62021CJ0501
DOMSTOLENS DOM (Ottende Afdeling)
15. juni 2023 (
*1
)
»Appel – annullationssøgsmål – aftale om Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands udtræden af Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifællesskab – afgørelse (EU) 2020/135 – statsborgere i Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland – denne aftales indvirkning på disse statsborgeres status som unionsborgere og de rettigheder, der er knyttet hertil – artikel 263, stk. 4, TEUF – søgsmålskompetence – betingelser – søgsmålsinteresse«
I sag C-501/21 P,
angående appel i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 13. august 2021,
Harry Shindler, San Benedetto del Tronto (Italien),
Christopher David Randolph, Ballinlassa Belcarra Castlebar (Irland),
Douglas Edward Watson, Beaumont (Frankrig),
Michael Charles Strawson, Serralongue (Frankrig),
Hilary Elizabeth Walker, Cadix (Spanien),
Sarah Caroline Griffiths, Claviers (Frankrig),
James Graham Cherrill, Sainte-Colombe-de-Duras (Frankrig),
Anita Ruddell Tuttell, Fontaine-l’Étalon (Frankrig),
Joséphine French, Oupia (Frankrig),
William John Tobbin, Vannes (Frankrig),
ved avocat J. Fouchet,
appellanter,
den anden part i appelsagen:
Rådet for Den Europæiske
Union ved M. Bauer, J. Ciantar og R. Meyer, som befuldmægtigede,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN (Ottende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, M. Safjan, og dommerne N. Jääskinen (refererende dommer) og M. Gavalec,
generaladvokat: N. Emiliou
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Med appellen har Harry Shindler, Christopher David Randolph, Douglas Edward Watson, Michael Charles Strawson, Hilary Elizabeth Walker, Sarah Caroline Griffiths, James Graham Cherrill, Anita Ruddell Tuttell, Joséphine French og William John Tobbin nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets kendelse af 8. juni 2021, Shindler m.fl. mod Rådet (T-198/20, herefter »den appellerede kendelse«, EU:T:2021:348), hvorved Retten afviste appellanternes søgsmål med påstand om hel eller delvis annullation af dels aftale om Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands udtræden af Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifællesskab (EUT 2020, L 29, s. 7, herefter »udtrædelsesaftalen«), dels Rådets afgørelse (EU) 2020/135 af 30. januar 2020 om indgåelse af aftalen om Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands udtræden af Den Europæiske Union og Det Europæiske Atomenergifællesskab (EUT 2020, L 29, s. 1, herefter »den omtvistede afgørelse«) (herefter samlet »de omtvistede retsakter«).
Tvistens baggrund og de omtvistede retsakter
2
Appellanterne er statsborgere i Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland med bopæl i Irland, Spanien, Frankrig og Italien.
3
Den 23. juni 2016 stemte borgerne i Det Forenede Kongerige ved en folkeafstemning for, at deres land skulle træde ud af Den Europæiske Union.
4
Den 29. marts 2017 meddelte Det Forenede Kongerige Det Europæiske Råd, at det havde til hensigt at udtræde af Unionen i henhold til artikel 50, stk. 2, TEU.
5
Den 24. januar 2020 undertegnede Unionens og Det Forenede Kongeriges repræsentanter udtrædelsesaftalen.
6
Den 30. januar 2020 vedtog Rådet for Den Europæiske Union den omtvistede afgørelse. I henhold til denne afgørelses artikel 1 blev udtrædelsesaftalen godkendt på Unionens og Det Europæiske Atomenergifællesskabs vegne.
7
Den 31. januar 2020 udtrådte Det Forenede Kongerige af Unionen og Det Europæiske Atomenergifællesskab. Den 1. februar 2020 trådte udtrædelsesaftalen i kraft.
Sagen for Retten og den appellerede kendelse
8
Ved en stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 30. marts 2020 anlagde appellanterne sag med påstand om hel eller delvis annullation af de omtvistede retsakter.
9
Den 21. april 2020 afgav appellanterne et indlæg med det formål, at Retten skulle forelægge Domstolen et antal præjudicielle spørgsmål. Den 28. april 2020 besluttede Rettens præsident, at dette indlæg ikke skulle indgå i sagens akter.
10
Ved et særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 14. juli 2020 fremsatte Rådet en formalitetsindsigelse mod søgsmålet.
11
Appellanterne fremkom med deres bemærkninger til denne formalitetsindsigelse den 21. august 2020.
12
Ved kendelse af 5. november 2020 henskød Retten formalitetsindsigelsen til afgørelse i forbindelse med sagens realitet og udsatte afgørelsen om sagsomkostningerne.
13
Den 18. januar 2021 indleverede Rådet svarskrift. Den 11. februar 2021 besluttede formanden for Rettens Tiende Udvidede Afdeling, at dette svarskrift ikke skulle meddeles appellanterne.
14
Ved en skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 19. januar 2021 anmodede appellanterne om udsættelse af sagen. Ved en skrivelse indleveret til justitskontoret den 8. februar 2021 fremsatte Rådet sine bemærkninger til denne anmodning om udsættelse. Ved afgørelse af 10. februar 2021 gav formanden for Rettens Tiende Udvidede Afdeling afslag på den nævnte anmodning om udsættelse.
15
Ved den appellerede kendelse fastslog Retten for det første i kendelsens præmis 19-21, at selv om den tidligere havde besluttet at henskyde den af Rådet fremsatte formalitetsindsigelse til afgørelse i forbindelse med sagens realitet, var den nu tilstrækkeligt oplyst af sagens akter til, at den i overensstemmelse med artikel 130 i Rettens procesreglement kunne træffe afgørelse ved kendelse.
16
Hvad for det andet angår søgsmålets genstand foretog Retten efter i den appellerede kendelses præmis 22-28 at have bemærket, at Unionens retsinstanser, når der for disse indbringes et søgsmål, som er rettet mod en international aftale, der er indgået af Unionen, omkvalificerer dette søgsmål til at være rettet mod den afgørelse, hvorved indgåelsen af denne internationale aftale blev godkendt, en omkvalificering af appellanternes søgsmål til udelukkende at være rettet mod den omtvistede afgørelse.
17
Hvad for det tredje angår spørgsmålet om, hvorvidt Rådets formalitetsindsigelse var begrundet, fandt Retten, at appellanterne ikke opfyldte de betingelser, der var fastsat for at have søgsmålskompetence som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF.
18
I denne henseende bemærkede Retten i den appellerede kendelses præmis 32, at der med henblik på vurderingen af appellanternes søgsmålskompetence ikke alene skulle tages hensyn til den omtvistede afgørelse, men også til udtrædelsesaftalens art og indhold.
19
I denne sammenhæng fastslog Retten i første række i den appellerede kendelses præmis 33, at appellanterne hverken var adressater for den omtvistede afgørelse eller udtrædelsesaftalen, og at de derfor ikke havde søgsmålsadgang på grundlag af artikel 263, stk. 4, første sætningsled, TEUF.
20
Hvad angår appellanternes søgsmålskompetence i henhold til artikel 263, stk. 4, andet sætningsled, TEUF og navnlig betingelsen om, at en sagsøger skal være individuelt berørt, bemærkede Retten i anden række i den appellerede kendelses præmis 49, at det påhvilede appellanterne at godtgøre, at den omtvistede afgørelse, for så vidt som den havde frataget dem deres status som unionsborgere og de rettigheder, der er knyttet til denne status, berørte dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaterne for en sådan afgørelse.
21
Retten fastslog i den appellerede kendelses præmis 57, at appellanterne ikke var individuelt berørt af den omtvistede afgørelse, og at de derfor ikke havde søgsmålskompetence i henhold til artikel 263, stk. 4, andet sætningsled, TEUF, uden at det var nødvendigt at undersøge, om denne afgørelse berørte appellanterne umiddelbart.
22
Hvad angår appellanternes søgsmålskompetence i henhold til artikel 263, stk. 4, tredje sætningsled, TEUF bemærkede Retten i tredje række i den appellerede kendelses præmis 62-64, at den omtvistede afgørelse var en »ikke-lovgivningsmæssig almengyldig retsakt«.
23
Retten fandt i den appellerede kendelses præmis 80 og 81, at begrebet »regelfastsættende retsakt« som omhandlet i artikel 263, stk. 4, tredje sætningsled, TEUF skal fortolkes således, at det ikke omfatter afgørelser om godkendelse af indgåelsen af en international aftale, såsom den omtvistede afgørelse, der vedrører godkendelsen af en aftale, som fastsætter de nærmere bestemmelser for en medlemsstats udtræden af Unionen.
24
På denne baggrund fastslog Retten i den appellerede kendelses præmis 82 og 83, at appellanterne ikke havde søgsmålskompetence i henhold til artikel 263, stk. 4, tredje sætningsled, TEUF, at Rådets formalitetsindsigelse skulle tages til følge, og at søgsmålet derfor skulle afvises.
Retsforhandlingerne ved Domstolen og parternes påstande i appelsagen
25
Ved et dokument indleveret til Domstolens Justitskontor den 13. august 2021 har appellanterne iværksat appel til prøvelse af den appellerede kendelse.
26
Appellanterne har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede kendelse ophæves.
–
De omtvistede retsakter annulleres i deres helhed.
–
Subsidiært annulleres de omtvistede retsakter delvist, for så vidt som disse retsakter sondrer mellem unionsborgere og statsborgere fra Det Forenede Kongerige med virkning fra den 1. februar 2020, navnlig sjette afsnit i præamblen og udtrædelsesaftalens artikel 9, 10 og 127.
–
Rådet tilpligtes at betale sagsomkostningerne, »herunder advokatomkostninger«.
27
Rådet har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Appellanterne tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
28
Ved dokumenter indleveret til Domstolens Justitskontor den 6. og den 9. januar 2023 har parterne besvaret det spørgsmål til skriftlig besvarelse, som Domstolen på grundlag af artikel 61 i Domstolens procesreglement har stillet, vedrørende de eventuelle konsekvenser, der kan drages af dom af 9. juni 2022, Préfet du Gers og Institut national de la statistique et des études économiques (C-673/20, EU:C:2022:449), med hensyn til vurderingen af, om det ved Retten anlagte søgsmål kunne antages til realitetsbehandling.
29
Ved dokument indleveret til Domstolens Justitskontor den 1. marts 2023 har appellanternes repræsentant givet Domstolen meddelelse om, at Harry Schindler den 20. februar 2023 afgik ved døden, uden at angive, om den pågældendes retssuccessorer vil indtræde i sagen.
Om appellen
30
Appellanterne har til støtte for deres appel i det væsentlige fremsat to anbringender, hvoraf det første vedrører uregelmæssigheder i forbindelse med proceduren for Retten og det andet retlige fejl ved bedømmelsen af, om søgsmålet kunne antages til realitetsbehandling.
Det første anbringende
Parternes argumenter
31
Med det første appelanbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten tilsidesatte artikel 130 i Rettens procesreglement og princippet om en retfærdig rettergang.
32
I denne henseende har appellanterne for det første anført, at denne artikel har til formål at give parterne mulighed for at indlede en drøftelse af alle de anbringender, der er fremsat for Retten, og med henblik herpå at overholde de nye frister, der fastsættes. Appellanterne har således foreholdt Retten, at den i medfør af den nævnte artikel fastsatte en frist for Rådet til at fremsætte sit forsvar vedrørende realiteten uden efterfølgende at indrømme appellanterne en ny frist til at fremsætte deres bemærkninger til såvel denne institutions formalitetsindsigelse som til sidstnævntes svarskrift.
33
Endvidere har appellanterne anfægtet, at Retten afslog at tilstille dem dette svarskrift, og at den ved den appellerede kendelse afviste deres søgsmål, uden at der blev afholdt retsmøde eller fremlagt nogen form for oplysninger om retsforhandlingernes forløb, efter at formalitetsindsigelsen var blevet henskudt til afgørelse i forbindelse med sagens realitet.
34
Appellanterne har heraf udledt, at de blev »vildledt« med hensyn til forløbet af proceduren for Retten, og at parterne i sagen ikke er blevet placeret på samme niveau, idet appellanterne har gjort gældende, at de ikke har haft mulighed for at fremsætte deres synspunkter. Retten tilsidesatte således princippet om processuel ligestilling, der følger af selve begrebet retfærdig rettergang, som bl.a. er sikret ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder.
35
Appellanterne har i øvrigt gjort gældende, at Retten traf afgørelse i strid med artikel 64 i Rettens procesreglement, for så vidt som den i henhold til ordlyden af denne artikel kun skal tage »tage[…] hensyn til processkrifter og procesdokumenter, som parternes repræsentanter har kunnet gøre sig bekendt med, og som de har kunnet fremsætte bemærkninger til«. En sådan uregelmæssighed ved proceduren bekræftes ifølge appellanterne af den omstændighed, at Retten tilstillede det af Rådet indleverede svarskrift til sagsøgeren i sag T-231/20, Price mod Rådet.
36
For det andet har appellanterne gjort gældende, at de den 19. januar 2021 anmodede om udsættelse af sagen på grundlag af artikel 69 i Rettens procesreglement med henblik på, at Retten »efter at have hørt parterne« kunne træffe afgørelse i henhold til artikel 54 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol. Parterne blev imidlertid på ingen måde hørt om denne anmodning om udsættelse.
37
For det tredje har appellanterne gjort gældende, at Retten traf afgørelse uden at tage stilling til Rådets anmodning om at forelægge sagen for Domstolen som følge af, at »de af appellanterne rejste materielle spørgsmål er identiske« med de spørgsmål, der er genstand for anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af tribunal judiciaire de Perpignan (retten i første instans i Perpignan, Frankrig) og tribunal judiciaire d’Auch (retten i første instans i Auch, Frankrig) i henhold til artikel 267 TEUF.
38
Rådet har gjort gældende, at det er åbenbart, at det første appelanbringende skal forkastes.
Domstolens bemærkninger
39
Hvad for det første angår appellanternes argument om, at Retten tilsidesatte artikel 64 og 130 i Rettens procesreglement, skal det bemærkes, at ingen bestemmelse i Rettens procesreglement kan fortolkes således, at den omstændighed, at Retten i henhold til dette procesreglements artikel 130, stk. 7, har besluttet at udsætte vurderingen af en formalitetsindsigelse til den dom, hvorved sagens behandling afsluttes, indebærer, at Retten fratages muligheden for ved begrundet kendelse at afvise sagen, uden at retsforhandlingerne omfatter en mundtlig del. Det fremgår nemlig tværtimod af artikel 130, stk. 6, i Rettens procesreglement, at Retten i tilfælde af en formalitetsindsigelse eller en indsigelse om manglende kompetence kan beslutte at indlede den mundtlige forhandling (jf. i denne retning kendelse af 19.2.2008, Tokai Europe mod Kommissionen, C-262/07 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2008:95, præmis 26 og 27).
40
Det følger heraf, at Retten ikke begik procedurefejl, da den først besluttede i henhold til artikel 130, stk. 7, i Rettens procesreglement at henskyde den formalitetsindsigelse, som Rådet havde fremsat, til afgørelse i forbindelse med sagens realitet og derefter at træffe afgørelse ved begrundet kendelse.
41
Det fremgår i øvrigt af den appellerede kendelses præmis 10, at appellanterne den 21. august 2020 indgav deres bemærkninger til denne formalitetsindsigelse til Rettens Justitskontor. Det er følgelig tilstrækkeligt at fastslå, at kontradiktionsprincippet og dermed appellanternes ret til forsvar blev overholdt, idet appellanterne havde mulighed for at fremsætte deres bemærkninger til formalitetsindsigelsen, og idet Retten begrænsede sig til ved begrundet kendelse at træffe afgørelse uden at tage stilling til sagens realitet.
42
Det skal endvidere fastslås, at eftersom Retten ved den appellerede kendelse ikke traf afgørelse om sagens realitet, tilsidesatte den heller ikke artikel 64 i Rettens procesreglement, for så vidt som det er åbenbart, at Retten ikke tog hensyn til det af Rådet indleverede svarskrift. I modsætning til, hvad appellanterne har hævdet, kan disse betragtninger ikke drages i tvivl af den omstændighed, at Retten i forbindelse med en anden sag fremsendte det af Rådet indleverede svarskrift til sagsøgeren.
43
Hvad for det andet angår appellanternes argument om, at Retten ikke hørte parterne vedrørende den anmodning om udsættelse af sagen, som de indgav i henhold til artikel 54 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og artikel 69 i Rettens procesreglement, fremgår det af den appellerede kendelses præmis 16, at appellanterne henholdsvis den 19. januar og den 8. februar 2021 indgav en anmodning om udsættelse af sagen, og at Rådet fremsatte sine bemærkninger til denne anmodning om udsættelse, idet formanden for Rettens Tiende Udvidede Afdeling ved afgørelse af 10. februar 2021 gav afslag på den nævnte anmodning om udsættelse. Følgelig kan disse argumenter ikke tiltrædes og må forkastes.
44
Hvad for det tredje angår appellanternes argument om, at Retten traf afgørelse uden at tage stilling til Rådets anmodning om at forelægge sagen for Domstolen som følge af, at »de af appellanterne forelagte materielle spørgsmål er identiske« med de spørgsmål, der er genstand for anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af tribunal judiciaire de Perpignan (retten i første instans i Perpignan) og tribunal judiciaire d’Auch (retten i første instans i Auch) i henhold til artikel 267 TEUF, fremgår det ikke af sagen for Retten, at Rådet fremsatte en sådan anmodning. Dette argument må derfor ligeledes forkastes.
45
På baggrund af ovenstående betragtninger skal det første appelanbringende forkastes.
Det andet anbringende
Parternes argumenter
46
Med det andet appelanbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten begik retlige fejl ved vurderingen af deres søgsmålskompetence i henhold til artikel 263, stk. 4, andet og tredje sætningsled, TEUF. Dette appelanbringende er opdelt i to led.
47
Med det andet appelanbringendes første led har appellanterne gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at den omtvistede afgørelse ikke kunne kvalificeres som en »regelfastsættende retsakt« som omhandlet i artikel 263, stk. 4, tredje sætningsled, TEUF.
48
Appellanterne har anført, at Domstolen i dom af 3. oktober 2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet (C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 60), fastslog, at kriteriet om »regelfastsættende retsakt« har til formål at gøre det muligt for fysiske og juridiske personer under mindre strenge betingelser at anlægge annullationssøgsmål til prøvelse af almengyldige retsakter, bortset fra lovgivningsmæssige retsakter. Retten tilføjede imidlertid i den appellerede kendelses præmis 61, 62 og 67-81 en »anden betingelse«, som ikke fremgår af den retspraksis, der følger af denne dom.
49
I denne henseende har appellanterne foreholdt Retten, at den i den appellerede kendelse fastslog, at udtrædelsesaftalen var en international aftale. De har gjort gældende, at Det Forenede Kongerige stadig var en EU-medlemsstat på det tidspunkt, hvor denne aftale blev undertegnet, og at aftalen derfor skal anses for en »intern EU-retsakt«.
50
Udtrædelsesaftalens karakter bekræftes ifølge appellanterne dels af selve formålet med denne aftale, der, således som det fremgår af sjette afsnit i præamblen hertil, er at regulere de situationer, der opstår i henhold til EU-retten, dels af de bestemmelser i den nævnte aftale, som er udtryk for en begrænsning af Det Forenede Kongeriges suverænitet, såsom aftalens artikel 6, der fastsætter, at EU-retten fortsat finder anvendelse, når udtrædelsesaftalen henviser hertil, og udtrædelsesaftalens artikel 4, som bestemmer, at Det Forenede Kongeriges retslige og administrative myndigheder i tilfælde af tvister skal tage behørigt hensyn til den relevante praksis fra Domstolen, som er afsagt efter udløbet af den periode, der er fastsat i denne aftales artikel 126, nemlig den såkaldte »overgangsperiode«.
51
Appellanterne har i øvrigt anfægtet den analyse, som Retten foretog i den appellerede kendelse vedrørende »regelfastsættende retsakter«, og navnlig analysen af spørgsmålet om, hvorvidt afgørelserne om godkendelse af indgåelsen af en international aftale kan anses for sådanne retsakter. Navnlig har appellanterne foreholdt Retten, at den undlod at tage hensyn til artikel 275 TEUF. Eftersom denne artikel fastsætter, at visse internationale aftaler eller retsakter falder uden for Den Europæiske Unions Domstols kompetence, er spørgsmålet i det foreliggende tilfælde, »om udtrædelsesaftalen er en retsakt, der henhører under den fælles udenrigs- eller sikkerhedspolitik, eller om den er vedtaget på grundlag af bestemmelser vedrørende denne politik«. Ifølge appellanterne henhører hverken afgørelsen om godkendelse af indgåelsen af en international aftale eller undertegnelsen af denne aftale under den fælles udenrigs- eller sikkerhedspolitik, og de omtvistede retsakter er således ikke undtaget Domstolens kompetence.
52
Endvidere har appellanterne anfægtet Rettens vurdering af, om de internationale aftaler, som Unionen har indgået, har forrang for de øvrige almengyldige retsakter. De har i denne henseende gjort gældende, at Domstolens kompetence udøves i forhold til alle EU-institutionernes retsakter, uanset om de er lovgivningsmæssige eller ej, og at internationale aftaler følgelig er regelfastsættende retsakter, der er omfattet af artikel 263 TEUF.
53
Appellanterne har imidlertid anført, at de omtvistede retsakter er regelfastsættende retsakter, som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger, og hvis virkninger, såsom fortabelsen af status som unionsborger og af de rettigheder, der er knyttet til denne status, ikke afhænger af, om der findes sådanne foranstaltninger. De er af den opfattelse, at de har søgsmålskompetence i forhold til disse retsakter i henhold til artikel 263, stk. 4, tredje sætningsled, TEUF.
54
Med det andet appelanbringendes andet led har appellanterne gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl for så vidt angår vurderingen af deres søgsmålskompetence i henhold til artikel 263, stk. 4, andet sætningsled, TEUF med den begrundelse, at den særlige situation, som de befinder sig i, viser, at de er individuelt berørt af de omtvistede retsakter.
55
Appellanterne har i denne forbindelse gjort gældende, at de »er blevet frataget muligheden for på demokratisk vis at modsætte sig fortabelsen af deres unionsborgerskab«, selv om de er »umiddelbart og individuelt berørt« af den omtvistede afgørelse.
56
I denne henseende har appellanterne gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl i den appellerede kendelses præmis 51, da den fastslog, at den omtvistede afgørelse berørte dem »på grund af deres objektive egenskab af statsborgere i Det Forenede Kongerige«. Appellanterne har anført, at deres søgsmål har til formål at opnå annullation af de omtvistede retsakter, »for så vidt som disse retsakter indebærer, at de ikke bevarer unionsborgerskabet og de dermed forbundne rettigheder«, og at søgsmålet tilsigter at godtgøre, at Det Forenede Kongeriges borgere, der havde bopæl i Unionen, udgjorde en »specifik gruppe af personer«, hvilket indebærer, at den omstændighed, at »de blev udelukket«, berører dem mere end andre personer. Betingelsen om, at en sagsøger skal være individuelt berørt, skal således vurderes i forhold til, hvilken indvirkning den omtvistede afgørelse har på appellanterne, og ikke alene ud fra dens formål.
57
Appellanterne har i øvrigt anfægtet den vurdering, som Retten foretog i den appellerede kendelses præmis 52, hvorefter de omstændigheder, som de havde gjort gældende, ikke gjorde det muligt at lægge til grund, at de indgik i en »sluttet personkreds« som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i denne kendelses præmis 41.
58
Appellanterne har i denne forbindelse anført, at spørgsmålet om, hvorvidt betingelsen om, at en sagsøger skal være individuelt berørt, er opfyldt, ligeledes skal vurderes ud fra de omtvistede retsakters samlede virkninger. Efter appellanternes opfattelse kan regelfastsættende retsakter ramme et stort antal personer, men det er kun ved at tage hensyn til den måde, hvorpå disse retsakter påvirker disse personers individuelle situationer, at der reelt kan foretages en vurdering af denne betingelse. Appellanterne er således en del af en »sluttet personkreds«, for så vidt som de er potentielle vælgere fra Det Forenede Kongerige ved de franske kommunalvalg, og idet der blandt dem findes britiske kommunalbestyrelsesmedlemmer, der allerede er valgt i Frankrig, personer, der er bosiddende i Frankrig, og personer, der ikke har kunnet ansøge om dobbelt statsborgerskab i Spanien og i Det Forenede Kongerige. I øvrigt har fortabelsen af unionsborgerskabet og de rettigheder, der er knyttet til denne status, ligeledes haft andre særlige konsekvenser, såsom en lavere levestandard, som viser, at de har en interesse, der giver søgsmålskompetence.
59
Rådet har bestridt appellanternes argumenter og gjort gældende, at Retten med føje fastslog, at appellanterne ikke havde søgsmålskompetence i henhold til artikel 263, stk. 4, andet og tredje sætningsled, TEUF.
Domstolens bemærkninger
60
Det skal indledningsvis bemærkes, at Retten fastslog, at appellanterne ikke havde mulighed for at anlægge sag i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF, idet den i henholdsvis den appellerede kendelses præmis 57 og 81 bemærkede, at de ikke var individuelt berørt af den omtvistede afgørelse i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i denne bestemmelses andet sætningsled, og at denne afgørelse ikke kunne kvalificeres som en regelfastsættende retsakt som omhandlet i den nævnte bestemmelses tredje sætningsled. Af procesøkonomiske hensyn lagde Retten den forudsætning til grund, at »tabet« eller »ophævelsen« af unionsborgerskabet og af de rettigheder, der er knyttet til denne status, var en følge af vedtagelsen af den nævnte afgørelse.
61
Uden at det er nødvendigt at vurdere, om Retten ved at træffe en sådan afgørelse begik en retlig fejl, bemærker Domstolen, at det af fast retspraksis fremgår, at enhver omstændighed, der vedrører spørgsmålet om, hvorvidt et annullationssøgsmål, der er anlagt for Retten, kan antages til realitetsbehandling, kan udgøre et anbringende om grundlæggende retsprincipper, som Domstolen inden for rammerne af en appelsag er forpligtet til at tage under påkendelse af egen drift (kendelse af 5.9.2013, ClientEarth mod Rådet, C-573/11 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2013:564, præmis 20, og af 4.2.2021, Pilatus Bank mod ECB, C-701/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2021:99, præmis 23).
62
Det fremgår for det første af fast retspraksis, at antagelsen til realitetsbehandling af et søgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person til prøvelse af en retsakt, der ikke er rettet til vedkommende, i medfør af artikel 263, stk. 4, TEUF, forudsætter, at denne person indrømmes søgsmålskompetence, hvilket forekommer i to situationer. Dels kan en sådan sag anlægges på betingelse af, at denne retsakt berører vedkommende umiddelbart og individuelt. Dels kan en sådan person anlægge sag til prøvelse af en regelfastsættende retsakt, som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger, hvis den berører vedkommende umiddelbart (jf. i denne retning bl.a. dom af 19.12.2013, Telefónica mod Kommissionen, C-274/12 P, EU:C:2013:852, præmis 19, og af 17.9.2015, Mory m.fl. mod Kommissionen, C-33/14 P, EU:C:2015:609, præmis 59).
63
For det andet kan et annullationssøgsmål, der anlægges af en fysisk eller juridisk person, kun antages til realitetsbehandling, såfremt sagsøgeren har en retlig interesse i, at den anfægtede retsakt annulleres. En sådan interesse foreligger kun, såfremt en annullation af denne retsakt i sig selv kan have retsvirkninger, og søgsmålet således med sit resultat kan tilføre parten en fordel. Søgsmålsinteressen er således en afgørende og grundlæggende betingelse for al rettergang (jf. i denne retning dom af 19.10.1995, Rendo m.fl. mod Kommissionen, C-19/93 P, EU:C:1995:339, præmis 13, og af 17.9.2015, Mory m.fl. mod Kommissionen, C-33/14 P, EU:C:2015:609, præmis 55 og 58). Derimod foreligger der ikke en retlig interesse, når medhold i sagen under alle omstændigheder ikke vil kunne hjælpe sagsøgeren (jf. i denne retning dom af 9.6.2011, Evropaïki Dynamiki mod ECB, C-401/09 P, EU:C:2011:370, præmis 49, og af 23.11.2017, Bionorica og Diapharm mod Kommissionen, C-596/15 P og C-597/15 P, EU:C:2017:886, præmis 85).
64
For det tredje er søgsmålskompetence og søgsmålsinteresse to særskilte betingelser for, at en sag kan antages til realitetsbehandling, som en fysisk eller juridisk person skal opfylde kumulativt for at kunne anlægge et annullationssøgsmål i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF (dom af 17.9.2015, Mory m.fl. mod Kommissionen, C-33/14 P, EU:C:2015:609, præmis 62 og den deri nævnte retspraksis).
65
Henset til omstændighederne i den foreliggende sag, og uden at det er nødvendigt at vurdere, om Retten begik en retlig fejl ved at træffe afgørelse, således som den gjorde i den appellerede kendelses præmis 45-57, 61, 62 og 67-81, finder Domstolen, at den af egen drift skal rejse spørgsmålet om, hvorvidt appellanterne har søgsmålsinteresse.
66
I denne henseende skal det erindres, at artikel 50, stk. 1, TEU bestemmer, at enhver medlemsstat i overensstemmelse med sine forfatningsmæssige bestemmelser kan beslutte at udtræde af Unionen. Beslutningen om at udtræde beror udelukkende på denne medlemsstats vilje, under iagttagelse af dens forfatningsmæssige bestemmelser, og afhænger dermed udelukkende af denne medlemsstats suveræne valg (jf. i denne retning dom af 10.12.2018, Wightman m.fl., C-621/18, EU:C:2018:999, præmis 50, og af 9.6.2022, Préfet du Gers og Institut national de la statistique et des études économiques, C-673/20, EU:C:2022:449, præmis 53).
67
Eftersom besiddelsen af statsborgerskab i en medlemsstat i overensstemmelse med artikel 9 TEU og artikel 20, stk. 1, TEUF udgør en nødvendig betingelse for, at en person kan opnå og bevare sin status som unionsborger og fuldt ud nyde godt af de rettigheder, der er knyttet hertil, indebærer fortabelsen af dette statsborgerskab således for den pågældende person, at vedkommende automatisk mister denne status og disse rettigheder (dom af 9.6.2022, Préfet du Gers og Institut national de la statistique et des études économiques, C-673/20, EU:C:2022:449, præmis 57).
68
Hvad angår appellanterne er fortabelsen af unionsborgerskabet og som konsekvens heraf fortabelsen af de rettigheder, der er knyttet til denne status, således en automatisk følge alene af den beslutning, som Det Forenede Kongerige traf suverænt, om at udtræde af Unionen i henhold til artikel 50, stk. 1, TEU (jf. i denne retning af 9.6.2022, Préfet du Gers og Institut national de la statistique et des études économiques, C-673/20, EU:C:2022:449, præmis 59), og ikke af udtrædelsesaftalen eller den omtvistede afgørelse.
69
Det følger heraf, at søgsmålet skal afvises, for så vidt som det er rettet mod de omtvistede retsakter med den begrundelse, at disse retsakter har medført, at appellanterne har mistet deres status som unionsborgere og de rettigheder, der er knyttet til denne status, idet dette alene skyldes Det Forenede Kongeriges suveræne beslutning om at udtræde af Unionen i henhold til artikel 50, stk. 1, TEU.
70
Annullation af den omtvistede afgørelse kan nemlig ikke tilføre appellanterne en fordel, der kan begrunde søgsmålsinteresse, eftersom annullationen under alle omstændigheder ikke rejser tvivl om fortabelsen af unionsborgerskabet og de rettigheder, der er knyttet hertil.
71
Da appellanterne ikke har søgsmålsinteresse med hensyn til den omtvistede afgørelse, er det ufornødent at undersøge deres argumentation om, at der blev foretaget en fejlagtig vurdering af deres søgsmålskompetence i henhold til artikel 263, stk. 4, andet og tredje sætningsled, TEUF. En eventuel retlig fejl ville nemlig være uden betydning for tvistens løsning og ikke berøre den appellerede kendelses konklusion for så vidt angår afvisningen af sagen (jf. i denne retning dom af 24.3.2022, Wagenknecht mod Kommissionen, C-130/21 P, EU:C:2022:226, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
72
Det følger heraf, at Retten af de grunde, der er anført i denne doms præmis 69 og 70, ikke begik en retlig fejl, da den i den appellerede kendelses præmis 83 konkluderede, at søgsmålet skulle afvises.
73
Det andet appelanbringende skal derfor forkastes.
74
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal appellen forkastes.
Sagsomkostninger
75
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen ikke tages til følge.
76
I henhold til artikel 138, stk. 1, i Domstolens procesreglement, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder tilsvarende anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
77
Da appellanterne har tabt sagen, bør det pålægges disse at bære hver deres egne omkostninger og at betale Rådets omkostninger i overensstemmelse med dettes påstand herom.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Ottende Afdeling) for ret:
1)
Appellen forkastes.
2)
Harry Shindler, Christopher David Randolph, Douglas Edward Watson, Michael Charles Strawson, Hilary Elizabeth Walker, Sarah Caroline Griffiths, James Graham Cherrill, Anita Ruddell Tuttell, Joséphine French og William John Tobbin betaler sagsomkostningerne.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.