61993C0296
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
CARL OTTO LENZ
fremsat den 29. juni 1995 (
*1
)
Indhold
A — Indledning
B — Stillingtagen
1. Kommissionens kompetence — tilsidesættelse af artikel 6, stk. 7 (forordning (EØF) nr. 805/68)
a) Retspraksis
b) Rækkevidden af kompetencen i henhold til artikel 6, stk. 7, femte led
c) Artikel 5 (forordning nr. 805/68)
d) EF-traktatens artikel 155
2. Mellemresultat
3. Proportionalitetsprincippet
a) Kommissionens målsætning
b) Fastlæggelsen af de faktiske omstændigheder
c) Egnethed
d) Nødvendighed
4. Forbuddet mod forskelsbehandling
a) Ulige behandling
b) Begrundelse
5. Princippet om beskyttelse af den berettigede forventning
a) En berettiget forventning på grundlag af tilskyndelsen til bestemte handlinger fra Kommissionens side
b) Tilstrækkelig hensyntagen
6. Tilsidesættelse af grundrettigheder
a) Ejendomsretten
b) Retten til fri erhvervsudøvelse
7. Magtfordrejning
8. Tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter
Sagens omkostninger
C — Forslag til afgørelse
A — Indledning
1.
Nærværende sager drejer sig først og fremmest om kompetencefordelingen mellem Kommissionen og Rådet inden for rammerne af den fælles markedsordning for oksekød. Denne blev indført i 1968 ved Rådets forordning (EØF) nr. 805/68 af 27. juni 1968 (
1
). Markedsordningen har til formål at »stabilisere markederne og sikre den berørte landbrugsbefolkning en rimelig levestandard«. Forordningen hjemler i dette øjemed bestemte interventionsforanstaltninger (
2
).
2.
I henhold til artikel 5, stk. 1, kan der træffes følgende sådanne foranstaltninger:
—
støtte til privat oplagring
—
opkøb gennem interventionsorganerne.
Stk. 2 indeholder en fortegnelse over varer, for hvilke der kan træffes interventionsforanstaltninger. Dette kan ske for voksent kvæg og fersk eller kølet kød af voksent kvæg, der sælges i form af hele kroppe, halve kroppe, »quartiers compensés«, forfjerdinger eller bagfjerdinger, og er i overensstemmelse med Fællesskabets handelsklasseskema i henhold til forordning (EØF) nr. 1208/81. Ifølge artikel 5, stk. 3, kan Rådet på forslag af Kommissionen efter afstemningsmåden i EF-traktatens artikel 43, stk. 2, ændre fortegnelsen.
3.
Sagerne drejer sig om interventionsorganernes opkøb. Hvis markedsprisen falder ned under en bestemt grænse, opkøber interventionsorganerne oksekød. Der er dermed mindre oksekød på det frie marked, således at prisen på grundlag af udbud og efterspørgsel igen stiger.
4.
I henhold til artikel 26 i forordning nr. 805/68 skal der nedsættes en forvaltningskomité for oksekød. Komitéen sammensættes af repræsentanter for medlemsstaterne og har en repræsentant for Kommissionen som formand.
5.
Artikel 27 indeholder regler om den såkaldte »forvaltningskomitéprocedure«. I henhold til denne procedure foreslår Kommissionens repræsentant komitéen bestemte foranstaltninger. Komitéen kan afgive en udtalelse inden for en frist, som fastsættes af formanden. Kommissionen kan uden at afvente udtalelsen træffe foranstaltninger, som straks kan finde anvendelse. Foranstaltningerne meddeles kun Rådet, hvis de ikke er i overensstemmelse med komitéens udtalelse. Rådet kan derpå efter afstemningsmåden i EF-traktatens artikel 43, stk. 2, træffe en anden afgørelse.
6.
Den for nærværende sager vigtigste regel i forordning nr. 805/68 er artikel 6, som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 2066/92 af 30. juni 1992 (
3
) (herefter »artikel 6 i forordning nr. 805/68«). Forordning nr. 2066/92 blev udstedt som led i reformen af landbrugspolitikken.
7.
Som det fremgår af betragtningerne, var der en uligevægt mellem udbud og efterspørgsel på fællesmarkedet for oksekød, som gjorde det nødvendigt at træffe foranstaltninger til en nedsættelse af interventionsprisen (
4
). De negative virkninger heraf for producenterne skulle kompenseres gennem bestemte præmier. Dette måtte imidlertid under ingen omstændigheder medføre en forøgelse af den samlede produktion (
5
).
8.
Som det ligeledes fremgår af betragtningerne, havde Rådet bl.a. til hensigt at tilskynde til ekstensiv produktion (
6
). Ved ekstensiv produktion holdes dyrene — i modsætning til ved intensiv produktion — på græs, idet de hverken får specielt foder eller bliver behandlet med hormoner.
9.
Ved forordning nr. 2066/92 ændres artikel 6 ved, at der fastsættes følgende mængder, som interventionsopkøbene årligt ikke må overstige:
—
750000 tons i 1993
—
650000 tons i 1994
—
550000 tons i 1995
—
400000 tons i 1996
—
350000 tons fra 1997.
10.
I øvrigt indeholder artikel 6 almindelige bestemmelser og betingelser for interventionsforanstaltningerne.
11.
Artikel 6, stk. 7, henviser til den ovennævnte fremgangsmåde i artikel 27. Bestemmelsen lyder således:
»Efter fremgangsmåden i artikel 27:
—
fastlægges de kategorier, kvaliteter eller kvalitetsgrupper af produkter, der kan gøres til genstand for interventionsopkøb
—
træffes der beslutning om licitationernes åbning eller genåbning og om deres suspension i det i stk. 3, sidste led, omhandlede tilfælde
—
fastsættes opkøbspriserne og de mængder, interventionsopkøbet kan omfatte
—
fastsættes beløbet for den i stk. 5 omhandlede forhøjelse
—
fastsættes gennemførelsesbestemmelserne til denne artikel, navnlig de bestemmelser, hvis sigte er at undgå en nedadgående spiral for markedspriserne
—
fastsættes i givet fald de nødvendige overgangsbestemmelser for gennemførelsen af denne ordning.
Kommissionen træffer afgørelse om:
—
åbning af de i stk. 4 omhandlede opkøb samt om suspension heraf, hvis en eller flere af betingelserne i nævnte stykke ikke længere er opfyldt
—
suspension af de i stk. 3, første led, omhandlede opkøb.«
12.
Artikel 6a, stk. 2, hjemler en fravigelse af den af Rådet fastsatte fortegnelse over varer, for hvilke der kan træffes interventionsforanstaltninger. Hvilke dyr undtagelsen gælder for, afhænger af dyrenes vægt.
13.
Kommission har på grundlag af artikel 6, stk. 7, udstedt forordning (EØF) nr. 859/89 af 29. marts 1989 (
7
). I femte betragtning til forordningen og i artikel 4, stk. 1, henvises der til endnu en rådsforordning, nemlig forordning (EØF) nr. 1208/81 af 28. april 1981 (
8
). I denne forordning opstilles EF-handelsklasseskemaet for slagtekroppe af voksent kvæg. Som det fremgår af artikel 3, stk. 1 og 2, foretages klassificeringen efter dyrenes alder og køn og efter deres kropsbygning og fedningsgrad.
14.
Kommissionens forordning nr. 859/89, som indeholder gennemførelsesbestemmelserne for interventionsforanstaltningerne, bestemmer i artikel 4, stk. 1, hvilke varer der kan opkøbes af interventionsorganerne. Den fastlægger herved bl.a. de kategorier og kvaliteter af produkter, der kan gøres til genstand for interventionsopkøb, således som hjemlet i artikel 6, stk. 7, første led, i forordning nr. 805/68 om den fælles markedsordning.
15.
Ved forordning (EØF) nr. 685/93 har Kommissionen tilføjet et yderligere kriterium til bestemmelserne i artikel 4 (
9
). I henhold til den nye regel kan der kun opkøbes kød, der »stammer fra slagtekroppe, hvis vægt ikke må overstige:
—
380 kg fra den første licitation i juli 1993
—
360 kg fra den første licitation i januar 1994
—
340 kg fra den første licitation i juli 1994«.
Det er denne regel, som både Frankrig og Irland anfægter.
16.
Den 25. maj 1993 anlagde Frankrig sag mod Kommissionen ved Domstolen og nedlagde følgende påstande:
—
Det fastslås, at Kommissionens forordning (EØF) nr. 685/93 af 24. marts 1993 om ændring af forordning (EØF) nr. 859/89 om gennemførelsesbestemmelser for generelle og særlige interventionsforanstaltninger for oksekød er ugyldig.
—
Sagsøgte tilpligtes at betale sagens omkostninger.
17.
Den 4. juni 1993 anlagde Irland ligeledes sag mod Kommissionen og nedlagde følgende påstande:
—
Det fastslås, at Kommissionens forordning (EØF) nr. 685/93 af 24. marts 1993 om ændring af forordning (EØF) nr. 859/89 om gennemførelsesbestemmelser for generelle og særlige interventionsforanstaltninger for oksekød er ugyldig.
—
Der træffes i øvrigt de nødvendige foranstaltninger med henblik på at give Irland medhold i sagen.
—
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber tilpligtes at betale sagens omkostninger.
18.
Kommissionen har i begge sager nedlagt følgende påstande:
—
Frifindelse.
—
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
19.
Det Forenede Kongerige er interveneret i sagen til støtte for Kommissionens påstande.
20.
Både Frankrig og Irland har fremsat begæring om foreløbige forholdsregler. Ved kendelse af 16. juli 1993 blev det imidlertid besluttet, at begæringerne ikke kunne tages til følge.
21.
Ved kendelse af 22. marts 1995 er de to sager blevet forenet.
B — Stillingtagen
1. Kommissionens kompetence — tilsidesættelse af artikel 6, stk. 7 (forordning (EØF) nr. 805/68)
22.
Irland og Frankrig har til støtte for deres annullationssøgsmål i henhold til EF-traktatens artikel 173 for det første gjort gældende, at der er sket tilsidesættelse af en retsregel, nemlig artikel 6, stk. 7, i forordning nr. 805/68, og at Kommissionen ikke havde hjemmel til at udstede den omtvistede forordning. Sagsøgerne har anført, at en øverste grænse for slagtekroppenes vægt ikke kunne indføres af Kommissionen, men kun af Rådet.
23.
Der skal i denne forbindelse først ses på artikel 6, stk. 7, i forordning nr. 805/68 og rækkevidden af den kompetence, der er tillagt Kommissionen i henhold hertil. Der skal først og fremmest foretages en undersøgelse af det indbyrdes forhold mellem de enkelte led i stk. 7.
24.
Efter Frankrigs opfattelse kan reglen i femte led, selv om den er formuleret generelt, på ingen måde siges at tillægge Kommissionen nogen vidtrækkende kompetence. Selv om det i bestemmelsen hedder, at gennemførelsesbestemmelserne til artikel 6 fastsættes af Kommissionen, kan denne kompetence under ingen omstændigheder række videre end de særlige bemyndigelser i henhold til stk. 7, første til fjerde led. Bestemmelsen i stk. 7, første led, hvorefter Kommissionen kan fastlægge »de kategorier, kvaliteter eller kvalitetsgrupper af produkter, der kan gøres til genstand for interventionsopkøb«, opstiller grænserne for Kommissionens kompetence til at bestemme, hvilke produkter der kan gøres til genstand for interventionsopkøb. Kommissionen kan derudover ikke indføre nogen begrænsninger.
25.
Frankrig har videre anført, at Rådet selv har fastlagt de enkelte handelsklasser ved forordning nr. 1208/81 om fastsættelse af Fællesskabets handelsklasseskema for slagtekroppe af voksent kvæg.
26.
Forordningens artikel 3, stk. 1, fastsætter klasserne for slagtekroppe af voksent kvæg. Inddelingen er baseret på dyrenes køn og alder. I henhold til artikel 3, stk. 2, foretages klassificeringen af slagtekroppene ud fra kropsbygningen og fedningsgraden.
27.
Da slagtekroppenes vægt således ikke har nogen betydning for handelsklasseskemaet, kan Kommissionen ifølge Frankrig ikke — ej heller som en gennemførelsesforanstaltning i henhold til artikel 6, stk. 7, femte led, i forordning nr. 805/68 — indføre en vægtbegrænsning for slagtekroppe.
28.
Det Forenede Kongerige har heroverfor gjort gældende, at der er en klar sammenhæng mellem kriterierne i handelsklasseskemaet og slagtekroppenes vægt, hvorfor Kommissionen har holdt sig inden for rammerne af de af Rådet opstillede kriterier.
29.
Kommissionen har alene baseret sin argumentation på stk. 7, femte led. Den bestrider ikke, at det ikke er muligt at indføre en vægtbegrænsning som led i fastlæggelsen af de kategorier, kvaliteter eller kvalitetsgrupper af produkter, der kan gøres til genstand for interventionsopkøb (artikel 6, stk. 7, første led).
30.
Efter Kommissionens opfattelse skal bestemmelsen i femte led, nemlig kompetencen til at gennemføre artikel 6, fortolkes videre end de forudgående bestemmelser. Kommissionen har herved henvist til Domstolens praksis, hvorefter der navnlig på området for landbrugspolitikken er tillagt Kommissionen vidtrækkende beføjelser. Efter Domstolens opfattelse er Kommissionen den eneste, der er i stand til »stadigt og opmærksomt at følge udviklingen på landbrugsmarkederne og til at handle med den hurtighed, situationen kræver«. Grænserne for en så vid kompetence skal vurderes ud fra markedsordningens væsentlige generelle mål og i mindre grad ud fra bestemmelsens ordlyd (
10
).
31.
Kommissionen har endvidere anført, at formålet i det foreliggende tilfælde er at opnå, at de af Rådet i artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 805/68 fastlagte årlige mængder for interventionsopkøbene ikke overskrides. Rådet har i dette øjemed truffet to foranstaltninger:
—
En nedsættelse af interventionsprisen, dvs. den pris, som interventionsorganerne køber kød til (
11
).
—
En nedbringelse af de mængder, der accepteres til intervention, gennem en forhøjelse af koefficienterne (
12
).
32.
Efter Kommissionens mening er disse to foranstaltninger ikke længere tilstrækkelige til at nå de af Rådet fastsatte maksimale årlige mængder, uden at der udløses en nedadgående spiral for markedspriserne, hvilket Kommissionen netop skal forhindre (
13
). Kommissionen har derfor været nødsaget til at træffe en yderligere foranstaltning, nemlig begrænsningen af slagtekroppenes vægt. Da der herved er tale om et middel til at nå det i artikel 6 fastlagte mål, har Kommissionen handlet inden for rammerne af sin gennemførelseskompetence.
33.
For at kunne tage stilling hertil må man kaste et blik på hele interventionsordningen inden for rammerne af den fælles markedsordning for oksekød og reformen af landbrugspolitikken.
34.
Landbrugspolitikken fastlægges af Rådet. Dette udsteder de nødvendige retsakter i overensstemmelse med de fastsatte mål, såsom forordning nr. 805/68 om den fælles markedsordning for oksekød og forordning nr. 2066/92, hvorved reformen af landbrugspolitikken med hensyn til den fælles markedsordning for oksekød gennemføres. Det er Kommissionens opgave at gennemføre Rådets retsakter (EF-traktatens artikel 145, tredje led).
35.
Rådet har også i det foreliggende tilfælde delegeret gennemførelseskompetencen til Kommissionen (artikel 6, stk. 7, femte led, i forordning nr. 805/68). Spørgsmålet er blot, i hvilket omfang det har afgivet sin kompetence.
a) Retspraksis
36.
Som det også er blevet påpeget af Kommissionen, har Domstolen antaget, at dette på landbrugsområdet er sket i vidt omfang.
Domstolen udtalte således i sag 23/75 (
14
), at det følger af praktiske hensyn, at begrebet gennemførelse skal fortolkes vidt. Da Kommissionen er den eneste, der er i stand til stadigt og opmærksomt at følge udviklingen på landbrugsmarkederne og til at handle med den hurtighed, situationen kræver, kan Rådet se sig foranlediget til inden for den fælles landbrugspolitik at tildele Kommissionen vide skøns- og handlebeføjelser. Rådet kan dog fastsætte betingelser for Kommissionens udøvelse af de pågældende beføjelser. Desuden giver forvaltningskomitéproceduren Rådet mulighed for at forbeholde sig selv at gribe ind. Da Rådet således har tildelt Kommissionen en vid kompetence, skal grænserne for denne kompetence vurderes ud fra markedsordningens væsentlige generelle mål og i mindre grad ud fra bemyndigelsens ordlyd. Domstolen har givet udtryk for den samme opfattelse i de forenede sager 279/84, 280/84, 285/84 og 286/84 (
15
), i sag 27/85 (
16
) og i sag 265/85 (
17
).
37.
Af interesse er herved også forslaget til afgørelse i sag C-240/90 (
18
), hvorefter der synes at bestå en formodning om, at Rådet tillægger Kommissionen beføjelse til at træffe alle foranstaltninger, der er nødvendige for gennemførelsen af de forskrifter, det udfærdiger, bortset fra i særlige tilfælde, hvor det beslutter, at det hellere selv må udøve disse gennemførelsesbeføjelser. Denne formodning synes navnlig at bestå med hensyn til den fælles landbrugspolitik. Rådet kan dog i alle tilfælde bevare muligheden for en vis kontrol ved at vælge forvaltningskomitéproceduren (
19
).
38.
Ovenstående viser imidlertid blot, at Rådet på landbrugsområdet kan give Kommissionen en vidtrækkende kompetence, men dette er ikke ensbetydende med, at det altid skal gøre dette. Hvis Rådet konkret ikke har givet Kommissionen en vidtrækkende kompetence, kan Kommissionen — i henhold til Domstolens praksis — kun udstede gennemførelsesbestemmelser, der ikke er i strid med Rådets grund- eller gennemførelsesbestemmelser (
20
).
39.
Med andre ord kan Rådet give Kommissionen en vidtrækkende kompetence på landbrugsområdet. Det har imidlertid også mulighed for ved hjælp af forvaltningskomitéproceduren i bestemte tilfælde selv at gribe ind eller i henhold til EF-traktatens artikel 145 opstille visse nærmere vilkår for udøvelsen af Kommissionens beføjelser eller i særlige tilfælde forbeholde sig retten til selv direkte at udøve gennemførelsesbeføjelser (
21
). Såfremt Rådet har givet Kommissionen vidtrækkende beføjelser, begrænses disse kun af markedsordningens generelle mål (
22
).
b) Rækkevidden af kompetencen i henhold til artikel 6, stk. 7, femte led
40.
I det foreliggende tilfælde er spørgsmålet således, om Rådet med artikel 6, stk. 7, femte led, har givet Kommissionen en vidtrækkende kompetence, og om Kommissionens omhandlede forordning var dækket af denne vide kompetence.
41.
Det må herved først undersøges, om Kommissionens foranstaltning — fastsættelsen af en maksimal vægt for slagtekroppe — overhovedet kan betragtes som en gennemførelsesbestemmelse.
42.
Det er ubestridt, at Kommissionen med den pågældende foranstaltning i det mindste også ville opnå den af Rådet i artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 805/68 fastsatte begrænsning af de mængder, der kan gøres til genstand for intervention. Ud fra dette synspunkt kan de omtvistede regler betragtes som en gennemførelsesforanstaltning. Om de faktisk var egnede til at nå det nævnte mål, vil skulle undersøges i forbindelse med spørgsmålet om, hvorvidt foranstaltningen var i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet.
43.
Kommissionen har således handlet inden for rammerne af sin kompetence til at fastsætte gennemførelsesbestemmelser, medmindre denne kompetence ikke er vidtrækkende, men derimod begrænset af Rådet. I de tilfælde, hvor Domstolen har lagt til grund, at Kommissionen havde en vid kompetence, var beføjelserne overdraget til Kommissionen ved en generel formulering. Bestemmelserne indeholdt i hvert fald ingen oplysninger om, hvilke foranstaltninger Kommissionen skulle træffe i forbindelse med gennemførelsen af artilden, og hvilke kriterier den skulle lægge til grund.
44.
Kommissionen har i denne forbindelse henvist til mit forslag til afgørelse i de forenede sager 279/84, 280/84, 285/84 og 286/84 (
23
). Jeg vil dog gerne understrege, at jeg allerede dengang gav udtryk for den opfattelse, at Kommissionen under alle omstændigheder skal handle inden for de rammer, Rådet har opstillet. Kommissionen kan derfor ikke påberåbe sig mit forslag til afgørelse til støtte for sin påstand om, at Rådet har givet den en meget vidtrækkende kompetence.
45.
Sagerne drejede sig om, hvorvidt Kommissionen havde kompetence til at indføre en støtte. Jeg antog, at dette ikke var tilfældet, bl.a. fordi Rådet ikke havde givet hjemmel til en støtte, hvorfor Kommissionen heller ikke kunne ind- eller gennemføre en sådan støtte.
46.
Der er i det foreliggende tilfælde ikke tale om, at Rådet har overdraget en vidtrækkende kompetence til Kommissionen. Rådet har ikke blot i generelle vendinger delegeret ansvaret for gennemførelsesbestemmelserne til Kommissionen. Det har tværtimod i artikel 6 i forordning nr. 805/68 opstillet helt præcise retningslinjer for gennemførelsen af interventionen, idet det f.eks. fastsætter de maksimale årlige mængder, der kan opkøbes af interventionsorganerne. Desuden bestemmer Rådet, under hvilke betingelser interventionsforanstaltningerne kan træffes. Frem for alt bestemmer det i artikel 6, stk. 7, hvorved gennemførelsen af artikel 6 delegeres til Kommissionen, helt præcist, hvad Kommissionen skal udstede regler om med hensyn til interventionen og efter hvilke kriterier. Dette viser, at Rådet ikke ønsker helt at overlade gennemførelsen til Kommissionen. Det vil tværtimod selv være medbestemmende. Dette opnår Rådet ved at gøre brug af sin mulighed til i henhold til traktatens artikel 145 at opstille de nærmere vilkår for Kommissionens gennemførelse.
47.
På denne baggrund kan der ikke antages at være overdraget en vidtrækkende kompetence i henhold til artikel 6, stk. 7, femte led. Når Rådet så nøje opstiller vilkårene for gennemførelsen, hvorfor skulle det så — som det med rette er blevet påpeget af Irland — overdrage Kommissionen en kompetence, der er så vidtrækkende, at Kommissionen kan omgå Rådets regler?
48.
Hvis der således ikke er tale om en vidtrækkende kompetence for Kommissionen, sætter Rådets regler grænserne for Kommissionens kompetence.
49.
Som det med rette er anført af Frankrig, har Rådet kun givet Kommissionen kompetence til at fastlægge de kategorier, kvaliteter og kvalitetsgrupper, der kan opkøbes til intervention. Da slagtekroppenes vægt ikke er noget kriterium inden for rammerne af handelsklasseskemaet, kan Kommissionen derfor ikke indføre et sådant kriterium.
50.
Det Forenede Kongerige er af en anden opfattelse og gør gældende, at det i relation til virkningerne ikke gør nogen forskel, om man udelukker bestemte kvaliteter eller kvalitetsgrupper, eller om man ikke tillader produkter, der overskrider en vis vægtgrænse.
51.
Dette er imidlertid uden betydning, når Rådet udelukkende har givet Kommissionen kompetence til at fastlægge kvalitetsgrupperne.
52.
Domstolen har i et lignende tilfælde antaget, at Kommissionen ikke havde kompetence til at fastsætte et loft for en godtgørelse efter bestemte kriterier, fordi Rådet i sin grundforordning allerede havde opstillet nogle kriterier (
24
). Når der således er tale om, at allerede Rådets grundforordning begrænser Kommissionens beføjelser, må de af Rådet fastlagte kriterier for Kommissionens gennemførelse så meget mere have en begrænsende virkning. Dommen i sag C-240/90 (
25
) er heller ikke til hinder for denne antagelse. Domstolen antog i denne sag ganske vist, at Kommissionen også havde en kompetence på de områder, hvor Rådet havde fastsat mere præcise regler for Kommissionens gennemførelse. Domstolen tog imidlertid ikke stilling til, om der var overdraget vidtrækkende beføjelser til Kommissionen. Domstolens argumentation var derimod baseret på, at Kommissionen ikke havde reguleret »væsentlige« landbrugspolitiske spørgsmål. Det vil senere skulle undersøges, om dette også er tilfældet i denne sag.
53.
En sådan begrænsning til fastlæggelsen af kvalitetsgrupper er også absolut fornuftig. Markedet fungerer inden for de af Rådet fastsatte handelsklasseskemaer. Det skal derfor også reguleres ved hjælp af interventionsforanstaltninger inden for rammerne af disse handelsklasseskemaer. Der bør ikke indføres nye kriterier.
54.
Man kan derfor heller ikke tiltræde Kommissionens argument om, at den kan udelukke produkter helt fra intervention ved ganske enkelt at undlade at træffe interventionsforanstaltninger for disse produkter, hvorfor der ikke er nogen grund til, at den ikke også skulle kunne begrænse vægten. Den kan ikke gøre dette, fordi hele markedet kun skal reguleres inden for de af Rådet fastsatte skemaer.
55.
Desuden har Rådet foretaget begrænsningen helt bevidst. Det er ubestridt, at Rådet havde diskuteret en øverste grænse for slagtekroppenes vægt, men at ideen i den sidste ende blev forkastet. Dette kan med sikkerhed ikke — således som det også er anført af Det Forenede Kongerige — give et fingerpeg om kompetencefordelingen. Det viser imidlertid, at Rådet ikke ønskede at indføre en vægtbegrænsning. Rådet har altså ikke glemt også at nævne en vægtbegrænsning i artikel 6, stk. 7, første led, men derimod helt bevidst holdt en sådan uden for Kommissionens kompetence.
56.
Rådet har kun i et enkelt tilfælde hjemlet en vægtbegrænsning, nemlig i artikel 6a, stk. 2, i forordning nr. 805/68, som affattet ved forordning nr. 2066/92 (
26
). Det har selv udstedt denne regel, hvoraf det kan udledes, at en vægtbegrænsning kun kan indføres undtagelsesvist og ikke af Kommissionen.
57.
Det følger af det ovenfor anførte, at der ikke, som hævdet af Det Forenede Kongerige, kan foretages en modsætningsslutning, hvorefter det særlige tilfælde i artikel 6a skal reguleres af Rådet, mens alle andre vægtbegrænsninger kan foretages af Kommissionen.
58.
Der kan heller ikke gives Det Forenede Kongerige medhold i argumentet baseret på en sammenhæng mellem handelsklasserne og slagtekroppenes vægt. Der er ganske vist en sammenhæng mellem handelsklasserne, der bestemmes efter dyrenes alder, og vægten. Denne sammenhæng er imidlertid ikke så nøjagtig, at man kan henføre en bestemt vægt til en bestemt handelsklasse. En regel, som vedrører handelsklasser, kan derfor aldrig ligeledes bestemme vægten.
c) Artikel 5 (forordning nr. 805/68)
59.
Sagsøgerne har som et yderligere argument for Kommissionens inkompetence henvist til artikel 5 i forordning nr. 805/68. I henhold til artikel 5, stk. 3, har kun Rådet kompetence til at ændre fortegnelsen over de varer, med hensyn til hvilke der kan træffes interventionsforanstaltninger. Med indførelsen af maksimumsvægten for slagtekroppene har Kommissionen ifølge sagsøgerne foretaget en ændring af fortegnelsen, som den ikke havde kompetence til at foretage efter artikel 5, stk. 3.
60.
Det Forenede Kongerige har — efter min mening med rette — bestridt, at Kommissionens foranstaltning er en ændring af varefortegnelsen. Fortegnelsen indeholder blot de produkter, der som udgangspunkt kan gøres til genstand for interventionsforanstaltninger. Der er mulighed for begrænsninger inden for de enkelte produkter. Dette har Rådet selv givet hjemmel til ved i henhold til artikel 6, stk. 7, første led, at lade Kommissionen fastlægge bestemte kategorier, kvaliteter og kvalitetsgrupper, der kan opkøbes til intervention. Der er herved imidlertid ikke tale om en ændring i henhold til artikel 5, stk. 3. Fortegnelsen over varer, der som udgangspunkt kan opkøbes til intervention, ændres ikke.
61.
Man kan derimod udlede noget andet af artikel 5. De grundlæggende afgørelser skal fortsat være forbeholdt Rådet. Fastlæggelsen af de varer, der som udgangspunkt kan gøres til genstand for interventionsforanstaltninger, er en sådan grundlæggende afgørelse, for den bestemmer i den sidste ende, hvilke produkter markedet reguleres for, og for hvilke dette ikke sker.
62.
Domstolen har også i sin dom i sag 25/70 udtalt, at det er Rådet, der træffer de væsentlige afgørelser, hvorved der ved »væsentlig« forstås den principielle udformning af den fælles landbrugspolitik (
27
).
63.
Den af Domstolen fastlagte kompetencefordeling mellem Rådet og Kommissionen kan muligvis være endnu et indicium for, at Kommissionen ikke skulle have handlet i det foreliggende tilfælde. Den har eventuelt ikke blot truffet en ren gennemførelsesforanstaltning, men også en foranstaltning med mere vidtrækkende konsekvenser. Som Kommissionen selv har anført, ønskede den med den pågældende foranstaltning at give et signal og tilskynde producenterne til for det første at slagte deres dyr tidligere og for det andet på længere sigt at omlægge deres opdræt i retning af lettere racer. Med andre ord havde Kommissionen med forordningen til hensigt at foretage en kursændring inden for landbrugspolitikken. Kommissionen har i en anden sammenhæng også anført, at forordningen efter dens opfattelse er en logisk videreførelse og udbygning af reformen af landbrugspolitikken.
Dette er imidlertid klart Rådets opgave, idet Rådet bestemmer udformningen af landbrugspolitikken. Kommissionen havde således ikke kompetence til at udstede den omtvistede forordning.
64.
Den i denne forbindelse citerede artikel 2 i forordning nr. 805/68 er herved uden betydning, da den handler om at fremme initiativer inden for de berørte erhverv.
65.
Det af Kommissionen anførte om, at den ikke kunne have nået det af Rådet opstillede mål uden at udstede den omtvistede forordning, ændrer ikke noget ved Kommissionens inkompetence. Også selv om den — som den selv har anført — ville have tilsidesat artikel 6, stk. 7, i forordning nr. 805/68, hvis den havde forholdt sig passiv, kan den heller ikke i et sådant tilfælde foretage sig noget, der ville ligge uden for dens kompetence.
66.
Den pågældende argumentation ville også kun være relevant, hvis den af Kommissionen indførte øvre vægtgrænse havde været den eneste mulige foranstaltning. Dette vil skulle undersøges i anden sammenhæng. Men også selv om der ikke havde været andre muligheder, ville kun Rådet have haft kompetence til at træffe beslutning om en sådan foranstaltning. Kommissionen kunne have forelagt Rådet et forslag herom, men den ville ikke selv have været berettiget til at træffe en sådan foranstaltning.
67.
Kommissionen har endelig med henblik på at godtgøre sin kompetence anført, at den allerede har fastsat en maksimumsvægt for slagtekroppe i forbindelse med støtten til privat oplagring. Sagsøgerne har heroverfor gjort gældende, at ordningen med privat oplagring er helt forskellig fra interventionsordningen. Der gælder i forbindelse med den private oplagring ikke sådanne snævre begrænsninger som ved intervention. Det Forenede Kongerige har dog bestridt, at Kommissionens beføjelser i relation til støtten til privat oplagring er mere vidtrækkende end med hensyn til intervention.
68.
Spørgsmålet behøver ikke at blive behandlet nærmere på dette sted, for det kan ud fra det forhold, at Kommissionen allerede en gang har indført en maksimumsvægt, under ingen omstændigheder konkluderes, at den også havde fået overdraget den nødvendige kompetence.
69.
Kommissionen har også henvist til et andet vægtkriterium, som er blevet indført som led i gennemførelsesforanstaltningerne. Der er herved imidlertid tale om rent tekniske bestemmelser, nemlig om fastsættelsen af markedsprisen efter vægt. Dette er noget ganske andet end udelukkelse af bestemte produkter fra intervention alene på grund af deres vægt.
d) EF-traktatens artikel 155
70.
I forbindelse med spørgsmålet om Kommissionens kompetence skal jeg endelig beskæftige mig med det af Irland anførte om, at der også foreligger en tilsidesættelse af traktatens artikel 155, første og fjerde led.
71.
Som det med rette er anført af Det Forenede Kongerige, handler første led alene om kontrol med andres anvendelse af fællesskabsretten. Kommissionen kontrollerer ganske vist også sine egne handlinger, men dette sker forudgående og ikke efterfølgende i henhold til traktatens artikel 155.
72.
Der kan siges at foreligge en tilsidesættelse af fjerde led, for når Kommissionen overskrider sin kompetence, udøver den ikke de beføjelser, som Rådet har tildelt den med henblik på gennemførelse af forskrifter.
73.
Det må altså fastholdes, at Kommissionen har overskredet sin kompetence. Artikel 6, stk. 7, femte led, giver den kun beføjelser inden for rammerne af de forudgående kompetenceoverdragelser. Dette er ikke ensbetydende med, at bestemmelsen, som giver en generel gennemførelseskompetence, er indholdsløs. Som belæg herfor skal jeg henvise til Kommissionens forordning nr. 859/89 af 29. marts 1989 (
28
). Denne forordning blev navnlig udstedt på grundlag af artikel 6, stk. 7, i forordning nr. 805/68, som affattet ved forordning nr. 571/89 af 2. marts 1989 (
29
). Denne udgave afviger kun uvæsentligt fra den ved forordning nr. 2066/92 indførte. Hvis man ser på Kommissionens ovennævnte forordning, konstaterer man, at der heri ud over de på grundlag af artikel 6, stk. 7, første til fjerde led, indførte regler også træffes andre omfattende gennemførelsesforanstaltninger, bl.a. om fastlæggelse af interventionsområder, om interventionsorganernes anlæg og om mærkning, behandling og emballering af kødet. Der er således mange regler, som kan indføres på grundlag af artikel 6, stk. 7, femte led, i forordning nr. 805/68.
2. Mellemresultat
74.
Det ovenfor anførte er allerede tilstrækkeligt til at give sagsøgerne medhold og annullere den omtvistede forordning. For det tilfælde, at Domstolen ikke måtte ønske at følge dette forslag, skal jeg også undersøge de øvrige anbringender.
3. Proportionalitetsprincippet
75.
Sagsøgerne har endvidere inden for rammerne af traktatens artikel 173 gjort gældende, at der er sket en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet.
76.
Ved afgørelsen af, om proportionalitetsprincippet er overholdt, vurderer Domstolen, om de midler, der bringes i anvendelse, er egnede til at virkeliggøre det tilstræbte formål og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at virkeliggøre dette formål (
30
).
a) Kommissionens målsætning
77.
Det bør derfor som et første led i prøvelsen i forhold til proportionalitetsprincippet overvejes, hvilke mål Kommissionen forfølger med den omtvistede forordning.
78.
For det første sigter den mod en nedbringelse af oksekødproduktionen og af interventionsopkøbene. Dette er også i overensstemmelse med de mål, Rådet nævner i forordning nr. 2066/92.
79.
Som yderligere mål nævner Kommissionen, at den vil give et signal til producenterne af tungere slagtekroppe. Dette signal skal på kort sigt føre til, at dyrene bliver slagtet tidligere, men på længere sigt skal foranstaltningen føre til en kursændring med hensyn til de racer, der opdrættes. Der skal opdrættes lettere racer. Desuden skal der anvendes færre hormoner. Kommissionen vil opnå, at producenterne på det omhandlede område igen udelukkende handler ud fra markedsforholdene og ikke længere betragter interventionen som et »andet marked«.
b) Fastlæggelsen af de faktiske omstændigheder
80.
I forbindelse med prøvelsen af foranstaltningernes egnethed er spørgsmålet herefter, om de ovenfor fastlagte mål kan nås med den omtvistede forordning. Der skal herved også tages stilling til, om Kommissionen har bedømt udgangspunktet eller udgangssituationen korrekt og dermed også inddraget disse forhold korrekt i sine overvejelser.
81.
I henhold til Domstolens praksis har Kommissionen og forvaltningskomitéen et vidt skøn ved vurderingen af de faktiske omstændigheder på området for handel med landbrugsprodukter. Domstolen undersøger således kun, om der foreligger en åbenbar fejl eller magtfordrejning, og om Kommissionen åbenbart har overskredet grænserne for sit skøn (
31
).
82.
Som det fremgår af betragtningerne til den omtvistede forordning og af Kommissionens skriftlige indlæg, bedømmer Kommissionen udgangssituationen således:
Der er på oksekødsmarkedet en overskudsproduktion, som skyldes en forøgelse af slagtekroppenes vægt. Der er forskellige grunde til vægtforøgelsen. En af årsagerne er, at mange producenter under indtryk af en usikker markedssituation og deraf følgende lave markedspriser udskyder slagtningen af deres dyr med henblik på enten at afvente en højere markedspris eller at sælge kødet til interventionsorganerne. Som yderligere årsager nævnes, at der i de senere år i større omfang er anvendt kraftfoder, som er blevet billigere, at der i stigende grad anvendes hormoner, og at de genetiske fremskridt gør det muligt at opdrætte særligt tunge racer.
83.
Kommissionen konstaterer endvidere, at interventionsforanstaltningerne for mange producenter er blevet et andet marked, således at producenterne ikke længere retter sig efter markedet og dets lov om udbud og efterspørgsel, men derimod producerer med henblik på salg til interventionsorganerne.
84.
Tungere slagtekroppe sælges ifølge Kommissionen i stigende grad til interventionsorganerne, da de ikke så let kan afsættes på det frie marked som lettere slagtekroppe.
85.
På baggrund af Kommissionens ovenfor omtalte vide skøn skal det i denne forbindelse undersøges, om Kommissionen kan siges at have begået en åbenbar fejl.
86.
Sagsøgerne har gjort gældende, at dette er tilfældet. I forbindelse med min undersøgelse vil jeg udelukkende beskæftige mig med de af sagsøgernes argumenter, der overhovedet er egnede til at skabe tvivl om Kommissionens bedømmelse.
87.
Frankrig har anført, at det på ingen måde er godtgjort, at det netop er de tungere dyr, der sælges til interventionsorganerne. Også producenter af lettere slagtekroppe kan producere med henblik på intervention. Frankrig har dermed imidlertid ikke bestridt, at der findes et sådant »andet marked«. Frankrig har alene henvist til, at der på alle områder inden for oksekødsmarkedet i et vist omfang produceres »uden hensyntagen til det frie marked«, altså også på området for tungere slagtekroppe. Også Irlands argumentation peger i retning af, at der findes et »andet marked«, nemlig interventionen. Irland har anført, at hvis den del af den irske produktion, der udelukkes fra intervention (ca. 60%), ikke længere kan sælges til intervention, men bliver udbudt på det frie marked, vil dette føre til en nedgang i markedsprisen. Irland har dermed imidlertid indirekte antydet, at 60% af landets produktion finder sted med henblik på intervention.
88.
Hvad angår Kommissionens påstand om, at lettere slagtekroppe er mere efterspurgte end tungere slagtekroppe, har begge sagsøgere anført, at der absolut findes et marked for tungere slagtekroppe. Dette bestrides heller ikke af Kommissionen. Denne giver alene udtryk for, at efterspørgslen ikke er lige så stor, og den ønsker derfor at tilskynde producenterne til at iagttage markedet nøje.
89.
Sagsøgerne har heller ikke udtrykkeligt gjort indsigelse mod Kommissionens påstand om, at slagtningen til dels udskydes bevidst. Irland har blot anført, at det ikke er muligt at slagte de i Irland opdrættede racer tidligere. Da dyrene opdrættes ekstensivt, dvs. på græs, er deres vækst langsommere end ved intensivt opdræt. Tidspunktet for slagtningen afgøres ud fra forholdet mellem muskel- og fedtvæv. Det optimale tidspunkt for slagtningen, dvs. det optimale forhold mellem de to kriterier, opnås senere ved ekstensivt opdræt.
90.
Kommissionen har heroverfor anført, at slagtningen også ved ekstensivt opdræt kan ske tidligere, og at ekstensiv produktion kan gennemføres med lettere racer.
91.
Da der i så henseende må indrømmes Kommissionen et vidt skøn, og da Kommissionens opfattelse desuden støttes af Det Forenede Kongerige, som finder, at en tidligere slagtning er mulig med visse modifikationer, kan det ikke anses for godtgjort, at Kommissionen har begået en åbenbar fejl ved bedømmelsen af udgangssituationen.
c) Egnethed
92.
På baggrund af Kommissionens fastlæggelse af udgangssituationen skal det herefter undersøges, om de af Kommissionen nævnte mål kan nås med den omtvistede forordning. Kommissionen må også i denne forbindelse indrømmes et vidt skøn, hvorfor det blot skal undersøges, om den trufne foranstaltning er åbenbart uegnet til at nå målene (
32
).
93.
En af Kommissionens målsætninger var at nedbringe mængden af kød, der sælges til intervention. Dette kan opnås ved at indføre en maksimumsvægt for slagtekroppe. Efter Kommissionens opfattelse kan opdrætterne producere lettere slagtekroppe ved hjælp af en tidligere slagtning. Alle de dyr, der hidtil blev solgt til interventionsorganerne, ville således også fortsat blive opkøbt, men med en mindre vægt. Derved bliver den samlede mængde kød, der sælges til intervention, mindre — dog kun under forudsætning af, at der ikke sælges flere dyr end tidligere. Dette kan man udelukke. Da interventionsprisen enten er lig med eller ligger under markedsprisen, vil opdrætterne også fremover kun sælge de dyr til intervention, som de ikke kan afsætte på det frie marked. Da der efter Kommissionens opfattelse bliver opkøbt et uændret antal dyr, ændrer betingelserne på det frie marked sig ikke, idet antallet af dyr, der kan sælges på det frie marked, forbliver uændret og dermed også antallet af dyr, der sælges til intervention. Dette forudsætter dog, at bestanden generelt ikke bliver større. Dette ville ikke være muligt på kort sigt, men det kan heller ikke antages at ville ske i fremtiden, da opdrætterne i så fald ville miste den præmie, Kommissionen betaler for en nedbringelse af kvægbestanden. Der kan ikke konstateres nogen åbenbare fejl i Kommissionens overvejelser. Hvis man følger Kommissionens argumentation, kan der således opnås en nedbringelse af den samlede mængde kød, der sælges til intervention.
94.
Irland har heroverfor anført, at det ikke er muligt at slagte dyrene tidligere, hvorfor disse slagtekroppe vil blive fuldstændig afskåret fra interventionsforanstaltningerne. De vil derfor skulle udbydes til salg på det frie marked, hvilket medfører et prisfald. Dette vil ikke blot medføre, at der fremover vil blive solgt langt flere dyr til intervention end tidligere, men også — da prisfaldet er meget drastisk — føre til, at det såkaldte »sikkerhedsnet« udløses. Dette er reguleret i artikel 6, stk. 4, i forordning nr. 805/68. Der er herved tale om interventionsforanstaltninger for særlige krisesituationer. Der er i relation til dette sikkerhedsnet ikke fastlagt nogen maksimale årlige mængder i henhold til artikel 6, stk. 1. Kommissionens foranstaltning vil dermed — efter Irlands opfattelse — bevirke nøjagtig det modsatte af, hvad den egentlig havde til formål, nemlig en mulighed for ubegrænset opkøb fra interventionsorganernes side.
95.
Som allerede nævnt, kan det ikke påvises, at Kommissionen har begået en åbenbar fejl ved at gå ud fra, at det er muligt at slagte dyrene tidligere. Derfor kan Irlands argument ikke tiltrædes.
96.
Irlands argument ville også skulle forkastes, hvis den af Kommission indførte grænse for slagtekroppes vægt også var gyldig for sikkerhedsnettet. Dette er efter min opfattelse ikke tilfældet, da Kommissionen selv indfører reglen inden for rammerne af artikel 4, stk. 2, i forordning nr. 859/89, som gennemfører udvælgelsen af kategorier, kvaliteter og kvalitetsgrupper i henhold til artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 805/68. Artikel 6, stk. 1, regulerer imidlertid netop ikke sikkerhedsnettet, men derimod den normale intervention med fastsatte maksimale årlige mængder. Begrænsningen af slagtekroppenes vægt skal således kun gælde i denne forbindelse. Uanset dette ville Irlands argument ikke kunne påvise, at Kommissionens foranstaltning er uegnet, da bemærkningen om, at 60% af den samlede produktion i stedet for at blive solgt til intervention vil skulle sælges på det frie marked, netop taler for, at der findes et andet marked. Det er ubestridt, at der p.t. ikke sælges nogen irske produkter til interventionsorganeme. Kommissionen har netop valgt dette gunstige øjeblik til at indføre den pågældende begrænsning, da konsekvenserne kunne begrænses mest muligt, og da producenterne — om nødvendigt — vil have tilstrækkelig tid til at indrette sig efter de ændrede omstændigheder. Konsekvenserne kan altså ikke være så dramatiske som beskrevet af Irland. Det kan således heller ikke påvises, at Kommissionen har begået en åbenbar fejl i denne henseende. Foranstaltningen er dermed i princippet egnet til at nedbringe mængden af kød, der sælges til intervention.
97.
Kommissionen ville desuden opnå, at der ikke længere produceres tungere dyr, hvis der ikke længere findes noget frit marked herfor, dvs. at der ikke længere er nogen efterspørgsel herpå.
98.
Udelukkelsen af de tungere slagtekroppe fra interventionsforanstaltningerne viser tydeligt, at Kommissionen ønsker en kursændring i retning af lettere racer. Den kan dermed tilskynde opdrætterne til at iagttage markedet nøje og kun opdrætte tungere dyr, hvis der er en passende efterspørgsel herpå. Såfremt der ikke er en sådan efterspørgsel, vil producenten formentlig omlægge sin produktion og eventuelt også undlade at anvende hormoner. Kommissionens foranstaltning er således i det mindste egnet til at opnå det forfulgte mål, for så vidt som Kommissionens ønske blot er at give et signal. Dette er lykkedes for den.
99.
Foranstaltningen kan også forhindre, at producenterne i krisetider, når markedsprisen er lav, ikke afgør slagtetidspunktet ud fra markedsforholdene, men derimod venter på, at markedsprisen igen stiger, og ellers sælger til interventionsorganerne. Sidstnævnte mulighed er nu på forhånd udelukket. Markedet bliver imidlertid reguleret for alle produkter, også for de produkter, der ikke direkte opkøbes af interventionsorganerne. Men interventionen bortfalder i første omgang som en sildter aftager. Dette kan eventuelt få opdrætterne til at iagttage markedet nøjere med henblik på efter omstændighederne at slagte tidligere og således muligvis drage fordel af interventionen.
100.
Foranstaltningen er dermed egnet til at nå de af Kommissionen opstillede mål.
101.
Frankrig har anført, at en sådan foranstaltning strider mod målsætningen om at fremme ekstensivt opdræt. De mindre fordelagtige regler for tungere racer kan føre til, at der i stigende grad opdrættes lettere racer, i forbindelse med hvilke det er mere rentabelt at anvende hormoner. Hertil bemærkes, at ekstensiv produktion efter Kommissionens vurdering også er mulig med andre, lettere racer, og at Kommissionens foranstaltning ikke strider mod målsætningen om at fremme ekstensivt opdræt. Disse betragtninger fra Kommissionens side er ikke åbenbart forkerte. Da der må indrømmes Kommissionen et vidt skøn, kan det lægges til grund, at foranstaltningen ikke strider mod målsætningen om at fremme ekstensivt opdræt.
d) Nødvendighed
102.
Der skal i denne forbindelse endelig foretages en undersøgelse af foranstaltningens nødvendighed.
103.
Domstolen afgør dette ud fra en vurdering af, om foranstaltningerne går videre, end det er hensigtsmæssigt og nødvendigt for at opfylde det tilsigtede formål. Foranstaltningen skal herved stå i rimeligt forhold til formålets betydning og være nødvendig for at opfylde det (
33
).
104.
Ifølge Kommissionen er den omtvistede forordning et uomgængeligt middel til at sikre markedets funktion og til at opnå, at de af Rådet fastsatte maksimale årlige mængder overholdes.
105.
Det kan på baggrund af den aktuelle situation eventuelt være tvivlsomt, om foranstaltningen var nødvendig med henblik på at nå ned på den af Rådet fastsatte maksimale årlige mængde, da der som nævnt i øjeblikket ikke sælges tungere slagtekroppe til interventionsorganerne. Så snart interventionsorganerne igen vil skulle handle i samme omfang som tidligere, vil Kommissionens foranstaltning imidlertid være nødvendig med henblik på at nå de nævnte mål, nemlig nedbringelsen af den opkøbte mængde kød, kursændringen på markedet og nedbringelsen af produktionen. Heller ikke her kan det påvises, at Kommissionen har begået en åbenbar fejl.
106.
Frankrig har imidlertid anført, at Kommissionen også rådede over mere lempelige midler, såsom en yderligere forhøjelse af nedsættelseskoefficienterne eller en udelukkelse af bestemte kategorier eller kvaliteter fra intervention.
107.
Kommissionen har heroverfor gjort gældende, at det ikke er muligt at forhøje nedsættelseskoefficienterne yderligere. Jo større mængder kød der bliver tilbudt interventionsorganerne, desto højere må nedsættelseskoefficienten være. Eftersom producenterne ved, at tilbuddene bliver nedsat, bliver de på forhånd sat så meget højere, hvorfor Kommissionen er tvunget til at fastsætte nedsættelseskoefficienterne på et tilsvarende højt niveau. Koefficienterne er derfor nået op på 90-95%. En yderligere forhøjelse er ikke mulig, da en nedsættelse med 100% ville betyde, at der ikke længere opkøbes kød.
108.
Hvad angår udelukkelsen af kategorier eller kvaliteter er det ikke til at se, hvorfor der herved skulle være tale om et mere lempeligt middel. Også denne løsning kan ramme bestemte medlemsstater særlig hårdt. En yderligere nedsættelse af interventionsprisen vil efter Kommissionens opfattelse heller ikke medføre nogen fordele, for hvis interventionspriserne er for lave, bliver varerne udbudt til salg på det frie marked, hvilket fører til et fald i markedsprisen.
109.
For så vidt som Irland har henvist til nogle mere lempelige regler, som er blevet indført til fordel for Danmark i en anden sammenhæng, men også i relation til interventionsforanstaltningerne, skal det hertil bemærkes, at det ligger inden for rammerne af Kommissionens skøn at afgøre, hvornår den vil træffe hvilke foranstaltninger.
110.
Desuden er det her omhandlede middel efter min mening lempeligt, da det blev indført på et tidspunkt, hvor interventionsforanstaltningerne ikke var nødvendige. Endvidere gives der medlemsstaterne tid til at omlægge produktionen. Hvad angår sagsøgernes argument om, at overgangsperioden ikke er tilstrækkelig, skal der endnu en gang henvises til, at interventionsforanstaltningerne ikke er et andet marked, men blot udgør nogle særlige foranstaltninger for det tilfælde, at markedet svækkes i særlig grad. Ud over interventionsopkøbene er der også fortsat mulighed for støtte til privat oplagring, i relation til hvilken der — som det blev påpeget af Kommissionen under den mundtlige forhandling, uden at det blev bestridt — ikke findes en tilsvarende vægtgrænse for slagtekroppene.
111.
Man kan derfor lægge til grund, at Kommissionens foranstaltning var egnet og nødvendig og derfor ikke var i strid med proportionalitetsprincippet.
4. Forbuddet mod forskelsbehandling
112.
Som det tredje anbringende inden for rammerne af traktatens artikel 173 har sagsøgerne gjort gældende, at der er sket en overtrædelse af forbuddet mod forskelsbehandling i EF-traktatens artikel 40, stk. 3, andet afsnit, og EØF-traktatens artikel 7 (nu EF-traktatens artikel 6).
113.
I henhold til dette princip er det forbudt at behandle ens situationer forskelligt eller forskellige situationer ens, medmindre det er objektivt begrundet. Irland og Frankrig har gjort gældende, at fastsættelsen af den øvre grænse for slagtekroppenes vægt først og fremmest fører til, at Frankrigs og Irlands produkter udelukkes fra intervention. Forordningen foreskriver ganske vist ikke udtrykkeligt, at Frankrigs og Irlands produkter ikke længere kan sælges til interventionsorganerne, men vægtgrænsen er fastsat således, at netop Frankrigs og Irlands produkter udelukkes fra intervention. Ifølge sagsøgerne bliver op til 60% af deres produkter udelukket.
a) Ulige behandling
114.
Ved afgørelsen af, om der er sket en overtrædelse af forbuddet mod forskelsbehandling, må det først undersøges, om der overhovedet er tale om en ulige behandling. Det er en kendsgerning, at sagsøgernes produkter i forbindelse med interventions opkøb behandles anderledes end andre medlemsstaters produkter. Kommissionen har ganske vist anført, at andre medlemsstater også er berørt. Selv om dette er tilfældet, gælder det dog — hvilket er ubestridt — ikke i samme omfang som for sagsøgerne.
115.
Det kan på trods heraf ikke uden videre lægges til grund, at der er tale om en ulige behandling, idet der først skal ses på, hvad der særligt kendetegner interventionen.
116.
Jeg har i det foregående allerede gjort opmærksom på, at interventionsorganerne ikke udgør et »andet marked«. Interventionsordningen skal derimod ses som et samvirke af forskellige foranstaltninger, der alle tjener det formål at stabilisere markedet for oksekød. Interventionsorganerne opkøber bestemte mængder oksekød for derved at nedbringe udbuddet, dvs. mængden af kød på markedet. Dette medfører, at markedet i almindelighed, dvs. for alle oksekødprodukter, styrkes, og at prisen stiger. Det er herved Kommissionens opgave at fastlægge de mængder og kategorier af kød, der opkøbes, på en sådan måde, at virkningen bliver så stor som muligt. Når interventionsorganerne således opkøber kød fra bestemte producenter, sker dette ikke med henblik på at give netop disse producenter en fordel. De har tværtimod til hensigt at give alle producenter på markedet en fordel. Heraf følger imidlertid, at uanset hvilke producenter der sælger kød til interventionsorganerne, har dette positive virkninger for alle producenter på markedet. Den omstændighed, at bestemte produkter udelukkes fra interventionsforanstaltningerne, ses derfor ikke at kunne være til ulempe for disse produkter, medmindre opdrætterne udelukkende har produceret med henblik på intervention. Sagsøgernes produkter drager i samme omfang som andre produkter fordel af stabiliseringen af markedet. Der ville kun være tale om forskelsbehandling eller ulige behandling, hvis Frankrigs og Irlands produkter blev afskåret fra de positive virkninger af interventionsforanstaltningerne.
117.
Det vil eventuelt også kunne ses som en ulige behandling, at producenterne af tungere slagtekroppe i højere grad end andre producenter bliver tvunget til at indrette deres produktion efter markedet. Også når der findes en interventionsordning med henblik på at støtte markedet, må imidlertid alle producenter i princippet indrette deres produktion efter markedet. Interventionsforanstaltningerne anvendes kun i undtagelsestilfælde, når der er sket en svækkelse af markedet.
118.
Der foreligger derfor ikke nogen ulige behandling.
b) Begrundelse
119.
Selv om det måtte antages, at der i det foreliggende tilfælde er tale om, at Frankrig og Irland behandles anderledes end de øvrige medlemsstater, ville dette være begrundet.
120.
En ulige behandling er i henhold til Domstolens praksis begrundet, såfremt den sker på grundlag af objektive kriterier, som sikrer en forholdsmæssig fordeling af fordele og ulemper mellem de berørte, uden at der sondres mellem medlemsstaternes territorier (
34
).
121.
Kommissionen har anført, at betingelserne for, at den ulige behandling er begrundet, er opfyldt, idet Kommissionen ved at fastsætte en vægtgrænse har anvendt et objektivt kriterium.
122.
Dette er dog ikke tilstrækkeligt, idet det objektive kriterium skal sikre en forholdsmæssig fordeling af fordele og ulemper mellem de berørte. Det er tvivlsomt, om dette er tilfældet her, for hvis det forudsættes, at der foreligger en ulige behandling, er der kun to medlemsstater, som bliver forfordelt.
123.
Jeg har allerede i mit forslag til afgørelse i sag C-27/90 (
35
) fortolket Domstolens praksis (
36
) således, at det alene skal undersøges, om det er fuldstændig umuligt at få øje på sagligt indlysende grunde til den valgte løsning, som i så fald har været vilkårlig.
124.
Kommissionens bemærkning om, at den udelukker de tungere slagtekroppe fra intervention med henblik på at modvirke en generel forøgelse af dyrenes vægt, som ikke skyldes markedsforholdene, og dermed af den mængde kød, der opkøbes til intervention, er allerede tilstrækkelig til, at Kommissionens foranstaltning kan antages at være begrundet.
125.
Irland har i den forbindelse anført, at Kommissionen i et lignende tilfælde har givet Danmark en særbehandling for at afhjælpe nogle særlig alvorlige følger af nogle regler. Kommissionen har henvist til, at de pågældende regler blev indført, efter at Danmark i forbindelse med forhandlingerne om reformen af landbrugspolitikken havde gjort opmærksom på problemet. Irland har ikke gjort brug af denne mulighed. Landet er først fremkommet med bemærkninger i forvaltningskomitéen, og disse udtalelser er der også taget hensyn til. Desuden er der ikke tale om et lignende tilfælde. Danmarks produkter skulle udelukkes fuldstændigt fra intervention. Dette er ikke tilfældet for de irske kreaturer, idet dyrene fortsat vil kunne sælges til interventionsorganerne, hvis de slagtes tidligere. Da Kommissionen ikke ses at have begået nogen åbenbar fejl, og da den må indrømmes et vidt skøn, er det af Kommissionen anførte tilstrækkeligt til, at der ikke kan siges at foreligge en ulige behandling.
126.
Som det med rette er anført af Det Forenede Kongerige, foreligger der heller ikke en overtrædelse af forbuddet mod forskelsbehandling i artikel 6, stk. 6, i forordning nr. 805/68, således som det er gjort gældende af sagsøgerne, da denne bestemmelse handler om ligebehandling i forbindelse med licitationer og ikke om ligebehandling i forbindelse med den generelle fastlæggelse af, hvilke produkter der kan sælges til interventionsorganerne.
127.
Endelig skal det nævnes, at Kommissionen med rette har påpeget, at det i forbindelse med reformen af landbrugspolitikken var uundgåeligt, at der blev tale om ulemper for bestemte medlemsstater. Dette skal imidlertid vurderes ved en samlet betragtning, hvorefter der kan konstateres en ligevægt mellem fordelene og ulemperne ved de enkelte bestemmelser i reformen.
128.
Det følger af ovenstående, at der ikke foreligger en overtrædelse af forbuddet mod forskelsbehandling.
129.
Jeg skal endelig beskæftige mig med nogle anbringender, som kun er blevet gjort gældende af Irland i sag C-307/93.
5. Princippet om beskyttelse af den berettigede forventning
a) En berettiget forventning på grundlag af tilskyndelsen til bestemte handlinger fra Kommissionens side
130.
Som det første af disse anbringender skal nævnes anbringendet om en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Irland har i denne forbindelse anført, at landet siden sin tiltrædelse af Det Europæiske Fællesskab har tilpasset sin kvægbestand til efterspørgslen på fastlandet. Man er i stigende grad gået over til at opdrætte fastlandsracer, som er tungere.
131.
Desuden har nye foranstaltninger inden for mælkesektoren ifølge Irland medført en forøgelse af dyrenes vægt. Den hermed tilsigtede nedbringelse af antallet af malkekøer har ført til en stigning i antallet af ammekøer. Disse køer var for en fjerdedels vedkommende af fastlandsracer, dvs. tungere racer, og blev for størstedelens vedkommende også parret med sådanne racer. Kommissionens beslutning om at udelukke de tungere racer fra interventionsforanstaltningerne tilsidesætter Irlands berettigede forventning om, at Kommissionen også fremover vil støtte opdrætningen af tungere racer. Irland har i denne forbindelse påberåbt sig Domstolens dom i sag 120/86 (
37
) og i sag 170/86 (
38
). En af grundene til, at Domstolen i disse sager antog, at der forelå en berettiget forventning, var, at de erhvervsdrivende ved en fællesskabsretsakt var blevet tilskyndet til at handle på en bestemt måde (
39
).
132.
Der kan i det foreliggende tilfælde imidlertid ikke siges at være tale om en sådan tilskyndelse. Hvad angår tilpasningen af produktionen til efterspørgslen i Fællesskabet, har Irland ikke henvist til foranstaltninger fra Kommissionens side, som udtrykkeligt har tilskyndet til et sådant skridt. Der ses heller ikke at være truffet sådanne foranstaltninger.
133.
Kommissionen har heller ikke på området for mælkeproduktion truffet foranstaltninger, der kan betragtes som en tilskyndelse til at foretage bestemte ændringer på markedet for oksekød. Kommissionens foranstaltninger sigter mod en nedbringelse af mælkeproduktionen. Man kan heraf under ingen omstændigheder udlede en tilskyndelse til at øge produktionen i en anden sektor, nemlig oksekødssektoren, især når efterspørgslen i denne sektor ikke er større end udbuddet. Opdrætterne må under alle omstændigheder tilpasse deres produktion til forholdene på markedet for oksekød.
134.
Som en yderligere foranstaltning fra Fællesskabets side, der eventuelt kan have skabt en berettiget forventning hos de irske opdrættere, har Irland nævnt beslutningen om at fremme den ekstensive produktion, som bliver støttet ved hjælp af præmier.
135.
Kommissionen har heroverfor anført, at der kun ville have været tale om en sådan tilskyndelse, hvis man udtrykkeligt havde fremmet opdræt af tungere racer med en præmie. Ekstensiv produktion kræver ikke automatisk tungere racer.
136.
Irland har ganske vist bestridt dette, men som allerede nævnt må der på dette område indrømmes Kommissionen et vidt skøn. Det må derfor lægges til grund, at en ekstensiv produktion ikke automatisk fører til tungere racer. Fællesskabet kan således heller ikke ved at fremme ekstensiv produktion anses for at have tilskyndet til produktion af tungere dyr.
137.
Det skal i denne forbindelse desuden nævnes, at Irland flere gange har henvist til, at man i Irland i flere århundreder har foretaget ekstensivt opdræt. Denne form for opdræt kan altså under ingen omstændigheder skyldes en tilskyndelse fra Fællesskabets side.
138.
Den omstændighed, at Rådet fremmer ekstensivt opdræt ved hjælp af præmier, kan højst skabe en forventning om, at opdrætterne heller ikke i de kommende år vil blive tilskyndet til at omlægge deres produktion. Det må imidlertid i første omgang være markedsforholdene, der udløser en omlægning af produktionen. Rådet vil kun fremme ekstensivt opdræt, så længe dette ikke strider mod hovedformålet med reformen af landbrugspolitikken, nemlig at nedbringe kødproduktionen. Dette ses også ved, at Rådet i fjerde betragtning til forordning nr. 2066/92 udtrykkeligt henviser til, at en omlægning af præmierne ikke må medføre en forøgelse af den samlede produktion. Producenterne kan derfor ikke se den omstændighed, at ekstensivt opdræt fremmes, som en tilskyndelse til en produktion, der ikke længere er indrettet efter markedet.
139.
Det følger af det således anførte, at beslutningen om at fremme ekstensiv produktion ikke har tilskyndet til opdræt af tungere racer.
140.
Producenterne vil herefter alene eventuelt kunne påberåbe sig en forventning om også fremover at kunne sælge deres produkter til interventionsorganerne. Når Irland i relation hertil anfører, at de irske kødproducenter er afhængige af at kunne sælge til interventionsorganerne, er dette — som det med rette er blevet påpeget af Kommissionen — et tegn på, at de irske producenter betragter interventionen som et andet marked. Irland har imidlertid bestridt dette i anden sammenhæng. Den — ubestridte — kendsgerning, at der siden slutningen af 1993 ikke er solgt oksekød til interventionsorganerne, taler ligeledes for, at de irske producenter indretter sig efter markedsforholdene. Men også selv om interventionen måtte blive betragtet som et »andet marked«, kan der ikke være tale om nogen berettiget forventning, da opdrætterne som nævnt i første omgang opfordres til at tilpasse deres produktion til markedsforholdene. Der kan kun i undtagelsestilfælde blive tale om intervention.
141.
Der vil således alene kunne foreligge en forventning om, at de irske opdrættere også fremover i krisetider kan sælge deres produkter til interventionsorganerne. Som allerede påvist, er formålet med interventionen imidlertid at regulere markedet og ikke at opkøbe bestemte produkter. De irske opdrættere kan således ikke forvente, at netop deres produkter vil blive opkøbt som led i interventionsforanstaltningerne.
142.
Det kunne eventuelt trække i den modsatte retning, at Rådet ved fastsættelsen af de maksimale årlige mængder til intervention hjemler en nedtrapning og endog betaler præmier som kompensation for nedsættelsen af interventionsprisen. Der er dog herved tale om en grundlæggende reducering af interventionsforanstaltningerne. Markedet bliver således ikke længere reguleret i så stort omfang som hidtil. Prisen kan derfor heller ikke længere blive støttet i samme grad som tidligere, hvorfor producenterne lider tab. Disse vil Rådet kompensere for.
143.
Der er i det foreliggende tilfælde imidlertid ikke tale om en reducering af interventionsforanstaltningerne, men derimod alene om, hvilke produkter der opkøbes med henblik på reguleringen af markedet. De irske producenter lider derfor heller ikke noget tab. Interventionsforanstaltningerne regulerer markedet i samme omfang som hidtil. Reguleringen kommer også de irske producenter til gode.
144.
De irske producenter har derfor ikke haft nogen berettiget forventning, som kunne være blevet tilsidesat ved Kommissionens foranstaltning.
145.
Ikke desto mindre indfører Kommissionen ved den omtvistede forordning nr. 685/93 en gradvis begrænsning af slagtekroppenes vægt for at tage hensyn til »producenternes berettigede forventning« (
40
).
b) Tilstrækkelig hensyntagen
146.
Efter Irlands mening er den pågældende nedtrapning heller ikke tilstrækkelig til at varetage de irske producenters berettigede interesser. Der må imidlertid også her indrømmes Kommissionen et vidt skøn. Den har truffet foranstaltningen på baggrund af en undersøgelse sammen med repræsentanter for medlemsstaterne og en omfattende markedsanalyse. Reglerne må derfor betragtes som tilstrækkelige med henblik på, om nødvendigt, at give producenterne mulighed for at tilpasse deres produktion. Der ses således ikke at foreligge en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
6. Tilsidesættelse af grundrettigheder
147.
Hvad angår Irlands påstand om, at den omtvistede forordning indebærer en tilsidesættelse af de irske oksekødproducenters grundrettigheder, idet de fratages udbyttet af deres arbejde, har Kommissionen med rene anført, at der ikke ses at foreligge nogen tilsidesættelse af en grundrettighed.
a) Ejendomsretten
148.
Det er allerede udelukket at tale om en tilsidesættelse af ejendomsretten, fordi muligheden for at sælge kød til interventionsorganerne ikke udgør en ejendomsrettighed, navnlig ikke når det tages i betragtning, at interventionen blot er en markedsreguleringsordning.
b) Retten til fri erhvervsudøvelse
149.
Retten til fri erhvervsudøvelse bliver heller ikke begrænset. Også selv om de irske producenter ikke havde indrettet sig efter markedet og havde været afhængige af at kunne sælge til interventionsorganerne, ville Kommissionens forordning ikke hindre dem i at udøve deres erhverv og fortsat producere tungere slagtekroppe. Hvis de senere ikke kan afsætte deres produkter, skyldes dette loven om udbud og efterspørgsel, i det konkrete tilfælde den manglende efterspørgsel.
7. Magtfordrejning
150.
Det er heller ikke nødvendigt at komme nærmere ind på Irlands anbringende om, at Kommissionen har begået magtfordrejning. Irland har i denne forbindelse blot fremført de samme argumenter som i relation til anbringendet om Kommissionens inkompetence. Magtfordrejning består imidlertid netop i, at et organ udnytter sine beføjelser til at forfølge et andet mål end det angivne. Der er her ingen holdepunkter for, at forordningen blev udstedt for at forfølge et andet mål end det angivne.
8. Tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter
151.
Den sidste af de ugyldighedsgrunde, Irland har påberåbt sig, nemlig en tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter, foreligger heller ikke. Efter Irlands opfattelse er den omtvistede kommissionsforordning ikke tilstrækkeligt begrundet, idet begrundelsen er forkert. Begrundelsespligten gælder i henhold til EF-traktatens artikel 190, hvorefter forordninger skal begrundes. Dette har Kommissionen gjort i det foreliggende tilfælde. Hvorvidt de overvejelser, Kommissionen har gjort sig, er rigtige, skal undersøges i anden sammenhæng, nemlig i forbindelse med prøvelsen i forhold til proportionalitetsprincippet, og spiller her ingen rolle.
152.
Det eneste af sagsøgernes anbringender, der kan tiltrædes, er herefter anbringendet om Kommissionens inkompetence og om en tilsidesættelse af artikel 6, stk. 7, i forordning nr. 805/68.
Sagens omkostninger
I henhold til artikel 69, stk. 2, i Domstolens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger.
C — Forslag til afgørelse
153.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at
1)
fastslå, at Kommissionens forordning (EØF) nr. 685/93 er ugyldig
2)
pålægge Kommissionen at betale sagens omkostninger.
(
*1
) – Originalsprog: tysk.
(
1
) – Rädets forordning (EØF) nr. 805/68 af 27.6.1968 om den fælles markedsordning for oksekød (EFT 1968 I, s. 179).
(
2
) – Fjerde betragtning til forordning nr. 805/68.
(
3
) – Rådets forordning (EØF) nr. 2066/92 af 30.6.1992 om ændring af forordning (EØF) nr. 805/68 om den fælles markedsordning for okseltød samt om ophævelse af forordning (EØF) nr. 468/87 om de generelle regler for ordningen med en særlig præmie til oksekødproducenter og forordning (EØF) nr. 1357/80 om indførelse af en præmieordning for opretholdelse af besætninger af ammekøer (EFT L 215, s. 49).
(
4
) – Første og anden betragtning til forordning nr. 2066/92.
(
5
) – Tredje og fjerde betragtning til forordning nr. 2066/92.
(
6
) – Tiende betragtning til forordning nr. 2066/92.
(
7
) – Kommissionens forordning (EØF) nr. 859/89 af 29.3.1989 om gennemførelsesbestemmelser for interventionsforanstaltninger for oksekød (EFT L 91, s. 5). Forordningen er blevet ophævet ved Kommissionens forordning (EØF) nr. 2456/93 af 1.9.1993 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 805/68 for så vidt angår de generelle og særlige interventionsforanstaltninger for oksekød (EFT L 225, s. 4). Forordning nr. 2456/93 gælder fra den anden licitation i september 1993. Jeg skal ikke tage stilling til forordning nr. 2456/93, da parterne intet har anført i så henseende.
(
8
) – Rådets forordning (EØF) nr. 1208/81 af 28.4.1981 om fastsættelse af Fællesskabets handelsklasseskema for slagtekroppe af voksent kvæg (EFT L 123, s. 3).
(
9
) – Kommissionens forordning (EØF) nr. 685/93 af 24.3.1993 om ændring af forordning (EØF) nr. 859/89 om gennemførelsesbestemmelser for generelle og særlige interventionsforanstaltninger for oksekød (EFT L 73, s. 9).
(
10
) – Dom af 30.10.1975, sag 23/75, Rey Soda, Sml. s. 1279, pramis 10-14.
(
11
) – Anden betragtning til forordning nr. 2066/92.
(
12
) – Kommissionen åbner i forste omgang licitation vedrorende interventionsopkobene. Med henblik på at nedbringe de tilbudte mængder fastsættes der nedsættelseskoefficienter (artikel 11, stk. 3, i forordning nr. 859/89).
(
13
) – Jf. artikel 6, stk. 7, femte led, i forordning nr. 805/68.
(
14
) – Jf. ovenfor, note 10.
(
15
) – Dom af 11.3.1987, Rau m.fi. mod Kommissionen, »julesmør«, Sml. s. 1069, præmis 14.
(
16
) – Dom af 11.3.1987, Vandemoortele mod Kommissionen, »julesmør«, Sml. s. 1129, præmis 14.
(
17
) – Dom af 11.3.1987, Van den Bergh en Jurgens mod Kommissionen, Sml. s. 1155, præmis 14.
(
18
) – Forslag til afgørelse fra generaladvokat Jacobs fremsat den 3.6.1992 i sagen Tyskland mod Kommissionen, Sml. 1992 I, s. 5383, på s. 5404.
(
19
) – Forslaget til afgorelse i sag C-240/90, jf. ovenfor, punkt 36.
(
20
) – Dom af 2.5.1990, sag C-357/88, Hopermann, Sml. I, s. 1669, præmis 7, og af 2.5.1990, C-358/88, Hopermann, Sml. I, s. 1687, præmis 8.
(
21
) – EF-traktatcns artikel 145, tredje led.
(
22
) – Jf. sag 23/75, ovenfor, note 10, forenede sager 279/84, 280/84, 284/84, 285/84 og 286/84, ovenfor, note 15, sag 27/85, ovenfor, note 16, og sag 265/85, ovenfor, note 17.
(
23
) – Forslag til afgørelse af 5.12.1986, Sml. 1987, s. 1069, punkt 102 og 105.
(
24
) – Dom af 24.2.1988, sag 264/86, Frankrig mod Kommissionen, Sml. s. 973, præmis 20 ff.
(
25
) – Dom af 27.10.1992, sag C-240/90. Tyskland mod Kommissionen, Sml. I, s. 5383, præmis 36 ff.
(
26
) – I henhold hertil kan intervenn'onsorganerne uanset artikel 5, stk. 2, opkøbe kød af tyre på 150-200 kg slagtet vægt (ungtyre).
(
27
) – Dom af 17.12.1970, sag 25/70 Koster, Sml. 1970, s. 259, org. ref.: Rec. s. 1161, præmis 6.
(
28
) – EFT L 91, s. 5.
(
29
) – Rädcts forordning (EØF) nr. 571/89 af 2.3.1989 om ændring af forordning nr. 805/68 om den fadles markedsordning for oksekod, om ophævelse af forordning (EØF) nr. 1302/73 og om forlængelse af gyldighedsperioden for forordning (EØF) nr. 4132/88 (EFT L 61, s. 43).
(
30
) – Dom af 8.4.1992, sag C-256/90, Mignini, Sml. I, s. 2651, præmis 16.
(
31
) – Dom af 20.10.1977, sag 29/77, Roquette Frères, Smi. s. 1835, præmis 19 og 20, og af 25.5.1978, sag 136/77, Racke, Sml. s. 1245, præmis 4.
(
32
) – Sag C-256/90, jf. ovenfor (note 30).
(
33
) – Dom af 21.1.1992, sag C-319/90, Pressier, SmI. I, s. 203, præmis 12, af 27.11.1991, sag C-199/90, Italtrade, SmI. I, s. 5545, præmis 12, og af 28.6.1991, sag C-174/89, Hoche, Sml. I, s. 2681, præmis 19.
(
34
) – Dom af 2.7.1974, sag 153/73, Hollz & Willemsen mod Rådet og Kommissionen, Sml. s. 675, præmis 13, af 13.7.1978, sag 8/78, Milac, Sml. s. 1721, præmis 18, og af 13.12.1984, sag 106/83, Sermide, Sml. s. 4209, præmis 28.
(
35
) – Forslag til afgørelse af 14.11.1990, forud for dom af 24.1.1991, sag C-27/90, SITPA, Sml. I, s. 133, på s. 147, punkt 32.
(
36
) – Dom af 21.2.1990, forenede sager C-267/88 til C-285/88, Wuidart m.fl., Sml. I, s. 435, præmis 14.
(
37
) – Dom af 28.4.1988, Mulder, Smi. s. 2321.
(
38
) – Dom af 28.4.1988, Von Deelzen, Smi. s. 2355.
(
39
) – Sag 120/8C, jf. ovenfor (note 37), praľnlis 24, og sag 170/86, jf. ovenfor (note 38), prarmis 13.
(
40
) – Anden betragtning til forordning nr. 685/93.