61995CO0397_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-397/95 P,
Dimitrios Coussios, tidligere tjenestemand i Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, ved advokat Georgios Sakellaropoulos, 122, rue du 3 septembre, 10434 Athen,
appellant,
angaaende appel af kendelse afsagt den 11. oktober 1995 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (Fjerde Afdeling) i sag T-302/94, Coussios mod Kommissionen (Sml. Pers. II, s. 723), hvori der er nedlagt paastand om ophaevelse af kendelsen,
den anden part i appelsagen er:
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Ana Maria Alves Vieira, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget, bistaaet af advokat Denis Waelbroeck, Bruxelles, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,
har
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, J.-P. Puissochet, og dommerne J.C. Moitinho de Almeida og C. Gulmann (refererende dommer),
generaladvokat: D. Ruiz-Jarabo Colomer
justitssekretaer: R. Grass,
efter at have hoert generaladvokaten,
afsagt foelgende
Kendelse
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 18. december 1995 har Dimitrios Coussios i medfoer af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen og de tilsvarende bestemmelser i EKSF-statutten og Euratom-statutten ivaerksat appel til proevelse af kendelse afsagt af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (Fjerde Afdeling) den 11. oktober 1995, sag T-302/94, Coussios mod Kommissionen (Sml. Pers. II, s. 723, herefter "den anfaegtede kendelse"), hvorved en af appellanten anlagt sag med paastand om annullation af Kommissionens afgoerelse om udnaevnelse af P. til chef for enheden VII.C.3. fra den 1. december 1993 blev afvist.
2 Det fremgaar af den anfaegtede kendelse, at Kommissionen den 10. april 1991 besluttede at oprette en ny enhed for "Luftfartssikkerhed ° flyvekontrol ° industripolitik" i GD VII (VII.C.3).
3 Den 2. maj 1991 offentliggjorde Kommissionen stillingsopslag KOM/64/91 vedroerende stillingen som chef for denne nye enhed. Appellanten, der paa det tidspunkt var vicekontorchef i enheden VII.B.3 "Sikkerhed ° forskning og teknologi" i GD VII, var blandt ansoegerne. I henhold til et notat af 4. juni 1991 fra generaldirektoeren "overtog direktoeren ansvaret som chef for enheden C.3". Den 16. juni 1991 blev appellanten tilknyttet den nye enhed som vicekontorchef.
4 Den 5. juli 1991 anmodede Kommissionen de oevrige institutioner om at bekendtgoere stillingsopslag KOM/64/91 for deres personale. Der kom ingen ansoegninger.
5 Den 8. juli 1991 blev stillingen genopslaaet, men med en aendret ordlyd. Appellanten ansoegte igen om stillingen. Endvidere anlagde appellanten sag ved Retten til proevelse af afgoerelsen om at genopslaa stillingen (sag T-18/92).
6 Den 13. februar 1992 traf Kommissionen afgoerelse om ikke paa det foreliggende grundlag at besaette den ledige stilling i enheden VII.C.3, ikke at gennemfoere en intern udvaelgelsesproeve, men at gennemfoere en ekstern udvaelgelsesproeve. Appellanten anlagde yderligere en sag til proevelse af disse afgoerelser ved Retten (sag T-68/92).
7 Ved dom af 23. februar 1994, Coussios mod Kommissionen (Sml. Pers. II, s. 171), frifandt Retten Kommissionen for appellantens paastande i sag T-18/92. Ved samme dom forkastede Retten i sag T-68/92 appellantens anbringender, bortset fra anbringendet om, at afslaget paa hans ansoegning om at komme i betragtning ved besaettelsen af den ledige stilling ved forfremmelse ikke var tilstraekkelig begrundet (praemis 77). Retten fastslog endvidere, at naar afslaget paa appellantens ansoegning var retsstridigt, maatte som foelge heraf ogsaa afgoerelsen om ikke at gennemfoere en intern, men en ekstern udvaelgelsesproeve anses for retsstridig (praemis 103). Retten fandt imidlertid, at en annullation af afgoerelserne ville vaere en for vidtgaaende foranstaltning i forhold til det retsstridige forhold, som var begaaet, da en saadan annullation kunne indebaere et uforholdsmaessigt indgreb i tredjemands rettigheder (praemis 106). Retten fandt efter en bedoemmelse af skaden, at udbetalingen af et beloeb paa 2 000 ECU ud fra en billighedsbetragtning udgjorde en rimelig godtgoerelse for den skade, appellanten havde lidt (praemis 108).
8 Den af appellanten ivaerksatte appel til proevelse af denne dom blev forkastet ved Domstolens dom (Tredje Afdeling) af 1. juni 1995, sag C-119/94 P, Coussios mod Kommissionen (Sml. I, s. 1439).
9 Inden Domstolen afsagde dom, anlagde appellanten den 28. september 1994 en ny sag ved Retten, som blev registreret under nr. T-302/94, til proevelse af udnaevnelsen af P., som havde bestaaet den eksterne udvaelgelsesproeve, til chef for enheden VII.C.3 med virkning fra den 1. december 1993.
10 Kommissionen nedlagde i henhold til artikel 114, stk. 1, i Rettens procesreglement en afvisningspaastand. Appellanten fremsatte sine bemaerkninger til afvisningspaastanden og paastod denne forkastet.
Den anfaegtede kendelse
11 Ved den anfaegtede kendelse blev den af appellanten anlagte sag afvist.
12 Retten anfoerte for det foerste, at formaalet med sagen var at opnaa, at udnaevnelsen af P. til chef for VII.C.3 med virkning fra den 1. december 1993 blev annulleret. Endvidere fastslog Retten, at blandt de anbringender, appellanten havde fremfoert, var alene anbringendet om, at princippet om god forvaltningsskik var tilsidesat, idet udnaevnelsen var foretaget paa et tidspunkt, hvor der endnu verserede en sag om gennemfoerelsen af en ekstern udvaelgelsesproeve, paaberaabt direkte til stoette for paastanden om annullation af afgoerelsen. Alle de oevrige anbringender havde appellanten fremfoert til stoette for annullation af de afgoerelser, hvis lovlighed Retten havde efterproevet i sag T-18/92 og T-68/92. Disse sager var afgjort ved Rettens dom af 23. februar 1994, som blev bekraeftet ved Domstolens dom af 1. juni 1995 (praemis 44 i den anfaegtede kendelse).
13 I denne forbindelse bemaerkede Retten i praemis 45 i den anfaegtede kendelse for det foerste, at der ved tilkendelsen af en godtgoerelse var gjort endeligt op med det eneste retsstridige forhold, der var fastslaaet i dommen af 23. februar 1994, nemlig at afslaget paa appellantens ansoegning ikke var tilstraekkelig begrundet. Retten havde saaledes fastslaaet, at afgoerelserne om ikke at gennemfoere en intern, men en ekstern udvaelgelsesproeve, ikke i sig selv var ulovlige, og selv om det fastslaaede retsstridige forhold kunne medfoere, at ogsaa afgoerelserne om ikke at gennemfoere en intern, men en ekstern udvaelgelsesproeve var retsstridige, ville en annullation af disse to afgoerelser vaere en for vidtgaaende foranstaltning i forhold til det retsstridige forhold, som var begaaet, da en saadan annullation kunne indebaere et uforholdsmaessigt indgreb i tredjemands rettigheder. I dommen i appelsagen havde Domstolen bekraeftet Rettens dom og havde i denne forbindelse anfoert, at Retten med foeje havde fundet, at den manglende begrundelse for afslaget paa appellantens ansoegning til den paagaeldende stilling ikke kunne begrunde, at den samlede udnaevnelsesprocedure blev kendt ugyldig, og at tilkendelsen af en godtgoerelse udgjorde en rimelig erstatning for den ikke-oekonomiske skade, som den manglende begrundelse havde medfoert.
14 Retten fastslog, at dens afgoerelse om ikke at annullere de afgoerelser, der var truffet forud for udnaevnelsen af P., herunder afgoerelsen om ikke at gennemfoere en intern, men en ekstern udvaelgelsesproeve, saaledes havde opnaaet retskraft og derfor ikke laengere kunne anfaegtes af appellanten. Afgoerelserne var dermed fortsat gyldige (praemis 46 i den anfaegtede kendelse).
15 Retten bemaerkede for det andet, at det fremgik af sagen, at appellanten selv havde deltaget i den eksterne udvaelgelsesproeve, som Kommissionen havde gennemfoert med henblik paa besaettelse af den omhandlede stilling, men ikke havde bestaaet udvaelgelsesproeven, hvorfor han ikke kunne komme i betragtning ved besaettelsen af stillingen. Hverken afgoerelsen om at gennemfoere den eksterne udvaelgelsesproeve eller forloebet af denne kunne anfaegtes paa dette tidspunkt (praemis 47 i den anfaegtede kendelse).
16 Paa denne baggrund fastslog Retten, at appellanten ikke havde nogen retlig interesse i, at Retten tog stilling til anbringendet om tilsidesaettelse af princippet om god forvaltningsskik, idet en eventuel annullation af afgoerelsen om udnaevnelse af P. dels ikke kunne medfoere annullation af de afgoerelser, der var truffet forud herfor, dels ikke kunne medfoere, at appellanten kom til at figurere blandt de ansoegere, som ville kunne komme i betragtning ved en ny udnaevnelse, da kun de personer, som havde bestaaet den eksterne udvaelgelsesproeve, i saa tilfaelde ville kunne udnaevnes i den omhandlede stilling (praemis 48 i den anfaegtede kendelse).
17 Retten fastslog herefter, at appellanten ikke havde nogen retlig interesse i at paastaa udnaevnelsen af P. annulleret, idet en saadan annullation ikke ville paavirke hans retsstilling, hvorfor sagen maatte afvises. Retten gav saaledes Kommissionen medhold i afvisningspaastanden (praemis 49 og 50 i den anfaegtede kendelse).
Appelsagen
18 Under appelsagen har appellanten nedlagt paastand om, at det fastslaas, at appelsagen kan antages til realitetsbehandling, at den anfaegtede kendelse er ugyldig, at den ved Retten anlagte sag T-302/94 skal antages til realitetsbehandling, og at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
19 Kommissionen finder derimod, at appellen delvis maa afvises, og at den i hvert fald maa forkastes.
20 Til stoette for appellen har appellanten fremfoert tre anbringender.
21 Det foerste anbringende gaar ud paa, at argumentationen i den anfaegtede kendelse er forkert for saa vidt angaar spoergsmaalet om god forvaltningsskik og manglende retlig interesse, idet det allerede var anerkendt i Rettens dom af 23. februar 1994 og Domstolens dom af 1. juni 1995, at der forelaa en tilsidesaettelse af god forvaltningsskik. Endvidere finder appellanten, at han fortsat har retlig interesse, idet han er tjenestemand i Kommissionen og aldrig har anerkendt, at han er blevet pensioneret uden ansoegning.
22 Det andet anbringende gaar ud paa, at proportionalitetsprincippet med hensyn til tredjemands rettigheder er blevet tilsidesat. Ifoelge appellanten anvender Retten i den anfaegtede kendelse proportionalitetsprincippet i forhold til en udenforstaaende person, der ikke har nogen forbindelse med tjenesten, men ikke i forhold til ham.
23 Det tredje anbringende gaar ud paa, at der ikke kan vaere tale om retskraft, naar henses til de forbehold, appellanten tog, da han indgav ansoegning i forbindelse med den anfaegtede udvaelgelsesproeve, og til, at det var samme dag, nemlig den 1. december 1993, at han uberettiget blev afskediget, og at en udenforstaaende person, som ikke havde nogen forbindelse med tjenesten, blev udnaevnt. Ifoelge appellanten er der hverken personsammenfald eller sammenfald mellem tvisterne, og selv om man antog, at det var tilfaeldet, afkraeftes det af Rettens dom af 23. februar 1994 og Domstolens dom af 1. juni 1995, idet det i sag T-68/92 vedroerende den eksterne udvaelgelsesproeve antages, at "forordningen ikke blev overholdt".
24 Det bemaerkes indledningsvis, at naar det er aabenbart, at en appel skal afvises eller forkastes, kan Domstolen i henhold til procesreglementets artikel 119 naar som helst afvise eller forkaste denne.
25 Dernaest bemaerkes, at de tre anbringender, appellanten har paaberaabt sig til stoette for appellen, vedroerer forhold, som er endeligt afgjort ved Rettens dom af 23. februar 1994 og Domstolens dom af 1. juni 1995. Der kan derfor ikke tages hensyn til disse anbringender i forbindelse med naervaerende appel. Som Retten med foeje har anfoert i praemis 46 i den anfaegtede kendelse, kan det, der er fastslaaet i disse domme, ikke anfaegtes under naervaerende appel.
26 Med hensyn til appellantens anbringende om, at han fortsat har en retlig interesse, idet han stadig er tjenestemand i Kommissionen, bemaerkes, at som Kommissionen har anfoert, er det ikke denne omstaendighed, Retten har henvist til. Retten fandt saaledes, at appellanten ikke havde nogen retlige interesse i at anfaegte udnaevnelsen vedroerende den omhandlede stilling, idet han ikke havde bestaaet den udvaelgelsesproeve, der var gennemfoert i forbindelse med besaettelsen af stillingen, og han ville derfor ikke vaere blandt de ansoegere, som ville kunne komme i betragtning ved en ny udnaevnelse.
27 De anbringender, appellanten har anfoert til stoette for appellen, maa herefter anses for aabenbart ugrundede. Appellen maa derfor forkastes i medfoer af procesreglementets artikel 119.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
28 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Ifoelge artikel 70 baerer institutionerne i tvister mellem Faellesskaberne og deres ansatte selv deres egne omkostninger. Efter procesreglementets artikel 122 finder artikel 70 ikke anvendelse paa appel ivaerksat af institutionernes tjenestemaend og oevrige ansatte. Appellanten har tabt sagen og doemmes derfor til at betale appelsagens omkostninger.
Afgørelse
Af disse grunde
bestemmer
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Appellanten betaler appelsagens omkostninger.
Saaledes bestemt i Luxembourg den 11. juli 1996.