61982C0012
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT S. ROZÈS
FREMSAT DEN 26. OKTOBER 1982 (
1
)
Høje Domstol.
Tribunal de police du premier canton de Verviers (Belgien) har forelagt Domstolen en anmodning om præjudiciel afgørelse af, »... om den belgiske lovgivning er forenelig med EØF-traktaten.«
De faktiske omstændigheder er følgende:
I —
1.
Joseph Trinon, der er direktør for transportfirmaet Translac, Dison (Belgien), blev indkaldt til at give møde for retten, fordi han strafferetligt og civilretligt var ansvarlig for, at selskabet havde overtrådt nogle belgiske lovbestemmelser, der fastsatte en minimumspris for godstransport mod vederlag ad landevej mellem kongeriget Belgien og Forbundsrepublikken Tyskland.
I forbindelse med en stikprøvekontrol i selskabets hovedsæde blev det konstateret, at fakturapriserne for tre transporter, der var udført i november 1980 fra Tyskland til Belgien, lå klart under den minimumspris, der var fastsat for de pågældende transporter i kongelig anordning af 24. september 1971 som ændret »om fastsættelse af tariffer for godstransport mod vederlag ad landevej mellem kongeriget Belgien og Forbundsrepublikken Tyskland, selv om varerne delvis transporteres gennem et tredjeland«. F.eks. fremgår det af sagens akter, at fakturaprisen 10000 BFR for transport af 24100 kg mursten, der var gennemført den 14. november over en strækning af 383 km, var 39,3% lavere end den fastsatte minimumspris på 16500 BFR.
Ved Tribunal de police nedlagde Trinon påstand om, at sagen skulle forelægges for Domstolen, idet han foreslog, at denne skulle tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt artikel 8 i den belgiske lov af 1. august 1960 om godstransport mod vederlag ad landevej, såvel som de senere lovbestemmelser, som fastsætter maksimums- og minimumspriser for transport, er forenelige med en fælles transportpolitik og indførelsen på europæisk plan af en ordning med fri økonomisk konkurrence, der udelukker sådanne begrænsninger, som påtvungne priser udgør.
Dommeren indvilligede at anmode Domstolen om en præjudiciel afgørelse, men ændrede det spørgsmål, der var blevet foreslået ham, så det fik ovennævnte generelle indhold.
Anklagemyndigheden appellerede dommen til Tribunal correctionnel, men nedlagde ikke skriftlige påstande ved denne ret. Tiltalte ændrede i appelinstansen sit spørgsmål, og anmodede denne om at stille Domstolen følgende spørgsmål:
»Udgør en transportvirksomheds accept af en returfragt til en pris, der ligger under den lovbestemte takst, og dens manglende overholdelse af de materielle og formelle betingelser i artikel 14 i forordning (EØF) nr. 2831/77 en overtrædelse af bestemmelserne i denne forordning, når transportprisen er fastsat under hensyntagen til kundens og transportvirksomhedens fælles interesser og især til stedlige og tidsmæssige forhold, og når kostprisen, der er beregnet under en ordning med fri konkurrence, sikrer transportvirksomheden et rimeligt vederlag?«
Da appellanten ikke havde indgivet noget indlæg, stadfæstede Tribunal de premiere instance de Verviers som kriminalret den 27. november 1981 dommen i dens helhed og hjemviste sagen til Tribunal de police »for at denne kan træffe afgørelse, når Domstolens afgørelse foreligger«.
2.
Trinon har til sit forsvar fremført nogle anbringender, som må undersøgens, før det forelagte spørgsmål behandles. Han har gjort gældende, at de anvendte tariffer, der ganske rigtigt er lavere, er berettigede ved udførelsen af såkaldte »tilbagetransporter«. Han har anført, at artikel 14 i Rådets forordning nr. 2831/77 (
2
) er ugyldig. Denne artikel gør blandt andet lovligheden af transportkontrakter, der undtagelsesvis indgås til en lavere pris end den gældende minimumspris, betinget af overholdelsen af strenge formkrav og er efter Trinon's mening ugyldig, fordi den indeholder en overdreven formalisme, der er uforenelig med den faktiske situation, en transportvirksomhed, der ønsker at sikre sig en returfragt på markedet, befinder sig i.
Dette spørgsmål er ganske vist ikke omfattet af det præjudicielle spørgsmåls ordlyd og kan heller ikke udledes af de grunde, som har ført til, at det blev rejst. Det er derfor overflødigt at undersøge det (
3
). Imidlertid er spørgsmålet blevet behandlet under retsmødet af både Kommissionens repræsentant og af den sagkyndige, der repræsenterede den belgiske regering. Det fremgår af deres indlæg, at der ikke er grund til at fastsætte særlige regler om tariffer for returfragt i de pågældende fællesskabsbestemmelser og de tilsvarende belgiske gennemførelsesbestemmelser.
I overensstemmelse med forordningen tager de tariffer, der fastsættes efter fælles aftale mellem de berørte medlemsstater, nemlig hensyn til, at en del af tilbagetransporterne foregår med tom vogn. Desuden er der tale om bilateralt fastsatte tariffer, der i det foreliggende tilfælde gælder for alle transportforbindelser mellem Belgien og Forbundsrepublikken; således er en transport fra Tyskland til Belgien, som er en tilbagetransport for en belgisk transportvirksomhed, samtidig en udtransport for en tysk transportvirksomhed, og der gælder altså samme tarif i begge tilfælde. Derfor vil en fortolkning af forordning nr. 2831/77, som fører til, at tilbagetransporter holdes ude fra dens anvendelsesområde, stride mod selve forordningens formål, som er at undgå ødelæggende konkurrence. En sådan fortolkning ville utilbørligt begunstige de transportvirksomheder, for hvilke transporten udgør en »tilbagetransport« i forhold til deres konkurrenter, for hvem den udgør en »udtransport«.
Disse bemærkninger må man være opmærksom på.
3.
Jeg skal nu behandle det spørgsmål, der er forelagt af Tribunal de police du premier canton de Verviers.
Retten henviser i sine præmisser dels til belgiske lovbestemmelser og dels til bestemmelser i EØF-traktaten, og den er i tvivl om, hvorvidt de førstnævnte er forenelige med de sidstnævnte. Den nævner således »artikel 8 i lov af 1. august 1960, idet den giver de nationale myndigheder bemyndigelse til selvstændig prisfastsættelse«, og de »kongelige anordninger af 24. september 1971, 8. september 1978 og 18. juli 1979, idet de indeholder bindende priser, der er fastsat bilateralt af to medlemsstater«. Den sammenligner disse bestemmelser med traktatens artikel 3, e), som »indfører en fælles politik på transportområdet« og dens artikel 75, som »giver Rådet beføjelse til at fastsætte fælles regler for international transport til eller fra en medlemsstat«. Den anfører herefter, »at dette rejser det præjudicielle spørgsmål, om den pågældende belgiske lovgivning er forenelig med EØF-traktaten«, hvilket spørgsmål »i medfør af traktatens artikel 177 bør forelægges... til afgørelse«. Dette gentages i domskonklusionen, idet Domstolen anmodes om at »træffe afgørelse af det præjducielle spørgsmål, om den belgiske lovgivning er forenelig med EØF-traktaten«.
Denne formulering har medført, at den belgiske regering har påstået sagen afvist af to grunde :
—
For det første, fordi Domstolen ikke i præjudicielle sager kan tage stilling til en national lovgivnings gyldighed.
—
For det andet, fordi spørgsmålets formulering er for generel (»exceptio obscuri libelli«).
Domstolens praksis gør de: muligt at gendrive disse formalitetsindsigelser.
Domstolen kan ganske vist ikke »inden for rammerne af en præjuciel sag i henhold til traktatens artikel 177 tage stilling til nationale lovreglers forenelighed med fællesskabsretlige bestemmelser«. Men Domstolen er kompetent til »at forsyne den nationale ret med alle de elementer, der har betydning for fortolkningen af fællesskabsretten, og som gør det muligt for den nationale ret at afgøre, om de nationale lovregler er forenelige med den pågældende fællesskabsbestemmelse (
4
)«.
Med hensyn til den anden indsigelse vil jeg blot henvise til, at Tribunal d'arrondissement de Luxembourg i sag 10/71, Luxembourgs anklagemyndighed mod Muller m.fl. (
5
) ikke anførte, hvilke bestemmelser i fællesskabsretten, den ønskede en fortolkning af. I overensstemmelse med generaladvokat Dutheillet de Lamothe's forslag til afgørelse (
6
) svarede Domstolen imidlertid, at »uanset at spørgsmålene er uklart formuleret, fremgår formålet med forelæggelsen klart af dommens præmisser (
7
)«.
Ud fra det af Tribunal de police anførte, foreslår jeg, at Domstolen opfatter spørgsmålet således, at det sigter på at få oplyst, om Rådets forordning nr. 2831/77 skal fortolkes således, at den tillader en medlemsstat at fastsætte bindende priser for godstransport ad landevej mellem denne og en anden medlemsstat.
Herefter må de omhandlede bestemmelser gennemgås.
II —
1.
Forordning nr. 2831/77 »finder anvendelse på godstransport ad landevej for fremmed regning mellem medlemsstaterne...«(artikel 1). Den bestemmer, at »priserne for de i artikel 1 nævnte transporter styres af et tarifsystem« (artikel 2, stk. 1), som »er dels vejledende, dels obligatorisk« (artikel 2, stk. 2). Valget mellem disse to tarifsystemer træffes af de berørte medlemsstater i fællesskab (artikel 2, stk. 3). Belgien og Forbundsrepublikken Tyskland har valgt at anvende det obligatoriske tarifsystem i deres indbyrdes forhold.
»De obligatoriske tariffer sættes i kraft og offentliggøres af medlemsstaternes kompetente myndigheder...« (artikel 8). De »fastsættes eller ændres efter fælles aftale mellem de direkte berørte medlemsstater, det vil sige de stater, på hvis område godset lastes og losses« (artikel 11, stk. 1). »Hver medlemsstat sætter disse tariffer i kraft inden to måneder efter, at forhandlingerne om henholdsvis fastsættelsen og ændringen af tarifferne er afsluttet, eller i givet fald efter at den i artikel 13... omhandlede fremgangsmåde er afsluttet« (artikel 11, stk. 2).
Artikel 13 indfører en fremgangsmåde til løsning af den konflikt, der kan opstå, »hvis forhandlingerne om fastlæggelse eller ændring af en obligatorisk tarif ikke fører til noget resultat«. I sådanne tilfælde »forelægges tvisten for Kommissionen efter anmodning fra en medlemsstat« (stk. 1, første afsnit).
»Efter høring« af et udvalg, der består af sagkyndige fra medlemsstaterne, »træffer den en beslutning, som meddeles de berørte parter og offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende« (stk. 1, andet afsnit) og »får virkning efter en frist på én måned fra offentliggørelsen...« (stk. 2).
Endelig bestemmer forordningens artikel 17: »medlemsstaterne vedtager i rette tid og efter høring af Kommissionen de for gennemførelsen af denne forordning nødvendige love og administrative bestemmelser«.
2.
Belgien har overholdt denne forpligtelse, idet den har vedtaget kongelig anordning af 17. oktober 1979 (
8
). Denne udgør en parallel til kongelig anordning af 25. oktober 1971 om gennemførelse af den rådsforordning, der gik forud for forordning nr. 2831/77, nemlig forordning nr. 1174/68 (
9
).
Især med henblik på de transporter, der udføres mellem Tyskland og Belgien, vedtog sidstnævnte indtil 1980 efterhånden tre kongelige anordninger om fastsættelse af obligatoriske tariffer.
Disse tre anordninger, der omtales i den indkaldelse til at give møde for Tribunal de police, Trinon modtog, og som anføres af dommeren i præmisserne til forelæggelsesdommen, angiver alle i deres præambel, hvilken rådsforordning de sætter i kraft.
Kongelig anordning af 24. september 1971 blev udstedt i medfør af forordning nr. 1174/68, hvis artikel 4, stk. 1, allerede fastslog den forpligtelse, der blev gentaget i de samme vendinger i artikel 11, stk. 1 og 2, i forordning nr. 2831/77.
Denne anordning blev for første gang ændret ved kongelig anordning af 8. september 1978 for at gennemføre den beslutning fra Kommissionen, der blev udstedt i medfør af artikel 13 i forordning nr. 2831/77, og som bilagde den tvist, der var opstået især mellem Belgien og Tyskland, om ændringen af tarifferne for transport mellem disse to lande (
10
). Kongelig anordning af 8. september 1978 forhøjede tarifferne ligeligt med 15 %.
Endelig forhøjede kongelig anordning af 18. juli 1979, der var gældende, da de omtvistede omstændigheder indtraf, priserne udtrykt i belgiske francs med 15 % under hensyn til nedskrivningen af den belgiske franc i forhold til DM.
Disse tre retsakter, der fastsætter obligatoriske tariffer for godstransport mod vederlag ad landevej mellem Belgien og Forbundsrepublikken Tyskland, er en korrekt gennemførelse af de pågældende forordninger fra Rådet, især af artikel 11, stk. 1 og 2, i forordning nr. 2831/77.
3.
Er artikel 8 i den belgiske lov af 1. august 1960 (
11
), der ligesom de nævnte kongelige anordninger udgør lovhjemmelen for tiltalen, uforenelig med forordningen, således som Trinon har hævdet, og som forelæggelsesdommeren er tilbøjelig til at mene?
Denne bestemmelse er affattet således:
»Kongen kan, når omstændighederne kræver det, fastsætte regler om priser og vilkår for godstransport mod vederlag.
Han kan ligeledes træffe bestemmelse om de beføjelser, der skal tillægges en rådgivende kommission for tariffer for transport, dennes sammensætning og virksomhed«.
Artiklens uforenelighed med forordning nr. 2831/77 beror ifølge Trinon på, at den giver en national myndighed ret til selvstændig prisfastsættelse, skønt fællesskabsforordningen, som vi har set, kræver, at priserne fastsættes efter fælles aftale mellem de direkte berørte medlemsstater.
Efter min opfattelse kan man ikke følge denne argumentation.
Uanset hvad lov af 1. august 1960 reelt betyder for Belgiens fremgangsmåde for så vidt angår ikraftsættelse af tariffer for transport — et spørgsmål det ikke tilkommer Domstolen at afgøre under en præjudiciel sag (
12
) — er det tilstrækkeligt at fastslå, at de kongelige anordninger af 1971, 1978 og 1979 i sig selv er et udtryk for Belgiens fuldstændige overholdelse af den forpligtelse, der er fastsat i artiklerne 11 og 13 i forordningen af 1977. Denne forpligtelse indebærer, at Belgien skal forhandle med Forbundsrepublikken Tyskland om de obligatoriske tariffer for transporter mellem de to lande, henvende sig til Kommissionen om mægling i tilfælde af tvister, og sætte de tariffer i kraft på sit område, der er vedtaget i henhold til aftale med Forbundsrepublikken, eller — hvis en sådan aftale ikke er indgået — til Kommissionens beslutning, der bringer tvisten til ophør.
På grundlag af det anførte skal jeg foreslå, at det af Tribunal de police du premier canton de Verviers forelagte spørgsmål besvares med, at Rådets forordning nr. 2831/77 skal fortolkes således, at den ikke blot tillader, men endog pålægger enhver medlemsstat, der har valgt at anvende det obligatoriske tarifsystem i forholdet til en anden medlemsstat, for sit vedkommende selvstændigt at fastsætte sine priser enten efter en bilateral aftale med den anden direkte berørte medlemsstat eller i givet fald efter den af Kommissionen trufne beslutning til løsning af en tvist med denne stat.
(
1
) – Oversat fra fransk.
(
2
) – Kadets forordning nr. 2831/77 af 12.12.1977 om pris-dannelsen for godstransport ad landever mellem medlemsstaierne.
(
3
) – Dom af 9.12.1965 — Hessische Knappschaft mod Maison Singer & Fils, sag 44/65 — Sml. 1965-1968, s 137.
(
4
) – Dom af 17.12.1981 — Frans-nederlandsc Maatschappij voor Biologische Producten, sag 272/80, præmis 9 — Sml. 1981, s. 3290; se også dommen af 6.10.1970 — Grad, sag 9/70, prremis 17 — Sml. 1970, s. 163.
(
5
) – Sagen om havnen i Merten.
(
6
) – Smi. 1971, s. 171.
(
7
) – Dom af 14.7.1971, pramis 4, Sml. 1971, s. 167.4107
(
8
) – Kongelig anordning om gennemførelse af Rådets forordning (EØF) nr. 2831/77 af 12.12.1977 om prisdannelsen for godstransport ad landevej mellem medlemsstaterne.
(
9
) – Rådets forordning (EØF) nr. 1174/68 af 30.7.1968 om indførelse af et gaffeltarifsystem for godstransport ad landevej mellem medlemsstaterne.
(
10
) – Kommissionen beslutning af 12.6.1978 om bilæggelse af tvisten mellem Forbundsrepublikken Tyskland på den ene side og Belgien og Nederlandene på den anden side vedrørende fastsættelse af niveauet for de obligatoriske tariffer for godstransport ad landevej mellem de pågældende medlemsstater.
(
11
) – Lov om godstransport mod vederlag ad landevej, som jeg allerede har haft lejlighed til at omtale.
(
12
) – Især dom af 19.3.1964, Unger, sag 75/63, Sml. 1954-1964. s. 471, og dom af 6.5.1980, Lee, sag 152/79, præmis 11, Sml. 1980, s. 1507.