61984CJ0110_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 13 . april 1984, indgaaet til Domstolen den 20 . april s.aa ., har Nederlandenes Hoge Raad i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt tre praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 12, stk . 1, i Raadets foerste direktiv 77/780 af 12 . december 1977 om samordning af lovgivningen om adgang til at optage og udoeve virksomhed som kreditinstitut ( EFT L 322, s . 30 ).
2 Tvisten i hovedsagen udspringer af en deponering af 600 000 HFL, som Hillegom kommune ( herefter benaevnt kommunen ) foretog i juli 1981 i Amsterdam American Bank NV, der senere blev erklaeret konkurs i oktober maaned s.aa . Kommunen kraevede i den forbindelse afhoert en raekke vidner ved Rechtbank Amsterdam . Dette er der ifoelge nederlandsk ret under naermere angivne omstaendigheder mulighed for at goere forud for selve retssagen . Kommunen kraevede herved bl.a ., at der blev afgivet vidneforklaring af Hillenius, som er chef for regnskabsafdelingen ved Nederlandse Bank ( den nederlandske centralbank ), som i Nederlandene udoever det almindelige tilsyn med kreditinstitutter i henhold til den nederlandske lov om tilsyn med banker og sparekasser ( »Wet Toezicht Kredietwezen« ( Wtk )), og som endvidere er tilsynsmyndighed over for bankerne i naevnte direktiv 77/780 ' s forstand ( herefter benaevnt direktivet ).
3 Efter at Rechtbank havde truffet beslutning om, at der skulle foretages foreloebig vidneafhoering, paaberaabte Hillenius sig, at han havde krav paa at blive fritaget for sin vidnepligt med hensyn til en raekke naermere angivne spoergsmaal vedroerende det af Nederlandse Bank udoevede tilsyn med Amsterdam American Bank NV .
4 En af Rechtbank afsagt kendelse om, at Hillenius ikke kunne fritages fra sin vidnepligt, kaerede sidstnaevnte til Gerechtshof Amsterdam . Ved kendelse af 30 . maj 1983 ophaevede Gerechtshof kendelsen under henvisning til, at Hillenius til stoette for sin naegtelse af at afgive vidneforklaring med rette havde paaberaabt sig sin tjenstlige tavshedspligt efter loven . Til efterproevelse af denne kendelse indgav kommunen herefter kassationsanke ved Hoge Raad .
5 I sin forelaeggelseskendelse fastslaar Hoge Raad for det foerste, at Hillenius har paaberaabt sig Wtk ' s artikel 46 til stoette for at naegte at afgive vidneforklaring . Denne bestemmelse lyder saaledes :
»Den, der udfoerer et hverv i medfoer af denne lov eller i medfoer af bekendtgoerelse, udstedt i henhold til denne lov, maa ikke goere brug af eller videregive oplysninger, som er tilvejebragt i henhold til denne lov eller som er fremkommet ved undersoegelse af boeger eller dokumenter, i videre eller andet omfang end det er noedvendigt for hvervets udfoerelse eller end det er foreskrevet i denne lov.«
Hoge Raad finder endvidere, at tvisten hovedsagelig drejer sig om forbindelsen mellem Wtk ' s artikel 46, stk . 1, og artikel 1946 i nederlandske borgerlige lovbog ( Burgerlijk Wetboek ), hvilken sidste lyder saaledes :
»Enhver, der kan optraede som vidne, er pligtig at afgive vidneforklaring for retten .
Herfra kan dog fritages :
...
3 ) den, der i kraft af sin stilling, sit erhverv eller en saerlig stilling ifoelge loven er forpligtet til hemmeligholdelse, men udelukkende vedroerende oplysninger, der er betroet den paagaeldende i en af disse egenskaber.«
6 Hoge Raad anser det for noedvendigt at faa fastslaaet den naermere raekkevidde af Wtk ' s artikel 46, stk . 1, da forudsaetningen efter nederlandsk ret for at blive fritaget for afgivelse af vidneforklaring ganske vist er, at der bestaar en saadan tjenstlig tavshedspligt, hvilket imidlertid ikke uden videre er ensbetydende med, at den paagaeldende ogsaa i det konkrete tilfaelde kan paaberaabe sig tavshedspligten . I samme forbindelse fastslaar Hoge Raad, at man i Nederlandene foretog en tilpasning af Wtk med det formaal at bringe nederlandsk ret i overensstemmelse med direktivet, hvorfor artikel 46 ikke kan fortolkes uafhaengigt af direktivets artikel 12 .
7 Direktivets artikel 12 lyder saaledes :
»1 ) Medlemsstaterne drager omsorg for, at alle der er eller har vaeret tjenestegoerende hos de kompetente myndigheder, undergives tjenstlig tavshedspligt . Denne tavshedspligt indebaerer, at de fortrolige oplysninger, de modtager i forbindelse med deres hverv kun maa videregives til andre personer eller myndigheder i henhold til gaeldende lovbestemmelser .
2 ) Stk . 1 er dog ikke til hinder for, at de kompetente myndigheder i de forskellige medlemsstater kan udveksle de meddelelser som omhandles i dette direktiv . De saaledes udvekslede oplysninger omfattes af den tavshedspligt, som paahviler personer, der er eller har vaeret tjenestegoerende hos den modtagende kompetente myndighed .
3 ) Med forbehold af tilfaelde, der omfattes af strafferetlige bestemmelser, kan den myndighed, der modtager oplysningerne, kun anvende disse som led i en undersoegelse af betingelserne for, at kreditinstitutterne kan optage virksomhed som saadanne, og med henblik paa at lette kontrollenmed de paagaeldende kreditinstitutters likviditet og solvens samt med betingelserne for at udoeve virksomhed, eller saafremt den kompetente myndigheds afgoerelser paaklages til hoejere myndighed eller indbringes for domstolene i medfoer af artikel 13.«
8 Paa denne baggrund har Hoge Raad forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal :
»1 ) Finder artikel 12, stk . 1, som bestemmer, hvad medlemsstaterne skal drage omsorg for, ogsaa anvendelse paa vidneforklaringer under en civil retssag af de personer, der er naevnt i artikel 12, stk . 1, 1 . pkt.?
2 ) I bekraeftende fald, skal artikel 12, stk . 1, fortolkes paa den maade, at der med hensyn til afgivelse af saadanne vidneforklaringer, kun kan antages at foreligge en undtagelse i henhold til en »lovbestemmelse« i direktivets forstand ( jfr . herved ordlyden i stk . 1 : »kun ... i henhold til gaeldende lovbestemmelser« ), saafremt undtagelsen har hjemmel i en lovbestemmelse, der saerlig har til formaal at fastsaette en undtagelse fra forbudet mod at videregive de naevnte oplysninger?
3 ) Eller kan, stadig under forudsaetning af, at spoergsmaal 1 besvares bekraeftende, den generelle retsregel i artikel 1946, stk . 1, i Burgerlijk Wetboek, betragtes som en lovbestemmelse i henhold til direktivets artikel 12, stk . 1, i medfoer af hvilken der kan videregives de i denne bestemmelse omhandlede oplysninger?«
Indlaeg ved Domstolen
9 Efter kommunens opfattelse boer det foerste spoergsmaal besvares benaegtende . Formaalet med direktivet er at goere det lettere at foretage et effektivt tilsyn med kreditinstitutterne, hvorved der udveksles oplysninger mellem de kompetente myndigheder, og hvorved man bevarer de udvekslede oplysningers fortrolige karakter . Direktivets artikel 12 regulerer imidlertid kun selve omfanget af og begraensningerne i den frivillige anvendelse af de meddelte oplysninger og indeholder dermed ogsaa udtrykkelig hjemmel for den nationale lovgiver til at paalaegge de kompetente myndigheder at meddele saadanne oplysninger . Med direktivet har man alsaa oensket at fastsaette regler for de kompetente myndigheders frivillige anvendelse af de oplysninger, de modtager, men ikke oensket at gribe ind i den nationale lovgivers befoejelser .
10 Vedroerende det andet og tredje spoergsmaal anfoerer kommunen, at det tilkommer den civile ret, for hvilken sagen er indbragt, at afveje hensynet til den tjenstlige tavshedspligt over for hensynet til, at sandheden kommer frem under sagen . De lovgivningsmaessige garantier, som kraeves efter direktivets artikel 12, stk . 1, er fuldt ud opfyldt gennem det af retten foretagne skoen vedroerende anvendelsen af lovbestemmelserne i den konkrete situation .
11 Heroverfor har Hillenius for det foerste gjort gaeldende, at det er faellesskabsretten og ikke den nationale lovgivning, som bestemmer raekkevidden og virkningerne af tavshedspligten i direktivets artikel 12, stk . 1 . Tavshedspligten maa i princippet anses for ubetinget . Det foelger saavel af artikel 12 ' s ordlyd som af direktivets formaal, at de fortrolige oplysninger, som ansatte ved de kompetente myndigheder modtager i embeds medfoer, ikke maa videregives, endog ikke til domstolene under en civil retssag . Den tjenstlige tavshedspligt er nemlig begrundet i, at faellesskabslovgiver har villet skabe de noedvendige betingelser, dels for et effektivt tilsyn med kreditinstitutterne, der indebaerer udveksling af oplysninger mellem de kompetente myndigheder, dels for at sikre tilliden hos de kreditinstitutter, hvormed der foeres tilsyn, og selve offentlighedens tillid til disse institutter .
12 Vedroerende det andet og tredje spoergsmaal har Hillenius foerst anfoert, at der kun kan goeres undtagelse fra den tjenstlige tavshedspligt, saafremt der er hjemmel hertil i en lovbestemmelse, der er udstedt specielt i dette oejemed . Desuden er det ogsaa direktivets formaal at sikre, at der ikke anvendes forskellige nationale regler for udveksling af oplysningerne mellem de kompetente myndigheder . Artikel 12, stk . 2, er saaledes klart indfoert som en undtagelse fra stk . 1 . Endelig fremgaar det, at det kun er med hensyn til de forhold, som er naevnt i artikel 12, stk . 3, at man ved direktivet har overladt et vist spillerum til de nationale lovbestemmelser vedroerende tavshedspligt, som er omhandlet i stk . 1 .
13 Forbundsrepublikken Tysklands regering har anfoert, at direktivets artikel 12, stk . 1, omfatter enhver form for videregivelse af fortrolige oplysninger og dermed ogsaa videregivelse af oplysninger til modparten under en civil retssag . Den tjenstlige tavshedspligt er en vigtig forudsaetning for, at banktilsynet kan fungere . Da en raekke raadsdirektiver vedroerende kreditinstitutters fri etableringsret, deres virksomhed og tilsynet med dem paalaegger de nationale offentlige myndigheder at udveksle visse vigtige oplysninger vedroerende kreditinstitutterne, maa der ogsaa vaere sikkerhed for tavshedspligtens overholdelse uden for medlemsstatens graenser . Om det andet og tredje spoergsmaal bemaerker den tyske regering, at direktivets artikel 12, stk . 1, overlader det til medlemsstaterne selv at fastsaette, hvorvidt reguleringen af oplysningernes videregivelse skal ske ved generelle eller specielle lovbestemmelser .
14 Den italienske Republiks regering har anfoert, at direktivet henviser til det begreb vedroerende den tjenstlige tavshedspligt, som gaelder i de enkelte medlemsstaters nationale lovgivning . Hermed er det anerkendt, at almene hensyn kan gaa forud for de hensyn, som den tjenstlige tavshedspligt tilgodeser . Direktivet fastsaetter selv de mulige begraensninger i den tjenstlige tavshedspligt ved et formelt kriterium, nemlig begrebet »lovbestemmelser« . En meget vid og upraecis definition af de undtagelser, der er indeholdt i den nationale lovgivning, vil kunne beroeve den tjenstlige tavshedspligt dens indhold . En regel i national ret, der indeholder hjemmel til en saadan undtagelse, uden en tilstraekkelig praecis angivelse af de omstaendigheder og almene hensyn, som kan begrunde en saadan undtagelse, vil foelgelig vaere i strid med direktivets aand og formaal .
15 Vedroerende det andet spoergsmaal har den italienske regering anfoert, at artikel 12 ikke naermere bestemmer, paa hvilken maade og i hvilken form en undtagelse fra den tjenstlige tavshedspligt skal komme til udtryk i national lovgivning .
16 Endelig har den italienske regering vedroerende det tredje spoergsmaal anfoert, at dette spoergsmaal ikke kan besvares som led i en fortolkning af bestemmelser i faellesskabsretten .
17 Det forenede Kongeriges regering har, som den tyske regering, understreget, at den tjenstlige tavshedspligt er en grundlaeggende forudsaetning for, at de kompetente myndigheder kan indhente og udveksle oplysninger indbyrdes . Det er for at fremme udvekslingen af saadanne oplysninger, at der er vedtaget saerlige bestemmelser i artikel 12, stk . 2 og 3 vedroerende de oplysninger, som er videregivet af en kompetent myndighed til en anden . Tavshedspligten har imidlertid ikke en absolut og ufravigelig karakter, men skal kunne forenes med national ret . Direktivet er ikke taenkt som en harmonisering af de nationale lovbestemmelser om tavshedspligt, og undtagelser herfra, men disse maa dog ikke vaere i strid med direktivets formaal . Det maa saaledes anses for at vaere i strid med formaalet at videregive oplysninger under saadanne omstaendigheder, at det hindrer indhentning og udveksling af oplysninger . Af denne grund foreslaar Det forenede Kongeriges regering at fortolke artikel 12 paa en saadan maade, at den undtagelsesvis tillader enhver bestemmelse i national ret, der giver hjemmel til videregivelse af oplysninger . Hvad angaar stk . 1, sidste pkt ., bemaerker regeringen, at direktivet ikke begraenser undtagelserne til dem, der saerlig er opregnet i selve direktivet eller som er indeholdt i en saerskilt bestemmelse herom i national ret .
18 Kommissionen har foerst anfoert, at direktivet kun udgoer en indledende etape i harmoniseringen af lovgivningen om adgang til at optage og udoeve virksomhed som kreditinstitut . Med direktivet ophaeves alene de mest forstyrrende forskelle i medlemsstaternes lovgivning . Til sikring af et effektivt tilsyn med kreditinstitutterne foreskriver direktivets artikel 7 et taet samarbejde og udveksling af oplysninger mellem de kompetente myndigheder . Det er i tilknytning til denne samarbejdsforpligtelse, at bestemmelsen i artikel 12 er blevet indfoert . Endvidere understreger Kommissionen, at den tjenstlige tavshedspligt har et forskelligt indhold i de enkelte medlemsstater, navnlig for saa vidt angaar muligheden for at meddele oplysninger til skatte- og afgiftsmyndighederne . Disse forskelle udgoer en hindring for den fri udveksling af oplysninger . Til loesning af dette problem paalaegger artikel 12, stk . 1, medlemsstaterne at fastsaette regler vedroerende den tjenstlige tavshedspligt, men overlader dem selv naermere at regulere dennes omfang ved de udstedte lovbestemmelser . Stk . 2 foreskriver en fri udveksling af oplysninger, mens stk . 3 indfoerer et nyt element, hvorefter de oplysninger, der er indhentet fra en anden medlemsstat, kun maa benyttes til de formaal, som er naevnt i bestemmelsen .
19 Ordningen i artikel 12 indeholder saaledes to bestanddele, har Kommissionen anfoert . For det foerste reglerne om de oplysninger, der er indhentet inden for medlemsstatens eget omraade, og hvor de lovbestemmelser, som er naevnt i stk . 1, 2 . pkt ., fastlaegger den naermere raekkevidde af den tjenstlige tavshedspligt, som disse oplysninger er undergivet . For det andet reglerne vedroerende de oplysninger, som er indhentet i andre medlemsstater, og for hvilke der er indfoert en faellesskabsordning, som foreskriver, at anvendelsen og videregivelsen af disse oplysninger, er undergivet kriterierne i stk . 3 . Bortset fra de tilfaelde, som er naevnt i artikel 13, er det saaledes udelukket under en civil retssag at anvende de oplysninger, der er indhentet fra de andre medlemsstater .
20 Ifoelge Kommissionenen vedroerer de spoergsmaal, som er forelagt af den nationale ret, kun de oplysninger, der er indhentet inden for medlemsstatens eget omraade, dvs . den foerste af de ovenfor naevnte ordninger . Hvad angaar denne ordning er det Kommissionens opfattelse, at det staar medlemsstaterne frit for at tillade mere vidtgaaende indgreb i den tjenstlige tavshedspligt, saafremt denne principielt fortsat haandhaeves . Den nationale lovgiver kan inden for rammerne af denne ordning overlade det til domstolene at bedoemme det hensyn, der er beskyttet ved den tjenstlige tavshedspligt, i forhold til andre lovlige hensyn . En generel lovbestemmelse, hvorefter en person er pligtig at afgive vidneforklaring under en civil sag, kan betegnes som en lovbestemmelse i henhold til artikel 12, stk . 1, 2 . pkt ., forudsat bestemmelsen giver domstolene mulighed for at foretage en afvejning mellem de naevnte hensyn .
Formaalene med direktiv 77/780 og den sammenhaeng, hvori artikel 12 skal fortolkes
21 En hensigtsmaessig besvarelse af de spoergsmaal, som er forelagt vedroerende fortolkningen af artikel 12, stk . 1, i direktiv 77/780, forudsaetter, at artikel 12 anskues i sin sammenhaeng med direktivets oevrige bestemmelser og direktivets formaal .
22 Det fremgaar af direktivets anden og tredje betragtning, at direktivet alene har til formaal at ophaeve de mest forstyrrende forskelle i medlemsstaternes lovgivning vedroerende de ordninger, som kreditinstitutterne er underlagt, og at de bestemmelser, der er noedvendige for at oprette et faelles marked for kreditinstitutter, skal indfoeres i etaper .
23 Ifoelge direktivets artikel 7 skal der vaere et taet samarbejde mellem de kompetente myndigheder i medlemsstaterne . De skal saaledes meddele hinanden alle saadanne oplysninger om kreditinstitutternes ledelse, drift og ejerforhold, der vil kunne lette tilsynet med disse og lette undersoegelsen af betingelserne for, at der kan meddeles dem tilladelse, samt meddele alle de oplysninger, der vil kunne lette kontrollen med deres likviditet og solvens . Det er paa denne baggrund, at direktivets artikel 12, stk . 3, paalaegger medlemsstaterne at drage omsorg for, at de myndigheder, som modtager oplysningerne, udelukkende anvender dem til en raekke angivne formaal, nemlig for det foerste som led i en undersoegelse af, at betingelserne er opfyldt for at der overhovedet paabegyndes virksomhed som kreditinstitut, for det andet med henblik paa at lette kontrollen med kreditinstitutternes virksomhed, navnlig med hensyn til deres likviditet og solvens, samt for det tredje i forbindelse med en administrativ klage eller en sag, der er indbragt for domstolene til proevelse af en af myndighederne truffet beslutning . Der gaelder imidlertid en generel undtagelse fra denne strikte begraensning af adgangen til at benytte oplysningerne, nemlig med hensyn til oplysninger, som er modtaget i tilfaelde, hvor der er indledt strafferetlig forfoelgning .
24 Artikel 12, stk . 1, paalaegger medlemsstaterne at drage omsorg for, at ansatte ved de kompetente myndigheder undergives tjenstlig tavshedspligt, men fastlaegger ikke naermere tavshedspligtens indhold eller omfang . Den overlader det derimod til medlemsstaterne selv at regulere disse spoergsmaal, og bestemmer blot, at de fortrolige oplysninger, som er undergivet tavshedspligt, kun maa videregives i henhold til gaeldende lovbestemmelser . Det er ud fra samme betragtning, at det i artikel 12, stk . 2, bestemmes, dels at tavshedspligten ikke er til hinder for, at de kompetente myndigheder udveksler oplysninger indbyrdes, dels at de saaledes udvekslede oplysninger er underlagt tavshedspligt .
Foerste spoergsmaal
25 Det foerste spoergsmaal er i det vaesentlige, om den i artikel 12, stk . 1, omhandlede tavshedspligt, der paahviler alle, som er eller har vaeret tjenestegoerende hos de kompetente myndigheder, og som indebaerer, at de fortrolige oplysninger, de modtager i forbindelse med deres erhverv, som hovedregel ikke maa videregives til andre personer eller myndigheder, tillige gaelder, naar de naevnte personer skal afgive vidneforklaring under en civil retssag .
26 En gennemgang af direktivets generelle formaal og den sammenhaeng, hvori artikel 12, stk . 1, indgaar, viser, at direktivet, som et skridt mod det endelige formaal, dvs . de noedvendige regler for et faelles marked for kreditinstitutter, skal goere det lettere for de kompetente myndigheder i den medlemsstat, hvor kreditinstitutterne har hjemsted, at foere samlet tilsyn med dem . Paa grund af forskellene i medlemsstaternes lovgivning paa dette punkt praeciserer direktivet, at medlemsstaternes kompetente myndigheder skal arbejde taet sammen med henblik paa at foere tilsyn med kreditinstitutternes virksomhed . Det er til opfyldelsen af dette formaal, at direktivet foreskriver tjenstlig tavshedspligt og en pligt for de kompetente tilsynsmyndigheder til indbyrdes udveksling af oplysninger, som kan lette kontrollen med kreditinstitutternes likviditet og solvens .
27 En effektiv beskyttelse af den tjenstlige tavshedspligt er nemlig noedvendig, for at den bankkontrol, som er baseret paa den enkelte medlemsstats tilsyn og paa de kompetente myndigheders udveksling af oplysninger, kan fungere godt . Uanset til hvilket formaal det sker, vil videregivelsen af fortrolige oplysninger nemlig kunne have skaebnesvangre foelger ikke blot for det kreditinstitut, der er direkte beroert heraf, men ogsaa for bankvaesenets funktion som helhed . Fandtes der saaledes ikke en saadan tavshedspligt, ville den obligatoriske udveksling af oplysninger mellem de kompetente myndigheder blive bragt i fare, fordi en medlemsstats kompetente myndigheder i saa fald ikke kunne vaere sikre paa, at de fortrolige oplysninger, de havde afgivet til myndighederne i en anden medlemsstat, principielt bevarer deres fortrolige karakter .
28 Det er ud fra denne opfattelse, at saavel de regeringer, som har afgivet indlaeg i sagen, som Kommissionen og Hillenius med rette har gjort gaeldende, at det er af overordentlig stor betydning, at alle, som er eller har vaeret tjenestegoerende hos de kompetente myndigheder, fortsat er bundet af tavshedspligten . Det fremgaar da ogsaa dels af artikel 12, stk . 1 ' s ordlyd, hvorefter fortrolige oplysninger, som er modtaget i tjenstlig medfoer, »kun maa videregives til andre personer eller myndigheder i henhold til gaeldende lovbestemmelser«, dels af direktivets formaal, at forbudet mod videregivelse af oplysninger ogsaa gaelder for vidneforklaringer, der skal afgives under en civil retssag .
29 Det foerste spoergsmaal maa foelgelig besvares med, at bestemmelsen i direktivets artikel 12, hvorefter den tjenstlige tavshedspligt, som paahviler alle, der er eller har vaeret tjenestegoerende hos de kompetente myndigheder, indebaerer, at de fortrolige oplysninger, de modtager i forbindelse med deres hverv, kun maa videregives til andre personer eller myndigheder i henhold til gaeldende lovbestemmelser, ogsaa finder ogsaa anvendelse paa vidneforklaringer under en civil retssag .
Andet og tredje spoergsmaal
30 Det andet og tredje spoergsmaal er, om de lovbestemmelser, hvortil der henvises i direktivets artikel 12, stk . 1, skal forstaas paa den maade, at der er tale om lovbestemmelser, som saerlig har til formaal at foreskrive en undtagelse fra forbudet mod videregivelse af den form for oplysninger, som direktivet finder anvendelse paa, eller om der sigtes til saadanne mere generelle bestemmelser, hvori der er fastsat begraensninger i vidnepligten som foelge af hensynet til den tjenstlige tavshedspligt .
31 Som bemaerket ovenfor under gennemgangen af den sammenhaeng, hvori artikel 12 indgaar, og af direktivets formaal, udgoer artikel 12 et led i den foerste etape af harmoniserings- og koordinationsbestraebelserne vedroerende kreditinstitutter . Selv om direktivet opstiller et principielt forbud mod, at medlemsstaterne videregiver fortrolige oplysninger, tager det hensyn til de vaesentlige forskelle i de nationale lovgivninger vedroerende tavshedspligtens beskyttelse .
32 Da artikel 12, stk . 1, hverken har til formaal at indfoere en ubetinget forpligtelse eller at fastsaette regler for eller harmonisering af den tjenstlige tavshedspligts raekkevidde, udgoer bestemmelsen en garanti for denne tavshedspligt, saa laenge der ikke i de nationale lovgivninger nu eller i fremtiden er fastsat bestemmelser, som goer det muligt under visse naermere omstaendigheder at fravige forbudet mod at videregive fortrolige oplysninger . Artikel 12 ' s generelle henvisning til lovbestemmelserne i den enkelte medlemsstat viser saaledes, at der under denne foerste etape, hvor man udelukkende tilsigter at ophaeve de mest forstyrrende forskelle i medlemsstaternes lovgivning, kan goeres undtagelse fra den tjenstlige tavshedspligt ved bestaaende eller senere lovbestemmelser i medlemsstaterne .
33 Hvad angaar den konflikt, som kan opstaa mellem, paa den ene side, hensynet til at sandheden kommer frem, hvilket hensyn er en grundlaeggende forudsaetning for god retspleje, og paa den anden side det noedvendige hensyn til at bevare fortroligheden af visse oplysninger, bemaerkes, at det tilkommer den ret, for hvem sagen er indbragt, at afveje disse hensyn over for hinanden, saafremt den nationale lovgiver ikke har loest konflikten ved fastsaettelse af saerlige lovbestemmelser . I en sag som den foreliggende, hvor der ifoelge den fortolkning, der er anlagt af retten i hovedsagen, synes at vaere tale om en generel national ordning, tilkommer det den nationale ret at afveje de naevnte hensyn over for hinanden, foer den traeffer afgoerelse om, hvorvidt et vidne, som har modtaget fortrolige oplysninger, kan paaberaabe sig den ham paahvilende tavshedspligt . Herunder tilkommer det i givet fald den nationale ret navnlig at vurdere hvilken betydning, der boer tillaegges den omstaendighed, at oplysningerne i sagen blev modtaget af de kompetente myndigheder i de oevrige medlemsstater i overensstemmelse med fremgangsmaaden i direktivets artikel 12, stk . 2 .
34 Foelgelig maa det andet og tredje spoergsmaal besvares med, at de i artikel 12, stk . 1, omhandlede lovbestemmelser, som indeholder hjemmel til at videregive oplysninger, der er modtaget som fortrolige, sigter til generelle bestemmelser, der ikke saerlig har til formaal at fastsaette en undtagelse fra forbudet mod videregivelse af saadanne oplysninger, som direktivet finder anvendelse paa, men som fastsaetter begraensninger i vidnepligten som foelge af den tjenstlige tavshedspligt .
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
35 De udgifter, der er afholdt af Forbundsrepublikken Tysklands, Den italienske Republiks og Det forenede Kongeriges regeringer samt af Kommissionen for De europaeiske Faellesskaber, der har afgivet indlaeg ved Domstolen, kan ikke godtgoeres . Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger .
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende de spoergsmaal, som er forelagt af Nederlandenes Hoge Raad ved kendelse af 13 . april 1984, for ret :
1 ) Bestemmelsen i artikel 12, stk . 1, i direktiv 77/780, hvorefter den tjenstlige tavshedspligt, som paahviler alle, der er eller har vaeret tjenestegoerende hos de kompetente myndigheder, indebaerer, at de fortrolige oplysninger, de modtager i forbindelse med deres hverv, kun maa videregives til andre personer eller myndigheder i henhold til gaeldende lovbestemmelser, finder ogsaa anvendelse paa vidneforklaringer under en civil retssag .
2 ) De i artikel 12, stk . 1, omhandlede lovbestemmelser, som indeholder hjemmel til at videregive oplysninger, der er modtaget som fortrolige, sigter til generelle bestemmelser, der ikke saerlig har til formaal at fastsaette en undtagelse fra forbudet mod videregivelse af saadanne oplysninger, som direktivet finder anvendelse paa, men som fastsaetter begraensninger i vidnepligten som foelge af den tjenstlige tavshedspligt .