ügyben ismertetett indítványomban kifejtett indokoknál fogva úgy tűnik számomra, hogy egy bizottsági határozat bírósági eljárás során való megsemmisítésének az elévülés nyugvását, a határozathoz hasonlóan, visszamenőlegesen kell nemlétezővé tennie.
(100)  –	Lásd különösen a C‑3/06. P. sz., Groupe Danone kontra Bizottság ügyben 2007. február 8‑án hozott ítélet (EBHT 2007., I‑1331. o.) 68. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(101)  –	Lásd különösen a C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑123. o.) 66. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(102)  –	A C‑113/04. P. sz. ügyben 2006. szeptember 21‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑8831. o.) 55. pontja.
(103)  –	A versenyjog területén lefolytatott közigazgatási eljárás ésszerű időtartama követelményének betartása az uniós jog általános elve. Ennek az elvnek a tiszteletben tartása először is a Bizottság kötelezettsége, amelynek feladata az eljárás közigazgatási szakaszának lefolytatása a Charta 41. cikkének (1) bekezdésével összhangban (a megfelelő ügyintézéshez való jog) (lásd e tekintetben az Elsőfokú Bíróság T‑213/95. és T‑18/96. sz., SCK és FNK kontra Bizottság egyesített ügyekben 1997. október 22‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑1739. o.] 55. és 56. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Ez a Charta 47. cikkének (2) bekezdése értelmében a bizottsági határozatok jogszerűségének felülvizsgálatát végző uniós bíróságnak is kötelessége. Ez utóbbi tekintetben lásd a C‑185/95. P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben 1998. december 17‑én hozott ítéletet (EBHT 1998., I‑8417. o.), amelyben a Bíróság kimondta az ésszerű határidőn belüli ítélethez való jogot a versenyjogi eljárásokban, valamint a C‑385/07. P. sz., Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland kontra Bizottság ügyben 2009. július 16‑án hozott ítéletet (EBHT 2009., I‑6155. o.), amelyben úgy ítélte meg, hogy ennek a kötelezettségnek a megsértése megalapozhatja a Közösséggel szembeni kártérítés iránti kérelmet az EUMSZ 268. cikk és az EUMSZ 340. cikk második bekezdése szerint benyújtott kereset alapján.
(104)  –	E tekintetben a Bíróság a fent hivatkozott Technische Unie kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében rámutat, hogy „minél több idő telik el egy olyan vizsgálati cselekmény, [...] és a kifogásközlés között, annál inkább valószínű, hogy a [kifogásközlésben] felrótt jogsértéssel kapcsolatos mentő bizonyítékokat lehetetlen vagy csak nehézségek árán lehet összegyűjteni, különösen ami a mentő tanúvallomásokat illeti, tekintettel az érintett vállalkozások vezető testületeinek összetételében valószínűleg bekövetkező változásokra és a személyzeti változásokra.”
(105)  –	Uo. 55. pont.
(106)  –	Uo. 61. pont.
(107)  –	A fent hivatkozott Technische Unie kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 64–70. pontja. Lásd továbbá a C‑105/04. P. sz., Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 21‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑8725. o.) 56–60. pontját.
(108)  –	Emlékeztetek arra, hogy a Bíróság a kiindulási határozatot az ARBED‑et érintő részében semmisítette meg a védelemhez való jog megsértése miatt. Az Elsőfokú Bíróság erre a megtámadott ítélet 148. pontjában kifejezetten emlékeztet.
(109)  –	Lásd e tekintetben a 99. lábjegyzetben hivatkozott szöveget és ítélkezési gyakorlatot.
(110)  –	A C‑526/08. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2010. június 29‑én hozott ítéletében (az EBHT‑ban még nem tették közzé) a Bíróság emlékeztetett arra az alapvető jelentőségre, amellyel az anyagi jogerő elve mind az uniós jogrendben, mind a nemzeti jogrendekben rendelkezik (26. pont és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ez az elv a jogbiztonság alapelvének kifejeződése (lásd e tekintetben a C‑126/97. sz. Eco Swiss ügyben 1999. június 1‑jén hozott ítélet [EBHT 1999., I‑3055. o.] 46. pontját, és az EJEB, 1999. október 28‑i Brumărescu kontra Románia ítéletet, Ítéletek és Határozatok Tára
1999‑VII, amelyben az európai bíró egyenesen kimondja, hogy a jogbiztonság megköveteli, hogy a „bármilyen jogvitában bíróság által meghozott végleges megoldás nem vonható kétségbe” [61. pont]).
(111)  –	Ezt nem semmisítették meg a TradeARBED-et érintő részben.