FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
L. MEDINA
fremsat den 17. november 2022(1)
Sag C-511/21 P
Europa-Kommissionen
mod
Ana Calhau Correia de Paiva
»Appel – EPSO-udvælgelsesprøve – ulovlighedsindsigelse – artikel 277 TEUF – antagelighed – meddelelse om udvælgelsesprøve – sprogordning – begrænsning af valget af det andet sprog ved udvælgelsesprøven til engelsk, fransk eller tysk – anfægtelse af meddelelse om udvælgelsesprøve på et senere tidspunkt i udvælgelsesprøven – grundlag for den individuelle afgørelse eller direkte retlig sammenhæng«
1.        Ludwig Wittgenstein sagde: »Grænserne for mit sprog sætter grænserne for min verden« (2). I forbindelse med EU-institutionerne kunne man hævde, at grænserne for sprogene er grænserne for Den Europæiske Union. Domstolen har allerede understreget betydningen af »Unionens sproglige mangfoldighed« (3). Denne betydning kommer til udtryk i EU-lovgivers valg om at have de 24 sprog som arbejdssprog for Unionens institutioner (4). Det er i den forbindelse, at ansøgerne ved udvælgelsesprøver med henblik på ansættelse i EU-institutionerne kan anfægte den sprogordning, som Kommissionen har fastsat.
2.        I den foreliggende sag har Ana Calhau Correia de Paiva, ansøger ved Det Europæiske Personaleudvælgelseskontors (EPSO) udvælgelsesprøve og sagsøger i første instans (herefter »ansøgeren«), nedlagt påstand om annullation af udvælgelseskomitéens afgørelse vedrørende den almindelige udvælgelsesprøve EPSO/AD/293/14 vedrørende konkurrenceret (herefter »den pågældende udvælgelsesprøve«) af 23. juni 2016, hvori den afviste en anmodning om fornyet prøvelse indgivet af hende, efter at hun ikke var blevet opført på reservelisten for denne udvælgelsesprøve. I form af en ulovlighedsindsigelse i henhold til artikel 277 TEUF anfægtede hun også sprogordningen for denne udvælgelsesprøve, som fastsættes i meddelelsen om den almindelige udvælgelsesprøve (5) (herefter »den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve«). Ved sin dom af 9. juni 2021, Calhau Correia de Paiva mod Kommissionen (6) (herefter »den appellerede dom«), annullerede Retten denne afgørelse.
3.        Europa-Kommissionen søger med sin appel at få ophævet den appellerede dom. Den anfægter mere præcist Rettens konstatering af, at der var en tæt sammenhæng mellem begrundelsen for den anfægtede afgørelse og betingelserne i den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve med hensyn til sprogordningen, hvori det blev fastsat, at ansøgerne kun kunne vælge engelsk, fransk eller tysk som deres andet sprog.
4.        Den foreliggende sag rejser derfor det ømtålelige spørgsmål om betingelserne for, at en ulovlighedsindsigelse kan antages til realitetsbehandling i henhold til artikel 277 TEUF, hvorved en ansøger anfægter en meddelelse om en udvælgelsesprøve på grund af den sprogordning, der fastsættes heri. I henhold til denne bestemmelse kan hver part i en retstvist, der angår en almengyldig retsakt vedtaget af en institution, et organ, et kontor eller et agentur under Unionen, over for Den Europæiske Unions Domstol påberåbe sig de i artikel 263, stk. 2, TEUF nævnte grunde og gøre gældende, at retsakten ikke kan finde anvendelse.
5.        Domstolen anmodes navnlig om at afgøre, på hvilke betingelser en ansøger i et annullationssøgsmål i henhold til artikel 270 TEUF rettet mod individuelle afgørelser kan påberåbe sig ulovligheden af tidligere almengyldige retsakter såsom en meddelelse om udvælgelsesprøve. Desuden skal Domstolen afgøre, om der skal anvendes en specifik formalitetsstandard i forbindelse med meddelelser om udvælgelsesprøver i modsætning til den generelle prøvelse af formaliteten, der er fastsat i retspraksis i forbindelse med artikel 277 TEUF. Sagen rejser også spørgsmålet om, hvorledes man kan vurdere eksistensen af en tæt sammenhæng som beskrevet i punkt 3 i dette forslag til afgørelse i forbindelse med anfægtelsen af en sprogordning.
I.      Baggrund for tvisten
6.        Den 23. oktober 2014 offentliggjorde EPSO den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve i Den Europæiske Unions Tidende. Udvælgelsesprøven blev afholdt i form af en udvælgelsesprøve baseret på kvalifikationer og prøver.
7.        Den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve indeholdt i afsnit IV tre computerbaserede adgangsprøver, der bestod af multiple choice-spørgsmål, og i afsnit VI prøver, der skulle afholdes på et assessmentcenter, og som bestod af et casestudie, en gruppeøvelse og en struktureret samtale. Desuden fremgik det af den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve, at en kontrol af overholdelsen af de generelle og særlige adgangsbetingelser, der er fastsat i afsnit III i denne meddelelse, og en udvælgelse på grundlag af de kvalifikationer, der er omhandlet i afsnit V i denne meddelelse, i første omgang vil blive foretaget på grundlag af de oplysninger, der er givet i ansøgningsskemaet, og at udvælgelseskomitéen tildeler hvert udvælgelseskriterium en vægtning (fra 1 til 3) og tildeler hvert af ansøgerens svar mellem 0 og 4 point, som så ganges med vægtningen for at give et samlet pointtal.
8.        For så vidt angår de særlige adgangsbetingelser krævedes der i den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve i afsnit III, punkt 2.3, med titlen »Sprogkundskaber«, først for så vidt angår hovedsproget (sprog 1) indgående kendskab til et af Den Europæiske Unions officielle sprog på et mindsteniveau, der svarer til niveau C1 i den fælles europæiske referenceramme for sprog. Derefter for så vidt angår det andet sprog (sprog 2) stillede denne bestemmelse krav om et tilfredsstillende kendskab til engelsk, fransk eller tysk på et mindsteniveau svarende til niveau B2 i denne ramme. Det var desuden påkrævet, at det andet sprog ikke måtte være det samme som hovedsproget. I denne del blev det bl.a. anført, at valgmulighederne for sprog 2 i den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve var blevet fastlagt i overensstemmelse med tjenestens interesser, hvilket krævede, at nyansatte umiddelbart skulle kunne indgå i det daglige arbejde og være i stand til at kommunikere effektivt. Endvidere hed det i bilag II til de generelle regler for almindelige udvælgelsesprøver (7) (herefter »de generelle regler«), som der henvises til i den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve, og som i henhold til denne meddelelse var en integrerende del af denne meddelelse, at begrænsningen af valgmuligheder for det andet sprog også var begrundet i arten af de test, der benyttes.
9.        I afsnit IV, punkt 3, i den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve hed det, at adgangsprøverne skulle afholdes på hovedsproget for udvælgelsesprøven, og i afsnit VI.3 hed det, at assessmentcentrets prøver for at vurdere ansøgernes generelle og særlige kompetencer skulle foregå på det andet sprog ved udvælgelsesprøven.
10.      Den 25. november 2014 indgav ansøgeren, en portugisisk statsborger, en ansøgning om deltagelse i den pågældende udvælgelsesprøve. Det fremgår af hendes ansøgningsskema, at ansøgeren valgte portugisisk, sit modersmål, som sit hovedsprog og fransk som sit andet sprog.
11.      Ved skrivelse af 19. marts 2015, som blev sendt til ansøgeren samme dag via hendes EPSO-konto, fik hun at vide, at hun havde bestået de computerbaserede adgangsprøver.
12.      Ved skrivelse af 16. april 2015 blev ansøgeren inviteret til at deltage i et casestudie, en test, der skulle finde sted den 13. maj 2015. I dette brev tilbød EPSO ansøgeren muligheden for at benytte et AZERTY FR-tastatur til denne test og gav hende også mulighed for som alternativ at vælge et QWERTY UK-, AZERTY FR/BE- eller QWERTZ DE-tastatur (8). Ansøgeren anmodede om at få skiftet tastatur for at kunne tage testen med et QWERTY UK-tastatur.
13.      Ansøgeren deltog i de prøver, der blev afholdt på assessmentcentret i Bruxelles (Belgien) den 13. maj 2015 og den 11. juni 2015.
14.      Ved skrivelse af 9. november 2015 sendt til ansøgeren samme dag via hendes EPSO-konto meddelte EPSO ansøgeren, at udvælgelseskomitéen for den pågældende udvælgelsesprøve havde besluttet ikke at opføre hendes navn på reservelisten for den pågældende udvælgelsesprøve med den begrundelse, at hun »ikke var blandt de ansøgere, der opnåede det højeste samlede pointtal i assessmentcentret (mindst 68,59)«. Som det fremgik af et dokument med titlen »kompetencepas«, der var vedlagt dette brev, havde ansøgeren opnået et samlet pointtal på 61,13 point ud af 100.
15.      Efter at hun ved skrivelse af 19. november 2015 havde anmodet om en fornyet prøvelse af afgørelsen om ikke at opføre hende på reservelisten, blev ansøgeren ved skrivelse af 23. juni 2016 underrettet om, at udvælgelseskomitéen for den pågældende udvælgelsesprøve havde besluttet at bekræfte denne afgørelse (herefter »den anfægtede afgørelse«).
16.      Den 24. august 2016 indgav ansøgeren en klage i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »tjenestemandsvedtægten«) over afgørelsen om ikke at opføre hende på reservelisten. I klagen gjorde hun gældende, at det begrænsede udvalg af tastaturtype, der skulle anvendes til at gennemføre casestudiet, udgjorde forskelsbehandling, og gjorde gældende, at der ikke blev givet nogen begrundelse for begrænsningerne af de tastaturtyper, der blev stillet til rådighed for ansøgerne, og for valget af det andet sprog ved udvælgelsesprøven. Desuden klagede ansøgeren over varigheden af prøvelsesproceduren.
17.      Ved afgørelse af 22. december 2016 afviste EPSO i sin egenskab af ansættelsesmyndighed klagen både som ugrundet og uantagelig med den begrundelse, at den var indgivet for sent.
II.    Proceduren for Retten og den appellerede dom
18.      Ved stævning indgivet til Rettens Justitskontor den 31. marts 2017 anlagde ansøgeren sag med påstand om annullation af skrivelsen af 9. november 2015, og, i givet fald, at den erklæres ulovlig og ikke gældende over for hende i henhold til artikel 277 TEUF, den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve og den deri fastlagte sprogordning. Ansøgeren søgte endvidere at få annulleret afgørelsen om ikke at opføre hende på reservelisten i den anfægtede afgørelse, i afgørelsen af 22. december 2016 om afslag på klagen og reservelisten fra den pågældende udvælgelsesprøve.
19.      Til støtte for søgsmålet fremsatte ansøgeren fem anbringender, hvoraf det første vedrørte en angivelig overtrædelse af tjenestemandsvedtægtens artikel 1, litra d), og af principperne om ikke-forskelsbehandling, proportionalitet og lige muligheder, idet EPSO havde krævet, at der skulle bruges et QWERTY UK-, AZERTY FR/BE- eller QWERTZ-DE-tastatur til udførelsen af casestudiet. Med sit andet, tredje og fjerde anbringende gør hun i det væsentlige gældende, at den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve var ulovlig på grund af begrænsningen af sprogene i den pågældende udvælgelsesprøve. Med sit femte anbringende gør hun gældende, at EPSO ikke havde begrundet sin beslutning om at støtte og fremme en bestemt sprogordning.
20.      Ved den appellerede dom prøvede Retten efter indledningsvis at have konstateret, at den anfægtede afgørelse udgjorde en retsakt, der påvirkede ansøgeren negativt, for det første den ulovlighedsindsigelse, der blev fremsat i forbindelse med det andet, det tredje og det fjerde anbringende, hvis antagelse til realitetsbehandling og berettigelse blev anfægtet af Kommissionen.
21.      Med hensyn til, om denne ulovlighedsindsigelse kunne antages til realitetsbehandling, har Retten erindret om, at Domstolen i en sag om annullation af individuelle afgørelser har fastslået, at bestemmelser i en generel retsakt, som udgør grundlaget for de nævnte afgørelser, eller som har en direkte retlig sammenhæng med sådanne afgørelser, gyldigt kan være genstand for en ulovlighedsindsigelse (9).
22.      Med hensyn til meddelelser om udvælgelsesprøver har Retten navnlig fastslået, at en ansøger i en udvælgelsesprøve efter fast retspraksis i forbindelse med en ansættelsesprocedure, der er en kompleks administrativ aktivitet, der består af en række afgørelser, i et søgsmål, der er anlagt mod en senere akt i denne proces, kan påberåbe sig ulovligheden af forudgående akter, der er tæt forbundne med disse (10), og navnlig påberåbe sig, at meddelelsen om udvælgelsesprøve, på grundlag af hvilken den pågældende retsakt er blevet vedtaget, er ulovlig (11).
23.      Ifølge Retten gælder det, når der ikke er nogen tæt forbindelse mellem begrundelsen for den pågældende individuelle afgørelse og anbringendet om, at meddelelsen om udvælgelsesprøve, som ikke er anfægtet rettidigt, er ulovlig, må anbringendet afvises i henhold til de præceptive regler om søgsmålsfrister, som ikke i et sådant tilfælde kan fraviges uden at tilsidesætte retssikkerhedsprincippet (12).
24.      I lyset af den retspraksis, der er nævnt i punkt 21-23 ovenfor, har Retten konstateret seks forhold i præmis 52-59.
25.      For det første fastslog Retten, at ansøgeren med sin ulovlighedsindsigelse i det væsentlige har anfægtet bestemmelserne i meddelelsen om udvælgelsesprøve vedrørende sprogordningen.
26.      For det andet bemærkede Retten hvad angår begrundelsen for den anfægtede afgørelse, at ansøgeren ved skrivelse af 9. november 2015 blev oplyst om, at hendes navn ikke var blevet opført på reservelisten, da hun ikke havde opnået de højeste point for prøverne i assessmentcentret.
27.      For det tredje anførte Retten, at det fremgik af det »kompetencepas«, der er udstedt til ansøgeren, at hun med hensyn til den generelle kompetence »Kommunikation« opnåede 5,5 point ud af 10, hvilket er blandt de laveste bedømmelser og karakterer, som hun har opnået for så vidt angår den evaluering af hendes generelle kompetencer, der blev foretaget i assessmentcentret. Formålet med bedømmelsen af disse kompetencer var ifølge punkt 1.2 i de generelle regler, hvortil der henvistes i fodnote 7 i meddelelsen om udvælgelsesprøve, at vurdere ansøgerens evne til at »[k]ommunikere klart og præcist både mundtligt og skriftligt«. Retten fandt, at udvælgelseskomitéen havde konstateret, at ansøgeren havde kendskab til fransk eller i det mindste beherskede en kompetence, der var stærkt betinget af, at hun havde kendskab til dette sprog.
28.      For det fjerde bemærkede Retten, at selv om den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve ganske vist ikke indeholdt en prøve, der var knyttet til ansøgerens særlige kundskaber med hensyn til ordforråd eller grammatik på tysk, engelsk eller fransk, kunne det ikke nægtes, at der er en tæt sammenhæng mellem ansøgerens kendskab til det franske sprog, som hun har valgt som andet sprog, og de prøver, hun har måttet aflægge på dette sprog. Retten konstaterede, at det kendskab, som ansøgeren har til fransk, afspejles uundgåeligt og nødvendigvis i de prøver, der har til formål at afprøve de generelle og specifikke kompetencer, der er anført i den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve.
29.      For det femte fremhævede Retten, at begrænsningen af valget af den pågældende udvælgelsesprøves andet sprog til de tre omhandlede sprog ikke alene påvirker ansøgernes evne til at udtrykke sig mundtligt eller skriftligt, men også fastsætter, hvilken type tastatur ansøgerne kan anvende til gennemførelse af et casestudie. Det var ubestridt, at ansøgeren var tvunget til at anvende en type tastatur, som hun ikke var vant til at anvende. Retten fastslog, at denne omstændighed havde betydning for gennemførelsen og dermed potentielt for resultatet af en prøve, hvorunder det kræves, at en tekst af en vis længde i et begrænset tidsrum skrives ved hjælp af et tastatur.
30.      For det sjette afviste Retten Kommissionens begrundelse i retsmødet, hvorefter der kun kan være en tæt forbindelse, hvis resultaterne af bedømmelsesprøverne for ansøgernes generelle kompetencer viser sig at være negative eller katastrofale. Retten fastslog, at et sådant argument svarer til, uden begrundelse, at foretrække en strengere anvendelse af betingelsen om, at der skal foreligge en tæt forbindelse, når den ulovlighed, der påberåbes, knytter sig til udvælgelsesprøvens sprogordning.
31.      På baggrund af den nævnte retspraksis og disse seks konstateringer fastslog Retten i præmis 60 i den appellerede dom, at der var en tæt sammenhæng mellem begrundelsen for den anfægtede afgørelse og bestemmelserne i meddelelsen om udvælgelsesprøve vedrørende sprogordningen for den pågældende udvælgelsesprøve, hvis lovlighed anfægtes. Retten erklærede således, at ulovlighedsindsigelsen vedrørende den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve kan antages til realitetsbehandling.
32.      For det andet fandt Retten, at hverken de begrundelser, der var anført i den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve, eller de beviser, som Kommissionen havde fremlagt til støtte for disse begrundelser, kunne underbygge den pågældende begrænsning. Retten konkluderede derfor, at det var nødvendigt at tage ulovlighedsindsigelsen til følge, at den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve ikke finder anvendelse på den foreliggende sag, og at det andet, det tredje og det fjerde anbringende skal tages til følge.
33.      Endelig annullerede Retten den anfægtede afgørelse, da den fandt, at det ikke længere var nødvendigt at tage stilling til det første og det femte anbringende i søgsmålet.
III. Parternes påstande
34.      Kommissionen har nedlagt påstand om, at Domstolen:
–        ophæver den appellerede dom
–        afviser det andet, det tredje og det fjerde anbringende i søgsmålet ved første instans, som ansøgeren har anlagt
–        hjemviser sagen til Retten, så den kan tage stilling til det første og det femte anbringende i det søgsmål, som ansøgeren har anlagt
–        udsætter afgørelsen om sagens omkostninger.
35.      Til støtte for disse påstande har Kommissionen fremført et enkelt anbringende bestående af tre led. Med det første led hævdes det, at præmis 54 i den appellerede dom indeholder en fejlagtig klassificering af de faktiske forhold, idet Retten på grundlag af udvælgelseskomitéens konstatering vedrørende ansøgerens kendskab til fransk sluttede, at der var en tæt sammenhæng mellem begrundelsen for den anfægtede afgørelse og bestemmelserne i den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve vedrørende sprogordningen.
36.      Med det andet led sættes der spørgsmålstegn ved præmis 55-57 i den appellerede dom. Kommissionen har gjort gældende, at Retten foretog en fejlagtig klassificering af de faktiske omstændigheder og har gengivet bevismaterialet urigtigt ved på grundlag af et vagt kriterium at konkludere, at der var en tæt forbindelse mellem begrundelsen for den anfægtede afgørelse og bestemmelserne i den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve, hvis lovlighed anfægtes.
37.      Med det tredje led har Kommissionen gjort gældende, at Retten har klassificeret de faktiske omstændigheder i præmis 58 i den appellerede dom fejlagtigt ved også at basere den »tætte forbindelse«, der kræves i henhold til retspraksis, på det faktum, at ansøgeren gennemførte den skriftlige prøve med en anden tastaturkonfiguration end QWERTY PT, som hun er vant til.
38.      Ansøgeren bestrider Kommissionens argumenter. Hun har nedlagt påstand om, at Domstolen:
–        afviser appellen
–        i tilfælde af, at Domstolen fastslår, at appellen kan antages til realitetsbehandling, forkaster den
–        tilpligter Kommissionen at betale omkostningerne i denne sag såvel som i sagen for Retten.
IV.    Bedømmelse
39.      Jeg vil indlede min gennemgang af appellen med at fremsætte nogle indledende bemærkninger til den i artikel 277 TEUF omhandlede ulovlighedsindsigelse og om, hvorvidt dette anbringende kan antages til realitetsbehandling (A). Dernæst vil jeg undersøge de specifikke adgangskriterier i forbindelse med EPSO’s meddelelser om udvælgelsesprøver (B) og, på baggrund af disse kriterier, de tre led i Kommissionens eneste appelanbringende i forbindelse med dens formalitetsindsigelse for Retten (C).
A.      Indledende bemærkninger til ulovlighedsindsigelsen i henhold til artikel 277 TEUF og dette anbringendes antagelse til realitetsbehandling
40.      Siden Les Verts-dommen (13) har Domstolen hævdet, at traktaterne har indført et »fuldstændigt retsmiddel- og proceduresystem«. Gennem vedtagelsen af artikel 263 TEUF og 277 TEUF på den ene side og artikel 267 TEUF på den anden side har dette system til formål at sikre domstolsprøvelse af lovligheden af alle EU-retsakter og har overdraget denne kontrol til EU’s domstole (14). Navnlig kan enhver part i henhold til artikel 277 TEUF over for EU-domstolene anfægte EU-retlige foranstaltninger, der direkte gennemfører EU’s almengyldige retsakter, og påberåbe sig ulovligheden af disse handlinger til støtte for sit søgsmål.
41.      I overensstemmelse med fast retspraksis giver artikel 277 TEUF konkret udtryk til et almindeligt princip, hvorefter hver part i en retssag, med henblik på at opnå annullation af en beslutning, som berører ham umiddelbart og individuelt, er berettiget til at anfægte gyldigheden af tidligere retsakter fra institutionerne, som er hjemmel for den anfægtede afgørelse, også selv om parten ikke var beføjet til at anlægge direkte søgsmål mod de nævnte retsakter, hvis retsvirkninger parten således er omfattet af, uden at have været i stand til at anlægge sag om ophævelse af dem (15).
42.      Da formålet med artikel 277 TEUF desuden ikke er at give en part mulighed for at bestride anvendeligheden af en eller anden generel retsakt under et vilkårligt søgsmål, må den retsakt, som hævdes at være ulovlig, direkte eller indirekte være anvendelig på det forhold, der er genstand for søgsmålet (16).
43.      I henhold til fast retspraksis kan bestemmelserne i en almengyldig retsakt i forbindelse med et annullationssøgsmål, der er anlagt til prøvelse af individuelle afgørelser, således gyldigt være genstand for en ulovlighedsindsigelse, forudsat at disse bestemmelser danner retsgrundlaget for disse beslutninger (17) eller har en direkte retlig forbindelse med dem (18). Ved at henvise til denne retspraksis mindede Domstolen om disse to alternative forbehold i sin nylige dom i Store Afdeling, Kommissionen og Rådet mod Carreras Sequeros m.fl. (19). Domstolen fastslog således, at når den anfægtede individuelle afgørelse hverken er en gennemførelsesforanstaltning til den almengyldige retsakt eller har nogen retlig forbindelse til den, skal ulovlighedsindsigelsen mod den pågældende almengyldige retsakt afvises fra realitetsbehandling. (20)
44.      Ved at indføre disse to alternative krav har Domstolen anlagt en ret bred fortolkning af anvendelsesområdet for ulovlighedsindsigelsen, der er omhandlet i artikel 277 TEUF, som er mere vidtgående end »retsgrundlagsparadigmet«. Ved at indføre kravet om en direkte retlig forbindelse, der meget tidligt udsprang af retspraksis (21), gav Domstolen eksplicit mulighed for ulovlighedsindsigelse mod institutionernes retsakter, som ikke formelt udgør grundlaget for den anfægtede individuelle afgørelse, men som har en direkte retlig sammenhæng med denne afgørelse (22).
45.      Efter min mening er denne brede fortolkning for det første begrundet i behovet for at lette adgangen til domstolene for personer, der er udelukket fra at anlægge direkte søgsmål mod EU-retsakter af almengyldig karakter (23). For det andet kan den forklares ved den begrænsede normative virkning af den i artikel 277 omhandlede ulovlighedsindsigelse: Denne traktatbestemmelse indebærer kun, at den almengyldige retsakt ikke finder anvendelse i det pågældende tilfælde. For så vidt angår artikel 277 TEUF betyder sådanne ulovlighedsgrunde ikke, at den pågældende bestemmelse er ugyldig eller ulovlig, men kun, at den ikke finder anvendelse på den pågældende sag og inter partes (24).
46.      Det følger af denne retspraksis, at der kun kan gøres ulovlighedsindsigelse i henhold til artikel 277 TEUF, hvis tre kumulative kriterier er opfyldt. For det første, at den retsakt, der udgør retsgrundlaget for den anfægtede individuelle afgørelse, er af almengyldig karakter (herefter »det første kriterium«). For det andet, at den person, der fremsætter ulovlighedsindsigelsen, ikke havde ret til at anlægge et direkte søgsmål om annullation af den pågældende retsakt (herefter »det andet kriterium«) (25). For det tredje og sidste, at bestemmelserne i den almengyldige EU-retsakt udgjorde grundlaget for den individuelle afgørelse eller har en direkte retlig forbindelse med denne afgørelse (herefter »det tredje kriterium«). Det lader imidlertid til, at der i forbindelse med EPSO’s meddelelser om udvælgelsesprøver sondres mellem adgangskravene og ovennævnte krav.
B.      Kriterierne for, om EPSO’s meddelelser om udvælgelsesprøve kan antages til realitetsbehandling
47.      I den foreliggende sag har Kommissionen i det væsentlige gjort gældende, at Retten begik fejl i sin klassificering af de faktiske omstændigheder ved at hævde, at der var en tæt forbindelse mellem begrundelsen for den anfægtede afgørelse og ulovlighedsindsigelsen, der er fremsat mod den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve. Kommissionen anfører videre, at da der ikke er nogen tæt forbindelse mellem begrundelsen for den anfægtede afgørelse og ulovlighedsindsigelsen, der er fremsat mod den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve, som ikke er blev anfægtet rettidigt, skal indsigelsen afvises.
48.      Jeg skal bemærke, at Kommissionens argumenter er baseret på standarden for antagelighed, som Domstolen og Retten specifikt har udviklet i forbindelse med EPSO-udvælgelsesprøver. Hvis en ansøger skal kunne fremsætte en ulovlighedsindsigelse over for en meddelelse om udvælgelsesprøve mere end to måneder efter offentliggørelsen, har man i den relevante retspraksis opstillet krav, der er specifikke for EPSO-udvælgelsesprøver, og hvis eksistensberettigelse ligger i doktrinen om kompleks administrativ aktivitet. I henhold til denne doktrin skal der være en »tæt forbindelse« eller »tæt sammenhæng« mellem begrundelserne for den pågældende individuelle afgørelse og ulovlighedsindsigelsen, der fremsættes mod meddelelsen om udvælgelsesprøve.
1.      Doktrinen om »kompleks administrativ aktivitet«
49.      Kommissionen har gjort gældende, at for så vidt angår antageligheden af ulovlighedsindsigelserne, der fremsættes mod meddelelser om udvælgelsesprøve, har man i retspraksis indtaget en restriktiv holdning, der er begrundet i behovet for at finde den rette balance mellem retten til domstolsprøvelse og retssikkerheden. Ifølge Kommissionen er denne ret tilstrækkeligt beskyttet af, at ansøgeren kan anfægte alle bestemmelserne i meddelelsen om udvælgelsesprøve i et annullationssøgsmål i henhold til artikel 270 TEUF efter proceduren i vedtægtens artikel 90 og 91 og med en ulovlighedsindsigelse anfægte lovligheden af de bestemmelser i meddelelsen om udvælgelsesprøve, der er tæt forbundet med begrundelsen for den afgørelse, der har negative virkninger for den pågældende.
50.      Indledningsvis må jeg konstatere, at en meddelelse om udvælgelsesprøve er en almengyldig retsakt fra en EU-institution, der henvender sig til alle potentielle ansøgere. I overensstemmelse med vedtægtens artikel 90, stk. 2, har ansøgeren tre måneder fra datoen for offentliggørelsen af meddelelsen om udvælgelsesprøve i De Europæiske Fællesskabers Tidende til at indgive en administrativ klage. I henhold til artikel 270 TEUF kan en ansøger til en udvælgelsesprøve anfægte en individuel afgørelse, f.eks. en afgørelse om ikke at opføre ansøgerens navn på den reserveliste, der blev udarbejdet ved afslutningen af udvælgelsesproceduren.
51.      I den forbindelse mener jeg i modsætning til ansøgerens anbringender, at en ansøger er direkte og individuelt berørt af den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve, der fastsætter sprogordningen for udvælgelsesprøven, fra det øjeblik, hvor vedkommende tilmelder sig udvælgelsesprøven. Domstolen har også konsekvent fastslået, at en beslutning, som ikke er blevet anfægtet af adressaten inden for de frister, der er fastsat i artikel 263, stk. 6, TEUF, bliver endelig over for denne (26). I forbindelse med forberedelsen af en udvælgelsesprøve kan en ansøger imidlertid ikke have nogen interesse i at anlægge et sådant søgsmål, fordi vedkommende frygter, at det kan have en negativ indvirkning på vedkommendes chancer for at klare sig godt ved udvælgelsesprøven, eller på grund af mangel på tid, som et sådant søgsmål kan medføre. Retspraksis giver derfor i det væsentlige ansøgerne mulighed for at anfægte lovligheden af en meddelelse om udvælgelsesprøve på et senere tidspunkt, forudsat at der er en tæt forbindelse mellem begrundelsen for den pågældende individuelle afgørelse og anbringendet med påstand om uregelmæssigheder i meddelelsen om udvælgelsesprøve (27). Under forudsætning af, at ansøgerne kan anlægge et direkte søgsmål mod en meddelelse om udvælgelsesprøve, fordi de er direkte og individuelt berørt, indfører denne retspraksis en undtagelse fra det andet kriterium. Denne retspraksis afviger desuden fra det tredje kriterium ved at indføre en lex specialis.
52.      Jeg skal i den forbindelse gøre opmærksom på, at retspraksis har udviklet sig betydeligt. I dommen i sagen Adams m.fl. mod Kommissionen afviste Domstolen i første omgang at antage en ulovlighedsindsigelse mod en meddelelse om udvælgelsesprøve til realitetsbehandling. Det blev fastslået, at en ansøger, der mener, at den ulovlige karakter af en meddelelse om udvælgelsesprøve har en negativ indvirkning på ham eller hende, skal anfægte denne meddelelse rettidigt. I modsat fald er det nemlig muligt at anfægte en meddelelse om udvælgelsesprøve længe efter dens offentliggørelse og efter, at de fleste eller alle stadier i forbindelse med udvælgelsesprøven allerede er afsluttet, hvilket strider mod retssikkerhedsprincippet samt mod principperne om den berettigede forventning og god forvaltningsskik (28).
53.      I dommen i sagen Kommissionen mod Noonan tog Domstolen imidlertid udgangspunkt i doktrinen om en »kompleks administrativ aktivitet« (29) og nuancerede sin tidligere retspraksis. Domstolen fastslog, at i forbindelse med en ansættelsesprocedure, der anses for at være en »kompleks administrativ aktivitet«, der består af en række tæt forbundne afgørelser, har en ansøger ret til at påberåbe sig uregelmæssigheder, der er forekommet under udvælgelsesprøvens gennemførelse eller i forbindelse med tilrettelæggelsen af udvælgelsesprøven, i et søgsmål mod en efterfølgende individuel afgørelse, f.eks. en afgørelse om ikke at give en ansøger adgang til prøverne under forudsætning af, at den tidligere påberåbte uregelmæssighed har en tæt forbindelse med den efterfølgende anfægtede afgørelse (30).
54.      Det rejser spørgsmålet om, hvad der kan betegnes som en »kompleks administrativ aktivitet«. For at en udvælgelsesprøveprocedure skal være kompleks, skal den efter min mening være objektivt kompleks. EPSO-udvælgelsesprøver omfatter en række tæt forbundne afgørelser, som er tekniske, og som skal træffes under overholdelse af principperne om lighed, proportionalitet og gennemsigtighed (31). Kravene, som EPSO stiller, skal opstilles på en klar, objektiv og forudsigelig måde. Den objektive kompleksitet berettiger dog ikke i sig selv, at en udvælgelsesprøve betegnes som kompleks. Udvælgelsesproceduren bør også indebære subjektiv kompleksitet, hvilket betyder, at den pågældende ansøger sættes i en situation, hvor vedkommende ikke rettidigt kan anfægte meddelelsen om udvælgelsesprøve, da de vanskeligheder eller uregelmæssigheder, der følger af denne meddelelse, opstår på et senere tidspunkt – enten ved modtagelsen af meddelelser fra EPSO og indkaldelsen til prøverne, under prøverne eller ved modtagelsen af beslutningen om ikke at være opført på reservelisten. Desuden er ansøgeren, der fokuserer på at klare sig godt ved udvælgelsesprøven, måske ikke i stand til anlægge et annullationssøgsmål mod meddelelsen om udvælgelsesprøve (32). Det er således kun, når en administrativ procedure indebærer en objektiv og subjektiv kompleksitet, at den kan betegnes som en »kompleks administrativ aktivitet«.
55.      Den fremgangsmåde, der er valgt i dommen i sagen Kommissionen mod Noonan, er i alt væsentligt en undtagelse fra det andet kriterium, da den gør det muligt for en ansøger at anfægte meddelelsen om udvælgelsesprøve, uanset at vedkommende er i stand til at anlægge et direkte søgsmål mod den pågældende meddelelse. Da Kommissionens argumentation er baseret på kravet om »tæt forbindelse« eller »tæt sammenhæng« (33), som Retten henviste til i den appellerede dom (34), og som afviger fra det andet kriterium og dermed begrænser og overlapper det tredje kriterium, vil jeg behandle dette krav indgående.
2.      Kravet om en »tæt forbindelse« eller »tæt sammenhæng«
56.      Først vil jeg gøre opmærksom på, at begrebet »tæt forbindelse« eller »tæt sammenhæng« mellem den almengyldige retsakt og den pågældende individuelle afgørelse synes at fremgå af Domstolens retspraksis på et tidligt tidspunkt. I dommen i sagen Ley mod Kommissionen (35) og i sagen Alfieri mod Parlamentet (36) fastslog Domstolen, at en ansøger i forbindelse med en ansættelsesprocedure i et søgsmål mod etaper i en sådan procedure kan anfægte lovligheden af tidligere foranstaltninger, der er nært knyttet til dem. I en senere dom i sagen Sergio m.fl. mod Kommissionen (37) fastslog Domstolen, at ansøgere, der ikke havde anfægtet en meddelelse om udvælgelsesprøve inden for fristerne, ikke desto mindre kunne påberåbe sig mangler opstået under udvælgelsesprøvens forløb, selv om sådanne manglers oprindelse kan findes i ordlyden af meddelelsen om udvælgelsesprøve.
57.      Som allerede nævnt fastslog Domstolen i dommen i sagen Kommissionen mod Noonan(38), at under hensyntagen til ansættelsesprocedurens særlige karakter, »som er en kompleks administrativ aktivitet, der består af en række tæt forbundne beslutninger«, kan der efterfølgende rejses indsigelse mod meddelelsen om udvælgelsesprøve (39). Det lader derfor til, at hvis en ugyldighedsindsigelse vedrørende en meddelelse om udvælgelsesprøve antages til realitetsbehandling, er dette en undtagelse fra det andet kriterium, som er begrundet i anvendelsen af begrebet »kompleks administrativ aktivitet« (40). Efter min mening er denne retspraksis, som afviger fra det generelle system – da ansøgeren kan fremsætte en ulovlighedsindsigelse, selv om den pågældende teoretisk set kunne anfægte meddelelsen om udvælgelsesprøve, da den pågældende blev ansøger til udvælgelsesprøven – begrundet af følgende grunde.
58.      For det første ville ansøgeren under den generelle ordning være afskåret fra at nedlægge påstand om ulovlighed i henhold til artikel 277 TEUF i henhold til ovennævnte retspraksis på grund af fristoverskridelsen (41). Det lader således til, at begrundelsen i dommen i sagen Giulietti mod Kommissionen og i sagen PB mod Kommissionen, som dommen i appelsagen støttes på, er baseret på den opfattelse, at meddelelsen om udvælgelsesprøve »ikke er blevet anfægtet rettidigt« (42). Ovennævnte undtagelse giver imidlertid den forbigåede ansøger mulighed for at fremsætte en ulovlighedsindsigelse, uanset om vedkommende har ret til at anfægte meddelelsen om udvælgelsesprøve. Bortset fra, at en ansøger ikke kan (eller ikke vil) anfægte meddelelsen om udvælgelsesprøve under udvælgelsesprøven, er vedkommende måske ikke bekendt med de praktiske spørgsmål i forbindelse med meddelelsen, der måtte opstå, såsom sprogordningen, på de senere stadier af udvælgelsesprøven. Disse praktiske spørgsmål kan opstå på de senere stadier af udvælgelsesprøven, når ansøgeren kommunikerer med EPSO eller gennemfører prøverne. Navnlig kan visse af EPSO’s krav, der følger af meddelelsen om udvælgelsesprøve, gennemføres eller specificeres i indkaldelsen til prøverne. I den forbindelse mener jeg, at ansøgeren skal kunne fremsætte en ulovlighedsindsigelse mod meddelelsen om udvælgelsesprøve på de senere stadier af udvælgelsesprøven. For at gennemføre princippet om effektiv retsbeskyttelse (43) bør det derfor antages, at den pågældende ansøger ikke var i stand til at anmode om, at den almengyldige retsakt skulle ophæves på det tidspunkt, hvor vedkommende deltog i udvælgelsesprøven.
59.      For det andet, som jeg nævnte tidligere, med hensyn til at antage en ulovlighedsindsigelse i henhold til artikel 277 TEUF til realitetsbehandling har Domstolen i dommen i sagen Kommissionen og Rådet mod Carreras Sequeros m.fl. (44) fortolket denne bestemmelse og navnlig det tredje kriterium i forbindelse med kriteriet om retsgrundlag eller direkte retlig forbindelse bredt (45). Hvis Domstolen fortolker kravet om en »tæt forbindelse« eller en »tæt retlig forbindelse« (46) mellem begrundelsen for den pågældende individuelle afgørelse og ulovlighedsindsigelsen meget snævert, vil en sådan fortolkning begrænse det tredje kriterium urimeligt.
60.      En alt for restriktiv tilgang kan desuden gøre det alt for vanskeligt at anfægte sprogordningen ved udvælgelsesprøver og dermed indirekte godkende den praksis, der påtvinger brugen af engelsk, fransk og tysk som det andet sprog i udvælgelsesprøverne, uden at det er muligt at fastslå, om den pågældende institution har overholdt de forpligtelser, der følger af Domstolens retspraksis. Jeg vil også gerne påpege, at Retten i denne sag tog ulovlighedsindsigelsen mod den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve til følge, idet hverken de deri anførte begrundelser eller den dokumentation, som Kommissionen har fremlagt til støtte for disse begrundelser, var af en sådan art, at de kunne godtgøre sprogordningen ved den pågældende udvælgelsesprøve. I sin appel anfægter Kommissionen ikke den del af den appellerede dom, der vedrører ulovlighedsindsigelsens berettigelse.
61.      For det tredje bemærker jeg, at det fastslås i traktaten, at virkningen af en ulovlighedsindsigelse i henhold til artikel 277 TEUF er begrænset, for så vidt som den almengyldige retsakt ikke annulleres, men at den blot ikke kan finde anvendelse i den konkrete sag (47). Virkningen af ulovlighedsindsigelsen er kun inter partes og ikke erga omnes; den almengyldige retsakt kan ikke finde anvendelse, for så vidt som den er blevet anvendt i den individuelle afgørelse. Derfor er jeg også tilbøjelig til at afvise overvejelserne vedrørende retssikkerhedsprincippet.
62.      Jeg kan derfor ikke se nogen grund til, at Domstolen nægter at antage søgsmålet i form af en ulovlighedsindsigelse mod en meddelelse om udvælgelsesprøve til realitetsbehandling, når der er en tæt forbindelse eller en tæt retlig forbindelse mellem begrundelsen for den anfægtede afgørelse og bestemmelserne i den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve vedrørende sprogordningen.
63.      Når det er sagt, skal kravet om en tæt forbindelse eller en tæt retlig forbindelse fortolkes på en tilstrækkeligt restriktiv måde, eftersom der er tale om en undtagelse fra den generelle ordning, der giver en part mulighed for ikke at blive forhindret i at anfægte lovligheden af en almengyldig retsakt på grund af fristoverskridelse. En sådan fortolkning er desuden berettiget for at finde en balance mellem muligheden for at anfægte en almengyldig retsakt selv længe efter offentliggørelsen af meddelelsen om udvælgelsesprøve og anlæggelsen af en lang række særskilte søgsmål mod meddelelsen om udvælgelsesprøve, som på den anden side ville lægge for store byrder på Kommissionen og Retten.
64.      Derfor mener jeg, at Retten med rette har gjort opmærksom på, at når anbringendet om uregelmæssigheder i meddelelsen om udvælgelsesprøve, der ikke er blevet anfægtet rettidigt, vedrører begrundelsen for den pågældende individuelle afgørelse, skal søgsmålet antages til realitetsbehandling i henhold til retspraksis (48). Hvis der ikke er nogen sådan forbindelse, skal anbringendet derimod afvises (49).
65.      På baggrund af disse betragtninger vil jeg dernæst undersøge, om Retten med rette har afvist den påstand om afvisning af formalitetsindsigelsen, som Kommissionen har fremsat i forbindelse med annullationssøgsmålet for Retten mod ulovlighedsindsigelsen i forbindelse med den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve.
C.      Kommissionens formalitetsindsigelse
66.      Jeg må indledningsvis bemærke, at Kommissionen anfægter præmis 54-61 i den appellerede dom. Den anfægter ikke Rettens to konklusioner, der findes i dommens præmis 52 og 53. For det første anfører Kommissionen, at ansøgeren med sin ulovlighedsindsigelse i det væsentlige anfægter bestemmelserne i den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve vedrørende sprogordningen, nemlig begrænsningen af valget af det andet sprog til engelsk, fransk eller tysk. For det andet har Retten påpeget, at ansøgeren ved skrivelse af 9. november 2015 blev underrettet om, at hendes navn ikke var opført på reservelisten med den begrundelse, at hun ikke havde opnået de højeste point for prøverne i assessmentcentret.
67.      Ansøgeren gør gældende, at Kommissionen ved at opdele det eneste anbringende i tre led kunstigt forsøger at adskille den begrundelse, som Retten har støttet sig på i præmis 51-61 i den appellerede dom. Jeg er enig i, at Retten i disse præmisser forklarer, hvorfor der er en tæt forbindelse mellem begrundelsen for den anfægtede afgørelse og bestemmelserne i den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve vedrørende sprogordningen for den pågældende udvælgelsesprøve, hvis lovlighed anfægtes. Jeg mener dog, at begrundelsen i disse præmisser kan undersøges særskilt, da hvert af de tre led vedrører forskellige argumenter.
68.      Ansøgeren mener desuden, at Kommissionen i disse tre led forsøger at bestride de faktiske omstændigheder i sagen, som Retten har fastslået. Hun anmoder derfor Domstolen om at afvise hele anbringendet eller hvert af de tre led. Hun har subsidiært gjort gældende, at anbringendet eller hvert af de tre led bør forkastes som ugrundet. Jeg vil komme ind på disse anmodninger i min bedømmelse af hvert af disse tre led.
1.      Det eneste anbringendes første led
69.      Kommissionen hævder, at præmis 54 i den appellerede dom indeholder en fejlagtig klassificering af de faktiske omstændigheder, idet Retten bekræfter, at der var en tæt sammenhæng mellem begrundelsen for den anfægtede afgørelse og bestemmelserne i den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve vedrørende sprogordningen. Den anfører, at selv om ansøgeren havde opnået 10/10 i den generelle kompetence »kommunikation«, ville hun have skullet have yderligere 7,46 point for at blive opført på reservelisten. De efterfølgende konklusioner fra Retten vedrørende antageligheden af ulovlighedsindsigelsen, som er indeholdt i præmis 55-58 i den appellerende dom, støttes alle på den præmis, at der foreligger en tæt sammenhæng, og alle berøres af denne retlige fejl.
70.      Som allerede nævnt (50) skal jeg indledningsvis bemærke, at Retten i præmis 54 fastslog, at formålet med vurderingen af den generelle kompetence »kommunikation« på assessmentcentret var at vurdere ansøgerens evne til at »[k]ommunikere klart og præcist både mundtligt og skriftligt«. Når Retten fandt, at udvælgelseskomitéen havde konstateret, at hun havde kendskab til fransk eller i det mindste beherskede en kompetence, der var stærkt betinget af, at hun havde kendskab til dette sprog, var det således en nødvendig følgeslutning.
71.      Jeg må konstatere, at Kommissionen i sit argument går ud fra, at når ansøgeren ikke bestod den pågældende udvælgelsesprøve, skyldtes det ikke den generelle kompetence »kommunikation«, men andre kompetencer, for hvilke hun ikke opnåede tilstrækkelige point. Retten har imidlertid ikke fastslået dette i den appellerede dom. Selv om Domstolen i sin egenskab af appelinstans ikke har kompetence til at vurdere de faktiske omstændigheder (51), medmindre beviserne er gengivet urigtigt, kan den retlige kvalificering af de faktiske omstændigheder tages op til fornyet behandling i en appelsag (52).
72.      Da Retten ikke i den appellerede dom har gjort en konstatering med hensyn til den kompetence, der var afgørende for, at ansøgeren ikke blev opført på reservelisten, bør Domstolen efter min mening forblive inden for de faktuelle rammer, der er fastlagt i denne dom, hvori det for så vidt angår ansøgerens pointtal blot hedder, at »[ansøgeren] havde opnået et samlet pointtal på 61,13 point ud af 100«, og at ansøgeren for den generelle kompetence »kommunikation« »opnåede 5,5 point ud af 10, hvilket er blandt de laveste bedømmelser og karakterer, som hun har opnået for så vidt angår den evaluering af hendes generelle kompetencer, der blev foretaget i assessmentcentret« (53). Domstolen bør derfor, når den prøver Kommissionens argumenter, modstå fristelsen til at sætte sin egen vurdering af de faktiske forhold i stedet for Rettens. Domstolen skal imidlertid afgøre, om manglen på en sådan konstatering er relevant for fastlæggelsen af den retlige kvalificering af de faktiske forhold, dvs. at der er en tæt sammenhæng mellem begrundelsen for den anfægtede afgørelse og bestemmelserne i den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve vedrørende sprogordningen.
73.      I den forbindelse er jeg af den opfattelse, at den retlige kvalificering af de pågældende forhold ikke bør afhænge af eksterne elementer, såsom det pointtal, som ansøgeren har opnået i en anden generel eller specifik kompetence, men snarere de specifikke årsager til den individuelle afgørelse vedrørende den pågældende kompetence. Det er med andre ord tilstrækkeligt, at ansøgeren – for at ulovlighedsindsigelsen kan antages til realitetsbehandling – påviser, at den pågældende kompetence, hvor pointtallet ikke var tilstrækkeligt, har en tæt sammenhæng med de anfægtede bestemmelser i den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve. Med henblik på dette er de andre pointtal efter min mening irrelevante.
74.      Hvis Domstolen skulle afgøre, hvilket af resultaterne der var afgørende for, at ansøgeren ikke blev opført på reservelisten, ville en sådan afgørelse heller ikke vedrøre spørgsmålet om afvisning, men indholdet af de anbringender, som ansøgeren har fremsat, da det indebærer en vurdering af de resultater, der er nævnt i den individuelle afgørelse, og af gyldigheden af de argumenter, som ansøgeren har fremført.
75.      I det omfang udvælgelseskomitéens vurdering af kompetencen »kommunikation« følger af de anfægtede bestemmelser i den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve, kan ansøgeren derfor fremsætte en ulovlighedsindsigelse vedrørende disse bestemmelser i henhold til artikel 277 TEUF. Der er i øvrigt intet i den appellerede dom, navnlig præmis 54, der viser, at Retten gengav de faktiske omstændigheder urigtigt, når den konstaterede, at der var en tæt forbindelse mellem udvælgelseskomitéens afgørelse med hensyn til ansøgerens kendskab til det franske sprog og kompetencen inden for »kommunikation«. I denne præmis har Retten anvendt de ovenfor beskrevne kriterier for tæt forbindelse eller tæt sammenhæng korrekt (54), og denne præmis synes ikke at indeholde nogen former for retlige fejl.
76.      På baggrund af det ovenstående er jeg af den opfattelse, at Retten på grundlag af konklusionerne i præmis 54 med rette har gjort gældende, at der er en tæt sammenhæng mellem begrundelsen for den anfægtede afgørelse og bestemmelserne i den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve vedrørende sprogordningen i den foreliggende sag, således at ulovlighedsindsigelsen kan antages til realitetsbehandling. En sådan konstatering er tilstrækkelig til at fastslå denne forbindelse. Af hensyn til fuldstændigheden vil jeg dog undersøge, hvorvidt der findes en så tæt forbindelse af andre grunde end de allerede nævnte, nemlig dem, der er nævnt i præmis 55-57 i den appellerede dom.
2.      Det eneste anbringendes andet led
77.      Kommissionen har gjort gældende, at Retten har begået fejl ved klassificeringen af de faktiske omstændigheder og gengivet bevismaterialet urigtigt, da den i præmis 55-57 i den appellerede dom konkluderede, at der var en tæt sammenhæng mellem begrundelsen for den anfægtede afgørelse og bestemmelserne i den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve på grundlag af et kriterium, som er baseret på tanken om, at det er vanskeligere for ansøgeren at gennemføre prøver på sit andet sprog end på modersmålet. Kommissionen hævder, at sammenligningen af ansøgerens niveau på portugisisk med hendes niveau på fransk er irrelevant i forbindelse med konstateringen af en sådan tæt sammenhæng.
78.      Kommissionen gør opmærksom på, at ansøgeren klagede over, at hun kun kunne vælge mellem engelsk, fransk og tysk som sit andet sprog. Ansøgeren hævdede, at hun ville have været i stand til at opnå højere pointtal, hvis hun havde fået lov til at gennemføre prøverne på spansk, og at det var på dette grundlag, at der efter hendes mening var en tæt sammenhæng mellem den anfægtede afgørelse og sprogordningen for den pågældende udvælgelsesprøve. I stedet for at sammenligne ansøgerens niveau på portugisisk med niveauet på fransk burde Retten have sammenlignet det med hendes niveau på spansk.
79.      Kommissionen har endvidere gjort gældende, at Retten i disse præmisser ikke har taget hensyn til, at de to sprog, som ansøgeren havde bedst kendskab til, i det foreliggende tilfælde var engelsk og fransk. Så de begrænsede valgmuligheder for det andet sprog var således ikke til ulempe for hende, da hun havde hævdet at have et bedre kendskab, på C2-niveau, til de to sprog. Hun havde opgivet et andet sprog, spansk, men havde angivet et lavere niveau for hendes kendskab til dette end til fransk og engelsk. Denne begrænsning kan derfor ikke anses for at have haft en negativ indvirkning på ansøgerens præstation eller for have en tæt sammenhæng med begrundelsen for den anfægtede afgørelse.
80.      Ansøgeren hævder i det væsentlige, at præmis 56-58 i den appellerende dom skal læses samlet, og at Kommissionens argument er udtryk for en kunstig opdeling af disse præmisser.
81.      Indledningsvis vil jeg gerne gøre opmærksom på, at Retten i præmis 52 fastslår, at ansøgeren med sin ulovlighedsindsigelse i det væsentlige anfægter bestemmelserne i den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve vedrørende sprogordningen, nemlig begrænsningen af valget af det andet sprog til engelsk, fransk eller tysk. I præmis 55 i den appellerede dom fastslog Retten, at der var en tæt sammenhæng mellem ansøgerens kendskab til fransk og de prøver, som hun skulle gennemføre på dette sprog. Med henblik herpå påpegede Retten i præmis 57 i den appellerede dom, at ansøgeren havde et bedre kendskab til portugisisk end til fransk.
82.      En sådan sammenligning kan ikke være korrekt, eftersom portugisisk var hendes hovedsprog, og hendes niveau på dette sprog kan ikke være relevant for det hensigtsmæssige i at begrænse valgmulighederne for det andet sprog. Som følge heraf kan de konklusioner, som Retten når frem til i præmis 55-57 i den appellerede dom, ikke være tilstrækkelige at fastslå en tæt sammenhæng mellem begrundelsen for den anfægtede afgørelse og bestemmelserne i den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve, hvis lovlighed anfægtes (55).
83.      Sammenligningen i disse præmisser er derfor behæftet med en retlig fejl. Hvis præmisserne i en dom afsagt af Retten indeholder en tilsidesættelse af EU-retten, men domskonklusionen viser sig at være berettiget af andre retlige grunde, bevirker en sådan tilsidesættelse imidlertid ikke, at denne dom skal ophæves. Det er snarere nødvendigt at ændre præmisserne (56). I det foreliggende tilfælde bør begrundelsen i præmis 55-57 i den appellerede dom ganske enkelt ophæves.
3.      Det eneste anbringendes tredje led
84.      Kommissionen har gjort gældende, at Retten i præmis 58 i den appellerede dom foretog en ukorrekt klassificering af de faktiske omstændigheder ved at basere den tætte sammenhæng, der kræves i henhold til retspraksis, på, at ansøgeren tog den skriftlige test med en anden tastaturkonfiguration end QWERTY PT-konfigurationen, som hun er vant til.
85.      Kommissionen gør for det første gældende, at valget af tastaturkonfiguration ikke har noget at gøre med begrundelsen for den anfægtede afgørelse. I retsmødet lagde Kommissionen stor vægt på, at den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve ikke indeholdt nogen angivelse af valget af tastatur. For det andet hævder Kommissionen, at selv om det er korrekt, at EPSO tilbød et begrænset udvalg af tastaturkonfigurationer til casestudiet, er dette et særskilt spørgsmål i forhold til spørgsmålet om sprogordningen ved den pågældende udvælgelsesprøve. I den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve tales der faktisk ikke om tastaturkonfigurationer. Desuden viser det forhold, at ansøgeren valgte et QWERTY UK-tastatur, selv om hun valgte at gennemføre casestudiet på fransk, at de to spørgsmål er adskilte og ikke er relaterede.
86.      I den forbindelse vil jeg gerne bemærke, at Retten i præmis 58 i den appellerede dom fastslog, at »begrænsningen af valget af udvælgelsesprøvens andet sprog til de tre omhandlede sprog [ikke alene påvirker] ansøgernes evne til at udtrykke sig mundtligt eller skriftligt, men også fastsætter, hvilken type tastatur ansøgerne kan anvende til gennemførelse af et casestudie, idet udleveringen til ansøgere af tastaturer ifølge EPSO’s praksis, hvilket Kommissionen bekræftede over for Retten, er begrænset til det sprog (og i givet fald til de sprog), hvorpå prøverne skal gennemføres«. Retten tilføjede, at det i det foreliggende tilfælde er ubestridt, at ansøgeren var tvunget til at anvende en type tastatur, som hun ikke var vant til at anvende på grund af sit modersmål. Ifølge Retten har denne omstændighed betydning for gennemførelsen og dermed potentielt for resultatet af en prøve, hvorunder det kræves, at en tekst af en vis længde i et begrænset tidsrum skrives ved hjælp af et tastatur.
87.      Spørgsmålet om, hvorvidt valget af tastatur kan karakteriseres som et relevant forhold med henblik på etableringen af den tætte sammenhæng, kan bedømmes af Domstolen ved en appelprocedure på grundlag af de faktiske omstændigheder, Retten har fastslået.
88.      I den henseende er det ud fra EPSO’s synspunkt korrekt, at valget af tastatur er et praktisk og teknisk anliggende, som ikke fremgår noget sted i den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve. Ud fra ansøgerens synspunkt forekommer det mig imidlertid, at sprogordningen påvirker vedkommendes mundtlige og skriftlige udtryk. Da sidstnævnte er afhængig af valget af tastatur, kan det ikke udelukkes, at der er en sammenhæng mellem disse to elementer. Da skriftsprog udtrykkes med tastaturet som teknisk hjælpemiddel, kan der etableres en forbindelse mellem det sprog, der anvendes af ansøgeren, og sprogordningen. Jeg er ikke i tvivl om, at disse to er indbyrdes forbundne, og at den tætte forbindelse er karakteriseret ved de særlige omstændigheder i denne sag. Den omstændighed, at den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve begrænsede valget af sprog til de tre ovennævnte sprog, synes at blive overført til EPSO’s udbud af tastaturer, der er begrænset til præcis de samme sprog. Denne parallelitet synes at være et valg, som EPSO har truffet som følge af beslutningen om at begrænse udvalget af det andet sprog.
89.      Desuden stiller jeg mig meget kritisk over for det argument, som Kommissionen fremførte i retsmødet, nemlig at der ikke findes nogen sådan sammenhæng, da mulighederne for valg af tastatur ikke fremgår af den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve. Hvis Domstolen accepterer dette argument, kunne Kommissionen påberåbe sig vage eller upræcise meddelelser om udvælgelsesprøver for at undgå domstolskontrol. Det forhold, at Kommissionen benyttede sig af indkaldelsen til prøverne til at beskrive mulighederne for tastaturvalg, viser, at i tilfælde af en kompleks administrativ aktivitet, såsom en EPSO-udvælgelsesprøve, er disse stadier tæt forbundet, og meddelelsen om udvælgelsesprøve bør være tilstrækkeligt klar og detaljeret. Et vigtigt element, som f.eks. valget af tastatur til udvælgelsesprøven, bør underkastes retlig kontrol.
90.      Det følger heraf, at Retten under disse særlige omstændigheder ikke har begået nogen fejl, da den i præmis 60 og 61 i den appellerede dom fastslog, der var en tæt sammenhæng mellem begrundelsen for den anfægtede afgørelse og bestemmelserne i meddelelsen om udvælgelsesprøve vedrørende sprogordningen for den pågældende udvælgelsesprøve, hvis lovlighed anfægtes, og derfor erklærede, at ulovlighedsindsigelsen kunne antages til realitetsbehandling.
91.      Jeg mener derfor, at det eneste anbringendes tredje led bør forkastes.
92.      På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen ophæver den appellerede dom, for så vidt som Retten i dommens præmis 55-57 støttede sig på en sammenligning mellem ansøgerens niveau på portugisisk og hendes niveau på fransk med henblik på at fastslå en tæt sammenhæng mellem begrundelsen for den anfægtede afgørelse og bestemmelserne i den anfægtede meddelelse om udvælgelsesprøve. I øvrigt bør appellen afvises.
D.      Sagsomkostninger
93.      I overensstemmelse med artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen, når appellen tages til følge, og Domstolen selv endeligt afgør sagen, afgørelse om sagsomkostninger.
94.      I henhold til artikel 138, stk. 1, i procesreglementet, som finder anvendelse på appelsager i henhold til artikel 184, stk. 1, deri, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. I henhold til artikel 138, stk. 3, i procesreglementet bærer hver part sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på et eller flere punkter. Domstolen kan dog, hvis dette efter omstændighederne findes begrundet, beslutte, at en part, ud over at bære sine egne omkostninger, skal betale en del af modpartens omkostninger.
95.      I det foreliggende tilfælde mener jeg, at Kommissionen, hvis Domstolen følger det ræsonnement, som jeg har foreslået, under hensyntagen til omstændighederne i denne sag, ud over sine egne omkostninger i forbindelse med både sagsbehandlingen i første instans og appelsagen bør pålægges at betale alle ansøgerens omkostninger i appelsagen og i første instans.
E.      Forslag til afgørelse
96.      På baggrund af det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen forkaster appellen med undtagelse af præmis 55-57 i dom af 9. juni 2021, Calhau Correia de Paiva mod Kommissionen (T-202/17, EU:T:2021:323), og at Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
1 –      Originalsprog: engelsk.
2 –      L. Wittgenstein, Tractatus Logico Philosophicus, Routledge, 1961, 5.6, s. 70.
3 –      Der erindres om betydningen af dette i artikel 3, stk. 3, fjerde afsnit, i TEU og i artikel 22 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder. Jf. i denne retning dom af 26.3.2019, Spanien mod Parlamentet (C-377/16, EU:C:2019:249, præmis 36).
4 –      Artikel 1 i Rådets forordning nr. 1 af 15.4.1958 om den ordning, der skal gælde for Det europæiske økonomiske Fællesskab på det sproglige område (EFT, danske specialudgave 1952-1958, s. 59), som ændret ved Rådets forordning (EU) nr. 517/2013 af 13.5.2013 (EUT 2013, L 158, s. 1) (herefter »forordning nr. 1/58«).
5 –      Meddelelse om almindelig udvælgelsesprøve EPSO/AD/293/14 med henblik på oprettelse af en ansættelsesreserve til Europa-Kommissionen af administratorer i lønklasse AD 7 inden for områderne for konkurrenceret, virksomhedsfinansiering, finansøkonomi, erhvervsøkonomi og makroøkonomi (EUT 2014, C 376 A, s. 1, berigtiget i EUT 2014, C 425 A, s. 1).
6 –      T-202/17, EU:T:2021:323.
7 –      EUT 2014, C 60 A, s. 1.
8 –      AZERTY, QWERTY og QWERTZ er forskellige layout for tegnene i det latinske alfabet på skrivemaskiner og computertastaturer. Disse layout har deres navne fra de første seks bogstaver, der vises i den første række med alfabetiske taster. Navnene på layoutene angiver, i hvilket land de anvendes, dvs. FR/BE (Frankrig eller Belgien), UK (Det Forenede Kongerige) eller DE (Tyskland).
9 –      Jf. dom af 8.9.2020, Kommissionen og Rådet mod Carreras Sequeros m.fl. (C-119/19 P og C-126/19 P, EU:C:2020:676, præmis 69 og den deri nævnte retspraksis).
10 –      Jf. i denne retning dom af 11.8.1995, Kommissionen mod Noonan (C-448/93 P, EU:C:1995:264, præmis 17 og den deri nævnte retspraksis).
11 –      Jf. dom af 14.12.2017, PB mod Kommissionen (T-609/16, EU:T:2017:910, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis).
12 –      Ibidem, præmis 28 og 29.
13 –      Jf. dom af 23.4.1986, Les Verts mod Parlamentet (294/83, EU:C:1986:166, præmis 23).
14 –      Dom af 25.7.2002, Unión de Pequeños Agricultores mod Rådet (C-50/00 P, EU:C:2002:462, præmis 40), af 12.9.2006, Reynolds Tobacco m.fl. mod Kommissionen (C-131/03 P, EU:C:2006:541, præmis 80), af 12.7.2012, Association Kokopelli (C-59/11, EU:C:2012:447, præmis 34), af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Karatami m.fl. mod Europa-Parlamentet og Rådet (C-583/11 P, EU:C:2013:625, præmis 92), og af 28.3.2017, Rosneft, C-72/15, EU:C:2017:236, præmis 66).
15 –      Jf. i denne retning dom af 6.3.1979, Simmenthal mod Kommissionen (92/78, EU:C:1979:53, præmis 39), og af 19.1.1984, Andersen m.fl. mod Parlamentet (262/80, EU:C:1984:18, præmis 6). Det fremgår også af retspraksis, at retsmidlet ugyldighedsindsigelse kun er tilgængeligt, hvis der ikke findes andre retsmidler (jf. dom af 9.3.1994, TWD Textilwerke Deggendorf, C-188/92, EU:C:1994:90, præmis 17, af 15.2.2001, Nachi Europe, C-239/99, EU:C:2001:101, præmis 37, og af 8.3.2007, Roquette Frères, C-441/05, EU:C:2007:150, præmis 40).
16 –      Dom af 8.9.2020, Kommissionen og Rådet mod Carreras Sequeros m.fl. (C-119/19 P og C-126/19 P, EU:C:2020:676, præmis 68 og den deri nævnte retspraksis). For Retten henvises til dom af 15.3.2017, Fernández González mod Kommissionen (T-455/16 P, ikke trykt i Sml., EU:T:2017:169, præmis 34), og af 22.11.2017, von Blumenthal m.fl. mod EIB (T-558/16, ikke trykt i Sml., EU:T:2017:827, præmis 71).
17 –      Jf. i denne retning navnlig dom af 28.10.1981, Krupp Stahl mod Kommissionen (275/80 og 24/81, EU:C:1981:247, præmis 32), og af 11.7.1985, Salerno m.fl. mod Kommissionen og Rådet (87/77, 130/77, 22/83, 9/84 og 10/84, ikke trykt i Sml., EU:C:1985:318, præmis 36).
18 –      Jf. i denne forbindelse navnlig dom af 31.3.1965, Macchiorlati Dalmas mod Den Høje Myndighed (21/64, EU:C:1965:30, s. 175, 187), af 10.6.1986, Usinor mod Kommissionen (81/85 og 119/85, EU:C:1986:234, præmis 13), af 9.9.2003, Kik mod KHIM (C-361/01 P, EU:C:2003:434, præmis 76), og af 28.6.2005, Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen (C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P – C-208/02 P og C-213/02 P, EU:C:2005:408, præmis 237).
19 –      Dom af 8.9.2020 (C-119/19 P og C-126/19 P, EU:C:2020:676, præmis 69 og den deri nævnte retspraksis).
20 –      Ibidem, præmis 70 og den deri nævnte retspraksis.
21 –      Jf. i denne retning dom af 31.3.1965, Macchiorlati Dalmas mod Den Høje Myndighed (21/64, EU:C:1965:30, s. 187).
22 –      Dom af 13.7.1966, Italien mod Rådet og Kommissionen (32/65, EU:C:1966:42), og af 16.3.2022, MEKH og FGSZ mod ACER (T-684/19 og T-704/19, EU:T:2022:138, præmis 58). For så vidt angår Retten jf. bl.a. dom af 2.10.2001, Martinez m.fl. mod Parlamentet (T-222/99, T-327/99 og T-329/99, EU:T:2001:242, præmis 135), af 20.11.2007, Ianniello mod Kommissionen (T-308/04, EU:T:2007:347, præmis 33), og af 2.10.2014, Spraylat mod ECHA, (T-177/12, EU:T:2014:849, præmis 25).
23 –      Dom af 26.10.1993, Reinarz mod Kommissionen (T-6/92 og T-52/92, EU:T:1993:89, præmis 56), og af 21.10.2010, Agapiou Joséphidès mod Kommissionen og EACEA (T-439/08, ikke trykt i Sml., EU:T:2010:442, præmis 50).
24 –      Generaladvokat Cruz Villalóns forslag til afgørelse National Iranian Oil Company mod Rådet (C-440/14 P, EU:C:2015:545, punkt 66).
25 –      Hvad angår det andet kriterium vil jeg gerne gøre opmærksom på, at der i henhold til artikel 263, stk. 6, TEUF skal anlægges et annullationssøgsmål inden to måneder efter, at retsakten – alt efter sin art – er offentliggjort eller meddelt klageren, eller i mangel heraf senest to måneder efter, at klageren har fået kendskab til den. I teorien kunne man hævde, at en person for at kunne klage over en meddelelse om en EPSO-udvælgelsesprøve kunne have klaget over en almengyldig retsakt fra det tidspunkt, hvor den pågældende blev accepteret som ansøger i en udvælgelsesprøve.
26 –      Dom af 14.11.2017, British Airways mod Kommissionen (C-122/16 P, EU:C:2017:861, præmis 83 og den deri nævnte retspraksis).
27 –      Jf. i denne retning dom af 16.9.1993, Noonan mod Kommissionen (T-60/92, EU:T:1993:74, præmis 27), og af 31.1.2006, Giulietti mod Kommissionen (T-293/03, EU:T:2006:37, præmis 42).
28 –      Jf. i denne retning dom af 11.3.1986, Adams m.fl. mod Kommissionen (294/84, EU:C:1986:112, præmis 17), og af 31.1.2006, Giulietti mod Kommissionen (T-293/03, EU:T:2006:37, præmis 42).
29 –      Jf. i denne henseende dom af 11.8.1995, Kommissionen mod Noonan (C-448/93 P, EU:C:1995:264, præmis 17 og 19).
30 –      Ibidem. Jf. dom af 14.12.2017, PB mod Kommissionen, T-609/16, EU:T:2017:910, præmis 26 ff.).
31 –      Jf. i denne henseende dom af 27.11.2012, Italien mod Kommissionen (C-566/10 P, EU:C:2012:752, præmis 90 og 92).
32 –      Jf. punkt 51 i nærværende forslag til afgørelse.
33 –      Appellens punkt 13.
34 –      Jf. den appellerede doms præmis 50, 55, 59 og 60.
35 –      Dom af 31.3.1965, Ley mod Kommissionen (12/64 og 29/64, EU:C:1965:28, s. 118).
36 –      Jf. dom af 7.4.1965, Alfieri mod Parlamentet (35/64, EU:C:1965:40, s. 266).
37 –      Dom af 8.3.1988, Sergio m.fl. mod Kommissionen (64/86, 71/86-73/86 og 78/86, EU:C:1988:119, præmis 15).
38 –      Dom af 11.8.1995, Kommissionen mod Noonan (C-448/93 P, EU:C:1995:264, præmis 12).
39 –      Jf. punkt 53 i nærværende forslag til afgørelse.
40 –      I den forbindelse er det vigtigt at bemærke, at Domstolen i dom Kommissionen og Rådet mod Carreras Sequeros m.fl. (C-119/19 P og C-126/19 P, EU:C:2020:676) ikke nævnte nærhedskriteriet eller den besluttende instans’ skønsmargen. I stedet henviste Domstolen til det etablerede kriterium, hvorefter der kan være to alternative muligheder: Enten udgør den pågældende almengyldige retsakt retsgrundlaget for den pågældende individuelle afgørelse, eller også har disse to retsakter en direkte retlig forbindelse.
41 –      Jf. fodnote 15.
42 –      Dom af 31.1.2006, Giulietti mod Kommissionen (T-293/03, EU:T:2006:37, præmis 41), og af 14.12.2017, PB mod Kommissionen (T-609/16, EU:T:2017:910, præmis 28).
43 –      I henhold til fast retspraksis bekræfter artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, som er en bekræftelse af princippet om effektiv retsbeskyttelse, retten til, at enhver person, hvis EU-retligt sikrede rettigheder og friheder er blevet krænket, har adgang til effektive retsmidler for en domstol (jf. bl.a. dom af 20.4.2021, Republika, C-896/19, EU:C:2021:311, præmis 40).
44 –      Jf. punkt 44 og 45 i nærværende forslag til afgørelse.
45 –      Jf. punkt 44-46 i nærværende forslag til afgørelse.
46 –      Dom af 14.12.2017, PB mod Kommissionen (T-609/16, EU:T:2017:910, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis).
47 –      Generaladvokat Cruz Villalóns forslag til afgørelse National Iranian Oil Company mod Rådet (C-440/14 P, EU:C:2015:545, punkt 66).
48 –      Den appellerede doms præmis 49.
49 –      Den appellerede doms præmis 50.
50 –      Jf. punkt 27 i nærværende forslag til afgørelse.
51 –      Jf. i denne retning dom af 13.6.2013, Versalis mod Kommissionen (C-511/11 P, EU:C:2013:386, præmis 66).
52 –      Jf. dom af 1.6.1994, Kommissionen mod Brazzelli Lualdi m.fl. (C-136/92 P, EU:C:1994:211, præmis 49), og af 23.11.2017, Bionorica og Diapharm mod Kommissionen (C-596/15 P og C-597/15 P, EU:C:2017:886, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).
53 –      Den appellerede doms præmis 11 og 54.
54 –      Jf. punkt 57-63 i nærværende forslag til afgørelse.
55 –      I stedet for at sammenligne ansøgerens niveau på portugisisk med hendes niveau på fransk burde Retten have sammenlignet det med hendes niveau på spansk.
56 –      Dom af 9.9.2008, FIAMM m.fl. mod Rådet og Kommissionen (C-120/06 P og C-121/06 P, EU:C:2008:476, præmis 187), af 6.9.2017, Intel mod Kommissionen (C-413/14 P, EU:C:2017:632, præmis 94), og af 6.11.2018, Scuola Elementare Maria Montessori mod Kommissionen, Kommissionen mod Scuola Elementare Maria Montessori og Kommissionen mod Ferraccii (C-622/16 P – C-624/16 P, EU:C:2018:873, præmis 48).