62000CJ0159_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-159/00,
angående en anmodning, som Cour de cassation (Frankrig) i medfør af artikel 234 EF har indgivet til Domstolen for i den for nævnte ret verserende sag,
Sapod Audic
mod
Eco-Emballages SA,
at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af artikel 1 og 10 i Rådets direktiv 83/189/EØF af 28. marts 1983 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter (EFT L 109, s. 8), som ændret ved Rådets direktiv 88/182/EØF af 22. marts 1988 (EFT L 81, s. 75), og af artikel 3, stk. 2, i Rådets direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975 om affald (EFT L 194, s. 47), som ændret ved Rådets direktiv 91/156/EØF af 18. marts 1991 (EFT L 78, s. 32), samt af EF-traktatens artikel 30 (efter ændring nu artikel 28 EF),
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, P. Jann, og dommerne S. von Bahr og C.W.A. Timmermans (refererende dommer),
generaladvokat: F.G. Jacobs
justitssekretær: assisterende justitssekretær H. von Holstein,
efter at der er indgivet skriftlige indlæg af:
- Sapod Audic ved avocat L. Boré
- Eco-Emballages SA ved avocats D. Brouchot, T. Schneider og M. Troncoso Ferrer
- den franske regering ved R. Abraham og R. Loosli-Surrans, som befuldmægtigede
- den tyske regering ved W.-D. Plessing og T. Jürgensen, som befuldmægtigede
- den nederlandske regering ved M.A. Fierstra, som befuldmægtiget
- Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved G. zur Hausen og J. Adda, som befuldmægtigede,
på grundlag af retsmøderapporten,
efter at der i retsmødet den 23. oktober 2001 er afgivet mundtlige indlæg af Sapod Audic ved L. Boré og avocat M. Quimbert, af Eco-Emballages SA ved T. Schneider og M. Troncoso Ferrer, af den franske regering ved R. Loosli-Surrans og af Kommissionen ved G. zur Hausen og J. Adda,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 17. januar 2002,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved dom af 18. april 2000, indgået til Domstolen den 28. april 2000, har Cour de cassation i medfør af artikel 234 EF forelagt tre præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 1 og 10 i Rådets direktiv 83/189/EØF af 28. marts 1983 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter (EFT L 109, s. 8), som ændret ved Rådets direktiv 88/182/EØF af 22. marts 1988 (EFT L 81, s. 75, herefter »direktiv 83/189«), og af artikel 3, stk. 2, i Rådets direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975 om affald (EFT L 194, s. 47), som ændret ved Rådets direktiv 91/156/EØF af 18. marts 1991 (EFT L 78, s. 32, herefter »direktiv 75/442«), samt af EF-traktatens artikel 30 (efter ændring nu artikel 28 EF).
2 Spørgsmålene er blevet rejst i forbindelse med en tvist mellem selskabet Sapod Audic (herefter »Sapod«) og selskabet Eco-Emballages SA (herefter »Eco-Emballages«) vedrørende et beløb, som Eco-Emballages har afkrævet Sapod i henhold til en kontrakt, hvorved Sapod med henblik på at opfylde visse retlige forpligtelser har erklæret at tiltræde den af Eco-Emballages oprettede ordning for bortskaffelse af affald.
Fællesskabsretlige bestemmelser
3 Artikel 1 i direktiv 83/189 bestemmer:
»I dette direktiv forstås ved
1) »tekniske specifikationer«, en specifikation, der indeholdes i et dokument, som fastlægger karakteristika for et produkt, som f.eks. kvalitet, brugsegenskaber, sikkerhed, dimensioner, herunder terminologiske forskrifter for varen, symboler, prøvning og prøvningsmetoder, emballering, mærkning eller etikettering [...]
[...]
5) »teknisk forskrift«, tekniske specifikationer, herunder de administrative bestemmelser, der gælder herfor, som retligt eller faktisk skal overholdes, for at et produkt kan markedsføres eller anvendes i en medlemsstat eller i en væsentlig del af denne stat, bortset fra de specifikationer, som de lokale myndigheder fastsætter
6) »udkast til teknisk forskrift«, teksten til en teknisk specifikation, herunder de administrative bestemmelser, der er udarbejdet med henblik på at vedtage den eller senere at lade den vedtage som en teknisk forskrift, og som er et forberedende stadium, der stadig gør det muligt at foretage væsentlige ændringer deri
7) »produkt«, alle produkter, der fremstilles industrielt, og alle landbrugsprodukter.«
4 Ifølge artikel 8 og 9 i direktiv 83/189 skal medlemsstaterne dels sende Kommissionen udkast til de tekniske forskrifter, som henhører under dette direktivs anvendelsesområde, medmindre der er tale om en almindelig gengivelse af en international eller europæisk standard, i hvilket tilfælde det vil være tilstrækkeligt at oplyse om den pågældende standard, dels udsætte vedtagelsen af udkast til tekniske forskrifter i flere måneder for at give Kommissionen mulighed for enten at fastslå, om disse udkast er i overensstemmelse med fællesskabsretten, eller at fremsætte forslag om et direktiv på området.
5 Det præciseres i artikel 10 i direktiv 83/189, at »[a]rtikel 8 og 9 [ikke] finder anvendelse, når medlemsstaterne opfylder deres forpligtelser, der følger af fællesskabsdirektiver.«
6 Artikel 3 i direktiv 75/442 bestemmer:
»1. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at fremme:
a) for det første forhindring eller nedbringelse af affaldsproduktionen og af affaldets skadevirkninger, bl.a. ved:
[...]
b) for det andet:
- nyttiggørelse af affald gennem genvinding, genbrug, videreudnyttelse eller anden behandling med henblik på at udvinde sekundære råstoffer, eller
- anvendelse af affald som energikilde.
2. Undtagen i de tilfælde, hvor Rådets direktiv 83/189/EØF af 28. marts 1983 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter [...] finder anvendelse, underretter medlemsstaterne Kommissionen om de foranstaltninger, som de påtænker at træffe for at nå målene i stk. 1. Kommissionen underretter de øvrige medlemsstater og det i artikel 18 omhandlede udvalg om disse foranstaltninger.«
7 I artikel 8 i direktiv 75/442 bestemmes det:
»Medlemsstaterne træffer de foranstaltninger, der er nødvendige for, at enhver indehaver af affald
- enten overlader dette til en privat eller offentlig indsamler eller til en virksomhed, som varetager bortskaffelse af affald som nævnt i bilag II A eller II B
- eller selv sørger for dets nyttiggørelse eller bortskaffelse under iagttagelse af bestemmelserne i dette direktiv.«
De franske bestemmelser
8 Artikel 4 til 6 i dekret nr. 92-377 af 1. april 1992, hvorved emballageaffald henføres under lov nr. 75-633 af 15. juli 1975, med senere ændringer, om bortskaffelse af affald og genindvinding af materialer (JORF af 3.4.1992, s. 5003), bestemmer:
»Artikel 4
Enhver producent, importør [...] skal medvirke til eller sørge for bortskaffelse af alt sit emballageaffald [...]
Med henblik herpå identificerer han den emballage, som han overlader til et organ eller en virksomhed, som har opnået den i artikel 6 nævnte godkendelse, i henhold til den i artikel 5 nævnte fremgangsmåde. Han videreudnytter den resterende emballage under de i artikel 10 foreskrevne betingelser.
Artikel 5
De i artikel 4 omhandlede personer, som med henblik på bortskaffelse af brugt emballage benytter et godkendt organ eller en godkendt virksomhed, skal med nævnte organ eller virksomhed indgå en kontrakt, som bl.a. fastsætter, hvordan den omhandlede emballage skal identificeres, mængden af affald, som årligt forventes at skulle aftages, og det bidrag, der skal betales til organet eller virksomheden. Kontrakterne skal på disse punkter være i overensstemmelse med standardbetingelserne i artikel 6.
Artikel 6
Et organ eller en virksomhed, som under de i artikel 4 og 5 nævnte betingelser har til formål at aftage brugt emballage fra sine medkontrahenter, kan godkendes for en periode på højst seks år, som kan forlænges, ved fælles beslutning truffet af miljøministeren, økonomiministeren, industriministeren, landbrugsministeren og ministeren for kommunale spørgsmål.
Organet eller virksomheden skal i sin ansøgning om godkendelse godtgøre sin tekniske og økonomiske kapacitet til at gennemføre de krævede operationer med henblik på bortskaffelse af brugt emballage og oplyse, hvorledes den vil opfylde standardbetingelserne, som tilknyttes den pågældende godkendelse [...]
[...]
Standardbetingelserne angiver de tekniske forskrifter, som brugt emballage skal opfylde for hver materialetype, når det godkendte organ eller den godkendte virksomhed indgår aftaler om bortskaffelse af affald med fabrikanter, der fremstiller emballage eller emballagemateriale.
[...]«
9 Ifølge samme dekrets artikel 10 kan de i artikel 4 nævnte personer vælge selv at sørge for bortskaffelsen af affald, der fremkommer ved opgivelsen af den af dem anvendte emballage. Gør de det, skal de »[e]nten oprette et pantsystem for deres emballage, hvilket tydeligt skal fremgå af emballagen« [artikel 10, litra a)], »[e]ller oprette indsamlingssteder, der specifikt er bestemt til deponering af emballage, efter at miljøministeren, industriministeren og landbrugsministeren ved fælles bekendtgørelse har godkendt bortskaffelsesordningens kontrolmetoder, som gør det muligt for dem at måle mængden af bortskaffet emballage i forhold til markedsført emballage« [artikel 10, litra b)].
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
10 Eco-Emballages er et privatretligt selskab, som blev oprettet i 1992. Selskabet har bl.a. til formål at oprette ordninger med henblik på bortskaffelse af affald og videreudnyttelse af materialer, samt mere specifikt, at aftage emballage fra virksomheder, som er undergivet de forpligtelser, der følger af lov nr. 75-633 af 15. juli 1975 om bortskaffelse af affald og genindvinding af materialer (JORF af 16.7.1975, s. 7279), med senere ændringer (herefter »lov nr. 75-633«), og af lovens gennemførelsesdekreter.
11 Ved fællesministeriel bekendtgørelse af 12. november 1992 opnåede Eco-Emballages den i artikel 6 i dekret nr. 92-377 nævnte godkendelse til at aftage brugt emballageaffald fra produkter bestemt til forbrug eller anvendelse i husholdninger, som producenter eller importører har indgået en kontrakt med Eco-Emballages om.
12 Sapod er et fransk selskab, som markedsfører fjerkræ i plastikemballage.
13 Den 16. september 1993 indgik Sapod en kontrakt med Eco-Emballages. Ifølge kontraktens ordlyd erklærede Sapod, at selskabet tiltrådte Eco-Emballages' ordning vedrørende bortskaffelse af affald for at opfylde forpligtelserne i henhold til dekret nr. 92-377.
14 I henhold til den underskrevne kontrakt gav Eco-Emballages Sapod en ikke eksklusiv brugsret til logoet Point vert (Det Grønne Punkt), idet nævnte logo skulle påføres emballagen på Sapods produkter i henhold til bestemmelser fastsat i bilaget til kontrakten.
15 I kontrakten var der fastsat et årligt bidrag. Sapod betalte uden problemer de første bidrag. Selskabet ophørte herefter med betalingen af det fastsatte bidrag og den 30. september 1996, da kontrakten blev forlænget, skyldte selskabet et beløb på 60 791 FRF.
16 0Eco-Emballages indstævnede derfor Sapod for tribunal de commerce de Paris (Frankrig), som ved kendelse af 14. februar 1997 pålagde Sapod midlertidigt at betale det beløb, som er anført i foregående præmis, med renter efter loven, til Eco-Emballages. Cour d'appel de Paris stadfæstede denne afgørelse ved dom af 23. januar 1998.
17 Sapod gjorde i forbindelse med denne procedure bl.a. gældende dels, at dekret nr. 92-377 er en teknisk forskrift i henhold til direktiv 83/189, som ikke er blevet meddelt Kommissionen, hvorfor den ikke kan gøres gældende over for tredjemand, dels at forpligtelsen til at tilslutte sig en godkendt ordning, som den Eco-Emballages har indført, er en foranstaltning med tilsvarende virkning, som er uforenelig med traktatens artikel 30.
18 Sapod appellerede cour d'appel de Paris' dom, og Cour de cassation har besluttet at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1) Skal artikel 1 i Rådets direktiv 83/189/EØF af 28. marts 1983 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter såvel i den før som efter [Europa-Parlamentets og] Rådets direktiv 94/10/EF af 23. marts 1994 om anden væsentlige ændring af direktiv 83/189/EØF gældende udgave, fortolkes således, at bestemmelserne i dekret nr. 92/377 af 1. april 1992 udgør en teknisk forskrift, for så vidt som det i kraft af disse bestemmelser er muligt for producenten ikke at benytte selskabet Eco Emballages' godkendte ordning, såfremt han selv sørger for bortskaffelse af det affald, der fremkommer ved opgivelse af den emballage, han anvender?
2) Skal artikel 10 i direktiv 83/189/EØF såvel i den før som efter ændringsdirektiv 94/10/EF af 23. marts 1994 gældende udgave, samt artikel 3, stk. 2, i direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975 om affald i affattelsen ved ændringsdirektiv 91/156/EØF af 18. marts 1991 fortolkes således, at den franske regering var forpligtet til at give Kommissionen underretning om bestemmelserne i dekretet af 1. april 1992, og at manglende underretning, når det har været tilfældet, kan påberåbes af en privatperson til støtte for et anbringende om, at disse bestemmelser ikke kan finde anvendelse?
3) Skal artikel 28 (tidligere artikel 30) i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for bestemmelser som bestemmelserne i dekretet af 1. april 1992, hvorefter en importør af varer hidrørende fra andre medlemsstater, der er bestemt til forbrug i husholdninger, skal anvende emballage, der opfylder forskellige tekniske forskrifter og på denne emballage anbringe et »logo« som bevis for deltagelse i en godkendt ordning for genindvinding af emballageaffald, for så vidt som disse bestemmelser, der finder anvendelse uden forskel, ikke står i et passende forhold til det tvingende hensyn til miljøbeskyttelse?«
Indledende bemærkninger
19 Indledningsvis bemærkes for det første, at den forelæggende ret med sit første og andet spørgsmål ønsker en fortolkning af direktiv 83/189 i den affattelse, som var gældende såvel før som efter ikrafttrædelsen af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/10/EF af 23. marts 1994 om anden væsentlige ændring af direktiv 83/189 (EFT L 100, s. 30).
20 I denne forbindelse skal det fastslås dels, at de omhandlede bestemmelser i dekret nr. 92-377 - såfremt det antages, at de er tekniske forskrifter - skulle have været meddelt til Kommissionen i form af et udkast i henhold til direktiv 83/189, som affattet ved direktiv 88/182, dels at ændringerne af de for denne sag relevante bestemmelser, som blev foretaget ved direktiv 94/10, er grundlæggende og derfor ikke begrænser sig til blot at klarlægge begreberne i direktiv 83/189 (jf. bl.a. i denne retning dom af 3.6.1999, sag C-33/97, Colim, Sml. I, s. 3175, præmis 25 og 26, og af 12.10.2000, sag C-314/98, Snellers, Sml. I, s. 8633, præmis 31-33).
21 Under disse omstændigheder skal spørgsmålene, således som generaladvokaten har anført i punkt 30 og 31 i forslaget til afgørelse, gennemgås i lyset af direktiv 83/189, som ændret ved direktiv 88/182, uden at tage hensyn til direktiv 94/10.
22 Dernæst skal det, for så vidt angår det første og andet spørgsmål, understreges, at det fremgår af forelæggelsesdommens præmisser, at den forelæggende ret er i tvivl om, hvorvidt direktiv 83/189 finder anvendelse på følgende bestemmelser i dekret nr. 92-377, nemlig artikel 4, stk. 2 - for så vidt som den indebærer en forpligtelse for producenten til at identificere den emballage, som skal aftages af et godkendt organ eller af en godkendt virksomhed med henblik på bortskaffelse - og artikel 6, stk. 4 - for så vidt som den indebærer en forpligtelse for det nævnte godkendte organ eller den nævnte godkendte virksomhed til at sikre, at den brugte emballage opfylder de tekniske forskrifter.
Det første spørgsmål
23 Med sit første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om nationale bestemmelser, såsom artikel 4, stk. 2, og artikel 6, stk. 4, i dekret nr. 92-377, udgør tekniske forskrifter i direktiv 83/189's forstand, for så vidt som disse bestemmelser bl.a. giver producenterne mulighed for ikke at anvende en godkendt ordning for bortskaffelse af deres brugte emballage, som den Eco-Emballages har oprettet, såfremt producenterne selv sørger for bortskaffelse af deres emballageaffald.
24 Den forelæggende rets specifikke spørgsmål om, hvorvidt den omstændighed, at producenterne ikke skal opfylde forpligtelserne i sådanne nationale bestemmelser, hvis de beslutter selv at sørge for bortskaffelsen af deres affald, kan rejse tvivl om de nævnte bestemmelsers bindende karakter i henhold til artikel 1, stk. 5, i direktiv 83/189, bør besvares benægtende.
25 Som Kommissionen har anført, er det eneste valg, som er overladt til producenterne i henhold til dekret nr. 92-377 i bl.a. artikel 4, stk. 1, dette, at de kan overlade deres emballageaffald med henblik på bortskaffelse til godkendte organer eller virksomheder eller selv sørge for bortskaffelsen af affaldet. Hvis producenten imidlertid, som i hovedsagen, vælger en ordning, hvorefter affaldet aftages af et godkendt organ eller en godkendt virksomhed, skal en række bestemmelser, herunder artikel 4, stk. 2, og artikel 6, stk. 4, i dekret nr. 92-377, anvendes. Disse bestemmelser har således bindende karakter i henhold til artikel 1, stk. 5, i direktiv 83/189.
26 Det skal dernæst undersøges, om nationale bestemmelser som de i hovedsagen omhandlede kan betragtes som tekniske specifikationer i henhold til direktiv 83/189's artikel 1, stk. 1.
27 Hvad for det første angår artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377 har Sapod gjort gældende, at denne bestemmelse skal betragtes som en teknisk specifikation, idet den indebærer en forpligtelse til at påføre symboler på produkternes emballage. Eco-Emballages har derimod gjort gældende, at den nævnte bestemmelse ikke er en teknisk specifikation, idet den ikke indebærer nogen mærknings- eller etiketteringspligt. Kommissionen deler denne opfattelse og har i denne forbindelse anført, at dekret nr. 92-377 ikke synes at pålægge anvendelse af et symbol, et mærke eller en specifik etikettering. Den franske regering har tillige gjort gældende, at den omhandlede bestemmelse ikke kan betragtes som en teknisk specifikation, eftersom den er en del af et samlet regelsæt, som vedrører en tjenesteydelse og ikke et produkt som sådan.
28 I denne forbindelse skal det fastslås, at henset til ordlyden af og den sammenhæng, hvori artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377 indgår, og til de oplysninger, som foreligger for Domstolen, synes det ikke i henhold til selve bestemmelsen at være et krav, at produktet eller emballagen påføres et mærke med henblik på den identificering af emballage, som bestemmelsen omhandler.
29 Denne fortolkning støttes af artikel 5 i dekret nr. 92-377, for så vidt som denne bestemmelse foreskriver, at identificeringsformen skal fastsættes i de kontrakter, der indgås mellem de godkendte organer eller virksomheder og producenterne. Det fremgår af sagen, og navnlig af besvarelserne af et skriftligt spørgsmål stillet af Domstolen, at det kun er i disse kontrakter, såsom i kontrakten mellem Sapod og Eco-Emballages, at den generelle forpligtelse til identificering i artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377 konkret har udmøntet sig i en særlig forpligtelse til mærkning af emballagen ved påførelse af logoet »Point vert«, mens standardbetingelserne på grundlag af hvilke Eco-Emballages blev godkendt er tavse herom.
30 Forpligtelsen til at identificere emballage i dekret nr. 92-377's artikel 4, stk. 2, henviser ikke, idet den ikke synes at indebære en forpligtelse til at foretage mærkning eller etikettering af emballagen, nødvendigvis til produktet eller dets emballage som sådan. Fortolket således fastsætter denne bestemmelse ikke de karakteristika, der kræves af et produkt i artikel 1, stk. 1, i direktiv 83/189's forstand, og kan derfor ikke betragtes som en teknisk specifikation (jf. bl.a. dom af 8.3.2001, sag C-278/99, Van der Burg, Sml. I, s. 2015, præmis 20).
31 Det bemærkes imidlertid, at det inden for rammerne af kompetencefordelingen i henhold til artikel 234 EF tilkommer den forelæggende ret at fortolke national ret, i dette tilfælde artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377.
32 Muligheden for, at den forelæggende ret i lyset af alle de faktiske og retlige omstændigheder, som den har kendskab til, vil komme til den konklusion, at artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377 skal fortolkes således, at den pålægger producenterne en mærknings- eller etiketteringspligt, selv om bestemmelsen ikke angiver hvilket mærke, der skal påføres, skal tillige tages i betragtning.
33 I tilfælde heraf må det fastslås, at det faktisk drejer sig om en teknisk specifikation i direktiv 83/189's forstand og derfor, idet forpligtelsen er pålagt ved dekret vedrørende markedsføring af produkter i emballage på hele det nationale område, om en teknisk forskrift.
34 På trods af, at de nærmere regler for mærkning eller etikettering endnu ikke er fastlagt, er mærkningen eller etiketteringen i sig selv obligatorisk, herunder for importerede produkter (jf. bl.a. dom af 20.3.1997, sag C-13/96, Bic Benelux, Sml. I, s. 1753, præmis 23). Endvidere, henset til at direktiv 83/189 har til formål gennem en præventiv kontrol at sikre varernes frie bevægelighed (jf. bl.a. dom af 30.4.1996, sag C-194/94, CIA Security International, Sml. I, s. 2201, præmis 40 og 48), er en sådan kontrol i overensstemmelse med den i direktivet foreskrevne procedure både passende og mulig.
35 For det andet, for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt artikel 6, stk. 4, i dekret nr. 92-377 kan betegnes som en teknisk specifikation i henhold til artikel 1, stk. 1, i direktiv 83/189, bemærkes, som generaladvokaten har anført i punkt 56 og 57 i forslaget til afgørelse, at det fremgår af denne bestemmelses ordlyd samt af de øvrige sagsoplysninger, der foreligger for Domstolen, herunder navnlig af besvarelserne af et skriftligt spørgsmål, som Domstolen har stillet, at forpligtelsen i denne bestemmelse påhviler de organer og virksomheder, som er ansvarlige for aftagelsen af emballageaffald, og at bestemmelsen fastsætter de tekniske minimumsforskrifter, som emballageaffaldet skal opfylde for at blive behandlet.
36 Det må fastslås, at de oplysninger, der er forelagt Domstolen, ikke indeholder nogen holdepunkter for, at artikel 6, stk. 4, i dekret nr. 92-377 kan fortolkes således, at den indebærer en forpligtelse for producenter og importører, hvis produkter markedsføres i emballage, til at sørge for, at emballagen opfylder visse tekniske forskrifter.
37 Heraf følger, at den nævnte bestemmelse adskiller sig fra de regler, der - i en tvist som den i hovedsagen verserende - kan anvendes på producenter, hvis produkter markedsføres i emballage (jf. bl.a. dom af 16.6.1998, sag C-226/97, Lemmens, Sml. I, s. 3711, præmis 34).
38 Det er derfor ufornødent at tage stilling til, om artikel 6, stk. 4, i dekret nr. 92-377 i en tvist som i hovedsagen kan betragtes som en teknisk specifikation i henhold til direktiv 83/189.
39 Henset til det ovenfor anførte, skal det første spørgsmål besvares med, at en national bestemmelse som artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377 kun kan udgøre en teknisk forskrift i direktiv 83/189's forstand i det tilfælde, hvor den nationale ret beslutter, at den skal fortolkes således, at den indebærer en mærknings- eller etiketteringspligt.
Det andet spørgsmål
40 Med sit andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret både en fortolkning af direktiv 83/189 og af direktiv 75/442. De to direktiver gennemgås hver for sig.
Direktiv 83/189
41 Indledningsvis bemærkes, at henset til besvarelsen af det første spørgsmål, vedrører det andet spørgsmål, for så vidt som det henviser til direktiv 83/189, kun det tilfælde, hvor den forelæggende ret fortolker artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377 således, at den indebærer en mærknings- eller etiketteringspligt, hvorfor den nævnte bestemmelse som anført i denne doms præmis 33 skal betragtes som en teknisk forskrift i direktiv 83/189's forstand.
Fritagelse for kravet om at give Kommissionen meddelelse om tekniske forskrifter
42 For det første ønsker den forelæggende ret i det tilfælde, hvor en national bestemmelse som artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377 skal betragtes som en teknisk forskrift i direktiv 83/189's forstand, nærmere bestemt at få oplyst, hvorvidt en sådan bestemmelse i medfør af samme direktivs artikel 10 alligevel er fritaget fra den forpligtelse til at give meddelelse til Kommissionen, som er foreskrevet i nævnte direktivs artikel 8, idet den pågældende medlemsstat ved at vedtage bestemmelsen har opfyldt en forpligtelse, der følger af fællesskabsretlige direktiver og forordninger, herunder direktiv 75/442.
43 Ifølge Eco-Emballages samt den franske og nederlandske regering blev dekret nr. 92-377 vedtaget med henblik på at gennemføre eller anvende direktiv 75/442, eller endog for at opfylde dette direktivs formål, hvorfor det bør fritages for underretningspligten i henhold til direktiv 83/189's artikel 10.
44 Dette synspunkt kan ikke tiltrædes. Som Kommissionen har anført, bør dette spørgsmål besvares benægtende, idet direktiv 75/442 - selv om dekret nr. 92-377 i sin præambel henviser til direktivet - kun udgør en generel ramme, hvorved medlemsstaterne tillægges et vidt skøn (jf. bl.a. i denne retning dom af 26.9.2000, sag C-443/98, Unilever, Sml. I, s. 7535, præmis 29). Det skal således fastslås, at dette direktiv ikke indeholder bestemmelser, der pålægger medlemsstaterne en specifik forpligtelse, som er blevet gennemført ved artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377.
45 Det skal tilføjes, at på tidspunktet for vedtagelsen af dekret nr. 92-377 var Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 94/62/EF af 20. december 1994 om emballage og emballageaffald (EFT L 365, s. 10) endnu ikke blevet vedtaget, hvorfor dette direktiv ikke kan tages i betragtning i forbindelse med gennemgangen af, hvorvidt artikel 10 i direktiv 83/189 finder anvendelse i denne sag.
46 Det andet spørgsmåls første led skal derfor, for så vidt som det vedrører direktiv 83/189, besvares med, at dette direktivs artikel 10 skal fortolkes således, at såfremt en national bestemmelse som artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377 skal forstås således, at den indebærer en mærknings- eller etiketteringspligt, er den pågældende bestemmelse ikke fritaget fra underretningspligten i henhold til artikel 8 i direktiv 83/189.
Anvendeligheden af tekniske forskrifter, som ikke er meddelt Kommissionen
47 For det andet ønsker den forelæggende ret i det tilfælde, hvor en national bestemmelse som artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377 skal betragtes som en teknisk forskrift, der i strid med direktiv 83/189 ikke er blevet meddelt, og henset til den omstændighed, at bestemmelsen i dette tilfælde ikke er fritaget fra underretningspligten i henhold til samme direktivs artikel 10, som anført i denne doms præmis 46, oplyst, hvorvidt den manglende underretning, som er fastsat i nævnte direktiv, kan påberåbes af en borger i en tvist som den, der foreligger i hovedsagen, til støtte for et anbringende om, at denne bestemmelse ikke kan finde anvendelse.
48 Ifølge Sapods opfattelse fremgår det bl.a. af CIA Security International-dommen, at det tilkommer den nationale ret at afvise at anvende en teknisk forskrift, som ikke er blevet meddelt i overensstemmelse med direktiv 83/189. Kommissionen har anført, at dette spørgsmål ikke har nogen genstand, eftersom det første spørgsmål bør besvares med, at de i hovedsagen omhandlede nationale bestemmelser ikke kan betragtes som tekniske forskrifter.
49 I denne forbindelse bemærkes for det første, at ifølge fast retspraksis skal direktiv 83/189 fortolkes således, at en tilsidesættelse af underretningspligten i dets artikel 8 må anses for en væsentlig proceduremangel, der kan medføre, at de pågældende tekniske forskrifter ikke kan bringes i anvendelse, således at de følgelig ikke kan gøres gældende over for borgerne (jf. bl.a. CIA Security International-dommen, præmis 48 og 54, og Lemmens-dommen, præmis 33).
50 For det andet bemærkes, at det følger af Domstolens faste praksis, at uanvendeligheden af en teknisk forskrift, som ikke er blevet meddelt i overensstemmelse med artikel 8 i direktiv 83/189, kan påberåbes i en sag mellem borgere vedrørende bl.a. kontraktmæssige forpligtelser (jf. bl.a. Unilever-dommen, præmis 49).
51 Det følger heraf, at i tilfælde, hvor den forelæggende ret fortolker artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377 således, at den indebærer en mærknings- eller etiketteringspligt og følgelig, at den udgør en teknisk forskrift i henhold til direktiv 83/189, tilkommer det denne at afslå at anvende nævnte bestemmelse i tvisten i hovedsagen.
52 Det bemærkes imidlertid, at spørgsmålet om, hvilke slutninger der i hovedsagen skal drages af den omstændighed, at artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377 ikke finder anvendelse, med hensyn til omfanget af den sanktion, der er fastsat i gældende national ret, såsom ugyldighed eller uanvendelighed af kontrakten mellem Sapod og Eco-Emballages, er reguleret ved national ret, navnlig for så vidt angår de bestemmelser og principper i kontraktretten, som begrænser eller tilpasser en sådan sanktion med henblik på at bringe dens omfang i overensstemmelse med særegenhederne ved den fastslåede fejl. De nævnte bestemmelser og principper må imidlertid ikke være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende krav på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og må ikke være udformet således, at de i praksis umuliggør udøvelsen af rettigheder, som hjemles i Fællesskabets retsorden (effektivitetsprincippet) (jf. bl.a. dom af 16.12.1976, sag 33/76, Rewe, Sml. s. 1989, præmis 5, og af 22.2.2001, forenede sager C-52/99 og C-53/99, Camarotto og Vignone, Sml. I, s. 1395, præmis 21).
53 Det andet spørgsmåls andet led skal, for så vidt som det vedrører direktiv 83/189, derfor besvares med, at en borger kan påberåbe sig den manglende underretning i overensstemmelse med nævnte direktivs artikel 8 af en national bestemmelse som artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377 i det tilfælde, hvor den pågældende bestemmelse skal fortolkes således, at den indebærer en mærknings- eller etiketteringspligt. Det tilkommer i så fald den nationale ret at afslå at anvende denne bestemmelse, idet det præciseres, at spørgsmålet om, hvilke slutninger der skal drages af den omstændighed, at den nævnte nationale bestemmelse ikke finder anvendelse, med hensyn til omfanget af den sanktion, der er fastsat i gældende national ret, såsom ugyldighed eller uanvendelighed af en kontrakt, er reguleret ved national ret. Denne konklusion er imidlertid undergivet den betingelse, at de gældende nationale bestemmelser ikke må være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende krav på grundlag af national ret, og ikke må være udformet således, at de i praksis umuliggør udøvelsen af rettigheder, som hjemles i Fællesskabets retsorden.
Direktiv 75/442
Forpligtelsen til at underrette Kommissionen om de påtænkte foranstaltninger
54 Den forelæggende ret har for det første spurgt, om den pågældende medlemsstat, i det tilfælde, hvor direktiv 83/189 ikke finder anvendelse på de i hovedsagen omhandlede nationale bestemmelser, skal underrette Kommissionen om vedtagelsen af disse bestemmelser i medfør af artikel 3, stk. 2, i direktiv 75/442.
55 Sapod og Kommissionen har gjort gældende, at de franske myndigheder var forpligtet til at underrette Kommissionen om udkast til sådanne nationale bestemmelser.
56 Det må i denne forbindelse fastslås, at det klart fremgår af såvel karakteren af bestemmelserne som af præamblen til dekret nr. 92-377, at de franske myndigheder skulle underrette Kommissionen om udkast til de omhandlede nationale bestemmelser i det tilfælde, hvor direktiv 83/189 ikke finder anvendelse.
57 Heraf følger, at det andet spørgsmåls første led, for så vidt som det vedrører direktiv 75/442, skal besvares med, at i det tilfælde, hvor direktiv 83/189 ikke finder anvendelse på bestemmelserne i dekret nr. 92-377, skulle den pågældende medlemsstat underrette Kommissionen om udkast til sådanne nationale bestemmelser i medfør af artikel 3, stk. 2, i direktiv 75/442.
Anvendeligheden af foranstaltninger, der er vedtaget uden underretning af Kommissionen
58 Den forelæggende ret har for det andet spurgt, om en borger, i det tilfælde, hvor en medlemsstats manglende underretning af Kommissionen om, at den påtænker at vedtage nationale bestemmelser som de i hovedsagen omhandlede, udgør en tilsidesættelse af artikel 3, stk. 2, i direktiv 75/442, kan påberåbe sig den manglende underretning til støtte for et anbringende om, at disse bestemmelser ikke kan finde anvendelse.
59 Ifølge Sapod, Eco-Emballages, den nederlandske regering og Kommissionen skal dette spørgsmål besvares benægtende i medfør af Domstolens praksis, bl.a. dom af 13. juli 1989 (sag 380/87, Enichem Base m.fl., Sml. s. 2491).
60 Det skal i denne forbindelse fastslås, at Domstolen, bl.a. i præmis 20 til 23 i dommen i sagen Enichem Base m.fl., har udtalt, at det hverken på grundlag af ordlyden af eller formålet med artikel 3, stk. 2, i direktiv 75/442, i sin oprindelige affattelse, kan antages, at medlemsstaternes undladelse af at opfylde forpligtelsen i denne bestemmelse til forudgående underretning i sig selv kan medføre, at nationale regler, der er vedtaget således, bliver retsstridige, for så vidt som den nævnte bestemmelse alene pålægger medlemsstaterne en forpligtelse til at underrette Kommissionen om de i bestemmelsen omhandlede udkast til bestemmelser, uden at fastsætte nogen procedure for en undersøgelse af udkastene på fællesskabsplan og heller ikke gør disse reglers gyldighed betinget af Kommissionens udtrykkelige eller stiltiende accept (jf. også CIA Security International-dommen, præmis 49).
61 Henset hertil fastslog Domstolen i præmis 24 i dommen i sagen Enichem Base m.fl., at artikel 3, stk. 2, i direktiv 75/442, i sin oprindelige affattelse, skal fortolkes således, at der ikke ved denne bestemmelse tillægges privatpersoner en ret, der kan gøres gældende ved de nationale domstole til støtte for en påstand om annullation eller ugyldighed af nationale regler, der henhører under nævnte direktivbestemmelses anvendelsesområde, med den begrundelse, at disse regler er blevet vedtaget, uden at Kommissionen forinden er blevet underrettet herom.
62 Selv om artikel 3, stk. 2, i direktiv 75/442 efter afsigelsen af dommen i sagen Enichem Base m.fl. er blevet ændret ved direktiv 91/156, og det nu følger af denne bestemmelses ordlyd, at Kommissionen, efter at den har modtaget underretning om de foranstaltninger, som medlemsstaten påtænker at vedtage, underretter de øvrige medlemsstater og det udvalg, som er nævnt i artikel 18 i direktiv 75/442, herom, skal det fastslås, at den nævnte ændring ikke på nogen måde berører kernen i det ræsonnement, der er fulgt i denne dom, hvortil der henvises i denne doms præmis 60, og derfor heller ikke de konklusioner, som Domstolen nåede til i dommen i sagen Enichem Base m.fl., som er gengivet i de foregående præmisser i denne dom.
63 Heraf følger, at det andet spørgsmåls andet led, for så vidt som det vedrører direktiv 75/442, skal besvares med, at dette direktivs artikel 3, stk. 2, skal fortolkes således, at den ikke tillægger borgerne en ret, som de kan gøre gældende ved de nationale domstole til støtte for en påstand om annullation eller uanvendelighed af nationale regler, der henhører under denne bestemmelses anvendelsesområde, med den begrundelse, at disse regler er blevet vedtaget, uden at Kommissionen forinden er blevet underrettet herom.
Det tredje spørgsmål
64 Med sit tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om traktatens artikel 30 er til hinder for nationale bestemmelser som artikel 4, stk. 2, og artikel 6, stk. 4, i dekret nr. 92-377, for så vidt som disse bestemmelser, der finder anvendelse uden forskel, ikke står i et passende forhold til det tvingende hensyn til miljøbeskyttelse.
65 Ifølge Sapod skal artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377 betragtes som en hindring, der er forbudt ved traktatens artikel 30. Sapod har i denne forbindelse hovedsagelig gjort gældende, at Eco-Emballages har et absolut monopol på området for bortskaffelse af plastikemballage, således at en udenlandsk producent, som vil sælge sine produkter, der markedsføres i emballage, i Frankrig, er tvunget til at fremstille eller købe emballage af en type, som Eco-Emballages har godkendt, og som er påført dette selskabs kendemærke, nemlig logoet Point vert, hvilket medfører væsentlige tillægsudgifter for den pågældende og vanskeliggør importen af disse produkter til Frankrig, og endelig at denne ordning hverken er fleksibel eller effektiv.
66 Med støtte i bl.a. dom af 20. februar 1979, Rewe-Zentral, den såkaldte »Cassis de Dijon«-sag (sag 120/78, Sml. s. 649), af 20. september 1988, Kommissionen mod Danmark (sag 302/86, Sml. s. 4607), og af 14. juli 1998, Aher-Waggon (sag C-389/96, Sml. I, s. 4473), har Eco-Emballages, den tyske regering og den nederlandske regering gjort gældende, at selv om de omhandlede nationale bestemmelser henhører under traktatens artikel 30, er de begrundet i tvingende hensyn til miljøbeskyttelse.
67 Den franske regering og Kommissionen er af den opfattelse, at de i hovedsagen omhandlede nationale bestemmelser ikke henhører under traktatens artikel 30.
68 I denne forbindelse bemærkes indledningsvis, at henset til besvarelsen af det første og andet spørgsmål, er det ufornødent at besvare det tredje spørgsmål for så vidt som det vedrører artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377 i det tilfælde, hvor den forelæggende ret fortolker den pågældende bestemmelse således, at den indebærer en mærknings- eller etiketteringspligt. I det tilfælde kan den nævnte bestemmelse nemlig ikke gøres gældende over for borgerne, således som det blev fastslået i denne doms præmis 49 til 51.
69 Dernæst tilkommer det i overensstemmelse med Domstolens faste praksis inden for rammerne af det samarbejde, der i henhold til artikel 234 EF er indført mellem Domstolen og de nationale retsinstanser, udelukkende den nationale retsinstans, for hvilken en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Domstolen har endvidere udtalt, at den i særlige tilfælde med henblik på at efterprøve sin egen kompetence er beføjet til at undersøge de omstændigheder, hvorunder den nationale domstol har forelagt sagen. Domstolen kan kun afslå at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national retsinstans, når det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af fællesskabsretten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål (jf. bl.a. dom af 13.7.2000, sag C-36/99, Idéal tourisme, Sml. I, s. 6049, præmis 20, af 13.3.2001, sag C-379/98, PreussenElektra, Sml. I, s. 2099, præmis 39, af 17.5.2001, sag C-340/99, TNT Traco, Sml. I, s. 4109, præmis 31, og af 6.12.2001, sag C-472/99, Clean Car Autoservice, Sml. I, s. 9687, præmis 14).
70 Som det allerede er anført i denne doms præmis 36, er der ingen af de oplysninger, der er forelagt Domstolen, som støtter den opfattelse, at artikel 6, stk. 4, i dekret nr. 92-377 indebærer en forpligtelse for producenter af produkter, der markedsføres i emballage, og som er bestemt til forbrug i husholdninger, eller for importører af sådanne produkter hidrørende fra andre medlemsstater, til at anvende emballage, der opfylder bestemte tekniske forskrifter. For så vidt som det tredje spørgsmål vedrører en sådan forpligtelses forenelighed med traktatens artikel 30, må det fastslås, at Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af dette spørgsmål, for så vidt som det vedrører artikel 6, stk. 4, i dekret nr. 92-377.
71 Det tredje spørgsmål skal derfor udelukkende besvares, for så vidt som det vedrører problemet om, hvorvidt traktatens artikel 30 er til hinder for en national bestemmelse som artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377, og kun i det tilfælde, hvor denne bestemmelse skal fortolkes således, at den ikke indebærer en mærknings- eller etiketteringspligt, men begrænser sig til at pålægge en generel forpligtelse til at identificere den emballage, som skal aftages af en godkendt virksomhed med henblik på bortskaffelse.
72 Det bemærkes herved, at såfremt en sådan fortolkning af nævnte nationale bestemmelse skal lægges til grund, henviser forpligtelsen, som pålægges ved denne bestemmelse, ikke som sådan til produktet eller til dets emballage og udgør derfor ikke i sig selv en regel om, hvilke betingelser sådanne varer skal opfylde, såsom f.eks. betingelser om mærkning eller indpakning (jf. bl.a. dom af 5.4.2001, sag C-123/00, English Shop Wholesale, Sml. I, s. 2795, præmis 18).
73 I et sådant tilfælde kan den generelle forpligtelse til at identificere emballagen i henhold til den nationale bestemmelse derimod betragtes som en nærmere bestemmelse om salg. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, hvorvidt de betingelser, som er fastlagt herom i Domstolens praksis, er opfyldt for at kunne udelukke en sådan forpligtelse fra anvendelsesområdet for traktatens artikel 30, nemlig at den omhandlede bestemmelse finder anvendelse på alle de berørte erhvervsdrivende, der udøver virksomhed i indlandet, og at den, såvel retligt som faktisk, påvirker afsætningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater på samme måde (jf. bl.a. dom af 24.11.1993, forenede sager C-267/91 og C-268/91, Keck og Mithouard, Sml. I, s. 6097, præmis 16, og af 13.1.2000, sag C-254/98, TK-Heimdienst, Sml. I, s. 151, præmis 23).
74 Endelig skal det fastslås, at selv om indholdet af den generelle forpligtelse til at identificere emballage, som er fastsat i artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377, konkret har udmøntet sig i en forpligtelse for Sapod til at påføre logoet Point vert, er dette en forpligtelse, som udspringer af en privatretlig kontrakt indgået mellem hovedsagens parter. En sådan kontraktmæssig bestemmelse kan ikke betragtes som en hindring i henhold til traktatens artikel 30, idet bestemmelsen ikke er fastsat af en medlemsstat, men aftalt mellem borgere (jf. i denne retning bl.a. dom af 11.7.1974, sag 8/74, Dassonville, Sml. s. 837, præmis 5, og Colim-dommen, præmis 36).
75 Under hensyn til det ovenfor anførte skal det tredje spørgsmål besvares med, at en national bestemmelse som artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377 i det tilfælde, hvor den forelæggende ret fortolker den således, at den ikke indebærer en mærknings- eller etiketteringspligt, men begrænser sig til at pålægge en generel forpligtelse til at identificere den emballage, som skal aftages af en godkendt virksomhed med henblik på bortskaffelse, kan betragtes som en nærmere bestemmelse om salg. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, hvorvidt de betingelser, som er fastlagt herom i Domstolens praksis, er opfyldt for at kunne udelukke en sådan forpligtelse fra anvendelsesområdet for traktatens artikel 30, nemlig at den omhandlede bestemmelse finder anvendelse på alle de berørte erhvervsdrivende, der udøver virksomhed i indlandet, og at den, såvel retligt som faktisk, påvirker afsætningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater på samme måde.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
76 De udgifter, der er afholdt af den franske regering, den tyske regering, den nederlandske regering og Kommissionen, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
vedrørende de spørgsmål, der er forelagt af Cour de cassation ved dom af 18. april 2000, for ret:
1) En national bestemmelse som artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377 af 1. april 1992, hvorved emballageaffald henføres under lov nr. 75-633 af 15. juli 1975, med senere ændringer, om bortskaffelse af affald og genindvinding af materialer, kan kun udgøre en teknisk forskrift i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i Rådets direktiv 83/189/EØF af 28. marts 1983 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter, som ændret ved Rådets direktiv 88/182/EØF af 22. marts 1988, i det tilfælde, hvor den nationale ret beslutter, at den skal fortolkes således, at den indebærer en mærknings- eller etiketteringspligt.
2) Artikel 10 i direktiv 83/189, som ændret ved direktiv 88/182, skal fortolkes således, at såfremt en national bestemmelse som artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377 skal forstås således, at den indebærer en mærknings- eller etiketteringspligt, er den pågældende bestemmelse ikke fritaget fra underretningspligten i henhold til artikel 8 i direktiv 83/189.
3) En borger kan påberåbe sig den manglende underretning i overensstemmelse med artikel 8 i direktiv 83/189 af en national bestemmelse som artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377 i det tilfælde, hvor den pågældende bestemmelse skal fortolkes således, at den indebærer en mærknings- eller etiketteringspligt. Det tilkommer i så fald den nationale ret at afslå at anvende denne bestemmelse, idet det præciseres, at spørgsmålet om, hvilke slutninger der skal drages af den omstændighed, at nævnte nationale bestemmelse ikke finder anvendelse, med hensyn til omfanget af den sanktion, der er fastsat i gældende national ret, såsom ugyldighed eller uanvendelighed af en kontrakt, er reguleret ved national ret. Denne konklusion er imidlertid undergivet den betingelse, at de gældende nationale bestemmelser ikke må være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende krav på grundlag af national ret, og ikke må være udformet således, at de i praksis umuliggør udøvelsen af rettigheder, som hjemles i Fællesskabets retsorden.
4) I det tilfælde, hvor direktiv 83/189 ikke finder anvendelse på bestemmelserne i dekret nr. 92-377, skulle den pågældende medlemsstat underrette Kommissionen om udkast til sådanne nationale bestemmelser i medfør af artikel 3, stk. 2, i Rådets direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975 om affald, som ændret ved Rådets direktiv 91/156/EØF af 18. marts 1991.
5) Artikel 3, stk. 2, i direktiv 75/442 skal fortolkes således, at den ikke tillægger borgerne en ret, som de kan gøre gældende ved de nationale domstole til støtte for en påstand om annullation eller uanvendelighed af nationale regler, der henhører under denne bestemmelses anvendelsesområde, med den begrundelse, at disse regler er blevet vedtaget, uden at Kommissionen forinden er blevet underrettet herom.
6) En national bestemmelse som artikel 4, stk. 2, i dekret nr. 92-377 kan i det tilfælde, hvor den forelæggende ret fortolker den således, at den ikke indebærer en mærknings- eller etiketteringspligt, men begrænser sig til at pålægge en generel forpligtelse til at identificere den emballage, som skal aftages af en godkendt virksomhed med henblik på bortskaffelse, betragtes som en nærmere bestemmelse om salg. Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, hvorvidt de betingelser, som er fastlagt herom i Domstolens praksis, er opfyldt for at kunne udelukke en sådan forpligtelse fra anvendelsesområdet for EF-traktatens artikel 30 (efter ændring nu artikel 28 EF), nemlig at den omhandlede bestemmelse finder anvendelse på alle de berørte erhvervsdrivende, der udøver virksomhed i indlandet, og at den, såvel retligt som faktisk, påvirker afsætningen af indenlandsk fremstillede varer og varer fra andre medlemsstater på samme måde.