62022CJ0352_RES
C–352/22. sz. ügy
A.
(az Oberlandesgericht Hamm [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
A Bíróság ítélete (nagytanács), 2024. június 18.
„Előzetes döntéshozatal – A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség – 2011/95/EU irányelv – A 21. cikk (1) bekezdése – 2013/32/EU irányelv – A 9. cikk (2) és (3) bekezdése – A menekült jogállás valamely tagállam általi jogerős elismerése – Ezen elismerést követően egy másik tagállamban tartózkodási hellyel rendelkező menekült – E menekült származási harmadik állama által a tartózkodási hely szerinti tagállamhoz intézett, kiadatás iránti kérelem – A menekült jogállás elismeréséről szóló határozatnak az érintett kiadatási eljárásra fennálló hatása – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 18. cikke és 19. cikkének (2) bekezdése – Az említett menekültnek az így kért kiadatással szembeni védelme”
Határellenőrzések, menekültügy és bevándorlás – Menekültpolitika – Menekült jogállás vagy kiegészítő védelmi jogállás – 2011/95 irányelv – Visszaküldés elleni védelem – Terjedelem – Valamely tagállam által menekültként elismert olyan harmadik országbeli állampolgár, aki egy másik tagállamban rendelkezik tartózkodási hellyel – A származási országa által a tartózkodási hely szerinti tagállamához intézett kiadatás iránti kérelem – A kiadatás engedélyezésének feltételei – A megkeresett tagállam és a menekült jogállást elismerő tagállam közötti információcsere – Az említett jogállás e hatóság általi visszavonása
(EUSZ 4. cikk, (3) bekezdés, első albekezdés; EUMSZ 78. cikk, (2) bekezdés, a) pont; az Európai Unió Alapjogi Chartája, 4. cikk, 18. cikk, 19. cikk, (2) bekezdés és 51. cikk, (1) bekezdés; 2011/95 európai parlamenti és tanácsi irányelv, (12) és (21) preambulumbekezdés, 2. cikk, b), d) és e) pont, 11–14. cikk, 21. cikk, (1) bekezdés és 36. cikk, valamint 2013/32 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 1., 9., 44., 45. és 49. cikk)
(lásd: 39–45., 49., 51–55., 58., 61–72. pont és a rendelkező rész)
Összefoglalás
Az Oberlandesgericht Hamm (hammi regionális felsőbíróság, Németország) által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapján a nagytanácsban eljáró Bíróság pontosítja a visszaküldés tilalma elvének hatályát a menekült harmadik származási országa által a lakóhelye szerinti tagállamhoz címzett kiadatás iránti kérelemmel összefüggésben olyan helyzetben, amelyben e jogállást egy másik tagállamban biztosították számára.
2010‑ben az olasz hatóságok a kurd származású török állampolgár A. részére 2030‑ig érvényes menekült jogállást biztosítottak azzal az indokkal, hogy a Kurd Munkáspárt (PKK) támogatása miatt a török hatóságok részéről politikai üldöztetés veszélyének van kitéve. 2019 júliusa óta A. Németországban tartózkodik.
Egy török bíróság által 2020. júniusban kibocsátott elfogatóparancs alapján a Nemzetközi Bűnügyi Rendőrség Szervezetén (Interpol) keresztül riasztást adtak ki A.‑val szemben szándékos emberölés miatti büntetőeljárás lefolytatása céljából történő kiadatási letartóztatás céljából. 2020. november 18‑án történt németországi őrizetbe vételét követően A.‑t előzetes letartóztatásba helyezték, majd 2022. április 14‑ig kiadatási letartóztatásban volt.
2021 novemberében hozott végzésével a kérdést előterjesztő bíróság, a hammi regionális felsőbíróság elfogadhatónak nyilvánította A. Törökországnak történő kiadatását, mivel úgy ítélte meg, hogy nem köti többek között az olasz hatóságok által hozott menekült jogállást elismerő határozat. Az A. által benyújtott alkotmányjogi panaszt követően azonban e végzést a Bundesverfassungsgericht (szövetségi alkotmánybíróság, Németország) hatályon kívül helyezte, mivel e bíróság úgy ítélte meg, hogy a kérdést előterjesztő bíróság elmulasztotta e kérdésnek előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé terjesztését.
Ebben az összefüggésben, miután ezen ügyet visszautalták hozzá, a kérdést előterjesztő bíróság, amelyhez ismét A.‑t érintő kiadatás iránti kérelmet nyújtottak be, úgy határozott, hogy kérdést intéz a Bírósághoz azzal kapcsolatban, hogy a menekült jogállást elismerő, valamely tagállam által hozott határozat az uniós jog értelmében kötelező hatállyal bír‑e egy másik tagállamban lefolytatott kiadatási eljárás keretében.
A Bíróság álláspontja
Ítéletében a Bíróság először is megállapítja, hogy mivel valamely tagállamnak az a döntése, hogy helyt ad a származási állam kiadatási kérelmének egy olyan harmadik országbeli állampolgár kiadatása iránt, akit egy másik tagállamban menekültként ismertek el, azt eredményezné, hogy ezen állampolgárt megfosztják a 2011/95 irányelvben (
1
) előírt valamennyi jogtól és előnytől, meg kell állapítani, hogy az első tagállamban lefolytatott kiadatási eljárást úgy kell tekinteni, mint amely az uniós jognak a Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 51. cikkének (1) bekezdése értelmében vett végrehajtása körébe tartozik. Ennélfogva a megkeresett tagállam hatáskörrel rendelkező hatósága nem engedélyezheti egy másik tagállam által menekültként elismert harmadik országbeli állampolgárnak e harmadik országba történő kiadatását, ha az ilyen kiadatás sérti a 2011/95 irányelv 21. cikkének a Charta 18. cikkével és 19. cikkének (2) bekezdésével (
2
) összefüggésben értelmezett (1) bekezdésében előírt visszaküldés tilalmának elvét.
E tekintetben a Bíróság hangsúlyozza egyrészt, hogy amíg a kiadni kért személy megfelel a menekült jogálláshoz szükséges feltételeknek, a Charta 18. cikkével ellentétes az olyan harmadik országnak történő kiadatása, ahonnan elmenekült, és amelyben üldöztetésnek van kitéve. Másrészt, amennyiben a kiadatási kérelemmel érintett személy az embertelen vagy megalázó bánásmódnak a kiadatás esetén fennálló komoly veszélyére hivatkozik, a megkeresett tagállamnak a kiadatás esetleges teljesítése előtt meg kell vizsgálnia, hogy a kiadatás nem sérti a Charta 19. cikkének (2) bekezdésében meghatározott jogokat.
Márpedig a 2011/95 irányelv 21. cikke (1) bekezdése, valamint a Charta 18. cikke és 19. cikke (2) bekezdése megsértése veszélyének értékelése céljából az a körülmény, hogy egy másik tagállam a 2011/95 és a 2013/32 irányelvnek megfelelően menekültként ismerte el a kiadni kért személyt, olyan különösen komoly körülménynek minősül, amelyet a megkeresett tagállam illetékes hatóságának figyelembe kell vennie oly módon, hogy a menekült jogállást elismerő határozatnak – amennyiben e jogállást az azt megadó tagállam nem vonta vissza – azt kell eredményeznie, hogy e hatóság e rendelkezések alapján megtagadja a kiadatást. A közös európai menekültügyi rendszer ugyanis a kölcsönös bizalom elvén alapul, amelynek megfelelően – kivételes körülményektől eltekintve – vélelmezni kell, hogy a nemzetközi védelem kérelmezőivel kapcsolatos bánásmód minden tagállamban megfelel az uniós jog követelményeinek, a Genfi Egyezménynek, (
3
) valamint az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezménynek. (
4
)
Ezenkívül megkerülné a 2011/95 és a 2013/32 irányelvnek (
5
) a menekült jogállás visszavonására vonatkozó rendelkezéseit, valamint az ezen irányelvekben előírt eljárást, ha a megkeresett tagállam kiadhatná a származási országának azt a harmadik országbeli állampolgárt, akit egy másik tagállam menekültként ismert el. Az ilyen kiadatás ugyanis de facto e jogállás megszűnését, valamint azt jelentené, hogy az érintett személyt megfosztják a Charta 18. cikke által biztosított védelem, a 2011/95 irányelv VII. fejezetében a nemzetközi védelem tartalma tekintetében előírt jogok és előnyök, valamint a 2013/32 irányelv 45. cikkében rögzített garanciák tényleges igénybevételétől.
Következésképpen a lojális együttműködés elve (
6
) alapján a megkeresett tagállam kiadatásért felelős hatóságának a lehető leghamarabb meg kell kezdenie az információcserét a másik tagállam azon hatóságával, amely a kiadni kért személyt menekültként ismerte el. Ennek alapján tájékoztatnia kell ez utóbbi hatóságot az e személyre vonatkozó kiadatási kérelemről, közölnie kell vele az e kérelemre vonatkozó véleményét, és kérnie kell tőle mind a menekültként való elismerést eredményező, birtokában lévő információknak, mind pedig az arra vonatkozó határozatának észszerű határidőn belül történő továbbítását, hogy vissza kell‑e vonni az említett egyén menekült jogállását, vagy sem.
Ezen információcsere célja egyrészt az, hogy a megkeresett tagállam kiadatásért felelős hatósága számára lehetővé tegye, hogy a Charta 18. cikke és 19. cikkének (2) bekezdése alapján rá háruló ellenőrzéseket teljes körű tájékoztatás alapján végezze el.
Az információcsere másrészt lehetővé teszi a másik tagállam illetékes hatósága számára, hogy a 2011/95 irányelv 14. cikke alapján – a 2013/32 irányelv 45. cikkében foglalt garanciák teljes körű tiszteletben tartása mellett – adott esetben visszavonja a menekült jogállást.
A fentiekre tekintettel a Bíróság megállapítja, hogy csak abban az esetben nem ellentétes az uniós joggal a kiadatás, ha a kiadni kért személy menekült jogállását elismerő tagállam illetékes hatósága a 2011/95 irányelv 14. cikke alapján e jogállás visszavonásáról határoz, és amennyiben a megkeresett tagállam kiadatásért felelős hatósága arra a következtetésre jut, hogy e személy nem vagy már nem minősül menekültnek, és nem áll fenn annak komoly veszélye, hogy az említett egyént a megkereső harmadik államnak történő kiadatása esetén halálbüntetésnek, kínzásnak vagy más embertelen vagy megalázó bánásmódnak vagy büntetésnek vetik alá.
Következésképpen a 2011/95 irányelv 21. cikkének a Charta 18. cikkével és 19. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett (1) bekezdése alapján amennyiben harmadik ország olyan állampolgárával szemben, aki valamely tagállamban menekült jogállást szerzett, a származási országa kiadatási kérelmet intéz az ezen állampolgár tartózkodási helye szerinti másik tagállamhoz, a megkeresett tagállam nem engedélyezheti a kiadatást anélkül, hogy információcserét kezdeményezne a kiadni kért személyt menekültként elismerő hatósággal, és az említett jogállás e hatóság általi visszavonásának hiányában.
(
1
)	A harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült‑ vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i 2011/95/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 337., 9. o.; helyesbítések: HL 2017. L 167., 58. o.; HL 2019. L 19., 20. o.).
(
2
)	Míg a Charta 18. cikke a menedékjogot rögzíti, addig a Charta 19. cikkének (2) bekezdése a visszaküldés tilalmának elvét írja elő.
(
3
)	A menekültek helyzetére vonatkozó, Genfben 1951. július 28‑án aláírt egyezmény (kihirdette: az 1989. évi 15. tvr.).
(
4
)	Az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt egyezmény (kihirdette: 1993. évi XXXI. törvény, a továbbiakban: EJEE).
(
5
)	A nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárásokról szóló, 2013. június 26‑i 2013/32/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 180., 60. o.; helyesbítés: HL 2016. L 198., 50. o.).
(
6
)	A Bíróság pontosítja, hogy az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésének első albekezdésében foglalt ezen elv, amelynek értelmében az Unió és a tagállamok kölcsönösen tiszteletben tartják és segítik egymást a Szerződésekből eredő feladatok végrehajtásában, a 2011/95 irányelv 36. cikkében, valamint a 2013/32 irányelv 49. cikkében jut kifejeződésre.