61998CC0076_DA
Afgørelse om sagsomkostninger
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
76 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, og artikel 118, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da appellanterne har tabt sagen, bør de dømmes til at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med institutionernes påstand herom.
Forslag til afgørelse
77 På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg:
1) Appellen forkastes.
2) Appellanterne pålægges at betale sagens omkostninger.
(1) - T-159/94 og T-160/94, Sml. II, s. 2461 (herefter »den appellerede dom«).
(2) - EFT L 134, s. 1 (herefter »den anfægtede forordning«).
(3) - EFT L 209, s. 1 (herefter »grundforordningen«).
(4) - I det følgende vil jeg anvende udtrykket »den faktiske pris« som betegnelse for »den sammenlignelige pris, der faktisk er betalt eller skal betales i normal handel for samme vare til forbrug i eksport- eller oprindelseslandet«, jf. grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra a).
(5) - EFT C 52, s. 12.
(6) - Kommissionens forordning (EØF) nr. 3421/90 om indførelse af en midlertidig antidumpingtold på importen af aspartam med oprindelse i Japan og Amerikas Forenede Stater (EFT L 330, s. 16, herefter den »foreløbige forordning«). I det følgende vil jeg også anvende udtrykket »foreløbig forordning« for generelt at betegne enhver forordning, hvorved Kommissionen indfører en foreløbig antidumpingtold. Jeg vil desuden anvende udtrykket »endelig forordning« for at betegne enhver forordning, hvorved Rådet indfører en endelig antidumpingtold og bestemmer, at den foreløbige antidumpingtold skal opkræves endeligt.
(7) - Den endelige antidumpingtold blev fastsat til 27,21 ECU/kg for importen af aspartam med oprindelse i Japan og 25,15 ECU/kg for importen af aspartam med oprindelse i USA.
(8) - Den anfægtede forordning blev ophævet ved Rådets forordning (EØF) nr. 1936/95 af 3.8.1995 (EFT L 186, s. 8).
(9) - De indleverede stævningen til Domstolen, som henviste sagerne til Retten ved kendelse af 18.4.1994, jf. Rådets afgørelse 93/350/Euratom, EKSF, EØF af 8.6.1993 om ændring af afgørelse 88/591/EKSF, EØF, Euratom om oprettelse af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (EFT L 144, s. 21), som ændret ved Rådets afgørelse 94/149/EKSF, EF af 7.3.1994 (EFT L 66, s. 29).
(10) - Kun de anførte anbringender er relevante for den foreliggende appelsag.
(11) - Præmis 120 i den appellerede dom.
(12) - Præmis 121 i den appellerede dom.
(13) - Præmis 123 i den appellerede dom.
(14) - Præmis 133 i den appellerede dom.
(15) - Præmis 169-175 i den appellerede dom.
(16) - Præmis 57-79 i den appellerede dom.
(17) - Præmis 89-118 i den appellerede dom.
(18) - Dog bortset fra faktorer, der er et resultat af retsstridige handelshindringer på eksportørens hjemmemarked, eller faktorer, der udtrykkeligt skal tages i betragtning i henhold til andre bestemmelser i grundforordningen, så som artikel 2, stk. 9 og 10.
(19) - Jf. punkt 33, 34 og 35 i appelskriftet.
(20) - Aftalen blev ratificeret på Fællesskabets vegne ved Rådets afgørelse 80/271/EØF af 10.12.1979 om indgåelse af de multilaterale aftaler, der er resultatet af handelsforhandlingerne 1973-79 (EFT L 71, s. 1).
(21) - Præmis 121 i den appellerede dom.
(22) - Præmis 127 i den appellerede dom.
(23) - Præmis 127 i den appellerede dom (min fremhævelse).
(24) - Dom af 13.2.1992, sag C-105/90, Goldstar mod Rådet, Sml. I, s. 677, præmis 12 (min fremhævelse). Se også Rettens dom af 17.7.1998, sag T-118/96, Thai Bicycle mod Rådet, Sml. II, s. 2991, præmis 46.
(25) - Dommen i sagen Goldstar mod Rådet, præmis 13. Se også dommen i sagen Thai Bicycle mod Rådet, præmis 47 og 48.
(26) - Dommen i sagen Thai Bicycle mod Rådet, præmis 49. Se også dommen i sagen Goldstar mod Rådet, præmis 15.
(27) - Spørgsmålet om »prisernes sammenlignelighed« skal bedømmes på baggrund af grundforordningens artikel 2, stk. 9 og 10, som har følgende ordlyd: »Den normale værdi [...] og eksportprisen [...] skal sammenlignes på tidspunkter, der ligger så tæt op ad hinanden som muligt. For at sikre en rimelig sammenligning tages der i hvert enkelt tilfælde alt efter omstændighederne i form af justeringer behørigt hensyn til forskelle, der påvirker prisernes sammenlignelighed [...]« [artikel 2, stk. 9, litra a), min fremhævelse]. Se i den forbindelse dom af 5.10.1998, forenede sager 294/86 og 77/87, Technointorg mod Kommissionen og Rådet, Sml. s. 6077, præmis 34.
»Den sammenlignelige pris«, som omhandlet i grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra a), er i øvrigt den normale værdi, der er fastsat på grundlag af det første salg til en uafhængig køber (se dom af 5.10.1988, forenede sager 277/85 og 300/85, Canon m.fl. mod Rådet, Sml. s. 5731, præmis 19, samt domme af 10.3.1992, sag C-171/87, Canon mod Rådet, Sml. I, s. 1237, præmis 12, og sag C-174/87, Ricoh mod Rådet, Sml. I, s. 1335, præmis 18).
(28) - Jf. bl.a. dom af 1.12.1965, sag 16/65, Schwarze, Sml. 1965-1968, s. 131, org. ref.: Rec. s. 1081, og dom af 6.5.1971, sag 1/71, Cadillon, Sml. s. 75, org. ref.: Rec. s. 351, præmis 4.
(29) - Jf. navnlig punkt 7-12 i svarskriftet.
(30) - Jf. E. Vermulst og P. Waer: EC Anti-dumping Law and Practice, Sweet & Maxwell, London, 1996, s. 179.
(31) - For en mere udførlig redegørelse kan bl.a. henvises til J. Robinson: The Economics of imperfect Competition, MacMillan & Co. Ltd., London, 1961, s. 179 ff. (navnlig s. 184 og 185).
(32) - Jf. f.eks. I. Van Bael og J-F. Bellis: Anti-dumping and other Trade Protection Laws of the EC, CCH Europe, Bicester, 1996, Tredje udgave, s. 71, samt W. Müller, N. Kahn og H-A. Neumann: EC Anti-Dumping Law - A Commentary on Regulation 384/96, John Wiley & Sons, Chichester, 1998, s. 69.
(33) - Jf. navnlig Kommissionens beslutning 83/360/EØF af 18.7.1983 om afslutning af antidumpingprocedurerne vedrørende importen af visse pærer nedlagt i sukkerlage med oprindelse i Australien, Den kinesiske Folkerepublik og Den sydafrikanske Republik (EFT L 196, s. 22, navnlig ottende betragtning).
(34) - Kommissionens forordning (EØF) nr. 2800/86 af 9.9.1986 om indførelse af en midlertidig antidumpingtold på importen af visse frysere med oprindelse i Sovjetunionen, om godtagelse af tilsagn afgivet i forbindelse med antidumpingundersøgelsen vedrørende importen af visse frysebokse og -skabe med oprindelse i Jugoslavien og Den tyske demokratiske Republik, og om afslutning af denne undersøgelse, samt om afslutning af proceduren vedrørende importen af visse frysebokse og -skabe (EFT L 259, s. 14).
(35) - Syvende betragtning (min fremhævelse). Jf. også ottende betragtning til afgørelse 83/360.
(36) - E. Vermulst og P. Waer: s. 179.
(37) - Ifølge retspraksis anses denne betingelse for opfyldt, når den pågældende producents afsætning på hjemmemarkedet overstiger 5% af eksportsalget til Fællesskabet (jf. dommen i sagen Goldstar mod Rådet, præmis 16, og i sagen Thai Bicycle mod Rådet, præmis 50). »5%'s-kriteriet« kan fraviges, når der foreligger ganske usædvanlige omstændigheder (jf. dommen i sagen Goldstar mod Rådet, præmis 17-25).
(38) - Jf. vedrørende dette punkt generaladvokat Van Gerven's forslag til afgørelse i sagen Goldstar mod Rådet, punkt 12.
(39) - Kendelse af 26.4.1993, sag C-244/92 P, Kupka-Floridi mod Det Økonomiske og Sociale Udvalg, Sml. I, s. 2041, præmis 9. Jf. også kendelse af 26.9.1994, sag C-26/94 P, X mod Kommissionen, Sml. I, s. 4379, præmis 12, af 17.9.1996, sag C-19/95 P, San Marco mod Kommissionen, Sml. I, s. 4435, præmis 37, dom af 24.10.1996, sag C-73/95 P, Viho mod Kommissionen, Sml. I, s. 5457, præmis 25, af 7.5.1998, sag C-401/96 P, Somaco mod Kommissionen, Sml. I, s. 2587, præmis 49, af 28.5.1998, sag C-8/95 P, New Holland Ford mod Kommissionen, Sml. I, s. 3175, præmis 23, af 17.12.1998, sag C-185/95 P, Baustahlgewebe mod Kommissionen, Sml. I, s. 8417, præmis 113, og kendelse af 20.1.2000, sag C-171/99 P, Clauni m.fl. mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 15.
(40) - Sag C-352/98 P, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 35.
(41) - Domstolen har på den måde nuanceret sin tidligere praksis. Jf. i den forbindelse den formulering, der blev anvendt i bl.a. kendelse af 17.10.1995, sag C-62/94 P, Turner mod Kommissionen, Sml. I, s. 3177, præmis 17, af 24.4.1996, sag C-87/95 P, CNPAAP mod Rådet, Sml. I, s. 2003, præmis 30, af 11.7.1996, sag C-148/96 P (R), Goldstein mod Kommissionen, Sml. I, s. 3883, præmis 24, af 12.12.1996, sag C-49/96 P, Progoulis mod Kommissionen, Sml. I, s. 6803, præmis 25, og af 27.1.2000, sag C-341/98 P, Proderec mod Kommissionen, ikke trykt i Samlingen, præmis 31.
(42) - Præmis 123 i den appellerede dom.
(43) - Punkt 113 i appelskrifterne.
(44) - Appellanterne har ligeledes gjort gældende, at den appellerede dom ikke er tilstrækkeligt begrundet på dette punkt (jf. punkt 119 i Ajinomoto's appelskrift og punkt 114 i NutraSweet's appelskrift). Alligevel er de ikke fremkommet med noget argument til støtte for denne påstand.
(45) - De øvrige argumenter, de har fremført, tilsigter udelukkende at påvise, at Kommissionen før vedtagelsen af den foreløbige forordning i medfør af kontradiktionsprincippet skal underrette de berørte parter om de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på baggrund af hvilke, den påtænker at indføre en foreløbig antidumpingtold. Appellanterne har imidlertid selv udtalt: »At der er en grundlæggende ret til at blive hørt, før den midlertidige antidumpingtold fastsættes, er uomtvistet [i den foreliggende sag], for [...] Retten har fundet det ufornødent at udtale sig om dette spørgsmål«, (punkt 12 i svarskriftet). Disse argumenter er således irrelevante.
(46) - Forenede sager C-305/86 og C-160/87, Sml. I, s. 2945, herefter »Neotype-dommen«.
(47) - Jf. retsmøderapporten i Neotype-sagen [punkt III. 2, litra a), i)].
(48) - Præmis 68, 69 og 70 i Neotype-sagen (min fremhævelse).
(49) - Appellanterne har gjort gældende, at de »mangler«, som Neotype fremhævede, vedrørte »ubetydelige aspekter« ved undersøgelsesproceduren og »ikke kan sidestilles med en tilsidesættelse af et grundlæggende fællesskabsretligt princip, så som manglede iagttagelse af forpligtelsen til at give oplysninger om vedtagelsen af særdeles indgribende antidumpingforanstaltninger« (punkt 103 i Ajinomoto's replik og punkt 101 i NutraSweet's replik). Appellanterne har imidlertid ikke forklaret, hvorfor Domstolen bør sondre mellem uregelmæssigheder, der angår »ubetydelige aspekter« vedrørende undersøgelsesproceduren, og uregelmæssigheder, der angår »grundlæggende aspekter«. Appellanterne har i øvrigt heller ikke forklaret, hvad der skal forstås ved »ubetydelige aspekter« og »grundlæggende principper«. De øvrige argumenter, som appellanterne har fremført (i punkt 104 ff. i Ajinomoto's replik samt punkt 102 ff. i NutraSweet's replik), har reelt til formål at påvise, at Kommissionen er forpligtet til før vedtagelsen af den foreløbige forordning at underrette de berørte parter om de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på baggrund af hvilke den påtænker at indføre en midlertidig told. Af de grunde, der er redegjort for i fodnote 46 til dette forslag til afgørelse, er disse argumenter uden relevans.
(50) - Jf. præmis 89-118 i den appellerede dom.
(51) - Jf. punkt 118 i Ajinomoto's appelskrift.
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Den foreliggende appel er iværksat til prøvelse af dom afsagt den 18. december 1997 af Retten i Første Instans i de forenede sager Ajinomoto og NutraSweet mod Rådet .
Selskaberne Ajinomoto Co. Inc. (herefter »Ajinomoto«) og NutraSweet Co. (herefter »NutraSweet«) har nedlagt påstand om ophævelse af den appellerede dom, idet de ikke fik medhold i den sag, som de havde anlagt med påstand om annullation af Rådets forordning (EØF) nr. 1391/91 af 27. maj 1991 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af aspartam med oprindelse i Japan og Amerikas Forenede Stater .
De relevante retsregler
2. De retsregler, der finder anvendelse i den foreliggende sag, er Rådets forordning (EØF) nr. 2423/88 af 11. juli 1988 om beskyttelse mod dumpingimport eller subsidieret import fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab .
3. I forordningens artikel 2, stk. 1, er det fastsat: »En antidumpingtold kan opkræves for enhver dumpingvare, når en sådan vare ved overgang til fri omsætning i Fællesskabet forvolder skade.«
4. Forordningens artikel 2, stk. 2, har følgende ordlyd: »En indført vare betragtes som en dumpingvare, når dens eksportpris til Fællesskabet er lavere end den normale værdi af samme vare.«
5. I grundforordningens artikel 2, stk. 3, defineres den samme vares »normale værdi« på følgende måde:
»For så vidt angår denne forordning forstås ved den normale værdi:
a) den sammenlignelige pris, der faktisk er betalt eller skal betales i normal handel for samme vare til forbrug i eksport- eller oprindelseslandet [...]
b) såfremt samme vare ikke sælges i normal handel på eksportlandets eller oprindelseslandets hjemmemarked, eller såfremt et sådant salg ikke muliggør en passende sammenligning:
i) den sammenlignelige pris for samme vare, når denne udføres til et tredjeland [...]
eller
ii) den beregnede værdi, fastsat ved sammenlægning af produktionsomkostningerne og en rimelig fortjenstmargen [...]« .
6. Grundforordningens artikel 2, stk. 6, er affattet således:
»Indføres en vare ikke direkte fra oprindelseslandet, men udføres til Fællesskabet fra et andet land, er den normale værdi den sammenlignelige pris, der faktisk er betalt, eller som skal betales for samme vare på enten eksportlandets eller oprindelseslandets hjemmemarked. Sidstnævnte kunne for eksempel være et egnet grundlag, såfremt varen blot forsendes i transit gennem eksportlandet, eller hvis sådanne varer ikke produceres i eksportlandet, eller når der ikke findes nogen sammenlignelig pris for disse varer i eksportlandet.«
II - De faktiske omstændigheder i sagen og retsforhandlingerne for Retten
De faktiske omstændigheder, der ligger til grund for sagen
7. Det produkt, som den anfægtede forordning omhandler, er aspartam. Det drejer sig om et sukkersurrogat, der hovedsagelig anvendes i levnedsmidler.
8. Aspartam blev udviklet i 1965 af en forsker i det amerikanske selskab G.D. Searle & Co., nu NutraSweet. NutraSweet opnåede herefter patent på aspartam i USA og i flere medlemsstater. Selskabet havde patentbeskyttelse i Tyskland indtil 1986, i Det Forenede Kongerige indtil 1987, i andre lande i Fællesskabet indtil 1988 og i USA indtil 1992.
9. I undersøgelsesperioden, dvs. 1. januar 1989 - 31. december 1989, var NutraSweet den eneste producent af aspartam i USA. Ajinomoto var den eneste producent af aspartam i Japan. Bortset fra enkelte direkte salg til uafhængige kunder i Fællesskabet og USA med henblik på eksport til Fællesskabet blev aspartam forhandlet i Fællesskabet gennem et fælles datterselskab af NutraSweet og Ajinomoto, nemlig det schweiziske selskab NutraSweet AG.
10. På baggrund af en klage indgivet af Holland Sweetener Company Vof, indledte Kommissionen den 3. marts 1990 en antidumpingprocedure vedrørende importen af aspartam med oprindelse i Japan og Amerikas Forenede Stater .
11. Den 26. november 1990 pålagde Kommissionen den omtvistede import en foreløbig antidumpingtold . NutraSweet og Ajinomoto (herefter »appellanterne«) fremkom med deres bemærkninger vedrørende den foreløbige forordning i skrivelser af 6. og 30. december 1990.
12. Den 22. marts 1991 underrettede Kommissionen appellanterne om de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på grundlag af hvilke den påtænkte at foreslå Rådet, at der indførtes en endelig antidumpingtold.
13. Den 27. maj 1991 vedtog Rådet den anfægtede forordning, hvorved appellanternes import blev pålagt en endelig antidumpingtold . Forordningens artikel 2 bestemte, at den foreløbige antidumpingtold skulle opkræves endeligt med en sats svarende til den endelige told, der var indført .
De anfægtede forordninger
14. Med henblik på at fastsætte dumpingmargenen på appellanternes aspartam sammenlignede Kommissionen og Rådet (herefter »institutionerne«) produktets normale værdi med dets eksportpris til Fællesskabet.
15. Den normale værdi for aspartam med oprindelse i USA blev i medfør af grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra a), fastsat på grundlag af de faktiske priser på det amerikanske marked.
16. Institutionerne anvendte også de faktiske priser på det amerikanske marked for så vidt angår japansk aspartam. Således konstaterede Rådet, at produktet ikke blev importeret direkte fra Japan til Fællesskabet, men blev solgt til NutraSweet med henblik på at blive reeksporteret til Fællesskabet. I henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 6, fastsatte Rådet derfor den normale værdi af japansk aspartam på baggrund af den pris, der faktisk blev betalt, eller som skulle betales på eksportlandets hjemmemarked, dvs. USA.
17. Endelig beregnede institutionerne i medfør af grundforordningens artikel 13, stk. 3, ikke antidumpingtolden på baggrund af dumpingmargenen, men på baggrund af det niveau, der fandtes at være nødvendigt for at opveje den skade, som erhvervsgrenen i Fællesskabet havde lidt.
Retsforhandlingerne i første instans
18. Appellanterne anlagde sag ved Retten den 6. september 1991 . De påstod den anfægtede forordning annulleret i sin helhed eller, subsidiært, i det omfang forordningen fandt anvendelse på dem.
19. Til støtte for søgsmålet påberåbte appellanterne sig en række anbringender, heraf følgende fire : 1) tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 3, 2) tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 3 og 6, og 3) tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter samt grundforordningens artikel 7, stk. 4, litra b), og grundforordningens artikel 8, stk. 4.
III - Den appellerede dom
20. Med det første anbringende gjorde appellanterne gældende, at Rådet anlagde en åbenbar fejlvurdering og tilsidesatte grundforordningens artikel 2, stk. 3, ved at fastsætte den normale værdi af amerikansk aspartam på grundlag af den faktiske pris i USA .
Appellanterne anførte i den forbindelse, at produktionen og markedsføringen af aspartam i undersøgelsesperioden var beskyttet af et patent i USA (indtil 1992), hvorimod det patent, der gjaldt på medlemsstaternes område, var udløbet (i 1988).
Under disse omstændigheder fandt appellanterne, at priserne på markedet i USA ikke tillod en passende sammenligning som forudsat i grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra a) og b), og at priserne ikke var udtryk for normal handel. I modsætning til, hvad der var tilfældet med markedet i Fællesskabet, som var præget af fri konkurrence, var det amerikanske marked præget af en monopolstilling, der skyldtes patentbeskyttelsen af aspartam. Da der var tale om et marked uden konkurrence, skulle institutionerne ifølge appellanterne have fastsat dumpingen på grundlag af en beregnet værdi, jf. grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii) .
Appellanterne hævdede ligeledes, at den anfægtede forordning ikke var tilstrækkeligt begrundet under henvisning til begrundelseskravet i EF-traktatens artikel 190 (nu artikel 253 EF) .
21. Retten forkastede det første anbringende med følgende begrundelse:
»126 Det bemærkes, at en indførelse af antidumpingtold i henhold til grundforordningen ikke er underlagt andre betingelser, end at der anvendes forskellige priser på henholdsvis hjemmemarkedet (her markedet i USA) og eksportmarkedet (her markedet i Fællesskabet), og at denne prisforskel forvolder skade.
127 Kriterierne vedrørende markedsstrukturen og graden af konkurrence er ikke i sig selv afgørende for at vælge en anvendelse af en beregnet værdi som den normale værdi frem for en anvendelse af de faktiske priser som grundlag for denne værdi, når de faktiske priser er et resultat af markedsvilkårene. Som Kommissionen anførte i sin forordning [nr. 3421/90] (sekstende betragtning, der bekræftes ved ottende betragtning til rådsforordningen [nr. 3191/91]), er en forskel i priselasticiteten mellem det amerikanske marked og EF-markedet [...] en forudsætning for forskelle i prisen, således at dumping aldrig kunne sanktioneres, såfremt der skulle tages hensyn hertil. Sagsøgerne har ikke godtgjort, at de priser, på grundlag af hvilke den normale værdi blev fastlagt, ikke var et resultat af markedsvilkårene eller ikke afspejlede den faktiske situation på markedet i USA, således at det savnede grundlag at anvende en normal værdi i form af en beregnet værdi frem for en normal værdi fastlagt på grundlag af de priser, der rent faktisk blev betalt på markedet i USA.«
Hvad angår klagepunktet om den utilstrækkelige begrundelse fastslog Retten, at det, der var anført desangående i de anfægtede forordninger, »var tilstrækkeligt til, at de berørte parter kunne få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, således at de kunne forsvare deres rettigheder, og til, at Retten kan udøve sin prøvelsesret« .
22. Med det andet anbringende gjorde Ajinomoto gældende, at institutionerne havde tilsidesat grundforordningens artikel 2, stk. 3 og 6, ved at have fastlagt den normale værdi af japansk aspartam på grundlag af de faktiske priser i USA.
Ajinomoto gjorde gældende, at institutionerne i medfør af grundforordningens artikel 2, stk. 6, skulle have fastlagt produktets normale værdi på grundlag af »en sammenlignelig pris«. Prisen på aspartam i USA var efter Ajinomoto's opfattelse ikke »sammenlignelig« med eksportprisen på grund af det patent, som NutraSweet havde på det amerikanske marked. Institutionerne skulle derfor have fastlagt den normale værdi af japansk aspartam på grundlag af prisen i oprindelseslandet, nemlig Japan .
23. På dette punkt bemærkede Retten:
»179 Fællesskabsinstitutionerne valgte at fastlægge den normale værdi på grundlag af den pris, der faktisk blev betalt eller skulle betales på eksportlandets hjemmemarked (markedet i USA).
180 [Ajinomoto] har herved blot anført, at denne pris ikke kunne lægges til grund, da den pågældende vare var omfattet af et patent, hvorved [Ajinomoto] ikke har godtgjort, at der var tale om en pris, som ikke var en sammenlignelig pris [jf. ovenfor i præmis 126-129].
181 I øvrigt var betingelserne for, at fællesskabsinstitutionerne kunne basere sig på priserne i oprindelseslandet (Japan), ikke opfyldt [...]
182 Det tiltrædes følgelig, at fællesskabsinstitutionerne fastlagde den normale værdi på grundlag af den pris, der blev betalt eller skulle betales på markedet i USA.«
24. Med det tredje og fjerde anbringende hævdede appellanterne, at institutionerne havde tilsidesat grundforordningens artikel 7, stk. 4, litra a) og b), samt kontradiktionsprincippet .
Ifølge appellanterne er institutionerne på den ene side forpligtet til at orientere de berørte parter om de påstande og bevisligheder, som klageren/klagerne har fremsat, og på den anden side om realiteten og relevansen af de påståede faktiske forhold, samt om de bevisligheder, der lægges til grund. En sådan forpligtelse påhviler institutionerne allerede, inden den foreløbige antidumpingtold indføres. Kommissionen undlod imidlertid i den foreliggende sag at underrette appellanterne om de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på baggrund af hvilke den påtænkte at indføre den foreløbige told.
25. I præmis 87 og 88 i den appellerede dom bemærkede Retten:
»87 Selv om man går ud fra det af sagsøgerne anførte, hvorefter en overholdelse af kontradiktionsprincippet forudsætter, at importørerne bliver underrettet om de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på grundlag af hvilke det påtænkes at indføre midlertidig told, kan en manglende iagttagelse af de pågældende rettigheder ikke i sig selv medføre, at forordningen om indførelse af endelig told er behæftet med mangler. En forordning om indførelse af endelig told er en selvstændig forordning i forhold til den pågældende forordning om indførelse af midlertidig told, også selv om den har sammenhæng med denne forordning i et sådant omfang, at den under visse omstændigheder træder i stedet for den [...] Spørgsmålet om gyldigheden af en forordning om indførelse af endelig told skal vurderes på grundlag af de regler, der er gældende på tidspunktet for dens udstedelse. For så vidt en mangel ved den procedure, der har ført til udstedelsen af den pågældende forordning om indførelse af midlertidig told, er blevet afhjulpet under den procedure, der har ført til udstedelsen af forordningen om indførelse af endelig told, medfører det forhold, at forordningen om indførelse af midlertidig told har været retsstridig, ikke, at det samme er tilfældet med forordningen om indførelse af endelig told. Det er kun, såfremt manglen ikke er blevet afhjulpet, eller forordningen om indførelse af endelig told henviser til forordningen om indførelse af midlertidig told, at det forhold, at sidstnævnte forordning har været retsstridig, medfører, at forordningen om indførelse af endelig told er retsstridig.
88 Det må herefter undersøges, hvorvidt de berørte parters ret til kontradiktion er blevet iagttaget under proceduren med henblik på udstedelsen af den anfægtede forordning om indførelse af endelig told og om endelig opkrævning af den midlertidige told.«
26. Efterfølgende fastslog Retten, at appellanternes ret til kontradiktion var blevet overholdt i forbindelse med den administrative procedure, der gik forud for vedtagelsen af den anfægtede forordning. På den baggrund fandt Retten ikke, at der var grundlag for at tiltræde dette anbringende og tog herefter ikke appellanternes annullationspåstand til følge.
IV - Appellen
27. I appelskriftet har appellanterne nedlagt påstand om, at den afsagte dom ophæves, og om, at Domstolen afgører sagens realitet. De ønsker således, at Domstolen annullerer den anfægtede forordning og pålægger Rådet at betale sagens omkostninger for begge instanser.
28. Institutionerne har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og om, at appellanterne tilpligtes at betale appelsagens omkostninger.
29. Til støtte for appellen har appellanterne fremsat tre fælles anbringender:
- tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 3
- tilsidesættelse af traktatens artikel 190
- tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter.
30. Ajinomoto har desuden fremsat et supplerende anbringende om tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 3 og 6.
31. Jeg vil gennemgå disse fire anbringender i den rækkefølge, de er fremsat.
Første anbringende: tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 3
Appellanternes argumenter
32. Appellanterne har gjort gældende, at Retten har tilsidesat grundforordningens artikel 2, stk. 3, ved at fastslå, at institutionerne med rette havde fastlagt den normale værdi af amerikansk aspartam på grundlag af de faktiske priser i USA.
33. Appellanterne har understreget, at der i grundforordningens artikel 2, stk. 3, er opstillet et krav om »sammenlignelighed« mellem de faktiske priser og eksportpriserne til Fællesskabet.
I kraft af denne bestemmelse kan den normale værdi efter appellanternes opfattelse kun fastlægges på grundlag af de faktiske priser, hvis disse priser i tilstrækkeligt omfang er »sammenlignelige« med eksportpriserne til Fællesskabet. I forbindelse med vurderingen af, om »priserne er sammenlignelige«, er institutionerne forpligtet til at tage alle de faktorer i betragtning, der har indflydelse på prisdannelsen på eksportørens hjemmemarked, navnlig markedets struktur samt tilstedeværelsen af eventuelle patentrettigheder.
Når afsætningen af produktet alene er patentbeskyttet på eksportørens hjemmemarked (bortset fra markedet i Fællesskabet), er de faktiske priser og eksportpriserne til Fællesskabet ikke længere tilstrækkeligt »sammenlignelige«, som omhandlet i artikel 2, stk. 3. I så fald kan institutionerne ikke støtte sig på de faktiske priser, men er forpligtede til at fastlægge produktets normale værdi på baggrund af en beregnet værdi, jf. grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii).
34. Efter appellanternes opfattelse er Rettens vurdering imidlertid udtryk for en urigtig fortolkning af grundforordningen.
I den appellerede dom fastslog Retten, at tilstedeværelsen af et patent, der beskytter produktets afsætning på eksportørens hjemmemarked, under ingen omstændigheder kunne få indvirkning på spørgsmålet om prisernes »sammenlignelighed«, som omhandlet i grundforordningens artikel 2, stk. 3.
Appellanterne har erkendt, at Retten ikke udtrykkeligt tog stilling til spørgsmålet om fortolkningen af udtrykkene »sammenlignelig pris« eller »passende sammenligning« i artikel 2, stk. 3. De er imidlertid af den opfattelse, at den eneste mulige slutning heraf er, at Retten udelukkede, at et patent kan indgå blandt de faktorer, der kan påvirke »prisernes sammenlignelighed«.
35. Til støtte for deres egen fortolkning af grundforordningens artikel 2, stk. 3, har appellanterne henvist til bestemmelsens ordlyd, navnlig udtrykket »sammenlignelig pris«, til grundforordningens struktur, til formålet med Fællesskabernes antidumpinglovgivning, til den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel og aftalen om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel, til amerikansk lovgivning samt til reglerne om intellektuel ejendomsret.
Stillingtagen
36. Til støtte for det første anbringende har appellanterne i det væsentlige fremført to argumenter. De hævder, at:
a) Retten har foretaget en urigtig retsanvendelse ved at fastslå, at tilstedeværelsen af et patent på eksportørens hjemmemarked aldrig kan påvirke »prisernes sammenlignelighed«, som omhandlet i grundforordningens artikel 2, stk. 3, og
b) det af grundforordningens artikel 2, stk. 3, fremgår, at såfremt de faktiske priser ikke i tilstrækkeligt omfang er »sammenlignelige« med eksportpriserne til Fællesskabet, skal den normale værdi fastlægges på grundlag af en beregnet værdi, jf. artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii).
37. Jeg mener imidlertid, at disse to argumenter hviler på en fejlagtig fortolkning af den appellerede dom og af grundforordningen.
38. For det første har Retten i modsætning til det af appellanterne anførte ikke udelukket enhver mulighed for, at tilstedeværelsen af et patent på hjemmemarkedet kan have en indflydelse på den metode, der skal anvendes ved fastsættelsen af den normale værdi.
Det fremgår klart af præmis 127 i den appellerede dom, at Retten blot har taget stilling til appellanternes argument om, at »når der er tale om et marked uden konkurrence, er fællesskabsinstitutionerne forpligtet til at bestemme dumpingens omfang på grundlag af en beregnet værdi« .
Hertil bemærkede Retten: »Kriterierne vedrørende markedsstrukturen og graden af konkurrence er ikke i sig selv afgørende for at vælge en anvendelse af en beregnet værdi som den normale værdi [...]«, under forudsætning af, at »de faktiske priser er et resultat af markedsvilkårene« .
Retten krævede således, at appellanterne påviste et konkret forhold. Retten opfordrede dem til at føre bevis for, at priserne på det amerikanske marked på grund af NutraSweet's patent ikke længere kunne betragtes som »et resultat af markedsvilkårene«, dvs. som resultatet af forholdet mellem udbud og efterspørgsel. I den foreliggende sag fandtes appellanterne ikke at have godtgjort, at dette var tilfældet. Retten forkastede da også deres argument med følgende begrundelse:
»Sagsøgerne har ikke godtgjort, at de priser, på grundlag af hvilke den normale værdi blev fastlagt, ikke var et resultat af markedsvilkårene eller ikke afspejlede den faktiske situation på markedet i USA, således at det savnede grundlag at anvende en normal værdi i form af en beregnet værdi frem for en normal værdi fastlagt på grundlag af de priser, der rent faktisk blev betalt på markedet i USA« .
I modsætning til det af appellanterne fremførte er det forhold, at Retten forkastede dette argument, ikke ensbetydende med, at et patent på eksportørens hjemmemarked ikke under nogen omstændigheder kan påvirke den måde, hvorpå institutionerne skal fastlægge den normale værdi. Tværtimod bemærkede Retten, at dette kunne være tilfældet, hvis det kunne påvises, at de faktiske priser ikke var »et resultat af markedsvilkårene«.
39. For det andet skal det understreges, at grundforordningens artikel 2, stk. 3, indeholder tre forskellige metoder, der skal anvendes ved fastlæggelsen af den normale værdi. Efter den første metode skal den normale værdi fastlægges på grundlag af den faktiske pris, dvs. på grundlag af »den sammenlignelige pris, der faktisk er betalt eller skal betales i normal handel for samme vare til forbrug i eksport- eller oprindelseslandet« [artikel 2, stk. 3, litra a)].
Efter den anden metode skal den normale værdi fastlægges på grundlag af »den sammenlignelige pris for samme vare, når denne udføres til et tredjeland« [artikel 2, stk. 3, litra b), nr. i)].
Endelig skal den normale værdi efter den tredje metode fastlægges på grundlag af »en beregnet værdi« [artikel 2, stk. 3, litra b), nr. ii)].
40. Grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra b), pålægger fællesskabsinstitutionerne at benytte de sidste to metoder, »såfremt samme vare ikke sælges i normal handel«, eller såfremt »et sådant salg ikke muliggør en passende sammenligning«.
41. I den forbindelse fremgår det af både Domstolens og Rettens faste praksis, at:
»efter ordlyden af grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra a), og ordningen i henhold til bestemmelsen som helhed skal den normale værdi i første række fastlægges på grundlag af den pris, der faktisk er betalt eller skal betales i normal handel [...] Det fremgår således af grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra b), at andre fremgangsmåder end dette princip kun kan komme på tale, såfremt samme vare ikke sælges i normal handel, eller såfremt et sådant salg ikke muliggør en passende sammenligning« .
Både Domstolen og Retten har ligeledes præciseret:
»Begrebet normal handel sigter til selve arten af den pågældende afsætning. Efter begrebet gælder der, hvad angår spørgsmålet om fastlæggelsen af den normale værdi, andre regler i tilfælde, hvor en afsætning på hjemmemarkedet ikke sker på normale forretningsmæssige vilkår, navnlig når en vare sælges til en pris, der ligger under produktionsomkostningerne, eller når der finder transaktioner sted mellem parter, der er forretningsmæssigt forbundet, eller mellem hvem der består en kompensationsaftale« .
De har i øvrigt bemærket følgende: »Kravet om, at salget på hjemmemarkedet skal give mulighed for en passende sammenligning, angår spørgsmålet om, hvorvidt denne afsætning har været tilstrækkelig repræsentativ til at kunne tjene som grundlag for fastlæggelsen af den normale værdi. Transaktionerne på hjemmemarkedet må således afspejle en normal køberadfærd og føre til en normal prisdannelse« .
42. Det fremgår af denne retspraksis, at de to muligheder, der er opregnet i grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra b), er udtømmende. Institutionerne kan kun fravige princippet om, at den normale værdi skal fastlægges på baggrund af den faktiske pris, såfremt »samme vare ikke sælges i normal handel«, eller såfremt »et sådant salg ikke muliggør en passende sammenligning«.
43. For at få medhold i deres appel skal appellanterne altså kunne påvise, at Retten foretog en urigtig retsanvendelse ved at fastslå, at den omtvistede situation ikke var omfattet af anvendelsesområdet for en af de to undtagelser, der er fastsat i grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra b).
44. Appellanterne har imidlertid ikke for Domstolen påberåbt sig nogen af disse omstændigheder. På intet tidspunkt under retsforhandlingerne har de hævdet, at afsætningen af aspartam på det amerikanske marked på grund af NutraSweet's patent ikke fandt sted »i normal handel« eller ikke muliggjorde en »passende sammenligning«.
Appellanternes argumentation består derimod i, at de hævder, at grundforordningens artikel 2, stk. 3, foruden de to nævnte undtagelser indeholder en betingelse om »prissammenlignelighed«. De har anført, at institutionerne er forpligtet til at anvende den beregnede normale værdi, når de faktiske priser ikke er »sammenlignelige« med eksportprisen til Fællesskabet. Appellanterne har dermed tilføjet en undtagelse, som bestemmelsen ikke indeholder .
45. Stillet over for en sådan argumentation må Domstolen efter min opfattelse foretage et særligt valg. Domstolen kan enten vælge at forkaste det første anbringende alene på grundlag af ovennævnte principper, eller også vælge at fortolke anbringendet således, at det har til formål at påvise, at tilstedeværelsen af et patent, der beskytter afsætningen af produktet på eksportørens hjemmemarked, er et forhold, der er omfattet af anvendelsesområdet for en af de to undtagelser, der er fastsat i grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra b).
46. Jeg er mest tilbøjelig til at foreslå, at Domstolen vælger den første løsning.
Jeg mener faktisk, at i modsætning til artikel 234 EF, hvorefter Domstolen kan afgrænse selve genstanden for en anmodning om en præjudiciel afgørelse på grund af det judicielle samarbejde, som er indført ved denne bestemmelse, er der hverken hjemmel i EF-traktatens artikel 168 A (nu artikel 225 EF) eller i artikel 51 i EF-statutten for Domstolen til at afhjælpe en appels eventuelle mangler, f.eks. ved at sætte en given argumentation i stedet for den argumentation, som appellanterne har fremført.
Jeg skal desuden henlede opmærksomheden på, at appellanterne i den foreliggende sag har fremført deres argumenter med fuldt kendskab til de gældende regler, eftersom Rådet i sit svarskrift omhyggeligt har henvist til de principper, der fremgår af grundforordningens artikel 2, stk. 3, og af Domstolens dom i sagen Goldstar mod Rådet.
47. I tilfælde af, at Domstolen måtte vælge ikke at gøre brug af denne løsning, vil jeg subsidiært foreslå, at Domstolen fastslår, at den omtvistede situation ikke henhører under anvendelsesområdet for grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra b).
48. Ud fra et økonomisk synspunkt defineres »dumping« traditionelt som en »prisdiskrimination mellem de nationale markeder«.
I den forbindelse skal ifølge økonomerne normalt følgende tre betingelser være opfyldt for, at en sådan diskrimination kan opstå . 1) Den, der foretager dumpingen, skal have en vis økonomisk styrke - i form af et monopol eller et oligopol - på det marked, hvor priserne er høje, 2) de forskellige markeder skal kunne »adskilles«, og 3) der skal være forskel på priselasticiteten på disse markeder.
I deres bog Anti-Dumping and Anti-Subsidy Law har Beseler og Williams beskrevet de tre betingelser på følgende måde:
»To the economist, dumping is traditionally defined only as price discrimination between national markets [...] A necessary condition for price discrimination is that the total market for a product can be broken down into two or more sub-markets and that at least one of the sub-markets is isolated from the others. In addition, the seller has to have a certain degree of monopoly power in one or more of the isolated sub-markets. In these circumstances, price discrimination is profitable if there is a difference in the elasticities of demand in the separate sub-markets, thus enabling a higher price to be charged for the product in the sub-market in which the demand is less elastic« .
49. Det følger heraf, at et monopol på eksportørens hjemmemarked og en forskel i priselasticiteten mellem hjemmemarkedet og eksportmarkedet ud fra et stringent økonomisk synspunkt betragtes som uadskilleligt forbundet med prisdiskrimination. Jeg har på den baggrund svært ved at forstå, hvorfor et sådant monopol og en sådan forskel i priselasticiteten retligt set kan begrunde, at den normale værdi ikke skal fastlægges på grundlag af de faktiske priser.
50. Institutionerne har i øvrigt anlagt et tilsvarende ræsonnement i forbindelse med deres lovgivning. De har fundet, at et sådant monopol eller manglende konkurrence på hjemmemarkedet ikke fratager dem muligheden for at fastsætte dumpingen på grundlag af de faktiske priser .
Institutionerne har således i visse antidumpingprocedurer fastsat den normale værdi på grundlag af de faktiske priser, selv om konkurrencen på eksportørens hjemmemarked var begrænset på grund en ordning med offentlig priskontrol . I den såkaldte »frysere-med-oprindelse-i-Sovjetunionen-sag« anførte Kommissionen endog, at den
»ikke finder, at betegnelsen »normal handel« forudsætter, at der består fuldendte konkurrencevilkår, og den er af den opfattelse, at selv om konkurrencen påvirkes af sådanne situationer, som tilstedeværelsen af et kartel, et monopol eller en mindsteprisordning, er der tale om salgspriser i normal handel, forudsat at de finder anvendelse for alle faktiske eller mulige kunder, og at de dækker samtlige produktionsomkostninger« .
51. Som det med rette er blevet påpeget i litteraturen, udspringer Kommissionens ræsonnement i disse sager logisk set af den økonomiske definition af begrebet dumping.
52. For mig at se er der også et andet moment, der taler for, at tilstedeværelsen af et patent på eksportørens hjemmemarked ikke kan begrunde, at princippet i grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra a), fraviges.
53. Som ovenfor nævnt kan institutionerne i henhold til artikel 2, stk. 3, litra b), kun fastlægge den normale værdi på grundlag af den faktiske pris, hvis afsætningen på hjemmemarkedet muliggør en »passende sammenligning«.
Ifølge Domstolens praksis vedrører denne betingelse spørgsmålet om, hvorvidt afsætningen på hjemmemarkedet er tilstrækkelig repræsentativ til at kunne tjene som grundlag for fastlæggelsen af den normale værdi. Med denne betingelse tilsigtes det, at transaktionerne på hjemmemarkedet »afspejler en normal køberadfærd« og fører til »en normal prisdannelse«, dvs. på baggrund af det normale samspil mellem udbud og efterspørgsel.
54. For mig at se er forholdet imidlertid det, at selv når konkurrencen på hjemmemarkedet er begrænset på grund af patentrettigheder, afspejler afsætningen på hjemmemarkedet fortsat »en normal køberadfærd« og er fortsat udtryk for »en normal prisdannelse«.
Selv i en monopolsituation fastlægger patenthaveren da også fortsat sine priser på baggrund af sin egen handelsstrategi. Han kan således beslutte at opkræve høje priser, hvis han ønsker hurtigt at maksimere fortjenstmargenen på sin opfindelse eller markedsføre sit produkt som en luksusvare . Modsat kan han beslutte uanset sin monopolstilling at opkræve relativt lave priser, hvis kan ønsker hurtigt at trænge ind på markedet eller tiltrække en større kundekreds.
Men patenthaveren er frem for alt i et vist omgang fortsat underlagt de normale markedskræfter, dvs. loven om udbud og efterspørgsel. Ved fastlæggelsen af sine priser må han tage hensyn til forskellige forhold, f.eks. om der er konkurrence fra erstatningsprodukter eller ej, samt købernes adfærd. Køberne kan acceptere eller afvise prisniveauet eller vende sig mod andre produkter, hvis de finder, at varens pris er uforholdsmæssig høj.
55. Det er herefter min opfattelse, at såfremt der findes et patent, der beskytter markedsføringen af produktet på eksportørens hjemmemarked, er denne omstændighed ikke i sig selv tilstrækkelig til, at det kan antages, at salget på hjemmemarkedet ikke muliggør en »passende sammenligning«, jf. grundforordningens artikel 2, stk. 3, litra b).
56. Jeg foreslår derfor, at det første anbringende forkastes.
Andet anbringende: tilsidesættelse af traktatens artikel 190
57. Med det andet anbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten har tilsidesat traktatens artikel 190.
De har nærmere kritiseret Retten for i den appellerede doms præmis 130-133 at have fastslået, at den anfægtede forordning var tilstrækkeligt begrundet, skønt Rådet ikke havde anført grundene til, at de faktiske priser på det amerikanske marked var »sammenlignelige« med eksportpriserne til Fællesskabet.
58. Jeg skal gøre opmærksom på, at appel i henhold til artikel 51 i EF-statutten for Domstolen er begrænset til retsspørgsmål. Det fremgår i øvrigt af artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement, at appelskriftet skal indeholde de retlige anbringender og argumenter, der påberåbes til støtte for de påstande, som appellanten nedlægger for Domstolen. Det fremgår af Domstolens faste praksis, at:
»Det følger af disse bestemmelser, at appellanten i appelskriftet nøje skal angive, hvilke forhold der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særlig støtter denne påstand« .
I dommen af 4. juli 2000 i sagen Bergaderm og Goupil mod Kommissionen præciserede Domstolen:
»Dette krav er ikke opfyldt, når appelskriftet - endog uden at indeholde en argumentation, der har til formål præcist at angive den retlige fejl, den appellerede dom angiveligt er behæftet med - blot gentager de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten. En sådan appel har i realiteten kun til formål at opnå, at de i stævningen for Retten fremsatte påstande pådømmes endnu en gang, hvilket ligger uden for Domstolens kompetence« .
59. I den foreliggende sag har appellanterne imidlertid blot gentaget de argumenter, de fremførte for Retten, men ikke præcist angivet den retlige fejl, som den appellerede dom skulle være behæftet med.
De har således for Retten anført, at »da sagsøgte ikke har begrundet, hvorfor de patentbeskyttelsesrelaterede priser var sammenlignelige med priserne ved eksport til Fællesskabet, har sagsøgte tilsidesat sin begrundelsespligt (traktatens artikel 190)« .
Med det foreliggende anbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten har foretaget en urigtig retsanvendelse, idet »Rådets tilsidesættelse af sin forpligtelse til blot omtrentligt at fremføre argumenter til støtte for påstanden om, at prisen på aspartam i USA var sammenlignelig med Fællesskabets priser, uanset at der var et patent i USA, kan sidestilles med en tilsidesættelse af [traktatens] artikel 190 [...]« .
60. Da appellanterne blot søger at opnå en fornyet prøvelse af de argumenter, de fremførte for Retten, er det åbenbart, at det andet anbringende må afvises.
Tredje anbringende: tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter
Appellanternes argumenter
61. Med det tredje anbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten har tilsidesat væsentlige formforskrifter.
De har kritiseret Retten for, at den i præmis 87 i den appellerede dom har fastslået, at en eventuel tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet under den administrative procedure, der gik forud for vedtagelsen af den midlertidige forordning, udgør en retlig mangel, der ikke påvirker gyldigheden af den endelige forordning, når denne mangel er blevet afhjulpet under den administrative procedure, der gik forud for vedtagelsen af den endelige forordning .
62. Appellanterne har anført, at iagttagelsen af kontradiktionsprincippet udgør et grundlæggende fællesskabsretligt princip. De er af den opfattelse, at Kommissionen i kraft af dette princip er forpligtet til, inden vedtagelsen af den foreløbige forordning, at underrette de berørte parter om de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på baggrund af hvilke den påtænker at indføre en midlertidig antidumpingtold.
63. I modsætning til, hvad Retten fastslog, har appellanterne hævdet, at en tilsidesættelse af denne forpligtelse under den administrative procedure, der går forud for vedtagelsen af en foreløbige forordning, uopretteligt påvirker lovligheden af den endelige opkrævning af den midlertidige told.
64. Til støtte for denne antagelse har appellanterne i det væsentlige fremført to argumenter .
For det første har de anført, at den retspraksis, Retten har henvist til i den appellerede doms præmis 87, ikke er relevant. Den vedrører efter appellanternes opfattelse betingelserne for, at et annullationssøgsmål til prøvelse af en midlertidig forordning kan antages til realitetsbehandling og ikke - som den foreliggende sag - spørgsmålet, om kontradiktionsprincippet er tilsidesat.
For det andet fremgår det ifølge appellanterne af grundforordningens artikel 12, stk. 2, litra a), at en midlertidig antidumpingtold er en forudsætning for, at en sådan told kan opkræves endeligt. Den endelige opkrævning af den midlertidige told kan således kun besluttes, hvis Kommissionen tidligere har indført en midlertidig told. Enhver retlig mangel ved den midlertidige forordning må følgelig nødvendigvis medføre, at den endelige opkrævning af den midlertidige told bliver ugyldig.
Stillingtagen
65. Appellanterne hævder nærmere bestemt, at en tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet under den procedure, der går forud for vedtagelsen af en midlertidig forordning, nødvendigvis må medføre, at den endelige opkrævning af den midlertidige antidumpingtold er ugyldig.
66. Jeg mener, at Domstolen allerede har taget stilling til sådanne argumenter i dom af 11. juli 1990, Neotype Techmashexport mod Kommissionen og Rådet .
I den sag havde Neotype nedlagt påstand om annullation af en midlertidig forordning og en endelig forordning, som var blevet vedtaget efter en fornyet undersøgelse. Det sagsøgende selskab var af den opfattelse, at den midlertidige forordning var retsstridig, fordi 1) Kommissionen ikke rettidigt havde orienteret selskabet om, at undersøgelsesproceduren var blevet genoptaget, og 2) havde vedtaget den midlertidige forordning på et tidspunkt, hvor selskabets bemærkninger ikke kunne være taget i betragtning . Neotype gjorde gældende, at den endelige forordning, hvorved den midlertidige told endeligt blev opkrævet, skulle annulleres på grund af, at den midlertidige forordning var ugyldig.
67. Domstolen tog stilling til dette anbringende således :
»Neotype har [...] gjort gældende, at den endelige opkrævning af de beløb, for hvilke der var stillet sikkerhed, jf. artikel 2 i den endelige forordning, er retsstridig, idet den midlertidige forordning var ugyldig og derfor ikke kunne bekræftes ved den endelige forordning.
Hertil bemærkes indledningsvis, at gyldigheden af den endelige forordning om endelig opkrævning af den midlertidige antidumpingtold kun kan påvirkes af den midlertidige forordnings eventuelle ugyldighed, såfremt ugyldigheden har haft indflydelse på den endelige forordning.
Endvidere bemærkes, at de anbringender, som Neotype har påberåbt sig til støtte for annullation af den midlertidige forordning, ikke kan gøres gældende i forhold til den endelige forordning. Neotype's første anbringende om, at den midlertidige forordning er ugyldig, fordi høringsreglerne ikke er blevet iagttaget, har ikke betydning for den endelige opkrævning af den midlertidige told. Selv om Neotype ikke er blevet rettidigt orienteret om indførelsen af den midlertidige told, har dette forhold ikke indflydelse på den endelige opkrævning af tolden, idet Neotype har kunnet fremføre sine synspunkter før udstedelsen af den endelige forordning.«
68. Det fremgår klart af Neotype-dommen, at en eventuel ugyldighed af den midlertidige forordning kun kan påvirke gyldigheden af den endelige opkrævning af den midlertidige told, når ugyldigheden har haft indflydelse på den endelige forordning.
69. I modsætning til det af appellanterne anførte er det min opfattelse, at de principper, der kan udledes af Neotype-dommen, finder anvendelse på den foreliggende sag.
Som i Neotype-sagen har appellanterne gjort gældende, at den midlertidige forordning er ugyldig som følge af, at deres ret til kontradiktion er blevet tilsidesat i forbindelse med vedtagelsen af forordningen. Appellanterne har ligesom i Neotype-sagen hævdet, at den midlertidige forordnings ugyldighed nødvendigvis må medføre, at den endelige opkrævning af den midlertidige antidumpingtold er ugyldig. Retten fastslog imidlertid (ligesom i Neotype-sagen), at appellanterne havde haft mulighed for at fremføre deres synspunkter før vedtagelsen af den endelige forordning .
70. På baggrund af Neotype-dommen mener jeg ikke, at Retten foretog en urigtig retsanvendelse, da den fastslog, at en eventuel tilsidesættelse af appellanternes ret til kontradiktion under den administrative procedure, der gik forud for vedtagelsen af den midlertidige forordning, kun påvirker gyldigheden af den endelige forordning, når denne ugyldighed har haft indflydelse på den endelige forordning.
71. Jeg foreslår derfor, at det tredje anbringende forkastes.
Fjerde anbringende: tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 3 og 6
72. Ajinomoto har endelig gjort gældende, at Retten har tilsidesat artikel 2, stk. 3 og 6, ved at fastslå, at institutionerne med rette havde fastsat den normale værdi af japansk aspartam på grundlag af priserne i USA.
73. Denne appellant har imidlertid ikke fremført noget selvstændigt argument til støtte for dette klagepunkt. Ajinomoto har blot anført, at af de grunde, der er anført under det første anbringende, kan priserne på det amerikanske marked ikke anvendes ved beregningen af den normale værdi af japansk aspartam.
74. Jeg skal således henlede Domstolens opmærksomhed på mine bemærkninger i punkt 36-56 i nærværende forslag.
75. Herefter foreslår jeg, at appellen forkastes i det hele.
Sagens omkostninger
76. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, og artikel 118, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da appellanterne har tabt sagen, bør de dømmes til at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med institutionernes påstand herom.
Forslag til afgørelse
77. På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at
1) appellen forkastes
2) appellanterne pålægges at betale sagens omkostninger.