61994CJ0209_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-209/94 P,
Buralux SA, Satrod SA og Ourry SA ved advokat Pierrot Schiltz, Luxembourg, og advokaterne Jean Claude Fourgoux og Christian Huglo, Paris, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Pierrot Schiltz, 4, rue Béatrix de Bourbon,
appellanter,
angaaende appel af kendelse afsagt den 17. maj 1994 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (sag T-475/93, Buralux SA, Satrod SA og Ourry SA mod Raadet for Den Europaeiske Union, ikke trykt i Samling af Afgoerelser), hvori der er nedlagt paastand om ophaevelse af kendelsen,
den anden part i appelsagen er:
Raadet for Den Europaeiske Union ved direktoer Arthur Alan Dashwood, Raadets Juridiske Tjeneste, og juridisk konsulent Bjarne Hoff-Nielsen, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos chefen for Den Europaeiske Investeringsbanks Direktorat for Juridiske Anliggender, Bruno Eynard, 100, boulevard Konrad Adenauer,
har
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, C.N. Kakouris, og dommerne G. Hirsch, G.F. Mancini, F.A. Schockweiler og P.J.G. Kapteyn (refererende dommer),
generaladvokat: C.O. Lenz
justitssekretaer: R. Grass,
paa grundlag af den refererende dommers rapport,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 23. november 1995,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 15. juli 1994 har selskaberne Buralux, Satrod og Ourry (herefter "appellanterne") i medfoer af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel til proevelse af kendelse afsagt den 17. maj 1994 af Retten i Foerste Instans (sag T-475/93, Buralux SA, Satrod SA og Ourry SA mod Raadet for Den Europaeiske Union, ikke trykt i Samling af Afgoerelser), for saa vidt der herved blev truffet bestemmelse om afvisning af den af appellanterne anlagte sag, hvori der var nedlagt paastand dels om annullation af artikel 4, stk. 3, litra a), nr. i), i Raadets forordning (EOEF) nr. 259/93 af 1. februar 1993 om overvaagning af og kontrol med overfoersel af affald inden for, til og fra Det Europaeiske Faellesskab (EFT L 30, s. 1), dels om, at det blev fastslaaet, at der paahviler Faellesskabet et ansvar uden for kontraktforhold, og om erstatning for den skade, appellanterne haevder at have lidt.
2 Det fremgaar af, hvad Retten har lagt til grund, at appellanterne er tre virksomheder, der gennemfoerer indsamling, transport og deponering af husholdningsaffald fra Tyskland, som udfoeres til Frankrig, og at virksomhederne samarbejder, idet Buralux indgaar aftaler vedroerende indsamling og bortskaffelse af husholdningsaffald, mens Ourry varetager transporten af affaldet, og Satrod driver de paagaeldende franske lossepladser (praemis 1).
3 Buralux har, for stoerstedelens vedkommende i 1990, herved indgaaet aftaler med forskellige tyske byer mv., som har en loebetid paa fem aar og kan forlaenges (praemis 2).
4 Indfoerslen af husholdningsaffald til Frankrig ophoerte imidlertid efter udstedelsen af det franske dekret nr. 92-798 af 18. august 1992 om aendring og supplering af dekret nr. 90-267 af 23. marts 1990 "om indfoersel, udfoersel og transit af affald, der foraarsager gener". I henhold til den nye affattelse af dekretets artikel 34-1 er indfoersel af husholdningsaffald med henblik paa deponering med visse undtagelser forbudt (praemis 3).
5 Den 1. februar 1993 udstedte Raadet forordning nr. 259/93, hvorved der blev indfoert en ensartet og udtoemmende ordning vedroerende overfoersel af alle former for affald, saavel farligt som ufarligt, ikke alene mellem medlemsstaterne, men ogsaa mellem Faellesskabet og tredjelande. Forordningens afsnit II omhandler overfoersler af affald mellem medlemsstater og indeholder foelgende bestemmelse i artikel 4, stk. 3, litra a), nr. i):
"For at ivaerksaette principperne om naerhed, prioritering af nyttiggoerelse og tilstraekkelig egenkapacitet paa faellesskabsplan og paa nationalt plan i overensstemmelse med direktiv 75/442/EOEF [Raadets direktiv af 15.7.1975 om affald (EFT L 194, s. 39)] kan medlemsstaterne i overensstemmelse med traktaten traeffe foranstaltninger med henblik paa helt eller delvis at nedlaegge forbud mod overfoersel af affald eller systematisk at goere indsigelse herimod. Saadanne foranstaltninger skal straks meddeles Kommissionen, der underretter de oevrige medlemsstater."
6 Da appellanterne fandt, at formaalet med denne bestemmelse var at gennemfoere en faellesskabsretlig "legalisering" af det franske dekret, indbragte de under henvisning til EF-traktatens artikel 173, stk. 4, et annullationssoegsmaal for Retten til proevelse af bestemmelsen tillige med et soegsmaal vedroerende ansvar uden for kontraktforhold, jf. traktatens artikel 178 og 215.
Rettens kendelse
7 Den 17. maj 1994 afsagde Retten i medfoer af artikel 111 i sit procesreglement en kendelse, hvorved sagen blev afvist.
8 Efter at have henvist til Domstolens faste praksis vedroerende de betingelser, der skal vaere opfyldt for, at et af en borger indbragt annullationssoegsmaal kan antages til realitetsbehandling, bemaerkede Retten, at "bestemmelsen i artikel 4, stk. 3, litra a), nr. i), i forordning nr. 259/93 ° der indeholder hjemmel for medlemsstaterne til, for at ivaerksaette principperne om naerhed, prioritering af nyttiggoerelse og tilstraekkelig egenkapacitet paa faellesskabsplan og paa nationalt plan, at traeffe foranstaltninger med henblik paa helt eller delvis at nedlaegge forbud mod overfoersel af affald eller systematisk at goere indsigelse herimod ° udelukkende kan antages at have til formaal at fastlaegge de rammer, inden for hvilke medlemsstaterne kan indfoere restriktioner over for overfoersel af affald. De retsvirkninger, som bestemmelsen vil kunne affoede, beroerer derfor de paagaeldende kategorier af retssubjekter paa generel og abstrakt maade" (praemis 23).
9 Retten antog herefter, at "den omtvistede bestemmelse alene beroerer [appellanterne] i deres objektive egenskab af erhvervsdrivende paa omraadet for forvaltning og transport af affald paa samme maade, som den beroerer enhver anden erhvervsdrivende i den samme situation, hvorfor [appellanterne] ikke kan anses for individuelt beroert" (praemis 24). Retten traf paa dette grundlag, og idet det maatte anses for ufornoedent at undersoege, hvorvidt appellanterne var umiddelbart beroert af den omtvistede bestemmelse i forordningen, afgoerelse om afvisning af sagen, for saa vidt der i denne var nedlagt paastand om annullation af bestemmelsen (praemis 25).
10 Hvad angaar paastandene vedroerende ansvar uden for kontraktforhold, jf. traktatens artikel 178 og 215, bemaerkede Retten, at det i henhold til artikel 38, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement, der fandt anvendelse paa tidspunktet for sagens anlaeg, er en forudsaetning, at staevningen indeholder en angivelse af soegsmaalets genstand og en kort fremstilling af soegsmaalsgrundene (praemis 30). Under henvisning til, at hverken staevningen eller replikken indeholdt nogen dokumentation med hensyn til stoerrelsen af appellanternes erstatningskrav (praemis 31), afviste Retten ligeledes denne del af sagen (praemis 32).
Appellanternes anbringender og argumenter til stoette for en ophaevelse af Rettens kendelse
11 Hvad angaar det under henvisning til traktatens artikel 173 indbragte annullationssoegsmaal har appellanterne fremsat tre argumenter til stoette for, at det savnede grundlag for Retten at antage, at appellanterne ikke var umiddelbart og individuelt beroert af artikel 4, stk. 3, litra a), nr. i), i forordning nr. 259/93 (herefter "den omtvistede bestemmelse").
12 For det foerste har Retten ved at anse den omtvistede bestemmelse for "et saet spilleregler" rettet til generelt og abstrakt fastlagte kategorier af retssubjekter anlagt en forkert fortolkning. Medlemsstaterne kan efter bestemmelsen naar som helst og uden begrundelse, inden for et problematisk omraade, indfoere konkrete foranstaltninger som f.eks. forbud mod indfoersel af affald fra en anden medlemsstat. For appellanterne, som er naesten de eneste virksomheder, der gennemfoerer transport af affald fra Tyskland til Frankrig, og for hvem denne transportvirksomhed er den vaesentligste aktivitet, faar bestemmelsen dermed oedelaeggende oekonomiske og finansielle foelger.
13 Det savner endvidere grundlag, at Retten har undladt at anvende de principper, der fremgaar af dommen i sagen Piraiki-Patraiki (dom af 17.1.1985, sag 11/82, Sml. s. 207), paa de faktiske omstaendigheder i sagen. Ligesom sagsoegerne i denne sag havde appellanterne inden udstedelsen af den omtvistede retsakt indgaaet aftaler, der skulle gennemfoeres i den periode, som retsakten skulle finde anvendelse i.
14 Endelig har Retten ved ikke at tage tilstraekkeligt hensyn til omstaendighederne i sagen truffet afgoerelse i strid med indholdet af begrebet retlig interesse og tilsidesat appellanternes ret til en domstolsproevelse af retsakter fra Faellesskabets institutioner.
15 Hvad angaar paastandene vedroerende ansvar uden for kontraktforhold, der er nedlagt i henhold til traktatens artikel 178 og 215, har appellanterne gjort gaeldende, at det savnede grundlag for Retten at afvise sagen under henvisning til, at appellanterne ikke havde fremlagt nogen praecis dokumentation med hensyn til stoerrelsen af den paaberaabte skade, da det er ubestrideligt, at denne skade foreligger, og idet dens stoerrelse kan fastlaegges paa grundlag af samtlige fakturaer, hvis beloeb sammenlagt er udtryk for appellanternes omsaetning.
16 I svarskriftet har Raadet principalt gjort gaeldende, at appellen aabenbart maa afvises fra realitetsbehandling, og subsidiaert, at den boer forkastes.
17 Hvad naermere angaar annullationspaastanden maa den omtvistede bestemmelse i forordning nr. 259/93 i foerste raekke anses for en generel normativ bestemmelse, der er rettet til samtlige medlemsstater, og som hverken nuvaerende eller fremtidige erhvervsdrivende derfor beroeres individuelt og umiddelbart af.
18 Raadet goer herefter gaeldende, at det alene var paa grund af en lang raekke saerlige omstaendigheder, at Domstolen i dommen i Piraiki-Patraiki-sagen antog, at denne kunne antages til realitetsbehandling. Det samme raesonnement kan ikke finde anvendelse i naervaerende sag.
19 Endelig anfoerer Raadet, at borgerne hvad angaar normative retsakter fra Faellesskabets institutioner altid kan anlaegge sag til proevelse af nationale afgoerelser truffet i medfoer af saadanne retsakter ved de nationale retsinstanser, der i medfoer af EF-traktatens artikel 177 kan anmode Domstolen om at efterproeve, om den paagaeldende retsakt er gyldig.
20 Hvad angaar paastandene vedroerende ansvar uden for kontraktforhold har Raadet gjort gaeldende, at det ikke alene paa det grundlag, at de paagaeldende fakturaer fremlaegges, vil kunne dokumenteres, at der foreligger en skade, ligesom der heller ikke paa dette grundlag vil kunne foretages en naermere vurdering med hensyn til erstatningskravenes stoerrelse.
Domstolens bemaerkninger
21 For saa vidt appellen angaar Rettens afgoerelse om at afvise den del af sagen, som vedroerer erstatning uden for kontraktforhold, bemaerkes blot, at en vurdering af spoergsmaalet, om staevningen og replikken indeholder tilstraekkelig dokumentation med hensyn til stoerrelsen af appellanternes erstatningskrav, forudsaetter en bedoemmelse af de faktiske omstaendigheder, som ligger uden for graenserne for Domstolens kompetence, der kun omfatter en proevelse af, hvorvidt der ved den appellerede kendelse er blevet truffet afgoerelse i overensstemmelse med gaeldende ret.
22 Hvad angaar appellanternes argumenter vedroerende Rettens afgoerelse om at afvise den del af sagen, som angaar annullationspaastanden, maa det undersoeges, hvorvidt Retten med foeje kunne antage, at appellanterne ikke var individuelt beroert af den omtvistede bestemmelse i forordning nr. 259/93.
23 I henhold til traktatens artikel 173, stk. 4, kan enhver fysisk eller juridisk person anlaegge sag til proevelse af beslutninger, som, skoent de er udfaerdiget i form af en forordning, dog beroerer vedkommende umiddelbart og individuelt.
24 Det fremgaar af fast retspraksis, at den omstaendighed, at det er muligt med stoerre eller mindre noejagtighed at fastlaegge antallet eller endog identiteten af de retssubjekter, som en foranstaltning som den omtvistede bestemmelse i forordning nr. 259/93 finder anvendelse paa, ikke indebaerer, at de paagaeldende retssubjekter maa anses for individuelt beroert af foranstaltningen, naar det kan fastslaas, at denne retsvirkning som grundlag har objektive retlige eller faktiske kriterier, som er opstillet i den paagaeldende retsakt (jf. f.eks. dom af 15.6.1993, sag C-264/91, Abertal m.fl. mod Raadet, Sml. I, s. 3265, praemis 16, og kendelse af 24.5.1993, sag C-131/92, Arnaud m.fl. mod Raadet, Sml. I, s. 2573, praemis 13).
25 For at de paagaeldende retssubjekter kan anses for individuelt beroert, skal der vaere sket en indgriben i deres retsstilling paa grund af faktiske omstaendigheder, der adskiller dem fra alle andre og individualiserer dem paa lignende maade som en adressat (jf. bl.a. dom af 24.2.1987, sag 26/86, Deutz und Geldermann mod Raadet, Sml. s. 941, praemis 9).
26 Det er med foeje, at Retten i praemis 23 i den appellerede kendelse har antaget, at den omtvistede bestemmelse i forordning nr. 259/93 udelukkende har til formaal at fastlaegge de rammer, inden for hvilke medlemsstaterne kan indfoere restriktioner for overfoersel af affald, og at de retsvirkninger, som bestemmelsen vil kunne affoede, derfor beroerer de paagaeldende kategorier af retssubjekter paa generel og abstrakt maade.
27 Den omtvistede bestemmelse bemyndiger saaledes samtlige medlemsstater, og ikke alene Den Franske Republik, til at traeffe foranstaltninger med henblik paa helt eller delvis at nedlaegge forbud mod overfoersel af affald eller systematisk at goere indsigelse herimod, forudsat at saadanne foranstaltninger har til formaal at ivaerksaette principperne om naerhed, prioritering af nyttiggoerelse og tilstraekkelig egenkapacitet paa faellesskabsplan og paa nationalt plan i overensstemmelse med direktiv 75/442.
28 Det foelger heraf, at bestemmelsen alene beroerer appellanterne i deres objektive egenskab af erhvervsdrivende paa omraadet for overfoersel af affald mellem medlemsstaterne paa samme maade, som den beroerer enhver anden erhvervsdrivende paa dette omraade, og at Retten ved at antage, at appellanterne dermed ikke beroeres individuelt, ikke har anlagt nogen forkert retlig vurdering.
29 Det afsvaekker ikke grundlaget for denne antagelse, at appellanterne er naesten de eneste virksomheder, som gennemfoerer transport af affald fra Tyskland til Frankrig. Dette er ikke en omstaendighed, der adskiller appellanterne fra alle andre erhvervsdrivende i henseende til den omtvistede bestemmelse, der generelt finder anvendelse paa overfoersel af affald mellem samtlige medlemsstater uden forskel.
30 Hvad angaar det anfoerte om, at Retten har truffet afgoerelse i strid med de principper, der fremgaar af dommen i sagen Piraiki-Patraiki, bemaerkes, at de forhold, der gav anledning til denne dom, adskiller sig vaesentligt fra omstaendighederne i naervaerende sag.
31 Det var alene i betragtning af en lang raekke saerlige omstaendigheder, at Domstolen ° efter at have fremhaevet, at det forhold, at sagsoegerne var eksportoerer til Frankrig, ikke i sig selv godtgjorde, at de var beroert individuelt af den anfaegtede beslutning ° i dommen i Piraiki-Patraiki-sagen fastslog, at de paagaeldende virksomheder var individuelt og umiddelbart beroert.
32 Det bemaerkes for det foerste, at i modsaetning til, hvad der gaelder naervaerende sag, angik ovennaevnte sag en beslutning fra Kommissionen i medfoer af artikel 130, stk. 3, i akten vedroerende vilkaarene for Den Hellenske Republiks tiltraedelse og tilpasningerne af traktaterne (EFT 1979 L 291, s. 17), hvorved en enkelt medlemsstat fik bemyndigelse til at indfoere en midlertidig beskyttelsesforanstaltning over for importen til denne medlemsstat af visse produkter med oprindelse i en enkelt anden medlemsstat.
33 For det andet bemaerkes, at Domstolen alene fastslog, at sagen kunne antages til realitetsbehandling, efter, i praemis 28 i dommen, i forbindelse med undersoegelsen af sagens realitet at have fremhaevet, at Kommissionen efter tiltraedelsesaktens artikel 130, stk. 3, var forpligtet til at tilvejebringe oplysninger vedroerende de skadelige virkninger, som dens beslutning muligvis kunne have for den paagaeldende medlemsstats oekonomi saavel som for de beroerte virksomheder, og at Kommissionen herved tillige var forpligtet til saa vidt muligt at tage hensyn til de kontrakter, som virksomhederne i tillid til, at den frie samhandel inden for Faellesskabet ville blive opretholdt, allerede havde indgaaet, og som de helt eller delvis ville blive forhindret i at opfylde som foelge af en beslutning om tilladelse til beskyttelsesforanstaltningen.
34 Det var som foelge af den naevnte forpligtelse, der paahvilede Kommissionen, at de virksomheder, der var indehavere af saadanne kontrakter, ifoelge praemis 31 i dommen for saa vidt angaar formalitetsspoergsmaalet maatte antages at vaere individuelt beroert, idet de udgjorde en lille gruppe erhvervsvirksomheder, som Kommissionen kendte eller kunne have skaffet sig kendskab til, og som paa grund af de naevnte kontrakter blev saerligt beroert af den omtvistede beslutning.
35 Hvad angaar det af appellanterne anfoerte, hvorefter Faellesskabets retsinstansers retspraksis er for restriktiv og ikke yder en effektiv beskyttelse af de erhvervsdrivende, naar der sker en tilsidesaettelse af en ret, som disse har i henhold til traktaten, som f.eks. kravet paa en fuldstaendig gennemfoerelse af princippet om frie varebevaegelser, bemaerkes, at overfoersel af affald fra én medlemsstat til en anden i henhold til den i artikel 3, 4 og 5 i forordning nr. 259/93 fastlagte procedure forudgaaende skal anmeldes af den fysiske eller juridiske person, der vil overfoere affald eller lade affald overfoere, naermere bestemt en anmeldelse til den kompetente myndighed, der er udpeget af bestemmelsesmedlemsstaten. Denne myndighed skal herefter inden for en frist paa 30 dage efter afsendelsen af bekraeftelsen af modtagelsen til anmelderen afgoere, om den tillader overfoerslen med eller uden betingelser, eller om den naegter at give tilladelse.
36 Det er foelgelig ikke udelukket, at appellanterne under en sag til proevelse af en afgoerelse om afslag truffet som led i anvendelsen af den omtvistede bestemmelse i forordning nr. 259/93 vil kunne goere gaeldende, at bestemmelsen er retsstridig, saaledes at den paagaeldende nationale retsinstans vil skulle traeffe afgoerelse om samtlige de i forbindelse hermed fremsatte klagepunkter efter en praejudiciel forelaeggelse for Domstolen med henblik paa en proevelse af bestemmelsens gyldighed.
37 Der kan herefter ikke gives appellanterne medhold i nogen af deres anbringender til stoette for appellen, hvorfor denne maa forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
38 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Appellanterne har tabt sagen og boer derfor doemmes til at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Appellanterne betaler sagens omkostninger.