62017CC0479
YVES BOT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2019. május 16. (
1
)
C‑479/17. P. sz. ügy
Guardian Europe Sàrl
kontra
az Európai Unió, amelyet az Európai Unió Bírósága képvisel,
az Európai Unió, amelyet az Európai Bizottság képvisel
„Fellebbezés – Kártérítési kereset – Az észszerű időn belüli határozathozatal elmulasztása – Az egyenlő bánásmód elvének megsértése – Elfogadhatósági feltételek – Keresetindítási jog – Az »egyetlen vállalkozás« fogalma – A felperes által állítólagosan elszenvedett kár megtérítése – Az Unió szerződésen kívüli felelőssége az Európai Unió Törvényszéke által hozott határozat miatt”
I. Bevezetés
1.
Fellebbezésükkel az Európai Unió (
2
) és a Guardian Europe Sàrl (
3
) az Európai Unió Törvényszéke 2017. június 7‑i Guardian Europe kontra Európai Unió ítéletének (
4
) részleges hatályon kívül helyezését kérik, amely ítéletével a Törvényszék egyrészt arra kötelezte az Európai Uniót, hogy az észszerű időn belüli határozathozatalnak a 2012. szeptember 27‑i Guardian Industries és Guardian Europe kontra Bizottság ítélet (
5
) alapjául szolgáló ügyben való elmulasztása miatt a Guardian Europe‑ot ért vagyoni kár címén fizessen e társaságnak 654523,43 euró összegű kártérítést, másrészt pedig a keresetet az ezt meghaladó részében elutasította.
2.
Az Európai Unió Bírósága által képviselt Unió – azt követően, hogy az Európai Unió kontra Guardian Europe ügyben (C‑447/17 P) 2019. január 7‑én részlegesen elállt a keresetétől – a fellebbezésének már csak a második jogalapját tartja fenn, amely azt kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 160. pontjában tévesen értelmezte az „okozati összefüggés” fogalmát, miután ezen ítélet 161. pontjában úgy vélte, hogy kellően közvetlen okozati összefüggés áll fenn az észszerű időn belüli határozathozatalnak a Törvényszék 2012. szeptember 27‑i ítélete alapjául szolgáló ügyben való elmulasztása és azon kár között, amelyet a Guardian Europe a határozathozatal észszerű idejének túllépéséhez kapcsolódó időszak során általa fizetett, további bankgarancia‑költségek miatt elszenvedett.
3.
E második jogalapnak – amely hasonló az Unió által az Európai Unió kontra Gascogne Sack Deutschland és Gascogne ügyben, (
6
) az Európai Unió kontra Kendrion ügyben, (
7
) valamint az Európai Unió kontra ASPLA és Armando Álvarez ügyben (
8
) hivatkozott jogalaphoz – a Bíróság a 2018. december 13‑i ítéletekkel helyt adott.
4.
Ilyen körülmények között a fellebbezések vizsgálata során – amennyiben e fellebbezések új jogkérdéseket vetnek fel – a Guardian Europe által a Guardian Europe kontra Európai Unió ügyben (C‑479/17 P) előterjesztett fellebbezésre szorítkozom, és az utóbbi által hivatkozott első és negyedik jogalapra – amelyek az „egyetlen vállalkozás” fogalmával (
9
) kapcsolatosak –, valamint az Uniónak a Törvényszék által hozott valamely határozat miatt fennálló felelősségével kapcsolatos hatodik jogalapra összpontosítok. Ugyanakkor röviden kifejtem, hogy a negyedik jogalapra válaszul hivatkozott védekezési jogalapokat véleményem szerint mennyiben kell elutasítani, amennyiben azok a hatodik jogalap vizsgálatát is meghatározzák.
5.
Ekképpen magyarázatot adok arra, hogy álláspontom szerint miért csak az első és a negyedik jogalap megalapozott, kivéve annyiban, amennyiben azok a megtámadott ítéletnek a Guardian Industries Corp.‑nak a Guardian Europe általi képviseletével kapcsolatos indokolását kifogásolják, ami következésképpen a megtámadott ítélet részleges hatályon kívül helyezését eredményezi.
II. A jogvita alapját képező tényállás
6.
A Törvényszék Hivatalához 2008. február 12‑én benyújtott keresetlevelükkel a Guardian Industries és a Guardian Europe keresetet nyújtottak be az [EUMSZ 101.] cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke szerinti eljárásban (COMP/39165 – „síküveg” ügy) 2007. november 28‑án hozott C(2007) 5791 végleges határozattal (
10
) szemben. A keresetlevelükben lényegében e határozatnak az őket érintő részek tekintetében történő részleges megsemmisítését, valamint az említett határozatban velük szemben kiszabott bírság összegének csökkentését kérték.
7.
Miután a Törvényszék a 2012. szeptember 27‑i ítéletével elutasította e keresetet, a Guardian Industries és a Guardian Europe – a Bíróság Hivatalához 2012. december 10‑én benyújtott beadványukkal – fellebbezést nyújtottak be ez ítélettel szemben.
8.
A 2014. november 12‑i Guardian Industries és Guardian Europe kontra Bizottság ítéletével (
11
) a Bíróság lényegében először is hatályon kívül helyezte a Törvényszék 2012. szeptember 27‑i ítéletét annyiban, amennyiben az a Guardian Industries‑zal és a Guardian Europe‑pal szemben egyetemlegesen kiszabott bírság összegének számítását illetően elutasította a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megsértésére alapított jogalapot, továbbá amennyiben a Guardian Industriest és a Guardian Europe‑ot kötelezte a költségek viselésére. Másodszor, a Bíróság megsemmisítette a C(2007) 5791 határozat 2. cikkét annyiban, amennyiben az a Guardian Industries‑zal és a Guardian Europe‑pal szemben egyetemlegesen kiszabott bírság összegét 148000000 euróban állapította meg. Harmadszor, a Bíróság a C(2007) 5791 határozat 1. cikkében megállapított jogsértés miatt a Guardian Industries‑zal és a Guardian Europe‑pal szemben egyetemlegesen kiszabott bírság összegét 103600000 euróban állapította meg. Negyedszer, a Bíróság a fellebbezést ezt meghaladó részében elutasította.
III. A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
9.
A Törvényszék Hivatalához 2015. november 19‑én benyújtott keresetlevelével a Guardian Europe az EUMSZ 268. cikk alapján keresetet indított az Európai Bizottság és az Európai Unió Bírósága által képviselt Unióval szemben azon kár megtérítése iránt, amelyet e társaság állítólagosan egyrészt a Törvényszék 2012. szeptember 27‑i ítéletének alapjául szolgáló ügy keretében a Törvényszék előtt folytatott eljárás túlzott időtartalma, másrészt pedig amiatt szenvedett el, hogy a Bizottság a C(2007) 5791 határozatban, a Törvényszék pedig ezen ítéletben megsértette az egyenlő bánásmód elvét.
10.
A Törvényszék a megtámadott ítéletben a következőképpen határozott:
„1)
A Törvényszék az Európai Unió Bírósága által képviselt Európai Uniót arra kötelezi, hogy a Guardian Europe Sàrl számára fizessen meg 654523,43 euró kártérítést az e társaság által az észszerű időn belüli határozathozatalnak [a Törvényszék 2012. szeptember 27‑i ítélete] alapjául szolgáló ügyben való elmulasztásából eredően elszenvedett vagyoni kár címén. E kártérítést 2010. július 27‑től a jelen ítélet kihirdetéséig számított, az Eurostat (az Európai Unió statisztikai hivatala) által az adott időszakban azon tagállamban megállapított éves inflációs rátának megfelelő kompenzációs kamattal kell növelni, amelyben e társaság székhellyel rendelkezik.
2)
Az 1) pont szerinti kártérítés alapján a jelen ítélet kihirdetésének napjától kezdve a kártérítés teljes kifizetéséig késedelmi kamatot kell fizetni, amelynek mértéke az Európai Központi Bank (EKB) által az irányadó refinanszírozási műveletekre megállapított kamat két százalékponttal növelt értéke.
3)
A Törvényszék a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
4)
A Guardian Europe viseli [a] Bizottság által képviselt Unió részéről felmerült költségeket.
5)
A Guardian Europe és az Európai Unió Bírósága által képviselt Unió maga viseli saját költségeit.”
IV. A felek kérelmei
11.
A Guardian Europe kontra Európai Unió ügyben (C‑479/17 P) benyújtott fellebbezésével a Guardian Europe azt kéri, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet annyiban, amennyiben a rendelkező rész 3. pontja részben elutasította az EUMSZ 268. cikkre és az EUMSZ 340. cikk második bekezdésére alapított kártérítési keresetét;
–
kötelezze az Uniót az abból származó kárának megtérítésére, hogy a Törvényszék nem tartotta tiszteletben az észszerű időn belüli határozathozatal betartásával kapcsolatos követelményeket, és fizesse ki számára az alábbi, egyrészt a 2010. július 27‑től a jelen fellebbezést elbíráló ítélet kihirdetésének napjáig az Eurostat által a Guardian Europe székhelye szerinti tagállamban az érintett időszakra vonatkozóan megállapított éves inflációs rátának megfelelő kompenzációs kamatokkal, másrészt pedig a jelen fellebbezést elbíráló ítélet kihirdetésének napjától az EKB által a releváns időszakban a fő refinanszírozási műveleteire vonatkozóan alkalmazottnak megfelelő, két százalékponttal növelt mértékű késedelmi kamattal növelt összegeket:
–
alternatív költségek vagy elmaradt haszon 1388000 euró összegben;
–
bankgarancia‑költségek 143675,78 euró összegben, valamint
–
nem vagyoni kár a C(2007) 5791 határozatban a Guardian Europe‑pal szemben kiszabott bírság megfelelő százalékában kifejezett, meghatározott összegben;
–
kötelezze az Uniót az abból származó kárának megtérítésére, hogy a Bizottság és a Törvényszék nem tartotta tiszteletben az egyenlő bánásmód elvét, és fizesse ki számára az alábbi, egyrészt a 2010. november 19‑től a jelen fellebbezést elbíráló ítélet kihirdetésének napjáig az Eurostat által a Guardian Europe székhelye szerinti tagállamban az érintett időszakra vonatkozóan megállapított éves inflációs rátának megfelelő kompenzációs kamatokkal, másrészt pedig a jelen fellebbezést elbíráló ítélet kihirdetésének napjától az EKB által a releváns időszakban a fő refinanszírozási műveleteire vonatkozóan alkalmazottnak megfelelő, két százalékponttal növelt mértékű késedelmi kamattal növelt összegeket:
–
alternatív költségek vagy elmaradt haszon 7712000 euró összegben, valamint
–
nem vagyoni kár a C(2007) 5791 határozatban a Guardian Europe‑pal szemben kiszabott bírság megfelelő százalékában kifejezett, meghatározott összegben;
–
másodlagosan, a fenti kérelmek tekintetében utalja vissza az ügyet a Törvényszékhez ismételt határozathozatalra; valamint
–
a Bizottságot és az Európai Unió Bíróságát kötelezze a költségek viselésére.
12.
Az Európai Unió Bírósága által képviselt Unió azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést, és
–
a Guardian Europe‑ot kötelezze a költségek viselésére
13.
A Bizottság által képviselt Unió azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést, amennyiben az a Bizottságra vonatkozik, és
–
a Guardian Europe‑ot kötelezze a saját, valamint a Bizottság költségeinek viselésére.
14.
Az Európai Unió Bírósága által képviselt Unió csatlakozó fellebbezést nyújtott be, és azt kéri, hogy a Bíróság:
–
semmisítse meg az elmaradt haszon miatti kártérítés iránti kérelemre vonatkozó elfogadhatatlansági kifogás elutasításáról szóló határozatot;
–
nyilvánítsa elfogadhatatlannak a Guardian Europe által előterjesztett, elmaradt haszon miatti kártérítés iránti kérelmet, és
–
a Guardian Europe‑ot kötelezze a költségek viselésére.
15.
A Guardian Europe azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a csatlakozó fellebbezést, és
–
az Uniót kötelezze a költségek viselésére.
V. A fellebbezés első, negyedik és hatodik jogalapjáról, valamint a csatlakozó fellebbezés egyetlen jogalapjáról
A.
Előzetes észrevételek
16.
Egyrészt ki kell emelni, hogy az első és a negyedik jogalapot – a tárgyukra, azaz „egyetlen vállalkozás” fogalmára tekintettel – mindjárt az elején együttesen meg kell vizsgálni, amennyiben azok arra vonatkoznak, hogy a Guardian Europe‑nak van‑e joga ahhoz, hogy keresetet nyújtson be a Guardian Industries nevében és a Guardian Europe által hivatkozott kár miatt egyaránt. (
12
)
17.
Pontosítani szükséges egyfelől, hogy a fellebbezés hatodik jogalapja által felvetett kérdés – amely arra vonatkozik, hogy milyen feltételek mellett áll fenn az Unió felelőssége (
13
) a Törvényszék által hozott ítélet tartalma miatt – elemzése attól függ, hogy elutasítják‑e a megtámadott ítéletnek a más elfogadhatatlansági kifogásokkal kapcsolatos indokolásával összefüggő kifogásokat.
18.
A Bizottság ugyanis olyan érvet adott elő, amely a Bíróság azon kötelezettségén alapul, hogy hivatalból vegye figyelembe a Guardian Europe kártérítési kérelmének elévülésére alapított jogalapot, amely kérelem az egyenlő bánásmód elvének a C(2007) 5791 határozatban történő megsértésén alapul. (
14
) Az Európai Unió Bírósága elfogadható csatlakozó fellebbezéssel (
15
) előadta, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 64. pontjában tévedett az általa mérlegelendő tényállás jogi minősítését illetően, és ennélfogva ezen ítélet 65. pontjában tévesen utasította el az arra alapított elfogadhatatlansági kifogást, hogy az állítólagos elmaradt haszon megtérítése semmissé tenné a véglegessé vált határozat joghatásait. (
16
)
19.
Amennyiben e jogalapok tárgya nem indokolja azt, hogy a jelen indítványban részletes észrevételek bemutatására kerüljön sor, tömören fogom kifejteni azt, hogy a megtámadott ítéletet – az ezen eljárásgátló okokat elutasító részében – a Bíróságnak miért nem kell hatályon kívül helyeznie.
20.
A Bizottságnak a Guardian Europe kérelmének elévülésére alapított érvét illetően meg kell jegyezni, hogy a Bizottság nem nyújtott be csatlakozó fellebbezést az általa hivatkozott ezen elfogadhatatlansági kifogást elutasító megtámadott ítélettel szemben. E körülmény véleményem szerint elég a válaszadás mellőzéséhez a Bíróság eljárási szabályzata 174., 176. és 178. cikkének rendelkezéseire tekintettel. Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a Bíróság hivatalból nem vesz figyelembe egy elévülésre alapított jogalapot, amennyiben az nem közrendi jellegű. (
17
)
21.
Az arra alapított jogalapot illetően, hogy az állítólagos elmaradt haszon megtérítése semmissé tenné a véglegessé vált határozat joghatásait, az Európai Unió Bírósága előadja, hogy a Guardian Europe kérelmének a hatása és a célja azonos egy olyan megsemmisítési kereset hatásával és céljával, amelyet annak érdekében kellett volna előterjesztenie, hogy vitassa a bírság azon részének visszatérített összegét, amelyet a 2014. november 12‑i Guardian Industries és Guardian Europe kontra Bizottság ítélet végrehajtása során jogalap nélkül fizetett meg, a kamatokkal együtt. (
18
) Úgy véli ugyanis, hogy e kérelem valójában arra irányul, hogy a Bizottság által alkalmazotthoz képest magasabb mértékben kapjon kártérítést az ezen összeg élvezetétől való elesés miatt.
22.
Kétségtelen, hogy a Guardian Europe kérelme az elmaradt haszon miatti kártérítésre irányul, amely egyrészt a bírság összegének a megtérített részére tekintettel a Bizottság által megtérített kamatok, másrészt azon jövedelmek közötti különbségéből adódik, amelyek akkor keletkezhettek volna, ha a felperes a Bíróság által végül jogalap nélkülinek nyilvánított összeget nem a Bizottságnak fizeti meg, hanem a tevékenységeibe fekteti. (
19
)
23.
Véleményem szerint e kérelem a tárgya miatt – ahogyan arra a Törvényszék helytállóan hivatkozott – eltér attól a kérelemtől, amely az azon időszak által okozott kár megtérítésére irányul, amely alatt a megtérített összeg nem volt hozzáférhető, (
20
) és amelynek a késedelmi kamatok megfizetésével már eleget tettek.
24.
Ilyen különbséget kell tenni ugyanis, amennyiben egyrészt a Bíróság már megállapította, hogy a késedelmi kamatok fizetése az EUMSZ 266. cikk első bekezdése értelmében vett, a megsemmisítést kimondó ítéletben foglaltak teljesítésére irányuló intézkedés, amennyiben annak célja, hogy átalányösszegben kompenzálja a követelés nyújtotta előnyök élvezetétől való megfosztást, illetve hogy az adóst ösztönözze a megsemmisítést kimondó ítéletben foglaltak mielőbbi teljesítésére. (
21
)
25.
Másrészt az EUMSZ 266. cikk második bekezdése előírja, hogy az intézmény – amelynek aktusait az Európai Unió Bírósága semmisnek nyilvánította – azon kötelezettsége, hogy megtegye az Európai Unió Bírósága ítéletében foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket – amelyek között szerepel a késedelmi kamatok fizetése is –, nem érinti azokat a kötelezettségeket, amelyek az EUMSZ 340. cikk alkalmazásából származhatnak.
26.
Az EUMSZ 266. cikk második bekezdése így azt az elvet tükrözi, amely szerint a késedelmi kamatok nem irányulnak azon teljes kár megtérítésére, amelyet a valamely jogalap nélkül megfizetett összeg élvezetétől való megfosztás miatt szenvedhettek el.
27.
Ilyen körülmények között úgy vélem, hogy a Guardian Europe által előterjesztett, az EUMSZ 340. cikken alapuló kártérítési kereset elfogadható, következésképpen a csatlakozó fellebbezést el kell utasítani.
B.
A Guardian Europe által benyújtott fellebbezés első és negyedik jogalapjáról
1. A felek érvei
a) Az első jogalapról
28.
Az első jogalapjával a Guardian Europe azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte az „egyetlen vállalkozás” uniós jogi fogalmát, amikor a megtámadott ítélet 153. és 154. pontjában megállapította, hogy a felperesnek egyáltalán nem volt elmaradt haszna az észszerű időn belüli határozathozatal Törvényszék által történő elmulasztása miatt.
29.
Konkrétan a Guardian Europe a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 103. és 153. pontjában foglalt azon megállapítását kifogásolja, hogy a Guardian Europe – azáltal, hogy nem személyesen viselte a bírság fizetéséből eredő terhet – nem szenvedett olyan valós és tényleges kárt 2010. február 12. és 2012. szeptember 27. között, amely egyrészt a bírság összegének a Bíróság által a 2014. november 12‑iGuardian Industries és Guardian Europe kontra Bizottság ítéletben (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363) végül jogalap nélkülinek nyilvánított részére tekintettel a Bizottság által megtérített kamatok, (
22
) másrészt azon jövedelmek közötti különbségéből adódik, amelyek akkor keletkezhettek volna, ha a felperes a szóban forgó összeget nem a Bizottságnak fizeti meg, hanem a tevékenységeibe fekteti.
30.
A Guardian Europe először is arra hivatkozik, hogy a C(2007) 5791 határozat elfogadásához vezető közigazgatási eljárás keretében a Guardian csoportot az uniós jog szerinti „egyetlen vállalkozásként” kezelték. Ekképpen a Guardiannal szemben kiszabott bírságot azon eladások értéke alapján számították ki, amelyeket a Guardian mint „vállalkozás” a maga egészében teljesített, nem pedig a Guardian Industries vagy a Guardian Europe által teljesített eladások értéke alapján, mivel ez utóbbi eladásai az érintett időszak tekintetében nem relevánsak.
31.
A Guardian Europe ebből azt a következtetést vonja le, hogy a Guardiant a Törvényszéknek is – amelyhez annak érdekében fordultak, hogy értékelje, milyen következményekkel jár az Európai Unió Alapjogi Chartája 47. cikkének a jelen megsemmisítési kereset keretében történő megsértése – az uniós jog szerinti „egyetlen vállalkozásnak” kellett volna tekintenie a szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránti kereset keretében.
32.
A Guardian Europe ezt követően először is kifejti, hogy ez az „egyetlen vállalkozás” fogalom széleskörűen elfogadott az uniós jogban, és az többek között az adatvédelem, a közbeszerzések és az adózás terén alkalmazandó.
33.
Másodszor, a Guardian Europe – miután kiemelte, hogy a szóban forgó operatív leányvállalatok valamennyi részvényével rendelkezik – kifejti, hogy a gazdasági csoport valamely társasága által elszenvedett kár szükségszerűen hatással van az egész csoport hasznára, valamint azokra a befektetésekkel kapcsolatos döntésekre, amelyeket e csoporton belül hozhatnak. A Guardian csoport esetében a Guardian Europe volt a C(2007) 5791 határozat fő címzettje, amely határozattal szemben ez utóbbi az anyavállalatával, a Guardian Industries‑zel közösen keresetet nyújtott be. A Guardian Europe – miután a Bizottság által kiszabott bírság miatt elszenvedte az európai befektetésre szánt források csökkenéséből eredő hatásokat – a saját és a csoport nevében benyújtotta a kártérítési keresetet.
34.
A Guardian Europe végül azt kéri, hogy a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezése esetén a Bíróság maga határozzon a kért kártérítés összegéről.
35.
Válaszbeadványában az Európai Unió Bírósága előadja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 153. és 154. pontjában helyénvalóan állapította meg, hogy a Guardian Europe nem szenvedett semmilyen, elmaradt haszonból eredő tényleges és biztos kárt.
36.
Az Európai Unió Bírósága először is arra hivatkozik, hogy a versenyjogban használt „egyetlen vállalkozás” fogalma a bírság összegének meghatározása tekintetében nem alkalmazandó az EUMSZ 340. cikk második bekezdésére alapított kártérítési kereset esetén.
37.
Az Európai Unió Bírósága ezt követően kifejti, hogy egy természetes vagy jogi személy csak akkor jogosult az Unióval szemben kártérítési keresetet benyújtani, ha a bíróság előtt saját érdekre vagy más személyek által átruházott, kártérítéshez való jogra tud hivatkozni. Ha a felperes nem bizonyítja, hogy valamilyen érdeke fűződik az eljáráshoz, a kártérítési kérelmet el kell utasítani. (
23
)
38.
Végül az Európai Unió Bírósága emlékeztet arra, hogy a Guardian Europe a leányvállalataitól, valamint az anyavállalatától, a Guardian Industries‑től független jogi személy. Ebből azt a következtetést vonja le, hogy a Guardian Europe csak az általa ténylegesen elszenvedett kár erejéig nyújthatott be kártérítési keresetet, ha az anyavállalat, illetve a hét leányvállalata kártérítéshez való jogának átruházására nem került sor.
39.
A válaszbeadványában a Guardian Europe arra hivatkozik, hogy az Európai Unió Bírósága által az érvelésének alátámasztása érdekében hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapján nem lehet kijelenteni azt, hogy az azonos gazdasági csoporthoz való tartozás nem elegendő az EUMSZ 340. cikk második bekezdése alapján benyújtott kártérítési kereset keretében az eljáráshoz fűződő érdek igazolásához.
40.
A felperes ebben a tekintetben kiemeli, hogy az 1979. október 4‑i Ireks‑Arkady kontra EGK ítéletből (
24
) – amely egy kártérítési kérelemnek a csoport átszervezését követő átruházásáról szólt – nem következik, hogy ezen átruházás bizonyítása elő volt írva, amely lehetett informális vagy implicit is. Ezenkívül ebben az ítéletben a Bíróság nem állapította meg, hogy az ilyen átruházás szükséges a gazdasági csoport összefüggésében.
41.
A Guardian Europe vitatja az Európai Unió Bíróságának azon érvét is, amely szerint az egyedüli személy, aki kárt szenvedett, az a jogi személy, amely kifizette a C(2007) 5791 határozatban kiszabott bírságot. E tekintetben a felperes arra hivatkozik, hogy kárt szenvedett egyrészt azért, mert ő volt e határozat fő címzettje, másrészt pedig azért, mert a Guardian csoportnak a bírság kifizetése érdekében az európai forrásainak jelentős részét át kellett csoportosítania, ami hatással volt az európai tevékenységeinek támogatására és fejlesztésére irányuló befektetési képességére. (
25
)
42.
Viszonválaszában az Európai Unió Bírósága ismét azt állítja, hogy az általa hivatkozott ítélkezési gyakorlat megerősíti, hogy csak olyan természetes vagy jogi személy indíthat kártérítési keresetet, amelynél eljáráshoz fűződő személyes érdek áll fenn. Bár lehetséges a kereset jogalapjának átruházása – a kedvezményezett tehát benyújthatja a keresetet a saját nevében –, nincs egyéb olyan körülmény, amely esetében a Bíróság elismerte, hogy valamely személynek joga lenne egy másik személy által elszenvedett kár vonatkozásában keresetet benyújtani. Miután a Guardian Industries, a Guardian Europe és a leányvállalatai valamennyien különálló társaságok, e társaságok egyike sem jogosult arra, hogy kártérítési keresetet nyújtson be valamely másik társaság nevében az ez utóbbi által elszenvedett kár miatt e jog átruházása nélkül.
43.
Az Európai Unió Bírósága hozzáteszi, hogy ezen ítélkezési gyakorlat szerint az a körülmény, hogy egy társaság valamely gazdasági csoporthoz tartozik, nem jelenti az eljáráshoz fűződő érdeknek valamely jogi személyre egy olyan kereset keretében történő automatikus átruházását, amely esetében az e gazdasági csoporthoz tartozó valamely másik jogi személynek személyes érdeke áll fenn.
44.
A Guardian Europe azon érvét illetően, amely szerint az Európai Unió Bírósága a válaszbeadványának 10. pontjában úgy ítélte meg, hogy a kárt szenvedett személy az a jogi személy, amely kifizette a C(2007) 5791 határozatban kiszabott bírságot, ez az alperes emlékeztet arra, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 103. és 153. pontjában megállapította, hogy a Guardian Europe – miután nem személyesen viselte a bírság kifizetésének terhét – nem állíthatja, hogy elmaradt haszon formájában tényleges és biztos kárt szenvedett. Az Európai Unió Bírósága úgy ítéli meg, hogy a Guardian Europe nem bizonyította, hogy a Törvényszék ezen állítása jogilag pontatlan lenne.
b) A negyedik jogalapról
45.
A negyedik jogalapjával a Guardian Europe azt kifogásolja, hogy a megtámadott ítélet a 99–107. pontban tévesen értelmezte az „egyetlen vállalkozás” uniós jogi fogalmát, miután úgy ítélte meg, hogy az egyenlő bánásmód elvének a C(2007) 5791 határozatban és a Törvényszék 2012. szeptember 27‑i ítéletében történő megsértése folytán a Guardian Europe‑nak nem maradt el haszna.
46.
A Guardian Europe kifejtette, hogy az e jogalap alátámasztása érdekében előadott érvek azonosak az első jogalap keretében előadott érvekkel.
47.
A felperes emlékeztetett arra, hogy a kártérítési keresetének benyújtására azt követően került sor, hogy a Bíróság ítéletében megállapította, hogy a Bizottság tévedett a C(2007) 5791 határozatban a bírság kiszámításakor, valamint hogy az a Törvényszék 2012. szeptember 27‑i ítélete alapján továbbra is fennállt.
48.
A Guardian Europe előadja, hogy a megtámadott ítélet 103. pontjában a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy „[ő] személyesen nem viselte a C(2007) 5791 határozatban kiszabott bírság kifizetésének terhét”, „tehát […] nem állíthatja, hogy […] tényleges és biztos kárt szenvedett”. Mivel az egyenlő bánásmód elvének a C(2007) 5791 határozattal, valamint a Törvényszék 2012. szeptember 27‑i ítéletével történő megsértése a kelleténél nagyobb összeg kifizetéséhez vezetett, ami őt megakadályozta abban, hogy a jogalap nélkül fizetett összegekhez hamarabb hozzáférjen, a Guardian Europe a kárát 7712000 euróra becsüli, és azt kéri, hogy a Bíróság maga határozzon a neki járó kártérítés összegéről, figyelembe véve az első jogalap keretében követelt kártérítés összegét.
49.
Válaszbeadványában az Európai Unió Bírósága arra hivatkozik, hogy ezt a jogalapot ugyanazon okok miatt el kell utasítani, mint amelyek az első jogalap elutasítását is igazolták.
50.
Válaszbeadványában a Bizottság elsősorban arra hivatkozik, hogy a Guardian Europe kérelme két okból elfogadhatatlan, amelyek közül az egyik a fő ok, a másik pedig a másodlagos ok. (
26
)
51.
Másodlagosan a Bizottság a Guardian Europe kérelmeinek elfogadhatósága esetén először is a Bíróság arra alapított elutasító határozatának megerősítését kéri, hogy a felperesnek nem származott kára a bírság átmeneti fizetéséből. A Bizottság arra hivatkozik, hogy a felperest, a Guardian Europe‑ot a C(2007) 5791 határozatban a bírság meghatározása tekintetében nem kezelték az uniós jog szerinti egyetlen vállalkozásként, amennyiben csak a jogi személyiséggel rendelkező szervezetek vonhatók személyes felelősségre a jogsértésekért. (
27
)
52.
Ezt követően, ha azonban el kell fogadni, hogy a Guardian Europe hivatkozhat kárra, a Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság hagyja helyben a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 107. pontjában foglalt határozatát, amely szerint a Guardian Europe által hivatkozott elmaradt haszon – amely a C(2007) 5791 határozatban az egyenlő bánásmód elvének állítólagos kellően súlyos megsértése miatt keletkezett – nem bizonyított. A Bizottság azt állítja, hogy amennyiben a Guardian Europe nem bonyolított kötött eladásokat, az olyan bírságszámítási módszer, amely ezeket az eladásokat is beszámítja, egyáltalán nem módosított volna a Guardian Europe‑pal szemben kiszabott bírság összegén. Ez a számítási módszer valójában csak a más címzettekkel szemben kiszabott bírságok növelését vonhatta volna maga után. Ennélfogva a Bizottság tévedése lehetővé tette a felperes számára, hogy csökkentsék a vele szemben kiszabott bírságot, amely csökkentésben egyébként nem részesülhetett volna.
53.
Végül, ha el kellene fogadni a Guardian Europe által hivatkozott jogalapot, a Bizottság arra hivatkozik, hogy nem teljesülnek azok a feltételek, amelyek a Bíróság számára lehetővé teszik a felperesnek járó kártérítés összegének értékelését.
54.
A válaszában a Guardian Europe – a Bizottság azon érvére válaszul, hogy a Guardian Europe‑ot a C(2007) 5791 határozatban a bírság meghatározása tekintetében nem tekintették az uniós jog szerinti egyetlen vállalkozásnak – kiemeli, hogy a jogsértésért felelős jogi személy azonosításának a bírság meghatározása előtt kell megtörténnie. Ennélfogva, amikor a Bizottság megállapítja a bírságot, az egész gazdasági csoport forgalmát veszi figyelembe. A jelen esetben a Bizottság a Guardian csoport által teljesített eladások értékét vette alapul.
55.
A Bizottságnak a Guardian Europe kárának valódiságával kapcsolatos érvére válaszul a Guardian Europe előadja, hogy a Bizottság pontatlanul mutatja be a 2014. november 12‑i Guardian Industries és Guardian Europe kontra Bizottság ítéletből eredő megoldást, (
28
) valamint annak indokolását. Márpedig nem hivatkozhat újból a megsemmisítési kereset keretében vizsgált érvekre. Konkrétabban rámutat, hogy a számítási módszeren alapuló érvet a Bíróság ezen ítélet 70. és 71. pontjában figyelmen kívül hagyta.
56.
A Bizottságnak az általa benyújtott bizonyítékok értékelésének szükségességére vonatkozó érvére válaszul a Guardian Europe arra hivatkozik, hogy a Bizottság nem hozhatja fel első alkalommal a Bíróság előtt az általa hivatkozott hiányos bizonyítást.
2. Értékelés
a) A negyedik jogalap hivatalból hivatkozott részleges elfogadhatatlanságáról
57.
A Guardian Europe azt kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 99–107. pontjában megsértette az „egyetlen vállalkozás” uniós jogi fogalmát, miután úgy ítélte meg, hogy az egyenlő bánásmód elvének a C(2007) 5791 határozatban, valamint a Törvényszék 2012. szeptember 27‑i ítéletében való megsértése folytán a Guardian Europe‑nak nem keletkezett elmaradt haszna.
58.
Ugyanakkor a Guardian Europe által elszenvedett állítólagos károk – ideértve az elmaradt hasznot is – megtérítése iránti kérelmet az említett elv ezen ítéletben történő megsértése következtében a megtámadott ítélet 122–125. pontjában különböző okok miatt elutasították, amely okokat a hatodik jogalap kifogásolt.
59.
Következésképpen ez a jogalap csak annyiban elfogadható, amennyiben a C(2007) 5791 határozatra irányul.
b) Az ügy érdeméről
60.
Az első jogalappal, valamint a részben elfogadható negyedik jogalappal a Guardian Europe a Bíróságtól lényegében azt kéri, hogy a keresetindítási jogával és az eljáráshoz fűződő érdekével kapcsolatban foglaljon állást, amelyek az EUMSZ 340. cikken alapuló, általa benyújtott kártérítési kereset keretében összefüggnek. (
29
)
61.
Kétségtelen, hogy a Guardian Industries‑zal és a Guardian Europe‑pal szemben egyetemlegesen kiszabott bírságot követően különböző összegeket fizettek a Bizottságnak. 2008. márciusban a Guardian Industries és a Guardian Europe 20000000 eurót és 91000000 eurót fizetett. 2013. júliusban a Guardian Europe hét operatív leányvállalatának mindegyike fizetett egy részt a 48263003 euró összegből, amely a Bizottságnak fizetendő összeg fennmaradó részének felel meg, és amely a Guardian Europe által létrehozott bankgarancia tárgyát képezte a késedelmi kamatokkal növelve.
62.
Ennélfogva az elfogadhatósági kérdésen belül különbséget kell tenni aszerint, hogy az a Guardian Europe által előterjesztett kérelemre mivel összefüggésben vonatkozik: a kártérítés azon részével összefüggésben, amelyet ő maga vagy a leányvállalatai fizettek meg közvetlenül a Bizottságnak, vagy pedig azon részével összefüggésben, amelyet a Guardian Industries fizetett meg. Még ha e kérdések a kérelem Törvényszék által történő érdemi vizsgálata alapján merülnek is fel, és ha azok attól szorosan is függnek a szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránti keresetet illetően, célszerűnek tűnik számomra – amennyiben azok a Guardian Europe keresetindítási jogáról szólnak – azokat előzetesen megvizsgálni a jogvita kereteinek meghatározása céljából.
63.
A Guardian Europe arra hivatkozik, hogy az általa benyújtott kártérítési kereset a jogsértési eljárás meghosszabbítását képezi az „egyetlen vállalkozás” fogalmát alkalmazó versenyjogban.
64.
A nehézség abban rejlik, hogy ez a fogalom a jogsértés elkövetőjének meghatározását szolgálja (
30
) e szervezet jogállásától és finanszírozási módjától függetlenül. (
31
)
65.
Ennélfogva felmerül a kérdés, hogy mely jogi személynek van joga és fűződik érdeke ahhoz, hogy a szankcionált és a bírságot megfizetett jogi személy nevében keresetet indítson annak érdekében, hogy az észszerű időn belüli határozathozatal elmulasztása miatt okozott kár megtérítését kérje.
66.
Először is emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság kiemelte ezen „egyetlen vállalkozás” fogalmának sajátosságát a versenyjogi összefüggésben (
32
) azzal, hogy azt kifejezetten elkülönítette a polgári jogban használt „társaság” vagy „jogi személy” fogalmától.
67.
A Bíróság tehát megállapította, hogy „[a] vállalkozás fogalmát az uniós bíróság határozta meg, és egy gazdasági egységet jelent, még akkor is, ha jogi szempontból e gazdasági egység több természetes vagy jogi személyből áll”. (
33
)
68.
Másodszor, az EUMSZ 340. cikk második bekezdésén alapuló kártérítési kereset keretében ez idáig nem tettek kivételt azon elv alól, amely szerint a felperesnek bizonyítania kell az eljáráshoz fűződő érdekét, azaz azt, hogy sérelmet szenvedett. (
34
)
69.
Kétségtelen, hogy a Bíróság és a Törvényszék a jelen kereset esetében fennálló körülményektől eltérő körülmények között hozott határozatot. Mivel az Európai Unió Bírósága által idézett olyan ítéletekről van szó, amelyek a Guardian Europe eljáráshoz fűződő érdekének hiányára hivatkoznak, ki kell emelni, hogy azokat olyan esetekben hozták, amelyekben a felperes egy általa közvetlenül nem elszenvedett kár megtérítése érdekében, (
35
) perbeli meghatalmazás hiányában, (
36
) egy szakmai szövetség nevében (
37
) vagy jogátruházást követően (
38
) járt el.
70.
Ebből mindazonáltal az következik, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint először is egy személynek csak akkor van joga az EUMSZ 340. cikk alapján keresetet indítani, ha vagy saját különös érdekre, vagy olyan kártérítési jogra tud hivatkozni, amelyet valamely harmadik személy ruházott rá.
71.
Másodszor, ellenőrizni kell tehát, hogy azt a kárt, amelynek megtérítését a felperes kéri, személyesen utóbbinak okozták‑e. (
39
)
72.
Harmadszor, ha a fellebbezőnek tudnia kell egy mások által átruházott kártérítéshez való jogra hivatkozni, ez az előírás magában foglal egy konkrét átruházási jogi aktust az állítólagos kárt elszenvedő személy és a fellebbező között (ami azt jelenti, hogy az előbbi a jogát átruházta az utóbbira), vagy pedig egy kereset indítására vonatkozó kifejezett jogi meghatalmazást, amelyet a kárt elszenvedett személy kifejezetten kiterjesztett. (
40
)
73.
Ezek az elvek közvetlenül azon körülményekből fakadnak, amelyek között a kártérítési kereset benyújtható, amely egy általános jogi kereset, (
41
) amelyre általános, a jelen esetben a társasági jogból eredő elvek által meghatározott eljárási szabályok vonatkoznak, amelyek függetlenek a kartelljog tekintetében fennálló felelősségre vonatkozó megközelítéstől.
74.
A jelen ügyben a Guardian Europe által benyújtott kártérítési kereset részben a Guardian Industries‑zal szemben kiszabott bírságon alapul. Mivel a Törvényszék megállapította, hogy a Guardian Industries részéről nem történt jogátruházás, illetve a Guardian Europe nem mutatott be kifejezett perbeli meghatalmazást, (
42
) utóbbi kérelme részben elfogadhatatlan.
75.
A Guardian Europe‑nak az általa és a leányvállalatai által a Bizottság részére fizetett összegekkel kapcsolatos kérelmét illetően emlékeztetni kell arra, hogy ezeket az összegeket egy, a Guardian Industries‑zal és a Guardian Europe‑pal szemben kiszabott bírság teljesítése keretében fizették meg, amit csak ez utóbbiak vitathattak. Ennélfogva csak ez utóbbiak kérhettek kártérítést az észszerű időn belüli határozathozatal elmulasztása vagy az egyenlő bánásmód elvének megsértése miatt elszenvedett károkért.
76.
Ilyen körülmények között nem kétséges, hogy a Bizottság részére a Guardian Europe által fizetendő összegek megfizetése az imént hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében a kért kártérítéssel kapcsolatos különös érdeket képez.
77.
Számomra úgy tűnik, hogy ezt az elemzést nem vitathatja annak megállapítása, hogy a Guardian Europe leányvállalatai hozzájárultak a Guardian Europe által a Bizottság részére közvetetten vagy közvetlenül fizetendő bírság fizetéséhez.
78.
A Törvényszék a megtámadott ítélet 101. pontjában az általa kért igazoló dokumentumok alapján (
43
) ugyanis megállapította, hogy a leányvállalatok e hozzájárulása a 2008. márciusban az anyavállalatukkal, a Guardian Europe‑pal kötött finanszírozási megállapodásokból következett. Ezen ítélet 102. pontjában a Törvényszék rámutatott, hogy a Guardian Europe hét leányvállalata közvetlenül fizetett összegeket a Bizottság részére.
79.
Ugyanakkor egyrészről nem szabad összetéveszteni a tartozáshoz való hozzájárulást és annak kifizetését. Másrészről, bár a Törvényszék rámutatott, hogy a Guardian Europe azt állította, hogy „valamennyi összeget a Guardian vállalathoz tartozó szervezetek fizették” (
44
) a C(2007) 5791 határozat értelmében, nem vonta le a Guardian Europe és a leányvállalatai között létrejött megállapodásokkal kapcsolatos megállapításaiból eredő jogi következményeket. Ezenkívül, bár a Guardian Europe az „egyetlen vállalkozás” fogalmára hivatkozott, arra is rámutatott, hogy e leányvállalatokat 100%‑ban irányítja. Ugyanakkor e körülmény megerősíti azt, hogy a tartozáshoz való hozzájárulással kapcsolatos valamennyi elemzés irreleváns, amennyiben a leányvállalatok elszegényedése az azon társaság által viselt pénzügyi kockázatot jelenti, amelytől e leányvállalatok teljes mértékben függnek. (
45
)
80.
Másképpen megfogalmazva, azon leányvállalatok eljáráshoz fűződő különös érdekének elismerése, amelyek a bírság egy részét közvetlenül fizették a Bizottságnak, azt feltételezi, hogy e szankciót velük szemben egyetemlegesen szabták ki, és a fortiori, hogy e leányvállalatok az ennek megfelelő fizetést nem az anyavállalat kérésére teljesítették.
81.
Ugyanakkor a folyamatban lévő eljárás keretében nem irreleváns az a körülmény, hogy a leányvállalatok hozzájárultak a bírság egy részének fizetéséhez. Úgy vélem, hogy e körülményt a Guardian Europe által hivatkozott kár megtérítésére irányuló kérelem érdemi vizsgálatának szakaszában kell figyelembe venni, amennyiben utóbbinak bizonyítania kell a kár valódiságát, valamint a leányvállalatainak tevékenységével kapcsolatban hivatkozott elmaradt haszon következményeinek mértékét. E tekintetben úgy vélem, hogy a súlyozott átlagos tőkeköltség kiszámítása, amelynek értékelését a Guardian Europe a Törvényszéktől kérte, (
46
) e bizonyítási követelmények alapján nem kielégítő. A Guardian Europe által hivatkozott kár jellege miatt ugyanis, bár a súlyozott átlagos tőkeköltség referenciaértéket jelent a befektetők számára, annak véleményem szerint nem célja a vállalat gazdasági és pénzügyi kilátásaihoz kapcsolódó elmaradt haszon igazolása.
82.
A fenti megfontolások fényében egyrészt arra a következtetése jutottam, hogy a Törvényszék annak megállapításával, hogy a fellebbező nem személyesen viselte a bírság kifizetésének terhét, tévesen alkalmazta a jogot, aminek a megtámadott ítélet e tekintetben történő hatályon kívül helyezését kell eredményeznie.
83.
Másrészt a Bíróságnak – mivel nem rendelkezik elegendő bizonyítékkal – az ügy e részét vissza kell utalnia a Törvényszék elé annak érdekében, hogy utóbbi értékelje mind a kár mértékét, mind pedig a kár és az állítólagos jogsértések közötti okozati összefüggést. (
47
)
C.
A hatodik jogalapról
1. A felek érvei
84.
A hatodik jogalapjával a Guardian Europe azt állítja, hogy a Törvényszék – a belső eladások figyelembevételének kötelezettségével kapcsolatos ítélkezési gyakorlat alapján – a megtámadott ítélet 122–125. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor az azon károk megtérítési iránti kérelmére adott választ, amelyeket az egyenlő bánásmód elvének a Törvényszék 2012. szeptember 27‑i ítéletében történő állítólagos kellően súlyos megsértése miatt szenvedett el. A Törvényszék tévesen állapította meg, hogy csak egy végső fokon eljáró bíróság által hozott határozat alapozhatja meg az Unió szerződésen kívüli felelősségét az utóbbi által elkövetett jogsértés miatt.
85.
A Guardian Europe először is arra hivatkozik, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata kifejezetten nem zárja ki annak lehetőségét, hogy egy alacsonyabb szintű bíróság helyt adjon egy kártérítési keresetnek az uniós jog megsértése miatt. A Guardian Europe e tekintetben a 2003. szeptember 30‑i Köbler ítéletre (
48
) hivatkozik, és azt állítja, hogy az Európai Unió Bírósága által hivatkozott (
49
)2015. október 6‑i Târşia ítélet (
50
) nem igazolhatja az utóbbi által kifejezett, ellentétes véleményt.
86.
Másodszor, a Guardian Europe másodlagosan arra hivatkozik, hogy abban az esetben, ha csak egy végső fokon hozott határozat alapozhatja meg az Unió felelősségét az uniós jog megsértéséért, a Törvényszék e kérdésre szakosodása különleges felelősségi rendszert tesz indokolttá.
87.
Harmadszor, a Guardian Europe rámutat, hogy mivel a Bíróság fogalmilag nem tud uniós jogsértést elkövetni egy ítéletben, a megtámadott ítélet 122. pontja azzal a következménnyel jár, hogy az uniós bíróságok soha nem vonhatók felelősségre az uniós jog megsértése miatt.
88.
Ezenkívül a Guardian Europe azt kifogásolja a Törvényszékkel szemben, hogy utóbbi a megtámadott ítélet 124. pontjában megállapította, hogy a Guardian Europe nem hivatkozott az igazságszolgáltatás működésének súlyos, többek között eljárási vagy közigazgatási zavarára.
89.
A fellebbező a fenti megállapítást azzal az indokkal vitatja, hogy ő a Törvényszékhez benyújtott beadványaiban nemcsak az általa elkövetett hibákra, hanem működési zavarok címén arra is hivatkozott, hogy a Törvényszék nem elemezte a fennálló állandó ítélkezési gyakorlatot, amely előírja, hogy a kötött eladásokat is figyelembe kell venni a kartell egyéb résztvevőivel szemben kiszabott bírságok kiszámítása során, mivel másként a vertikálisan integrált termelők jogosulatlan előnyhöz jutnának.
90.
A Guardian Europe azt kéri, hogy a Bíróság a megtámadott ítélet e pontokat illetően történő hatályon kívül helyezése esetén állapítsa meg, hogy az Unió felelőssége fennáll a Törvényszék 2012. szeptember 27‑i ítélete alapján.
91.
A válaszbeadványában az Európai Unió Bírósága azt állítja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 122. pontjában helyénvalóan állapította meg, hogy az Unió felelőssége nem áll fenn egy olyan bírósági határozat tartalma alapján, amelyet nem végső fokon eljáró uniós bíróság hozott, és amely ellen tehát fellebbezésnek van helye.
92.
Az Európai Unió Bírósága kiemeli, hogy a 2003. szeptember 30‑i Köbler ítéletből, (
51
) a 2015. október 6‑i Târşia ítéletből, (
52
) valamint a 2017. március 15‑i Aquino ítéletből (
53
) következik, hogy valamely tagállam szerződésen kívüli felelőssége csak egy végső fokon eljáró bíróság által hozott határozat alapján állapítható meg. Ennélfogva semmilyen szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránti kereset nem indítható az intézmény, azaz az Európai Unió Bírósága ellen olyan ítélet miatt, amelyet nem végső fokon hoztak, amennyiben az ellen a jogorvoslati lehetőségek igénybevételének köszönhetően van helye fellebbezésnek.
93.
Az Európai Unió Bírósága vitatja a felperes azon állítását is, hogy utóbbi kérelme az igazságszolgáltatás működésének súlyos zavarára hivatkozik. A felperes által kifogásolt jogsértés ugyanis az ítélet tartalmára vonatkozott, amelyet a Bíróság előtti fellebbezés szakaszában javítottak.
2. Értékelés
94.
Előzetesen pontosítani szükséges, hogy a Guardian Europe kártérítési kérelme a Törvényszék 2012. szeptember 27‑i ítéletének 104–106. pontjában foglalt azon indokokon alapul, hogy a Bizottság nem sértette meg a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét. Ezt az indokolást ugyanis a Guardian Industries és a Guardian Europe a 2012. december 10‑i fellebbezésükben olyan jogalappal kifogásolták, amelynek a Bíróság a 2014. november 12‑i Guardian Industries és Guardian Europe kontra Bizottság ítéletben helyt adott. (
54
)
95.
Másfelől ezen ítélet indokolásából következik, hogy a Bíróság a Törvényszék határozatát e részében azzal az indokkal helyezte hatályon kívül, hogy az megsértette az ítélkezési gyakorlatban kidolgozott állandó elveket. (
55
) Következésképpen a Bíróság úgy vélte, hogy nem szükséges az e határozat indokolásának hiányával kapcsolatos, a Guardian Europe által hivatkozott kifogás tekintetében állást foglalni. (
56
)
96.
A Guardian Europe a fellebbezése hatodik jogalapjában ebben az összefüggésben kifogásolja a megtámadott ítélettel szemben azt, hogy a 122. és a 123. pontban a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy az Unió felelőssége nem állapítható meg a Törvényszék által elkövetett hiba miatt, amennyiben azt a Bíróság a jogorvoslati lehetőségek igénybevételének köszönhetően kijavította.
97.
Ily módon a Bíróságtól lényegében azt kérik, hogy az Unió intézményeinek egyike által az igazságszolgáltatási feladatainak ellátása során okozott károk megtérítésére vonatkozó, az EUMSZ 340. cikkben előírt elv alkalmazási feltételeivel kapcsolatban foglaljon állást. A Guardian Europe kérelme egyedülálló jellegű, amennyiben az nem azon feltételekről szól, amelyek mellett e feladatokat az uniós bíróságok egyike ellátta, hanem azok eredményéről, azaz az e bíróság által hozott határozat tartalmáról. (
57
)
98.
Ami ugyanis azon feltételeket illeti, amelyek mellett az igazságszolgáltatási tevékenységet gyakorolni szükséges – különösen az észszerű időn belüli határozathozatal elmulasztása esetén –, a Bíróság megállapította, hogy a kártérítési kérelem „hatékony és általánosan alkalmazható jogorvoslatot biztosít az ilyen eljárási szabálytalanságra való hivatkozás […] tekintetében” (
58
). Az alkalmazott felelősségi rendszer a határozathozatalnak az ügy sajátosságaihoz képest történő elhúzódásának megállapításából eredő objektív felelősségen alapul. (
59
)
99.
A bíróság hivatalból történő eljárását illetően, bár a Bíróság megvizsgálta az uniós jog valamely bíróság által történő megsértése miatti felelősség esetét, az csak a nemzeti bíróságokra vonatkozott. (
60
) Ily módon e fellebbezés alapján a Bíróságnak ezúttal meg kell határoznia azokat a feltételeket, amelyek mellett az Unió felelőssége megállapítható, amikor az ilyen jogsértés a Törvényszék valamely ítéletéből ered.
100.
A megtámadott ítélet 123. pontjában a Törvényszék rámutatott, hogy a fellebbező részére biztosított jogorvoslati lehetőség – azaz a fellebbezés – lehetővé tette a Törvényszék 2012. szeptember 27‑i ítéletében elkövetett hiba kijavítását. Ahogyan az a megtámadott ítélet 122. és 124. pontjából következik, a Törvényszék nem a bírósági aktus hibája eredetének, hanem a bírósági rendszer megfelelő működésének értékelésén alapuló felelősségi elvet részesítette előnyben, amely rendszer célja éppen az első fokon hozott határozatokból eredő hibák kijavítása.
101.
Számomra úgy tűnik, hogy az Unió igazságszolgáltatási tevékenység miatti felelősségének megállapítására vonatkozó ezen elképzelés – amely annak elemzéséhez vezet, hogy éltek‑e a jogorvoslati lehetőségekkel, és hogy utóbbiak lehetővé tették‑e a magánszemélyek uniós jogrendből származó jogainak hatékony bírói védelmét – egyértelműen következik a 2016. július 28‑i Tomášová ítéletből. (
61
)
102.
A Bíróság ugyanis éppen ebben az ítéletben ad választ arra a kérdésre, hogy az érintett tagállam felelőssége milyen feltételek mellett állapítható meg az uniós jognak egy olyan bíróság által hozott határozatból eredő megsértése miatt, amely nem legfelsőbb szinten eljáró bíróság. (
62
)
103.
A Bíróság először is emlékeztetett arra, hogy az uniós jog államnak betudható megsértésével a magánszemélyeknek okozott károkért való állami felelősség elve – amely érvényes az uniós jog tagállam általi bármilyen megsértésére, függetlenül attól, hogy mely hatóság a jogsértés előidézője – bizonyos feltételek mellett akkor is alkalmazandó, amikor a szóban forgó jogsértés a végső fokon eljáró nemzeti bíróság által hozott határozatból adódik. (
63
)
104.
Ezt követően a Bíróság felhívta a kérdést előterjesztő bíróságot annak vizsgálatára, hogy az Okresný súd Prešov (eperjesi körzeti bíróság, Szlovákia) által hozott vitatott határozatokat végső fokon hozták‑e. (
64
)
105.
Végül a Bíróság megállapította, hogy „[v]alamely tagállamnak a nemzeti bíróság uniós jogot sértő határozata által a magánszemélyeknek okozott károkért fennálló felelőssége csak akkor állapítható meg, ha ezt a határozatot ezen tagállam végső fokon eljáró bírósága hozta meg […]” (
65
).
106.
Ily módon, véleményem szerint, a 2016. július 28‑i Tomášová ítélet (
66
) eloszlatja a felek által hivatkozott ítéletek tartalmával kapcsolatos bizonytalanságokat, amelyek csak a legfelsőbb szinten eljáró bíróságok által hozott határozatokra vonatkoznak, különösen a 2003. szeptember 30‑i Köbler ítélet, (
67
) amely megállapította, hogy: „az az elv, mely szerint a tagállamoknak meg kell téríteniük a közösségi jog nekik felróható megsértésével a magánszemélyeknek okozott károkat, akkor is alkalmazandó, ha a kérdéses jogsértés végső fokon ítélkező bíróság határozatából ered, amennyiben a megsértett jogszabály jogokat állapít meg a magánszemélyek részére, a jogsértés kellően súlyos, és közvetlen ok‑okozati összefüggés áll fenn az államot terhelő kötelezettség megsértése és a károsult felek által elszenvedett kár között. Annak megállapítása érdekében, hogy a jogsértés kellően súlyos‑e abban az esetben, ha a kérdéses jogsértés ilyen határozatból ered, a nemzeti bíróságnak az igazságszolgáltatás sajátosságaira is figyelemmel, meg kell határoznia, hogy a jogsértés nyilvánvaló‑e” (
68
).
107.
Bár a 2003. szeptember 30‑i Köbler ítélet (
69
) hatályát a 2006. június 13‑i Traghetti del Mediterraneo ítéletben (
70
) pontosították, ez utóbbi 36. pontjának megfogalmazása továbbra is kétségekre adhatott okot, (
71
) különösen amiatt, hogy a Bíróság átfogalmazta az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést, amely a végső vagy nem végső fokon eljáró bíróságoknak az igazságszolgáltatási tevékenységük miatt fennálló felelősségéről szólt. (
72
)
108.
A jogorvoslati lehetőségek előzetes kimerítésének elve, amelyet a 2016. július 28‑i Tomášová ítélet (
73
) nemrégiben pontosított a tagállami felelősség megállapításának azon esetek számára történő fenntartása érdekében, amelyekben a végső fokon eljáró bíróság feladata, hogy gondoskodjon az uniós jog alkalmazásáról, és – adott esetben – kétség esetén az Európai Unió Bíróságához forduljon az EUMSZ 267. cikk alapján, „az igazságszolgáltatásnak a magánszemélyeket az uniós jogszabályok alapján megillető jogok védelmében betöltött alapvető szerepé[re] és [az azon] körülményre [vonatkozó megállapításon alapul], hogy a végső fokon ítélkező bíróság fogalmából következik, hogy ez az utolsó igazságszolgáltatási fórum, amely előtt a magánszemélyek e jogszabályok által biztosított jogaikat érvényesíthetik” (
74
).
109.
A jogorvoslati lehetőségek fennállásán alapuló ezen elv ugyancsak az igazságszolgáltatási tevékenység sajátosságához és a jogbiztonság követelményéhez igazodik, amelyek alapján rögzíthetők a valamely bírósági határozat tartalma miatti felelősség megállapításának határai. (
75
)
110.
Következésképpen, amennyiben a jogorvoslati rendszer azon jogok védelmére irányul, amelyeket a magányszemélyek a jogszabályokra, többek között az uniós jogszabályokra alapítanak, a bírósági jogorvoslat igénybevétele a megfelelő módot jelenti az elsőfokú bíróság által elkövetett hiba kijavítására. (
76
) Másképpen megfogalmazva, különbséget kell tenni a hiba eltörlése – amelyet az eljárást indító valamennyi fél kérhet – és az uniós jogból eredő jogok azon megsértésének orvoslása között, amely nem javítható ki, illetve nem képezheti „rendes úton [történő] fellebbezés” (
77
) tárgyát a jogorvoslati lehetőségek elmulasztása miatt: csak ez utóbbi képezheti kártérítési kereset alapját. (
78
)
111.
Ezt az elvet kizárólag a tagállamoknak az uniós jog megsértésén alapuló felelősségének megállapítására kell fenntartani? Másképpen megfogalmazva, a Törvényszék szakosodása és az uniós jogrendszer felépítése, amelyet az EUSZ 19. cikk (1) bekezdése határoz meg, amely szerint a Törvényszék a Bírósággal együtt biztosítja a jog tiszteletben tartását a Szerződések értelmezése és alkalmazása során, igazolják az az alóli kivételt?
112.
Álláspontom szerint nem. Ugyanis, bár a Szerződések által létrehozott, az uniós jog értelmezése terén a koherencia és egységesség biztosítására szolgáló bírósági rendszerben (
79
) a Törvényszék hozzájárul az uniós jog teljes körű alkalmazásának valamennyi tagállamban történő biztosításához, valamint azoknak a jogoknak a bírói védelméhez, amelyek a jogalanyokat e jog alapján megilletik, (
80
) az arra vonatkozó puszta lehetőség fennállása, hogy a Bírósághoz fellebbezést lehet benyújtani a határozatainak az uniós jog megsértése miatt történő hatályon kívül helyezése érdekében, elegendő ahhoz, hogy ezt a bíróságot egy tekintet alá vegyük valamely tagállam minden más olyan bíróságával, amely nem végső fokon jár el. (
81
)
113.
A Törvényszék ugyanis a nemzeti bírósághoz hasonlóan „elsőként” hoz határozatot, (
82
) amennyiben célja az, hogy új uniós jogkérdéseket döntsön el, amely kérdésekben elsőként jár el, vagy hogy a Bíróság által megállapított megoldásokat különböző helyzetekhez igazítsa.
114.
Ugyanakkor a nemzeti rendszerekkel való összehasonlításból eredő fő különbség az, hogy a Törvényszék nem rendelkezik az előzetes döntéshozatalra utalással egyenértékű mechanizmussal egyedülálló problémák vagy a Bíróság ítélkezési gyakorlatának érvényesülési körével kapcsolatos kétség esetén. Ugyanakkor ez az elem meghatározó volt a végső fokon eljáró bíróságok felelősségi rendszerének kialakításában, amely bíróságok kötelesek szükség esetén előzetes döntéshozatali eljárást kezdeményezni. (
83
) Maga a Bíróság minősítette ezt az eljárást az uniós „bírósági rendszer sarokkövének” (
84
). Ily módon ez a különleges eljárás részben igazolja, hogy a tagállami felelősségi rendszer és az uniós felelősségi rendszer nem korlátozódik abszolút párhuzamosságra. (
85
)
115.
E körülmény alapján azt is ki kell emelni, hogy a vonatkozó állandó ítélkezési gyakorlat ellenére nehézséget jelent az uniós jog Törvényszék által történő megsértésének értékelése. Az állandó ítélkezési gyakorlat alkalmazásának hiánya ugyanis a különböző ténymegállapításokból, eltérő értékelésekből vagy pedig annak szükségességéből eredhet, hogy javaslatot kell tenni ezen állandó ítélkezési gyakorlat fejlődésére, még ha ez kifejezetten nem is következik a megváltozatott határozatból.
116.
Ezt az értékelési szabadságot, amely a bírói jogkör lényegéhez, (
86
) valamint az ítélkezési gyakorlat dinamikájához tartozik, az indokolási kötelezettség foglalja keretbe, amely megerősített indokolást jelent, ha az ítélkezési gyakorlat megváltoztatásáról van szó, függetlenül attól, hogy a bíróság milyen fokon jár el. Ez igazolja alapvetően azt, hogy nem kell módosítani a felelősség megállapításának feltételeit az igazságszolgáltatási feladatoknak olyan bíróság által történő ellátása miatt, amely nem végső fokon jár el, még akkor is, ha a fortiori a felsőbb szintű bíróság jogi tévedés miatt hatályon kívül helyezte a határozatot. (
87
)
117.
E megközelítés kétségbe vonása az állandó ítélkezési gyakorlathoz való szerzett jog létrehozásához vezetne, ami ellentétes lenne a többek között az Emberi Jogok Európai Bírósága által hivatkozott elvvel. (
88
)
118.
Következésképpen az igazságszolgáltatási tevékenységgel kapcsolatos számos nemzeti felelősségi rendszerhez hasonlóan úgy vélem, (
89
) hogy nem lehet elmozdulni a jogorvoslati lehetőségek fennállásán alapuló azon megközelítéstől, amely szorosan összefügg az észszerű időn belüli határozathozatal betartásával. E tekintetben úgy vélem, hogy a felelősség kiváltó oka éppen az a határidő, amelyen belül a megváltoztatott határozatot meghozták és adott esetben az uniós jogsértést orvosolták, nem pedig a téves jogalkalmazás.
119.
Ilyen körülmények között és a fellebbezés tárgyára tekintettel úgy vélem, hogy hatástalan a Guardian Europe által hivatkozott azon érv, amely ahhoz vezetne, hogy az Uniónak a Törvényszék által hozott határozatok miatt fennálló felelősségével kapcsolatos rendszert azon feltételek meghatározásától tennék függővé, amelyek mellett e rendszer alkalmazható vagy sem a bírósági felülvizsgálatot gyakorló Bíróságra akkor, amikor a jogorvoslatok eredménye nem volt kedvező azon fél számára, aki azokkal élt. (
90
)
120.
A Guardian Europe által a megtámadott ítélet 124. pontjával kapcsolatban megfogalmazott kifogást illetően úgy vélem, hogy a Törvényszék helyénvalóan állapította meg azt, hogy kivételt kell biztosítani azokban az esetekben, amelyekben bizonyított, hogy a magánszemélyek uniós jog alapján fennálló jogainak védelmére végül olyan körülmények között került sor, amelyek az adott magánszemély számára kárt okoztak. Ez az eset állhat fenn – ahogyan arra rámutattam – az eljárás túlzott időtartama (
91
) vagy a bírósági rendszer minden egyéb olyan zavara esetében, amely például akadályozta a jogorvoslati lehetőségek igénybevételét. Szükségszerűen objektív zavarnak kell fennállnia, mivel a jogorvoslattal megtámadható határozatok esetében a bíróság feladatát érintő azon súlyos jogsértések, amelyek olyan kockázatot eredményeznek, amelyre a jogalany észszerűen nem számíthat, a jogsértő határozat hatályon kívül helyezésének indokát képezik. (
92
)
121.
A jelen esetben a Guardian Europe a kártérítési kérelmének alátámasztása érdekében a Bíróság ítélkezési gyakorlatának egyetlen nyilvánvaló megsértésére hivatkozott, amely a fenti okokra tekintettel nem elegendő egy zavar megállapításához. Következésképpen a Guardian Europe által a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 124. pontjában foglalt határozatával szemben megfogalmazott kifogásnak nem lehet helyt adni.
122.
A fentiekből következik, hogy a hatodik jogalapot el kell utasítani.
VI. A költségekről
123.
Mivel az ügyet a vissza kell utalni a Törvényszék elé, a jelen fellebbezési eljárás költségeiről jelenleg nem kell határozni.
VII. Végkövetkeztetés
124.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a következőképpen határozzon:
1)
A Bíróság az Európai Unió Törvényszéke 2017. június 7‑iGuardian Europe kontra Európai Unió ítéletét (T‑673/15, EU:T:2017:377) részben hatályon kívül helyezi, amennyiben a Törvényszék elutasította a Guardian Europe Sàrl keresetét azzal az indokkal, hogy utóbbinak egyáltalán nem volt elmaradt haszna az észszerű időn belüli határozathozatal Törvényszék által történő elmulasztása, valamint az egyenlő bánásmód elvének az [EUMSZ 101.] cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke szerinti eljárásban (COMP/39165 – „síküveg” ügy) 2007. november 28‑án hozott C(2007) 5791 végleges határozatban történő megsértése miatt.
2)
A Bíróság a fellebbezést az ezt meghaladó részében elutasítja.
3)
A Bíróság a csatlakozó fellebbezést elutasítja.
4)
A Bíróság az ügyet visszautalja az Európai Unió Törvényszéke elé.
5)
A Bíróság a költségekről jelenleg nem határoz.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	Az Európai Unió kontra Guardian Europe ügyben (C‑447/17 P).
(
3
)	A Guardian Europe kontra Európai Unió ügyben (C‑479/17 P).
(
4
)	T‑673/15, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2017:377.
(
5
)	T‑82/08, a továbbiakban: a Törvényszék 2012. szeptember 27‑i ítélete, EU:T:2012:494.
(
6
)	C‑138/17 P és C‑146/17 P, EU:C:2018:1013.
(
7
)	C‑150/17 P, EU:C:2018:1014.
(
8
)	C‑174/17 P és C‑222/17 P, EU:C:2018:1015.
(
9
)	A második jogalap – amelynek tárgya ugyancsak az „egyetlen vállalkozás” fogalma a Guardian Europe‑nak a határozathozatalra nyitva álló határidő észszerűtlen jellegére alapított kérelme keretében – részletes vizsgálatára nem kerül sor, amennyiben az első részének megalapozottsága szorosan összefügg a első jogalap, valamint a Bíróságnak az Unió által benyújtott fellebbezéssel kapcsolatos határozatának megalapozottságával. Az elferdítéssel kapcsolatos kifogást illetően, amelyre a felperes a második jogalapja második részének alátámasztása érdekében hivatkozik, lásd a jelen indítvány 74. pontját, valamint a 42. lábjegyzetét.
(
10
)	A továbbiakban: C(2007) 5791 határozat.
(
11
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363.
(
12
)	Emlékeztetőül, a második jogalapot illetően lásd a jelen indítvány 4. pontját. Lásd továbbá az elfogadhatósági feltételekkel kapcsolatban a jelen indítvány 60. és 62. pontját.
(
13
)	Az állandó ítélkezési gyakorlattal összhangban az Unió EUMSZ 340. cikk második bekezdése szerinti szerződésen kívüli felelősségének megállapításához több feltétel együttes teljesülése szükséges, nevezetesen az uniós intézménnyel szemben kifogásolt magatartás jogellenessége, a kár tényleges jellege, valamint az intézmény magatartása és a hivatkozott kár közötti okozati összefüggés fennállása (lásd: 2018. december 13‑iEurópai Unió kontra Gascogne Sack Deutschland és Gascogne ítélet [C‑138/17 P és C‑146/17 P, EU:C:2018:1013, 67. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat]).
(
14
)	A Guardian Europe fellebbezésének negyedik jogalapjára válaszul elsődlegesen hivatkozott érvről van szó, lásd a jelen indítvány 50. pontját. A másik három másodlagos jogalapra a jelen indítvány 16. lábjegyzete, valamint az 51. és 52. pontja hivatkozik.
(
15
)	Lásd ebben a tekintetben: 2007. június 7‑iWunenburger kontra Bizottság ítélet (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, 37–40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
16
)	Pontosítani szükséges, hogy a fellebbezés negyedik jogalapjára válaszul a Bizottság másodlagosan – egy arra irányuló második kérelem alátámasztásaként, hogy a Bíróság hivatalból vegyen figyelembe valamely közrendi jellegű jogalapot – olyan érvre hivatkozik, amelynek alapja azonos a csatlakozó fellebbezés egyetlen jogalapjával. E körülmények között tehát nem releváns annak vizsgálata.
(
17
)	Lásd: 2012. november 8‑iEvropaïki Dynamiki kontra Bizottság ítélet (C‑469/11 P, EU:C:2012:705, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2016. június 14‑iMarchiani kontra Parlament ítélet (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, 94. pont); 2018. december 13‑iIran Insurance kontra Tanács ítélet (T‑558/15, EU:T:2018:945, 71. pont); 2018. december 13‑iPost Bank Iran kontra Tanács ítélet (T‑559/15, EU:T:2018:948, 64. pont). Lásd továbbá: Clausen, F., Les moyens d’ordre public devant la Cour de justice de l’Union européenne, Bruylant, Brüsszel, 2018, 109–111. o.
(
18
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363.
(
19
)	A megtámadott ítélet 61. pontja.
(
20
)	A késedelmi kamatok tekintetében alkalmazandó elvek összefoglalásként lásd: a Bizottság kontra IPK International ügyre vonatkozó indítványom (C‑336/13 P, EU:C:2014:2170, 75. pont és 77–79. pont).
(
21
)	Lásd: 2015. február 12‑iBizottság kontra IPK International ítélet (C‑336/13 P, EU:C:2015:83, 29. és 30. pont).
(
22
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363.
(
23
)	Az Európai Unió Bírósága többek között a következő ítéleteket idézi: 1979. október 4‑iIreks‑Arkady kontra EGK ítélet (238/78, EU:C:1979:226, 5. pont); 1989. november 9‑iBriantex és Di Domenico kontra EGK és Bizottság ítélet (353/88, EU:C:1989:415, 16. pont).
(
24
)	238/78, EU:C:1979:226.
(
25
)	A Guardian Europe arra hivatkozik, hogy ő egy, a Guardian Industries kizárólagos tulajdonában álló leányvállalat, amely az európai piacért felelős.
(
26
)	A Bizottság által hivatkozott elfogadhatatlansági kifogások vizsgálatára a jelen indítvány 18. és a 20. pontjában, valamint a 16. lábjegyzetében kerül sor.
(
27
)	Ebben a tekintetben a Bizottság a 2017. április 27‑iAkzo Nobel és társai kontra Bizottság ítéletre hivatkozik (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 50. és 57. pont).
(
28
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363.
(
29
)	Lásd továbbá ezzel a ponttal kapcsolatban a bankgarancia‑költségeket illetően a megtámadott ítélet 158. és 159. pontjával kapcsolatos második jogalap kritikáját, valamint a jelen indítvány 9. lábjegyzetét.
(
30
)	Lásd többek között: 2013. július 18‑iSchindler Holding és társai kontra Bizottság ítélet (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 102. pont).
(
31
)	Lásd: 2017. április 27‑iAkzo Nobel és társai kontra Bizottság ítélet (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
32
)	Lásd: 2013. július 18‑iSchindler Holding és társai kontra Bizottság ítélet (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 101. és 102. pont); 2017. április 27‑iAkzo Nobel és társai kontra Bizottság ítélet (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 46. pont).
(
33
)	2013. július 18‑iSchindler Holding és társai kontra Bizottság ítélet (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 103. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd továbbá: 2017. április 27‑iAkzo Nobel és társai kontra Bizottság ítélet (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 48. pont).
(
34
)	A jogtudományi összefoglalást illetően lásd: Blumann, C., és Dubouis, L., Droit institutionnel de l’Union européenne, 6. kiadás, LexisNexis, „Manuels” gyűjtemény, Párizs, 2016, 954. pont, 741. o.; valamint: Van Raepenbusch, S., Le contrôle juridictionnel dans l’Union européenne, 3. kiadás, Éditions de l’Université de Bruxelles, „Commentaire J. Mégret” sorozat, Brüsszel, 2018, 330. pont, 286. o.
(
35
)	Lásd: 1989. november 9‑iBriantex és Di Domenico kontra EGK és Bizottság ítélet (353/88, EU:C:1989:415, 6. pont); 2008. december 1‑iIşçi Partisi kontra Bizottság végzés (T‑219/08, nem tették közzé, EU:T:2008:538, 7. pont); 2009. december 17‑iIşçi Partisi kontra Bizottság végzés (T‑223/09, nem tették közzé, EU:T:2009:524, 12. és 13. pont).
(
36
)	Lásd: 2009. június 30‑iCPEM kontra Bizottság ítélet (T‑444/07, EU:T:2009:227, 39. és 40. pont); 2010. május 12‑iCPEM kontra Bizottság végzés (C‑350/09 P, nem tették közzé, EU:C:2010:267, 61. pont).
(
37
)	Lásd: 1998. szeptember 30‑iColdiretti és társai kontra Tanács és Bizottság ítélet (T‑149/96, EU:T:1998:228, 57. és 59. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd továbbá: 1975. március 18‑iUnion syndicale‑Service public européen és társai kontra Tanács ítélet (72/74, EU:C:1975:43, 21. pont).
(
38
)	Lásd: 1979. október 4‑iIreks‑Arkady kontra EGK ítélet (238/78, EU:C:1979:226, 5. pont).
(
39
)	A korábban hivatkozott határozatok közül lásd többek között: 2009. december 17‑iIşçi Partisi kontra Bizottság végzés (T‑223/09, nem tették közzé, EU:T:2009:524, 12. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
40
)	A korábban hivatkozott határozatok közül lásd többek között: 2009. december 17‑iIşçi Partisi kontra Bizottság végzés (T‑223/09, nem tették közzé, EU:T:2009:524, 13. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
41
)	Lásd: Bonichot, J.‑C., „La réparation du délai excessif de jugement devant les juridictions de l’Union”, Actualité juridique: droit administratif, Dalloz, Párizs, 2014, 12. sz., 683–687. o., különösen 686. o.
(
42
)	Lásd a megtámadott ítélet 106. és 159. pontját. E pontokat a fellebbezés második jogalapjának második része kifogásolja. A Guardian Europe egy elferdítéssel kapcsolatos kifogásra hivatkozik az általa készített 2015. november 13‑i belső feljegyzés tekintetében, amelyet számomra úgy tűnik, hogy mellőzni kell, amennyiben ez a bizonyíték a Törvényszék által végzett értékelés tárgyát képezte, amely nem nyilvánvalóan téves.
(
43
)	Lásd a megtámadott ítélet 99. pontját.
(
44
)	A megtámadott ítélet 104. pontja.
(
45
)	Ami az anyavállalat és a leányvállalat között fennálló gazdasági és szervezeti kapcsolatokat illeti, azok ugyanolyan jellegűek, mint amelyek a leányvállalat jogsértő magatartásának az anyavállalattal szembeni kifogásolása esetén állnak fenn (lásd többek között: 2017. április 27‑iAkzo Nobel és társai kontra Bizottság ítélet [C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 52. és 54. pont]).
(
46
)	Lásd a fellebbezés 12. pontját.
(
47
)	Az egyenlő bánásmód elvének a Törvényszék 2012. szeptember 27‑i ítéletében történő kellően súlyos megsértését illetően lásd a jelen indítvány 84. és 122. pontját.
(
48
)	C‑224/01, EU:C:2003:513.
(
49
)	Lásd a jelen indítvány 92. pontját.
(
50
)	C‑69/14, EU:C:2015:662.
(
51
)	C‑224/01, EU:C:2003:513.
(
52
)	C‑69/14, EU:C:2015:662.
(
53
)	C‑3/16, EU:C:2017:209.
(
54
)	C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 66. pont.
(
55
)	Lásd: 2014. november 12‑iGuardian Industries és Guardian Europe kontra Bizottság ítélet (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 65. pont, valamint többek között a 61. és a 62. pontra történő hivatkozás), vö.: Wathelet főtanácsnoknak a Guardian Industries és Guardian Europe kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa (C‑580/12 P, EU:C:2014:272, 38. és 65. pont), amely kiemelte a vitatott bizottsági határozat egyedülálló jellegét a Bizottság szokásos gyakorlatához és a Bíróság ítélkezési gyakorlatához képest.
(
56
)	Lásd: 2014. november 12‑iGuardian Industries és Guardian Europe kontra Bizottság ítélet (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 66. pont).
(
57
)	A kérdésre csak a 2003. szeptember 30‑iKöbler ítélet (C‑224/01, EU:C:2003:513) alkalmával hivatkoztak. Lásd az Osztrák Köztársaság által megfogalmazott észrevételt, valamint az Egyesült Királyság kormánya által hivatkozott hatodik érvet – amelyekre ezen ítélet 21. és 28. pontjában történik hivatkozás –, amelyekkel kapcsolatban a Bíróság úgy ítélte meg, hogy nem szükséges állást foglalni. Lásd e tekintetben az ezen ítélethez fűzött kommentárt: Rostane, M., „Chronique de jurisprudence du Tribunal et de la Cour de justice des Communautés européennes, Institutions et ordre juridique communautaire, Primauté du droit communautaire”, Journal du droit international (Clunet), LexisNexis, Párizs, 2004. április, 2. sz., 552–559. o., valamint Adida‑Canac, H., „L’erreur du juge: entre réparation, indemnisation et responsabilité”, Recueil Dalloz, Dalloz, Párizs, 2009. 19. sz., 1288–1297. o., különösen: 1295. o., valamint 72. lábjegyzet.
(
58
)	2013. november 26‑iGroupe Gascogne kontra Bizottság ítélet (C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 82. pont).
(
59
)	Lásd: Bonichot, J.‑C., i. m., különösen 686. o.
(
60
)	Lásd különösen: a jelen indítvány 101., 106. és 107. pontjában hivatkozott ítéletek; 2015. szeptember 9‑iFerreira da Silva e Brito és társai ítélet (C‑160/14, EU:C:2015:565, 46. és azt követő pontok).
(
61
)	C‑168/15, EU:C:2016:602.
(
62
)	Lásd: 2016. július 28‑iTomášová ítélet (C‑168/15, EU:C:2016:602, 11. pont, 15. pont (2) bekezdés, valamint 16. pont).
(
63
)	Lásd: 2016. július 28‑iTomášová ítélet (C‑168/15, EU:C:2016:602, 18–20. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
64
)	Lásd: 2016. július 28‑iTomášová ítélet (C‑168/15, EU:C:2016:602, 21. pont).
(
65
)	2016. július 28‑iTomášová ítélet (C‑168/15, EU:C:2016:602, a 42. pont (1) bekezdése), kiemelés tőlem.
(
66
)	C‑168/15, EU:C:2016:602.
(
67
)	C‑224/01, EU:C:2003:513. Lásd ebben az értelemben: Simon, D., „La responsabilité des États membres en cas de violation du droit communautaire par une juridiction suprême (à propos de l’arrêt Köbler, CJCE, 30 sept. 2003, aff. C‑224/01)”, Revue Europe, LexisNexis, Párizs, 2003, 11. sz., 3–6. o., különösen a 4. o., amely rámutat, hogy „az [ítélet] indokolása nem választ szét két bizonyítást, amelyeket meg lehetett volna különböztetni: […] egyfelől […] a valamely bírósági határozat miatti felelősség elvének bizonyítása, másfelől pedig […] annak igazolása, hogy ez a felelősség a legfelsőbb szinten eljáró bíróságok által hozott ítéletekhez is kapcsolódik. A második megfontolás a Bíróság szerint egy a fortiori indokolás következtében áll fenn”. Lásd továbbá a Huglo, J.‑G. által megfogalmazott kérdéseket: „La responsabilité des États membres du fait des violations du droit communautaire commises par les juridictions nationales: un autre regard”, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy‑les‑Moulineaux, 2004. 164. sz., 34–40. o., valamint: Beutler, B., „State Liability for Breaches of Community Law by National Courts: Is the Requirement of a Manifest Infringement of the Applicable Law an Insurmountable Obstacle?”, Common Market Law Review, Kluwer Law International, Alphen‑sur‑le‑Rhin, 2009, 46. fejezet, 3. sz., 773–804. o., különösen: 789. o., amelyet Wahl főtanácsnok idéz a Tomášová ügyre vonatkozó indítványában (C‑168/15, EU:C:2016:260, 15. lábjegyzet).
(
68
)	Lásd ezen ítélet 59. pontját.
(
69
)	C‑224/01, EU:C:2003:513.
(
70
)	C‑173/03, EU:C:2006:391, 30–32. pont.
(
71
)	E 36. pont szövege a következő: „[a]mint azt a főtanácsnok indítványának 52. pontjában kifejtette, hasonló körülmények között az állam felelősségének kizárása amiatt, hogy a közösségi jog megsértése bíróság által végzett jogszabály‑értelmezési műveletből ered, a Bíróság által a fent hivatkozott Köbler ügyben hozott ítéletben [2003. szeptember 30‑iKöbler ítélet (C‑224/01, EU:C:2003:513)] kimondott elv lényegének kiüresítését jelentené. Ez a megállapítás még inkább igaz a végső fokon eljáró bíróságokra, amelyek feladata a jogszabályok nemzeti szinten történő egységes értelmezésének biztosítása.” Kiemelés tőlem.
(
72
)	Lásd: 2006. június 13‑iTraghetti del Mediterraneo ítélet (C‑173/03, EU:C:2006:391, 24. pont), vö.: Léger főtanácsnoknak a Traghetti del Mediterraneo ügyre vonatkozó indítványa (C‑173/03, EU:C:2005:602, 39. pont).
(
73
)	C‑168/15, EU:C:2016:602.
(
74
)	Lásd: 2016. július 28‑iTomášová ítélet (C‑168/15, EU:C:2016:602, 20. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat, többek között a 2006. június 13‑iTraghetti del Mediterraneo ítélet [C‑173/03, EU:C:2006:391, 31. pont]).
(
75
)	Lásd: 2006. június 13‑iTraghetti del Mediterraneo ítélet (C‑173/03, EU:C:2006:391, 32. pont).
(
76
)	Lásd ebben az értelemben: Léger főtanácsnok Traghetti del Mediterraneo ügyre vonatkozó indítványa (C‑173/03, EU:C:2005:602), 19. lábjegyzet: „Egyébként, mint ahogy azt a fent hivatkozott Köbler ügyben hozott ítéletre vonatkozó indítványunkban [(C‑224/01, EU:C:2003:207, 38. pont] is hangsúlyoztuk, hogy ha egy legfelsőbb szintű bíróság határozata ellen a belső jog szerint jogorvoslattal nem lehet élni, akkor véső soron – in ultima ratio – kizárólag az állam felelősségének megállapítására irányuló kereset az egyedüli lehetőség a jogsértés orvoslására és a magánszemélyeknek a közösségi jogrendszerből eredő jogainak tényleges megfelelő szintű bírósági védelmének biztosítására, amely kitétel nem vonatkozik a rendes bíróságok határozataira, mivel azok ellen a belső jog szerint lehet jogorvoslattal élni.”
(
77
)	Többek között a 2018. október 24‑iXC és társai ítéleten alapuló kifejezés (C‑234/17, EU:C:2018:853, 58. pont).
(
78
)	A kártérítés különböző formáiról lásd: Wahl főtanácsnok az Európai Unió kontra Gascogne Sack Deutschland és Gascogne ügyre vonatkozó indítványa (C‑138/17 P és C‑146/17 P, EU:C:2018:620, 84. pont).
(
79
)	Lásd: 2014. december 18‑i 2/13. sz. vélemény (EU:C:2014:2454, 174. pont); 2018. október 24‑iXC és társai ítélet (C‑234/17, EU:C:2018:853, 39. pont).
(
80
)	Ki kell emelni, hogy a Nizzai Szerződés – amely a bírósági rendszer fontos reformját vezette be – hatálybalépése óta a Törvényszékre ruházott hatáskörök jelentősen kibővültek. Az EUMSZ 256. cikk (1) bekezdése értelmében a Törvényszék szinte valamennyi kereset esetében hatáskörrel rendelkezik, kivéve elsősorban a kötelezettségszegési eljárásokat. Van Raepenbusch, S. szerint, i.m., 4. pont, 14. o. és 62. pont, 72. o., ez a reform a Törvényszéket „egy valódi közigazgatási bírósággá” alakította át.
(
81
)	Lásd az EUMSZ 256. cikket (korábbi EKSZ 225. cikk, amely a korábbi EGK 168A. cikknek a Maastrichti Szerződés által történő módosításából ered), valamint az Európai Unió Bírósága alapokmányának 58. cikkének első bekezdését, amely szerint „[a] Bírósághoz benyújtott fellebbezés kizárólag jogkérdésre vonatkozhat. A fellebbezésben csak a Törvényszék hatáskörének hiányára, a fellebbező érdekeit hátrányosan befolyásoló eljárási szabálytalanságra, valamint az uniós jognak a Törvényszék általi megsértésére lehet hivatkozni.”
(
82
)	A nemzeti bíróságokat illetően lásd: Van Raepenbusch, S., i.m., 2. pont, 12. o.
(
83
)	Lásd: 2006. június 13‑iTraghetti del Mediterraneo ítélet (C‑173/03, EU:C:2006:391, 32. pont), vö.: Léger főtanácsnok Traghetti del Mediterraneo ügyre vonatkozó indítványa (C‑173/03, EU:C:2005:602, 70–75. pont); 2017. március 15‑iAquino ítélet (C‑3/16, EU:C:2017:209, 31–34. pont); 2018. október 4‑iBizottság kontra Franciaország (Forrásadó) ítélet (C‑416/17, EU:C:2018:811, 108. és 109. pont).
(
84
)	Lásd: 2014. december 18‑i 2/13. sz. vélemény (EU:C:2014:2454, 176. pont); 2018. október 24‑iXC és társai ítélet (C‑234/17, EU:C:2018:853, 41. pont).
(
85
)	Lásd ebben a tekintetben: Léger főtanácsnok Köbler ügyre vonatkozó indítványa (C‑224/01, EU:C:2003:207, 94. pont).
(
86
)	Lásd: 2006. június 13‑iTraghetti del Mediterraneo ítélet (C‑173/03, EU:C:2006:391, 34. pont).
(
87
)	A bíróság értelmezési tevékenysége során elkövethető hibákat illetően példaként lásd: 2006. június 13‑iTraghetti del Mediterraneo ítélet (C‑173/03, EU:C:2006:391, 35. pont).
(
88
)	Az állandó ítélkezési gyakorlathoz való szerzett jog hiányára történő hivatkozást illetően lásd: EJEB, 2008. december 18., Unédic kontra Franciaország ítélet (CE:ECHR:2008:1218JUD002015304, 74. §), amelyre a 2010. július 13‑iAllen és társai kontra Bizottság végzésben (F‑103/09, EU:F:2010:88, 49. pont) történik hivatkozás. Lásd továbbá: Útmutató az emberi jogok európai egyezményének 6. cikkéhez – a tisztességes eljáráshoz való jog (polgári rész), amelyet 2018. december 31‑én tettek közzé, és amely a következő internetes oldalon érhető el: https://www.echr.coe.int/Documents/Guide_Art_6_FRA.pdf (279. pont).
(
89
)	Az egyes tagállami szabályozások és ítélkezési gyakorlat áttekintéséhez lásd: Guinchard, S., „Responsabilités encourues pour fonctionnement défectueux du service public de la justice”, Répertoire de procédure civile, Encyclopédie juridique Dalloz, Dalloz, Párizs, 2018. január, 34. pont, vö.: Léger főtanácsnok Köbler ügyre vonatkozó indítványában (C‑224/01, EU:C:2003:207,77. és azt követő pontok) ismertetett tényállás. Az olasz szabályozást illetően lásd továbbá: 2011. november 24‑iBizottság kontra Olaszország ítélet (C‑379/10, nem tették közzé, EU:C:2011:775). A francia tételes jogot illetően kifejtem, hogy a bíróságok szervezetéről szóló törvény L. 141‑1. cikke előírja, hogy az állam felelőssége csak súlyos hiba vagy az igazságszolgáltatás megtagadása miatt állapítható meg. 2001. óta a Cour de cassation (semmitőszék, Franciaország) a hiba objektív fogalmát részesíti előnyben, azzal, hogy „súlyos hibának minősül minden olyan hiányosság, amelyet egy abban tükröződő tény vagy tények sora jellemez, hogy az igazságszolgáltatás nem képes a rábízott feladatot ellátni”. (2001. február 23‑i 99‑16.165. sz. plenáris ülés [Bulletin 2001, 5. sz. plenáris ülés, 10. o.]). Ezenkívül a Cour de cassation (semmitőszék, Franciaország) állandó ítélkezési gyakorlata alapján „az, hogy az igazságszolgáltatás nem képes a rábízott feladatot ellátni, csak annyiban értékelhető, amennyiben a jogorvoslati lehetőségek igénybevétele nem tette lehetővé a hivatkozott nem megfelelő működést” (2003. május 6‑i ítélet, 1. sz. polgári tanács, 01‑02.543. sz. [Bulletin 2003, I, 105. sz., 82. o.]; 2010. november 4‑i ítélet, 1. sz. polgári tanács, 09–15.869. sz. [Bulletin 2010, I, 223. sz.]; 2018. szeptember 5‑i ítélet, 1. sz. polgári tanács, 17‑21.206 sz. [FR:CCASS:2018:C100793]). A közigazgatási bíróságot illetően a Conseil d’État (államtanács, Franciaország) egy, az igazságügyi bíróság jogszabály által előírt felelősségéhez meglehetősen hasonló felelősségi rendszert hozott létre. Ez a felelősség csak súlyos hiba esetén állapítható meg, amely nem következhet a jogerős bírósági határozat tartalmából (1978. december 29‑i Darmont ítélet, 96004, a Recueil‑ben közzétéve). Egy különleges rendszert hoztak létre, amely lehetővé teszi az állam felelősségének megállapítását a közigazgatási bíróságok határozathozatal tekintetében fennálló indokolatlan lassúsága miatt, amely esetben a súlyos hiba már nincs előírva (2002. június 28‑i ass., Garde des sceaux, ministre de la Justice kontra Magiera ítélet, 239575. szám, a Recueil‑ben közzétéve).
(
90
)	A teljesség kedvéért megállapítható továbbá, hogy az ilyen jogorvoslati lehetőségek igénybevételét már vizsgálta a Bíróság, amikor a 2018. január 23‑iCampailla kontra Európai Unió végzéssel (T‑759/16, nem tették közzé, EU:T:2018:26) szemben benyújtott fellebbezéssel kapcsolatban hozott határozatot, anélkül azonban, hogy állást foglalt volna abban a jogkérdésben, hogy melyek az Uniónak a Bíróság által hozott valamely határozat miatt fennálló felelőssége megállapításának feltételei (lásd e végzés 33. és azt követő pontjait). A Bíróság ugyanis megerősítette a kártérítés iránti kereset elfogadhatatlanságát, és a fellebbezés által kifogásolt szóban forgó indokok mellékes jellegére hivatkozott a 2018. augusztus 7‑iCampailla kontra Európai Unió végzésben (C‑256/18 P, nem tették közzé, EU:C:2018:655, 43., 46. és 47. pont).
(
91
)	A jelen ügyben lásd különösen: 2014. november 12‑iGuardian Industries és Guardian Europe kontra Bizottság ítélet (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, 20. pont).
(
92
)	Például lehet szó a védelemhez való jog megsértéséről, az eljárás kontradiktórius jellege tiszteletben tartásának elmulasztásáról, az indokolás hiányáról vagy a bíróság elfogultságát tükröző indokolásról.