62004CC0484_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A szóban forgó, kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásban a Bizottság azt kifogásolja az Egyesült Királysággal szemben, hogy a munkavállalók munkaidejének szabályozására vonatkozó néhány nemzeti jogi rendelkezése, illetve az azokhoz kapcsolódó iránymutatások nem összeegyeztethetők a közösségi joggal.
2. Különösen azon vitatkoznak a felek, hogy az Egyesült Királyság meghozott‑e minden szükséges intézkedést annak érdekében, hogy a munkavállalók minimális napi és heti pihenőidőre vonatkozó joga megvalósuljon. Ezzel a Kereskedelmi és Ipari Minisztérium által kiadott azon iránymutatás lehet ellentétes, amely szerint a munkáltatók nem kötelesek ellenőrizni, hogy a munkavállalók ténylegesen igénybe veszik‑e a pihenőidejüket.
3. Emellett arról a kérdésről is szó van, hogy a közösségi jog a heti és éjszakai munkaidő megengedett leghosszabb tartama alól olyan munkavállalók vonatkozásában is enged‑e kivételt, akiknek munkaideje nem mért, vagy nem előre meghatározott, vagy azt maguk az érintett munkavállalók határozhatják meg.
II – Jogi háttér
A – A közösségi szabályozás
4. A jelen eljárás közösségi jogi kereteit a munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 1993. november 23‑i 93/104/EK tanácsi irányelv(2) (a továbbiakban: munkaidő‑irányelv) képezi. 1. cikkének (1) bekezdése szerint ez az irányelv a minimális biztonsági és egészségvédelmi követelményeket állapítja meg a munkaidő megszervezésére tekintettel.
5. A munkaidő‑irányelv 3. és 5. cikke a napi és heti pihenőidőről rendelkezik. Eszerint a tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy minden munkavállalót 24 órás időtartamonként 11 összefüggő órából álló minimális napi pihenőidő (3. cikk), és hétnaponként legkevesebb 24 órás, megszakítás nélküli pihenőidő, továbbá a 3. cikkben említett 11 órás napi pihenőidő (5. cikk első bekezdése) illessen meg.
6. A meghatározott tevékenységek sajátosságaira tekintettel a munkaidő‑irányelv megengedi a tagállamok számára, hogy egyes rendelkezéseitől eltérjenek, többek között a minimális pihenőidő és a maximális heti és éjszakai munkaidő vonatkozásában. Erről a munkaidő-irányelv 17. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:
„A munkavállalók biztonság‑ és egészségvédelméről szóló általános elvekre tekintettel a tagállamok eltérhetnek a 3., 4., 5., 6., 8. vagy 16. cikktől, ha az érintett tevékenység sajátos jellege miatt a munkaidő időtartamát nem mérik, és/vagy nem határozzák meg előre, vagy azt a munkavállalók maguk sem tudják meghatározni […] [helyesen: vagy azt a munkavállalók maguk határozhatják meg”.
B – A nemzeti szabályozás
7. Az Egyesült Királyságban a munkaidő‑irányelvet a munkaidőről szóló rendelet (Working Time Regulations(3), a továbbiakban: WTR) ültette át a nemzeti jogba. A WTR 1998. október 1‑jén lépett hatályba.
8. A WTR – a munkaidő‑irányelv napi pihenőidőről szóló 3. cikkét átültető – 10. cikkének (1) bekezdése szerint:
„Minden felnőtt munkavállaló a munkáltatójánál ledolgozott minden 24 órás időtartam után legkevesebb 11 összefüggő órából álló pihenőidőre jogosult.” [nem hivatalos fordítás]
9. A WTR – a munkaidő‑irányelv heti pihenőidőről szóló 5. cikkét átültető – 11. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„A (2) bekezdés rendelkezéseinek fenntartása mellett minden felnőtt munkavállaló a munkáltatójánál ledolgozott minden hétnapos időtartam után legkevesebb 24 órás, megszakítás nélküli pihenőidőre jogosult.” [nem hivatalos fordítás]
10. Ezenkívül az Egyesült Királyság Kereskedelmi és Ipari Minisztériuma kiadott egy iránymutatásokat tartalmazó útmutatót(4), amely az érintett munkáltatók és munkavállalók számára hivatott megkönnyíteni a WTR alkalmazását. A napi és heti pihenőidő vonatkozásában ezen iránymutatások 5. szakasza az alábbiak szerint rendelkezik:
„A munkáltatók biztosítják, hogy a munkavállalók rendelkezhessenek
pihenőidejükkel, de nem kötelesek ellenőrizni, hogy a munkavállalók ténylegesen igénybe veszik‑e
a pihenőidejüket.”
11. Emellett 1999‑ben a munkaidő‑irányelv 17. cikke (1) bekezdése alapján a WTR kiegészítésre(5) került a 20. cikk (2) bekezdésével, amely a következőképpen rendelkezik:
„Amennyiben egy munkavállaló munkaideje részben mért, vagy előre meghatározott, vagy azt nem maga a munkavállaló határozhatja meg, de a tevékenység sajátos jellege olyan, hogy – anélkül, hogy ezt a munkáltató előírná – a munkavállaló olyan munkát is végezhet, amelynek időtartama nem mért, nem előre meghatározott, vagy amelyet a munkavállaló maga határozhat meg, a 4. cikk (1) és (2) bekezdése, és a 6. cikk (1), (2) és (7) bekezdése csak munkájának arra az időtartamára alkalmazandók, amelyet mértek, vagy előre meghatároztak, vagy amelyet nem maga a munkavállaló határozhat meg.”(6)
III – A pert megelőző eljárás és a kérelmek
12. 2002. március 21‑i levelében a Bizottság kifogásolta, hogy a WTR 20. cikkének (2) bekezdése meg nem engedhető módon túllépi a munkaidő‑irányelv 17. cikkének (1) bekezdése által megengedett eltérés határait, és hogy a Kereskedelmi és Ipari Minisztérium iránymutatásaiban javasolt jogalkalmazás ellentétes a munkaidő‑irányelv céljaival.
13. Az Egyesült Királyság kormánya 2002. május 31‑i levelében foglalt állást ezzel kapcsolatban. Nézete szerint a nemzeti átültető rendelkezések – ideértve az iránymutatásokat is – megfelelnek a munkaidő‑irányelv követelményeinek.
14. A Bizottság 2003. május 2‑án indoklással ellátott véleményt küldött az Egyesült Királyságnak, amelyben megismételte kifogásait. Felszólította az Egyesült Királyságot, hogy a vélemény közlésétől számított két hónapos határidőn belül hozza meg a szükséges intézkedéseket.
15. 2003. június 30‑i levelében az Egyesült Királyság kormánya azonban a korábban kinyilvánított álláspontját erősítette meg.
16. Erre válaszul a Bizottság 2004. november 23‑án az EK 226. cikk második bekezdése alapján keresetet nyújtott be. A Bizottság eredetileg azt kérte, hogy a Bíróság
– állapítsa meg, hogy az Egyesült Királyság azáltal, hogy
1) az eltérést azon munkavállalókra alkalmazta, akik munkaidejének egy részét nem mérik, vagy nem határozzák meg előre, vagy akik azt maguk határozhatják meg, és
2) nem hozta meg a munkavállalók napi és heti pihenőidőhöz való jogának végrehajtásához szükséges intézkedéseket,
– nem teljesítette a 93/104/EK irányelv 17. cikkének (1) bekezdéséből és az EK 249. cikkből eredő kötelezettségeit;
– az Egyesült Királyságot kötelezze a költségek viselésére.
17. 2006. január 6‑án a Bizottság a Bíróság előtti eljárás szóbeli szakaszában kereseti kérelmét részben megváltoztatta. Azt kéri immár, hogy a Bíróság
– állapítsa meg, hogy az Egyesült Királyság
1) nem teljesítette a 93/104/EK irányelv 17. cikkének (1) bekezdéséből és az EK 249. cikkből eredő kötelezettségeit azáltal, hogy az eltérést azon munkavállalókra alkalmazta, akik munkaidejének egy részét nem mérik, vagy nem határozzák meg előre, vagy akik azt maguk határozhatják meg, és
2) nem teljesítette az EK 249. cikkből eredő, a napi és heti pihenőidő szabályozásának átültetésére vonatkozó kötelezettségeit, azáltal hogy az ehhez kapcsolódó hivatalos iránymutatásainak jelenleg hatályos szövegét fenntartja;
– az Egyesült Királyságot kötelezze a költségek viselésére.
18. Az Egyesült Királyság a maga részéről azt kéri, hogy a Bíróság
– a keresetet utasítsa el,
– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
19. A pert megelőző eljárásban a Bizottság az éjszakai munka időtartamának kiszámítása vonatkozásában az Egyesült Királyság által alkalmazott – a WTR 6. cikke (6) bekezdéséből és a Kereskedelmi és Ipari Minisztérium iránymutatásaiból fakadó – jogi helyzetet is kifogásolta, mert az a munkaidő‑irányelv (11) és (12) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 8. cikkébe ütközik. Az Egyesült Királyság ennek hatására a megszabott határidőn belül módosította a vonatkozó rendelkezéseket(7) . Ilyen körülmények között a Bizottság ez utóbbi kifogását már nem foglalta bele keresetébe.
IV – Jogi értékelés
A – A WTR 20. cikkének (2) bekezdésében szabályozott eltérésnek a munkaidő‑irányelv 17. cikkének (1) bekezdésével való összeegyeztethetetlenségre alapított első kifogásról
20. A Bizottság első kifogásának tárgya a WTR 20. cikke (2) bekezdésének 1999‑ben hatályos szövege, amely szerint a munkavállaló heti és éjszakai munkaidejének maximuma csak munkaidejének azon részére
alkalmazandó, „amelyet mértek, vagy előre meghatároztak, vagy amelyet nem maga a munkavállaló határozhat meg”.
21. A Bizottság kifogásolja, hogy ez a rendelkezés a munkaidő‑irányelv 17. cikkének (1) bekezdése által lehetővé tett eltérés határait túllépi. Ez az eltérés ugyanis csak azokra a munkavállalókra alkalmazandó, akiknek a teljes munkaideje nem mért, és/vagy nem előre meghatározott, vagy azt maga a munkavállaló határozhatja meg. Ezzel szemben ez a rendelkezés nem engedi meg a maximális heti és éjszakai munkaidőre vonatkozó szabályoknak a munkavállalói tevékenység részeire korlátozott olyan alkalmazását, mint ahogyan azt a WTR 20. cikkének (2) bekezdése előírja, nevezetesen, hogy a munkavállaló munkaideje csak részben
nem mért, és/vagy előre nem meghatározott, vagy csak részben határozhatja meg maga a munkavállaló.
22. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely közösségi rendelkezés tartalmának meghatározása során tekintettel kell lenni mind annak megfogalmazására, mind összefüggéseire és céljaira(8) .
23. A szóban forgó esetben mind a munkaidő‑irányelv 17. cikke (1) bekezdésének szövegéből, mind e rendelkezés szabályozási összefüggéseiből, mind pedig a munkaidő‑irányelv céljából összességében az következik, hogy a közösségi jogban rögzített maximális heti és éjszakai munkaidőtől történő eltérés csak akkor lehetséges, ha az érintett tevékenység sajátos jellege miatt a munkaidő időtartamát teljes egészében
nem mérik, és/vagy nem határozzák meg előre, vagy azt teljes egészében
maga a munkavállaló határozhatja meg. Ezzel szemben az eltérés lehetősége nem alkalmazható, ha csupán a munkaidő egyes részei mutatják a fent nevezett jellemzőket.
24. Így már a munkaidő‑irányelv 17. cikke (1) bekezdésének szövege
is „a munkaidő időtartamára” mint egészre vonatkozik, nem pedig annak egyes részeire. Szintén az „érintett tevékenység”, melynek sajátos jellege igazolja a minimális napi és heti pihenőidőnek a munkaidő‑irányelv általános rendelkezéseitől eltérő szabályozását, egyes számban szerepel a szövegben. Ezért tehát az érintett munkavállaló tevékenységének egészében történő figyelembevételéről van szó, nem pedig az e tevékenységhez tartozó egyes feladatok sajátos jellegéről.
25. A szabályozási összefüggés, melyben a munkaidő‑irányelv 17. cikkének (1) bekezdéséből fakadó eltérési lehetőség áll, megerősíti ezt az értelmezést. Így a „munkaidőnek” a munkaidő‑irányelv 2. cikke 1. pontjában foglalt meghatározás szerinti fogalmába tartozik „az az időtartam, amely alatt a munkavállaló dolgozik, a munkaadó rendelkezésére áll, és tevékenységét
vagy feladatát végzi [...]”(9) . Tehát ismételten a munkavállaló tevékenységének egésze kerül figyelembevételre, és nincs különbségtétel annak egyes részei szerint. A rendszertani értelmezésből ezért szintén az következik, hogy a munkaidő fogalma egységes egészet képez, amelyet a munkavállaló tevékenységének általános természete határoz meg, nem pedig az általa végzett egyes feladatok jellege.
26. Ugyanerre a következtetésre vezet a munkavállalók védelmének célja, amire a munkaidő‑irányelv teljesen meghatározó módon irányul, és ami nem utolsósorban a 17. cikk (1) bekezdésében is kifejezetten megjelenik(10) .
27. Mint az ugyanis a munkaidő‑irányelv jogalapjából, azaz az EK‑Szerződés 118a. cikkéből(11), valamint az irányelv első, negyedik, hetedik és nyolcadik preambulumbekezdéséből, illetve 1. cikke (1) bekezdésének szövegéből következik, az irányelv célja minimumkövetelmények megállapítása a munkavállalók élet‑ és munkafeltételeinek javítása érdekében, a munkaidőre vonatkozó nemzeti jogszabályok közelítése útján(12) .
28. Továbbá a fent említett rendelkezések szerint a munkaidő‑szervezés közösségi szintű harmonizációjának az a célja, hogy a munkavállalók biztonságának és egészségének jobb védelmét biztosítsa többek között azáltal, hogy biztosítja a minimális napi és heti pihenőidőt és a megfelelő szüneteket, valamint megállapítja a heti munkaidő átlagos tartamának maximumát(13) .
29. Ugyancsak a munkavállalók alapvető szociális jogairól szóló közösségi charta(14) – melyre a munkaidő‑irányelv kifejezetten utal(15) – 7. pontja szerint a belső piac létrehozásának a munkavállalók élet‑ és munkafeltételeinek javulásához kell vezetnie az Európai Közösségben, és ez a folyamat a munkaidő időtartamát és megszervezését érinti. E charta 8. pontja kifejti, hogy az Európai Közösségben minden munkavállalónak joga van többek között a (heti) pihenőidőre, amelynek időtartamát progresszíven kell harmonizálni a nemzeti gyakorlatoknak megfelelően.
30. Ilyen körülmények között a munkaidő‑irányelvben foglalt, a maximális munkaidőre és a minimális pihenőidőre vonatkozó rendelkezések az állandó ítélkezési gyakorlatban a közösségi szociális jog különös jelentőségű szabályainak minősülnek, amelyeknek a munkavállalók biztonsága és egészsége védelmének biztosításához szükséges minimumkövetelményként valamennyi munkavállalót meg kell illetniük(16) .
31. Ennek megfelelően a munkaidőnek a fent megjelölt szabályai alóli kivételeket – mint például a munkaidő‑irányelv 17. cikkének (1) bekezdése szerinti eltérés lehetősége – szűken kell értelmezni(17) . Így a munkaidő‑irányelvnek céljával összhangban biztosítania kell a hatálya alá tartozó valamennyi munkavállaló biztonságának és egészségének védelmét, és a 17. cikkének (1) bekezdése szerinti eltérés lehetőségének azokra az esetekre kell korlátozódnia, amelyekben a végzett tevékenység sajátos jellege miatt a teljes munkaidőt
– nem pedig annak részeit – nem mérik, és/vagy előre nem határozzák meg, vagy amelyekben a teljes munkaidőt
maga az érintett munkavállaló határozhatja meg.
32. Ha a munkaidőirányelv 17. cikkének (1) bekezdése szerinti eltéréseket olyan esetekre is alkalmaznák, amelyekben a munkaidő csak részben
mért, és/vagy előre meghatározott, vagy azt maga a munkavállaló csak részben
határozhatja meg, úgy fennállna a közösségi jogilag rögzített maximális heti és éjszakai munkaidő megkerülésének veszélye. Ilyen esetekben ugyanis a megengedett maximális heti vagy éjszakai munkaidőt már az érintett munkavállaló tevékenységének az a része teljesen vagy nagyrészt kimerítené, amelyben a munkaidőt mérik, előre meghatározzák, vagy amelyet nem maga a munkavállaló határoz meg. Az egyéb feladatainak elvégzéséhez – melyek sajátos jellegük miatt nem alkalmasak arra, hogy a munkaidőt mérjék, vagy előre meghatározzák, vagy az érintett maga határozhatja meg a munkaidejét – a munkavállalónak valószínűleg túl kellene lépnie a maximális heti vagy éjszakai munkaidőn.
33. A fenti érvek alapján megállapítható, hogy a WTR 20. cikke (2) bekezdésének hatálya túlmegy a munkaidő‑irányelv 17. cikkének (1) bekezdésében előírt eltérésen, és ezért ellentétes e közösségi jogi rendelkezéssel.
34. Az Egyesült Királyság ellenkérelmében elismerte, hogy a WTR 20. cikkének (2) bekezdése „nem szükséges a munkaidő‑irányelv 17. cikke (1) bekezdésének szabályszerű átültetéséhez”, és megígérte, hogy hatályon kívül helyezi ezt a nemzeti rendelkezést. A Bíróság előtti tárgyaláson ezenkívül kiderült, hogy a megfelelő módosító rendelet akkoriban éppen az Egyesült Királyság jogalkotási eljárásán megy keresztül, és várhatóan 2006. április 6‑án lép hatályba.
35. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a kötelezettségszegés megtörténtét a tagállamban az indokolással ellátott véleményben meghatározott határidő lejártakor fennálló helyzet alapján kell megítélni; a későbbi változásokat a Bíróság nem veheti figyelembe. A nemzeti jogi vagy közigazgatási rendelkezések módosításának puszta bejelentése ezért nem elegendő(18) .
36. A kérdéses időben tehát fennállt a kötelezettségszegés. Ezért az eljárás akkori állása mellett a Bizottság első kifogásának helyt kell adni.
37. A Bíróság előtti tárgyaláson a Bizottság kilátásba helyezte, hogy fontolóra veszi első kifogásának visszavonását, amint a WTR 20. cikkének (2) bekezdését hatályon kívül helyező módosító rendelet hatályba lép. Ha a kereset ilyen részbeni visszavonására kerülne sor, akkor a jelen kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset tárgya a továbbiakban csak a Bizottság második kifogására korlátozódna, melyre az alábbi okfejtések vonatkoznak.
B – A minimális napi és heti pihenőidőhöz való jog átültetésére alkalmas intézkedések hiányára alapított második kifogásról
38. Második kifogásával a Bizottság azt rója fel, hogy az Egyesült Királyság az EK 249. cikkből fakadó, a minimális napi és heti pihenőidőhöz való jog átültetésére vonatkozó kötelezettségét megszegte, azáltal hogy a hivatalos iránymutatásait a jelenlegi formájukban fenntartja. E kifogás háttere az Ipari és Kereskedelmi Minisztérium iránymutatásokat tartalmazó útmutatója, mely szerint a munkáltatók biztosítják, hogy a munkavállalók rendelkezhessenek
pihenőidejükkel, de nem kötelesek ellenőrizni, hogy a munkavállalók ténylegesen igénybe veszik‑e
a pihenőidejüket.
39. Mielőtt ezt a kifogást az ügyben értékelhetnénk, felvetődik az elfogadhatóság kérdése.
1. Az elfogadhatóságról
40. Az Egyesült Királyság véleménye szerint a második kifogás két okból nem elfogadható.
a) Az eljárás tárgyának kiterjesztésére vonatkozó kifogás
41. Az Egyesült Királyság egyrészt nehezményezi, hogy a Bizottság a jelen kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás alatt kiterjesztette a jogvita tárgyát. Kifogásolja, hogy a Bizottság a keresetében túllép az indokolással ellátott vélemény keretein. A második kifogás az indokolással ellátott véleményben még az Ipari és Kereskedelmi Minisztérium iránymutatásaira korlátozódott. Ezzel szemben a keresetben a Bizottság ennél messzemenőkig általánosabb kifogást támasztott – nevezetesen hogy hiányoznak a munkaidő‑irányelv gyakorlatba történő, teljes és hatékony átültetésének biztosításához megfelelő intézkedések –, ahelyett hogy megmaradt volna kifogásának az iránymutatásokra való eredeti korlátozásánál.
42. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 226. cikk alapján benyújtott kereset tárgyát behatárolja az e rendelkezés szerinti, a pert megelőző eljárás. A keresetet emiatt ugyanazokra az indokokra és jogalapokra kell alapozni, mint az indokolással ellátott véleményt. Amennyiben valamely kifogás nem került megfogalmazásra az indokolással ellátott véleményben, akkor az a Bíróság előtti eljárás szakaszában elfogadhatatlan(19) .
43. Ebből azonban nem következik, hogy a felszólító levélben ismertetett kifogásoknak, az indoklással ellátott vélemény rendelkező részének és a keresetben foglalt kérelmeknek teljesen azonosnak kell lenniük, amennyiben a jogvita tárgyát nem terjesztik ki, vagy nem változtatják meg(20) .
44. A szóban forgó esetben indoklással ellátott véleményének 22. pontjában a Bizottság világossá tette, hogy önmagában a WTR – a munkaidő‑irányelvnek a minimális napi és heti pihenőidőre vonatkozó 3. és 5. cikkét átültető – rendelkezéseivel szemben nincs semmilyen kifogása. A Kereskedelmi és Ipari Minisztérium iránymutatásaiból következő gyakorlat azonban nem egyeztethető össze a munkaidő‑irányelvvel. Az indoklással ellátott vélemény 23. pontjában a Bizottság ezért arra a következtetésre jutott, hogy az Egyesült Királyságnak az iránymutatásokban leírt nézete összeegyeztethetetlen az irányelv céljával, ezért az iránymutatások szövegét meg kell változtatni. Végezetül az indoklással ellátott vélemény 27. pontjában a Bizottság hangsúlyozta, hogy az EK 249. cikk értelmében az irányelv az elérendő célokat illetően minden címzett tagállamra kötelező. Ennek megfelelően a jelen esetben a tagállamok felelősek azért, hogy a munkaidő-irányelv által – a minimális napi és heti pihenőidő vonatkozásában – biztosított jogokat biztosítsák és alkalmazzák(21) . Az irányelv puszta átültetése nem elegendő. Az iránymutatások ugyanis olyan gyakorlathoz vezethetnek, amely ellentétes a munkaidő‑irányelvvel.
45. Keresetének 25. pontjában a Bizottság ismételten a munkaidő‑irányelv 3. és 5. cikkének a WTR 10. és 11. cikke által történő átültetésére utal. Ezzel kapcsolatban idézi az iránymutatások vonatkozó részeit, és a kereset 26. pontjában ismét kifejti, hogy nézete szerint az iránymutatások olyan gyakorlat kialakulását ösztönözhetik és támogathatják, amely nem felel meg a munkaidő‑irányelv által támasztott követelményeknek. A kereset 29. pontjában a Bizottság összefoglalásként arra a következtetésre jut, hogy az iránymutatásokban foglalt gyakorlat összeegyeztethetetlen a munkaidő‑irányelv teljes és hatékony átültetésére vonatkozó kötelezettséggel; az EK 249. cikk szerint egyértelműen a tagállamok felelőssége, hogy a munkaidő‑irányelv által biztosított – a minimális napi és heti pihenőidőre vonatkozó – jogokat hatékonyan biztosítsák és alkalmazzák(22) .
46. Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy a jelen esetben a Bizottság semmi esetre sem sértette meg az Egyesült Királyság védelemhez való jogát a jogvita tárgyának kiterjesztésével. Keresetében sokkal inkább ugyanazokra az érvekre támaszkodott a második kifogás vonatkozásában, mint azt már az indoklással ellátott véleményében is tette. Anélkül, hogy bármikor is önmagában a munkaidő‑irányelvnek a WTR rendelkezései általi átültetésére hivatkozott volna, a Bizottság mind az indoklással ellátott véleményében, mind pedig a keresetében kizárólag – a Kereskedelmi és Ipari Minisztérium iránymutatásaiban kifejezésre jutó – hatóságilag ajánlott gyakorlatot
kifogásolja.
b) A kereset határozatlanságára vonatkozó kifogásról
47. A fentieken kívül az Egyesült Királyság a kereset határozatlanságát is kifogásolja. Ahelyett, hogy csupán az EK 249. cikkben foglalt, a tagállamokat kötelező általános kötelezettségre utal, a szóban forgó esethez hasonló, egy irányelv állítólagosan helytelen átültetésére vonatkozó esetekben a Bizottságnak – az Egyesült Királyság nézete szerint – világosan és részletesen meg kellett volna jelölnie minden olyan területet, ahol a munkaidő‑irányelv átültetését helytelennek tartja.
48. A Bíróság eljárási szabályzata 38. cikke 1. §‑ának c) pontjából és a vonatkozó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a keresetlevélnek tartalmaznia kell a jogvita tárgyát és a felhozott jogalapok rövid ismertetését, és ennek az ismertetésnek elég világosnak és egyértelműnek kell lennie ahhoz, hogy az alperes előkészíthesse védekezését, és hogy a Bíróság gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét (23) .
49. A szóban forgó esetben a Bizottság a keresetében és az indoklással ellátott véleményében is kifejezetten a Kereskedelmi és Ipari Minisztérium iránymutatásait tette második kifogásának tárgyává(24) . Kifogásának a kereset 25. és 30. pontjában különösen egyértelműen kifejezésre jutó lényege az iránymutatásokból a munkáltatók felé irányuló azon jelzés, mely szerint nem szükséges annak biztosítása, hogy a munkavállalóik a részükre biztosított pihenőidőket ténylegesen igénybe vegyék, hanem elegendő csupán, ha a munkáltatók a pihenőidőket igénybe venni kívánó munkavállalókat nem akadályozzák ebben.
50. Ilyen körülmények között a Bizottság megfelelően egyértelművé tette, hogy miben látja az általa állított kötelezettségszegést.
51. Ebben az összefüggésben jelentéktelen az a tény, hogy a Bizottság a keresetében csupán az EK 249. cikkre hivatkozik, és nem a munkaidő‑irányelv 3. és 5. cikkének megsértése miatt kéri az Egyesült Királyság kötelezettségszegésének megállapítását. Hiszen a kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás célja annak a Bíróság általi megállapítása, hogy a tagállam a Szerződésből eredő kötelezettségét
nem teljesítette (az EK 226. cikk első bekezdése és az EK 228. cikk első bekezdése). Ha a tagállam nem, vagy helytelenül ültetett át egy irányelvet, úgy a kötelezettségszegés az EK 249. cikk harmadik bekezdésének megszegésében nyilvánul meg. A Bizottság pedig éppen erre a rendelkezésre hivatkozott keresetében.
52. Természetesen a kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetből ezenkívül annak is ki kell derülnie, hogy a Bizottság véleménye szerint az EK 249. cikk harmadik bekezdésének megszegésével az irányelv mely rendelkezéseinek átültetésére nem vagy nem megfelelően került sor. Értelemszerűen ennek a kérdéses rendelkezések kifejezett megnevezésével kellene történnie, magában a keresetlevélben. Ez azonban semmiképpen sem kötelező. Hiszen mint már említettük, a keresetnek csupán világosan és egyértelműen kell tartalmaznia a jogvita tárgyának és a felhozott jogalapoknak az ismertetését, hogy az alperes tagállam előkészíthesse védekezését, és a Bíróság gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét. A szóban forgó esetben ezeknek a követelményeknek eleget tesz a Bizottság a „napi és heti pihenőidőhöz való jog átültetésének hiányosságaira” történő utalással, amely mind magában a kereseti kérelemben, mind pedig a keresetének indoklásában megtalálható. Egyebekben a Bizottság a keresetének különböző részeiben kifejezetten utal a munkaidő‑irányelv 3. és 5. cikkére(25) .
c) Közbenső eredmény
53. Ezért a kereset a második kifogás vonatkozásában összességében elfogadható.
2. A megalapozottságról
54. A Bizottság második kifogása akkor megalapozott, ha az Ipari és Kereskedelmi Minisztérium iránymutatásainak 5. szakaszában foglalt vitatott kijelentés ellentétes azzal a célkitűzéssel, amely a tagállamok számára a munkaidő‑irányelvnek az EK 249. cikk harmadik bekezdésével összefüggésben értelmezett 3. és 5. cikkéből következik.
55. A felek lényegében azon vitatkoznak, hogy a munkaidő‑irányelv 3. és 5. cikkének már az is eleget tesz‑e, ha az érintett munkavállalónak csupán jogi igényt
biztosítanak a napi és heti pihenőidőre vonatkozóan, vagy a tagállamoknak ezenfelül eredménykötelezettséget
is elő kell írniuk a munkáltatók számára, amely alapján arról is gondoskodniuk kell, hogy a pihenőidőket ténylegesen be is tartsák.
a) A felek lényeges érvei
56. Az Egyesült Királyság különösen a munkaidő‑irányelv 3. és 5. cikkének szövegéből vezeti le, hogy a munkavállalók számára csupán a napi és heti pihenőidőre vonatkozó jogi igényt kell biztosítani („ensure that […] every worker is entitled to […]”), a munkáltatók azonban nem kötelesek a pihenőidők tényleges betartásáról gondoskodni. Az irányelv egyéb rendelkezéseivel ellentétben a fent megjelölt előírásokból nem következik eredménykötelezettség. Nem várható el a munkáltatóktól, hogy a munkavállalókat az őket megillető pihenőidő tényleges igénybevételére kötelezzék. Ebben az értelemben a Kereskedelmi és Ipari Minisztérium iránymutatásai csak azt magyarázzák, hogy a munkáltatók felelőssége meddig terjed.
57. Összehasonlításképpen az Egyesült Királyság a maximális heti és éjszakai munkaidőnek a munkaidő‑irányelv 6. cikkének (2) bekezdésében és 8. cikkének (1) bekezdésében foglalt szabályaira utal, ahol egy sokkal eredményorientáltabb megfogalmazást választottak („ensure that […] does not exceed […]”), mint a munkaidő‑irányelv vonatkozó 3. és 5. cikkében. Az Egyesült Királyság ezenkívül párhuzamot von a 92/85/EGK irányelvnek(26) a szülési szabadságra vonatkozó szabályokat tartalmazó 8. cikkével, melynek két bekezdése ugyancsak a jogi igény és az eredménykötelezettség között tesz különbséget, és e tekintetben a rendelkezés első bekezdésében a puszta jogi igényre vonatkozóan az „entitled to” megfogalmazás áll.
58. A Bizottság vitatja az Egyesült Királyság e szövegre és szabályozási összefüggésre alapozott érveit, és e vonatkozásban különösen arra utal, hogy az irányelvnek nemcsak a különböző nyelvi változatokban található megfogalmazásai nem egységesek, hanem az egyes nyelvi változatokon belüli megfogalmazások sem. Nézete szerint az EK 249. cikkből világosan következik a tagállamok azon felelőssége, hogy gondoskodjanak a munkaidő‑irányelv által a munkavállalók számára biztosított – a minimális napi és heti pihenőidőre vonatkozó – jogok hatékony biztosításáról és alkalmazásáról. A munkáltatóknak azt egy megfelelő üzemi szervezettel kellene biztosítaniuk.
59. A Kereskedelmi és Ipari Minisztérium iránymutatásainak kérdéses 5. szakasza – a Bizottság álláspontja szerint – a munkáltatókat olyan gyakorlatra ösztönzi, amely nem tesz eleget a munkaidő‑irányelv követelményeinek. Azt sugallja a munkáltatóknak, hogy nem kell biztosítaniuk a munkavállalóikat megillető pihenőidők tényleges igénybevételét. Az iránymutatások legalábbis lebeszélik a munkaáltatókat ennek biztosításáról.
b) Értékelés
60. A munkaidő‑irányelv 3. és 5. cikke szerint a tagállamok kötelesek meghozni a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy minden munkavállalót 24 órás időtartamonként 11 összefüggő órából álló minimális napi pihenőidő, és hétnaponként legkevesebb 24 órás, megszakítás nélküli pihenőidő, továbbá a 3. cikkben említett 11 órás napi pihenőidő illessen meg.
61. Ennek rögzítésén túlmenően azonban sem a munkaidő‑irányelv 3. és 5. cikkének szövege, sem pedig az irányelv rendszere nem tartalmaz közelebbi utalást arra, hogy a tagállamoknak milyen konkrét elvárásokat kell támasztaniuk a munkáltatókkal szemben a minimális napi és heti pihenőidő biztosítása közösségi jogi céljának hatékony teljesítése érdekében.
62. A munkaidő‑irányelv különböző rendelkezéseinek megfogalmazása a különböző nyelvi változatokban, de az egyes nyelvi változatokon belül is meglehetősen különböző. Így például a 3., 4., 5. és 7. cikk angol nyelvű változatában mindenhol az „is entitled to” kifejezést használják, ami a munkavállaló puszta jogi igényének értelmében vett jelentésre utalhatna. A francia, olasz és portugál nyelvi változatokban ezzel szemben ugyanez a cikk a „bénéficie” (francia), illetve „benefici” (olasz), valamint „beneficiem” (portugál) kifejezéseket használja, amit a német „genießen” [„élvezni”] vagy „zugute kommen” [„javára válni”] kifejezésekkel lehetne lefordítani, és következésképpen eredménykötelezettségként is érthető. Megintcsak más nyelvi változatokban a terminológia használata még a pihenőidőre vonatkozó különböző rendelkezéseken (3., 4., 5. és 7. cikk) belül sem egységes. Így például a 3., 4. és 5. cikk német nyelvű változata a „gewährt wird” [„biztosítsanak”, a rendelet magyar nyelvi változatában „illessen meg”] kifejezést tartalmazza, a 7. cikk ezzel szemben az „erhält” [„megkap”, a rendelet magyar nyelvi változatában szintén „illessen meg”] kifejezést. A spanyol nyelvi változatban a 3. és 5. cikk a „disfruten” fogalmat használja, míg a 4. cikk a „tengan derecho a disfrutar”, a 7. cikk pedig a „dispongan” megfogalmazást. Hasonlóképpen nem egységesen alkalmazza a holland nyelvi változat a 3. és 5. cikkben a „genieten”, a 4. cikkben a „hebben” szavakat, a 7. cikkben pedig a „wordt toegekend” kifejezést.
63. A nyelvhasználatnak ezzel az általános különbözőségével magyarázható az is, hogy a munkaidő‑irányelv a 6. cikk (2) bekezdésében és a 8. cikk (1) bekezdésében a maximális heti és éjszakai munkaidő megállapítása során nem ugyanazokat a megfogalmazásokat alkalmazza, mint a minimális pihenőidő meghatározásakor. Így ott a tagállamoktól azt követelik meg, hogy meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a heti, illetve éjszakai munkaidő a mindenkor megállapított maximumot „ne haladja meg”(27) .
64. Az Egyesült Királyság álláspontjával szemben a mindenkori szóhasználatból nem vezethető le minőségi különbség egyrészről a munkaidő‑irányelv 6. és 8. cikkében foglalt feltételek, másrészről a jelen ügyben vitatott 3. és 5. cikk között. Az ilyen jellegű különbség ellen szól különösen a munkaidő-irányelv nyolcadik preambulumbekezdése, amelyben a minimális pihenőidők és a maximális munkaidők egyetlen lélegzetvétellel ugyanannak a célkitűzésnek a fényében kerülnek megnevezésre: Mindkettő arra szolgál, hogy biztosítsák a munkavállalók biztonságát és egészségét.
65. Ezért e célkitűzés (28) fényében kell végeredményben a tagállamokat kötelező, a munkaidő‑irányelv 3. és 5. cikkében foglalt, a minimális napi és heti pihenőidőre vonatkozó kötelezettségeket is megvizsgálni. Mint már említettük(29), mind a maximális munkaidőre, mind pedig a minimális pihenőidőre vonatkozó rendelkezések az állandó ítélkezési gyakorlat alapján a közösségi szociális jog különös jelentőségű szabályainak minősülnek, amelyeknek a munkavállalók biztonsága és egészsége védelmének biztosításához szükséges minimumkövetelményként valamennyi munkavállalót meg kell illetniük(30) . A munkaidő‑irányelv által a munkavállalóknak biztosított jogok gyakorlati hatékonyságát teljes terjedelmében biztosítani kell, ami szükségszerűen magában foglalja a tagállamok arra vonatkozó kötelezettségét, hogy az ebben az irányelvben lefektetett minden minimumelőírás betartását biztosítsák(31) .
66. A munkavállalók biztonságának és egészségének hatékony védelméhez szükséges, hogy az előírt minimális pihenőidőket ténylegesen is biztosítsák (32) . Ez különösen azt előfeltételezi, hogy a munkavállalókat a munkáltatók olyan helyzetbe hozzák, hogy az őket megillető pihenőidőket ténylegesen igénybe vegyék, például tényleges kényszerhelyzetek nem tartják vissza őket ettől(33) .
67. Alapesetben bizonyára aránytalan, ha ugyan nem lehetetlen lenne elvárni egy munkáltatótól, hogy a munkavállalóit az őket megillető pihenőidő igénybevételére kényszerítse . Ezt a Bizottság is elismerte a szóbeli tárgyaláson. Ennek megfelelően az Egyesült Királyság helytállóan utalt arra, hogy nem utolsó sorban gyakorlati okokból sem lehet a munkáltatóknak a pihenőidők betartására vonatkozó felelőssége korlátlan.
68. Azonban a munkáltató semmi esetre sem húzódhat vissza tisztán passzív szerepbe, és nem biztosíthatja a pihenőidőt csupán azoknak a munkavállalóknak, akik ezt kifejezetten kérik, és szükség esetén bírósági úton érvényesítik. Nemcsak a peres eljárás fenyegető kockázata, hanem már annak a veszélye is jelentősen megnehezíthetné a munkavállalók biztonságának és egészségének védelmében garantált jogok hatékony igénybevételét, hogy a pihenőidő puszta követelésével népszerűtlenné válhatunk az üzemen belül.
69. A munkáltató sokkal inkább arra köteles, hogy aktívan gondoskodjon arról, hogy olyan üzemi hangulat álljon elő, melyben a közösségi jog által előírt minimális pihenőidőt ténylegesen is betartják. Ez kétségtelenül azt feltételezi továbbá, hogy a mindenkori üzemi szervezet keretein belül a megfelelő munka‑ és pihenőidőket egyáltalán előírják. Ezenkívül azonban az üzemen belüli gyakorlatban is magától értetődőnek kell lennie, hogy a munkavállalók pihenőidőhöz való joga nemcsak papíron létezik, hanem ténylegesen is gyakorolható. Különösen nem állhat elő olyan tényleges nyomás, hogy a munkáltató a pihenőidők tényleges igénybevételétől való tartózkodást kívánja elérni. Ennek során nincs jelentősége annak, hogy az ilyen nyomás a munkáltatótól indul‑e ki – például az általa felállított teljesítménykövetelmények révén –, vagy pedig abból következik, hogy a munkavállalók egy része az őket megillető pihenőidőket kihasználatlanul hagyja eltelni, és ezáltal a többi munkavállaló számára egyfajta csoportos nyomás keletkezik arra nézve, hogy ők is ezt tegyék.
70. Ilyen körülmények között a Kereskedelmi és Ipari Minisztérium iránymutatásainak vitatott szakasza legalábbis félreérthető. Bár első félmondatában megfelelően adja vissza a munkáltató arra vonatkozó kötelezettségét, hogy a munkavállalók rendelkezhessenek
pihenőidejükkel. A mondat második fele azonban hozzáteszi, hogy nem kötelesek ellenőrizni, hogy a munkavállalók ténylegesen igénybe veszik‑e
a pihenőidejüket. Ha ezeket a kijelentéseket összefüggésükben – valamint az iránymutatások egyéb tartalmával(34) összefüggésben – olvassuk, úgy mindenesetre nem zárható ki, hogy az iránymutatások a munkáltatókat tisztán passzív magatartásra ösztönözhetik, ami a munkaidő‑irányelv céljaival összeegyeztethetetlen lenne. Sokkal inkább az a benyomás keletkezhetne, hogy már a munkáltató ilyen magatartása is elégséges a jogszerű magatartáshoz. Mint azonban azt már említettük, a munkáltatók számára előírt szerep nem merülhet ki ilyen passzív magatartásban, hanem ennek az olyan munkahelyi atmoszféra kialakításának kötelezettségét is magában kell foglalnia, amely a munkavállalókat az őket megillető pihenőidők igénybevételére ösztönzi.
71. Mivel az említett – legalábbis félreérthető – szakaszt a Kereskedelmi és Ipari Minisztérium iránymutatásaiba beemelte, az Egyesült Királyság nem teljesítette arra vonatkozó kötelezettségét, hogy minden szükséges intézkedést meghozzon annak biztosítására, hogy a munkavállalókat a munkaidő‑irányelv 3. és 5. cikke szerinti minimális napi és heti pihenőidő illesse meg.
72. Ennek az sem mond ellent, hogy az iránymutatások a munkáltatók és munkavállalók számára esetleg csupán ajánlás jelleggel bírnak, és így jogi kötelező erővel nem rendelkeznek(35) . Hiszen mint azt a Bíróság már megállapította, valamely tagállam hatóságának bármely magatartása – akár egy kötelező jelleg nélküli intézkedés is – a tagállam polgárainak magatartását befolyásolhatja, és ezáltal a Közösség céljainak elérését meghiúsíthatja(36) . Ez egy irányelv céljainak elérésére is érvényes, amely irányelv az EK 249. cikk harmadik bekezdése értelmében az elérendő célokat illetően minden címzett tagállamra kötelező.
73. Ennek során a tagállami – a jogalkotót kötelező – kötelezettség nem merül ki az irányelv nemzeti jogba történő szabályszerű átültetésében. Sokkal inkább – a tagállamoknak az EK 10. cikk szerinti jóhiszemű együttműködési kötelezettségét figyelembe véve – a közhatalom minden képviselőjének kötelezettségét is magában foglalja arra vonatkozóan, hogy a nemzeti jognak a közösségi joggal összhangban történő alkalmazását
biztosítsák(37) . Hatóságainak félreérthető ajánlásaival valamely tagállam nem idézheti elő annak veszélyét, hogy nemzeti jogának gyakorlati alkalmazása ellentétes legyen egy irányelv céljaival.
74. Ezen indokoknál fogva a Bizottság második kifogásának helyt kell adni.
V – A költségekről
75. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Az Egyesült Királyságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére(38) .
VI – Végkövetkeztetések
76. A fenti indokok alapján ezért a Bíróságnak azt javaslom, hogy a következőképpen határozzon:
1) Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága nem teljesítette az EK 249. cikk harmadik bekezdéséből fakadó, a munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 1993. november 23‑i 93/104/EK tanácsi irányelv átültetésére vonatkozó kötelezettségét azáltal, hogy:
– az irányelv 17. cikkének (1) bekezdésével össze nem egyeztethetően vezette be a Working Time Regulations 1999. december 17‑én hatályos szövegébe a 20. cikk (2) bekezdésében foglalt azon rendelkezést, mely szerint azon esetekben, amikor a munkaidő egy részét nem mérik, és/vagy nem határozzák meg előre, vagy azt a munkavállalók maguk határozhatják meg, a heti és éjszakai munkaidő leghosszabb tartamára vonatkozó rendelkezéseket a munkaidőnek csak erre a részére kell alkalmazni, és
– fenntartotta az irányelv 3. és 5. cikkének céljával ellentétben a Working Time Regulations rendelethez kapcsolódó azon hivatalos iránymutatásokat, amelyek szerint munkáltatók csupán azt kötelesek biztosítani, hogy a munkavállalók rendelkezhessenek pihenőidejükkel, de nem kötelesek ellenőrizni, hogy a munkavállalók ténylegesen igénybe veszik‑e a pihenőidejüket.
2) A Bíróság Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságát kötelezi a költségek viselésére.
(1) .
(2)  –	HL L 307., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 1997. o. A munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4‑i 2003/88/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 299., 9. o.; magyar nyelvű különkiadás: 5. fejezet, 4. kötet, 381. o.) 2004. augusztus 4‑i hatállyal a munkaidő‑irányelv helyébe lépett. Amennyire itt jelentőséggel bír, a két irányelv tartalma megegyezik.
(3)  –	„Working Time Regulations 1998”, S.I. 1998, 1833. sz.
(4)  –	Az útmutató a „Your guide to the Working Time Regulations” címet viseli, és 2003 júliusában hatályos szövege megtekinthető a http://www.dti.gov.uk/er/work_time_regs/wtr_guide.pdf internetcímen (utolsó megtekintés 2006. január 18‑án).
(5)  –	A módosítás 1999. december 16‑án a Working Time Regulations 1999 rendelet (S.I. 1999, 3372. sz.) 4. cikke által történt, és 1999. december 17‑én lépett hatályba.
(6)  – A WTR 4. és 6. cikke tartalmazza a heti, illetve éjszakai munkaidő megengedett leghosszabb tartamát.
(7)  –	Az 1998. évi WTR 6. cikkének (6) bekezdését a Working Time (Amendment) Regulations 2002 (S.I. 2002, 3128. sz.) 2003. április 6‑i hatállyal hatályon kívül helyezte. A Kereskedelmi és Ipari Minisztérium 2003 júliusában hatályos iránymutatásainak 3. szakaszát megfelelően módosították.
(8)  –	Lásd legutóbb a C‑280/04. sz. Jyske Finans ügyben 2005. december 8‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑10683. o.) 34. pontját. Ezenkívül lásd még a C‑17/03. sz., VEMW és társai ügyben 2005. június 7‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I–4983. o.) 41. pontját és a C‑544/03. és C‑545/03. sz., Mobistar és Belgacom Mobile egyesített ügyekben 2005. szeptember 8‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑7723. o.) 39. pontját.
(9)  –	Kiemelés tőlem.
(10)  –	Lásd a munkaidő‑irányelv 17. cikke (1) bekezdésének bevezető szavait: „A munkavállalók biztonság‑ és egészségvédelméről szóló általános elvekre tekintettel […]”.
(11)  –	Az EK‑Szerződés 117−120. cikke helyébe az EK 136−143. cikk lépett.
(12)  –	A C‑173/99. sz. BECTU‑ügyben 2001. június 26‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑4881. o.) 37. pontja, a C‑151/02. sz. Jaeger‑ügyben 2003. szeptember 9‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑8389. o.) 45. pontja, a C‑397/01‑C‑403/01 sz., Pfeiffer és társai egyesített ügyekben 2004. október 5‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑8835. o.) 91. pontja, a C‑313/02. sz. Wippel‑ügyben 2004. október 12‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑9483. o.) 46. pontja és a C‑14/04. sz., Dellas és társai ügyben 2005. december 1‑jén hozott ítélet (EBHT 2005., I‑10253. o.) 40. pontja. Lásd még a C‑84/94. sz., Egyesült Királyság kontra Tanács ügyben 1996. november 12‑én hozott ítélet (EBHT 1996., I‑5755. o.) 75‑77. pontját is.
(13)  –	A C‑303/98. sz. Simap‑ügyben 2000. október 3‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑7963. o.) 49. pontja, valamint a 13. lábjegyzetben idézett BECTU‑ügyben (38. pont), Jaeger‑ügyben (46. és 92. pont), Pfeiffer‑ügyben (76., 82. és 91. pont), Wippel‑ügyben (47. pont) és Dellas‑ügyben (41. pont) hozott ítéleteket. Lásd emellett az Egyesült Királyság kontra Tanács ügyben hozott ítélet (idézve a 13. lábjegyzetben) 45. és 75. pontját is.
(14)  –	A munkavállalók alapvető szociális jogairól szóló közösségi charta az Európai Tanács 1989. december 9‑i strasbourgi ülésén nyilatkozattal került elfogadásra. A nyilatkozatot az akkori tizenkét tagállamból tizenegy tagállam állam‑ és kormányfői fogadták el, és a Hivatalos Lapban nem jelent meg; lásd ezzel kapcsolatban az elnökség következtetéseit, Bull. EK 12‑1989., 1.1.10. sz.
(15)  –	A munkaidő‑irányelv negyedik preambulumbekezdése.
(16)  –	A fenti 13. lábjegyzetben hivatkozott BECTU‑ügyben hozott ítélet 43. és 47. pontja, a Pfeiffer‑ügyben hozott ítélet 100. pontja, a Wippel‑ügyben hozott ítélet 47. pontja és a Dellas‑ügyben hozott ítélet 49. pontja.
(17)  –	Ebben az értelemben a 13. lábjegyzetben hivatkozott Jaeger‑ügyben hozott ítélet 89. pontja, amely szerint „A munkaidő szabályozására vonatkozó közösségi rendszer alól a 93/104 irányelv 17. cikke által meghatározott kivételekként az irányelv hatályának kizárását olyan mértékben kell megszorítóan értelmezni, amennyire az a hatály kizárása
által védeni kívánt érdekek megőrzéséhez elengedhetetlenül szükséges ” (kiemelés tőlem).
(18)  –	Lásd csak a C‑514/03. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2006. január 26‑án hozott ítélet (EBHT 2006., I‑ 963. o.) 44. pontját.
(19)  –	A C‑439/99. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2002. január 15‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑305. o.) 11. pontja, a C‑340/02. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2004. október 14‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑9845. o.) 26. pontja és a C‑29/04. sz., Bizottság kontra Ausztria ügyben 2005. november 10‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑9705. o.) 26. pontja; lásd még a C‑33/04. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2005. december 8‑án hozott ítélet (EBHT 2005.,
I‑10629. o.) 36. pontját is.
(20)  –	A C‑456/03. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2005. június 16‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑5335. o.) 39. pontja. a C‑147/03. sz., Bizottság kontra Ausztria ügyben 2005. július 7‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑5969. o.) 24. pontja és a 20. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Luxemburg ügyben hozott ítélet 37. pontja; lásd még a C‑185/00. sz., Bizottság kontra Finnország ügyben 2003. november 27‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑14189. o.) 81. pontját és a C‑433/03. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2005. július 14‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑6985. o.) 28. pontját is.
(21)  –	Angol: „[…] Member States have a responsibility to ensure that the rights granted by the Directive, notably the rights to daily and weekly rest, are granted and exercised.”
(22)  –	Angol: „[…] the Member States have a clear responsibility to ensure that the rights granted by the Directive, and notably the right to daily and weekly rest are effectively granted and exercised ” (Kiemelés az eredetivel egyezően).
(23)  –	Lásd csak a C‑178/00. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 2003. január 9‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑303. o.) 6. pontját és a C‑55/03. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2004. október 14‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban nem jelent meg) 23. pontját.
(24)  –	Lásd fent a jelen indítvány 44. és 45. pontját.
(25)  –	Vö. például a keresetlevél 2., 33. és 34. pontjával.
(26)  –	A várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések bevezetéséről (tizedik egyedi irányelv a 89/391/EGK irányelv 16. cikke (1) bekezdésének értelmében) szóló, 1992. október 19‑i 92/85/EGK tanácsi irányelv (HL L 348., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás: 5. fejezet, 2. kötet, 110. o.).
(27)  –	Az általam összehasonlított egyéb nyelvi változatok (francia, angol, olasz, spanyol, portugál és holland) az ennek megfelelő megfogalmazásokat tartalmazzák.
(28)  –	Ezzel kapcsolatban lásd a jelen indítvány 26. és 29. pontját is.
(29)  –	A jelen indítvány 30. pontja.
(30)  –	A fent 13. lábjegyzetben hivatkozott BECTU‑ügyben hozott ítélet 43. és 47. pontja, Pfeiffer‑ügyben hozott ítélet 100. pontja, Wippel‑ügyben hozott ítélet 47. pontja és a Dellas‑ügyben hozott ítélet 49. pontja_.
(31)  –	A fenti 13. lábjegyzetben hivatkozott Dellas‑ügyben hozott ítélet 53. pontja; a munkavállalók biztonsága és egészsége – a minimális pihenőidők (tényleges) igénybevételével megvalósuló – hatékony védelmének követelményét hangsúlyozza a fenti 13. lábjegyzetben hivatkozott Jaeger‑ügyben hozott ítélet 70., 92. és 95. pontja is.
(32)  –	Ebben az értelemben a fenti 13. lábjegyzetben hivatkozott Jaeger‑ügyben hozott ítélet 70. és 92. pontja).
(33)  –	Ugyanebben az értelemben – a szabadságra vonatkozó igénnyel kapcsolatban – Stix‑Hackl főtanácsnok C‑131/04. és C‑257/04. sz., Robinson‑Steele és társai egyesített ügyekre vonatkozó, 2005. október 27‑i indítványának (2006. március 16‑án hozott ítélet, EBHT 2005., I‑2531. o.) 54. pontja.
(34)  –	Így szól például az iránymutatások 5. szakaszának bevezetése: „Employers must check […] how working time is arranged and whether workers can take the time off they are entitled to […]” (vö. az iránymutatások 14. oldalával).
(35)  –	A puszta ajánlás jellegre enged következtetni minden esetre az alábbi bevezető szöveg az iránymutatások első oldalán: „This booklet […] gives general guidance only and should not be regarded as a complete or authoritative statement of the law”.
(36)  –	Ebben az értelemben a 249/81. sz., Bizottság kontra Írország, ún. „Buy Irish” ügyben 1982. november 24‑én hozott ítélet (EBHT 1982., 4005. o.) 28. pontja.
(37)  –	Ugyanebben az értelemben – egy közösségi joggal ellentétes közigazgatási gyakorlatra
vonatkozóan – a C‑278/03. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2005. május 12‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑3747. o.) 13. pontja: „Kötelezettségszegés fakadhat ugyanis a közösségi jogot sértő közigazgatási gyakorlat fennállásából akkor is, ha az alkalmazandó nemzeti szabályozás önmagában összeegyeztethető a közösségi joggal”.
(38)  –	Amennyiben a Bizottság az első kifogását a későbbiekben visszavonná, úgy az eljárási szabályzat 6 9. cikkének 5. §‑át kellene alkalmazni. E rendelkezés alapján kötelezte legutóbb a Bíróság a C‑514/03. sz. ügyben a Spanyol Királyságot – a Bizottság kérelmének megfelelően – a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset visszavont része után fizetendő költségek viselésére, mert e tagállam a nemzeti jogának megkésett módosításával a Bizottság keresetét maga provokálta ki (a 19. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Spanyolország ügyben hozott ítélet 68. pontja).