MNENJE SODIŠČA 1/94z dne 15. novembra 1994„Pristojnost
Skupnosti za sklepanje mednarodnih sporazumov na področju storitev in
varstva intelektualne lastnine – Postopek na podlagi člena 228(6)
Pogodbe ES“Komisija je s predlogom,
vloženim na podlagi člena 228(6) Pogodbe ES, Sodišče zaprosila za izdajo
mnenja o pristojnosti Evropske skupnosti za sklenitev sporazuma o
ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije in zlasti splošnega
sporazuma o trgovini s storitvami (GATS) in sporazuma o trgovinskih
vidikih pravic intelektualne lastnine, vključno s trgovino s ponarejenim
blagom (TRIPs).Stvarno kazaloObrazložitev predlogaI –  Sporazumi urugvajskega
krogaII –  Status Evropskih skupnosti v WTOIII –  Pogajanje in podpis Sporazuma WTOIV –  Vprašanja Komisije in postopekA –  Vprašanja KomisijeB –  PostopekV –  Dopustnost predlogaVI –  Formulacija vprašanjVII –  Jedro sporaVIII –  Deli, ki niso sporniIX –  Mnogostranski sporazumi o trgovini z blagomX –  Analiza sporazumov GATS in TRIPsA –  GATS1.  Razlogi GATS2.  Vsebina GATS3.  Opredelitev storitev in načini njihovega opravljanja4.  Dvojna „univerzalnost“ GATS5.  Vrsta sprejetih obveza)  Splošne obvezeb)  Specifične obveze6.  Dinamičnost sporazumaB –  TRIPs1.  Cilji in razlogi TRIPs2.  Področje uporabe in sredstva, sprejeta za uresničitev zastavljenih ciljev3.  Posebne določbe materialnega pravaa)  Avtorske in sorodne praviceb)  Industrijska lastninai)  Znamkeii)  Geografske označbeiii)  Industrijski vzorci in modeliiv)  Patentiv)  Layout designs (topografije) integriranih vezijvi)  Varstvo neobjavljenih tehničnih informacijvii)  Nadzor nad protikonkurenčno prakso pri pogodbenih licencah4.  Posebne postopkovne določbe (uveljavljanje pravic intelektualne lastnine)a)  Sredstvab)  Postopkovna jamstvaXI –  Skupna trgovinska politika, GATS in TRIPs: stališča strank postopkaA –  GATSB –  TRIPsXII –  GATS, TRIPs in implicitna pooblastilaA –  Splošni preudarek o implicitnih pooblastilihB –  GATS1.  Stališče Komisijea)  O obstoju notranjih pristojnostii)  O pristojnostih, ki izhajajo iz posebnih določb Pogodbe ES.ii)  O pooblastilih, ki izhajajo iz splošnih določb (člena 100a in 235 Pogodbe ES)b)  O potrebi zunanjega ukrepanja Skupnosti2.  Mnenja strank, ki so predložile stališčai)  Pristojnosti, ki izhajajo iz posebnih določb Pogodbe ESii)  O pristojnostih, ki bi lahko izhajale iz določb Pogodbe splošnega značaja (člena 100a in 235 Pogodbe ES)C –  TRIPs1.  Stališče Komisijea)  O obstoju notranjih pristojnostii)  O pristojnostih, ki izhajajo iz sekundarne zakonodajeii)  O pristojnostih, ki bi lahko izhajale iz splošnih določb Pogodbe (člena 100a in 235 Pogodbe ES)b)  O nujnosti zunanjega delovanja Skupnosti2.  Mnenja strank, ki so predložile stališčaXIII –  Problem zastopanja določenih ozemelj, ki so odvisna od držav članic, vendar ne pripadajo SkupnostiXIV –  Pomen vprašanja o pristojnosti za vprašanje, kako se v okviru WTO izrazijo stališčaXV –  Proračunska in finančna vprašanjaXVI
–  Odgovori na vprašanja iz predloga za izdajo mnenja, ki jih
predlagajo Komisija, Svet in države članice, ki so predložile stališčaXVII –  Vprašanja, ki jih je Sodišče zastavilo Komisiji, Svetu in državam članicam, ter odgovori na ta vprašanjaA –  Prvo vprašanjeB –  Drugo vprašanjeC –  Tretje vprašanjeD –  Četrto vprašanjeE –  Peto vprašanjeF –  Šesto vprašanjeG –  Sedmo vprašanjeH –  Osmo vprašanjeI –  Deveto vprašanjeJ –  Deseto vprašanjeK –  Enajsto vprašanjeStališče SodiščaI –  UvodII –  Dopustnost predlogaIII –  Formulacija vprašanj KomisijeIV –  Zastopanje nekaterih ozemelj, ki so odvisna od držav članicV –  Finančna in proračunska vprašanjaVI –  Mnogostranski sporazumi o trgovini z blagomVII –  Člen 113 Pogodbe ES, GATS in TRIPsA –  GATSB –  TRIPsVIII –  Implicitna zunanja pooblastila Evropske skupnosti, GATS in TRIPsA –  GATSB –  TRIPsIX –  Obveznost sodelovanja med državami članicami in institucijami Skupnosti Obrazložitev predlogaI –   Sporazumi urugvajskega
krogaGospodarska
pogajanja, „najobsežnejša v celotni svetovni zgodovini“ (po besedah
Sveta), so se zaključila 15. aprila 1994 s podpisom sklepnega akta v
Marakešu, ki je povzel dosežke mnogostranskih trgovinskih pogajanj
urugvajskega kroga. Ta pogajanja so trajala sedem let: njihovo izhodišče
je bila ministrska deklaracija iz Punta del Este z dne 20. septembra
1986. Predstavniki vlad in Evropskih skupnosti, ki so sestavili sklepni
akt, so se dogovorili, naj začne veljati 1. januarja 1995 ali čim prej,
kot je mogoče, po tem datumu. Sklepni akt
vsebuje sporazum o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije (v
nadaljevanju: Sporazum WTO). Tako je bil vzpostavljen skupni
institucionalni okvir za urejanje trgovinskih odnosov med članicami. Ta
sporazum ne vsebuje določb materialnega prava. Te so v prilogah, ki
vsebujejo različne „večstranske trgovinske sporazume“, ki so sestavni del Sporazuma WTO.Ta sporazum vsebuje:–        mnogostranske sporazume o trgovini z blagom, med njimi GATT 1994 (priloga 1A);–        splošni sporazum o trgovini s storitvami (GATS, priloga 1B)(1);–        sporazum
o trgovinskih vidikih pravic intelektualne lastnine (TRIPs, priloga
1C)(2);–        memorandum
sporazuma o pravilih in postopkih, ki urejajo poravnavo sporov (priloga
2);–        mehanizem za proučitev trgovinske politike (priloga 3).Sporazum WTO in njegove priloge sestavljajo enoten „sveženj“. Država, ki želi postati članica WTO, mora sprejeti vse mnogostranske sporazume,
sklenjene v urugvajskem krogu. Postopek za poravnavo sporov velja za
vse te mnogostranske sporazume. Ta postopek kot zadnje pravno sredstvo
omogoča ukrepe, imenovane „recipročni povračilni ukrepi“. Kršitev enega
dela celote (ne glede na to, ali gre za področje blaga, storitev ali
varstva intelektualne lastnine) se lahko nadomesti s povračilnim ukrepom
na drugem področju [člen 22(3)(b) memoranduma sporazuma v zvezi s
poravnavo sporov] ali v okviru drugega sporazuma [člen 22(3)(c)
memoranduma]. Sicer pa, kot navaja Komisija, „nadomestilo se lahko
ponudi na enak način na drugem področju ali v okviru drugega sporazuma,
kot je ta, v katerem je prišlo do kršitve“.S
tem sistemom enotnega „svežnja“ je bil odpravljen tako imenovani „GATT à
la carte“. Posebnih sporazumov, ki so izšli iz tokijskega kroga, so se
udeležile različne stranke. Poleg tega je imel vsak sporazum svoj
postopek o poravnavi sporov.V prilogi k Sporazumu WTO so tudi štirje večstranski sporazumi
(ki se nanašajo na javna naročila, trgovino na področju civilnega
letalstva, mleko in goveje meso). Na teh področjih je dovoljena izjema
od načela enotnega „svežnja“: sporazumi bodo zavezovali samo tiste
članice WTO, ki jih bodo sprejele. Vendar se bo postopek za poravnavo
sporov uporabljal v odnosih med strankami, ki bodo te sporazume
sprejele.II –  Status Evropskih skupnosti v WTODve določbi Sporazuma WTO se izrecno nanašata na Evropske skupnosti.Člen
IX, ki obravnava sprejemanje odločitev, določa, da ima ob odločanju z
glasovanjem „na sejah ministrske konference in generalnega sveta vsaka
članica WTO en glas“ in da „imajo Evropske skupnosti, kadar uveljavljajo
svojo glasovalno pravico, na voljo število glasov, ki je enako številu
njihovih držav članic, ki so članice WTO.“Poleg tega člen XI(1), ki obravnava prvotne članice WTO, določa:„Prvotni
člani WTO so pogodbene stranke GATT iz leta 1947 na dan začetka veljave
tega sporazuma in Evropske skupnosti, ki sprejmejo ta sporazum in
mnogostranske trgovinske sporazume, za katere so GATT iz leta 1994
priloženi seznami dovoljenj in obveznosti, Splošnemu sporazumu o
trgovini s storitvami (ki je v prilogi 1B) pa seznami posebnih
obveznosti“.III –  Pogajanje in podpis Sporazuma WTODeklaracijo
iz Punta del Este, ki je izhodišče pogajanj, so odobrili Svet in
predstavniki vlad držav članic „v obsegu, ki se nanaša nanje“. Pogajanja
je v imenu Skupnosti in držav članic vodila Komisija. Svet navaja, da
„je bilo zaradi zagotovitve čim večje povezanosti pri vodenju pogajanj
sklenjeno, da Komisija deluje kot edini pogajalec Skupnosti in držav
članic“. V zapisniku s seje, na kateri je Svet odobril deklaracijo iz
Punta del Este, pa je ugotovljeno, da „ta odločitev (o pooblastitvi
Komisije, da začne pogajanja iz deklaracije) ni vnaprejšnji odgovor na
vprašanje pristojnosti Skupnosti in držav članic v posebnih zadevah“.Sporazum
WTO so podpisali na eni strani predsednik Sveta in v imenu Sveta
Evropske unije sir Leon Brittain, član Komisije, in na drugi strani
predstavniki držav v imenu svojih vlad. Temu postopku je sledila
izvršitev odločitve, ki so jo sprejeli Svet in predstavniki držav članic
na seji 7. in 8. marca 1994. Iz poročila Sveta izhaja, da je Komisija
zahtevala, naj se v zapisnik te seje vpiše, da so „sklepni akt [...] in
njemu priloženi sporazumi v izključni pristojnosti Evropske skupnosti“.IV –  Vprašanja Komisije in postopekA –  Vprašanja KomisijeKomisija
je 6. aprila 1994, torej nekaj dni pred dnem, predvidenim za podpis
Sporazuma WTO v Marakešu, vendar nekaj tednov po tem, ko je odbor za
trgovinska pogajanja (ustanovljen na konferenci v Punta del Este za
uspešen zaključek pogajanj urugvajskega kroga) odobril sklepni akt, pri
Sodišču vložila predlog za izdajo mnenja na podlagi člena 228(6) Pogodbe
ES. Vprašanja so:„Glede na dosežke trgovinskih pogajanj urugvajskega kroga GATT, zajete v sklepnem aktu z dne 15. decembra 1993:1.      Ali
je Evropska skupnost pristojna za sklenitev vseh delov sporazuma o
ustanovitvi WTO, ki so v povezavi s trgovino s storitvami (GATS) in s
trgovinskimi vidiki pravic intelektualne lastnine, vključno s trgovino s
ponarejenim blagom (TRIPs), na podlagi Pogodbe ES in zlasti na podlagi
člena 113 ali tega člena v povezavi s členom 100a in/ali 235 navedene
pogodbe?2.      Ali
je Evropska skupnost pristojna za sklenitev delov Sporazuma WTO, ki se
nanašajo na izdelke in/ali storitve, ki spadajo izključno na področje
uporabe pogodb ESPJ in ESAE?3.      Če
je odgovor na predhodni vprašanji pritrdilen, ali to vpliva na
sposobnost držav članic, da sklenejo Sporazum WTO, čeprav je že
dogovorjeno, da bodo prvotne članice WTO?“ B –  PostopekV
skladu s členom 107(1) Poslovnika Sodišča je bil predlog za izdajo
mnenja vročen Svetu Evropske unije (v nadaljevanju: Svet) in državam
članicam. Pisna stališča so predložili Svet ter danska, nemška, grška,
španska, francoska, nizozemska, portugalska vlada in vlada Združenega
kraljestva. Evropskemu parlamentu je bilo na njegovo zahtevo dovoljeno,
da predloži pisna stališča.V –  Dopustnost predlogaSvet,
ne da bi se formalno skliceval na nedopustnost predloga, opozarja, da
je bil v vseh primerih, ko je bil uporabljen postopek na podlagi člena
228(6), „predlog vložen pred podpisom sporazuma“. Po njegovem mnenju „se
lahko [...] resno vprašamo, ali je postopek za izdajo predhodnega
mnenja [o ‚načrtovanem‘ sporazumu] [...] dopusten po ustanovitvi
obveznosti na mednarodni ravni“. O tem dvomi tudi nizozemska vlada.Španska vlada
izrecno predlaga nedopustnost predloga. Postopek za izdajo mnenja se
lahko sproži le, dokler Skupnost ne sprejme mednarodnih obveznosti.
Španska vlada poudarja, da je bil namen podpisa overitev besedil, ki so
izid pogajanj, in da je podpis sprožil obveznost, da se ta besedila
predložijo v odobritev pristojnim organom.Francoska vlada
naslavlja na Komisijo bolj političen očitek. Ne da bi se izrazila o
nedopustnosti, pojasni, da je Komisija, ki je čakala do zadnjega
trenutka, in sicer do podpisa in sklenitve Sporazuma WTO, medtem ko je
nesoglasje glede nacionalnih pristojnosti nastalo že leta 1992, ravnala
brez čuta za sodelovanje in da je sprejela stališče, ki je v nasprotju z
enotnim delovanjem Skupnosti in držav članic. Države ne morejo
predložiti Sporazuma WTO v odobritev svojim parlamentom, ker vprašanje
pristojnosti ni rešeno. Niti Svet ne more Evropskemu parlamentu
predložiti predloga sklepa o sklenitvi sporazuma, ker sta pravna podlaga
tega sklepa in vprašanje pristojnosti negotova. VI –  Formulacija vprašanjSvet kritizira način, kako je Komisija formulirala svoja vprašanja. Ker
se postopek nanaša na sporazum, ki so ga Skupnost in njene države
članice podpisale v skladu s svojimi pristojnostmi, Svet meni, da ne gre
za vprašanje, ali lahko Skupnost sklene ta sporazum sama (to bi bilo
hipotetično vprašanje), ampak za vprašanje, ali „je to, da Skupnost in
države članice skupaj sklenejo sporazume, ki izhajajo iz urugvajskega
kroga, združljivo z delitvijo pristojnosti, ki je določena s Pogodbo o
ustanovitvi Evropskih skupnosti“.Po mnenju portugalske vlade
se vprašanja, ki jih je oblikovala Komisija, nanašajo na že minulo fazo
v procesu sklepanja Sporazuma. V resnici je treba ugotoviti, ali je
mešani sporazum združljiv z načeli in s pravili Pogodbe ES in Pogodbe
ESPJ, ki se nanašajo na delitev pristojnosti med Skupnostjo in državami
članicami.Vlada Združenega kraljestva
je preučila vprašanja v vrstnem redu, drugačnem od Komisije. Najprej je
obrazložila pristojnost Skupnosti na podlagi teorije implicitnih
pooblastil, pri čemer je poudarila vzporedno pristojnost držav članic,
nato pa navedla, zakaj člen 113 ne more biti podlaga za sklenitev teh
sporazumov.VII –  Jedro sporaVprašanja,
o katerih je treba odločiti, ne zadevajo vseh mnogostranskih
sporazumov, priloženih Sporazumu WTO, niti Sporazuma o ustanovitvi WTO.Kot poudarja Svet, je treba najprej obravnavati določbe materialnega prava.
Institucionalne določbe ne sprožijo nobenega posebnega problema glede
pristojnosti: pristojnost za sodelovanje pri institucionalnih dogovorih
nujno izhaja iz pristojnosti v zvezi z določbami materialnega prava –
cilj institucionalnih dogovorov je zagotoviti „vodenje“ dogovorov o
materialnem pravu. Opis dogovorov o materialnem pravu na tem mestu torej
ni potreben.Svet poudarja, da je med
določbami materialnega prava treba upoštevati tri velike sporazume, in
sicer o blagu (GATT, različica 1994), storitvah (GATS) in intelektualni
lastnini (TRIPs).Svet, vlade, ki so
predložile stališča, in Evropski parlament se strinjajo, da je Skupnost
pristojna za trgovino z blagom (ki je predmet GATT iz leta 1994 in
različnih razlagalnih memorandumov). Edini pridržki se nanašajo na
proizvode ESPJ (pridržek Sveta in vseh vlad, ki so predložile stališča),
sporazum o tehničnih ovirah v trgovini (le pridržek nizozemske vlade)
in nujnost, da se kot dodatna pravna podlaga za kmetijstvo uporabi člen
43 Pogodbe ES (vendar zadnji pridržek Sveta, Združenega kraljestva in
Evropskega parlamenta ne izpodbija izključne pristojnosti Skupnosti).Glavno
nesoglasje obstaja glede storitev in intelektualne lastnine. Komisija v
tem delu nasprotuje osmim državam (vsem razen Kraljevine Belgije,
Velikega vojvodstva Luksemburg, Irske in Italijanske republike) in
Evropskemu parlamentu. Razhajanje mnenj je povzeto v naslednjem
odstavku.Komisija meni, da je Skupnost
izključno pristojna (bodisi na podlagi skupne trgovinske politike bodisi
podredno na podlagi izrecnih pooblastil oziroma natančneje vzporednih
notranjih in zunanjih pristojnosti). Države članice, ki so predložile
stališča, menijo, da se pristojnost deli med države in Skupnost. V
vsakem primeru države, ki so predložile stališča, in Parlament
izključujejo pristojnost na podlagi skupne trgovinske politike.
Parlament uradno ni zavzel stališča o utemeljenosti podredne trditve
Komisije.VIII –  Deli, ki niso sporniPreden
obrazložimo razhajanja in dokaze v podporo stališčem, ki jih
zagovarjajo oboji, je treba navesti dele, glede katerih naj bi bila
mnenja soglasna. –        Glede
na to, da so Sporazum WTO in njegove priloge podpisali Svet in vse
države članice, sklepamo, da obstaja soglasje o primernosti oziroma
nujnosti njegove sklenitve.–        Obstaja
soglasje o tem, da je za sklenitev Sporazuma WTO v skladu s členom
228(3), drugi pododstavek, Pogodbe ES potrebna privolitev Evropskega
parlamenta, ker ta sporazum predvideva vzpostavitev posebnega
institucionalnega okvira.–        Komisija
je poudarila, da je „za sklenitev urugvajskega kroga v celoti iz
političnih, če ne pravnih razlogov [...] potrebno soglasje“. Temu niso
ugovarjali ne Svet ne države, ki so predložile stališča.IX –  Mnogostranski sporazumi o trgovini z blagomMnogostranski
sporazumi o trgovini z blagom obsegajo v prvi vrsti GATT iz leta 1994,
katerega razlaga je v različnih protokolih o sporazumu, sporazumih o
določenih proizvodih (kmetijstvo in tekstil) in sporazumih o uporabi
omejevalnih ureditev, kot so tehnične ovire v trgovini, uporaba
sanitarnih in fitosanitarnih ukrepov in TRIMs („Trade related investment
measures“).Komisija meni, da se vsi
ti sporazumi „nanašajo na trgovino z blagom in da je njihov cilj
širitev mednarodne trgovine z odpravljanjem ovir v trgovini in drugih
škodljivih ukrepov za trgovino“ ter da spadajo na področje uporabe člena
113 Pogodbe ES.Svet priznava, da
„je Skupnost izključno pristojna za skoraj vse določbe GATT in njegovih
prilog“ in da ta pristojnost „izhaja zlasti iz člena 113“. Vendar pa
poudarja, da se je pri sporazumih o kmetijstvu in pri tistih, ki se
nanašajo na sanitarne in fitosanitarne ukrepe, treba opreti na člen 43,
ker „se ti nanašajo na trgovinske ukrepe, ki se uporabljajo pri
mednarodni trgovini kmetijskih izdelkov, in [...] zlasti na notranjo
ureditev organizacije kmetijskih trgov“.Vlada Združenega kraljestva se glede kmetijstva pridružuje stališču Sveta in ga podpira z navedbo konkretnih primerov.Navaja
„dva primera, kako sporazumi iz priloge 1A k Sporazumu WTO vplivajo na
notranjo ureditev kmetijskih proizvodov v Skupnosti. Prvič, določbe
kmetijskega sporazuma, ki omejujejo „domačo podporo“, bodo neposredno
učinkovale na znesek pomoči, ki jo prejmejo kmetje in predelovalci
kmetijskih proizvodov od skupnih organizacij za kmetijske trge, ki so
bile vse ustanovljene na podlagi člena 43 Pogodbe, in torej na delovanje
teh organizacij. Drugič, določbe kmetijskega sporazuma v zvezi z
obveznostjo zmanjševanja izvoznih subvencij bodo prizadele sistem
Skupnosti glede nadomestil za izvoz kmetijskih izdelkov Skupnosti, ki je
bil vzpostavljen in se vodi v skladu s členom 43. Praktično vse skupne
organizacije trga vsebujejo določbe, ki se nanašajo na nadomestila za
izvoz, in sistem se vodi v skladu z izvedbenimi predpisi Sveta in
Komisije, sprejetimi na podlagi določb o skupnih organizacijah.“Združeno
kraljestvo poudarja, da se ti ukrepi nanašajo na domače kmetijske
proizvode Skupnosti, medtem ko se običajni instrumenti trgovinske
politike (količinske omejitve, carinske tarife) nanašajo na uvožene, ne
na domače proizvode. Iz tega izhaja, da ti ukrepi spadajo na področje
uporabe člena 43.Te pripombe v zvezi s kmetijstvom ne povzročijo dvoma o izključni pristojnosti Skupnosti.Evropski parlament
prav tako meni, da je sklicevanje na člen 43 Pogodbe nujno glede na
velik pomen kmetijskega sporazuma. Navaja, da sta podlaga za splošen
sistem ugodnosti člen 113 in člen 43 Pogodbe (Uredba Sveta (EGS) št.
3917/92 z dne 21. decembra 1992 (UL L 396, str. 1) in Uredba Sveta (ES)
št. 3668/93 z dne 20. decembra 1993 (UL L 338, str. 22)).Nizozemska vlada
posveča posebno pozornost sporazumu o tehničnih ovirah v trgovini. Za
razliko od Komisije, ki trdi, da je za ta novi sporazum izključno
pristojna Skupnost, nizozemska vlada meni, da „je Skupnost v veliki meri
pridobila izključno pristojnost na področju tehničnih ovir v trgovini“,
vendar pa „države članice ohranjajo svojo pristojnost zaradi značaja
nekaterih direktiv in ker ni bila dosežena niti predvidena popolna
uskladitev na tem področju“.Na področju
trgovine z blagom so resnično jedro spora med Komisijo na eni strani in
Svetom ter vladami, ki so predložile stališča, na drugi strani proizvodi
ESPJ.Po mnenju Komisije
mnogostranski sporazumi o trgovini z blagom ne zahtevajo druge pravne
podlage kot člen 113, niti če se nanašajo na proizvode ESPJ ali na
proizvode Euratom.Komisija skuša zmanjšati
pomen, ki ga druge strani pripisujejo členu 71 Pogodbe ESPJ. Ta klavzula
o neposeganju iz člena 71 ne pridržuje državam članicam nobene pravice v
smislu člena 232(1) Pogodbe ES.Komisija se sklicuje na mnenje 1/75 z dne 11. novembra 1975 (Recueil, str. 1355 in zlasti str. 1365), v skladu s katerim:„je
izključeno, da bi lahko [člen 71 Pogodbe ESPJ] povzročil neučinkovitost
členov 113 in 114 Pogodbe EGS in dodelil Skupnosti pristojnost za
pogajanje in sklepanje mednarodnih sporazumov na področju skupne
trgovinske politike“.Komisija meni, da bi se lahko trgovinski sporazumi v okviru Pogodbe ESPJ zakonito sklepali na podlagi določb člena 95.Svet
nasprotno meni, da „je sklenitev GATT in njegovih prilog s strani držav
članic, če se njihove določbe nanašajo na pristojnost na področju
trgovinske politike, ki jo imajo na podlagi člena 71 Pogodbe ESPJ,
očitno združljiva s Pogodbo“.Španska vlada
vztraja pri izključni pristojnosti držav članic za proizvode ESPJ.
Republika Grčija se s tem strinja. Prav tako portugalska vlada.Vlada Združenega kraljestva
se ravno tako sklicuje na člen 71 Pogodbe ESPJ in pravi, da so
pristojne države članice, vendar se strinja, kot je izjavila Komisija,
da bi bilo sklicevanje na člen 95 Pogodbe ESPJ drugi zakoniti način
sklenitve sporazuma.Francoska vlada
meni, da „posledica sklenitve sporazumov s strani ESPJ, ki se nanašajo
na trgovinsko ureditev proizvodov ESPJ, na podlagi člena 95 navedene
pogodbe, ni bil prenos pristojnosti, ki jih državam članicam priznava
člen 71 Pogodbe ESPJ, od teh držav na ESPJ“ in da „se zato države
članice lahko same odločijo za sklenitev GATT in njegovih prilog, ki se
nanašajo na določbe o trgovini s proizvodi ESPJ v njihovi pristojnosti
na podlagi člena 71 Pogodbe ESPJ“.X –  Analiza sporazumov GATS in TRIPsA –  GATS1.     Razlogi GATSZakaj
splošen sporazum o trgovini s storitvami? V nekaterih razvitih državah
je postal storitveni sektor prevladujoč sektor gospodarstva. Po mnenju
Komisije vidijo nekateri ekonomisti v tem razvoju „napoved temeljnega
prestrukturiranja svetovnega gospodarstva, kjer se navadna proizvodnja
vedno bolj seli v države v razvoju, ki naj bi posledično postale glavni
izvozniki industrijskih izdelkov“. „Razvita gospodarstva naj bi v
glavnem izvažala storitve in blago z visoko dodano vrednostjo [z velikim
deležem znanja]“. „Širitev mednarodne trgovine s storitvami zaostaja za
razvojem tega sektorja v nacionalnih gospodarstvih, ker nobeno
mednarodno pravilo ne ponuja varnosti in predvidljivosti, ki ju
izvajalci storitev potrebujejo. Iz tega razloga se je pojavila zamisel o
določitvi okvira, ki bi s pogajanji o novih pravilih omogočil uvedbo
liberalizacije“.2.     Vsebina GATSGATS
je poskus prenosa načel GATT na področje storitev, na katerem ovire v
trgovini niso carine ali kvote uvoza, ampak predpisi, ki se nanašajo na
dostop na trge in usposobljenost ponudnikov storitev. Pravila, ki jih je
treba spoštovati, še niso dokončno določena. Kot je francoska vlada
poudarila glede WTO na splošno, je GATS pogajalski okvir za poglobitev
že dogovorjenih pravil in za sklenitev sporazumov na novih področjih.3.     Opredelitev storitev in načini njihovega opravljanjaPojem storitve je zelo širok, ker zajema „vsako storitev v katerem koli sektorju,
razen storitev, opravljenih pri izvajanju vladnih pooblastil“. Kar
zadeva „storitev, opravljeno pri izvajanju vladnih pooblastil“, te
zajemajo „vsako storitev, ki ni opravljena na tržni podlagi ali v
konkurenci z drugimi ponudniki storitev“ [člen 1(3)(b) in (c) GATS]. V skladu s členom 1(2) GATS zajema trgovina s storitvami štiri tipe ali načine ponudbe storitev:–        „Cross-border supply“
(„čezmejna ponudba“): to je ponudba storitve ene članice, namenjena
drugi članici. V zvezi s tem daje Svet ta primer: arhitekturna pisarna s
sedežem v državi A izdela projekt električnih instalacij za inženirsko
pisarno s sedežem v državi B.–        „Consumption abroad“
(„poraba v tujini“): to je ponudba storitve na ozemlju ene članice,
namenjena porabniku storitev iz druge članice. Primer: storitve,
opravljene v državi A za turiste, ki so prišli iz države B.–        „Commercial presence“
(„tržna prisotnost“ ali „prisotnost pravnih oseb“): to je ponudba
storitve ponudnika storitev ene članice po zaslugi tržne prisotnosti na
ozemlju druge članice. V skladu s členom XXVIII(d) je „tržna prisotnost“ „kakršna koli poslovna ali profesionalna oblika ustanavljanja, vključno z:i)      ustanovitvijo, pridobitvijo ali vzdrževanjem pravne osebe aliii)      ustanovitvijo
ali ohranjanjem podružnice ali predstavništva na ozemlju članice s
ciljem ponudbe storitev“. Kot navaja Svet,
gre torej za ustanavljanje in za ponudbo storitev podjetij ali poklicnih
strokovnjakov države A v državi B. Tako ponudbo srečamo na primer pri
bančnih storitvah.–        „Movement of persons“
(„gibanje oseb“ ali „prisotnost fizičnih oseb“): to je ponudba storitve
ponudnika storitev ene članice po zaslugi prisotnosti fizičnih oseb te
članice na ozemlju druge članice. Po mnenju Sveta je to primer podjetja
države A, ki z delavci, ki prihajajo iz države A, ponuja svoje storitve v
državi B. Običajen primer za to je izvajanje gradbenih del.4.     Dvojna „univerzalnost“ GATSSvet poudarja,
da ima GATS dvojno univerzalnost. Na eni strani pokriva vse storitvene
sektorje (zgoraj navedena opredelitev storitve pod X., A., 3.): z
drugimi besedami gre za prevoz, finančne storitve in zavarovanja,
telekomunikacije, informatiko in avdiovizualne storitve, turizem,
hotelirstvo in gostinstvo, gradbeništvo, svobodne poklice in celo za
vzgojo ter zdravstvo itd. Na drugi strani GATS pokriva vse vidike
ustanavljanja in dejavnosti ponudnikov storitev. GATS se uporablja „za
ukrepe članic, ki vplivajo na trgovino s storitvami“, kot je bilo
opredeljeno. Zajema torej:–        vse
pogoje, povezane z ustanovljanjem (ustanovitev ali pridobitev družbe
ali ustanovitev podružnice);–        vse
pogoje v zvezi z opravljanjem teh dejavnosti (od stečajnih do fiskalnih
pravil ali pravil za osebje).5.     Vrsta sprejetih obvezTreba je razlikovati splošne in specifične obveze.a)     Splošne obvezeNajpomembnejša
obveza je načelo obravnave držav z največjimi ugodnostmi (člen II(1)).
Vendar država v obdobju, ki naj bi ne bilo daljše od desetih let (glej
prilogo), lahko ohranja ukrep, ki povzroča diskriminacijo med njenimi
trgovinskimi partnerji, če je ta ukrep naveden v prilogi v zvezi z
izjemami in izpolnjuje tam navedene pogoje. Poleg tega člen V predvideva
trajno odstopanje od načela obravnave držav z največjimi ugodnostmi v
korist regionalnih integracij, in sicer po vzoru člena XXIV GATT.Druga
splošna obveza je obvezna preglednost: vsaka članica je predvsem dolžna
objavljati ukrepe ali predpise v zvezi s storitvami (člen III(1), ki
jih Sporazum imenuje „ukrepi splošne veljavnosti, ki se nanašajo ali
vplivajo na uporabo tega sporazuma“.Treba
je poudariti tudi obvezo predvidenja postopkov (sodnih, arbitražnih ali
upravnih), ki se nanašajo na pritožbe zoper upravne odločbe, ki vplivajo
na trgovino s storitvami (člen VI(2)).Vsaka
članica ima obvezo, da zagotovi, da monopolni ponudnik storitev na
njenem ozemlju pri ponudbi monopolne storitve na trgu ne deluje na
način, ki ni v skladu z načelom obravnave držav z največjimi ugodnostmi
in s specifičnimi obvezami (člen VIII(1)).Sprejete so tudi obveze v zvezi z dovoljevanjem, izdajanjem dovoljenj ali potrjevanjem ponudnikov storitev (člen VII)).b)     Specifične obvezeSpecifične
obveze, ki so opredeljene v delih III in IV sporazuma ter v prilogah,
zajemajo obvezo članice, da storitvam in ponudnikom storitev vsake druge
članice omogoči dostop na trg, in obvezo, da storitev in ponudnikov
storitev iz katerih koli drugih članic glede ukrepov, ki vplivajo na
ponudbo storitev, ne obravnava manj ugodno kot enake domače storitve ali
ponudnike storitev (načelo nacionalne obravnave). Omejitve,
ki jih zajema obveza omogočanja dostopa na trg, so podrobno določene v
členu XVI(2): v bistvu gre za prepoved uvedbe količinskih omejitev v
dejavnosti ponudnikov storitev iz drugih članic. Svet navaja primere
takih omejitev:–        maksimalno
število televizijskih ali prevoznih podjetij, ki jih nadzirajo podjetja
ali državljani tretjih držav;–        maksimalno število „tujih“ zdravnikov;–        maksimalni
odstotek „tuje“ udeležbe v kapitalu televizijskih, prevoznih itd.
podjetij;–        prepoved nekaterih dejavnosti za banke ali zavarovalnice pod tujim nadzorom; –        določanje „kvot“ na avdiovizualnem področju za produkcije tretjih držav.Te obveze, ki niso niti brezpogojne niti absolutne, so zapisane na seznamih za posamezno državo.
Članica lahko navede na svojem seznamu, da ne omogoča popolnega dostopa
na svoj trg, lahko postavlja pogoje (na primer tržno prisotnost) ali
razglasi omejitve. Ti pogoji in omejitve so podrobno navedeni na njenem
seznamu. Isto velja glede obveze nacionalne obravnave.Za
Evropsko skupnost so seznam predložili Skupnost in države članice,
vendar se sprejete obveznosti nanašajo na vsako državo članico poimensko
ter pogoji in omejitve niso enaki za vse države članice.Te
specifične obveze so plod mnogostranskih pogajanj, pri katerih ni bilo
prizadevanja za vzajemnost na posameznih sektorjih, ampak globalno.6.     Dinamičnost sporazumaGATS,
ki je namenjen določitvi okvira pogajanj, je, kot poudarja Svet,
dinamičen. Svet navaja člen XIX GATS, ki se nanaša na obveznost
udeleževanja zaporednih krogov pogajanj za dosego vse večje
liberalizacije. Treba je navesti tudi člen X, ki predvideva
mnogostranska pogajanja na podlagi načela prepovedi diskriminacije v
zvezi z ukrepi nujnega varstva. Izpostaviti je mogoče tudi člen XIII, ki
določa, da se ne uporabljajo načelo obravnave držav z največjimi
ugodnostmi, specifične obveze odprtja dostopa na trg in dodelitev
nacionalne obravnave javnim trgom storitev ter da bodo mnogostranska
pogajanja v zvezi s tem potekala v določenem roku. Končno je treba
navesti člen XV, ki predvideva začetek pogajanj v zvezi s pripravo
potrebnih mnogostranskih področij, da bi se tako izognili posledicam
izkrivljanja zaradi subvencij.B –  TRIPs1.     Cilji in razlogi TRIPsNajpomembnejši
cilj TRIPs je, kot je poudarila francoska vlada, okrepiti in uskladiti
varstvo intelektualne lastnine v svetovnem merilu.Francoska
vlada navaja, da so razvite države – glede na napore, vložene v ta
namen v drugih okvirih, in zlasti glede na neuspeh del, ki so potekala
med letoma 1980 in 1984 z namenom revizije Pariške konvencije o varstvu
intelektualne lastnine – vztrajale pri tem, da je intelektualna lastnina
vključena v urugvajski krog, da bi tako koristila dinamiko celotnega
GATT (z njegovimi pogajalskimi sredstvi) in njegov mehanizem za
reševanje sporov.Trgovina s ponarejenim
blagom v nekaterih tretjih državah (samovoljno prilaščene znamke,
ponaredki proizvodov, kršitev patentnih pravic na proizvodih in
postopkih ali piratske kopije knjig, plošč in videokaset) povzroča, kot
navaja Komisija, precejšnjo škodo industriji Skupnosti. Ugotovljeno je
bilo, da ima neobstoj učinkovitega varstva intelektualne lastnine v
nekaterih tretjih državah enak učinek na „blago, ki je predmet pravic
intelektualne lastnine“ kot vsaka druga uvozna omejitev. Komisija
poudarja, da so tako Združene države kot Skupnost uporabljale
povračilne trgovinske ukrepe v razmerju do držav, ki so bodisi
zagotovile le nezadostno varstvo intelektualne lastnine ali pa so
izvajale diskriminacijo med svojimi trgovinskimi partnerji. Ti ukrepi so
prispevali k temu, da so države v razvoju sprejele zamisel o okrepitvi
intelektualne lastnine, medtem ko so do tedaj to pravno področje
obravnavale le kot sredstvo izkoriščanja v rokah industrializiranih
gospodarstev. Komisija navaja, da pa se države v razvoju vse bolj
zavedajo mogočih prednosti povečanega varstva intelektualne lastnine v
smislu spodbujanja lokalnih inovacij. 2.     Področje uporabe in sredstva, sprejeta za uresničitev zastavljenih ciljevPodročje
uporabe sporazuma TRIPs je zelo široko, saj pokriva literarno in
umetniško lastnino (avtorske in sorodne pravice) ter industrijsko
lastnino (znamke, navedba geografskega porekla in izvora, patente,
modeli, know-how) z izjemo novih rastlinskih vrst (člen 1(2) TRIPs).Del
I Sporazuma TRIPs (členi od 1 do 8) vsebuje splošne določbe in temeljna
načela. Del II (členi od 9 do 40) določa pravila o razpoložljlivosti,
obsegu in uporabi pravic intelektualne lastnine. Del III (členi od 41 do
61) našteva načine uveljavljanja pravic intelektualne lastnine. Del IV
(člen 62) opredeljuje pridobitev in ohranjanje pravic intelektualne
lastnine. Del V (člena 63 in 64) obravnava preprečevanje in reševanje
sporov. V delu VI (členi od 65 do 67) so prehodne določbe in v delu VII
(členi od 68 do 73) institucionalne in končne določbe. TRIPs
skuša zagotoviti najnižjo raven varstva intelektualne lastnine. Svojim
članicam omogoča, da zagotovijo širše varstvo in da hkrati izberejo
najprimernejša sredstva za izvajanje njegovih določb (člen 1(1) TRIPs).Uporabnost
sporazuma je določena po osebnem merilu (pravice, ki veljajo za
nekatere fizične in pravne osebe, državljane tretjih držav; člen 1(3)
TRIPs).TRIPs predvideva hkrati načelo
nacionalne obravnave (člen 3) in načelo obravnave države z največjimi
ugodnostmi (člen 4). Ti načeli imata izjeme. Za načelo nacionalne
obravnave veljajo izjeme, ki so že predvidene v Pariški konvenciji o
varstvu industrijske lastnine, v Bernski konvenciji o varstvu umetniških
in književnih del, v Rimski konvenciji o varstvu umetnikov, igralcev
ali izvajalcev, proizvajalcev fonogramov in radiodifuzijskih organizacij
ter v Washingtonski pogodbi o intelektualni lastnini na področju
integriranih vezij. Obveznost nacionalne obravnave za umetnike, igralce
ali izvajalce, proizvajalce fonogramov in radiodifuzijske organizacije
je omejena na pravice iz TRIPs (člen 3(1) TRIPs).Kot
navaja Svet, se cilji TRIPs zasledujejo na dva načina: najprej z
napotitvijo na mednarodne konvencije, h katerim je po besedah Komisije
„pristopilo relativno veliko držav“, in sicer na Pariško konvencijo o
industrijski lastnini in Bernsko konvencijo o umetniški in književni
lastnini – konvenciji, ki si prizadevata za uskladitev pravic in za
dodelitev nacionalne obravnave na še neusklajenih področjih; nato s
posebnimi določbami materialnega prava („plus elementi“) „na področjih“,
kakor poudarja Komisija, „intelektualne lastnine, na katerih so
udeležene države opazile nujno potrebo po širšem varstvu“.Napotitev
na Pariško konvencijo zajema vse določbe materialnega prava te
konvencije, izključene so le institucionalne, končne in prehodne določbe
(člen 2(1) TRIPs). Sklicevanje na Bernsko konvencijo se prav tako
nanaša na vse določbe materialnega prava konvencije, razen na določbe o
moralnih pravicah avtorjev (člen 9(1) TRIPs).Posebne določbe materialnega prava so razvrščene v delih II, III in IV TRIPs.V
okviru teh posebnih določb materialnega prava ni zajeta pomembna težava
– izčrpanje pravic. Ena od splošnih določb TRIPs, člen 6, določa:„Za
namene reševanja sporov po tem sporazumu se ne sme nič v tem sporazumu
skladno z določbami členov 3 [nacionalna obravnava] in 4 [obravnava
države z največjimi ugodnostmi] uporabljati za obravnavanje vprašanja o
izčrpanju pravic intelektualne lastnine“.Načelo
izčrpanja je načelo, ki imetnikom pravic intelektualne lastnine odreka
možnost sklicevanja nanje, da bi nadzirali pretok proizvodov, ki so jih
sami dali na trg ali so bili dani na trg z njihovo privolitvijo. Po
mnenju Komisije iz člena 6 TRIPs izhaja, da „se članica, ki uporabi
načelo ‚nacionalnega‘ izčrpanja (ali ‚regionalnega‘ pri carinskih ali
regionalnih unijah), ne more sklicevati na določbe sporazuma TRIPs, ki
se nanašajo na reševanje sporov (vključno s tožbami zaradi kršitve in
tudi če ni kršitve)“.Države članice
Skupnosti, ki so v odnosih znotraj Skupnosti dolžne uporabljati načelo
izčrpanja, ga lahko izključijo, če je uvoženi izdelek iz države, ki ni
članica Skupnosti; isto velja za Skupnost.Če
pa država članica uporabi načelo izčrpanja za svoje državljane, ne da
bi ga omejila na dajanje v promet v državi Skupnosti, ga mora na podlagi
nacionalne obravnave uporabiti na enak način tudi za državljane tretjih
držav. Prav tako načelo obravnave držav z največjimi ugodnostmi vsaki
državi članici TRIPs prepreči, da bi uporabila drugačno pravilo, če gre
za državljane ene ali druge tretje države.Po
mnenju Komisije člen 6 TRIPs članici omogoča, da „še naprej nasprotuje
vzporednemu uvozu proizvodov [...], ki jih imetnik intelektualne
lastnine trži v tujini (tj. v tretji državi) ali se tam tržijo z
njegovo privolitvijo“. Komisija meni, da je omejevanje načela izčrpanja v
odnosih znotraj Skupnosti „nujno za spoštovanje določb prava Skupnosti
in za omogočanje imetnikom pravic Skupnosti, da se uveljavijo na tujih
trgih (tj. trgih tretjih držav), pri čemer ohranijo določen nadzor nad uvozom (ali ponovnim uvozom) tehnološkega blaga v Skupnost“.3.     Posebne določbe materialnega pravaa)     Avtorske in sorodne praviceVarstvo avtorskih pravic obsega izraze,
ne pa idej, postopkov, metod delovanja ali matematičnih pojmov kot
takih (člen 9(2) TRIPs). Določeno je minimalno trajanje varstva (člen
12).Računalniški programi so po Bernski konvenciji varovani kot književna dela (člen 10(1) TRIPs).Sorodne pravice, ki so pravice izvajalcev, proizvajalcev fonogramov in radiodifuznih organizacij, so priznane in opredeljene (člen 14 TRIPs).Avtorjem računalniških programov mora biti priznana pravica dajanja v najem.
Za kinematografska dela ni treba izpolnjevati obveznosti, razen če bi
tako dajanje v najem „povzročilo širše kopiranje teh del v takem obsegu,
da bi materialno škodovalo izključni pravici do razmnoževanja, ki je
bila dana (v zadevni državi članici) avtorjem in njihovim pravnim naslednikom“.b)     Industrijska lastninai)     ZnamkeVarstvo, ki ga je treba zagotavljati znamkam, velja za znamke izdelkov in storitev.TRIPs opredeljuje znake, ki lahko sestavljajo znamko, in pravice, ki izhajajo iz znamke (člena 15(1) in 16(1) TRIPs).Registracija
znamke je lahko pogojena z njeno uporabo, kar pa ne velja za vložitev
prijave za registracijo (člen 15(3)). Določeno je minimalno trajanje
registracije znamke in vsakega njenega obnavljanja (člen 18). Če je bila
za znamko uvedena zahteva glede uporabe, TRIPs določa minimalno
trajanje neuporabe, ki lahko povzroči razveljavitev registracije znamke
(člen 19).Varstvo priznanih znamk v smislu
člena 6a Pariške konvencije je razširjeno na znamke za storitve (člen
16(2) in izven kroga podobnih proizvodov (člen 16(3).Članice
TRIPs lahko določijo pogoje za dajanje licenc in za prenos. Vendar
obvezno dajanje licenc za znamke ni dovoljeno in znamka se lahko prenese
brez prenosa poslovanja, ki mu znamka pripada.ii)  Geografske označbePoglavje
3 dela II TRIPs vsebuje zelo natančne določbe glede varstva, ki ga je
treba zagotoviti geografskim označbam, ki so „oznake, ki označujejo, da
blago izvira z ozemlja članice ali iz regije ali lokacije na tem
ozemlju, če se dana kakovost, sloves ali kaka druga značilnost tega
blaga bistveno pripisuje njegovemu geografskemu poreklu“ (člen 22(1)
TRIPs).Na splošno je treba preprečiti:„a)      uporabo
vsakega takega sredstva pri imenovanju ali predstavitvi blaga, ki bi
označevalo ali nakazovalo, da določeno blago izvira iz geografskega
območja, ki ni resnični kraj porekla, na način, ki bi zavajal javnost
glede geografskega porekla blaga;b)
vsako uporabo, ki je dejanje
nelojalne konkurence v smislu člena 10bis Pariške konvencije (1967)“
(člen 22(2) TRIPs).Dodatno varstvo je treba
zagotoviti za geografske označbe vin in žganih pijač – sredstva za
preprečevanje uporabe geografske označbe za vina ali žgane pijače, ki ne
izvirajo iz kraja, ki ga označuje določena geografska označba, morajo
biti na voljo, „tudi če je označen resnični izvor blaga ali je
uporabljena geografska označba v prevodu ali ga spremljajo izrazi, kot
so ‚vrsta‘, ‚tip‘, ‚stil‘, ‚imitacija‘ ali podobno“ (člen 23(1) TRIPs).Vendar ta pravila veljajo šele v prihodnje.„Nič
v tem poglavju ne zavezuje članice, da prepreči nadaljnjo in podobno
uporabo določene geografske označbe druge članice za označevanje vin ali
žganih pijač v zvezi z blagom ali storitvami katerega koli od njenih
državljanov ali prebivalcev, ki je neprekinjeno uporabljal to geografsko
označbo za isto ali sorodno blago ali storitev na ozemlju te članice
(a) najmanj deset let pred 15. aprilom 1994 ali (b) v dobri veri pred
tem datumom“ (člen 24(4) TRIPs).iii)  Industrijski vzorci in modeliPodročje
industrijske estetike je ravno tako zajeto v TRIPs. Treba je zagotoviti
varstvo novih ali izvirnih industrijskih vzorcev in modelov (člen
25(1)). Določen je obseg varstva, pa tudi minimalno trajanje varstva
(člen 26).Pogoji varstva tekstila ne smejo
biti taki, da bi neutemeljeno poslabšali možnosti za pridobitev takega
varstva (člen 25(2) TRIPs).iv)  PatentiV
poglavju 5 dela II o patentih najdemo najprej določbe o možnosti
patentiranja (člen 27). Patentira se lahko vsak izum proizvoda ali
postopka brez diskriminacije glede na področje tehnologije (isti člen).
Vendar pa imajo države v razvoju možnost, da za določen čas odložijo
obveznost razširitve patentnega varstva izdelkov na tista področja
tehnologije, ki na dan splošne veljavnosti tega sporazuma niso bila
zavarovana po njihovem pravu (člen 65(4)). Ta sporazum opredeljuje
pravice, dane s patentom (člen 28), in njihovo trajanje, ki je minimalno
dvajset let (člen 33). Člen 31 vsebuje določbe o omejevanju pogojev,
pod katerimi je dovoljeno obvezno dajanje licenc.v)     Layout designs (topografije) integriranih vezijDoločbe,
ki se nanašajo na topografije integriranih vezij, so namenjene
odpravljanju pomanjkljivosti Washingtonske pogodbe o intelektualni
lastnini na področju integriranih vezij. Določbe opredeljujejo obseg
priznane pravice (člen 36) in trajanje varstva (člen 38).vi)  Varstvo neobjavljenih tehničnih informacijČlanice
TRIPs so zaradi nelojalne konkurence dolžne zavarovati neobjavljene
tehnične informacije (člen 39(1)). Zakoniti imetniki teh podatkov morajo
imeti možnost preprečiti, „da se informacija ne objavi brez njihovega
privoljenja ali da je drugi ne pridobijo ali uporabijo brez njihovega
privoljenja v nasprotju s pošteno trgovinsko prakso“. To varstvo je
podrejeno pogoju, da so te informacije skrivnost, da imajo trgovinsko
vrednost, zato so skrivnost, in da je oseba, ki ima zakoniti nadzor nad
to informacijo, razumno ukrepala, da ohrani informacijo kot skrivnost
(člen 39(2)).vii)  Nadzor nad protikonkurenčno prakso pri pogodbenih licencahČlanice
so se sporazumele, da lahko določena praksa pri dajanju licenc ali
pogoji v zvezi s pravicami intelektualne lastnine, ki omejujejo
konkurenco, na trgovino negativno učinkujejo in lahko omejujejo prenos
in širjenje tehnologije (člen 40). TRIPs jim prizna pravico, da določijo
prakso ali pogoje dajanja licenc, ki v določenih primerih pomeni
zlorabo pravic intelektualne lastnine in da sprejmejo ustrezne ukrepe za
preprečitev ali nadzor take prakse.4.     Posebne postopkovne določbe (uveljavljanje pravic intelektualne lastnine)Za
zagotovitev minimalnega enotnega varstva intelektualne lastnine ni
dovolj zgolj opredelitev vsebine pravic, ki jih je treba priznati.
Predvideti je treba tudi „učinkovita in ustrezna sredstva“ za
zagotovitev njihovega spoštovanja (glej obrazložitev razlogov za TRIPs).
To pojasni obstoj dela III TRIPs, ki se nanaša na postopke, ki jih
morajo države članice uvesti, da omogočijo učinkovito ukrepanje proti
poseganju v pravice intelektualne lastnine, ki jih vsebuje TRIPs (člen
41(1)). Ta del III na eni strani našteva ukrepe, ki jih imetniki pravic
intelektualne lastnine morajo imeti možnost zahtevati od sodnih,
upravnih in carinskih oblasti, tako proti kršitvam njihovih pravic kot
ogrožanjem njihovih pravic (a), na drugi strani pa predpisuje, da
postopki, s katerimi se taki ukrepi lahko dosežejo, ustrezajo določenim
zahtevam (b).a)     SredstvaTRIPs
predvideva hkrati sredstva, namenjena prenehanju ali odpravi groženj za
pravice intelektualne lastnine (nalog za prenehanje, odškodnina,
zaplemba ali uničenje ponarejenih proizvodov, kazenske sankcije), in
sredstva, namenjena preprečevanju groženj za pravice intelektualne
lastnine (začasni ukrepi, ustavitev dajanja v obtok s strani carinskih
organov).Sodne oblasti imajo pravico odrediti stranki, naj preneha kršiti pravico intelektualne lastnine predlagatelja (člen 44(1)).Sodne
oblasti imajo pravico zahtevati od kršilca, naj plača imetniku pravice
ustrezno odškodnino za nadomestilo zaradi škode, ki jo je imetnik
pravice utrpel, ker je kršitelj imetnikovo pravico intelektualne
lastnine namenoma kršil ali pa je utemeljeno, da bi moral vedeti, da s
svojimi dejanji krši to pravico (člen 45(1)).Sodne
oblasti morajo imeti pravico odrediti, da se blago, glede katerega je
bila kršena pravica intelektualne lastnine, brez kakršnega koli
nadomestila umakne iz tokov trgovine tako, da se pri tem izogne
povzročitvi škode ali da se uniči, razen če bi to bilo v nasprotju z
veljavnimi ustavnimi določbami (člen 46).Kazni,
ki lahko vključujejo zaporno kazen, morajo biti izrečene za zavestno
ponarejanje znamk ali piratstvo avtorskih pravic v trgovinsko pomembnem
obsegu (člen 61).Obstajata dve vrsti preprečevalnih ukrepov.Najprej,
sodne oblasti lahko odredijo takojšnje in učinkovite začasne ukrepe, da
bi preprečile nastanek kršitve kakršne koli pravice intelektualne
lastnine (člen 50(1)). V danem primeru so ti ukrepi lahko sprejeti, ne
da bi bila druga stran zaslišana (člen 50(2)), pri čemer lahko ta
pozneje zahteva revizijo (člen 50(4)).Države
članice morajo uvesti postopke, ki bodo imetniku pravice, ki utemeljeno
sumi, da se lahko uvozi blago s ponarejeno znamko ali piratsko avtorsko
blago, omogočili, da vloži pisno zahtevo pri pristojnih upravnih ali
sodnih organih za začasno prekinitev sprostitve takega blaga v prosti
promet. Članice lahko omogočijo podobne ukrepe tudi za druge kršitve
pravic intelektualne lastnine (člen 51).Ti
ukrepi prekinitve sprostitve blaga v prosti pretok so začasni. Njihovo
ohranjanje je odvisno zlasti od začetka postopka (glej člen 55).b)     Postopkovna jamstvaPostopki
v zvezi z uveljavljanjem pravic intelektualne lastnine morajo biti
pravični (člen 41(2)). Zahteva pravičnosti postopkov je opredeljena na
več načinov.Imetniki pravic morajo imeti
dostop do civilnih sodnih postopkov za uveljavitev spoštovanja pravic
intelektualne lastnine, toženci pa imajo pravico do pravočasnega in
dovolj natančnega pisnega obvestila, vključno s pravno podlago zahtevkov
(člen 42). Stranke imajo možnost, da jih zastopajo neodvisni pravni
zastopniki in postopki ne smejo biti prezahtevni glede obvezne osebne
prisotnosti (člen 42). Vse stranke v takih postopkih imajo pravico do
utemeljitve svojih zahtevkov in predložitve ustreznih dokazov (člen 42)
in morajo imeti pravico zahtevati od nasprotne stranke, naj predloži
dokaze, ki so pod njenim nadzorom (člen 43). Odločitve o teži primera
temeljijo samo na dokazih, v zvezi s katerimi je bilo strankam omogočeno
zaslišanje, in morajo biti, če je le mogoče, pisne in utemeljene (člen
41(3)). Stranke v postopku morajo imeti
pravico, da se pri sodnem organu pritožijo zoper končne upravne odločbe
in zoper prve sodne odločbe (člen 41(4)).Od
imetnikov pravic intelektualne lastnine, ki bi zlorabili ali
neupravičeno uporabili postopke, ki so jim na voljo, je mogoče zahtevati
odškodnino (člen 48(1)).XI –  Skupna trgovinska politika, GATS in TRIPs: stališča strank postopkaKot
je bilo že navedeno, se Komisija na eni strani ter Svet, države, ki so
predložile stališča, in Evropski parlament na drugi strani ne strinjajo o
vključitvi področij, ki jih pokrivata GATS in TRIPs v skupno trgovinsko
politiko, za katero je Skupnost izključna pristojna na podlagi člena
113 Pogodbe ES.Stališča strank do GATS in TRIPs so predstavljena v nadaljevanju.A –  GATS Komisija
meni, da so storitve, ki jih pokriva GATS, del skupne trgovinske
politike. Le-ta naj ne bi bila omejena na blago. Bistvo stališča
Komisije je, da mora biti vsak sporazum, katerega cilj je neposreden ali
posreden vpliv na obseg ali strukturo trgovinskih menjav, sklenjen na
podlagi člena 113.Kateri so ti glavni razlogi?–        Prvič,
Sodišče je v sodni praksi poudarilo, da ima „pojem trgovinska politika
enako vsebino, ne glede na to, ali se uporablja v mednarodni dejavnosti
ene države ali Skupnosti“ (zgoraj navedeno mnenje 1/75, zlasti str.
1362, četrti odstavek). Vendar Komisija meni, da nobena država ne more
trditi, da trgovina s storitvami ni trgovina in da se sporazumi, ki bi
jih sklenila na tem področju, ne nanašajo na njeno trgovinsko politiko.–        Ekonomisti
so poudarili vezi in podobnosti med proizvodi in storitvami ter da sta
oba sektorja del trgovinske bilance.–        Skoraj
soglasna zadnja stališča pravne doktrine so, da je trgovina s
storitvami del skupne trgovinske politike. Komisija kljub temu prizna,
da nekateri predstavniki „najbolj zmerne“ teoretične struje izključujejo
storitve, ki jih opravi podružnica, ki je v državi, v kateri so
storitve opravljene. Po mnenju Komisije ni razloga za razlikovanje med
neposredno čezmejnim zagotavljanjem storitev, ki bi bilo del skupne
trgovinske politike, in med zagotavljanjem storitev v obliki tržne
prisotnosti, ki bi bilo del zunanje politike ustanavljanja. –        Namen GATS je liberalizacija trgovine s storitvami. –        Uporabljeni
instrumenti (obravnava države z najboljšimi ugodnostmi, preglednost) so
običajni instrumenti trgovinske politike. Tako naj bi veljalo tudi za
določbe o dostopu na trge in o nacionalni obravnavi. Sezname specifičnih
obvez, čeprav se v veliki meri nanašajo na ovirajoče predpise, bi lahko
primerjali s tarifnimi seznami članic v sektorju blaga. Poleg tega se Komisija trudi pokazati, da imajo določbe GATS svoj ekvivalent v primerljivih določbah GATT. Povezanost
blaga in storitev naj bi dokazovala tudi možnost povračilnih ukrepov in
naj bi potrjevala, da so blago in storitve del ene trgovinske politike.
Določbe o nadaljnjih pogajanjih (glej
zgoraj X., A, 6., Dinamičnost GATS) „ne morejo spremeniti pravne podlage
obravnavanega sporazuma“. „Za vsak sporazum, ki izhaja iz teh določb,
bo potrebna posebna presoja za določitev pravne podlage“. Dejstvo,
da določbe o storitvah, ki jih pokriva GATS, v pravu Skupnosti niso vse
usklajene in da jih v nekaterih primerih urejajo nacionalne zakonodaje,
po mnenju Komisije ne izpodbija pristojnosti Skupnosti. „GATT in zlasti
njegova določba o nacionalni obravnavi že vrsto let vpliva na
nacionalne zakonodaje in predpise držav članic (na primer davčna
zakonodaja), ne da bi se kadarkoli uveljavljalo, da je GATT deloma v
pristojnosti držav članic.“
Komisija daje za konec pojasnili glede členov 59 in 75 Pogodbe ES.Ali
člen 59, drugi odstavek, Pogodbe ES, ki daje Svetu pooblastilo za
odločitev, da se to poglavje o storitvah uporablja tudi za državljane
tretje države, ki opravljajo storitve in imajo sedež v Skupnosti, ne
nasprotuje vključitvi trgovine s storitvami v člen 113 Pogodbe ES?
Komisija odgovarja, da ne. Gre za notranjo določbo in ne za določbo
skupne trgovinske politike. „Ne more biti pravna podlaga za pogodbeno
politiko, ki naj bi pokrivala vse vrste mednarodnih storitev, kot je
GATS“. Ali GATS, če se nanaša tudi na
prevoz, ne sodi v člen 75, ki daje institucijam notranjo pristojnost (o
vzporednosti notranjih in zunanjih pristojnosti glej sodbo z dne 31.
marca 1971, imenovano „AETR“, v zadevi Komisija proti Svetu, 22/70,
Recueil, str. 263,)? Odgovor Komisije je odklonilen. Na precedens AETR
se ni mogoče sklicevati za sklenitev sporazumov v sektorjih prevozne
politike, ki nimajo značilnosti trgovine. Poleg tega je Svet v sektorju
prevoza sprejel številne omejevalne ukrepe za menjavo, zlasti
gospodarske sankcije na podlagi člena 113, ki zajemajo prekinitev
trgovine s storitvami prevoza.
Vse druge stranke v postopku odločno nasprotujejo stališču Komisije. Po mnenju Sveta
razlaga pojma skupne trgovinske politike, ki jo zagovarja Komisija,
pripelje do tega, da se le-ta preobrazi v skupno politiko na področju
zunanjegospodarskih odnosov. V svetovnem gospodarstvu fluktuacije
menjalnih tečajev ali razlike med stroški za plače bolj vplivajo na
obseg in potek mednarodne menjave, kot pa na primer razlike v carinah.
„Če bi sledili stališču Komisije, bi morali zaključiti, da je Skupnost
na podlagi člena 113 izključno pristojna za ureditev menjalnih tečajev
držav članic ali za izvajanje politike določanja plač. Taka razlaga bi
pristojnosti držav članic na področju gospodarske politike odvzela vso
vsebino, vsaj glede zunanjih odnosov“. Na
medvladni konferenci o politični uniji je Komisija predlagala tako
razširitev pristojnosti Skupnosti. Pojem skupne trgovinske politike naj
bi nadomestila skupna politika glede zunanjegospodarskih odnosov, ki naj
bi zajemali zlasti gospodarske in trgovinske ukrepe na področju
storitev, kapitala, intelektualne lastnine, investicij, ustanavljanja in
konkurence“, ki se lahko še razširi. Ta politika naj bi bila v
izključni pristojnosti Skupnosti (člen Y17(2) predloga Komisije).
Skupnost bi v odnosih s tretjimi državami, z mednarodnimi organizacijami
in na mednarodnih konferencah zastopala izključno Komisija.Svet
meni, da Komisija s svojim predlogom za izdajo mnenja išče možnost, da
bi s sodno razlago uveljavila predloge, ki so bili zavrnjeni na
mednarodni konferenci o politični uniji. To trditev vsebujejo tudi
stališča francoske, danske vlade in vlade Združenega kraljestva. Svet
ne razlikuje med trditvami, ki jih navaja za izključitev storitev iz
trgovinske politike, in tistimi, ki jih na podlagi preizkusa teorije
vzporednosti notranjih in zunanjih pristojnosti navaja za skupno
pristojnost Skupnosti.Svet meni, da se GATS
nanaša predvsem na ponudbo storitev s tržno prisotnostjo v državi
prejemnika teh storitev. To izhaja iz samega značaja storitev. Slednje
se porabijo sočasno ob ponujenju in jih ni mogoče skladiščiti ali
prenašati; posledično se porabijo tam, kjer se ponujajo. Urediti tržno
prisotnost pomeni urediti pogoje ustanavljanja družb iz tretjih držav in
pravni sistem, ki bo zanje veljal po ustanovitvi. Svet meni, da prvo
ustanovitev ureja nacionalno pravo, zato prva ustanovitev ne sodi v
okvir skupne trgovinske politike. Svet glede potrošnje v tujini (primer
indijskih turistov na obisku v Franciji) ugotavlja, da so za turizem še
zmeraj pristojne države članice in da je bil predlog prenosa pristojnost
za to področje na Skupnost na medvladni konferenci o politični uniji
zavrnjen. Glede „gibanja oseb“ Svet navaja, da vstop in bivanje fizičnih
oseb – ki so državljani tretjih držav in jih zaposluje ponudnik
storitev tretje države – v državah Skupnosti urejajo nacionalne
zakonodaje in so zanje pristojne zgolj države članice. Svet poudarja, da
se glede čezmejne ponudbe storitev nikdar ni izpodbijala pristojnost
držav članic za urejanje te „mednarodne menjave storitev“. „Države
članice lahko uvedejo „kvote za filmsko platno“ in s tem lastnike
kinodvoran prisilijo, da predvajajo določen minimalni delež filmske
produkcije Skupnosti, ter tako omejijo možnosti predvajanja filmov iz
tretjih držav“. Po mnenju Sveta se člen 113 nanaša na mednarodno menjavo
storitev zgolj, če so zadevne storitve neposredno povezane z dobavo
blaga (na primer sestava stroja). Vlada Velike Britanije navaja bolj specifične trditve glede skupne trgovinske politike.Najprej
trdi, da se poglavja Pogodbe o ustanavljanju in storitvah nanašajo samo
na državljane držav članic. Le državljan države članice lahko ustanovi
glavni sedež v državi članici. Le državljan države članice s sedežem v
državi članici lahko ustanovi sekundarni sedež v drugi državi članici.
Le državljani držav članic se lahko sklicujejo na svobodo opravljanja
storitev, čeprav člen 59, drugi odstavek, določa možnost razširitve
pravice do svobode opravljanja storitev na državljane tretjih držav s
sedežem v državi članici. Velika Britanija
nato navaja, da besedna razlaga člena 113 omejuje to določbo na menjavo
blaga in je v skladu s sistemom Pogodbe. „Če bi države lahko ohranile
različne trgovinske politike, kar pomeni, da bi uvoz iz tretjih držav
podredile različnim predpisom s področja carin in kvot, bi s tem ovirale
trgovino“. Nasprotno te nevarnosti ni za storitve. Ni „nevarnosti, da
bi ponudniki storitev ali osebe, ki nameravajo ustanoviti sedež v državi
članici, ki nalaga omejitve za državljane tretjih držav, ponujali
storitve oziroma ustanovili sedež preko države članice z ugodnejšimi
predpisi. Če država članica državljanom tretjih držav dovoljuje
opravljanje storitev na svojem ozemlju, ta državljan s tem ne dobi tudi
pravice do opravljanja storitev v drugi državi članici, če ni državljan
ene države članice“. „Ni logike [...], ki bi narekovala izključno skupno
trgovinsko politiko za storitve, medtem ko obstaja brezpogojen razlog
za izključno skupno trgovinsko politiko za blago.V
„trgovini s storitvami“ so problemi, ki se pojavljajo v njej, zelo
različni od problemov v zvezi z blagom. Pri storitvah so bistvena
vprašanja ustanavljanje tujih družb, njihovo neposredno investiranje,
svoboda gibanja oseb, nujna za ponujanje storitev, in predpisi o dostopu
do poklicnega opravljanja storitev. Velika
Britanija poudarja, da Sporazum GATS pokriva tudi storitve prevoza in
da njegove priloge pokrivajo letalski prevoz in pogajanja o pomorskem
prevozu. Sklicuje se na člen 61, prvi odstavek, člena 74 Pogodbe ES in
na sodno prakso (zgoraj navedena sodba AETR in mnenje 1/76 o predlogu
sporazuma o Evropskem skladu za vzpostavitev notranje plovbe z dne 26.
aprila 1977, Recueil, str. 741) za zaključek, da je „zgolj poglavje
Pogodbe o prevozu […] edina mogoča podlaga za sporazume s tretjimi
državami glede opravljanja prevoznih storitev“. Velika
Britanija glede tega navaja tudi prakso Sveta. Ta je zunanje ukrepe za
ureditev vprašanj prevoza sprejel na podlagi naslova „Prevoz“. Velika
Britanija v zvezi s tem navaja: Odločbo Sveta 80/50/EGS z dne 20.
decembra 1979 o posvetovalnem postopku o odnosih med državami članicami
in tretjimi državami na področju zračnega prevoza in ukrepih v zvezi s
temi vprašanji v mednarodnih organizacijah (UL 1980, L 18, str. 24);
Sklep Sveta 82/505/EGS z dne 12. julija 1982 o sklenitvi Sporazuma o
mednarodnem prevozu potnikov po cesti z občasnimi avtobusnimi prevozi
(ASOR) (UL L 230, str. 38), sporazum med Evropsko gospodarsko skupnostjo
na eni strani in Avstrijo, Španijo, Finsko, Norveško, Portugalsko,
Švedsko, Švico in Turčijo na drugi strani; Uredbo Sveta (EGS) št.
4055/86 z dne 22. decembra 1986 o uporabi načela svobode opravljanja
storitev v pomorskem prometu med državami članicami ter med državami
članicami in tretjimi državami (UL L 378, str, 1); Sklep Sveta
92/384/EGS z dne 22. junija 1992 o sklenitvi sporazuma med Evropsko
gospodarsko skupnostjo, Kraljevino Norveško in Kraljevino Švedsko na
področju civilnega letalstva (UL L 200, str. 20); Sklep Sveta
92/577/EGS z dne 27. novembra 1992 o sklenitvi Sporazuma med Evropsko
gospodarsko skupnostjo in Republiko Avstrijo o prevozu blaga po cesti in
železnici (UL L 373, str, 4); Sklep Sveta 92/578/EGS z dne 30. novembra
1992 o sklenitvi Sporazuma med Evropsko gospodarsko skupnostjo in
Švicarsko konfederacijo o prevozu blaga po cesti in železnici (UL L 373,
str. 26). Glede zadnjih dveh sklepov Velika Britanija poudarja, da je
Komisija za pravno podlago predlagala člen 113 Pogodbe EGS, vendar je
Svet sklep sprejel na podlagi člena 75 Pogodbe EGS. Francoska vlada se je najprej posvetila zelo širokemu področju uporabe Sporazuma WTO, ki:„potencialno
zajema vsako gospodarsko področje v zvezi z menjavo. To področje lahko
torej pokriva vse politike Skupnosti. To jasno ne pomeni, da bi se te
politike, če so navzven usmerjene v okviru WTO in če vplivajo na
trgovino, morale popolnoma zliti s skupno trgovinsko politiko. Tako
zmešanje bi povzročilo velike težave glede usklajenosti, na primer na
področju okolja bi bilo sprejetje ukrepov, ki sodijo v okoljsko
politiko, v deljeni pristojnosti, medtem ko bi bilo sprejetje enakih
ukrepov v izključni pristojnosti Skupnosti, če bi se o njih razpravljalo
v okviru WTO in bi se nanašali na skupno trgovinsko politiko“. V
nasprotju s stališčem Komisije glede storitev francoska vlada nato
navaja nekatere trditve, ki so bile že navedene, kot na primer trditve
glede del medvladne konference o politični uniji, glede povezave med
carinsko unijo in skupno trgovinsko poliko, kar zadeva nevarnost
oviranja trgovine, in glede dejstva, da GATS pokriva ponudbo storitev,
ki ne sega čez mejo. Glede sklicevanja na klasične instrumente
trgovinske politike (kot je pravilo obravnave držav z največjimi
ugodnostmi ali načelo nacionalne obravnave), ki jih je navajala
Komisija, se francoska vlada omeji na opombo, da so bili ti instrumenti
uporabljeni zunaj trgovinskih odnosov med državami, in navaja primer
konvencije o statusu beguncev. Dokončno, tako kot Svet, meni, da sodijo v
skupno trgovinsko politiko zgolj storitve, ki so v neposredni zvezi z
dobavo blaga. Iz preizkusa štirih načinov ponudbe storitev, ki jih pokriva GATS, španska vlada
zaključuje, da zadnji trije (poraba v tujini, tržna prisotnost in
gibanje oseb) sodijo v pristojnost držav članic – določbe členov 48, 52
in 59 Pogodbe ES urejajo prosto gibanje delavcev, pravico ustanavljanja
in svobodo opravljanja storitev zgolj za državljane drugih držav članic
Skupnosti. Portugalska vlada na
splošno poudarja, da ključ razhajanj med Komisijo in državami članicami
ni vprašanje instrumentov in namena, ampak bolj značilnosti področij, ki
jih ureja Sporazum WTO. „V današnjem času internacionalizacije domačih
gospodarstev lahko vsako notranje ali zunanje sredstvo, pa naj bo
dvostransko ali večstransko, sprejeto v okviru gospodarskih odnosov,
neposredno ali posredno vpliva na obseg ali strukturo trgovinskih tokov
ali menjave. Zato zgolj to merilo ne more biti podlaga za razmejitev
izključne pristojnosti Skupnosti v okviru skupne trgovinske politike
[...]. Taka razlaga bi povzročila, da bi področja v zvezi s politiko
trgovinskih davkov, nacionalnih valut in neposrednih in posrednih
stroškov plač prešla v izključno pristojnost skupnosti“.
Portugalska
vlada poudarja, da čezmejna ponudba storitev brez dvoma sodi na
področje uporabe člena 113, vendar pa to ne velja za druge načine
ponudbe storitev, kot na primer porabo v tujini in gibanje oseb –
ureditev turizma, vstop in gibanje državljanov tretjih držav in položaj
delavcev iz tretjih držav sodijo v notranjo pristojnost držav. Glede
tržne prisotnosti portugalska vlada navaja, da člen 52 Pogodbe ES ne
daje Skupnosti pristojnosti na področju ustanavljanja državljanov
tretjih držav. Helenska republika
meni, da sklenitev GATS nujno predpostavlja skupno posredovanje Komisije
in držav, ker ustvarja dinamičnost in razvojnost institucionalne
zgradbe. Sodelovanje držav članic bi bilo upravičeno s pristojnostmi, ki
jim pripadajo in so ali „konkurenčne s pristojnostmi Skupnosti ali
prednostne glede na njene pristojnosti oziroma izključne“. Helenska
republika ne daje nobenega drugega pojasnila. Nizozemska vlada
izpostavlja dejstvo, da čezmejna ponudba nima pomembne vloge v GATS in
da se slednji v resnici nanaša na ustanavljanje ponudnikov storitev, ki
so državljani tretjih držav, in na opravljanje njihove dejavnosti v
državah članicah. Kot primer izključne pristojnosti držav članic navaja
premestitev fizičnih oseb (državljanov tretjih držav) na ozemlje države
članice. Poudarja tudi, da sta bili
trgovinska in prevozna politika izrecno zamišljeni kot ločeni področji
in da podlaga za zunanje delovanje na področju prevoza ni člen 113. Glede
menjave bančnih storitev je usmerila pozornost Sodišča na nekatere
ukrepe Skupnosti: Druga direktiva Sveta na področju bančništva, ki
vsebuje naslov o odnosih s tretjimi državami(3), Prva direktiva na področju zavarovanja za škodo, ki določa možnost, da Skupnost sklene konvencije s tretjimi državami(4) in sklep Sveta o potrditvi sporazuma, sklenjenega s Švico na področju zavarovanja(5).
Prva dva akta sta bila sprejeta na podlagi člena 57(2), tretji pa na
podlagi člena 57(2) in člena 235. Torej se ni pojavilo vprašanje glede
člena 113. Nemška vlada se
pridružuje stališčem Sveta. Poudarja, da GATS ureja storitve prevoza,
torej področje, ki ga na ravni Skupnosti urejajo člen 74 in naslednji
členi Pogodbe ES. Po njenem mnenju „člen 113 Pogodbe ES ni dovolj, da bi
se upravičila pristojnost Evropske unije, ker široko področje, ki ga
pokriva GATS, zajema poleg storitev, povezanih s prostim pretokom blaga,
tudi druge storitve“. Poleg tega navaja, da ima Skupnost v nekaterih
sektorjih, kot sta izobraževanje in kultura, zelo omejeno pristojnost,
ker temeljna kulturna politika ostaja v pristojnosti držav članic, kot
določa člen 128 Pogodbe. V drugih sektorjih Skupnost sploh nima
pristojnosti. Nemška vlada v zvezi s tem navaja področja, kot so pravica
vstopa, bivanja in dela delavcev iz tretjih držav v zvezi z
opravljanjem storitev ter status podjetih iz tretjih držav.
Danska vlada
na splošno meni, da člen 113 Pogodbe ne zajema zunanje gospodarske
politike in se – tako kot Svet in druge vlade – glede tega sklicuje na
medvladno konferenco o politični uniji. Glede GATS danska vlada meni, da
se člen 113 ne sme uporabiti za sklenitev sporazuma o storitvah, zlasti
na področju prevoza. Meni, da je nujno opreti se na druge določbe
Pogodbe (poglavje o ustanavljanju ali četrti del Pogodbe o prevozu). Evropski parlament
meni, da poskuša Komisija celoto mednarodnih gospodarskih odnosov
uvrstiti v skupno trgovinsko politiko in torej členu 113 Pogodbe
podrediti področja, ki sodijo v svobodo opravljanja storitev, prevoz,
davke, približevanje zakonodaj itd. Po njegovem mnenju so trditve
Komisije na podlagi gospodarskih predpostavk sporne. Ne gre za
ustvarjanje gospodarske teorije in razvoja, ampak za obravnavo problema v
njegovem dejanskem pravnem okviru. Evropski
parlament priznava, da se pojem trgovinske menjave, če se obravnava kot
suverena državna struktura, ne nanaša zgolj na končane proizvode, ampak
na vse elemente od začetka do konca, od faze ustvarjanja do prodaje
končnemu kupcu. Ne glede na to, kako zanimiva je ta zasnova, jo je –
tako kot je dejansko v okviru Skupnosti – vendarle treba podrediti
vprašanjem zakonitosti. Razširjena razlaga
pojma skupne trgovinske politike bi bila v nasprotju s pooblastili
Evropskega parlamenta, kar je nezdružljivo z ustavnim načelom
sodelovanja Parlamenta, ki ga je izpeljala sodna praksa „titanov
dioksid“ (sodba z dne 11. junija 1991 v zadevi Komisija proti Svetu,
C-300/89, Recueil, str. I-2867). Evropski
parlament trdi, da Sodišče ne v mnenju 1/78 („kavčuk“) z dne 4. oktobra
1979 (Recueil, str. 2871) ne v drugih primerih, ki so mu bili
predloženi, ni uporabilo člena 113 Pogodbe zunaj področja blaga. Evropski
parlament poudarja, da je nujna pravna podlaga za sklenitev Sporazuma
WTO člen 228(3), drugi pododstavek, Pogodbe ES, kot je bil spremenjen v
Maastrichtu, ki za sporazume, ki ustvarjajo institucionalni okvir,
zahteva privolitev Evropskega parlamenta.Upoštevajoč
nekatere posebne sektorje storitev Evropski parlament meni, da je
pravna podlaga za sklenitev mednarodnih sporazumov na področju prevoza
člen 75 Pogodbe in ne člen 113. Člen 75 Pogodbe bi bilo treba upoštevati
kot „lex specialis“ glede na druge določbe Pogodbe, ki se
nanašajo na zunanje odnose Skupnosti. Iz besedila člena 75(a) in (c) naj
bi jasno izhajalo, da je ta določba lahko pravna podlaga za vsak akt
Skupnosti, ki ureja vprašanja prevoza v povezavi s tretjimi državami,
kot so sporazumi o tranzitu ali o infrastrukturnih ukrepih na mejah s
tretjimi državami. Parlament ravno tako
meni, da določbe GATS o javnih naročilih ne sodijo na področje uporabe
člena 113 Pogodbe. Glede tega napotuje na zadevo C-360/93 – ki poteka – v
kateri toži za razglasitev ničnosti sklepov Sveta o sporazumu med
Skupnostjo in Združenimi državami o oddaji javnih naročil, ker so bili
izdani zgolj na podlagi člena 113. Meni, da bi bilo take akte treba
sprejeti na podlagi členov od 59 do 66 in 100A.
Parlament
trdi, da če se GATS nanaša na investicije tujih podjetij, bi morala
biti pravna podlaga člena 52 in 57(2) Pogodbe. V zvezi s tem napoti na
svoja stališča v okviru predloga za izdajo mnenja 2/92, ki ga Sodišče
obravnava.
Evropski parlament želi ovreči
trditve Komisije – kot argument, da storitve sodijo v skupno trgovinsko
politiko – da so bili sklepi Skupnosti na področju gospodarskih sankcij
sprejeti zgolj na podlagi člena 113. Prvič, cilj teh ukrepov je bila
prekinitev trgovinskih tokov, torej vplivati na trgovino z blagom in ne
urediti prevoza. V primeru embarga na menjavo z Irakom(6),
ki se je nanašal na uvoz in izvoz blaga, bi bil ukrep težko učinkovit,
če ne bi veljal tudi za letalski in pomorski prevoz. Drugič, ti ukrepi
so bili sprejeti v nujnih okoliščinah. Gre za netipične akte, katerih
pravna podlaga se določi po političnih posvetovanjih držav članic.
Najboljši dokaz tega je, da jim Pogodba o Evropski uniji namenja posebno
določbo. Člen 228A, kot je bil uveden v Maastrichtu, določa, da
„[k]adar skupno stališče ali skupni ukrep, sprejet v skladu z določbami
Pogodbe o Evropski uniji glede skupne zunanje in varnostne politike,
predvideva, da Skupnost delno ali v celoti prekine ali omeji gospodarske
odnose z eno ali več tretjimi državami, sprejme Svet potrebne nujne
ukrepe. Svet odloča s kvalificirano večino na predlog Komisije“.
B –  TRIPsIzhodišče Komisije je
dvojni razmislek. Na eni strani skupna trgovinska politika zajema vse
ukrepe, katerih glavni cilj je vplivati na obseg in strukturo menjave
blaga ali storitev s predpisi ali uskladitvijo pravic intelektualne
lastnine. Na drugi strani so predpisi o pravicah intelektualne lastnine v
tesni povezavi s trgovino s proizvodi in storitvami, za katere se
uporabljajo. Na tej podlagi je glavni zaključek Komisije, da je
pristojnost Skupnosti izključna na podlagi člena 113 Pogodbe ES.Cilj
načrtovanega sporazuma je neposredno urediti trgovino s pravicami
intelektualne lastnine, torej se šteje, da sodi v skupno trgovinsko
politiko.
Komisija se, da bi dokazala zelo
tesno povezavo med pravicami intelektualne lastnine na eni strani in
proizvodi in storitvami na drugi strani, sklicuje na člen 36 Pogodbe ES
in na ustrezno pravilo, ki ga je Sodišče izpeljalo na področju storitev.
Po mnenju Komisije vidiki pravic
intelektualne lastnine, ki se dotikajo trgovine, sodijo na področje
uporabe skupne trgovinske politike. Poleg tega se Komisija sklicuje na prakso institucij. Komisija
navaja tri primere, v katerih sta ona in Svet uporabila Uredbo Sveta
(EGS) št. 2641/84, ki je uvedla nov instrument trgovinske politike z
namenom dovoliti Skupnosti, da odgovori na vsako prepovedano trgovinsko
prakso tretjih držav, in odvrniti škodo, ki nastane za industrijo
Skupnosti(7). Čeprav ta uredba
posebej ne navaja kršitve pravic intelektualne lastnine, sta jo Svet in
Komisija do zdaj trikrat uporabila za varstvo interesov Skupnosti na
področju intelektualne lastnine. Komisija na podlagi tega sklepa, da je
Skupnost, da bi zagotovila varstvo svojih pravic intelektualne lastnine,
ki vplivajo na obseg njene menjave blaga in storitev s tujino,
izključno pristojna za sprejetje ukrepov, katerih cilj je – v odgovor na
nedovoljene trgovinske prakse –uporaba prava, pri čemer se uporabijo
obstoječi instrumenti trgovinske politike.
Prav
tako je Skupnost s 1. januarjem 1989 začasno umaknila Republiko Korejo s
seznama držav, ki lahko koristijo njen splošni sistem carinskih
ugodnosti, kar je bil povračilni ukrep zoper diskriminatorno obravnavo
industrije Skupnosti na področju varstva pravic intelektualne lastnine v
primerjavi z obravnavo industrije Združenih držav Amerike.(8)Poleg
tega več dvostranskih sporazumov, ki jih je Skupnost sklenila s
tretjimi državami, vsebuje določbe o varstvu pravic intelektualne
lastnine. Tako na primer skoraj vsi dvostranski sporazumi o tekstilu,
sklenjeni v 80-tih letih na podlagi člena 113 Pogodbe, vsebujejo določbe
o varstvu znamk in modelov tekstilnih proizvodov.(9)
Skupnost je na podlagi člena 113 Pogodbe sklenila tudi številne
dvostranske sporazume s tretjimi državami za varstvo nekaterih imen vin,
ki izvirajo iz teh držav in imajo geografsko označbo.(10)
Nedavno je Skupnost v evropske sporazume, sklenjene z državami srednje
in vzhodne Evrope, vnesla določbe o povišanju ravni varstva
intelektualne lastnine. Trgovinske določbe teh sporazumov in določbe o
pravicah intelektualne lastnine so uvedene z začasnimi sporazumi. Sklepi
sveta o uporabi teh začasnih sporazumov v Skupnosti so bili sprejeti na
podlagi člena 113 ES.(11)V
letu 1986 je bila na podlagi členov 113 in 235 Pogodbe sprejeta Uredba
Sveta (EGS) št. 3842/86 z dne 1. decembra 1986 o določitvi ukrepov za
prepoved dajanja ponarejenih prozvodov v prosti promet(12).
Ta uredba, katere cilj je preprečiti dajanje ponarejenih proizvodov na
trg, je po mnenju Komisije klasičen ukrep trgovinske politike s ciljem
varstva pravic intelektualne lastnine Skupnosti na mednarodni ravni.
Komisija
v podporo svojemu stališču nazadnje navaja delovanje Skupnosti,
usmerjeno navzven, zlasti njeno sodelovanje na mednarodnih konferencah
za vzpostavitev protokola o dogovoru iz Madrida o mednarodni
registraciji blagovnih znamk in o Washingtonski pogodbi o intelektualni
lastnini na področju integriranih vezij (Pogodba IPIC) ter sklep Sveta, s
katerim je bilo Komisiji dovoljeno, da se pogaja v imenu Skupnosti
glede novega instrumenta varstva pravic umetnikov, igralcev ali
izvajalcev in proizvajalcev fonogramov(13).Kot je bilo poudarjeno pri predstavitvi stališč strank o GATS, Svet
radikalno nasprotuje širokemu pojmovanju skupne trgovinske politke, kot
je Komisijino. Po njegovem mnenju to, da ima TRIPs vpliv na trgovinske
menjave, ni dovolj za ugotovitev, da se nanaša na skupno trgovinsko
politiko. Za določitev pravne podlage akta naj bi se upošteval glavni
cilj. Glede člena 100a Pogodbe ES se Svet sklicuje na sodbo z dne 17.
marca 1993 o „direktivi odpadki“, v zadevi Komisija proti Svetu
(C-155/91, Recueil, str. I-939, točki 19 in 20).Svet
je že glede GATS opozoril, da so bili predlogi Komisije o tem, da bi
bila Skupnost izključno pristojna za sklepanje mednarodnih sporazumov na
področju intelektualne lastnine, zavrnjeni na mednarodni konferenci o
politični uniji. Svet odgovarja Komisiji,
ki je spomnila na svoj predlog sklepa Sveta, ki države članice zavezuje k
pridružitvi h konvencijam iz Berna (Pariška listina) in iz Rima, in
sicer da tega predloga ni sprejel, ker bi tak sklep povzročil izreden
prenos pristojnosti.Glede prisotnosti
Skupnosti na mednarodni sceni na področju intelektualne lastnine Svet
poudarja, da je bila Komisija pooblaščena za pogajanja v imenu Skupnosti
zmeraj na področjih, kjer je že obstajala sekundarna zakonodaja. Nemška vlada
glede TRIPs meni, da je člen 113 Pogodbe ES lahko pravna podlaga zgolj
za odstop ali uživanje pravic intelektualne lastnine v neposredni zvezi z
dobavami proizvodov in s storitvami, ki jih spremljajo. Vlada Združenega kraljestva
trdi, da je namen skupne trgovinske politike, ki jo za proizvode določa
Pogodba, omogočiti prosti pretok vsega blaga – pa naj izvira iz države
članice ali iz tretje države in je dano v prosti pretok v eni državi
članici – na notranjem trgu. Ta vloga ne koristi širitvi skupne
trgovinske politike na pogajanje o mednarodnih sporazumih, namenjenih
zagotovitvi spoštovanja pravic intelektualne lastnine v Skupnosti in
tretjih državah. Dejstvo, da ena država članica prizna, da ima neka
oseba pravice intelektualne lastnine na blagu, uvoženem iz tretjih
držav, ne vpliva na pravice imetnika iz druge države članice, da se
sklicuje na določbe prava intelektualne lastnine te druge države
članice, da bi omejil uvoz zadevnega blaga – slednji se lahko sklicuje
na člen 36 Pogodbe ES za varstvo pravic, ki mu jih priznava pravni red
te države članice. Torej naj dejstvo, da pravice intelektualne lastnine
ne bodo podrejene skupni trgovinski politiki, ne bi povzročilo motenj v
trgovinskih tokovih.
Vlada Združenega
kraljestva, ki je stališče Komisije o obsegu skupne trgovinske politike
označila za nenavadno, poudarja, da ni mogoče, da bi področje, ki ostaja
v velikem delu podrejeno neusklajenim nacionalnim pravilom, prešlo v
izključno pristojnost Skupnosti. Vendar priznava, da člen 113 Pogodbe
pokriva poglavje 4 dela III TRIPs (členi od 51 do 60) o začasni
prekinitvi carinskih organov sprostitve blaga v prosti pretok, ki
ustreza določbam zgoraj navedene Uredbe št. 3842/86 o ponarejenem blagu.
Francoska vlada navaja, da že
naslov sporazuma kaže na to, da TRIPs ne obravnava predvsem mednarodne
trgovine, z izjemo nekaj določb o trgovini s ponarejenim blagom (in
sicer nekaj členov dela III, ki obravnavajo ukrepe za spoštovanje pravic
intelektualne lastnine, in člen 69, ki ureja sodelovanje z namenom
odpravljanja kršitev pravic intelektualne lastnine v mednarodni
trgovini). V bistvu se TRIPs nanaša na pravice imetnikov pravic
intelektualne lastnine, katerih varstvo naj bi se povečalo in uskladilo
na svetovni ravni.
Francoska republika v
odgovor na trditev Komisije glede uvedbe določb o intelektualni lastnini
v sporazume s tretjimi državami poudarja, da so te določbe na splošno
omejene na en sam člen in so zgolj dobronamerne določbe, ki se v resnici
nanašajo le na zadevne tretje države. Francija
zaključuje, da Sporazuma TRIPs, katerega glavni predmet ni mednarodna
gospodarska menjava, ampak varstvo intelektualne lastnine, ne more
pokrivati zgolj člen 113. Po mnenju danske vlade
Skupnost ni izključno pristojna na področju intelektualne lastnine na
podlagi člena 113, saj so za to področje – kot izhaja iz sodbe z dne
20. oktobra 1993 v zadevi Phil Collins in drugi (C-92/92 in
C-326/92, Recueil, str. I-5145) – ki ni usklajeno na ravni Skupnosti,
pristojne nacionalne zakonodaje.
Grška, nizozemska in portugalska vlada
ravno tako navajajo, da se Sporazum TRIPs nanaša na področja, ki so v
pristojnosti držav članic, ker se na ravni Skupnosti ni izvedla nobena
uskladitev.Španska vlada poudarja,
da ni predpisov Skupnosti, ki bi pokrivali vprašanja v zvezi s pravom
intelektualne lastnine, torej države članice ostajajo pristojne in
Skupnost ne more zahtevati izključne pristojnosti na tem področju.
Španska
vlada posebej odgovarja Komisiji, ki v podporo svojemu stališču navaja
primere ukrepov skupne trgovinske politike, ki jih je Skupnost sprejela
za varstvo intelektualne lastnine, da so ti ukrepi uredili uvoz, niso pa
vplivali na ureditev intelektualne lastnine in niso uvedli obveznosti
Skupnosti na tem področju.Evropski parlament
ravno tako nasprotuje stališču Komisije glede TRIPs, in sicer iz enakih
razlogov, kot jih je navedel za GATS (glej zgoraj XI., A).
XII –  GATS, TRIPs in implicitna pooblastilaA –  Splošni preudarek o implicitnih pooblastilihČe bi Sodišče presodilo, da GATS in TRIPs ne sodita v skupno trgovinsko politiko, Komisija navaja
nadomestno stališče, da je Skupnost izključno pristojna na podlagi
teorije implicitnih pooblastil, torej pooblastil, izpeljanih iz posebnih
določb Pogodbe (kot je člen 54 Pogodbe ES) ali iz splošnih določb
(člena 100a in 235 Pogodbe ES). Države, ki so predložile stališča, in Svet pa sicer priznavajo, da Skupnost ima določene pristojnosti, vendar trdijo, da imajo pristojnost tudi države članice.
Komisija razlikuje dva primera, v katerih naj bi Skupnosti imela implicitno izključno pristojnost na mednarodni ravni:–        Prvi
primer: določbe Pogodbe so institucijam Skupnosti dodelile notranje
pristojnosti za uresničitev posebnega cilja in sodelovanje Skupnosti pri
mednarodni obvezi je nujno za uresničitev tega cilja (kar Komisija
označuje kot „doktrina iz mnenja 1/76“). Komisija meni, da ni nujno, da
so se notranje pristojnosti že izvrševale.
–        Drugi
primer: sprejeta je bila sekundarna zakonodaja, celo na področjih, ki
se ne nanašajo na skupne politike, in načrtovani mednarodni sporazumi
vsebujejo pravila, ki bi – če bi jih države članice sprejele zunaj
skupnega institucionalnega okvira – lahko vplivala na obseg obstoječih
predpisov Skupnosti oziroma bi ga zmanjšala (kar Komisija označuje kot
„doktrina AETR“). Svet navaja, da
trditve Komisije o implicitnih pooblastilih ne upoštevajo razlike med
obstoječimi pristojnostmi in njihovim izvrševanjem. Zunanje pristojnosti
Skupnosti bi bile izključne, kadar izhajajo iz notranjih pristojnosti,
ki jih izvršuje Skupnost. Ker pa države ostajajo pristojne na notranji
ravni, ostajajo tudi na mednarodni ravni. Vlada Združenega kraljestva
navaja, da ker predmet predlaganega mednarodnega sporazuma spada na
področje določbe Pogodbe ES, ki dovoljuje notranje ukrepe, in so bili
notranji ukrepi sprejeti v okviru te določbe, lahko Skupnost iz te
določbe izpelje implicitno zunanjo pristojnost za zadevni sporazum.
Vendar dejstvo, da ima Skupnost implicitno pooblastilo za sklenitev
mednarodnega sporazuma, nujno ne izključuje sodelovanja držav članic.
Sodelovanje držav članic naj ne bi bilo izključeno, zlasti kadar
notranji predpisi, ki urejajo področje predlaganega sporazuma, niso
izključno uskladitveni ukrepi. Države članice bi torej lahko sodelovale
pri sklenitvi zadevnega mednarodnega sporazuma. V skladu z načeli, ki
jih je vzpostavila sodna praksa Sodišča, bi bila Skupnost pristojna za
sodelovanje pri sklenitvi Sporazuma GATS na podlagi členov 54, 57, 66,
75, 84, 99 in 100a Pogodbe ES in pri sklenitvi Sporazuma TRIPs na
podlagi členov 100a, 113 in 235. Tudi države članice bi bile pristojne
za sodelovanje pri teh dveh sporazumih.
Po
mnenju vlade Združenega kraljestva je izljučnost pristojnosti Skupnosti
odvisna ne le od določb Pogodbe, ampak tudi od razširjenosti ukrepov,
ki so jih institucije Skupnosti sprejele za uporabo teh določb.
Francoska vlada
poudarja, da v primerih, ko ima Skupnost notranjo pristojnost, ki pa je
še ni izvrševala, in ko določbe sporazumov s tretjimi državami ne
vplivajo na predpise, ki jih je sprejela Skupnost, države članice
ohranijo pristojnost za pogajanje o mednarodnih obveznostih. Po mnenju nemške vlade
pa je implicitna zunanja pristojnost Skupnosti izključna, le če so
organi Skupnosti dejansko izvrševali prisojnost v notranjih odnosih. Iz
notranje zakonodajne pristojnosti, ki se ni izvrševala, naj ne bi mogla
izhajati izključna zunanja pristojnost. Portugalska vlada
poudarja, da na področjih, ki jih akti Skupnosti niso urejali ali
katerih predpisi ustrezajo merilom minimalne usklajenosti, velja
konkurenčna pristojnost držav članic, vendar je le prehodna. Evropski parlament
navaja, da če bi Sodišče priznalo pristojnost Skupnosti za sklenitev
Sporazuma WTO in njegovih prilog na podlagi teorije implicitnih
pooblastil, bo morala biti pravna podlaga sklepa o sklenitvi Sporazuma
WTO v imenu Skupnosti natančno navedena v tem sklepu.B –  GATS1.     Stališče KomisijeUtemeljevanje Komisije
se lahko razdeli na dva dela. V prvem delu želi Komisija določiti
notranje pristojnosti institucij, iz katerih se lahko izpelje
pristojnost Skupnosti na mednarodni ravni. V drugem želi Komisija
prepričati o nujnosti delovanja Skupnosti ali o nevarnosti, ki bi jo
povzročilo različno ukrepanje držav članic v odnosu s tretjimi državami.
a)     O obstoju notranjih pristojnostiKomisija
si v prvi vrsti prizadeva, da bi dokazala, da pristojnost Skupnosti v
notranjih odnosih izhaja iz poglavij Pogodbe o pravici do ustanavljanja
in o storitvah; manj se sklicuje na sekundarno zakonodajo (i). Če bi se
presodilo, da Skupnost nima zadostnih pooblastil na podlagi posebnih
določb Pogodbe, navaja, da bi Skupnost lahko sklenila GATS na podlagi
splošnih določb Pogodbe, kot sta člena 100a in 235 (ii).i)     O pristojnostih, ki izhajajo iz posebnih določb Pogodbe ES.Komisija
meni, da notranja pristojnost Skupnosti zajema štiri načine opravljanja
storitev, ki jih predvideva GATS. Po njenem mnenju svoboda opravljanja
storitev v smislu Pogodbe vključuje „čezmejno ponudbo“ (glej na primer
sodbo z dne 3. decembra 1974 v zadevi Van Binsbergen, 33/74,
Recueil, str. 1299) in „porabo v tujini“ v smislu GATS (glej sodbo z dne
26. februarja 1991, imenovano „turistični vodič“, v zadevi Komisija
proti Franciji, C-154/89, Recueil, str. I-659, točki 9 in 10). Storitve,
ki se opravljajo s tržno prisotnostjo (tretji način opravljanja
storitev, ki ga predvideva GATS) ali s premestitvijo fizičnih oseb
(četrti in zadnji način opravljanja storitev po GATS), naj bi bile prav
tako pokrite z določbami Pogodbe o svobodi opravljanja storitev (člena
59 in 60, tretji pododstavek) in z določbami Pogodbe o pravici do
ustanavljanja (člena 52 in 58 v povezavi s členom 66). Komisija
v podporo svojemu stališču navaja le določbe, ki se nanašajo zgolj na
državljane držav članic Skupnosti. Meni, da nobena določba iz poglavij
Pogodbe o pravici do ustanavljanja in o storitvah zakonodajalca
Skupnosti ne zavezuje, da bi pooblastila, ki so mu dana, uporabil
izključno znotraj Skupnosti. Poudarja tudi, da se sodna praksa AETR
uporabi le takrat, ko je Pogodba izrecno določila le sprejetje notranjih
predpisov.
Komisija navaja, da pojem
storitev v GATS, kot v poglavju Pogodbe o svobodi opravljanja storitev,
označuje storitve v katerem koli sektorju, razen storitev, opravljenih
„pri izvajanju vladnih pooblastil“ (člen 1(3)(b) GATS). Po njenem mnenju
naj bi bila ta izjema uvedena, da bi se preprečili zapleti z določbami
Pogodbe ES, ki s področja storitev izključujejo dejavnosti v zvezi z
izvajanjem javnih pooblastil.Sodna praksa
Sodišča nalaga državam članicam v pravu Skupnosti obveznost, da
„sprejmejo vse predpise, postopkovne ali predpise materialnega prava, da
bi zagotovile učinkovitost prava Skupnosti“, in iz tega Komisija sklepa
o pristojnosti Skupnosti za prevzem te obveznosti v okviru mednarodnega
sporazuma. Na podlagi tega meni, da se člen VI(2)(a) GATS, ki članicam
WTO nalaga obveznost ohraniti ali uvesti sodišča ali postopke za
preučitev upravnih odločb, ki vplivajo na trgovino s storitvami, nanaša
na izključno pristojnost Skupnosti.
Komisija
glede člena XVI GATS o sprejetju specifičnih obvez na področju dostopa
na trg navaja, da ima Skupnost v notranjih odnosih potrebna pooblastila
za odpravo količinskih omejitev dostopa na trg, ki jih našteva ta
določba (kvote, največje mogoče število delavcev, ki jih zaposli en
ponudnik storitev, obvezne oblike družb za ponudnike nekaterih storitev
itd.). Od Maastrichtske pogodbe naj bi
Skupnost v notranjih odnosih imela zakonska pooblastila, ki v celoti
pokrivajo člen XI GATS. Ta določa, da članice WTO ne smejo omejevati
mednarodnih transferjev in plačil za tekoče transakcije v zvezi s
specifičnimi obvezami, razen tistih, ki jih dovoljuje člen XII (varstvo
plačilne bilance). V bistvu naj bi bile v pravu Skupnosti vse omejitve
pretoka kapitala in plačil med državami članicami ter med državami
članicami in tretjimi državami prepovedane (člen 73 B(1) in (2) Pogodbe
ES). Člen 73 C(2) naj bi Svetu dal potrebna pooblastila za sprejetje
ukrepov o pretoku kapitala, namenjenega v tretje države oziroma ki iz
njih prihaja, kadar kapital vključuje direktne investicije. Na
področju priznavanja diplom, dovoljenj in potrdil (člen VII GATS)
Komisija meni, da ima Skupnost notranja pooblastila na podlagi členov
49, 57 in 66 Pogodbe in da je ta pooblastila že uporabila.Glede
tega Komisija napotuje na Direktivo Sveta 89/48/EGS z dne 21. decembra
1988 o splošnem sistemu priznavanja visokošolskih diplom, pridobljenih s
poklicnim izobraževanjem in usposabljanjem, ki traja najmanj tri leta
(UL 1989, L 19, str. 16) in na Direktivo Sveta 92/51/EGS z dne 18.
junija 1992 o drugem splošnem sistemu priznavanja strokovne izobrazbe in
usposabljanja (UL L 209, str. 25).Seveda
Komisija dopušča, da se splošen sistem obojestranskega priznavanja, ki
sta ga uvedli ti direktivi, ne nanaša na izobrazbo in poklicne izkušnje,
pridobljene v tretji državi. Vendar meni, da utemeljitve izreka sodbe z
dne 9. februarja 1994 v zadevi Tawil-Albertini (C-154/93, Recueil, str.
I-451) jasno izhaja, da so merila za priznavanje izobrazbe, pridobljene
v tretjih državah, lahko sprejeta na ravni Skupnosti (točki 11 in 15
sodbe).Končno, glede vseh oblik prevoza,
naj bi imela Skupnost v notranjih odnosih široka pooblastila za
sprejetje potrebnih ukrepov, da bi se dosegli posebni cilji skupne
politike, ki jo vodi (člen 74 in naslednji Pogodbe ES). Pri vseh oblikah
prevoza naj bi šlo predvsem za opravljanje storitev, za katero bi bilo
še posebej potrebno mednarodno ukrepanje, da bi se dosegli cilji
Pogodbe. Tako je zgoraj navedena Uredba št. 4055/86 sprejela pravila o
uporabi načela svobode opravljanja storitev za pomorski prevoz med
državami članicami in tretjimi državami. Poleg tega naj bi Skupnost že
uporabila svoja pooblastila v zunanjih odnosih. ii)  O pooblastilih, ki izhajajo iz splošnih določb (člena 100a in 235 Pogodbe ES)Komisija
za primer, da pooblastila, ki jih ima Skupnost na podlagi posebnih
določb Pogodbe ES, ne bi v celoti pokrila področja GATS, zatrjuje, da bi
lahko bil člen 100a podlaga za njegovo sklenitev. Po njenem mnenju ta
člen „jasno“ nalaga Svetu pravno obvezo, naj ukrepa z namenom
uresničitve notranjega trga.Komisija
zatrjuje, da če bi se štelo, da ta podlaga ne zadošča, bi se bilo
primerno sklicevati na člen 235 Pogodbe, da bi institucijam Skupnosti
podelili potrebna zunanja pooblastila. Države članice naj pravzaprav ne
bi imele pravice sprejeti skupnega ukrepa v obliki sporazuma,
sklenjenega zunaj okvira Skupnosti, če so izpolnjeni pogoji iz člena
235. Vendar Komisija meni, da so ti pogoji izpolnjeni. Potreba sklenitve
sporazuma se ne izpodbija; sporazum bo prispeval k uresničitvi ciljev
Pogodbe in je v neposredni povezavi z delovanjem skupnega trga.
Enostransko delovanje držav članic zunaj okvira Skupnosti – ki nikakor
ne bi moglo prispevati k uresničitvi posebnih ciljev Skupnosti – bi
lahko predstavljalo oviro in privedlo do vprašljivosti in postopne
razgradnje skupnega trga. b)     O potrebi zunanjega ukrepanja SkupnostiKomisija
najprej poudarja, da če bi bila Skupnost pogodbena stranka sporazuma
poleg njenih držav članic, bi bila dosežena usklajenost notranjega trga.
Glede tega navaja tri trditve.Prvič, če
vzamemo primer finančnih storitev, navaja, da bi priznanje pristojnosti
držav članic postavilo tiste med njimi, ki imajo razvite finančne
centre, v močnejši položaj pri dvostranskih pogajanjih s tretjimi
državami. V povračilo na njihove dokaj velikodušne ponudbe bi lahko
dobile največje koncesije. Njihovi ponudniki storitev bi si tako
izboljšali svoj konkurenčni položaj, in sicer nesorazmerno glede na
ponudnike storitev iz drugih držav članic.Prav
temu se je po mnenju Komisije želela izogniti že omenjena Druga
direktiva 89/646 o bančni dejavnosti. Ta direktiva, ki je uskladila
pogoje privolitve znotraj Skupnosti, vsebuje tudi določbe o poslovanju s
finančnimi storitvami s tretjimi državami (glej naslov III o odnosih s
tretjimi državami, člena 8 in 9). Njen namen je izogniti se različnim
pogojem dostopa bank iz tretjih držav na skupni trg in obratno, da bi
vsaka tretja država dodelila kreditnim institucijam Skupnosti, ne glede
na to, iz katere države članice so, dejanski dostop, primerljiv s
tistim, ki ga Skupnost ponuja njenim kreditnim institucijam. Kar zadeva
zadnje navedeno, kadar Komisija ugotovi, da tretja država ne dopušča
takšnega pristopa, „lahko Svetu predloži predloge za ustrezno
pooblastilo za pogajanja, da bi dosegla primerljive konkurenčne možnosti
za kreditne ustanove Skupnosti. Svet odloči z dvotretjinsko večino“
(glej člen 9(3) Druge direktive). Nato
Komisija poudarja, da bodo podružnice bank iz tretjih držav, potem ko
bodo ustanovljene v državi članici, obravnavane v skladu s členom 58
Pogodbe enako kot državljani Skupnosti in bodo tako lahko konkurirale
bankam iz drugih držav članic, ne da bi slednje imele vpliv na to. Nato
Komisija navaja, da ne bi bila mogoča odločitev, da bi bila pristojnost
Skupnosti, če bi se strogo uporabila zgoraj navedena sodba AETR,
omejena na področja, ki so bila usklajena v notranjih odnosih, glede na
to, da vsi sektorji storitev niso bili usklajeni. Če bi bilo to merilo
delitve pristojnosti sprejeto, bi bile države, katerih ključni sektorji
storitev so bili usklajeni, popolnoma podrejeni disciplini Skupnosti,
medtem ko bi tiste, katerih glavni sektorji storitev niso bili usklajeni
ali so bili le delno, ohranile skoraj neomejeno svobodo pri pogajanjih.
Po mnenju Komisije bi tako stanje Skupnosti preprečilo uravnoteženo
pogajanje v interesu vseh držav članic v vseh sektorjih storitev.
Drugič,
Komisija trdi, da če bi države članice ohranile pristojnosti, bi to
lahko vplivalo na obstoječe predpise Skupnosti oziroma bi jih
spremenilo. Glede tega navaja tri trditve. Najprej
poudarja, da bodo lahko članice tri leta po začetku veljavnosti
Sporazuma WTO enostransko spremenile svoj seznam specifičnih obvez, s
tem da bi članicam GATS, ki lahko uveljavljajo, da sprememba „odpravlja
ali ovira“ njihove pravice, plačale kompenzacijo. Kompenzacije so lahko v
okviru GATS zajete le v spremembi zakonskih ali podzakonskih določb (da
bi olajšale pogoje dostopa na trg v sektorju storitev) in Komisija
meni, da bodo vplivale na zakonodajo Skupnosti ali bodo spremenile njen
obseg. Zato naj državam članicam ne bi bila priznana pravica skleniti
GATS.Komisija meni, da za to, da mednarodne
obveze vplivajo na obstoječe predpise Skupnosti, ni nujno, da so v
nasprotju z njimi. Zadošča, da se nanašajo na področje, ki ga v „večjem
delu“ že urejajo predpisi Skupnosti (glej mnenje 2/91 z dne 19. marca
1993, Recueil, str. I-1061, točki 25 in 26). Vsa področja, na katera se
nanaša GATS, naj bi bila pokrita s predpisi Skupnosti. Na
koncu Komisija navaja, da nobene specifične obveze načeloma ni mogoče
spremeniti v prvih treh letih po začetku veljavnosti Sporazuma WTO in
njegovih prilog. Če bi države članice sklenile Sporazum WTO v svojem
imenu, bi se lahko v izgovor za neuporabo prava Skupnosti v tem obdobju
sklicevale na morebitno nezdružljivost zakonodaje Skupnosti z njihovimi
obveznostmi v okviru GATS. 2.     Mnenja strank, ki so predložile stališčaSvet in vlade, ki so predložili stališča, oporekajo stališču Komisije.Niti
države niti Svet niso oblikovali nobenega stališča o potrebi po
zunanjem ukrepanju Skupnosti. Kakšne utemeljitve so navedli v
nasprotovanje pristojnosti Skupnosti, ki jo zagovarja Komisija na
podlagi posebnih določb Pogodbe ali splošnih določb členov 100a in 235
Pogodbe ES?i)     Pristojnosti, ki izhajajo iz posebnih določb Pogodbe ESV prvi vrsti Svet, španska in portugalska vlada
zatrjujejo, da je pomen storitev v GATS širši kot v pravu Skupnosti. V
nasprotju z GATS naj se Pogodba ne bi nanašala na brezplačno ponujanje
storitev (člen 60 Pogodbe).Svet meni, da
Komisija odpravlja sleherno razlikovanje med predpisi, ki veljajo za
državljane in družbe držav članic, in predpisi, ki veljajo za državljane
in družbe tretjih držav. Svet poudarja, da v členih Pogodbe o pravici
do ustanavljanja in svobode storitev ni opredeljeno obravnavanje zgolj
državljanov in družb tretjih držav. Edina izjema bi bil člen 59(2)
Pogodbe. Ta določba naj bi ustvarila specifično pravno podlago za
sprejemanje predpisov glede na ponudnike storitev iz tretjih držav, pod
pogojem, da so že nastanjeni znotraj Skupnosti. Ta določba ne bi bila
potrebna, kot navaja Komisija, če bi Skupnost v notranjih odnosih že
imela pristojnosti glede državljanov tretjih držav na področju svobode
opravljanja storitev in svobode ustanavljanja. Po
mnenju Sveta pravo Skupnosti glede državljanov tretjih držav ureja le
vprašanja drugega ustanavljanja in opravljanja storitev po prvi
ustanovitvi v Skupnosti. Glede „tržne prisotnosti“ Svet loči med
hčerinskimi družbami družbe iz tretje države in navadnimi podružnicami
družbe iz tretje države. Priznava, da se pravo Skupnosti lahko uporabi
za hčerinske družbe Skupnosti družbe iz tretje države. Nasprotno pa bi
bile navadne podružnice družb iz tretjih držav s sedežem v Skupnosti v
pristojnosti držav članic, ker se člen 58 Pogodbe nanaša zgolj na
družbe.
Svet se ne strinja s tem, da naj
bi bila Skupnost, kot meni Komisija, pristojna za specifične obveze
glede dostopa na trge storitev. Dejansko so bili seznami specifičnih
obvez po številnih debatah predloženi v imenu Skupnosti in držav članic;
omejitve ter različni pogoji za te obveze so za posamezne države
članice različni. Svet poudarja, da hiter pregled dokumenta, ki vsebuje
specifične obveze na področju storitev – dokument, ki je bistvenega
pomena – dobro kaže na to, da se nanaša neposredno na nacionalne
zakonodaje. Posledično je ponudba Skupnosti in držav članic specifičnih
obvez v največjem delu v pristojnosti držav članic. Svet meni, da že
samo obstoj tega seznama omogoči odgovor na vprašanja, predložena
Sodišču.
Po mnenju španske vlade
deli GATS v celoti pokrivajo področja, na katerih Skupnost nima
pooblastil v notranjih odnosih. Tako naj bi v pristojnost držav članic
spadale določbe GATS, ki se nanašajo na:–        storitve,
ki jih ponujajo družbe iz tretjih držav, ki se želijo namestiti v
Skupnosti (tržna prisotnost);–        storitve, ki se ponujajo z gibanjem fizičnih oseb, državljanov tretjih držav; –        ponujanje brezplačnih storitev;–        obveznosti
na področju pretoka kapitala državljanov iz tretjih držav, ki niso
nastanjeni v Skupnosti (člen XI GATS), glede na to, da člen 67 Pogodbe
zahteva odpravo omejitev za pretok kapitala le za kapital v lasti oseb,
ki prebivajo v državi članici;–        obveznosti
glede priznavanja diplom ali naslovov, pridobljenih v tretjih državah.Portugalska vlada poudarja, da načini ponujanja storitev, na katere se nanaša GATS, razen „čezmejne ponudbe“, spadajo v pristojnost držav članic.Vztraja
pri dejstvu, da „najpomembnejša in najobčutljivejša področja mednarodne
liberalizacije storitev zadevajo pogoje ustanavljanja družb iz tretjih
držav in predpise, ki veljajo za neodvisne strokovnjake in uslužbence
družb iz tretjih držav“. Po mnenju portugalske vlade ta področja spadajo
v pristojnost držav.Po mnenju danske vlade
ni dvoma, da pravni akti Skupnosti, sprejeti v sektorju storitev,
zadevajo le določena področja. Pravni akti, sprejeti na teh področjih,
se nanašajo le na določene vidike opravljanja storitev. Iz tega izhaja,
da so države članice pristojne za sklepanje mednarodnih sporazumov na
področjih, na katerih ni predpisov Skupnosti, in na tistih, na katerih
obstajajo predpisi Skupnosti, vendar so ti nepopolni.Nizozemska vlada
se je pridružila stališču Sveta in dodaja primer izključne pristojnosti
držav članic, in sicer premeščanje fizičnih oseb iz tretje države v
Skupnost (mobilnost delavcev).V povzetku vlada Združenega kraljestva
meni, da je Skupnost pristojna za sodelovanje pri sklepanju Sporazuma
GATS na podlagi členov 54, 57, 66, 75, 84, 99 in 100a Pogodbe ES.
Nekateri vidiki Sporazuma spadajo na področja, ki so v pristojnosti
Skupnosti in so pokrita s temi določbami; Skupnost je na teh področjih
sprejela notranje ukrepe. Vendar naj zakonodaja Skupnosti ne bi urejala
vseh gospodarskih dejavnosti, ki jih pokriva GATS. Če bi bila taka
zakonodaja sprejeta, bi vsebovala pogosto le usklajevalne ukrepe, ki bi
predvidevali minimalne standarde, ki jih države članice lahko presežejo.
Iz tega naj bi izhajalo, da so tudi države članice pristojne za
sodelovanje pri sklepanju GATS.Združeno kraljestvo v prvi vrsti poudarja, da niti poglavje o ustanavljanju niti poglavje o storitvah ne urejata:–        storitev,
ki se ponujajo z ozemlja tretje države na ozemlje države članice (člen
I(2)(a) GATS);–        storitev,
ki jih ponuja ponudnik iz tretje države s tržno prisotnostjo (razen
družbe iz člena 58 Pogodbe ES) na ozemlju države članice (člen I(2)(c)
GATS);–        storitev,
ki jih ponuja ponudnik iz tretje države s prisotnostjo fizičnih oseb iz
tretje države na ozemlju države članice (člen I(2)(d) GATS).Vlada
Združenega kraljestva zlasti poudarja, da nobena določba Pogodbe ne
obravnava prve nastanitve fizičnih oziroma prve ustanovitve pravnih oseb
iz tretjih držav, ki želijo ponujati storitve v državah članicah.
Poudarja, da se drugi pododstavek člena 59 Pogodbe nanaša le na
državljane tretjih držav, ki so že nastanjeni v Skupnosti. Zaradi
neobstoja notranje zakonodaje Skupnosti ta vprašanja ostajajo v
pristojnosti držav članic.Kar zadeva
hčerinske družbe in podružnice, vlada Združenega kraljestva priznava, da
so institucije Skupnosti na podlagi člena 57(2) Pogodbe ES sprejele
ukrepe, ki določajo „pravila o zunanji pristojnosti, ki jo izvaja
Skupnost, glede ustanavljanja državljanov iz tretjih držav v Skupnosti“.
Tako člen 9(3) Prve direktive Sveta
77/780/EGS z dne 12. decembra 1977 o uskladitvi zakonov in drugih
predpisov o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti kreditnih
institucij (UL L 322, str. 30) navaja, da se „[...] Skupnost lahko prek
sporazumov, sklenjenih v skladu s Pogodbo z eno ali več tretjimi
državami, dogovori o uporabi določb, ki na podlagi načela vzajemnosti
priznavajo podružnicam ustanove s sedežem zunaj Skupnosti, enako
obravnavo na celotnem ozemlju Skupnosti.“ Prav tako je namen členov 8 in
9 zgoraj navedene Direktive 89/646 zagotoviti, da bi kreditne
institucije Skupnosti, ki delujejo v tretjih državah, v teh uživale
enakovredne koristi, kot jih uživajo družbe iz tretjih držav, materinske
družbe Skupnosti, ki so družbe v smislu člena 58 Pogodbe.Podobne
določbe naj bi obstajale v sektorju zavarovanj. Tako člen 32 Direktive
Sveta 79/267/EGS z dne 5. marca 1979 o uskladitvi zakonov in drugih
predpisov o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti sklepanja
življenskih zavarovanj (UL L 63, str. 1) določa, da „Skupnost lahko v
sporazumih, sklenjenih v skladu s Pogodbo z eno ali več tretjimi
državami, privoli v uporabo določb, ki so drugačne od določb v tem
naslovu, da bi pod pogojem vzajemnosti zagotovila zadostno varstvo
zavarovancev držav članic.“ Člen 32b(3), ki ga uvaja Direktiva Sveta
90/619/EGS z dne 8. novembra 1990 (UL L 330, str. 50), določa, da „če
Komisija ugotovi [...], da tretja država zavarovalniškim podjetjem iz
Skupnosti ne priznava dejanskega dostopa na trg, primerljivega z
dostopom, ki ga Skupnost ponuja zavarovalniškim podjetjem teh tretjih
držav, lahko Komisija predloži Svetu predloge za pridobitev primernega
pooblastila za pogajanja, da bi dosegla primerljive konkurenčne možnosti
za zavarovalniška podjetja iz Skupnosti. Svet o tem odloča z
dvotretjinsko večino.“Glede prve namestitve
fizičnih oseb, državljanov tretjih držav, vlada Združenega kraljestva
prav tako poudarja obstoj določbe sekundarne zakonodaje.Člen
1(c) Direktive Sveta 73/148/EGS z dne 21. maja 1973 o odpravi omejitev
gibanja in bivanja v Skupnosti za državljane držav članic v zvezi z
ustanavljanjem in opravljanjem storitev (UL L 172, str. 14), ki je bila
sprejeta na podlagi člena 54(2) in člena 63(2), dejansko priznava
pravico do bivanja zakoncu in otrokom državljanov tretjih držav.Vlada
Združenega kraljestva dodaja, da imajo te izjemne določbe na področju
prve namestitve pravnih ali fizičnih oseb iz tretjih držav pogosto
omejen obseg.Tako naj naslov III Prve
bančne direktive 77/780 državam članicam ne bi preprečil, da za
podružnice kreditnih institucij iz tretjih držav, če začenjajo ali
nadaljujejo poslovanje v Skupnosti, uporabile strožje pogoje kot za
podružnice kreditnih institucij iz Skupnosti (v tem smislu glej uvodne
izjave Druge direktive 89/646 in deveto uvodno izjavo Direktive Sveta
92/96/EGS z dne 10. novembra 1992, UL L 360, str. 1, na področju
zavarovanj).Vlada Združenega kraljestva
zaključuje, da je prva namestitev pravnih in fizičnih oseb iz tretjih
držav, s pridržkom teh izjemnih določb, področje, na katerem države
članice ohranijo prehodno pristojnost.Nadalje
preverja pristojnosti držav članic in Skupnosti glede predpisov, ki
urejajo dejavnosti hčerinskih družb in podružnic družb iz tretjih držav,
potem ko so se že namestile v Skupnosti.Glede
tega poudarja, da kakor hitro so hčerinske družbe ali podružnice družb,
ki so registrirane v tretji državi, nameščene v državi članici, je
Skupnost na podlagi poglavij o ustanavljanju in storitvah pristojna za
ureditev njihovih dejavnosti. Prav tako poudarja, da je Skupnost že
uporabila to pristojnost na nekaterih sektorjih.Tako
se Direktiva Sveta 89/117/EGS z dne 13. februarja 1989 o obveznostih
glede objave letnih računovodskih izkazov (UL L 44, str. 40) uporablja
ne le za podružnice, ki pripadajo družbam Skupnosti, ampak tudi za
podružnice, ki pripadajo družbam tretjih držav (člen 1 in 3). Prav tako
se Enajsta direktiva Sveta 89/666/EGS z dne 21. decembra 1989 o
razkritjih podružnic, ki jih v državi članici odprejo nekatere oblike
družb, za katere velja zakonodaja druge države (UL L 395, str. 36)
uporablja za podružnice, ki pripadajo družbam iz tretjih držav (člen 7
in 10). Naslova III Prve bančne direktive 77/780 in zgoraj navedene
Direktive 79/267 na področju zavarovalništva prav tako vsebujeta
določbe, ki se nanašajo na podružnice podjetij, ki imajo sedež zunaj
Skupnosti.Toda glede ostalega, ker ni
notranje zakonodaje Skupnosti, dejavnost hčerinske družbe ali
podružnice, ki pripada družbi iz tretje države, ostaja v pristojnosti
držav članic.Glede člena VI(2)(a) GATS
(ohranitev oziroma ustanovitev sodišč ali postopkov, ki omogočajo
proučitev upravnih odločb, ki vplivajo na trgovino s storitvami) vlada
Združenega kraljestva zatrjuje, da vprašanja o pristojnosti, postopku in
pravnih sredstvih ostanejo v pristojnosti držav članic, če nekatere
določbe sekundarne zakonodaje, ki usklajujejo postopke in pravna
sredstva v notranjih odnosih, ne določajo drugače.Vlada
Združenega kraljestva navaja Direktivo Sveta 89/665/EGS z dne
21. decembra 1989 usklajevanju zakonov in drugih predpisov o
uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in
javnih naročil za gradnje (UL L 395, str. 33). Vendar navaja, da je ta
direktiva delni usklajevalni ukrep, ki pušča državam članicam široko
izbiro sredstev za dosego njenih ciljev.Iz
tega zaključuje, da so države članice pristojne sodelovati pri sklepanju
Sporazuma GATS na področju, ki ga pokriva člen VI(2)(a) navedenega
sporazuma.Končno glede člena VII GATS
(priznavanje diplom in kvalifikacij) vlada Združenega kraljestva
poudarja, da predpisi Skupnosti določajo uskladitev in obojestransko
priznavanje kvalifikacij, pridobljenih v državah članicah, vendar pa
slednje ostajajo pristojne za kvalifikacije, ki so bile podeljene v
tretjih državah. Pri tem se sklicuje na že zgoraj navedeno sodbo
Tawil-Albertini.ii)  O pristojnostih, ki bi lahko izhajale iz določb Pogodbe splošnega značaja (člena 100a in 235 Pogodbe ES)Svet
oporeka, da člena 100a in 235 Pogodbe nalagata zakonodajalcu Skupnosti
pravno obvezo, da ukrepa. Dopustiti takšno idejo bi pomenilo izbrisati
razliko med obstojem pristojnosti in izvajanjem pristojnosti in bi bilo v
očitnem nasprotju s členom 3b Pogodbe, ki določa načelo subsidiarnosti.Vlada Združenega kraljestva
trdi, da Sodišče ni dopustilo, da bi bile direktive, ki vzpostavljajo
minimalne standarde, vir kake izključne pristojnosti Skupnosti (glej
zgoraj navedeno mnenje 2/91, točka 21). Dejansko lahko izključna zunanja
pristojnost temelji le na notranjih ukrepih izključne harmonizacije.
Izključna zunanja pristojnost ne more – če ni notranjih predpisov –
izhajati iz samega člena 100.Francoska vlada
člena 235 Pogodbe ne razlaga enako kot Komisija. V nasprotju s Komisijo
francoska vlada meni, da ima Svet široko pooblastilo za presojo, ali je
delovanje Skupnosti potrebno za uresničitev enega od ciljev Skupnosti.
Meni, da v tem primeru to ni potrebno.Nemška vlada
pojasnjuje, da člen 235 ne daje Skupnosti pooblastil v sektorjih, ki
spadajo v izključno pristojnost držav članic, in da liberalizacija
trgovine s storitvami na svetovni ravni nikakor ni eden od ciljev
Skupnosti.Portugalska vlada
nasprotuje temu, da bi – kar naj bi bilo stališče Komisije – obvezna in
izključna pristojnost na določenem področju v notranjih ali zunanjih
odnosih izjahala iz člena 235 Pogodbe. Za to navaja razloge, ki so
opisani v nadaljevanju.Po eni strani naj bi
ostal Svet svoboden pri presoji, katera sredstva so najprimernejša za
uresničitev ciljev Skupnosti. Lahko bi se na primer iz mednarodnih ali
notranjih razlogov raje odločil za uporabo ukrepov sodelovanja med
Skupnostjo in državami članicami, kar bi v zunanjih odnosih privedlo do
sklepanja mešanih sporazumov. Tako naj bi menilo Sodišče, ko je
presodilo, da „čeprav člen 235 dopušča Svetu, da sprejme ‚vse ustrezne
določbe‘ tudi na področju zunanjih odnosov, ta člen ne ustvarja
nikakršne obveznosti, ampak daje Svetu pooblastilo, katerega neizvajanje
ne vpliva na veljavnost odločbe“ (zgoraj navedena sodba AETR, točka
95). Po drugi strani člen 235 ne dopušča, da bi se preostale
pristojnosti in pristojnosti držav članic prenesle na Skupnost. V tem
smislu bi bila potrebna revizija pogodb.Španska vlada meni, da sta člena 100a in 235 Pogodbe med drugimi določbami pravna podlaga za pristojnost Skupnosti.Evropski parlament
trdi, da se morebitno sklicevanje na člen 235 Pogodbe ES nikakor ne
more razlagati kot ogrožanje njegove pravice, da zavrne soglasje, če se
mu sporazum zdi nesprejemljiv, ob upoštevanju ciljev Pogodbe in
interesov državljanov.C –  TRIPs1.     Stališče KomisijeTako kot glede GATS lahko trditve Komisije
razdelimo na dva dela. V prvem delu želi Komisija določiti notranje
pristojnosti institucij, iz katerih lahko izhaja pristojnost Skupnosti
na mednarodni ravni. V drugem delu je njen namen prepričati o potrebi
delovanja Skupnosti oziroma o nevarnosti razpršenega delovanja držav
članic v razmerju s tretjimi državami.a)     O obstoju notranjih pristojnosti Komisija
si najprej prizadeva dokazati, da pristojnost Skupnosti na notranji
ravni izhaja iz aktov sekundarne zakonodaje s področja intelektualne
lastnine (i). Nato – če bi Sodišče odločilo, da Skupnost nima zadostnih
pooblastil na podlagi aktov sekundarne zakonodaje – zatrjuje, da bi
Skupnost lahko sklenila TRIPs na podlagi splošnih določb Pogodbe, kot
sta denimo člena 100a in 235 (ii).i)     O pristojnostih, ki izhajajo iz sekundarne zakonodajeGlede
TRIPs Komisija najprej poudarja, da cilj člena 36 Pogodbe ES ni
pridržanje določenih področij v izključni pristojnosti držav članic
(glej sodbo z dne 4. oktobra 1991 v zadevi Richardt in „znanstveni
pripomočki“, C-367/89, Recueil, str. I-4621, točke od 19 do 21).Nato
primerja vsako točko posebej in zelo natančno Sporazum TRIPs in
ustrezne določbe prava Skupnosti, da bi na splošno ugotovila, da ima
Skupnost zunanjo pristojnost, potrebno za sklenitev TRIPs v celoti.1.
Komisija glede avtorskega prava (poglavje 1, del II TRIPs, členi od 9
do 14) najprej prizna, da Skupnost ni stranka Bernske konvencije
(konvencija o varstvu umetniških in književnih del, Pariška listina z
dne 24. julija 1971) niti Rimske konvencije (mednarodna konvencija za
varstvo izvajalcev, proizvajalcev fonogramov in radiodifuznih
organizacij z dne 26. oktobra 1961).Poudarja,
da Sporazum TRIPs v poglavju 1 dela II, ki se nanaša na avtorsko pravo
in druge z njim povezane pravice, obvezuje članice WTO, da poskrbijo za
minimalno varstvo.Opozarja, da je Svet
sprejel več direktiv na področju avtorskih pravic in sorodnih pravic in
da namerava na notranji ravni pokriti področja, na katera se nanašata
člena 10 in 14 TRIPs.Tako naj bi člen 1(1)
Direktive Sveta 91/250/EGS z dne 14. maja 1991 o pravnem varstvu
računalniških programov (UL L 122, str. 42) ustrezal členu 10(1)
Sporazuma TRIPs, ki določa, da so računalniški programi varovani po
Bernski konvenciji kot književna dela. Člen 2(1) Direktive Sveta
92/100/EGS z dne 19. novembra 1992 o pravici dajanja v najem in
pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski, na
področju intelektualne lastnine (UL L 346, str. 61) naj bi po mnenju
Komisije ustrezal členu 11 Sporazuma TRIPs, ki zadeva pravice iz najema.
Členi 6(1), 7 in 8(1) te direktive naj bi urejali področje iz člena 14
Sporazuma TRIPs (sorodne pravice). Direktiva Sveta 93/98/EGS z dne
29. oktobra 1993 o uskladitvi trajanja varstva avtorske pravice in
določenih sorodnih pravic (UL L 290, str. 9) naj bi pokrival področje
člena 12 Sporazuma TRIPs, ki se nanaša na trajanje varstva avtorske
pravice. Nazadnje Komisija navaja, da je Svetu predložila predlog
direktive o pravnem varstvu baz podatkov (UL C 308, 15. 11. 1993, str.
1), katere cilj je pojasniti varstvo baz podatkov glede na avtorske
pravice in podeliti pravico preprečiti nedovoljen dostop do podatkov iz
baze podatkov. Komisija navaja, da njen predlog še ni bil sprejet,
vendar poudarja, da se pooblastilo Skupnosti, da sprejme tako direktivo,
ni izpodbijalo.2. Glede znamk (členi od 15
do 21 TRIPs, v poglavju 2 dela II Sporazuma) Komisija poudarja, da je v
notranjem pravnem redu Svet sprejel Uredbo (ES) št. 40/94 z dne 20.
decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1) in Prvo
direktivo 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje
držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40, str. 1).Komisija
priznava, da je Prva direktiva omejena na nacionalne določbe, ki
najbolj neposredno vplivajo na delovanje notranjega trga, vendar
poudarja, da je Svet razglasil, da je pripravljen naknadno sprejeti nove
direktive o približevanju nacionalnih zakonodaj o znamkah.3.
Glede geografskih označb in označb porekla (členi od 22 do 24 TRIPs,
poglavje 3) Komisija trdi, da so določbe Skupnosti, sprejete na tem
področju, precej natančnejše in obsežnejše od določb ustreznega
poglavja TRIPs.Najprej naj bi Direktiva
Sveta 79/112/EGS z dne 18. decembra 1978 o približevanju zakonodaje
držav članic na področju etiketiranja in predstavitve živil, namenjenih
končnemu potrošniku, ter njihovega reklamiranja (UL 1979, L 33,
str. 1) prepovedala sleherno etiketiranje živil, ki bi lahko kupca
zavedlo glede porekla ali izvora živila. Svet je nato sprejel Uredbo
(EGS) št. 2081/92 z dne 14. julija 1992 o zaščiti geografskih označb in
označb porekla za kmetijske proizvode in živila (UL L 208, str. 1).
Končno je Svet v okviru skupne organiziranosti vinskih trgov oziroma na
podlagi členov 43 in 100a Pogodbe sprejel več uredb, ki se nanašajo na
označevanje in predstavitev vin in žganih pijač.4.
Komisija na področju industrijskih vzorcev in modelov (ki ga pokriva
poglavje 4 dela II TRIPs, člena 25 in 26) opozarja, da je na podlagi
člena 100a Pogodbe Svetu predložila predlog direktive, namenjene
uskladitvi nacionalnih zakonodaj o modelih, in predlog uredbe o
ustanovitvi modela Skupnosti. Raven varstva, ki ga določata ta predloga,
naj bi bila po mnenju Komisije veliko višja od splošnih obveznosti iz
členov 25 in 26 Sporazuma TRIPs.5. Na
področju patentov (ki ga pokriva poglavje 5 dela II TRIPs, členi od 27
do 34) Komisija pojasnjuje, da sta Münchenska konvencija z dne 5.
oktobra 1973 o izdaji evropskih patentov in Luksemburški sporazum z dne
15. decembra 1989 na področju patentov Skupnosti (UL L 401, str. 1), ki
so ga podpisale države članice, a še ni začel veljati, del pravnega reda
Skupnosti. Trdi, da ima Skupnost pooblastilo za sprejetje določb na
področju patentnega prava, če so te določbe nujne za dobro delovanje
notranjega trga. Poleg tega je Svet sprejel Uredbo (EGS) št. 1768/92 z
dne 18. junija 1992 o uvedbi dodatnega potrdila za varstvo zdravil (UL L
182, str. 1) in sprejel skupno stališče o predlogu direktive o pravnem
varstvu biotehnoloških izumov, s katero naj bi se uskladilo pravo držav
članic glede patentiranja biotehnološkega materiala.6.
Na področju topografije integriranih vezij Komisija poudarja, da
Direktiva Sveta 87/54/EGS z dne 16. decembra 1986 o pravnem varstvu
topografije polprevodniških izdelkov (UL 1987, L 24, str. 36) v
notranjih odnosih ustreza poglavju 6 dela II TRIPs (členi od 35 do 38 o
konfiguracijskih shemah integriranih vezij).7.
Glede dela III Sporazuma TRIPs, ki določa pravila za spoštovanje pravic
intelektualne lastnine, Komisija poudarja, da so pooblastila Skupnosti v
notranjih odnosih na tem področju tako obsežna, kot so določbe členov
od 41 in 61 Sporazuma TRIPs. Dodaja, da so bila pooblastila Skupnosti že
izvrševana s sprejetjem zgoraj navedene Uredbe št. 3842/86 o določitvi
ukrepov za prepoved dajanja ponarejenih prozvodov v prosti promet. Če
povzamemo, po mnenju Komisije imajo vse določbe Sporazuma TRIPs svojo
ustrezno različico na notranji ravni v določbah sekundarne zakonodaje
Skupnosti.ii)  O pristojnostih, ki bi lahko izhajale iz splošnih določb Pogodbe (člena 100a in 235 Pogodbe ES)Na
splošno Komisija glede pravne podlage za sklenitev Sporazuma TRIPs
zatrjuje v prid sklicevanju na člen 100a ali 235 enako kot glede GATS.
Edina posebna trditev glede TRIPs je, da ker le-ta ureja področja, na
katerih ni uskladitvenih ukrepov Skupnosti, bi njegova sklenitev
omogočila uskladitev znotraj Skupnosti in bi tako prispevala k
vzpostavitvi in delovanju notranjega trga. b)     O nujnosti zunanjega delovanja Skupnosti Komisija
trdi, da če bi bila Skupnost zgolj ena od strank TRIPs, med drugimi in
poleg njenih držav članic, bi bila povezanost notranjega trga dvojno
ogrožena. Po eni strani bi notranji trg utrpel izkrivljanje konkurence,
po drugi strani pa bi bile možnosti za konkurenco na trgih tretjih držav
umetno izkrivljene.Po mnenju Komisije je
nevarnost izkrivljene menjave v tem – če bi se države članice prosto
pogajale in bi sklepale svoje sporazume na področju, ki ga pokriva
TRIPs, bi lahko svojim podjetjem omogočile ugodnejši konkurenčni
položaj, kot ga imajo podjetja drugih držav članic, in tako svojemu
gospodarstvu dale prednost, ki ni združljiva z neizkrivljeno konkurenco
na notranjem trgu.Komisija navaja primer
akta sekundarne zakonodaje, ki državam članicam ne dopušča, da bi
svobodno sklepale dvostranske sporazume s tretjimi državami. V
okviru zgoraj navedene Direktive 87/54 o varstvu topografije
polprevodniških izdelkov lahko države članice razširijo to varstvo na
državljane tretjih držav le pod določenimi pogoji. Ta direktiva je bila
že večkrat uporabljena za razširitev varstva topografij polprevodniških
izdelkov na podlagi vzajemnosti na omejen seznam držav, ki izpolnjujejo
merila direktive in ponujajo enako raven varstva državljanom Skupnosti.
Države članice ne smejo kršiti določil sklepov Sveta, ki ponujajo to
varstvo. Razlog za to je v preambuli direktive, v kateri je pojasnjeno,
da imajo razlike, značilne za pravno varstvo, ki izhajajo iz zakonodaj
držav članic, neposredne negativne učinke na delovanje skupnega trga.Komisija
glede mogoče ogroženosti celotne usklajenosti pravil Skupnosti, če bi
bila pristojnost deljena, zatrjuje, da lahko sprejetje Sporazuma TRIPs
tako s strani držav članic v svojem imenu kot s strani Skupnosti „škodi“
pravu Skupnosti ali „zmanjša njegov pomen“ v smislu sodne prakse AETR
iz razlogov, ki so navedeni v nadaljevanju.Prvič,
čeprav določa le minimalne zahteve, bi TRIPs kljub temu „škodil“ pravu
Skupnosti na področjih, na katerih je raven varstva, ki jo zagotavlja
pravo Skupnosti, nižja od tiste, ki jo predvideva TRIPs.Drugič,
čeprav TRIPs določa le minimalno raven varstva, bi moralo biti to
razširjeno na vse članice navedenega sporazuma. Če bi se države članice
lahko pogajale s tretjimi državami zunaj okvirov Skupnosti za razširitev
varstva intelektualne lastnine na državljane tretjih držav, bi prišlo
do razhajanj in potencialnih konfliktov med zunanjimi odnosi držav
članic in zunanjimi odnosi Skupnosti na tem področju.Tretjič,
čeprav TRIPs določa le minimalne zahteve, pravila Skupnosti na področju
intelektualne lastnine ne določajo ravni minimalnega varstva. Komisija,
ki se sklicuje na zgoraj navedeno mnenje 2/91, v katerem naj bi Sodišče
odločilo, da že soobstoj mednarodnih predpisov in predpisov Skupnosti,
ki pokrivajo isto področje, lahko vpliva na pravo Skupnosti, tudi če si
ne nasprotujejo, sklepa, da bi sklenitev TRIPs s strani držav članic
„škodila“ obstoječim predpisom Skupnosti.Četrtič,
TRIPs pušča svojim članicam možnost, da dvignejo svojo raven varstva,
če nova raven varstva ostane v skladu z minimalnimi določbami Sporazuma.
Ker Skupnost uporablja načelo nacionalnega izčrpanja ali izčrpanja
Skupnosti, bi lahko država članica, ki sprejme načelo „mednarodnega
izčrpanja“ iz TRIPs, s tem vplivala na predpise Skupnosti in na
delovanje notranjega trga. In končno, če bi
TRIPs sklenile tako Skupnost kot države članice na podlagi deljene
pristojnosti, bi to zelo škodovalo pravu Skupnosti, to bi namreč v
praksi povzročilo „zamrznitev“ ali neuporabo predpisov Skupnosti o
usklajevanju na področju uporabe Sporazuma. Pravu Skupnosti bi se
„škodovalo“, ker bi se države članice še naprej sklicevale na izjemo
člena 36 Pogodbe ES za varstvo posebnega „predmeta“ intelektualne
lastnine, kar bi oviralo usklajevanje na ravni Skupnosti in vzpostavitev
oziroma delovanje notranjega trga.
2.     Mnenja strank, ki so predložile stališčaSvet
analizira najprej stanje zakonodajnega delovanja Skupnosti na področju
intelektualne lastnine. Razlikuje med štirimi „bloki“ zakonodaje
Skupnosti.–        Prvi
„blok“ sestavljajo ukrepi Skupnosti, sprejeti zlasti na podlagi člena
43 Pogodbe ES, ki se nanašajo na varstvo geografskih označb.Svet
meni, da obseg prvega „bloka“ sovpada z obsegom poglavja 3 dela II
TRIPs o geografskih označbah, in da so v tem primeru na splošno
izpolnjeni pogoji za implicitno zunanjo pristojnost na podlagi sodne
prakse AETR.–        Drugi
„blok“ zakonodaje so ukrepi Skupnosti za usklajevanje nacionalnih
zakonodaj, sprejeti na podlagi člena 100a Pogodbe in v določenih
primerih na podlagi člena 57 in 66; ti ukrepi se nanašajo na določene
vidike ureditve intelektualne lastnine. Gre
za direktive o avtorski in sorodnih pravicah (Direktiva Sveta
92/100/EGS z dne 19. novembra 1992 o pravici dajanja v najem in pravici
posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski, na področju
intelektualne lastnine (UL L 346, str. 61); Direktiva Sveta 93/83/EGS z
dne 27. septembra 1993 o uskladitvi določenih pravil o avtorski in
sorodnih pravicah v zvezi s satelitskim radiodifuznim oddajanjem in
kabelsko retransmisijo (UL L 248, str. 15); Direktiva Sveta 93/98/EGS z
dne 29. oktobra 1993 o uskladitvi trajanja varstva avtorske pravice in
določenih sorodnih pravic (UL L 290, str. 9); Direktiva Sveta 91/250/EGS
z dne 14. maja 1991 o pravnem varstvu računalniških programov (UL L
122, str. 42); Direktiva Sveta 87/54/EGS z dne 16. decembra 1986 o
pravnem varstvu topografije polprevodniških izdelkov (UL L 24, str. 36)
in Prva direktiva Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o
približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL L
40, str. 1)).Svet meni, da področje
uporabe drugega „bloka“ zakonodaje le deloma sovpada s področji, ki jih
pokrivata poglavji 1 in 2 dela II TRIPs (avtorska pravica in znamke).
Svet poudarja, da ni bil sprejet noben usklajevalni ukrep na področju
industrijskih modelov in patentov (ki ga pokrivata poglavji 4 in 5 dela
II TRIPs).V vsakem primeru sprejetje določb
prava Skupnosti ne nalaga obveznosti, da se te uporabijo za državljane
tretjih držav, medtem ko je cilj TRIPs določitev minimalnih pravil, ki
se bodo morala uporabiti za državljane teh držav.–        Tretji
„blok“ zakonodaje Skupnosti so ukrepi Skupnosti, katerih cilj je uvesti
za določene vidike pravic intelektualne lastnine predpise Skupnosti o
varstvu, ki bodo dopolnili predpise nacionalnih zakonodaj. Gre za Uredbo
Sveta (EGS) št. 1768/92 z dne 18. junija 1992 o uvedbi dodatnega
varstvenega certifikata za zdravila (UL L 182, str. 1) in za zgoraj
navedeno Uredbo št. 40/94 o znamki Skupnosti.Namen
ukrepov, zajetih v tretjem „bloku“, je po mnenju Sveta uvedba predpisov
Skupnosti o varstvu, ki bodo nadrejeni nacionalnim predpisom.
Posledično meni, da se teorija implicitnih pooblastil, ki je bila
razvita v sodbi AETR, lahko uporabi za uredbe Skupnosti, in sicer le za
dopolnilne predpise, ne razširi pa se na nacionalne predpise o znamkah
(ki so delno usklajeni) in patentih (ki niso usklajeni).
–        Četrti
„blok“ zakonodaje predstavlja zgoraj navedena Uredba št. 3842/86 o
določitvi ukrepov za prepoved dajanja ponarejenih prozvodov v prosti
promet. Po mnenju Sveta ta uredba ustreza
le nekaterim določbam dela III Sporazuma TRIPs (del o sredstvih za
zagotovitev spoštovanja pravic intelektualne lastnine), in sicer določb,
ki se nanašajo na prepoved dajanja ponarejenih proizvodov v promet
(členi od 51 do 60 TRIPs). Vendar se bistvene določbe tega dela III še
naprej nanašajo na pristojnost držav članic (členi od 41 do 50 in 61).
To še posebej velja za določbe, ki zadevajo uvedbo kazenskih sankcij
(člen 61 TRIPs). Svet meni, da se lahko
sodna praksa AETR (omejeno) uporabi le v obsegu, v katerem se uredba o
prepovedi dajanja ponarejenih proizvodov v promet prekriva z določbami
Sporazuma TRIPs. Svet iz tega sklepa, da so Skupnost in države članice skupno pristojne za sklenitev Sporazuma TRIPs.Vlada Združenega kraljestva
najprej poudarja, da je vedno, kadar je dala zakonsko pobudo na
področju intelektualne lastnine, Skupnost poskrbela za priznanje obstoja
nacionalnih pravic intelektualne lastnine.Posledično
vsaka država članica ohrani svoj pravni sistem varstva patentov, znamk,
avtorskih pravic in modelov. Vlada Združenega kraljestva vztraja pri
stališču: znamka Skupnosti in patent Skupnosti (ko bosta uvedena) bosta
obstajala sočasno z nacionalnimi pravicami in jih bosta v bistvenem
pustila nedotaknjene.Nato vlada Združenega
kraljestva poudarja, da so predpisi Skupnosti, ki se nanašajo na vsebino
pravic intelektualne lastnine, redki. Obstaja malo primerov uskladitve
nacionalnih predpisov, ki določajo poseben predmet intelektualne
lastnine. Združeno kraljestvo navaja dva – zgoraj navedeno Direktivo
89/104 o znamki in zgoraj navedeno Direktivo 87/54 o topografiji
polprevodniških izdelkov.Združeno
kraljestvo zlasti glede avtorske in sorodnih pravic poudarja, da se
nekatere določbe TRIPs nanašajo na vsebino ali poseben predmet avtorske
in sorodnih pravice, vendar na teh točkah ni nobenega poskusa uskladitve
na ravni Skupnosti. Na podlagi tega sklepa, „da morajo države članice
določiti vsebino avtorske in sorodnih pravic v svojih notranjih
zakonodajah, pri čemer se sklicujejo na konvencijo (iz Berna) ali ne“.Glede
avtorske pravice Združeno kraljestvo prav tako opozarja, da člen 9
Sporazuma TRIPs od svojih članic zahteva spoštovanje členov od 1 do 21
Bernske konvencije. Ker sama Skupnost ni članica Bernske konvencije, so
za odločitev o sklenitvi sporazuma, ki države zavezuje k spoštovanju
načel konvencije v njihovih odnostih do tretjih držav, pooblaščene zgolj
države članice. Glede patentov Združeno
kraljestvo opozarja, da ne obstaja nikakršna uskladitev na ravni
Skupnosti. Komisiji, ki se sklicuje na konvencijo o patentu Skupnosti,
vlada Združenega kraljestva ugovarja, da je bila ta konvencija, ki še ni
začela veljati, dogovorjena na medvladni ravni in ne na ravni Skupnosti
ter naj pusti nacionalne sisteme patentov nedotaknjene.Poleg
področij patentov in avtorskih pravic Združeno kraljestvo navaja zlasti
tri področja pravice intelektualne lastnine, ki jih pokriva Sporazum
TRIPs in za katera ni nobenega usklajevalnega ukrepa Skupnosti:
industrijski modeli, varstvo zaupnih informacij in sredstva za
zagotovitev spoštovanja pravic intelektualne lastnine.Združeno
kraljestvo poudarja, da je pomen uskladitve omejen, tudi tam, kjer so
bili nacionalni predpisi usklajeni na ravni Skupnosti, ker se nacionalni
predpisi izrecno sklicujejo na zakonodaje držav članic ali ker posredno
priznavajo, da lahko države članice nadaljujejo z uvajanjem njihovih
predpisov o varstvu intelektualne lastnine na področjih, ki niso pokrita
z zakonodajo Skupnosti. V tem smislu navaja več primerov:a)      Določbe
zgoraj navedene Direktive 87/54 o topografiji polprevodnikov ne
škodujejo pravicam, ki so jih dodelile države članice na podlagi
obveznosti, ki jih imajo v okviru mednarodnih sporazumov.b)
Cilj zgoraj navedene Direktive
89/104 o znamkah ni celovito približanje zakonodaj držav članic, ampak
približanje določb, ki najbolj neposredno vplivajo na delovanje
notranjega trga (tretja uvodna izjava). Države članice ohranijo pravico,
da varujejo komercialne znamke, pridobljene z uporabo.c)
Zgoraj navedena Direktiva 91/250 o
pravnem varstvu računalniških programov ne škoduje nacionalnim določbam o
pravicah, ki izhajajo iz patentov, o znamkah, nelojalni konkurenci,
poslovnih skrivnostih in varstvu polprevodnikov ali o pogodbenem pravu
(člen 9(1)).d)
Zgoraj navedena Direktiva 92/100 o
pravici dajanja v najem in pravici posojanja prepušča državam članicam v
celoti moč presoje, ali je smotrno, da se kolektivnim organizacijam
naloži, da lahko zahtevajo le pravično nadomestilo, in da določijo, za
koga se lahko tako plačilo zahteva ali pobira (člen 4). e)
Zgoraj navedena Direktiva 93/83 o
uskladitvi določenih pravil o avtorski in sorodnih pravicah v zvezi s
satelitskim radiodifuznim oddajanjem in kabelsko retransmisijo dopušča
državam članicam, da dodelijo nosilcem pravic boljše varstvo kot je
pravica do nasprotovanja predvajanju, ki jo določa člen 8 Direktive
92/100 (člen 6).).Na splošno vlada
Združenega kraljestva navaja še to, da razen nekaj izjem, ki jih navaja,
noben ukrep Skupnosti na področju intelektualne lastnine ne obravnava
vprašanj vzajemnosti in obojestranskega priznavanja pravic, ki naj bi se
dodelile državljanom tretjih držav v Skupnosti.Na
koncu meni, da imajo Skupnost in države članice skupno pristojnost za
sodelovanje pri sklenitvi Sporazuma TRIPs. Skupnost je seveda pristojna
za sodelovanje pri sklenitvi TRIPs na podlagi doktrine implicitnih
pooblastil, ker so nekateri omejeni vidiki tega sporazuma pokriti z
notranjimi ukrepi, ki so bili sprejeti na podlagi členov 100a in 235
Pogodbe ES, medtem ko so države članice prav tako pristojne, ker
ohranjajo notranjo pristojnost, ki je pomembna na področjih, ki so
predmet TRIPs.Kar zadeva TRIPs in
implicitna pooblastila, so se države članice, razen Združenega
kraljestva, na splošno pridružile navedbam Sveta. Le vlada Nemčije,
Španije, Francije, Portugalske in Nizozemske so to vprašanje razčlenile.Nemška vlada trdi,
da je treba TRIPs skleniti kot mešan sporazum. Po eni strani je
Skupnost pristojna, ker je izdala predpise na področju intelektualne
lastnine. Na drugi strani so države članice ravno tako pristojne iz treh
razlogov. Avtorsko pravo ostaja v veliki meri neusklajeno, države so
pristopile k mednarodnim konvencijam na tem področju in obveznosti, ki
izhajajo iz Sporazuma TRIPs, lahko v večjem delu izpolnijo le države
članice (pri tem gre zlasti za obveznost uvedbe upravnih, civilnih in
celo kazenskih postopkov za uporabo različnih pravic intelektualne
lastnine).Španska vlada prav tako
meni, da je treba TRIPs skleniti v obliki mešanega sporazuma. Zakonodaja
Skupnosti namreč pokriva le določene vidike pravic intelektualne in
industrijske lastnine in njen cilj ni zmeraj uskladitev nacionalnih
zakonodaj. Tako zgoraj navedena Uredba št. 40/94 o znamki Skupnosti
pušča nedotaknjene nacionalne zakonodaje na področju znamke; ta uredba
uvaja sistem posebnega varstva za znamko Skupnosti, ki obstaja skupaj z
nacionalnimi znamkami. Nekatere določbe Skupnosti na tem področju so
omejene na vzpostavitev minimalnega varstva. Države članice ohranjajo
torej pravico sprejetja bolj restriktivnih ukrepov (glej na primer člen
18 Uredbe Sveta (EGS) št. 823/87 z dne 16. marca 1987 o uvedbi posebnih
določb v zvezi s kakovostnimi vini, pridelanimi v določenih regijah (UL L
84, str. 59)).Španska vlada prav tako
meni, da določbe TRIPs o ukrepih, k jih je treba sprejeti za zagotovitev
učinkovitega varstva pravic intelektualne in industrijske lastnine, kot
je zagotovilo lojalnega in pravičnega postopka, predstavitev dokazov,
pravica do zaslišanja, obrazložitev odločb, pravica do pritožbe, začasni
ukrepi in ohranitveni ukrepi, akti carinskih organov po uradni
doložnosti, odškodnina, kazenske sankcije v zvezi s pristojnostjo držav
članic. Pravni red Skupnosti naj ne bi ne vseboval nobene določbe glede
teh vprašanj. Poleg tega španska vlada
kritizira sklicevanje na člen 36 Pogodbe. Meni, da je zunaj želenih
ciljev. Člen 36 se uporablja le za trgovino „med državami članicami“ in
posledično ne za omejitve uvoza iz tretjih držav zaradi varstva
intelektualne lastnine (glej sodbo z dne 15. junija 1976 v zadevi EMI,
96/75, Recueil, str. 913). Francoska vlada se pridružuje navedbam Sveta.Vendar
poudarja, da je stališče Komisije glede patentov, ki so bistveni za
Sporazum TRIPs, mogoče kritizirati. Opozarja, da je na evropski ravni
vsako področje urejeno z mednarodnimi konvencijami, katerih
najpomembnejša (zgoraj navedena Münchenska konvencija o izdaji evropskih
patentov) presega okvir Skupnosti, k njej je namreč pristopilo
sedemnajst držav.Francoska vlada nato
dodaja, da je ena od posebnosti TRIPs ta, da posega na področje, kjer so
bile pred dolgo časa sprejete obsežne večstranske konvencije, ki še
veljajo in ki jih upravlja specializirana institucija Združenih narodov,
Svetovna organizacija za intelektualno lastnino (WIPO). Skupnost ni
nikdar želela nadomestiti držav članic v teh konvencijah, Skupnost ni
članica WIPO in ni zaprosila za članstvo. Če bi sprejeli stališče
Komisije, bi države članice izgubile sleherno zunanjo vzporedno
pristojnost in ne bi mogle več sklepati in upravljati z dvostranskimi
ali večstranskimi pogodbami na področjih, ki so pokrita s TRIPs.Glede TRIPs tudi portugalska vlada napotuje na stališča Sveta.Portugalska
vlada poudarja, da iz sodne prakse Sodišča (zgoraj navedeni sodbi EMI
in Phil Collins in drugi) izhaja, da ob aktualnem pravu Skupnosti in
neobstoju določb Skupnosti o usklajevanju zakonodaj države članice
določajo pogoje in načine varstva književne in umetniške lastnine. Po
njenem mnenju usklajevalni ukrepi Skupnosti zadevajo le zelo omejen del
področij, ki jih pokriva Sporazum TRIPs (poglavje 6 dela II, ki se
nanaša na topografijo integriranih vezij).Portugalska
vlada vztraja pri dejstvu, da sodelovanje držav članic nalagajo tudi
določbe iz dela III TRIPs o sodnih postopkih (poglavje 2 dela III TRIPs)
in kazenskih določb (poglavje 5 dela III TRIPs), ki so področja v
pristojnosti zgolj držav članic.Nizozemska vlada
meni, da TRIPs v veliki meri pokriva področja, za katera so pristojne
države članice, če ni bilo usklajevanja na ravni Skupnosti. Opozarja, da
uredba o znamki Skupnosti dopušča nadaljnji obstoj nacionalnih
zakonodaj na področju znamk in da imajo dogovorjena pravila v patentnih
zadevah medvladni značaj.Poleg tega vztraja
pri dejstvu, da TRIPs pokriva področja, na katerih imajo države članice
izključno pristojnost, zlasti člen 61 TRIPs, ki se nanaša na kazenske
postopke. V nasprotju z vsemi preostalimi državami članicami se
nizozemska vlada sklicuje na določbe naslova VI Pogodbe o Evropski
uniji, ki se nanašajo na sodelovanje na področjih pravosodja in
notranjih zadev. Po njenem mnenju je medvladna konferenca, s tem da je
določbe o kazenskem pravu uvrstila na drugo mesto kot določbe Pogodbe
ES, jasno nakazala, da to področje spada v pristojnost držav članic.Po
njenem mnenju zgolj ti razlogi zadoščajo za ugotovitev, da je
sodelovanje držav članic pri sklepanju Sporazuma TRIPs nujno. To je še
toliko pomembneje, ker lahko le države članice odgovarjajo za
spoštovanje obveznosti, ki v teh zadevah izhajajo iz Sporazuma.XIII –           Problem
zastopanja določenih ozemelj, ki so odvisna od držav članic, vendar ne
pripadajo SkupnostiGlede položaja odvisnih ozemelj, katerih zunanje odnose zagotavljajo nekatere države članice, so po mnenju Komisije
nedvomno zadevne države članice pristojne za sklenitev Sporazuma WTO v
imenu teh ozemelj, če so ta ozemlja lahko stranke Sporazuma WTO.Svet
glede GATT navaja, da nekatere države članice ostajajo pristojne za
sklepanje in izvajanje sporazumov za ozemlja, za katera se ne
uporabljajo Pogodbe o ustanovitvi Evropskih skupnosti, torej za
čezmorska ozemlja.Vlada Združenega kraljestva
ugotavlja, da je edina pristojna za sklenitev Sporazuma WTO v imenu
tistih svojih odvisnih ozemelj, ki posamično niso članice WTO. Pri tem
se sklicuje na zgoraj navedeno mnenje 2/91 (točka 35).Francoska vlada
poudarja – pri čemer se sklicuje na isto mnenje – da če določbe
mednarodnega sporazuma ne spadajo v okvir predpisov o pridružitvi
čezmorskih držav in ozemelj, so države članice, ki zagotavljajo
mednarodne odnose teh ozemelj, pristojne za sklepanje sporazuma v tej
zadevi. Sporazum WTO in njemu priloženi
sporazumi v mnogih točkah ne spadajo v okvir predpisov o pridružitvi
čezmorskih držav in ozemelj. To v prvi vrsti drži za področje materialne
uporabe Sporazuma WTO in njegovih prilog: specifični sektorji, kot je
ponujanje storitev prevoza, pa tudi intelektualna lastnina, za zdaj ne
spadajo med predpise o pridružitvi ČDO (čezmorske države in ozemlja). To
izhaja tudi s področja „osebne“ uporabe Sporazuma WTO in njegovih
prilog. V bistvu menjava proizvodov med čezmorskimi državami in ozemlji
in tretjimi državami kot tudi ustanavljanje in ponujanje storitev
državljanov ali podjetij iz tretjih držav, če slednji niso nastanjeni v
državi članici Skupnosti, ne spadajo v okvir določb predpisov o
pridružitvi ČDO.Nizozemska vlada
meni, da so države članice, ki so povezane z čezmorskimi državami in
ozemlji – ne glede na to, kakšna bo dokončna delitev pristojnosti med
Skupnostjo in državami članicami – pristojne vsaj za obrambo interesov
teh držav in ozemelj, za samostojno sklenitev Sporazuma WTO in za
ukrepanje v korist teh držav in ozemelj pri uporabi tega sporazuma. V
tem pogledu opozarja na sodno prakso Sodišča v zgoraj navedenem mnenju
1/78, ki se nanaša na mednarodni sporazum o naravnem kavčuku, in v
zgoraj navedenem mnenju 2/91, ki se nanaša na konvencijo št. 170 MOD
(Mednarodna organizacija dela).Nato se
sklicuje na deklaracijo o predstavljanju čezmorskih držav in ozemelj iz
člena 227(3) in (5)(a) in (b) Pogodbe ES, sprejeto ob sklenitvi Pogodbe o
Evropski uniji. To deklaracijo razlaga tako, da velja za vsa poglavja
Pogodbe o Evropski uniji(14).
Po njenem mnenju mora država članica, ki na podlagi te deklaracije na
mednarodni ravni predstavlja odvisna ozemlja, paziti na najboljši mogoč
način, da njeno posredovanje ni v nasprotju s splošnim stališčem
Skupnosti glede tega. Ta načela po mnenju nizozemske vlade veljajo tudi v
okviru upravljanja Sporazuma WTO.XIV –  Pomen vprašanja o pristojnosti za vprašanje, kako se v okviru WTO izrazijo stališčaKomisija
poudarja, da je sprejela, da države članice postanejo članice WTO, ker
je menila, da je iz političnih razlogov koristno ohraniti položaj, kot
je bil v okviru GATT, in sicer skupno članstvo Skupnosti in držav članic
pri WTO, povezano z disciplino Skupnosti pri zavzemanju stališč.
Komisija
meni, da če bi le Skupnost sklenila Sporazum, države članice, ki bodo
popolne članice WTO v skladu s členoma XI in XIV Sporazuma WTO (glej
zgoraj II. Status Evropskih skupnosti v WTO) ne bodo mogle izvrševati
vseh svojih suverenih pravic v okviru WTO, ampak bodo kot članice WTO
podrejene postopkom Skupnosti iz člena 113 in drugih upoštevnih določb
Pogodbe ES. Komisija bo torej njihov predstavnik in uradna stališča bodo
v okviru WTO lahko izražena le na podlagi postopkov iz člena 113 (ali
drugega upoštevnega člena Pogodbe). Države članice se bodo lahko
izrazile in zavzela stališča, le če jim bo to posebej dovoljeno ali če
se bodo izrazile v imenu enega od „odvisnih ozemelj“. Tako je trenutno v
okviru GATT.
Komisija trdi, da če bi
države članice ohranile določena pooblastila za GATS ali za TRIPs, bi se
lahko tako kot Skupnost znašle v položaju, v katerem pravno ne bi mogle
izvrševati pravice do sprejetja navzkrižnih povračilnih ukrepov. Če bi
bilo državi članici v sferi njene pristojnosti dovoljeno, da sprejme
povračilne ukrepe, vendar bi ta menila, da bi bili ti neučinkoviti, če
bi bili sprejeti na področjih, ki jih pokriva GATS ali TRIPs, potem ta
država glede na pravo Skupnosti ne bi mogla sprejeti povračilnih ukrepov
na področju trgovine z blagom, kajti to področje v celoti spada v
izključno pristojnost Skupnosti na podlagi člena 113 Pogodbe. Če bi
Skupnost dobila povračilno pravico na področju blaga, a bi menila, da je
ni sposobna izvrševati, potem bi ji bilo pravno onemogočeno, da bi
sprejela povračilne ukrepe na področju storitev ali TRIPs, kajti
potrebna pooblastila bi bila pridržana državam članicam.Komisija
meni, da če bi bile državam članicam priznane pristojnosti na področju
GATS in TRIPs, bi bile države članice in Skupnost v nepravičnem
položaju. Če bi tretja država dobila pravico, da zaradi kršitve GATT ali
sporazuma o proizvodih sprejme povračilne ukrepe nasproti Skupnosti,
vendar bi ji bilo v skladu s postopkom iz člena 22 sporazuma o reševanju
sporov dovoljeno, da sprejme povračilne ukrepe na področju, ki je v
pristojnosti držav članic v okviru GATS ali TRIPs, bi bile države
članice kaznovane zaradi kršitve, za katero je odgovorna Skupnost. Prav
tako bi lahko Skupnost prizadeli povračilni ukrepi v sektorju proizvodov
zaradi kršitve, ki jo je zagrešila država članica v okviru GATS ali
TRIPs.
Svet odločno zanika, da je
določanje načinov sodelovanja Skupnosti in njenih držav članic v WTO
politično vprašanje. Meni, da je skupno članstvo Skupnosti in držav
članic v WTO pravno upravičeno in se lahko izvrši tako, da je spoštovano
načelo medsebojne povezanosti delovanja Unije v zunanjih odnosih, ki je
zajeto v členu C, drugi odstavek(15), in v členu J.1(4), drugi in tretji stavek(16),
Pogodbe o Evropski uniji, v členu 5 Pogodbe ES in v pogojih, ki jih je
Sodišče določilo v svojem zgoraj navedenem mnenju 2/91.Svet
izjavlja, da se zaveda pravne obveznosti, ki jo imajo institucije
Skupnosti in države članice, da najdejo oblike, ki bi jamčile skupno,
usklajeno ravnanje Skupnosti in držav članic. Priznava, da v tem
trenutku ne more predložiti besedila, ki bi opredeljevalo take oblike
sodelovanja. Odgovornost za to pripisuje Komisiji, ki naj bi glede na
svoje „absolutistično“ stališče o izključni pristojnosti Skupnosti za
sklepanje Sporazuma WTO in njegovih prilog zavrnila sodelovanje pri
razpravi o tem problemu.Svet meni, da je ta
problem rešljiv. Pogajanja urugvajskega kroga so bila vodena tako, da
je bilo Skupnosti in državam članicam zagotovljeno enotno delovanje.
Upravljanje sporazumov v okviru WTO bo verjetno manj zapleteno kot ta
pogajanja.Komisija naj ne bi imela nobenega
razloga za predpostavljanje, da bi lahko bile zahteve iz Pogodbe o
Uniji, pogodb in sodne prakse Sodišča v prihodnosti kršene. Sicer lahko
Komisija uporabi pravna sredstva, ki jih ima na voljo (člen 169 in 173
Pogodbe), da bi bedela nad skladnostjo aktov Sveta in držav članic s
pravom Skupnosti.Države članice, ki so predložile svoja stališča, se strinjajo s Svetom.Vlada Združenega kraljestva,
ki se je sklicevala na zgoraj navedeno mnenje 2/91 in drugi odstavek
člena C Pogodbe o Evropski uniji, kot je to storil Svet, poudarja, da
naj bi bilo tesno sodelovanje, ki ga podpirata ti besedili, značilno
prav za pogajanja urugvajskega kroga. Ta so pokazala, da je mogoče najti
in spraviti v učinkovito delovanje sistem pogajanj s tretjimi državami,
ki spoštujejo pristojnosti Skupnosti in držav članic.Francoska vlada,
ki poudarja, da je število glasov Skupnosti neposredno in izključno
odvisno od članstva držav članic v WTO, tako kot Svet meni, da se
članstvo držav članic ne upravičuje z domnevno političnimi razlogi,
ampak z obstojem njihovih pristojnosti oziroma z neizključno
pristojnostjo Skupnosti za sklepanitev tega sporazuma.Nizozemska vlada,
ki se sklicuje na zgoraj navedeno mnenje 2/91, na obveznost lojalnosti
Skupnosti iz člena 5 Pogodbe ES in na potrebo zagotavljati povezanost
ravnanja Unije v zunanjih odnosih, ki jo vsebuje drugi odstavek člena C
Pogodbe o Evropski uniji, meni, da bi se Svet, Skupnost in države
članice lahko sporazumeli o vseh vidikih, kako ravnati v okviru WTO, in
sicer o približevanju njihovih stališč, besednem zastopanju med
pogajanji in posredovanju v okviru arbitraže glede sporov.Poudarja,
da je uresničitev takega dogovora – ob spoštovanju obstoječih
pristojnosti Skupnostnih in nacionalnih pristojnosti – notranja zadeva
Skupnosti in držav članic, ki v ničemer ne spreminja dejstva, da
Skupnost ni izključno pristojna na področjih, ki jih pokriva Sporazum
WTO.Španska vlada priznava – za
primer skupnega sodelovanja držav članic Skupnosti pri sklepanju
Sporazuma WTO in njegovih prilog – potrebo po uskladitvi zdajšnjega in
prihodnjega ravnanja Skupnosti in držav članic v okviru nove
organizacije. V tem pogledu navaja isto sodno prakso (mnenji 1/78 in
2/91) in ista pogodbena besedila kot druge vlade, ki so predložile
stališča (obveznost lojalnosti Skupnosti iz člena 5 Pogodbe ES).Grška vlada
preprosto poudarja, da bo skupno sodelovanje Skupnosti in držav članic
pri postopkih sprejemanja odločitev WTO mogoče, le če bo spoštovano
načelo povezanega ravnanja Evropske unije v zunanjih odnosih – kar
določa drugi odstavek člena C Pogodbe o Evropski uniji.XV –  Proračunska in finančna vprašanjaGlede finančnih določb Sporazuma WTO Komisija
poudarja, da stroški delovanja WTO – čeprav so bistvenega pomena za
dobro delovanje organizacije – v okviru Sporazuma ne zavzemajo
osrednjega mesta, tako kot so ga finančne določbe v okviru sporazuma o
naravnem kavčuku, ki je predmet zgoraj navedenega mnenja 1/78 (točka
55). Proračun STO je posledica zasledovanja splošnih ciljev
organizacije.Čeprav bi prispevke, ki so
bili določeni, morale plačati države članice, to ne bi nasprotovalo
izključni pristojnosti Skupnosti za sklenitev Sporazuma WTO: države
članice bi le za račun Skupnosti izvršile mednarodne obveznosti, ki jih
je lahko sklenila le slednja.Če bi Sodišče
kljub temu menilo, da države članice lahko v svojem imenu prispevajo v
proračun WTO, Komisija poudarja, da bi deljene pristojnosti, ki bi iz
tega izhajale, ostale omejene na proračunske in finančne vidike nove
organizacije.Portugalska vlada meni,
da je eden od odločilnih razlogov, da bi Skupnosti in države članice
skupaj, vendar avtonomno sklenile mednarodni sporazum, nacionalno
financiranje stroškov, ki je posledica uporabe Pogodbe. Sodna praksa
Skupnosti naj bi potrdila to razlago v zgoraj navedenem mnenju 1/78.Portugalska
vlada poudarja, da bodo države članice financirale stroške, ki bodo
nastali z ustanovitvijo in delovanjem WTO, ker so njene prvotne članice
(glej člen XI Sporazuma o ustanovitvi WTO). Meni, da to dejstvo
zadostuje za utemeljitev sodelovanja držav članic pri sklepanju
Sporazuma iz dveh razlogov.Prvi razlog
izhaja iz prava Skupnosti: v praksi Skupnosti je eden od odločilnih
razlogov, da se mednarodni sporazum sklene med Skupnostmi in državami
članicami ta, da financiranje stroškov, ki nastanejo z uporabo Pogodbe,
pripade državam članicam.V nasprotju s tem,
kar zatrjuje Komisija, naj bi bilo le malo pomembno, ali je
financiranje bistveno pomembno v okviru Sporazuma (kot je bilo to v
primeru sporazuma o naravnem kavčuku, glede katerega je bilo izdano
mnenje 1/78). Tako naj bi bila – potem ko je bilo izdano mnenje 1/78 –
sklenjena vrsta mednarodnih sporazumov o temeljnih proizvodih v obliki
mešanega sporazuma, saj je finančna odgovornost pripadla nacionalnim
proračunom, čeprav so prispevki pokrivali le stroške delovanja organov,
ustanovljenih za upravljanje zadevnih sporazumov. Nasprotno naj bi
podobni sporazumi prevzeli čisto obliko Skupnosti zgolj zato, ker je
bilo predvideno, da se financirajo iz proračuna Skupnosti.V
prid sodelovanju držav članic pri sklepanju Sporazuma WTO portugalska
vlada navaja še drugi razlog, ki izhaja iz njenega ustavnega prava. Na
podlagi člena 164(j) ustave Portugalske republike naj bi skupščina te
republike odobrila mednarodne pogodbe, ki predvidevajo sodelovanje
Portugalske v mednarodnih organizacijah, nato pa naj bi jih ratificiral
predsednik Republike (glej člen 137(b). Po mnenju portugalske vlade naj
pristop Portugalske k Evropskim skupnostim ne bi preprečil uporabe teh
ustavnih določb, vsaj ne v primeru, ko je sodelovanje Portugalske v
mednarodnih organizacijah povezano s finančnimi prispevki v breme
nacionalnega proračuna.XVI –  Odgovori
na vprašanja iz predloga za izdajo mnenja, ki jih predlagajo Komisija,
Svet in države članice, ki so predložile stališča Upoštevajoč
zgoraj navedene ugotovitve Komisija in stranke, ki so predložile
stališča, v nadaljevanju predlagajo odgovore na zastavljena vprašanja.Komisija ugotavlja:–        „deli
Sporazuma o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije (WTO), ki se
nanašajo na trgovino z blagom, torej dogovor GATT iz leta 1994 in
njegove priloge, spadajo v izključno pristojnost Skupnosti v okviru
člena 113 Pogodbe ES, z verjetno izjemo nekaterih vidikov v zvezi s
proizvodi ESPJ;–        del
Sporazuma WTO o trgovini s storitvami (GATS) prav tako spada v
izključno pristojnost Skupnosti v okviru člena 113 Pogodbe ES ali členov
235 in/ali 100a navedene pogodbe, in če je treba, se uporabi načelo
implicitnih pooblastil v smislu mnenja 1/76 in doktrine AETR;–        del
Sporazuma WTO o trgovini na področju pravic intelektualne lastnine
(TRIPs) prav tako spada v izključno pristojnost Skupnosti v okviru člena
113 Pogodbe ES ali členov 100a in/ali 235 navedene pogodbe, in če je
treba, se uporabi načelo implicitnih pooblastil v smislu mnenja 1/76 in
doktrine AETR.“Svet ugotavlja:„O postopkuSvet
sprašuje Sodišče, ali je v posebnih okoliščinah tega primera, ko gre za
‚načrtovan‘ sporazum, ki je že podpisan s pridržkom sklenitve, predlog
za izdajo mnenja dopusten. Vsekakor meni, da je nujno, da Sodišče
vprašanja Komisije preoblikuje.O vsebiniSkupnost
je izključno pristojna za skoraj ves Sporazum GATT, razen izjem, zlasti
glede sistema, ki velja za proizvode v zvezi s Pogodbo ESPJ, in glede
čezmorskih ozemelj, ki niso pokrita s pogodbami Skupnosti. Poleg tega je
Skupnost izključno pristojna na podlagi sodne prakse AETR glede
nekaterih posebnih vidikov sporazumov GATS in TRIPs. Ker
je Svet že odločil, da ne bo izvrševal potencialne pristojnosti
Skupnosti glede sporazumov GATS in TRIPs, je pristojnost držav članic za
veliko področij, ki jih pokrivata ta sporazuma, prednostna. Nekatera
področja, ki spadajo v sporazuma GATS in TRIPs, lahko glede na zdaj
veljavno Pogodbo spadajo le v pristojnost držav članic.“Svet predlaga:„če je predlog za izdajo mnenja dopusten, naj Sodišče odgovori tako:To,
da Skupnost in države članice skupaj sklenejo sporazume, ki izhajajo iz
urugvajskega kroga, je združljivo z delitvijo pristojnosti, ki jo
določajo pogodbe o ustanovitvi Evropskih skupnosti.“ Vlada Združenega kraljestva predlaga:„
1.  Skupnost je pristojna za sklenitev sporazuma GATS na podlagi
členov 54, 57, 66, 75, 84 in 99 ter člena 100a Pogodbe ES.2.       Države članice so ravno tako pristojne za sklenitev sporazuma GATS.3.       Države članice so pristojne za sodelovanje pri sklenitvi sporazuma TRIPs.4.
Skupnost je pristojna za
sodelovanje pri sklenitvi sporazuma TRIPs na podlagi členov 100a, 113 in
235 Pogodbe ES.5.
Države članice so pristojne za
sodelovanje pri sklenitvi sporazuma o ustanovitvi Svetovne trgovinske
organizacije.“ Francoska vlada
„poziva Sodišče, naj odgovori na vprašanje Komisije, da sklenitev
Sporazuma WTO (skupaj sporazumov in prilog) spada hkrati v pristojnost
Skupnosti in v pristojnost držav članic in da podlaga odločitve glede
Skupnosti ne sme biti omejena samo na člen 113 niti samo na člene 100a,
113 in 235“.Španska vlada poziva
Sodišče, naj izda mnenje, v katerem bo ugotovilo, da obstajajo deljene
pristojnosti med Skupnostjo in državami članicami v okviru sporazuma o
ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije in da gre zato za mešan
sporazum.Portugalska vlada predlaga:–        „Sporazum
WTO v delu, ki se nanaša na storitve, na pravice intelektualne lastnine
in na predpise o trgovinski menjavi proizvodov, na katere se nanaša
Pogodba ESPJ, ureja področja, ki deloma spadajo v konkurenčno
pristojnost ali so zgolj pristojnost držav članic;–        financiranje
stroškov delovanja WTO iz nacionalnih proračunov je vprašanje, ki spada
v pristojnost držav članic;–        če
področja, na katera se nanaša Sporazum WTO, spadajo v določenem delu v
pristojnost Skupnosti, v preostalem pa v pristojnost držav članic, je
oblika mešanega sporazuma združljiva s sistemom Skupnosti o delitvi
pristojnosti, ki je predviden z osnovnimi pogodbami, in je tudi edina
oblika, ki zagotavlja enotnost in medsebojno povezanost pri mednarodnem
zastopanju interesov Evropske unije in držav članic znotraj Svetovne
trgovinske organizacije.“Nemška vlada predlaga:„sporazuma
GATS in TRIPs, carine ESPJ in Sporazum WTO morajo biti sklenjeni v
obliki mešanih sporazumov. Ratificirati jih mora Zvezna republika
Nemčija“. Danska vlada predlaga:„Evropske skupnosti nimajo [...] izključne pristojnosti za sklepanje sporazuma o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije“. Danska vlada meni, da:„se
lahko države članice odločijo, ali naj Skupnost sklene sporazum. Države
članice lahko ravno tako izberejo obliko mešanega sporazuma, tako da bi
sporazum sklenile tako Skupnost kot tudi države članice. Po mnenju
danske vlade bi moralo biti vprašanje uresničitve sporazuma predmet te
presoje. Na področjih, na katerih imajo države članice zdaj ali v
prihodnosti namen uresničiti ta sporazum na nacionalni ravni, ni
primerno, da Skupnost sama sklene sporazum. Tak je primer za nekatere
dele sporazumov GATS in TRIPs. Za dve področji, ki sta pokriti s tema
sporazumoma, danska vlada meni, da je treba ohraniti mešano pristojnost
in da se sporazumu doda potrebna pravna podlaga“.Če bi Sodišče menilo, da je predlog za izdajo mnenja, ki ga je vložila Komisija, dopusten, nizozemska vlada meni, da sklenitev Sporazuma WTO in njegovih prilog spada v skupno pristojnost držav članic in Skupnosti.Grška vlada pričakuje od Sodišča:„da se izreče v korist stališč, ki jih je zagovarjal Svet.“Evropski parlament pa predlaga Sodišču, naj:–        „razglasi,
da mora biti sporazum o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije
sklenjen na podlagi drugega odstavka člena 228(3) Pogodbe ES;–        razglasi,
da neodvisno od razglašenega člen 113 Pogodbe ES ni zadostna pravna
podlaga;–        razglasi,
da se morebitno sklicevanje na člen 235 Pogodbe ES ali na sodno prakso
Sodišča nikakor ne more razlagati, kot da lahko Parlamentu naloži pravno
obveznost, da izda potrdilno mnenje, tudi takrat, ko bi bila sklenitev
sporazuma glede na njegovo vsebino nesprejemljiva za Evropski
parlament“.XVII –  Vprašanja, ki jih je Sodišče zastavilo Komisiji, Svetu in državam članicam, ter odgovori na ta vprašanjaSodišče se je odločilo Komisiji in strankam, ki so predložile stališča, postaviti naslednja vprašanja.A –  Prvo vprašanjeNa Komisijo
je naslovljena prošnja, naj odgovori na navedbo Sveta glede načina,
kako je nastal seznam specifičnih obvez, oddan v imenu Skupnosti in
držav. Iz preizkusa tega dokumentanamreč izhaja, da se pogoji za odpravo
omejitev pri dostopu na trg storitev in omejitve, ki so bile sprejete
glede te odprave, razlikujejo med posameznimi državami.Komisija
v odgovoru meni, da način, kako je bila pripravljena ponudba Skupnosti,
njena vsebina in njen naslov nimajo nikakršnega vpliva na vprašanje o
določitvi pristojnosti Skupnosti.Komisija
bi sprejela, da bi bil seznam oddan v imenu Skupnosti in držav članic,
le da bi se pomirila bojazen slednjih, da ne bi mogle pridobiti položaja
članice WTO, če ne bi bilo ponudbe „Storitve“, predložene v njihovem
imenu. Ta čisto politična koncesija pa ne bi privedla do priznanja
državam članicam, da so pristojne za sklenitev GATS.Glede
razlik med državami članicami v pogojih za odpravo omejitev pri dostopu
na trg storitev, se te pojasnjujejo z metodologijo, ki jo je uporabil
GATS, in z nedokončanim usklajevanjem v Skupnosti.Temeljni
cilj GATS naj bi bila liberalizacija mednarodne menjave storitev. Toda v
skrbi za fleksibilnost naj bi člena XVI in XVII GATS dovoljevala
članicam WTO, da omejitve in pogoje vpiševajo na svoje sezname
specifičnih obvez. Zaradi preglednosti naj bi bilo primerneje naštetje
vrst obstoječih omejitev kot pa razglasitev splošne klavzule
„standstill“.Naštevanje obstoječih omejitev
naj bi se razlikovalo med posameznimi državami članicami, ker
usklajevanje Skupnosti ni bilo celovito in ker imajo države članice še
vedno konkurenčno pristojnost na notranji ravni. Iz tega pa naj ne bi
izhajalo, da so pristojnosti na notranji ravni prav tako deljene.Področje
blaga naj bi ponujalo presenetljiv primer izključne zunanje
pristojnosti Skupnosti, ki je nadrejena notranji pristojnosti za
konkurenčno stranko. Na primer predpisi na področju tehničnih ovir pri
trgovanju še naprej spadajo deloma v pristojnost držav članic na
notranji ravni, medtem ko ima v mednarodni sferi Skupnost izključno
pristojnost na podlagi člena 113 sporazuma. Prav na podlagi te določbe
je Skupnost sklenila Kodeks o tehničnih ovirah GATT. Če bi morali danes
napraviti inventuro na področju standardov in tehničnih norm,
uporabljenih za proizvode, primerljivo s seznamom obvez na področju
storitev, bi bila raznolikost precejšnja. Vendar to naj ne bi
izpodbijalo izključne pristojnosti Skupnosti za sklenitev mednarodnega
sporazuma, cilj katerega bi bila liberalizacija na tem področju.
Skupnost iz tega sklepa, da iz načina izdelave in iz vsebine seznamov
specifičnih obvez ni mogoče izvesti nikakršne utemeljitve za določitev
pristojnosti Skupnosti in držav članic za sklenitev GATS.B –  Drugo vprašanjeV
skladu s povzetkom Komisije iz mnenja 1/76 pristojnost Skupnosti za
sprejetje mednarodnih obveznosti ni omejena na primer, ko je bila
notranja pristojnost že uporabljena, ampak lahko obstaja, tudi če so
notranji ukrepi Skupnosti sprejeti le ob sklenitvi in začetku veljave
mednarodnih sporazumov. Na Komisijo je naslovljena prošnja, naj navede notranje ukrepe, ki naj bi se sprejeli ob sklenitvi in začetku veljave GATS in TRIPs.Komisija
navaja, da je v svojem predlogu aktov za uvedbo izidov urugvajskega
kroga, ki jih je nedavno posredovala Svetu, predlagala:–        spremembo
členov 5 in 29 Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o
znamki Skupnosti (UL L 11, str. 1);–        spremembo
uredb Sveta o varstvu geografskih označb vina, aromatiziranega vina in
žganih pijač (Uredba Sveta (EGS) št. 822/87 z dne 16. marca 1987 o
skupni organizaciji trga vin (UL L 84, str. 1); Uredba Sveta 1576/89 z
dne 29. maja 1989 o določitvi splošnih pravil o opredelitvi, opisu in
predstavitvi žganih pijač (UL L 160, str. 1) in Uredba Sveta 1601/91 z
dne 10. junija 1991 o določitvi splošnih pravil za opredelitev, opis in
predstavitev aromatiziranih vin, aromatiziranih pijač na osnovi vina in
aromatiziranih mešanih pijač iz vinskih proizvodov (UL L 149, str. 1));–        odločbo
o razširitvi varstva Direktive Sveta 87/54/EGS z dne 16. decembra 1986 o
pravnem varstvu topografij polprevodniških izdelkov (UL 1987,
L 24, str. 36) na fizične in pravne osebe iz držav članic WTO;–        spremenjen
predlog uredbe o določitvi ukrepov za prepoved dajanja v prosti promet,
izvoz ali tranzit ponarejeno blago in blago piratskega izvora.Komisija
dodaja, da se je v tem trenutku omejila na predloge zgolj tistih
ukrepov, ki so nujni za pravilno izvajanje Sporazuma WTO in njegovih
prilog. Zato bo šele pozneje predvidela ukrepe Skupnosti za izvajanje
GATS.C –  Tretje vprašanje1.
Komisija je pojasnila, da nobena določba iz poglavij Pogodbe ES o
pravici do ustanavljanja in svobode opravljanja storitev ne zavezuje
zakonodajalca Skupnosti, da bi pooblastila, ki so mu dodeljena s temi
poglavji, uporabljal zgolj na notranji ravni (torej glede na državljane
držav članic). Na Komisijo je naslovljena prošnja, naj navede, v
katerih primerih in na podlagi kakšnih preudarkov je zakonodajalec
Skupnosti že uporabil ta pooblastila v odnosu do državljanov tretjih
držav.Komisija je posredovala seznam
triintridesetih aktov sekundarne zakonodaje, ki se deloma nanašajo na
zunanje odnose. Nekateri so bili sprejeti na področju bančništva,
financ, zavarovalništva in telekomunikacij, in sicer na podlagi členov
54 in 57(2) ali 66 Pogodbe. Drugi so bili sprejeti na področju prevozov,
in sicer na podlagi člena 84(2) Pogodbe. Najpomembnejše akte, ki jih
navaja Komisija, je mogoče razvrstiti, kot sledi.a)      Nekateri
akti sekundarne zakonodaje določajo, da se njihove določbe uporabijo
tudi za podružnice v Skupnosti, ki pripradajo tretjim državam, oziroma
da zanje predvidevajo posebne določbe. Glej:–        člen
3 Direktive Sveta 89/117/EGS o obveznostih podružnic, ustanovljenih v
državi članici, ki pripadajo kreditnim in finančnim institucijam, s
sedežem zunaj te države članice, glede objave letnih računovodskih
izkazov (UL L 44, str. 40) na podlagi člena 54 Pogodbe;–        člen
7 Enajste direktive Sveta 89/666/EGS z dne 21. decembra 1989 o
razkritjih podružnic, ki jih v državi članici odprejo nekatere oblike
družb, za katere velja zakonodaja druge države (UL L 395, str. 36) na
podlagi člena 54 Pogodbe;–        Direktivo
Sveta 91/308/EGS z dne 10. junija 1991 o preprečevanju uporabe
finančnega sistema za pranje denarja na podlagi členov 57(2) in 100a (UL
L 166, str. 77);–        Direktivo
Evropskega parlamenta in Sveta 94/19/ES z dne 30. maja 1994 o sistemih
zajamčenih vlog (UL L 135, str. 5) na podlagi člena 57(2) Pogodbe. Člen 6
te direktive določa, da države članice preverijo, ali podružnice, ki
jih ustanovijo kreditne institucije s sedežem zunaj Skupnosti,
razpolagajo s kritjem, ki je enakovredno kritju, predpisanemu v tej
direktivi. Če takšnega kritja ni, lahko države članice zahtevajo
vključitev v sisteme zajamčenih vlog, ki delujejo znotraj njihovega
območja. b)      V
finančnih zadevah se predpisi Skupnosti uporabljajo za vse vrednostne
papirje, ki kotirajo ali je bil zanje vložen predlog za dostop do
uradnega kotiranja na borzi vrednostnih papirjev, ki ima sedež ali
deluje v državi članici, čeprav ima izdajatelj teh papirjev sedež v
tretji državi.Glej člen 1 Direktive Sveta
79/279/EGS z dne 5. marca 1979 o usklajevanju pogojev za dostop
vrednostnih papirjev do uradnega kotiranja na borzi vrednostnih papirjev
(UL L 66, str. 21) in Direktive Sveta 80/390/EGS z dne 17. marca
1980 o usklajevanju pogojev izdaje, nadzora in razdeljevanja prospekta,
ki se objavi za dostop vrednostnih papirjev do uradnega kotiranja na
trgu vrednostnih papirjev (UL L 100, str. 1), ki sta bili sprejeti na
podlagi členov 54(3)(g) in 100 Pogodbe. c)      V
zelo tesni povezavi se direktiva uporablja za družbe iz tretjih držav,
katerih delnice imajo dostop do uradnega kotiranja na borzi vrednostnih
papirjev v Skupnosti.Glej Direktivo Sveta
82/121/EGS z dne 15. februarja 1982 o periodičnih informacijah družb,
katerih delnice so dobile dostop do uradnega kotiranja na borzi
vrednostnih papirjev, za javnost (UL L 48, str. 26) na podlagi člena
54(3)(g) in 100 Pogodbe.Druga direktiva se
uporablja za družbe iz tretjih držav, ki kupijo ali prodajo pomemben
delež družbe, ki spada v zakonodajo države članice in katere delnice
imajo dostop do uradnega kotiranja na borzi vrednostnih papirjev v
Skupnosti.Glej Direktivo Sveta 88/627/EGS z
dne 12. decembra 1988 o informacijah za javnost glede nakupa ali
prodaje pomembnega deleža družbe, ki kotira na borzi (UL L 348, str. 62)
na podlagi člena 54 Pogodbe.d)      Direktiva
„televizija brez meja“ določa, da vsaka država članica zagotovi, da so
vse televizijske programske vsebine, ki jih razširjajo izdajatelji
televizijskih programov pod njeno jurisdikcijo ali izdajatelji
televizijskih programov, ki sicer ne sodijo pod jurisdikcijo nobene
države članice, a uporabljajo frekvenco ali satelitsko zmogljivost, ki
jo ta država članica da na voljo, ali satelitsko priključitev, ki je v
tej državi članici, skladne z zakonom, ki velja za programe, namenjene
javnosti v tej državi članici.Glej člen 2
Direktive 89/552/EGS Sveta, z dne 3. oktobra 1989 o usklajevanju
nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju
dejavnosti razširjanja televizijskih programov (UL L 298, str. 23) na
podlagi členov 57(2) in 66 Pogodbe.e)      Nekateri
akti sekundarne zakonodaje Skupnost pooblaščajo za sodelovanje z
oblastmi tretjih držav, da bi se okrepila učinkovitost zakonodaje
Skupnosti.Glej:–        Direktivo
Sveta 92/30/EGS z dne 6. aprila 1992 o nadzorovanju kreditnih
institucij na konsolidirani podlagi (UL L 110, str. 52), sprejeto na
podlagi člena 57(2) Pogodbe. Člen 8 daje Svetu pooblastilo za sklepanje
sporazumov s tretjimi državami s ciljem dogovoriti se o načinih uporabe
nadzora na konsolidirani podlagi, po eni strani kreditnih institucij, ki
pripradajo materinskemu podjetju s sedežem v tretji državi, in po drugi
strani kreditnih institucij, ki so v tretji državi in pripadajo
kreditni instituciji ali finančnemu podjetju, torej materinskemu
podjetju s sedežem v Skupnosti;–        Direktivo
Sveta 89/592/EGS z dne 13. novembra 1989 o usklajevanju predpisov o
trgovanju z notranjimi informacijami (UL L 334, str. 30) na podlagi
člena 100a Pogodbe. Člen 11 Skupnost pooblašča za sklepanje sporazumov s
tretjimi državami na področjih, ki jih ureja direktiva. f)      Določeni
akti sekundarne zakonodaje pooblaščajo Skupnost, da sklene sporazume z
eno ali več tretjimi državami, da bi se dogovorila o ugodnejših pravilih
za podružnice v Skupnosti, ki pripadajo družbam iz tretjih držav, od
pravil, ki jih določajo ti akti sekundarne zakonodaje, in sicer če se
podružnice v tretjih državah, ki pripadajo družbam Skupnosti,
primerljivo obravnavajo (načelo vzajemnosti). Glede tega se Komisija
sklicuje na:–        člen
9(3) Prve Direktive Sveta 77/780/EGS z dne 12. decembra 1977 o
usklajevanju zakonskih in drugih predpisov o dostopu do dejavnosti
kreditnih institucij in njenem izvajanju (UL L 322, str. 30), ki je bila
sprejeta na podlagi člena 57 Pogodbe;–        člen
32 Prve Direktive Sveta 79/267/EGS z dne 5. marca 1979 o usklajevanju
zakonskih in drugih predpisov o dostopu do dejavnosti sklepanja
življenjskih zavarovanj in njenem izvajanju (UL L 63, str. 1), ki je
bila sprejeta na podlagi člena 57 Pogodbe;–        člen
29 Prve Direktive Sveta 73/239/EGS z dne 24. julija 1973 o usklajevanju
zakonskih in drugih predpisov o dostopu do dejavnosti sklepanja
zavarovanj, z izjemo življenjskih zavarovanj, in njenem izvajanju (UL L
228, str. 3), ki je bila sprejeta na podlagi člena 57(2) Pogodbe. Člen
29 te prve direktive je bil uporabljen za sklenitev sporazuma s
Švicarsko konfederacijo na podlagi členov 57(2) in 235 (UL 1991 L 205,
str. 2).g)      Drugi
akti sekundarne zakonodaje določajo trajni postopek presoje dostopa
gospodarskih subjektov Skupnosti na trge tretjih držav. Če se izkaže, da
podjetja Skupnosti nimajo primerljivega dostopa na trg, kot ga Skupnost
ponuja podjetjem teh tretjih držav, lahko Komisija začne pogajanja z
zadevnimi tretjimi državami za izboljšanje stanja oziroma Svetu predlaga
zaprtje trga Skupnosti za hčerinske družbe v Skupnosti, ki pripadajo
družbam iz teh tretjih držav. Glede tega se Komisija sklicuje na:–        člena
8 in 9 Druge direktive Sveta 89/646/EGS z dne 15. decembra 1989 o
usklajevanju zakonskih in drugih predpisov o dostopu do dejavnosti
kreditnih institucij in njenem izvajanju ter o spremembi Direktive
77/780/EGS (UL L 386, str. 1), ki je bila sprejeta na podlagi člena
57(2);–        člen
4 Direktive Sveta 90/618/EGS z dne 8. novembra 1990, ki spreminja
zlasti glede obveznega avtomobilskega nezgodnega zavarovanja direktivi
73/239/EGS in 88/357/EGS, ki se nanašata na usklajevanje zakonskih in
drugih predpisov o zavarovanju, ki ni življenjsko zavarovanje (UL L 330,
str. 44);–        člen
8 Druge direktive Sveta 90/619/EGS z dne 8. novembra 1990 o
usklajevanju zakonskih in drugih predpisov o življenjskem zavarovanju in
o določitvi določb za lažje učinkovito izvajanje svobode opravljanja
storitev ter o spremembi Direktive 79/267/EGS (UL L 330, str. 50);–        člen
7 Direktive Sveta 93/22/EGS z dne 10. maja 1993 o investicijskih
storitvah na področju vrednostnih papirjev (UL L 141, str. 27), ki je
bila sprejeta na podlagi člena 57(2) Pogodbe.h)      Na
finančnem področju direktive Sveta pooblaščajo Skupnosti za sklepanje
sporazumov s tretjimi državami za vzajemno priznavanje prospektov, ki se
izdajo in nadzirajo v skladu s predpisi te ali teh tretjih držav zaradi
dostopa do kotiranja ali javnega razpisa.Glej
Direktivo Sveta 87/345/EGS z dne 22. junija 1987, ki spreminja zgoraj
navedeno Direktivo 80/390 (UL L 185, str. 81), ki je bila sprejeta na
podlagi člena 54(2) Pogodbe, in Direktivo Sveta 89/298/EGS z dne 17.
aprila 1989 o usklajevanju pogojev za izdajo, nadzor in razdeljevanje
prospekta, ki se objavi ob javni ponudbi vrednostnih papirjev (UL L 124,
str. 8), ki je bila sprejeta na podlagi člena 54 Pogodbe.i)      Na
področju javnih naročil direktiva določa, da se lahko ponudba, oddana
za dodelitev trga s storitvami, ki vsebuje del proizvodov, ki prihajajo
iz tretjih držav in predstavljajo več kot 50 % celotne vrednosti
proizvodov iz te ponudbe, zavrne, razen če je Skupnost s to tretjo
državo sklenila sporazum, ki zagotavlja primerljiv in dejanski dostop
podjetij Skupnosti na njene trge.Glej člen
29 Direktive Sveta 90/531/EGS z dne 17. septembra 1990 o postopkih
oddaje naročil v sektorjih vode, energije, prevoza in telekomunikacij,
ki je bila sprejeta na podlagi členov 57(2), 66, 100a in 113 Pogodbe (UL
L 297, str. 1). Na podlagi člena 29 te
direktive je Evropska skupnost z Združenimi državami Amerike sklenila
sporazum v obliki memoranduma o soglasju, ki se nanaša na javna
naročila. Ta zagotavlja podjetjem Skupnosti primerljiv in dejanski
dostop na trge Združenih držav Amerike glede oddaje naročnikov v
sektorju elektrike naročil blaga in del (glej Sklep Sveta 93/323/EGS z
dne 10. maja 1993 o odobritvi sporazuma (UL L 125, str. 1), ki je bil
sprejet na podlagi člena 113, in Sklep Sveta 93/324/EGS z dne 10. maja
1993, s katerim se uporaba določb Direktive 90/531/EGS razširi na ZDA,
ki je bil prav tako sprejet na podlagi člena 113 Pogodbe (UL L 125, str.
54)).Če Komisija ugotovi, da tretje države
glede oddaje naročil storitev podjetjem Skupnosti ne zagotavljajo
dejanskega dostopa, primerljivega z dostopom, ki ga Skupnost zagotavlja
podjetjem te tretje države, lahko Svetu predlaga, naj oddajo naročil
storitev umakne ali omeji:–        za podjetja, ki so podrejena zakonodaji zadevnih;–        za
podjetja, ki so povezana s podjetji iz točke a, ki imajo sedež v
Skupnosti, vendar niso neposredno in dejansko povezana z gospodarstvom
države članice;–        za podjetja, ki dajo ponudbe storitev, ki izhajajo iz zadevne tretje države.Glej
člen 37(3) Direktive Sveta 93/38/EGS z dne 14. junija 1993 o
usklajevanju postopkov za oddajo javnih naročil v sektorjih vode,
energije, prevozov in telekomunikacij (UL L 199, str. 84), ki bila
sprejeta na podlagi členov 57(2), 66, 100a in 113 EGS.j)      Na
področju pomorskih prevozov uredba določa postopek, ki se uvede ob
nepoštenem oblikovanju cen nekaterih prevoznikov iz tretjih držav, ki
zagotavljajo pomorski prevoz blaga na mednarodnih linijah. Glej
Uredbo Sveta (EGS) št. 4057/86 z dne 22. decembra 1986 o nepošteni
praksi oblikovanja cen v pomorskem prevozu (UL L 378, str. 14), ki je
bila sprejeta na podlagi člena 84(2) Pogodbe.Druga
uredba določa postopek, ki se uporabi, če neki ukrep tretje države ali
njenih zastopnikov omeji ali lahko omeji prosti pristop pomorskih družb
držav članic ali ladij, ki so registrirane v državi članici (člen 1).
Uporablja se za pomorske družbe tretje države, ki zagotavljajo prevoz
med svojo državo ali drugo tretjo državo in eno ali več držav članic
(člen 2). Člen 4(1)(b) dovoljuje usklajeno sprejetje protiukrepov zoper
take družbe (točka b).Glej Uredbo Sveta
(EGS) št. 4058/86 z dne 22. decembra 1986 o usklajenem delovanju za
zaščito prostega dostopa do tovora v čezmorskem prometu (UL L 378, str.
21), sprejeto na podlagi člena 84(2) Pogodbe.2. Na splošno se Komisijo
prosi, naj za primer, da bi bila pristojnost, kot zatrjujejo Svet in
nekatere države, ki so predložile stališča, omejena na državljane držav
članic, predstavi trditve, ki omogočile, da se iz tako omejene notranje
pristojnosti izvede zunanja pristojnost, ki bi zajemala obravnavo
državljanov tretjih držav.Komisija najprej
poudarja, da GATS in Pogodba ES temeljita na načelu prepovedi
diskriminacije in se sklicujeta na enaka pravna sredstva za uresničitev
svojega cilja liberalizacije ponudbe storitev. Tako člena 52 in 59
Pogodbe državam članicam preprečujeta sprejetje ukrepov, ki bi škodovali
načelu prepovedi diskriminacije na podlagi državljanstva. GATS
prepoveduje svojim članicam, da bi izvajale diskriminacijo med
državljani različnih članic (klavzula o obravnavi države z največjimi
ugodnostmi) in da bi različno obravnavale nacionalne in tuje ponudnike
storitev glede dostopa na trg in pogojev izvajanja njihove dejavnosti
(klavzula o dostopu na trg in o nacionalne obravnave).Zato
če bi se zunanja pristojnost za sklenitev GATS priznala Skupnosti na
podlagi teorije vzporednih pristojnosti, ne bi pomenilo, da imajo
zunanja pooblastila Skupnosti večji obseg kot njena notranja
pooblastila, ampak bolj to, da imajo primerljiv oziroma ožji obseg.Nato
Komisija navaja dve trditvi v prid zunanje pristojnosti Skupnosti, ki
naj bi zajeli obravnavo državljanov tretjih držav – po eni strani
potrebo po zunanjem ukrepanju in po drugi strani nevarnost škode za
predpise Skupnosti.Glede potrebe po
zunanjem ukrepanju Komisija poudarja, da gospodarske koristi, ki za
ponudnike storitev iz Skupnosti izhajajo iz Pogodbe, dosežejo svojo
skrajno točko z uresničitvijo notranjega trga. Zdaj je liberalizacija
trgovine s storitvami v tretjih državah najugodnejša za gospodarski
razvoj držav članic. Po mnenju Komisije Skupnost ne more stremeti za
doseganjem trgovinskih koristi za gospodarske subjekte Skupnosti na
trgih tretjih držav, ne da bi bila sposobna ponudnikom storitev iz
tretjih držav ponuditi protistoritve na skupnem trgu, iz česar izhaja,
da naj bi bila pristojna za ureditev njihovega dostopa na skupni trg.Da
bi ponazorila tesno odvisnost med tema dimenzijama delovanja Skupnosti,
Komisija navaja dva primera: sporazum z dne 10. oktobra 1989 med
Evropsko gospodarsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o neposrednem
zavarovanju razen življenjskega zavarovanja in drugo bančno direktivo.
Namen sporazuma s Švicarsko konfederacijo je „vzajemno določiti potrebne
in zadostne pogoje, ki bodo omogočili agencijam in podružnicam, ki
pripadajo podjetjem s sedežem na ozemlju ene pogodbene stranke in se
želijo nastaniti ali so že nastanjena na ozemlju druge pogodbene
stranke, da imajo dostop do te dejavnosti“ (člen 1). Druga bančna
direktiva določa, da se lahko ukinejo zahteve podružnic Skupnosti, ki
pripadajo kreditnim institucijam iz tretjih držav, za dostop, da bi tako
Skupnost imela sredstvo za pogajanja o dejanskem dostopu podružnic,
ustanovljenih v teh državah, ki pripadajo kreditnim institucijam
Skupnosti, na trge zadevnih tretjih držav.Druga
trditev Komisije je, da če bi bila notranja pristojnost Skupnosti
omejena na državljane držav članic, bi lahko bili oškodovani načeli
svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev.Najprej,
lahko bi prišlo do izkrivljanja ponudbe storitev in konkurence, če bi
lahko vsaka država članica posebej za državljane tretjih držav določila
pravila o dostopu na njen trg in izvajanju dejavnosti samozaposlenih
oseb. Najbolj liberalna država članica na področju bančništva in
zavarovalništva bi na primer pritegnila največji del ponudnikov teh
storitev iz tretjih držav, ker bi predvidela manj stroge pogoje, kot jih
določa pravo Skupnosti (na področju minimalnega kapitala, tehničnih
pridržkov, praga plačilne sposobnosti itd.). Zavarovanci, ki prebivajo v
manj liberalnih državah članicah, bi se umaknili iz zavarovalniških
podjetij, nastanjenih v teh državah, in bi se obrnili na zavarovalniška
podjetja, ki delujejo v najbolj liberalni državi.Nato
bi obstajala nevarnost škode za temeljna načela prava Skupnosti, ne
glede na to, ali je prišlo do usklajevanja Skupnosti ali ne. Če bi
država članica na primer na področju priznavanja poklicnih kvalifikacij
za državljane tretje države določala ugodnejši postopek od tistega, ki
se uporablja za državljane Skupnosti, bi ovirala pravico ustanavljanja
in pravico do svobodnega opravljanja storitev državljanov drugih držav
članic. Taki predpisi bi bili v nasprotju z načelom skladnosti ali
prednosti Skupnosti oziroma s členom 5 Pogodbe.D –  Četrto vprašanjeSvet
meni, da se poglavja Pogodbe ES o pravici do ustanavljanja in do
storitev v bistvu ne izrekajo o obravnavi državljanov (družbam ali
fizičnim osebam) iz tretjih držav. Glede načina ponudbe „tržna
prisotnost“ v skladu s terminologijo GATS razlikuje med hčerinskimi
družbami družbe iz tretje države in navadnimi podružnicami družbe iz
tretje države. Na Svet je naslovljena prošnja, naj na kratko pojasni
svoje stališče.Svet Sodišče
obvešča, da je med zasedanjem Sveta (Splošne zadeve) 4. oktobra 1994 v
Luksemburgu odobril predlog sklepa o sklenitvi sporazumov urugvajskega
kroga, ki je bil poslan Evropskemu parlamentu, da bi sprejel svoje
stališče v okviru postopka privolitve. Ta predlog bo morebiti pregledan v
smislu mnenja, ki ga bo Sodišče izdalo 15. novembra 1994. V tej fazi je
Svet za pravno podlago za pristojnost Skupnosti vzel člene 43, 54, 57,
66, 75, 84(2), 99, 100, 100a, 113 in 235 v povezavi s členom 228(3),
drugi pododstavek, Pogodbe ES.Svet je
naknadno na obravnavi 11. oktobra 1994 Sodišču posredoval „kodeks
ravnanja“ glede pogajanj „po urugvajskem krogu“ o storitvah, ki so ga
sporazumno izdelali Svet, države članice in Komisija. Besedilo tega
kodeksa je:„1.      Glede
pogajanj o menjavi na področju storitev, ki so jih predvideli
ministrski sklepi, sprejeti 15. aprila 1994 v Marakešu in vsaka druga
razprava o menjavi na tem področju, ki jo je vodil pripravljalni odbor
ali svet Svetovne trgovinske organizacije za menjavo storitev, je
dogovorjeno, – s pridržkom stališč enih in drugih o novem mandatu in o
vprašanju deljene pristojnosti in brez predsodka o izidu zahteve
Komisije za izdajo mnenja Sodišča glede pristojnosti – da bi Komisija
morala še naprej(17):a)      pogajati
se v imenu Skupnosti in držav članic v okviru zgoraj navedenih pogajanj
in razprav;b)      obveščati
države članice vnaprej, kolikor je le mogoče, o dnevu in kraju vseh
razprav ali pogajanj, ki so jih predvidele druge stranke, v okviru
uradnih pogajalskih skupin ali drugih, če države članice niso bile
neposredno obveščene;c)      opredeliti
se o vseh vprašanjih in stališčih, sprejetih v skladu z ustreznimi
postopki odločanja(18);d)      paziti
na to, da predstavniki vseh držav članic lahko prisostvujejo na vseh
pomembnih srečanjih in pogajanjih, pri čemer lahko države članice
zadolžijo predsedstvo, da jih predstavlja;e)      hitro
razširjati med državami članicami vsako obvestilo, uradno ali neuradno,
ki ga je izdal sekretariat GATT ali drugi udeleženci, vključno s
Komisijo, ki ne bi bilo neposredno poslano državam članicam.2.      Svet
sprejme sklep, da bo na podlagi poročil, ki mu jih bo pravočasno
predložila Komisija, redno pregledoval pogajanja, da bo lahko Svet po
opravljenih pripravah presodil. Svet bo presodil oblikovanje ciljev
pogajanj za vsak sektor storitev; pridržuje si pravico, da na Komisijo
pravočasno naslovi ustrezne direktive.“Svet
v bistvu meni, da se poglavja Pogodbe ES o pravici do ustanavljanja in o
storitvah ne izrekajo o obravnavi fizičnih ali pravnih oseb iz tretjih
držav, ker po njegovem mnenju iz besedila členov 52 in naslednjih, 59 in
naslednjih ter 221 izhaja, da Pogodba ES državam članicam ne nalaga
nobene obveznosti glede obravnave državljanov tretjih držav.
Svet pojasnjuje svoje trditve s primerom: privatizacija javnega podjetja s storitvami.Če
ni usklajevalnega ukrepa Skupnosti na tem področju, države članice
ostajajo pristojne za urejanje pogojev privatizacije. Pri izvajanju te
pristojnosti pa morajo države članice upoštevati pogoje in omejitve, ki
jim jih nalagajo ustrezne določbe Pogodbe (na primer načelo prepovedi
diskriminacije glede na državljanstvo, ki ga člen 58 uporablja za
družbe). Glede tega je treba ločiti med družbami, ustanovljenimi v
državah članicah, in „tujimi“ družbami, torej ustanovljenimi v tretjih
državah. Ko se z nacionalnim zakonom določajo pogoji, pod katerimi imajo
zasebne družbe dostop do kapitala podjetja, ki se privatizira, ne bi
smelo prihajati do diskriminacije na podlagi „državljanstva“ podjetij,
ustanovljenih v državah članicah. Vendar države članice ostajajo v
celoti pristojne za tuja podjetja in svojo pristojnost lahko izvajajo,
ne da bi v to posegla določba prava Skupnosti.
Enak
primer dopušča Svetu, da pojasni razlikovanje glede načina ponudbe
„tržna prisotnost“ med hčerinskimi družbami in podružnicami ali
agencijami družb iz tretjih držav.Po
njegovem mnenju, če ima družba iz tretje države dve hčerinski družbi,
nastanjeni v različnih državah, država članica, ki izvede privatizacijo,
pri določanju pogojev dostopa zasebnih družb do kapitala ne more na
podlagi člena 58 Pogodbe ES v povezavi s členom 52 izvajati
diskriminacije med tema hčerinskima družbama.Če
pa ima družba iz tretje države v državi članici zgolj podružnico ali
agencijo (ki torej ni pravna oseba), se člen 58, ki se nanaša le na
družbe, ne uporablja in država članica, ki izvaja privatizacijo, lahko
obravnava te različne podružnice ali agencije drugače.E –  Peto vprašanjeZdruženo kraljestvo
navaja, da nobena določba Pogodbe ne obravnava prve ustanovitve
fizičnih in pravnih oseb, ki prihajajo iz tretjih držav in želijo
opravljati storitveno dejavnost v državi članici. Vendar poudarja, da so
institucije Skupnosti sprejele ukrepe o določitvi „pravil, ki se
nanašajo na izvajanje Skupnosti zunanje pristojnosti glede ustanavljanja
državljanov iz tretjih držav v Skupnosti“. V tem pogledu Združeno
kraljestvo navaja direktive, sprejete na področju bank in zavarovalnic.
Na Združeno kraljestvo je naslovljena prošnja, naj pojasni, kako to
prakso (ki ji ne oporeka) usklajuje s svojim načelnim stališčem glede
obsega poglavij o ustanavljanju in svobodi opravljanja storitev.Vlada Združenega kraljestva
ugotavlja, da poglavja Pogodbe ES o ustanavljanju in storitvah ne
vsebujejo nobene posebne določbe glede notranje pristojnosti Skupnosti
na področju prvega ustanavljanja državljanov iz tretjih dežel v državah
članicah.Edini predmet poglavja o pravici
do ustanavljanja je zagotovitev ustanavljanja državljanom države članice
na ozemlju druge države članice. Predmet poglavja o svobodi opravljanja
storitev je zagotovitev te svobode državljanom države članice, ki so
nastanjeni v drugi državi članici Skupnosti. Ta poglavja torej nimajo
nobenega posebnega cilja v smislu sodne prakse Sodišča o mednarodni
pristojnosti, ki bi lahko bil temelj implicitne mednarodne pristojnosti
za sklepanje sporazumov s tretjimi državami.Glede
tega obstaja nasprotje med poglavji o ustanavljanju in svobodo
opravljanja storitev na eni strani in poglavji o prevozu na drugi
strani. V sodbi z dne 14. julija 1976 v
zadevi Kramer (3/76, 4/76 in 6/76, Recueil, str. 1279) je Sodišče
menilo, da nekatere določbe Pogodbe EGS in akta o pristopu kot tudi
Uredba Sveta (EGS) št. 2142/70 z dne 20. oktobra 1970 o skupni
organizaciji trgov v sektorju ribiških proizvodov (UL L 236, str. 5)
podeljujejo Skupnosti notranjo pristojnost za urejanje ribištva na
odprtem morju, da bi se ohranili biološki viri. Po presoji Sodišča iz
dejstva, da so bile institucijam Skupnosti naložene obveznosti oziroma
so jim bila dana pooblastila na notranji ravni, izhaja, da je Skupnosti
pristojna za prevzem mednarodnih obveznosti, da bi ohranila biološke
vire na odprtem morju. Vlada Združenega kraljestva poudarja, da je sodna
oblast vsake države na odprtem morju omejena na ladje, ki plujejo pod
njeno zastavo, in da se ribiške rezerve selijo. Posledično ukrepi
ohranjanja, ki jih sprejme država (ali Skupnost za vode, ki spadajo v
suverenost držav članic), ne bi bili koristni, če sosednje države ne bi
sprejele ustreznih ukrepov. Iz tega sledi, da se lahko viri na odprtih
morjih ohranijo le s sklenitvijo mednarodnih sporazumov med strankami,
ki imajo sodno oblast na teh vodah.Vlada
Velike Britanije poudarja, da je Sodišče v sodbi AETR notranjo
pristojnost izvedlo iz členov 74 in 75 Pogodbe EGS tako, da se je oprlo
na člen 75(a), ki „se nanaša tudi na mednarodni prevoz na ozemlje ali z
ozemlja tretjih držav kot del potovanja znotraj Skupnosti“. Sodišče je
torej odločilo, da se „pristojnost Skupnosti razširi na odnose
mednarodnega prava in na zadevnem področju zajema potrebne sporazume z
zainteresiranimi tretjimi državami“.
Nasprotno
pravna podlaga za zunanjo pristojnost Skupnosti niso predpisi Pogodbe o
ustanavljanju in storitvah, ampak so predpisi sekundarnega prava,
sprejeti v okviru poglavij o ustanavljanju in storitvah.Ker
poglavja o ustanavljanju in storitvah ne opredeljujejo nobenega
specifičnega cilja glede prvega ustanavljanja ali svobode opravljanja
storitev državljanov tretjih držav, ni izključeno, da Skupnost ne bi
mogla sprejeti v določenih okoliščinah aktov, ki zadevajo državljane
tretjih držav. Vlada Združenega kraljestva navaja situaciji, ko Skupnost
to lahko stori.Prvič, če Svet sprejme
notranje predpise s ciljem, da se državljanom držav članic olajša
izvajanje svobode ustanavljanja in opravljanja storitev, lahko ti
notranji predpisi urejajo tudi položaj državljanov tretjih držav, če je
to nujno, da se državljanom držav članic zagotovi dejansko izvrševanje
navedenih pravic pod pogoji, ki jih za delovanje notranjega trga določa
Pogodba, Združeno kraljestvo navaja dva primera. Da bi državljanom držav
članic olajšali pravico do ustanavljanja, je direktiva njihovim
družinskim članom, ki so državljani tretjih držav, omogočila pravico
vstopa in bivanja. Drugi primer je razširitev predpisov o podružnicah
družb, ki imajo sedež v državi članici, na podružnice družb, ki imajo
sedež v tretjih državah. Vlada Združenega kraljestva se v tem pogledu
sklicuje na Enajsto direktivo Sveta 89/666/EGS z dne 21. decembra 1989 o
razkritjih podružnic, ki jih v državi članici odprejo nekatere oblike
družb, za katere velja zakonodaja druge države (UL L 395, str. 36).Drugič,
določba notranjih predpisov lahko izrecno določa zunanjo pristojnost
Skupnosti za področja, ki jih ti predpisi pokrivajo. Tako lahko notranji
predpisi predvidijo sklenitev sporazumov s tretjimi državami o tem, da
je treba podružnice družb iz tretjih držav v različnih državah članicah
obravnavati enako, ali sklenitev sporazumov s tretjimi državami, tako da
podružnice državljanov držav članic v Skupnosti niso obravnavane slabše
od podružnic družb iz tretjih držav. V tem pogledu se Združeno
kraljestvo sklicuje na zgoraj navedene določbe prve in druge bančne
direktive, kot tudi na določbe iz Prve direktive Sveta 79/267/EGS z dne
5. marca 1979 o usklajevanju zakonskih in drugih določb o dostopu
do dejavnosti življenjskega zavarovanja in o njihovem izvajanju (UL L
63, str. 1), kar je natančneje pojasnilo v svojih pisnih stališčih (pod
XII. B. 2. i)).Vlada Združenega kraljestva
na koncu opozarja, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da ker je Skupnost
na podlagi poglavij o ustanavljanju in storitvah sprejela predpise, ki
so izključno usklajevalni ukrepi, ne da bi predvidela izrecne določbe za
izvajanje mednarodne pristojnosti, so ti notranji predpisi lahko sami
po sebi podlaga za implicitno mednarodno pristojnost Skupnosti (glej
zgoraj navedeno sodbo ESMCP). Vendar tam, kjer ustrezni notranji
predpisi niso izključno usklajevalni ukrepi, zunanja pristojnost,
izpeljana iz izvrševanja notranje pristojnosti, ni izključna.F –  Šesto vprašanjeNe Svet ne države, ki so predložile stališča,
ne odgovarjajo na trditve Komisije, s katerimi želi dokazati potrebo po
zunanjem ukrepanju Skupnosti in Komisije. Na njih je naslovljena
prošnja, naj navedejo, zakaj se jim ne zdi potrebno, da bi odgovorili
nanje. Svet poudarja, da je imel
težave z razumevanjem trditev Komisije glede potrebe po zunanjem
ukrepanju Skupnosti in nje same. Ni se mu zdelo nujno izrecno odgovoriti
nanje, kar pojasni v nadaljevanju. Svet
najprej poudarja, da je Komisija v oporo „potrebe“ po sodelovanju zgolj
Skupnosti pri sporazumu GATS navedla kot precedens tako imenovane
„evropske“ sporazume z državami srednje in vzhodne Evrope, ki pa so jih
sklenile skupaj Skupnost in države članice.
Svet
tako kot Evropski parlament meni, da Komisija meša dve različni
vprašanji, in sicer vprašanje pravnega okvira, ki ga mora spoštovati
zakonodajalec Skupnosti, in vprašanje političnih meril koristnosti, v
okviru katerih se zakonodajalec Skupnosti odloči za ukrepanje (ali ne)
in o obsegu svojega ukrepanja. Po mnenju
Sveta trditev Komisije glede nevarnosti razpršenega ukrepanja držav
članic na mednarodni ravni, če bi slednje sklenile GATS in TRIPs na
podlagi svojih pristojnosti, temelji na zmotni predstavitvi dejstev.Svet
trdi, da doslej pristojnost držav članic na velikem delu področjih, ki
jih pokrivata ta sporazuma, ni bila izpodbijana in se je stalno izvajala
na mednarodni ravni (na primer konvencije, sklenjene v okviru WIPO). To
pa ni oviralo postopnega nastajanja notranje zakonodaje Skupnosti in
mednarodnega delovanja Skupnosti.Danska in grška vlada nista dodali nobenega pojasnila k temu vprašanju Sodišča.Po mnenju nemške vlade,
če bi dopustili, kot podredno zatrjuje Komisija, da ima Skupnost
obveznost ukrepati, pri čemer uporabi pooblastila, ki so ji dodeljena s
členoma 100a in 235 Pogodbe ES, bi bilo to stališče v nasprotju s členom
4 te pogodbe in bi privedlo do spremembe te pogodbe. Zvezna vlada
navaja institucionalne probleme, ki bi jih takšno stališče sprožilo
glede na presojo Bundesverfassungsgerichta (zvezno ustavno sodišče) v
svoji sodbi z dne 12. oktobra 1993 o ratifikaciji Pogodbe o Evropski
uniji, zlasti v delu C II 3b, ki določa:„Pogodba
o Uniji načeloma razlikuje med izvajanjem pristojnosti javnih oblasti,
ki se opredeljuje omejevalno, na eni strani in med revizijo Pogodbe na
drugi strani; razlaga Pogodbe in obseg Pogodbe ne dasta enakega izida;
podobna razlaga norm o pristojnosti ni obvezna za Nemčijo.“Po mnenju španske vlade
so trditve Komisije za dokaz potrebe po zunanjem ukrepanju zgolj
Skupnosti v nasprotju z načelom posebne dodelitve pristojnosti iz členov
3B in 4(1) Pogodbe ES. Ugotovitev, da obstaja potreba po skupnem
zunanjem ravnanju Skupnosti, ne more utemeljiti izključne pristojnosti
Skupnosti, če ji je države članice niso dodelile. Če bi se dopustilo
obratno, bi prišlo do spremembe Pogodbe, pri čemer bi bil kršen
postopek, ki ga za to določa člen N Pogodbe o Evropski uniji. Španska
vlada dodaja, da teorija vzporednih notranjih in zunanjih pristojnosti,
ki jo je razvila sodna praksa Sodišča, ne pomeni, da bi Skupnost na
področjih, na katerih nima notranje pristojnosti, lahko pridobila to
pristojnost s sklenitvijo zunanjega sporazuma in na notranji ravni s
predpisi uredila področja, ki jih prej ni mogla.
Francoska vlada
meni, da člena 100a in 235 Pogodbe ES, na katera se sklicuje Komisija
podredno, da bi utemeljila izključno pristojnost Skupnosti, prepuščata
Svetu široko presojo o tem, ali so izpolnjeni njuni pogoji za uporabo.Francoska
vlada glede tega navaja, da v večini sektorjev, ki jih pokrivata TRIPs
in GATS, ni sprememb že obstoječih predpisov Skupnosti. V teh sektorjih
ne bo potrebno delovanje zgolj Skupnosti za uresničitev ciljev
Skupnosti. Razen nekaj izjem tu ne bo Skupnost izvajala teh dveh
sporazumov, ker države članice ostajajo pristojne na številnih
področjih. Francoska vlada iz tega sklepa, da ni potrebno niti mogoče,
da bi Skupnost sama sklenila Sporazum WTO.Po mnenju nizozemske vlade navajanja Komisije za dokaz potrebe po zunanjem ukrepanju zgolj Skupnosti izhajajo iz načrtovane politike Komisije de lege ferenda. Vendar glede na zdajšnjo integracijo Skupnosti ne morejo izhajati iz uporabe sodne prakse AETR.Portugalska vlada
meni, da mora zunanja pristojnost Skupnosti temeljiti na pravnih
merilih in ne more biti odvisna od smotrne presoje vrste ali stopnje
potrebe po skupnem ravnanju. Zunanja pristojnost lahko izhaja iz določb
Pogodbe, ki določa notranjo pristojnost, če se šteje, da je izvajanje te
zunanje pristojnosti potrebno za uresničitev enega od ciljev Skupnosti
in ne privede do tega, da Skupnost sprejme ukrepe na področju
pristojnosti držav članic. Portugalska vlada prav tako opozarja na
načelo posebne dodelitve pristojnosti, ki ga po njenem mnenju ogroža
Komisija. V teh razmerah portugalska vlada
meni, da potreba po zunanjem delovanju Skupnosti ne zadošča za
dokazovanje izključne pristojnosti Skupnosti. Jasno je, da se Sporazum
WTO v svojih prilogah o GATS in TRIPs nanaša na področja, ki deloma
spadajo v pristojnost držav članic, tako da navajanja Komisije v dokaz
izključne pristojnosti Skupnosti na tem področju odsevajo zgolj
politično presojo.V odgovor Komisiji, ki
trdi, da bi bila ukslajenost notranjega trga ob priznanju deljene
pristojnosti Skupnosti in držav članic za sklenitev sporazuma ogrožena,
ker bi prišlo do izkrivljanja konkurence in možnosti konkurence na trgu
tretjih držav, vlada      Združenega kraljestva
poudarja, da je Komisija kot domnevo predstavila situacijo, ki je
dejansko prevladala med pogajanji urugvajskega kroga. Od začetka in ves
čas pogajanj je bilo jasno določeno, da so ta potekala brez predsodkov o
pristojnosti Skupnosti in držav članic za določena vprašanja. Pogajanja
je vodila Komisija, ki ji je bilo naloženo, naj predstavlja Skupnost in
države članice. Interesi slednjih so bili varovani s postopki
Skupnosti, katerih namen je bil doseči soglasje. S stališča držav članic
so pogajanja potekala z domnevo, da je pristojnost deljena med
Skupnostjo in državami članicami. Izid teh pogajanj je popolnoma
upošteval interese Skupnosti in držav.Komisija
navaja sektor finančnih storitev kot primer sektorja, v katerem bi
lahko prišlo do izkrivljanja konkurence. Vendar je bila ta domneva
preverjena med mnogostranskimi pogajanji (Združeno kraljestvo opozarja,
da GATS vsebuje priloge o finančnih storitvah). Združeno kraljestvo
meni, da se v tem lahko vidi izraz te moči uravnoteženega pogajanja, ki
ga je po mnenju Komisije mogoče doseči le z izključno pristojnostjo
Skupnosti. Po mnenju te vlade so se velike težave, kot so težave pri
pogajanju prilog GATS o finančnih storitvah, pokazale tudi pri pogajanju
za dosego soglasja v okviru Sveta o področjih, ki naj bi spadala v
izključno pristojnost Skupnosti (vzajemnost za kreditne institucije na
podlagi člena 9 druge bančne direktive).Po
mnenju Združenega kraljestva je upravičeno, da Komisija prizna, da
storitve ne morejo prosto krožiti med državami članicami. To pomeni, da
dostop državljana tretje države na trg države članice sam po sebi temu
državljanu ne jamči pravice do ponujanja storitve ali do ustanovitve v
drugih državah članicah, ker se poglavja o ustanavljanju in storitvah
uporabljajo le za državljane držav članic.Vlada
Združenega kraljestva poudarja, da Komisija kljub temu vztraja pri dveh
trditvah. Prvič, če bi države članice sklepale sporazume s tretjimi
državami, bi to ustvarilo prednosti v določenih državah, ki jih druge
države ne bi imele, kar bi bilo nesprejemljivo izkrivljanje konkurence.
Drugič, državljani nekaterih držav članic bi si na trgih tretjih držav
pridobili koristi, ki jih državljani drugih držav članic ne bi mogli
uživati.Združeno kraljestvo vseeno navaja,
da možnosti za državo članico, da sklene s tretjo državo sporazum, ki
določa pogoje izvajanja poklicne dejavnosti na njenem ozemlju, ni mogoče
šteti za nezdružljivo z notranjim trgom. V sodbo z dne
9. februarja 1994 v zadevi Tawil-Albertini (C-154/93, Recueil, str.
I-451) je Sodišče presodilo, da Direktiva Sveta 78/686/EGS z dne 25.
julija 1978 o medsebojnem priznavanju diplom, spričeval in drugih
dokazil o formalnih kvalifikacijah zobozdravnikov in o ukrepih za
olajšanje uresničevanja pravice do ustanavljanja podjetij in pravice do
zagotavljanja storitev (UL L 233, str. 1) ne posega v pristojnost držav
članic za sklepanje zunanjih sporazumov s tretjimi državami na tem
področju. Izvajanje te pristojnosti pa lahko škodi pogojem konkurence
med državami članicami. Kvalifikacije, pridobljene v tretji dežavi, bi
se lahko priznale v eni državi članici, ne pa tudi v drugi. Enaka
pristojnost bi lahko pripeljala do tega, da bi se državljanom ene države
članice priznale kvalifikacije na ozemlju tretje države, medtem ko se
ne bi priznale kvalifikacij državljanom druge države članice, in to
čeprav je treba v Skupnosti kvalifikacije enih in drugih obravnavati
enakovredno. Glede take situacije, ki izhaja iz delitve pristojnosti med
Skupnostjo in državami članicami v zadevnem sektorju, ni mogoče
presoditi, da je v nasprotju z notranjim trgom. Enako velja za možnost,
da države članice sklepajo sporazume s tretjimi državami na področju
storitev v sektorjih, za katere niso bila sprejeta notranja pravila.Poleg
tega v sektorjih dejavnosti, v katerih so bili sprejeti notranji
predpisi, Svet lahko odloči, da bo Skupnost izvajala izključno zunanjo
pristojnost (glej na primer člen 9 druge bančne direktive). Svet pri
sprejemanju notranjih predpisov odloči, ali je treba predvideti
izključno zunanjo pristojnost Skupnosti za področje, ki ga pokrivajo. Če
Svet Skupnosti podeli izključno zunanjo pristojnost, omogoči izenačitev
pogojev konkurence znotraj Skupnosti in med državljani različnih držav
članic na trgih tretjih držav. Tako je obseg zunanje pristojnosti, ki je
bila prepuščena državam članicam po sprejetju notranjih predpisov na
podlagi poglavij o ustanavljanju in storitvah, odvisen od odločitve
zakonodajalca Skupnosti. Ta analiza je precej bolj primerna kot
stališče, ki ga zagovarja Komisija, da izključna zunanja pristojnost
Skupnosti samodejno izhaja iz določb Pogodbe. Po mnenju vlade Združenega
kraljestva, ker poglavja Pogodbe o ustanavljanju in storitvah ne
omogočajo identifikacije „posebnega cilja“, ki bi Skupnosti dal
implicitno zunanjo pristojnost, so lahko notranji predpisi sekundarne
zakonodaje, sprejeti na podlagi teh poglavij, podlaga za zunanjo
pristojnost Skupnosti na področju storitev. Vendar ti predpisi ne
obstajajo za celotno področje gospodarskih dejavnosti, ki jih pokriva
GATS, in če obstajajo, izključno ne usklajujejo predpisov sektorjev, ki
jih pokrivajo.Komisija trdi, da bi skupna
pristojnost držav članic in Skupnosti spodkopala notranji trg. Da bi
podprla to utemeljitev, je navedla, da bi ponudniki storitev, ki so
državljani tretjih držav, lahko ustanovili družbo na podlagi zakona
države članice, ki bi jim to omogočila, in nato ustanovili agencije in
podružnice v drugih državah članicah, s čimer bi državljane teh držav
izpostavili povečani konkurenci zadevnih družb iz tretjih držav. Ta
trditev ni prepričala vlade Združenega kraljestva.Prvič,
hčerinska družba, ki jo državljan tretje države ustanovi v državi
članici, je podrejena nacionalnemu zakonu te države članice, podružnice
in agencije pa so podrejene zakonom držav članic, v katerih so
nastanjene. Drugič, namen GATS ni
ustanavljanje družbe v državi članici, ki bi bila odskočna deska za
zavzetje trgov drugih držav članic. Seznam specifičnih obvez pod
naslovom „Omejitve nacionalne obravnave“ določa, da se lahko „slabše
obravnavajo hčerinske družbe (ki pripadajo družbam iz tretjih držav),
ustanovljene v skladu z zakonodajo države članice, če imajo na ozemlju
Skupnosti le statutarni sedež, razen če se dokaže, da so dejansko in
stalno povezane z gospodarstvom neke države članice.“Poleg
tega je treba poudariti, da je ustanovitev podružnice le eden od
načinov ponudbe storitev, kot določa GATS. Storitve se lahko ponujajo
tudi prek agencij ali podružnic. Ustanavljanje agencij ali podružnic s
strani državljanov tretjih držav ne more imeti v nobenem primeru za
notranji trg posledic, ki jih Komisija pripisuje ustanavljanju
hčerinskih družb s strani teh državljanov v državah članicah. Podružnica
ali agencija družbe, ki prihaja iz tretje države in je bila
ustanovljena v državi članici, nima pravice do ustanavljanja niti
pravice do ponujanja storitve na ozemlju drugih držav članic; vendar se
GATS z izjemo zgoraj navedenih omejitev uporablja za ustanavljanje z
agencijami ali podružnicami enako, kot se uporablja za ustanavljanje s
hčerinskimi družbami. Tako ni mogoče
sklepati na izključno zunanjo pristojnost z oprtjem na posledice, ki naj
bi jih imel člen 58 Pogodbe za državljane tretjih držav, ki se
nastanijo na ozemlju države članice. Trditev Komisije na podlagi člena
58 torej nikakor ne more ogroziti pristojnosti držav članic za uporabo
GATS pri ustanavljanju prek agencij ali podružnic v državah članicah.Glede
trditve Komisije o možnosti sprejetja navzkrižnih povračilnih ukrepov
vlada Združenega kraljestva meni, da vprašanje o delitvi pristojnosti
med Skupnostjo in državami članicami za sklepanje mednarodnega dogovora
ne more biti rešeno v smislu ene od teh določb, ampak v smislu vseh
določb. Posledica klavzule o navzkrižnih povračilnih ukrepih ne more
biti povečanje pristojnosti Skupnosti glede sporazuma o storitvah, ali
zmanjšanje pristojnosti za države članice glede tega sporazuma.Združeno
kraljestvo odgovarja Komisiji – ki trdi, da bi sklenitev GATS s strani
držav prizadelo ali zmanjšalo obseg prava Skupnosti, ker predpisi
Skupnosti v celoti pokrivajo GATS – da je ta trditev v celoti
nepravilna. Dejansko se notranji predpisi Skupnosti ne nanašajo na vse
gospodarske dejavnosti na področju ustanavljanja in storitev in tam,
kjer ti predpisi obstajajo, so pogosto le delni usklajevalni ukrepi ali
pa se omejujejo na določanje minimalnih standardov.Združeno
kraljestvo izraža svoje začudenje ob trditvi Komisije, da bi bil GATS
lahko tako ali drugače v nasprotju s pravom Skupnosti – primarnim ali
sekundarnim – kar bi v skladu s sodno prakso AETR privedlo do izključne
pristojnosti Skupnosti za sklenitev GATS. Med pogajanji glede GATS je
moral biti cilj Komisije zagotoviti njegovo skladnost s pravom
Skupnosti. Komisija pravi, da je pri pogajanjih upoštevala vse obstoječe
pravo Skupnosti. Vlada Združenega kraljestva ne skriva občutka, da si
Komisija za vsako ceno prizadeva odkriti kakršno koli nezdružljivost
GATS s pravom Skupnosti in tako najti pretvezo za potrditev izključne
pristojnosti Skupnosti. Združeno kraljestvo poudarja, da Komisija ni
pokazala, da dejansko obstajajo nasprotja med GATS in veljavnimi
predpisi Skupnosti. Če obstajajo taka nasprotja med GATS in določenimi
obstoječimi predpisi Skupnosti, pa ta ne izključujejo pristojnosti držav
članic zunaj področja zadevnih predpisov Skupnosti.Združeno
kraljestvo odgovarja Komisiji, ki trdi, da dejstvo, da države članice
sklenejo Sporazum TRIPs tudi v svojem imenu, lahko škodi ali zmanjša
obseg prava Skupnosti, da je Skupnost seveda pristojna za TRIPs, vendar v
omejenem obsegu, v katerem bi TRIPs lahko prizadel usklajevalne ukrepe,
sprejete na podlagi člena 100a ali uredbe o znamki Skupnosti, sprejete
na podlagi člena 235. Združeno kraljestvo poudarja, da se poslej njegovo
nestrinjanje s Komisijo ne nanaša več na zunanjo pristojnost Skupnosti
na področju, ki ga pokriva TRIPs, ampak na izključnost te pristojnosti.Združeno
kraljestvo, ki se sklicuje na načela, ki jih je oblikovalo Sodišče v
svojem mnenju 2/91, meni, da je pristojnost za sklenitev TRIPs deljena
med Skupnostjo in državami članicami, ker naj bi večina področij, ki jih
pokriva TRIPs, ostala povsem zunaj usklajevanja Skupnosti ali pa so
predmet le delnega usklajevanja, omejenega z izrecnim ali implicitnim
priznavanjem nacionalnega prava o intelektualni lastnini.Komisija
navaja le en primer s področja, na katerem se zdijo minimalni pogoji,
ki jih določa TRIPs, strožji od pogojev zakonodaje Skupnosti (gre za
pogoje podeljevanja obveznih licenc na področju topografije
polprevodnikov, ki so določeni z že navedeno Direktivo 87/54). Dejstvo,
da bi TRIPs lahko prizadel ali zmanjšal obseg te direktive, je dober
razlog za sodelovanje Skupnosti pri sklepanju Sporazuma TRIPs. A to
dejstvo ne more upravičiti prenosa na Skupnost zunanje pristojnosti za
sklepanje sporazuma, ki se v velikem delu nanaša na področja, za katera
zakonodajalec Skupnosti ni izvedel nobenega ukrepa oziroma za katera je
pristojnost držav članic izrecno priznana s Pogodbo ES ali z veljavno
sekundarno zakonodajo.
Združeno kraljestvo
odgovarja Komisiji, ki trdi, da pooblastilo držav članic za ravnanje na
področju, ki ga pokriva TRIPs, lahko pripelje do razhajanj in
nesoglasij v njihovih zunanjih ureditvah, ki bi lahko posegla v
obstoječe ali prihodnje usklajevanje na ravni Skupnosti, da deljena
pristojnost držav članic in Skupnosti za sklenitev Sporazuma TRIPs
nikakor ne pooblašča držav članic, da bi s sprejemanjem zakonodaje ali s
sklepanjem novih mednarodnih sporazumov, ki bi bili v nasprotju s
pravom Skupnosti, ravnale na način, ki bi bil nezdružljiv z obstoječimi
predpisi Skupnosti.G –  Sedmo vprašanjeNa Komisijo
je naslovljena prošnja, naj pojasni svoje trditve v dokaz, da bi skupno
sodelovanje Skupnosti in držav članic pri sklenitvi sporazumov GATS in
TRIPs prizadelo oziroma spremenilo obstoječe predpise Skupnosti.Po
mnenju Komisije, če bi bila mešana pristojnost priznana na področju
bančništva, bi lahko bili predpisi Skupnosti prizadeti ali spremenjeni v
smislu sodne prakse AETR na tri načine.Najprej,
če bi države članice lahko določile svoje specifične obveze na področju
dostopa do bančne dejavnosti na svojem ozemlju, bi bile prizadete
določbe zgoraj navedene druge bančne direktive in zlasti določbe o
usklajevanju pogojev za dostop (naslov II). Poleg tega bi bil sistem
pogajanj iz člena 9 Druge direktive, da bi kreditne institucije
Skupnosti dobile primerljiv dostop do trgov tretjih držav kot družbe
tretjih držav do trga Skupnosti, brezpredmeten. Tako bi se vrnili v
obdobje, ko je vsaka država članica imela svoje predpise o vzajemnosti.Države
članice naj bi imele možnost, da v okviru svoje pristojnosti določijo
vrsto in raven svojih specifičnih obvez. Torej bi lahko sočasno
obstajalo več ravni zahtev: za področja, ki spadajo v pristojnost držav
članic, naj bi obstajala raven A specifičnih obvez v GATS in za
področja, ki spadajo v pristojnost Skupnosti, naj bi obstajali po eni
strani predpisi Skupnosti (raven B) in po drugi strani specifične
obveze, ki jih je Skupnost sprejela v okviru GATS (raven C). Ker bi se
te tri ravni lahko razhajale, je verjetno, da bi bila predpisi Skupnosti
prizadeti ali spremenjeni v smislu odločbe ESMCP.Predpisi
Skupnosti o dostopu na bančni trg bi pomembno izgubili svoj pomen, če
bi vsaka država lahko določala svoje obveze, ki bi se tako kot obveze
Skupnosti morale uporabljati na temelju države z navečjimi ugodnostmi.
Zlasti bi bilo tako na področjih, za katera se zahteva mešana
pristojnost, ker predpisi Skupnosti vsebujejo minimalne določbe. Ker bi
se v takšnem primeru pristojnosti Skupnosti in držav članic nanašale na
isti predmet, bi sleherna obveza, ki bi jo sprejela država članica,
zmanjšala pomen obveze, ki bi jo sprejela Skupnost.Komisija
se ponovno vrača na problem izčrpanja pravic intelektualne lastnine.
Poudarja, da TRIPs pušča članicam svobodo, da določijo svoje predpise o
izčrpanju, če jih uporabijo v skladu z načelom države z največjimi
ugodnostmi in nacionalne obravnave (glej člen 6) in če pravo Skupnosti
uporabi načelo izčrpanja Skupnosti. Torej bi v primeru mešane
pristojnosti lahko hkrati obstajali trije sistemi izčrpanja:–        nekatere
države članice bi lahko v okviru svoje pristojnosti uporabile
mednarodni sistem izčrpanja glede na tretje države;–        druge države članice bi sprejele načelo nacionalnega izčrpanja;–        razume
se, da bodo vse države članice na področjih, ki spadajo v pristojnost
Skupnosti, vsekakor uporabile načelo izčrpanja Skupnosti.Ker
ne bo vedno preprosto določiti, pod katerim sistemom je bil proizvod
ali storitev, ki vsebuje pravico intelektualne lastnine, uvožen v državo
članico, se bodo v državah članicah lahko uvedli ukrepi zaradi kršenja
pravic intelektualne lastnine. Verjetno bi bil prizadet vzporedni uvoz.
Mogoče je, da bi bil prizadet ali spremenjen obseg načela prostega
pretoka.Na primer, če je imetnik pravic
intelektualne lastnine dal proizvod na trg tretje države oziroma je bil
dan na trg z njegovim soglasjem, bi vzporedni uvoznik lahko proizvod
uvozil v države članice Skupnosti, ki uporabljajo načelo mednarodnega
izčrpanja. Imetnik bi lahko nasprotoval uvozu tega proizvoda v te države
članice, ki uporabljajo nacionalno izčrpanje. Iz zgoraj navedene sodbe
Sodišča EMI proti CBS implicitno izhaja, da bi imetnik pravice lahko
vzporednemu uvozniku prepovedal uvoz zadevnega proizvoda iz države, ki
uporablja načelo nacionalnega izčrpanja, v druge države članice. Razlog
za to naj bi bil, da imetnik v resnici ni dal vzporednemu uvozniku
dovoljenja za prvi uvoz dobrine v Skupnost. Zato naj ne bi bilo mogoče
uporabljati načela izčrpanja Skupnosti. Zdi se torej, da je usklajevanje
na tem področju potrebno in da je že bilo izvedeno za nekatere pravice
intelektualne lastnine, da bi se izključila možnost mednarodnega
izčrpanja. Komisija opozarja, da GATS za
tri leta po začetku njegove veljave ne dovoljuje enostranskega
spreminjanja seznamov specifičnih obvez. Če nato taka sprememba odpravi
ali prizadene pravice drugih članic GATS, jim mora biti dodeljena
kompenzacija (člen XXI). Komisija zato meni, da bi lahko države članice v
primeru deljene pristojnosti nasprotovale vsakemu nadaljnemu razvijanju
prava Skupnosti, ker bi se bale, da bodo morale tretjim državam
ponuditi kompenzacijo. Ta nevarnost zamrznitve prava Skupnosti po mnenju
Komisije prizadene ali spreminja pravo Skupnosti v smislu sodne prakse
AETR.Poleg tega Komisija poudarja, da člen V
GATS predvideva splošno odstopanje za gospodarsko povezovanje. Vendar
negotovosti ostajajo glede natančnega obsega nekaterih določb člena V.
Ni povsem gotovo, da evropski sporazumi, sklenjeni z državami srednje in
vzhodne Evrope (glej sporazume, ki jih je Skupnost oziroma so jih
Skupnosti sklenile s Poljsko republiko, z dne 16. decembra 1991, UL 1993
L 348, str. 2; z Zvezno republiko Češko in Slovaško, z dne 16. decembra
1991, UL 1992 L 115, str. 2; z Madžarsko republiko, z dne 16. decembra
1991, UL 1993 L 347, str. 2; z Republiko Bolgarijo, z dne 8. marca 1993,
UL L 323, str. 2; z Romunijo, z dne 1. februarja 1993, UL L 81, str.
2), izpolnjujejo pogoje iz člena V. Če bi se izkazalo, da nekateri
sporazumi niso v skladu s to določbo, bi se lahko obdržali kot
preferenčni sporazumi, le če bi se zahtevalo odstopanje od načela države
z največjimi ugodnostmi. Če bi države članice zavrnile vložitev take
zahteve, bi se koristi iz teh sporazumov morale v skladu z načelom
države z največjimi ugodnostmi razširiti na vse članice GATS.Komisija
prav tako poudarja, da člen 6 zgoraj navedene Direktive 87/54 o
topografijah polprevodniških izdelkov določa manj zahtevne pogoje od
minimalnih pogojev, ki so predpisani s TRIPs glede dodeljevanja obveznih
licenc. Komisija, ki navaja zgoraj navedeno mnenje 2/91 (točki 25 in
26), opozarja, da že soobstoj mednarodnih predpisov in določb prava
Skupnosti na enem področju lahko prizadene pravo Skupnosti, tudi če med
njimi ni nasprotij. Na koncu Komisija
navaja, da bi zaradi enotnosti svežnja Sporazuma WTO in pravila o
navzkrižnih povračilnih ukrepih v memorandumu o reševanju sporov kršitev
kakega od sporazumov, priloženih k WTO, ki bi jo storila država
članica, lahko – če bi bila priznana mešana pristojnost – pripeljala do
povračilnih ukrepov v okviru sporazuma, ki bi spadal v pristojnost
Skupnosti. Ta možnost navzkrižnih povračilnih ukrepov že sama po sebi
prizadene ali spreminja predpise Skupnosti v smislu odločbe AETR.H –  Osmo vprašanjePoglavje
3 dela II Sporazuma TRIPs zavezuje vsako članico, da varuje geografske
označbe drugih članic. Svet in Komisija navajata, da Uredba Sveta (EGS)
št. 2081/92 z dne 14. julija 1992 o zaščiti geografskih označb in označb
porekla za kmetijske proizvode in živila (UL L 208, str. 1) deloma
ustreza tej zahtevi. Na Svet in Komisijo je naslovljena
prošnja, naj nakažeta, kako bi bil ta predpis lahko podlaga za zaščito
navedb geografskega porekla in izvora iz tretjih držav.Komisija navaja,
da se ta uredba uporablja na podlagi člena 12 tudi za geografske
označbe tretjih držav: tiste, ki izpolnjujejo pogoje, ki jih določa
(zlasti, da so v skladu z zvezkom stroškov in podrejene nadzoru), bodo
lahko dobile posebno varstvo, ki ga ponuja člen 13 te uredbe, po istem
postopku.
Svet opozarja, da
poglavje 3 dela II TRIPs zavezuje vsako pogodbeno stranko, da odobri
drugi pogodbeni stranki varstvo njenih zaščitenih poimenovanj. Po logiki
Sporazuma bi z njegovo uporabo lahko postalo vprašljivo varstvo, ki ga
omogočajo predpisi Skupnosti.Za ponazoritev
te situacije Svet navaja primer pritožbe Madžarske republike, članice
WTO, ki naj bi trdila, da je varstvo, ki ga Skupnost daje poimenovanju
„Tokay“, v nasprotju s TRIPs, ker bi moralo biti pridržano za vina,
pridelana v madžarski regiji Tokay. Ker je poimenovanje „Tokay“
zaščiteno z zakonodajo Skupnosti, Svet meni, da je za obrambo pred
zahtevami Madžarske republike v okviru takega spora pristojna Skupnost
in ne države članice.Vendar Svet priznava,
da se lahko vprašanje varstva geografskih označb tretjih držav postavi
tudi, ne da bi to zadevalo predpise Skupnosti, in da se njegova pisna
stališča niso nanašala na tak primer.Glede
tega Svet navaja primer, ko naj bi bilo v Španiji dodeljeno varstvo
alkoholni pijači, ki se proizvaja v Mehiki in se imenuje „mehiška
tekila“. Po mnenju Sveta spada tak problem v pristojnost držav članic,
če ni akta sekundarnega prava Skupnosti. Glede na ta zadnji primer Svet
želi spremeniti svoja pisna stališča: obseg ukrepov Skupnosti na
področju geografskih označb ne sovpada v celoti z obsegom poglavja 3
dela II TRIPs. Pristojnost Skupnosti, ki izhaja iz sodbe AETR, torej ne
zajema celotnega poglavja 3 in države članice v delu ohranijo
pristojnost. I –  Deveto vprašanjeNa Komisijo in Svet
je naslovljena prošnja, naj navedeta – če obstaja usklajevalni akt
Skupnosti za pravice intelektualne lastnine – ali so države članice
dolžne uporabljati predpise, ki so jih bile dolžne sprejeti, za
državljane tretjih držav. Komisija
meni, da vprašanja glede usklajevalnih aktov Skupnosti za pravice
intelektualne lastnine, pokrite s Pariško konvencijo o industrijski
lastnini ali z Bernsko konvencijo o varstvu literarnih in književnih
del, urejata ti mednarodni konvenciji. Člena
2 in 3 Pariške konvencije za državljane držav Pariške unije in za
osebe, ki prebivajo ali so dejansko in resno nastanjene na ozemlju ene
od teh držav, določata nacionalno obravnavo za dejanske in prihodnje
„koristi“, ki so jih priznale zakonodaje na področju industrijske
lastnine. To načelo se torej uporablja samodejno za določbe Prve
direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju
zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40,
str. 1).Na podlagi členov 3 in 5 Bernske
konvencije avtorji, ki so državljani ene od držav Bernske unije ali tam
običajno prebivajo, uživajo dejanske in prihodnje pravice, ki jih
zakonodaje priznavajo državljanom.To načelo je treba samodejno uporabljati za določbe na področju avtorskih pravic iz:–        Direktive
Sveta 92/100/EGS z dne 19. novembra 1992 o pravici dajanja v najem in
pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski, na
področju intelektualne lastnine (UL L 346, str. 61);–        Direktive
Sveta 93/83/EGS z dne 27. septembra 1993 o uskladitvi določenih pravil o
avtorski in sorodnih pravicah v zvezi s satelitskim radiodifuznim
oddajanjem in kabelsko retransmisijo (UL L 248, str. 15).Glede
drugih pravic intelektualne lastnine se odgovor razlikuje glede na akte
Skupnosti. Na podlagi člena 3(7) Direktive Sveta 87/54/EGS z dne 16.
decembra 1986 o pravnem varstvu topografije polprevodniških izdelkov (UL
1987, L 24, str. 36) je o razširitvi varstva na državljane tretjih
držav odločil Svet. V Direktivi Sveta 92/100/EGS z dne 19. novembra
1992 o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih
pravicah, sorodnih avtorski, na področju intelektualne lastnine (UL L
346, str. 61) naj bi bilo samo po sebi razumljivo, da države članice
nadaljujejo priznavanje teh pravic na podlagi vzajemnosti in priznavanje
nacionalne obravnave za državljane držav članic Rimske konvencije. To
stališče naj bi izrecno potrdila Direktiva Sveta 93/98/EGS z dne 29.
oktobra 1993 o vzdrževanju minimalnih zalog surove nafte in/ali naftnih
derivatov (UL L 290, str. 9). Triindvajseta uvodna izjava preambule
se v bistvu sklicuje na varstvo državljanov tretjih držav na podlagi
mednarodnega sporazuma.Svet najprej
navaja, da načeloma, če obstaja usklajevalni akt Skupnosti o pravicah
intelektualne lastnine, države članice niso dolžne za državljane tretjih
držav uporabljati predpisov, ki so jih bile dolžne sprejeti.
Na
splošno se usklajevalni ukrepi nanašajo na vzpostavitev in delovanje
notranjega trga in njihov cilj je odprava ovir za prosti pretok znotraj
Skupnosti. Njihov cilj ni uskladitev obravnave državljanov in družb iz
tretjih držav. Največkrat se ne izrekajo o obravnavi, ki jo vsaka država
članica lahko prizna državljanom tretjih držav.Vendar
Svet priznava, da včasih usklajevalni ukrepi Skupnosti lahko vsebujejo
splošno pravilo, ki se lahko uporabi za vsako dejavnost, ki se
uresničuje na ozemlju držav članic, vključno tisto, ki jo izvajajo
državljani ali družbe tretjih držav. Na primer usklajevalni ukrep bi
lahko nalagal obvezno registriranje vsakemu poklicnemu izvajalcu, ki bi
želel opravljati svoje dejavnosti v Skupnosti, ali vsaki fizični ali
pravni osebi, ki bi želela zaščititi pravice intelektualne lastnine,
katere imetnica je. To splošno pravilo naj bi se uporabljalo za
državljane tretjih držav.Zato Svet meni, da
je odgovor na deveto vprašanje mogoč le glede na zdajšnje stanje
usklajevanja v Skupnosti – zdaj zakonodaja Skupnosti le izjemoma nalaga
državam članicam obveznosti glede pravic intelektualne lastnine, ki naj
se priznajo državljanom tretjih držav.J –  Deseto vprašanjeKer
se Skupnost ni udeležila več konvencij na področju intelektualne
lastnine, ki jih je organiziral WIPO, je na Komisijo naslovljena
prošnja, naj navede, kdo bi sodeloval pri vodenju teh konvencij, če bi
bila priznana izključna pristojnost Skupnosti za sklepanje konvencij s
tretjimi državami na področju intelektualne lastnine.Komisija
uvodoma navaja, da je zatrjevala, da ima Skupnost izključno pristojnost
za sklepanje Sporazuma WTO, ker gre načeloma za sporazum, ki zadeva
trgovino (trade-related) in ker ima Skupnost izključno pristojnost za
sklepanje vseh konvencij s tretjimi državami na področju intelektualne
lastnine.Po njenem mnenju je treba vsako
konvencijo posebej pregledati, da bi ugotovili, ali gre za trgovinski
sporazum, in če ne, ali je zakonodajalec Skupnosti že sprejel ukrepe, na
katere lahko vpliva zadevna konvencija, ali pa se pripravlja k
njihovemu sprejetju, s tem da sklene navedeno konvencijo. Komisija
poudarja, da se zunanje pristojnosti Skupnosti razvijajo, zlasti na
področju intelektualne lastnine. Tako Skupnost zdaj ne more postati
članica WIPO ali ne more pristopiti k obstoječim konvencijam, kot sta
Pariška in Bernska, ker je to mogoče le za države. Komisija ima le
status opazovalke v WIPO, kjer usklajeno deluje z državami članicami.
Nasprotno pa je bila Skupnost bolj pritegnjena k izdelavi dveh konvencij
WIPO, ki sta bili nedavno izdelani, in sicer Washingtonska pogodba z
dne 26. maja 1989 o varstvu intelektualne lastnine na področju tiskanih
vezij in Madridskega protokola z dne 28. junija 1989 o Madridskem
dogovoru glede mednarodne registracije znamk. V bistvu je sodelovala na
diplomatski konferenci s statusom delegacije in lahko postane pogodbena
stranka teh konvencij.K –  Enajsto vprašanjeNa Svet in države, ki so predložile stališča,
je naslovljena prošnja, naj natančno ponazorijo, kako bi lahko bilo
zagotovljeno enotno zunanje ravnanje Skupnosti in držav, če bi bilo
odločeno, da sklenitev Sporazumov GATS in TRIPs zahteva skupno
sodelovanje Skupnosti in držav članic.Svet
navaja, da vprašanje načinov skupne udeležbe Skupnosti in držav članic v
WTO še ni bilo razrešeno, kajti dokler ni izdano mnenje Sodišča, ostaja
negotovost glede obstoja deljene pristojnosti Skupnosti in držav
članic.Svet zgolj nakaže rešitev, ki naj bi se sprejela v primeru skupne udeležbe. Najprej
bi morala rešitev v celoti spoštovati pogodbe in pravni red Skupnosti.
Nato bi moralo biti sprejeto načelo enega skupnega predstavnika, celo na
področjih, ki ne sodijo – ali vsaj ne v celoti – v izključno
pristojnost Skupnosti. Odločitve bi morale biti sprejete znotraj Sveta,
tudi v zadevah, ki niso zadeve Skupnosti, da bi lahko v celoti odigral
vlogo, ki mu je dodeljena s Pogodbo o Evropski uniji. Na koncu je moralo
biti sprejeto načelo enega „pisemskega nabiralnika“, da drugim članicam
WTO ne bi bilo naloženo, naj določijo, ali je pristojna Skupnost ali pa
države članice. Sleherna zahteva po posvetovanju ali vsaka pritožba bi
lahko bila naslovljena bodisi „na Evropsko unijo“, bodisi „na Skupnost
in države članice“ in bi morala biti sprejeta neodvisno od vprašanja,
kdo je pristojen.Svet dodaja, da Sodišču ni
treba poznati sredstev, ki bodo sprejeta v primeru skupne udeležbe
Skupnosti in držav članic, da bi odgovorilo na zastavljeno vprašanje,
ali imajo države članice pristojnost na natančno določenem področju, na
katerem so obveznosti, predpisane z GATS ali TRIPs. Vsekakor potrjuje,
da se zaveda obveznosti, ki mu jih nalagajo členi Pogodbe, ki
predpisujejo usklajeno zunanje delovanje Evropske unije.Po mnenju danske vlade
iz člena C Pogodbe o Evropski uniji in iz člena 5 Pogodbe ES ter iz
sodne prakse Sodišča izhaja, da so institucije Skupnosti in države
članice zavezane, da lojalno sodelujejo, in da ta obveza lojalnega
sodelovanja velja v primeru izključne pristojnosti Skupnosti in v
primeru deljene pristojnosti med Skupnostjo in državami članicami. V
zadnjem primeru ta obveznost obstaja ne glede na to, kako države članice
izvajajo svoje pristojnosti.Nemška vlada
se sklicuje na „kodeks ravnanja“, ki ga je Svet sprejel maja 1994, da
bi omogočil nadaljevanje pogajanj „post-urugvajskega kroga“ na področju
storitev (glej zgoraj besedilo tega sporazuma pod odgovorom na četrto
vprašanje), in na predlog „kodeksa ravnanja“ v obravnavi pri Svetu, ki
je bil zastavljen splošneje za celotno WTO. Ta kodeksa naj bi odpravila
težave, povezane z varovanjem enotnega zunanjega delovanja Skupnosti in
držav članic.Grška vlada prav tako
navaja, da bi lahko enotno ravnanje držav članic in Skupnosti v okviru
WTO zagotovil „kodeks ravnanja“, ki ga sprejmejo predstavniki vlad držav
članic s sklepom v okviru Sveta. Ta kodeks bi Komisijo določil za
„skupnega predstavnika“ držav članic in Skupnosti znotraj WTO za
vprašanja, ki sodijo v izključno pristojnost Skupnosti, in za vprašanja,
ki sodijo v pristojnost držav članic. Glede vprašanj druge kategorije
bi bile države članice pozvane, naj določijo skupna stališča, ki bi jih
Komisija izpostavila v okviru pristojnih organov WTO. Končno, če državam
članicam ne bi uspelo določiti skupnega stališča, in zgolj v tem
primeru, bi lahko po mnenju grške vlade branile svoja nacionalna
stališča v okviru WTO.Španska vlada
prav tako poudarja potrebo po sprejetju kodeksa ravnanja, ki bi
predvideval sklicevanje na postopke, ki jih določajo pogodbe za področja
v pristojnosti Skupnosti, in iskal konsenz med državami članicami v
zadevah, ki sodijo v njihovo pristojnost. Če bi se izkazalo, da se tega
konsenza ne da doseči, bi bile države članice po mnenju španske vlade
proste, da predstavijo svoje stališče. Komisija naj bi bila pozvana, naj
se izreče in pogaja v imenu Skupnosti in držav članic, pri čemer bi
sledila navodilom, ki ji jih posredujejo Svet ali države članice.Francoska vlada
prav tako navaja, da bi morala biti zagotovljena povezanost delovanja
Skupnosti in držav članic za uporabo sporazumov, ki izhajajo iz
urugvajskega kroga, v skladu s členoma C, drugi pododstavek, PEU in 5
Pogodbe ES. Po mnenju francoske vlade bi predlog kodeksa ravnanja,
ki je v obravnavi pri Svetu, omogočil zagotovitev tega enotnega
delovanja. Ta določba bi morala vsebovati: načelo, da bo Komisija enotni
predstavnik znotraj WTO; Komisija bo vodila pogajanja v WTO v imenu
Skupnosti in držav članic v okviru enega mandata, redno poročanje o
pogajanjih Svetu in njegovim službam, zadolženim, da jih spremljajo,
pridružitev držav članic v vseh fazah pogajanj ali obravnav. Poleg tega
bi morala Komisija sprejeti zahteve držav članic za posvetovanje in po
potrebi začasno prekiniti obravnavo. Med Komisijo, državami članicami in
generalnim sekretariatom Sveta bi se moralo vzpostaviti tesno
sodelovanje za urejeno vodenje pogajanj. Ravnanja in stališča bi morala
temeljiti na skupnem stališču, sprejetem za področja v pristojnosti
Skupnosti v skladu z upoštevnimi določbami Pogodbe in za področja v
nacionalni pristojnosti s soglasjem. Države članice bi se o vprašanjih
nacionalne pristojnosti izrekale le, če ne bi moglo biti sprejeto skupno
stališče.Nizozemska vlada se
sklicuje na mnenje 2/91, da bi poudarila potrebo po kolikor je mogoče
tesnem sodelovanju med Skupnostjo in njenimi državami članicami v
primeru skupne pristojnosti. To sodelovanje bi se moralo izraziti v
sprejetju kodeksa ravnanja. Nizozemska vlada glede tega opozarja na
vsebino nekdanjega člena 116 Pogodbe EGS, na dogovor v okviru FAO in na
obstoječe postopke v okviru tretjega stebra Pogodbe o Evropski uniji,
zlasti na postopek iz člena K.5.Po mnenju portugalske vlade
morebitne težave, ki bi lahko nastale na ravni zastopanja interesov
držav članic v okviru WTO ali na ravni oblikovanja njihove volje, ne
morejo določiti odgovora na vprašanje o delitvi pristojnosti in
preprečiti sklenitve zadevnih mešanih sporazumov. Portugalska vlada
opozarja na obveznosti sodelovanja in povezanosti, ki jih določajo členi
C, J.1(4) in J.2(3) Pogodbe o Evropski uniji in člen 5 Pogodbe ES. Cilj
enotnega delovanja Skupnosti in držav članic je bil med pogajanji z WTO
dosežen. Tako pridobljene izkušnje bi morale biti po mnenju portugalske
vlade uporabljene kot referenca za izdelavo kodeksa ravnanja, ki bi
hkrati opredelil posebne dolžnosti Komisije kot predstavnice držav
članic in način sprejemanja skupnih ali dogovorjenih stališč držav
članic o vprašanjih v njihovi pristojnosti. Poiskati bi bilo treba
soglasno odločitev, ali gre za bistvene interese ali za zelo pomembne
interese države članice.Vlada Združenega kraljestva
poudarja, da se pravi pomen Sodišču zastavljenega vprašanja nanaša na
prihodnjo udeležbo Skupnosti in držav članic v WTO. Opozarja, da so
Skupnost in države članice v mnogostranskih pogajanjih urugvajskega
kroga učinkovito sodelovale, tako kot bi storile, če bi že od začetka
vse stranke priznale skupno pristojnost. To dokazuje, da je podobno
sodelovanje politično mogoče in da je lahko zlasti učinkovito za
zagotavljanje spoštovanja interesov Skupnosti in držav članic.Vendar
določen način sodelovanja ni nujno primeren za vse sporazume in v vseh
okoliščinah. Zato Združeno kraljestvo lahko ponazori zgolj mogoče obrise
postopka sporazuma, s katerim se bo lahko doseglo povezano zunanje
delovanje v okviru WTO.1. Postopek bi
pokrival ravnanje Skupnosti in držav članic v okviru WTO ne gleda na to,
ali področje spada v pristojnost Skupnosti ali držav članic.2.
Komisija bi bila običajno edini „predstavnik“ in bi se pogajala za
račun Skupnosti in držav članic, vendar bi se lahko države članice v
izjemnih primerih prav tako izrazile in pogajale. Postopek, ki bi se
uporabljal, bi opredeljeval okoliščine, v katerih bi lahko izvajale to
pravico.3. Komisija bi države članice obveščala o stanju pogajanj in obravnav in jim omogočala primerno sodelovanje.4. Komisija bi državam članicam vestno pošiljala vse ustrezne dokumente, vključno z besedili.5. Komisija bi upoštevala stališča držav članic. Sporazumeti bi se bilo treba o postopkih, ki se uporabijo.6.
Sprejeta stališča in delovanje bi temeljili na pravilih in postopkih
Skupnosti na področjih, na katerih se uporabljajo (na primer v okviru
drugega stavka člena 228(1) Pogodbe ES), in bi v drugih primerih
izhajali iz skupnega stališča, ki je bilo doseženo s soglasjem.7.
Države članice bi se o administrativnih in proračunskih zadevah
izrekale tako kot zdaj za svoj račun, vendar bi se izogibale zavzemanju
različnih stališč.8. Sprejete bi morale
biti določbe za določitev, kako Skupnost vodi postopke reševanja sporov v
okviru WTO. Te določbe bi morale predvidevati tesno sodelovanje med
Komisijo in državami članicami.9. Če bi
ravnanje drugih strank Sporazuma WTO, ki bi kršile ta sporazum, vplivalo
na določene države članice, bi določbe morale predvideti postopek
posvetovanja med Komisijo in državami članicami in tesno sodelovanje med
njimi.
Za vlado Združenega kraljestva bo
nedvomno v kratkem izdelan postopek, ki bo ustrezal zgoraj navedenim
obrisom. Države članice nimajo namena zmanjšati velike pogajalske moči,
ki jo izvajajo kolektivno; njihov višji interes je razviti to pogajalsko
moč na najučinkovitejši mogoč način.  Stališče SodiščaI –  Uvod1.      Vprašanja,
ki jih je Komisija predložila Sodišču v predlogu za izdajo mnenja,
vloženem na podlagi člena 228(6) Pogodbe o ustanovitvi ES, se najprej
nanašajo na izključnost pristojnosti Skupnosti za sklenitev
mnogostranskih sporazumov o trgovini z blagom v delu, v katerem se ti
sporazumi nanašajo na izdelke ESPJ in Euratom. Nato Komisija sprašuje,
ali je Skupnost na podlagi člena 113 Pogodbe ES ali vzporednih notranjih
in zunanjih pristojnosti ali celo členov 100a ali 235 Pogodbe ES
izključno pristojna za sklenitev Splošnega sporazuma o trgovini s
storitvami (v nadaljevanju: GATS) in Sporazuma o trgovinskih vidikih
pravic intelektualne lastnine, vključno s trgovino s ponarejenim blagom
(v nadaljevanju: TRIPs).2.      Ti
različni sporazumi so priloženi Sporazumu o ustanovitvi Svetovne
trgovinske organizacije (v nadaljevanju: WTO). Ta sporazum vzpostavlja
skupni institucionalni okvir za urejanje trgovinskih odnosov med
državami članicami v zvezi z vsemi vprašanji, povezanimi s sporazumi in
pravnimi instrumenti, ki so mu priloženi (člen II(1) Sporazuma WTO). Ti
različni sporazumi povzemajo izide mnogostranskih trgovinskih pogajanj
urugvajskega kroga, katerega izhodišče je bila ministrska deklaracija iz
Punta del Este z dne 20. septembra 1986.3.      Ko
so Svet in države članice odobrili to deklaracijo, so odločili – „da bi
zagotovili kar največjo usklajenost pri vodenju pogajanj“ – da „naj bo
Komisija edini pogajalec Skupnosti in držav članic“. Vendar je bilo v
zapisniku srečanja določeno, da ta odločitev „ne predpostavlja vprašanja
o pristojnosti Skupnosti in držav članic v posameznih zadevah.“ 4.      Odbor
za trgovinska pogajanja – organ, ki ga je posebej ustanovila konferenca
iz Punta del Este za dobro vodenje pogajanj urugvajskega kroga, na
katerem so se zbrali visoki uradniki – je 15. decembra 1993 odobril
sklepni akt, v katerem so povzeti izidi mnogostranskih trgovinskih
pogajanj urugvajskega kroga.5.      Med
zasedanjem 7. in 8. marca 1994 se je Svet odločil, da bo podpisal ta
sklepni akt in Sporazum WTO. Predsednika Sveta, sira Leona Brittana,
člana Komisije, je pooblastil, da 15. aprila 1994 v Marakešu v imenu
Sveta Evropske unije podpiše sklepni akt in Sporazum WTO. Ker so
zastopniki držav članic menili, da se ti akti „nanašajo prav tako na
vprašanja v nacionalni pristojnosti“, so se strinjali, da istega dne
podpišejo sklepni akt in Sporazum WTO. Po navodilu Komisije je bilo v
zapisnik vnešeno, da so „sklepni akt [...] in njemu priloženi sporazumi v
izključni pristojnosti Skupnosti.“6.      Komisija je 6. aprila 1994 vložila predlog za izdajo mnenja. Njena vprašanja so:„Glede na dosežke trgovinskih pogajanj urugvajskega kroga GATT, zajete v sklepnem aktu z dne 15. decembra 1993 –1.      Ali
je Evropska skupnost pristojna za sklenitev vseh delov Sporazuma o
ustanovitvi WTO, ki so v povezavi s trgovino s storitvami (GATS) in
trgovinskimi vidiki pravic intelektualne lastnine, vključno s trgovino s
ponarejenim blagom (TRIPs), na podlagi Pogodbe ES in zlasti na podlagi
člena 113 ali tega člena v povezavi s členom 100a in/ali 235 navedene
pogodbe?2.      Ali
je Evropska skupnost pristojna za sklenitev delov Sporazuma WTO, ki se
nanašajo na izdelke in/ali storitve, ki sodijo izključno na področje
uporabe pogodb ESPJ in ESAE?3.      Če
je odgovor na prejšnji vprašanji pritrdilen, ali to vpliva na
sposobnost držav članic, da sklenejo Sporazum WTO, čeprav je že
dogovorjeno, da bodo prvotne članice WTO“? 7.      V
Marakešu so bili 15. aprila 1994 podpisani sporazumi, ki izhajajo iz
urugvajskega kroga. Za Skupnost in države članice se je podpis izvršil v
skladu z zgoraj navedenimi odločitvami (glej točko 5).8.      Predlog
za izdajo mnenja, ki ga je vložila Komisija, je bil 24. maja 1994
vročen Svetu in državam članicam.II –  Dopustnost predloga9.      Najprej
je treba poudariti, da je glede na ustaljeno sodno prakso dopustno
mnenje Sodišča na podlagi člena 228(6) Pogodbe o vprašanjih, ki se
nanašajo na delitev pristojnosti med Skupnostjo in državami članicami za
sklenitev določenega sporazuma s tretjimi državami, tako kot v tem
primeru (glej zlasti mnenje 1/75 z dne 11. novembra 1975, Recueil, str.
1355 in posebej str. 1360, mnenje 1/78 z dne 4. oktobra 1979, Recueil,
str. 2871, točka 30, in mnenje 2/91 z dne 19. marca 1993, Recueil, str.
I-1061, točka 3).10.    Kraljevina
Španija predlaga nedopustnost predloga. Po njenem mnenju je postopek za
izdajo mnenja na podlagi člena 228 mogoč le, dokler Skupnost še ni
prevzela mednarodne obveznosti. Kraljevina Španija poudarja, da je bil
namen podpisa sklepnega akta v Marakešu potrditi besedila, ki so izšla
iz pogajanj, in da je poleg tega podpisnike zavezoval k predložitvi
besedil v odobritev njihovim takratnim oblastem. Svet in nizozemska
vlada sta zgolj izrazila dvome glede vprašanja, ali je že podpisani
sporazum še načrtovani sporazum v smislu člena 228. 11.    Te ugovore in dvome je treba zavreči.12.    Sodišče
je lahko pozvano, naj se na podlagi člena 228(6) Pogodbe opredeli,
vedno preden je Komisija dokončno izrazila soglasje, da jo sporazum
zavezuje. Dokler tega soglasja ni, sporazum ostaja načrtovani sporazum.
Nič torej ne nasprotuje dopustnosti tega predloga. III –  Formulacija vprašanj Komisije13.    Svet
ne odobrava tega, kako je Komisija formulirala svoja vprašanja. Ker se
postopek nanaša na sporazum, ki so ga podpisale Skupnost in države
članice na podlagi svojih ustreznih pristojnosti, ne gre za vprašanje,
ali lahko Skupnost sama podpiše in sklene ta sporazum (po mnenju Sveta
teoretičen primer), ampak za opredelitev, ali „je dejstvo, da Skupnost
in države članice [...] skupaj sklenejo sporazume urugvajskega kroga,
združljivo z delitvijo pristojnosti, ki jo določajo Pogodbe o
ustanovitvi Evropskih skupnosti“, česar pa ne bi mogli reči, če bi
celoten sporazum spadal v izključno pristojnosto Skupnosti.14.    Kritike
Sveta, ki se jih je pridružila portugalska vlada, je treba zavrniti. Ne
glede na to, ali je vprašanja zastavil Sveta ali Komisija, se temeljno
vprašanje glasi, ali je pristojnost Skupnosti za sklenitev Sporazuma WTO
in njegovih prilog izključna ali ne. To glavno vprašanje bo Sodišče
obravnavalo v nadaljevanju tega mnenja, pri čemer bo zaporedoma
izpostavilo nekatere posebne probleme mnogostranskih sporazumov o
trgovini z blagom, GATS in TRIPs. Vendar je treba najprej presoditi o
trditvah Sveta in nekaterih vlad, ki so predložile stališča, glede
zastopanja ozemelj, ki so odvisna od držav članic, in o trditvah
portugalske vlade o sodelovanju držav pri financiranju delovanja WTO.
IV –  Zastopanje nekaterih ozemelj, ki so odvisna od držav članic15.    Svet
in več vlad, ki so predložile stališča, ugovarjajo izključni
pristojnosti za sklenitev Sporazuma WTO in njegovih prilog, na katero se
sklicuje Komisija, da države članice ostajajo pristojne za sklenitev in
izvajanje sporazumov, ki se nanašajo na ozemlja, za katera se ne
uporabljajo pogodbe o ustanovitvi Evropskih skupnosti.16.    Francoska
vlada poleg tega poudarja, da Sporazum WTO in njegove priloge v več
vidikih ne spadajo na področje, ki ga zajema pridružitvena ureditev ČDO
(čezmorske države in ozemlja), in da je le ona pristojna za sklenitev
Sporazuma WTO in njegovih prilog.17.    Kot
je Sodišče presodilo v zgoraj navedenem mnenju 1/78 (točka 62), so
zadevna ozemlja, če se zanje ne uporabi Pogodba ES, v razmerju do
Skupnosti v enakem položaju kot tretje države. Države, ki skrbijo za
mednarodne odnose od njih odvisnih ozemelj, za katera ne velja pravo
Skupnosti, so pozvane k udeležbi pri sporazumu v tej vlogi in ne v vlogi
članice Skupnosti. 18.    Vendar
– kot je poudarilo Sodišče v tem mnenju (ista točka) – posebno stališče
teh držav članic ne more vplivati na rešitev problema razmejitve
pristojnosti znotraj Skupnosti.V –  Finančna in proračunska vprašanja 19.    Portugalska
vlada, ki se sklicuje na člen VII Sporazuma WTO, ki določa, da bo vsak
član prispeval za stroške WTO, glede na dejstvo, da bodo države
Skupnosti postale prvotne članice WTO (glej člen XI(1)), meni, da je
sodelovanje držav članic pri sklepanju sporazuma upravičeno že na
podlagi te okoliščine, čeprav financiranje ni tako odločilnega pomena
kot pri mednarodnem mednarodnem sporazumu o kavčuku, na katerega se je
nanašalo zgoraj navedeno mnenje 1/78. Portugalska vlada na podlagi
svojega ustavnega prava dodaja razlog, ki za mednarodne sporazume, ki
predvidevajo sodelovanje Portugalske republike v mednarodnih
organizacijah, zahteva odobritev nacionalnega parlamenta. 20.    Glede
zadnje trditve zadostuje odgovor, da določbe notranjega pravnega reda,
celo ustavne določbe, ne morejo spremeniti take delitve mednarodnih
pristojnosti med državami članicami in Skupnostjo, kot izhaja iz
Pogodbe.21.    Prve
trditve ni mogoče sprejeti. Ker gre za mednarodno organizacijo, ki ima
na voljo le proračun za upravljanje, ne pa instrumenta finančnega
delovanja, dejstvo, da države članice prevzamejo stroške WTO, nikakor ne
more upravičiti sodelovanja držav članic pri sklepanju Sporazuma.VI –  Mnogostranski sporazumi o trgovini z blagom22.    Komisija
in stranke, ki so predložile stališča, priznavajo, da je za
mnogostranske sporazume o trgovini z blagom v večjem delu izključno
pristojna Skupnost, ki ima na podlagi člena 113 Pogodbe ES izključno
pristojnost na področju skupne trgovinske politike. Razlike se nanašajo
zgolj na posebne točke.23.    Zahtevi
Komisije, naj bo Skupnost izključno pristojna za sklenitev
mnogostranskih sporazumov o trgovini z blagom, če se uporabljajo za
izdelke Euratom, ne ugovarjajo ne Svet ne države, ki so predložile
stališča. Ker pa je Komisija ta problem izpostavila v svojem drugem
vprašanju, ga je treba obravnavati.24.    Člen
232(2) Pogodbe ES določa, da določbe te pogodbe „v ničemer ne odstopajo
od določb Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti za atomsko
energijo“. Ker pogodba Euratom ne vsebuje nobene določbe o zunanji
trgovini, nič ne nasprotuje temu, da bi se sporazumi, sklenjeni na
podlagi člena 113 Pogodbe ES, razširili na mednarodno menjavo izdelkov
Euratom.25.    Glede
izdelkov ESPJ pa se na eni strani Komisija, ki meni, da je na podlagi
člena 113 Skupnost izključno pristojna tudi za izdelke ESPJ, in na drugi
strani Svet in večina držav članic, ki so predložile stališča, ki
predlagajo državno pristojnost, sklicujoč se na člen 71 Pogodbe ESPJ, ne
strinjajo.26.    V
skladu s členom 71 Pogodbe ESPJ „uporaba te pogodbe, z izjemo
nasprotnih določb, ne vpliva na pristojnost vlad držav članic na
področju trgovinske politike“. Poleg tega člen 232(1) Pogodbe ES določa,
da le-ta ne spreminja določb Pogodbe o ustanovitvi ESPJ, zlasti pravic
in obveznosti držav članic in pooblastil institucij. 27.    Ker
pa je bila Pogodba ESPJ napisana v obdobju, ko Evropska gospodarska
skupnost še ni obstajala, se je člen 71 te pogodbe nanašal zgolj na
izdelke iz premoga in jekla. V vsakem primeru je lahko utemeljil
pristojnost držav članic le za sporazume, ki se nanašajo posebej na
izdelke ESPJ. Nasprotno pa je Skupnost na podlagi člena 113 Pogodbe ES
edina pristojna za sklepanje splošnih zunanjih sporazumov, ki zajemajo
vse vrste blaga, čeprav so med tem blagom izdelki ESPJ. Kot je Sodišče
presodilo v zgoraj navedenem mnenju 1/75 (str. 1365, tretji
pododstavek), je izključeno, da bi člen 71 Pogodbe ESPJ „lahko
onemogočil izvajanje členov 113 in 114 Pogodbe EGS in oviral dodelitev
pristojnosti Skupnosti za pogajanja in sklepanje mednarodnih sporazumov,
ki se nanašajo na področje skupne trgovinske politike“. V tem primeru
se pri obravnavanju mnogostranskih sporazumov o trgovini z blagom zdi,
da se nobeden od sporazumov ne nanaša prav posebej na izdelke ESPJ. Iz
tega izhaja, da izključna pristojnost Skupnosti za sklenitev teh
sporazumov ne more biti dvomljiva iz razloga, da se ti sporazumi
uporabljajo tudi za izdelke ESPJ.28.    Svet
navaja, da je sklicevanje na člen 43 Pogodbe ES kot podlago za njegovo
odločitev, da sklene Sporazum WTO in njegove priloge, nujno za Sporazum o
kmetijstvu, ker se nanaša ne le na trgovinske ukrepe za mednarodno
menjavo kmetijskih proizvodov, ampak tudi in predvsem na notranjo
ureditev organizacije kmetijskih trgov. Vlada Združenega kraljestva
posebej pojasnjuje, da bodo obveznosti zmanjšanja notranje pomoči in
nadomestil pri izvozu, ki jih vsebuje Sporazum o kmetijskih izdelkih,
vplivale na skupno organizacijo trgov in da te obveznosti – glede
izdelkov Skupnosti in ne uvoženih izdelkov – izstopajo iz okvira člena
113 Pogodbe ES.29.    Glede
Sporazuma o kmetijstvu je bilo res presojeno, da je člen 43 primerna
pravna podlaga za direktivo, ki enotno ureja pogoje trgovanja z izdelki,
ne samo pri menjavi znotraj Skupnosti, ampak tudi če izdelki prihajajo
iz tretjih držav (glej sodbo z dne 16. novembra 1989 v zadevi Komisija
proti Svetu, C‑131/87, Recueil, str. I-3764, točka 27). Seveda je šlo za
direktivo, katere namen je bil uresničiti enega ali več ciljev skupne
kmetijske politike iz člena 39 Pogodbe. To pa ne velja za Sporazum o
kmetijstvu, ki je priložen Sporazumu WTO. V bistvu je njegov cilj
vzpostaviti na svetovni ravni „sistem trgovanja s kmetijskimi izdelki,
ki je pravičen in tržno usmerjen“ (glej preambulo Sporazuma o
kmetijstvu). To, da prevzete obveznosti v okviru tega Sporazuma zajemajo
sprejetje ukrepov notranjega izvrševanja na podlagi člena 43 Pogodbe,
ne ovira sprejetja mednarodnih obveznosti zgolj na podlagi člena 113. 30.    Svet
še navaja, da mora biti člen 43 Pogodbe ES podlaga njegove odločitve,
da sklene Sporazum o uporabi sanitarnih in fitosanitarnih ukrepov, in
sicer iz istih razlogov, kot jih je navedel za Sporazum o kmetijstvu.31.    To
stališče je treba zavrniti. Sporazum o uporabi sanitarnih in
fitosanitarnih ukrepov se omejuje – kot sledi iz njegove navedbe
razlogov – na „željo vzpostaviti mnogostranski okvir pravil in disciplin
za vodenje razvoja, sprejetja in izvajanja sanitarnih in fitosanitarnih
ukrepov, da bi zmanjšali njihove negativne posledice na trgovino na
najmanjšo mogočo mero“. Tak sporazum spada zgolj v okvir člena 113.32.    Po
mnenju nizozemske vlade je skupna udeležba Skupnosti in držav članic
pri Sporazumu WTO upravičena, ker so države članice zaradi opcijskega
značaja nekaterih direktiv Skupnosti na tem področju pristojne na
področju tehničnih ovir pri menjavi in ker ni bilo izvedeno niti ni
predvideno celovito usklajevanje na tem področju.33.    Ta
trditev ni pravilna. Sporazum o tehničnih ovirah v trgovini je treba
obravnavati tako, da se nanaša na skupno trgovinsko politiko, ker se
njegove določbe želijo izogniti temu, da bi tehnična pravila in norme
ter postopki presojanja usklajenosti s tehničnimi predpisi in normami
pomenili nepotrebne ovire v mednarodni trgovini (glej navedbo razlogov
ter člena 2.2 in 5.1.2 Sporazuma).34.    Iz
predhodnih ugotovitev izhaja, da je zgolj Skupnost na podlagi člena 113
Pogodbe ES pristojna za sklenitev mnogostranskih sporazumov o trgovini z
blagom.VII –  Člen 113 Pogodbe ES, GATS in TRIPs35.    Komisija
v bistvu zagovarja trditev, da spada sklenitev GATS in TRIPs v
izključno pristojnost Skupnosti na področju trgovinske politike na
podlagi člena 113 Pogodbe ES. Temu stališču so zelo nasprotovali Svet,
države članice, ki so predložile stališča, in Evropski parlament, ki mu
je bilo na njegov predlog dovoljeno predložiti stališča. A –  GATS36.    Komisija,
ki se v bistvu sklicuje na neomejevalno razlago, ki jo je sodna praksa
Sodišča opravila glede pojma skupne trgovinske politike (glej zgoraj
navedeno mnenje 1/78, točki 44 in 45), povezav ali delnega prekrivanja
blaga in storitev, namena GATS in uporabljenih instrumentov, ugotavlja,
da so storitve del skupne trgovinske politike, brez razlikovanja med
različnimi načini ponudbe storitev in zlasti med storitvami, ki naj bi
bile predmet neposredne čezmejne ponudbe, ter storitvami, ki naj bi se
ponujale po posredniku, ki je tržno prisoten v državi naslovnika
storitve. Komisija prav tako zatrjuje, da mednarodni trgovinski
sporazumi na področju prevoza (v nasprotju s sporazumi, ki se nanašajo
na varnostne predpise) spadajo v skupno trgovinsko politiko in ne v
poseben naslov, ki ga Pogodba namenja skupni prevozni politiki.37.    Najprej je treba obravnavati storitve, ki niso prevozne, in nato posebne storitve prevoza. 38.    Glede
prvih je treba uvodoma spomniti, da je Sodišče v mnenju 1/75, v katerem
se je moralo izreči o obsegu pristojnosti Skupnosti glede dogovora, ki
se nanaša na pravilo o lokalnih stroških, presodilo, „da področje skupne
trgovinske politike in zlasti izvozne politike nujno obsega sisteme
izvoznih pomoči in zlasti ukrepe glede kreditov, namenjenenih
financiranju lokalnih stroškov, povezanih z izvoznim poslovanjem“
(Recueil 1975, str. 1362). Zadevni lokalni stroški so se nanašali na
stroške ponudbe dobrin in storitev. Sodišče je priznalo izključno
pristojnost Skupnosti, ne da bi razlikovalo med dobrinami in storitvami.39.    V
zgoraj navedenem mnenju 1/78 (točka 44) je Sodišče zavrnilo razlago
člena 113, „ki bi omejila skupno trgovinsko politiko na uporabo
instrumentov, ki naj bi učinkovali zgolj za tradicionalne vidike zunanje
trgovine.“ Nasprotno je menilo, „da je treba vprašanje zunanje menjave
urejati široko“, kar potrjuje „okoliščina, da je naštevanje v členu 113
predmetov trgovinske politike […] zasnovano kot neizčrpno naštevanje“
(zgoraj navedeno mnenje 1/78, točka 45).40.    Komisija
je v svojem predlogu za izdajo mnenja poudarila, da je v nekaterih
razvitih državah postal storitveni sektor prevladujoč sektor
gospodarstva in da je svetovno gospodarstvo v fazi temeljnega
prestrukturiranja, ker se navadna proizvodnja vse bolj seli v države v
razvoju, medtem ko razvita gospodarstva postajajo v glavnem izvozniki
storitev in blaga z visoko dodano vrednostjo. Sodišče meni, da ta razvoj
dokazujejo Sporazum WTO in njegove priloge, o katerih so potekala
skupna pogajanja, ki so zajemala blago in storitve.
41.    Upoštevajoč
ta razvoj mednarodne trgovine in glede na odprtost trgovinske politike v
smislu Pogodbe trgovina storitev ne more biti takoj in načeloma
izključena s področja člena 113, kot bi si želele nekatere vlade, ki so
predložile stališča.42.    Da
bi pojasnili to trditev, je treba upoštevati definicijo trgovine s
storitvami, ki jo daje GATS, da bi ugotovili, ali sistem Pogodbe ne
omejuje vključitve trgovine s storitvami v člen 113.43.    Trgovina
s storitvami v smislu GATS v skladu z njegovim členom I(2) zajema štiri
načine ponudbe storitev: 1. čezmejna ponudba, ki ne vključuje nobenega
premeščanja oseb; 2. poraba v tujini, ki vključuje premeščanje porabnika
proti ozemlju članice WTO, kjer je nastanjen ponudnik; 3. tržna
prisotnost, torej prisotnost hčerinske družbe ali podružnice na ozemlju
članice WTO, kjer je treba opraviti storitev; 4. prisotnost fizičnih
oseb ene članice WTO, prek katerih ponudnik ene članice ponuja storitve
na ozemlju. 44.    Pri
čezmejni ponudbi ponudnik, ki je nastanjen v določeni državi, ponuja
storitev porabniku, ki prebiva v drugi državi. Ponudnik ne potuje v
državo porabnika in obratno, porabnik ne potuje v državo ponudnika. Ta
situacija je torej podobna menjavi blaga, ki nedvomno spada v skupno
trgovinsko politiko v smislu Pogodbe. Noben poseben razlog torej ne
nasprotuje uvrstitvi take ponudbe v pojem skupne trgovinske politike.
45.    Enako
velja za druge tri načine ponudbe storitev iz GATS; porabo v tujini,
tržno prisotnost in prisotnost fizičnih oseb. 46.    Glede
fizičnih oseb iz člena 3 Pogodbe, ki razlikuje pod (b) „skupno
trgovinsko politiko“ in pod (d) „ukrepe, ki se nanašajo na vstop in
gibanje oseb“, izhaja, da ni mogoče šteti, da obravnava državljanov
tretjih držav pri prestopu zunanjih meja spada v skupno trgovinsko
politiko. Na splošno obstoj v Pogodbi posebnih poglavij, namenjenih
prostemu gibanju fizičnih in pravnih oseb, kaže na to, da ta področja
niso zajeta v skupno trgovinsko politiko.47.    Iz
tega izhaja, da načini ponudbe storitev, ki jih GATS imenuje „poraba v
tujini“, „tržna prisotnost“ in „prisotnost fizičnih oseb“, niso pokriti s
skupno trgovinsko politiko.48.    Pregledati
je treba posebne storitve prevoza. Te so v Pogodbi predmet posebnega
naslova (naslov IV), različnega od naslova VII, ki je posvečen skupni
trgovinski politiki. Prav glede prevozne politike je Sodišče prvič
odločilo, da pristojnost Skupnosti za sklepanje mednarodnih sporazumov
„izhaja ne le iz izrecnih določb Pogodbe – kot je to pri členih 113 in
114 za tarifne in trgovinske sporazume in členu 238 za pridružitvene
sporazume – ampak lahko izhaja tudi iz drugih določb Pogodbe in aktov,
ki so jih v okviru teh določb sprejele institucije Skupnosti“ (glej
sodbo z dne 31. marca 1971, imenovano „AETR“, v zadevi Komisija proti
Svetu, 22/70, Recueil, str. 263, točka 16). Podlaga za to sodno prakso
je pojmovanje, da mednarodni sporazumi na področju prevoza ne spadajo v
člen 113.49.    Obseg
sodbe AETR ne more biti zmanjšan tako, da bi razlikovali med sporazumi,
ki se nanašajo na varnostne predpise – kot so predpisi o trajanju
vožnje poklicnih voznikov, na katere se je nanašala sodba AETR – in
trgovinskimi sporazumi.50.    V
bistvu sodba AETR ne vsebuje takega razlikovanja. Sodišče je potrdilo
njeno analizo v mnenju 1/76 z dne 26. aprila 1977 (Recueil, str. 741)
glede sporazuma, katerega predmet je bila gospodarska sanacija rečne
plovbe, z drugimi besedami gospodarskega sporazuma, pri katerem ne gre
za določitev varnostnih predpisov. Poleg tega so bili na podlagi naslova
„Prevoz“ sklenjeni številni sporazumi s tretjimi državami, o katerih je
vlada Združenega kraljestva v svojih stališčih predložila dolg seznam. 51.    Komisija
je v podporo svojemu stališču celo navedla vrsto ukrepov embarga, ki so
temeljili na členu 113 in ki so vsebovali prekinitev prevoznih storitev
(ukrepi zoper Irak: Uredba Sveta (EGS) št. 2340/90 z dne 8. avgusta
1990 o oviranju menjave Skupnosti z Irakom in Kuvajtom (UL L 213, str.
1), Uredba Sveta (EGS) št. 3155/90 z dne 29. oktobra 1990 o širitvi in
spremembi Uredbe (EGS) št. 2340/90 o oviranju menjave Skupnosti z Irakom
in Kuvajtom (UL L 304, str. 1) in Uredba Sveta (EGS) št. 1194/91 z dne
7. maja 1991 o spremembi uredb (EGS) št. 2340/90 in (EGS) št. 3155/90,
ki ovirata menjavo Skupnosti z Irakom in Kuvajtom (UL L 115, str. 37);
ukrepi zoper Federativno republiko Jugoslavijo (Srbija in Črna gora):
Uredba Sveta (EGS) št. 990/93 z dne 26. aprila 1993 o menjavi med
Evropsko gospodarsko skupnostjo in Zvezno republiko Jugoslavijo (Srbija
in Črna gora) (UL L 102, str. 14); ukrepi zoper Haiti: Uredba Sveta
(EGS) št. 1608/93 z dne 24. junija 1993 o uvedbi embarga glede določene
trgovinske menjave med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Haitijem (UL L
155, str. 2)). Ti precedenčni primeri niso prepričljivi. Kot je
Evropski parlament upravičeno poudaril, naj embargo, ki se najprej
nanaša na izvoz in uvoz izdelkov, ne bi bil učinkovit, če ne bi bilo
hkrati odločeno o prekinitvi prevoznih storitev. Ta se zdi kot nujno
sredstvo glavnega ukrepa. Zato precedenčni primeri nimajo ustrezne
navedbe o tem, ali ima Skupnost izključno pristojnost na podlagi člena
113 za sklepanje mednarodnih sporazumov na področju prevoza.52.    Vsekakor
v skladu z ustaljeno sodno prakso preprosta praksa Sveta ne more
razveljaviti pravil Pogodbe in zato ne more za institucije Skupnosti
ustvariti precedensa glede izbire pravilne pravne podlage (sodba z dne
23. februarja 1988 v zadevi Združeno kraljestvo proti Svetu, 68/86,
Recueil, str. 855, točka 24).53.    Iz
zgornjih ugotovitev izhaja, da le čezmejna ponudba spada na področje
člena 113 Pogodbe in da so mednarodni sporazumi na področju prevoza
iz njega izključeni.B –  TRIPs54.    Komisija
v podporo izključni pristojnosti Skupnosti na podlagi člena 113 v
bistvu navaja, da so predpisi o pravicah intelektualne lastnine tesno
povezani s trgovino z blagom in s storitvami, za katero se uporabljajo.55.    Poudariti
je treba, da poglavje 4 dela III TRIPs, ki obravnava sredstva, s
katerimi se doseže spoštovanje pravic intelektualne lastnine, vsebuje
posebne določbe o ukrepih na meji. Kot je poudarila vlada Združenega
kraljestva, ima to poglavje ustrezno različico v določbah Uredbe Sveta
(EGS) št. 3842/86 z dne 1. decembra 1986 o določitvi ukrepov za prepoved
dajanja ponarejenega blaga v prosti promet (UL L 357, str. 1). Podlaga
za to uredbo, kolikor se nanaša na prepoved dajanja ponarejenega blaga v
prosti promet, je upravičeno člen 113 Pogodbe – gre za ukrepe, ki jih
morajo sprejeti carinske oblasti na zunanjih mejah Skupnosti. To vrsto
ukrepov lahko sprejmejo samostojno institucije Skupnosti na podlagi
člena 113 Pogodbe ES. Torej je zgolj Skupnost pristojna za sklepanje
mednarodnih sporazumov s tem ciljem.56.    Stališča
Komisije, razen določb TRIPs o prepovedi dajanja ponarejenega blaga v
prosti promet, ni mogoče sprejeti. 57.    Seveda
obstaja zveza med intelektualno lastnino in trgovino z blagom. Pravice
do intelektualne lastnine omogočajo njihovim imetnikom, da tretjim
osebam preprečijo izvršitev določenih dejanj. Moč prepovedi uporabe
znamke, izdelave proizvoda, kopije modela, reprodukcije knjige, plošče
ali videokasete ima zanesljivo vpliv na trgovino. Pravice intelektualne
lastnine so sicer natančno zasnovane, da imajo take učinke. Vendar to ne
zadošča, da bi jih lahko vpeljali na področje člena 113. Pravice
intelektualne lastnine se ne nanašajo posebej na mednarodno menjavo –
enako se nanašajo na notranjo trgovino in na mednarodno trgovino.58.    Kot
je pravilno pripomnila francoska vlada, je prvotni cilj TRIPs okrepiti
in uskladiti varstvo intelektualne lastnine na svetovni ravni. Komisija
je priznala, da ker TRIPs določa pravila na področjih, na katerih ni
usklajevalnih ukrepov Skupnosti, bi njegova sklenitev omogočila izvedbo
usklajevanja znotraj Skupnosti in bi s tem hkrati prispevala k
vzpostavitvi in delovanju skupnega trga.59.    Glede
tega je treba poudariti, da je Skupnost glede notranje zakonodaje na
področju intelektualne lastnine pristojna za usklajevanje nacionalne
zakonodaje na podlagi členov 100 in 100a in lahko na podlagi člena 235
uvede nove pravice, ki so nad nacionalnimi pravicami, kot je naredila z
Uredbo o znamki Skupnosti (Uredba Sveta št. 40/94 z dne 20. decembra
1993 o znamki Skupnosti, UL L 11, 14.1.1994, str. 1). Za te določbe
veljajo druga pravila glasovanja (soglasje glede členov 100 in 235) ali
druga postopkovna pravila (posvetovanje Parlamenta v primeru členov 100
in 235, soodločanje v primeru člena 100a), drugačna od pravil, ki
veljajo v okviru člena 113.60.    Če
bi bila Skupnosti priznana izključna pristojnost, da sprejme obveznosti
v sporazumih s tretjimi državami, da bi se uskladilo varstvo
intelektualne lastnine in hkrati izvedlo usklajevanje na ravni
Skupnosti, bi se institucije Skupnosti lahko izognile pritiskom na
notranji ravni glede postopka in načina glasovanja. 61.    Te
ugotovitve ni mogoče spremeniti s sklicevanjem na prakso institucij, ki
jo predstavljajo samostojni ukrepi ali zunanji sporazumi, sprejeti na
podlagi člena 113.62.    Komisija
navaja tri primere, ko se je na podlagi „novega instrumenta trgovinske
politike“ (Uredba Sveta (EGS) št. 2641/84 z dne 17. septembra 1984 o
krepitvi skupne trgovinske politike, zlasti na področju varstva pred
nedovoljenimi trgovinskimi praksami (UL L 252, str. 1), uredba, sprejeta
na podlagi člena 113 Pogodbe) začel postopek, da bi se branili interesi
Skupnosti na področju intelektualne lastnine (Odločba Komisije
87/251/EGS z dne 12. marca 1987 o začetku mednarodnega postopka za
posvetovanje in reševanje sporov v zvezi z ameriškim ukrepom, ki
izključuje uvoz določenih aramidnih vlaken v Združene države Amerike (UL
L 117, str. 18); mnenje o začetku postopka „nedovoljene trgovinske
protiprakse“ v zvezi z nedovoljeno reprodukcijo posnetih zvočnih
posnetkov v Indoneziji (UL 1987, C 136, str. 3); mnenje o začetku
postopka preizkusa nedovoljene trgovinske prakse v smislu Uredbe Sveta
(EGS) št. 2641/84, in sicer piratstva zvočnih posnetkov Skupnosti na
Tajskem (UL 1991, C 189, str. 26)).63.    Ukrepi,
ki se lahko sprejmejo v tretji državi na podlagi uredbe za ukrepanje
proti pomanjkljivemu varstvu pravic intelektualne lastnine, katerih
imetniki bi bila podjetja Skupnosti (ali proti njihovi diskriminaciji na
tem področju), niso povezani z usklajevanjem varstva intelektualne
lastnine, ki je primarni predmet TRIPs. V skladu s členom 10(3) zgoraj
navedene Uredbe št. 2641/84 gre najprej za začasno ustavitev ali umik
celotne privolitve, ki je izid pogajanj o trgovinski politiki, zatem za
dvig obstoječih carin ali uvedbo druge uvozne dajatve in končno za
uvedbo količinskih omejitev ali drugih ukrepov, ki spreminjajo pogoje
uvoza v zadevne tretje države ali izvoza iz njih. Vsi ti ukrepi spadajo v
trgovinsko politiko.64.    Komisija
se sklicuje tudi na argument o ukrepih, ki jih je sprejela Skupnost
glede Koreje v okviru Uredbe Sveta (EGS) št. 4257/88 z dne 19. decembra
1988 o uporabi splošnih tarifnih preferencialov za leto 1989 za določene
industrijske izdelke, ki izvirajo iz dežel v razvoju (UL L 375, str.
1). Ker je Koreja izvajala diskriminacijo med trgovinskimi partnerji na
področju varstva intelektualne lastnine (glej osemnajsto uvodno izjavo
uredbe), je Skupnost ukinila splošne tarifne preferenciale za njene
izdelke (člen 1(3) te uredbe).65.    Ta
argument ni prepričljivejši od prejšnjega. Ker je dodeljevanje splošnih
preferencialov ukrep trgovinske politike, kot je presodilo Sodišče
(glej sodbo z dne 26. marca 1987, imenovano „splošni tarifni
preferenciali“, v zadevi Komisija proti Svetu, 45/86, Recueil, str.
1493, točka 21), enako velja za njihovo ukinitev. To ne dokazuje, da naj
bi bila Skupnost izključno pristojna na podlagi člena 113, da sklene s
tretjimi državami sporazum za uskladitev varstva intelektualne lastnine
na svetovni ravni.66.    V
oporo svojemu stališču je Komisija še enkrat navedla klavzule o varstvu
intelektualne lastnine, ki se nahajajo v sporazumih s tretjimi
državami, sklenjenih na podlagi člena 113 Pogodbe.67.    Poudariti
je treba, da je obseg teh klavzul izjemno omejen. Sporazum med Evropsko
gospodarsko skupnostjo in Ljudsko republiko Kitajsko o trgovini s
tekstilnimi izdelki, parafiran 9. decembra 1988 (UL L 380, str. 1) in
sporazum med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Zvezo sovjetskih
socialističnih republik o trgovini s tekstilnim izdelki, parafiran 11.
decembra 1989 (UL L 397, str. 1) predvidevata posvetovalni postopek
glede varstva znamk ali modelov tekstilnih izdelkov. Poleg tega trije
začasni sporazumi, sklenjeni med Skupnostjo in nekaterimi državami
vzhodne Evrope (sporazum z Madžarsko z dne 16. decembra 1991 (UL 1992, L
116, str. 1); sporazum s Federativno republiko Češko in Slovaško z dne
16. decembra 1991 (UL 1992, L 115, str. 1); sporazum z Republiko
Bolgarijo z dne 8. marca 1993 (UL L 323, str. 1)) vsebujejo klavzulo, ki
se glasi enako in poziva te države k izboljšanju varstva intelektualne
lastnine, da bi se v določenem roku zagotovila „podobna raven varstva,
kot jo v Skupnosti zagotavljajo“ akti Skupnosti. Kot je upravičeno
poudarila francoska vlada, ena taka klavzula zavezuje le tretjo državo,
ki je stranka sporazuma.68.    Dejstvo,
da so Skupnost in njene institucije upravičene, da v zunanje sporazume,
ki spadajo na področje člena 113, vstavijo določbe o urejanju postopkov
čistega posvetovanja ali klavzule, ki pozivajo drugo stranko k
povišanju ravni varstva intelektualne lastnine, ne vodi do sklepa, da
naj bi bila zgolj Skupnost pristojna za sklenitev mednarodnega
sporazuma, ki je tak kot TRIPs in ima tak obseg.69.    Seveda
je res, kot poudarja Komisija, da sporazum z Republiko Avstrijo z dne
23. decembra 1988 o nadzoru in povratni zaščiti kakovostnih vin in
vin „retsina“ (UL 1989, L 56, str. 1) in sporazum z Avstralijo z dne 26.
in 31. januarja 1994 o trgovini z vinom (UL L 86, str. 1) vsebujeta
določbe o vzajemnem varstvu poimenovanja vin. Tako so imena avstrijskih
vinskih regij na ozemlju Skupnosti izključno pridržana za avstrijska
vina, za katera se uporabljajo, in so lahko uporabljena le v
okoliščinah, predvidenih z avstrijskimi predpisi (člen 3(3) sporazuma).
Podobna določba je vključena v sporazum z Avstralijo (člen 7(3)).70.    Vendar
kot izhaja iz uvodnih izjav Sklepa Sveta 94/184/ES z dne 24. januarja
1994 o sklenitvi in podpisu sporazuma med Evropsko skupnostjo in
Avstralijo o trgovini z vini (UL L 86, str. 1), je bil ta sporazum
sestavljen na ravni Skupnosti, saj so njegove določbe neposredno
povezane z ukrepi, ki jih upravlja skupna kmetijska politika, v tem
primeru vinarsko-vinogradniškimi predpisi Skupnosti. Poleg tega iz tega
precedenčnega primera ni mogoče izvesti nobenega argumenta za patente in
modele, za varovanje nejavnih tehničnih informacij, za znamke ali celo
avtorske pravice, ki so prav tako pokrite s TRIPs.71.    Glede
na predhodna razmišljanja je treba ugotoviti, da z izjemo določb, ki se
nanašajo na prepoved dajanja ponarejenega blaga v prosti promet, se
TRIPs ne nanaša na skupno trgovinsko politiko.VIII –  Implicitna zunanja pooblastila Evropske skupnosti, GATS in TRIPs72.    Če
bi Sodišče zavrnilo glavno tezo Komisije o izključni pristojnosti
Skupnosti na podlagi člena 113, je Komisija podredno zatrjevala, da
izključna pristojnost Skupnosti za sklenitev GATS in TRIPs implicitno
izhaja iz določb Pogodbe, ki določajo njeno notranjo pristojnost, ali iz
obstoja aktov sekundarne zakonodaje, ki naj bi izvedli to notranjo
pristojnost, ali celo iz potrebe, da se prevzamejo mednarodne obveznosti
zaradi uresničitve cilja, ki je zastavljen Skupnosti na notranji ravni.
Komisija navaja tudi to, da če Skupnost nima zadostnih pooblastil na
podlagi posebnih določb Pogodbe ali aktov sekundarne zakonodaje, naj bi
imela izključno pristojnost na podlagi členov 100a in 235 Pogodbe. Svet
in države članice, ki so predložile stališča, sicer priznavajo, da
Skupnost ima določene pristojnosti, vendar ugovarjajo njeni izključni
pristojnosti. A –  GATS73.    Komisija
se glede GATS sklicuje na tri mogoče vire za izključno zunanjo
pristojnost Skupnosti: pooblastila na notranji ravni, ki so institucijam
Skupnosti poverjene s Pogodbo, potreba po sklenitvi sporazuma zaradi
uresničitve cilja Skupnosti in končno člena 100a in 235.74.    Komisija
najprej navaja, da GATS ne vsebuje nobenega področja ali posebne
določbe, glede katerih Skupnost ne bi imela ustreznih pooblastil za
sprejetje ukrepov na notranji ravni. Ta pooblastila naj bi bila navedena
v poglavjih o pravici ustanavljanja, o svobodi opravljanja storitev in o
prevozu. Iz teh pooblastil na notranji ravni naj bi izhajala zunanja
izključna pristojnost.75.    To stališče je treba zavrniti.76.    Sodišče
je, sklicujoč se na določbo člena 75(1)(a), ki se glede dela prevoza na
ozemlju Skupnosti nanaša tudi na prevoz iz ozemlja tretjih držav
oziroma nanj, v zgoraj navedeni sodbi AETR (točka 27) odločilo, da se
„pristojnost Skupnosti razteza na odnose v okviru mednarodnega prava in
vključuje potrebo, sklepati sporazume s tretjimi zainteresiranimi
državami“.77.    Vendar celo na področju prevoza zunanja izključna pristojnost Skupnosti ne izhaja ipso facto
iz njenega pooblastila, da izdaja predpise na notranji ravni. Kot je
bilo poudarjeno v sodbi AETR (točki 17 in 18), države članice bodisi
posamično ali skupinsko izgubljajo pravico prevzemati obveznosti glede
tretjih držav, če in ko so bili izdani skupni predpisi, ki lahko
vplivajo na te obveznosti. Pristojnost Skupnosti postane izključna, le
če so bili izdani skupni predpisi na notranjem področju. Vendar glede
vseh vprašanj o prevozu še niso bili izdani skupni predpisi. 78.    Na
obravnavi je Komisija izjavila, da bo svoboda držav članic pri vodenju
zunanje politike glede dvostranskih sporazumov s tretjimi državami,
povzročila neizogibno izkrivljanje toka storitev in postopno oslabila
notranji trg. Navedla je, da bo tako potnik šel na letalo na letališču
države članice, ki je s tretjo državo in z njeno letalsko družbo
sklenila dvostranski sporazum vrste „open-skies“, ki omogoči ponujanje
najboljšega razmerja med kakovostjo in ceno na področju prevoza. Zaradi
obstoječega nemško-poljskega sporazuma, ki nemške cestne prevoznike
oprošča vsakršne tranzitne takse, medtem ko podoben sporazum med Poljsko
in Nizozemsko nizozemskim prevoznikom nalaga takso 650 DM, bi prišlo do
izkrivljanja konkurence med nizozemskimi in nemškimi prevozniki glede
prevoza v Rusijo, Belorusijo in baltske države. 79.    Na
ta argument je treba odgovoriti, da Pogodba ne onemogoča institucijam,
da bi sprejele skupne predpise o usklajenem delovanju glede tretjih
držav ali da bi predpisale, kako naj države članice ravnajo navzven. Več
uredb na področju prevoza, ki jih je Komsiija navedla v svojem odgovoru
na tretje pisno vprašanje Sodišča, ponazarja to možnost.
80.    Tako
člen 3, tretji pododstavek, Uredbe Sveta (EGS) št. 4058/86 z dne
22. decembra 1986 o usklajenem delovanju za zaščito prostega
dostopa do tovora v čezmorskem prometu (UL L 378, str. 21) določa, da se
Svet, ki odloča po načinih glasovanja iz člena 84(2) Pogodbe, lahko
odloči za usklajeno delovanje, če ukrep, ki ga je sprejela tretja
država, omejuje prosti dostop pomorskih družb držav članic do linijskega
prevoza. Uredba Sveta (EGS) št. 4055/86 z dne 22. decembra 1986 o
uporabi načela svobode opravljanja storitev v pomorskem prometu med
državami članicami ter med državami članicami in tretjimi državami (UL L
378, str. 1) predpisuje (člen 3) odpravo ali prilagoditev obstoječih
sporazumov na področju delitve ladijskega tovora in (člen 5) določa, da
za dogovore o delitvi tovora v vsakem prihodnjem sporazumu velja
postopek odobritve Skupnosti.81.    Z
razliko od poglavja o prevozu poglavja o pravici ustanavljanja in
svobodi opravljanja storitev ne vsebujejo nobene določbe, ki bi
pristojnost Skupnosti izrecno razširila na „odnose mednarodnega prava“.
Kot so upravičeno poudarili Svet in večina držav, ki so predložile
stališča, je njihov edini cilj zagotoviti pravico ustanavljanja in
svobode opravljanja storitev v korist državljanov držav članic. Poglavja
ne vsebujejo nobene določbe, ki bi urejala problem prvega ustanavljanja
državljanov tretjih dežel in njihov dostop do dejavnosti samozaposlenih
oseb. Iz teh poglavij torej ni mogoče sklepati na izključno pristojnost
Skupnosti za sklepanje sporazuma s tretjimi državami, s katerim bi se
liberalizirala prvo ustanavljanje in dostop do trgov s storitvami, razen
čezmejne ponudbe storitev s smislu GATS, ki spadajo na področje člena
113 (glej zgoraj točko 42). 82.    Komisija,
ki se sklicuje na zgoraj navedeno mnenje 1/76 (točki 3 in 4) na drugem
mestu navaja, da izključna zunanja pristojnost Skupnosti ni omejena na
primere, ko je bila notranja pristojnost že uporabljena za sprejetje
ukrepov, ki sodijo v okvir uresničevanja skupnih politik. Ker je pravo
Skupnosti institucijam poverilo notranje pristojnosti za uresničevanje
določenega cilja, naj bi mednarodna pristojnost Skupnosti implicitno
izhajala iz teh določb. Zadoščalo naj bi, da je udeležba Skupnosti pri
mednarodnem sporazumu nujna za uresničitev enega od ciljev Skupnosti.83.    Komisija
glede tega navaja notranje in zunanje razloge, ki naj bi upravičevali
samostojno udeležbo Skupnosti pri sklepanju GATS in TRIPs. Glede
notranje ravni Komisija meni, da bi bila v nasprotnem primeru ogrožena
usklajenost notranjega trga. Glede zunanje ravni si Skupnost ne more
privoščiti, da bi ostala nedejavna v mednarodnem prostoru: nezanikanje
potrebe po sklenitvi Sporazuma WTO in njegovih prilog je odraz
globalnega pristopa do mednarodne trgovine (ki obsega blago, storitve in
intelektualno lastnino).84.    Te uporabe menja 1/76 v primeru GATS ni mogoče sprejeti.85.    Problem
iz mnenja 1/76 se razlikuje od problema v zvezi z GATS. Šlo je za
saniranje gospodarskega položaja rečne plovbe na porečju Rena in Mozele
in na vseh nizozemskih in nemških plovnih poteh, povezanih z renskim
porečjem, razen kratkotrajnih presežkov kapacitet. Uvedba skupnih
samostojnih pravil ne bi omogočila uresničitve tega cilja, ker so v
plovbi na navedenih plovnih poteh tradicionalno udeležene švicarske
ladje. Torej je bilo nujno, da se Švica pridruži načrtovani ureditvi
prek mednarodnega sporazuma (glej zgoraj navedeno mnenje 1/76, točka 2).
Enako bi bilo na področju ohranjanja morskih virov le malo učinkovito,
če bi se z notranjimi zakonskimi ukrepi omejila ribiška dejavnost na
odprtem morju za ladje, ki plujejo pod zastavo države članice, in se
iste omejitve ne bi mogle uporabiti za ladje, ki plujejo pod zastavo
tretje države, ki ima obalo ob istih vodah. Torej je razumljivo, da se
zunanja pristojnost lahko izvaja, ne da bi bilo potrebno predhodno
sprejetje notranjega zakonskega akta, in tako postane izključna
pristojnost.86.    Tako
pa ni na področju storitev – izvajanje pravice do ustanovljanja in
svobode opravljanja storitev v korist državljanov držav članic ni
neločljivo povezano z obravnavo v Skupnosti državljanov tretjih držav
ali v tretjih državah državljanov držav članic Skupnosti.87.    Komisija
se na tretjem mestu sklicuje na člena 100a in 235 Pogodbe kot na
podlagi za izključno zunanjo pristojnost.88.    Glede
člena 100a ni sporno, da če je bila izvajana usklajevalna pristojnost,
sprejeti usklajevalni ukrepi lahko omejijo svobodo držav članic za
pogajanje s tretjimi državami in jim jo celo odvzamejo. Vendar je
izključeno, da bi usklajevalna pristojnost na notranji ravni, ki ni bila
uporabljena na določenem področju, lahko privedla do nastanka kake
pravice do izključne zunanje pristojnosti Skupnosti na tem področju. 89.    Ko
gre za člen 235, ki omogoča, da Skupnost popravi nezadostnosti glede
pooblastil, ki so ji bila izrecno ali implicitno priznana za uresničitev
njenih ciljev, ta člen ne more ustvariti naslova za izključno
pristojnost Skupnosti na mednarodni ravni. Razen takrat, ko se notranja
pristojnost lahko koristno izvaja le hkrati z zunanjo pristojnostjo
(glej zgoraj navedeno mnenje 1/76 in točko 85), lahko notranja
pristojnost sproži zunanjo izključno pristojnost, le če se izvršuje.
Enako velja za člen 235.
90.    Iz
dejstva, da je edini izrecno izraženi cilj v poglavjih o pravici do
ustanavljanja in svobodi opravljanja storitev uresničevanje teh
svoboščin v korist državljanov držav članic Skupnosti, ne izhaja, da je
institucijam Skupnosti prepovedano, da bi uporabile pooblastila, ki so
jim dana v tem okviru, da bi določile obravnavo državljanov tretjih
držav. Številni akti Sveta, sprejeti na podlagi členov 54 in 57(2)
Pogodbe, ki pa jih slednji ni navedel, se nanašajo na določbe v zvezi s
tem. Komisija je seznam teh aktov predložila v odgovoru na vprašanje
Sodišča.91.    Na
podlagi pregleda teh aktov se zdi, da se z vnosom teh zunanjih klavzul
lahko zasledujejo zelo različni cilji.92.    Usklajevalne
direktive na področju oglaševanja in računov družb naj bi veljale le za
družbe same, ne pa za njihove podružnice. To naj bi povzročilo določeno
razliko pri varstvu družbenikov in tretjih oseb med družbami, ki
poslujejo v drugih državah članicah z ustanavljanjem podružnic, in
družami, ki v njih poslujejo z ustanavljanjem hčerinskih družb.
Direktiva Sveta 89/666/EGS z dne 21. decembra 1989 o razkritjih
podružnic, ki jih v državi članici odprejo nekatere oblike družb, za
katere velja zakonodaja druge države (UL L 395, str. 36) na podlagi
člena 54 Pogodbe ureja obveznosti na področju razkritja, ki veljajo za
te podružnice. Za preprečevanje sleherne diskriminacije na podlagi
države izvora družb je morala ta direktiva upoštevati tudi podružnice,
ki jih ustanavljajo družbe po pravu tretjih držav. 93.    Druga
direktiva Sveta 89/646/EGS z dne 15. decembra 1989 o usklajevanju
zakonov in drugih predpisov o dostopu do dejavnosti kreditnih institucij
in njihovem izvajanju ter o spremembi Direktive 77/780/EGS (UL L 386,
str. 1) na podlagi člena 57(2) Pogodbe vsebuje naslov III o „odnosih s
tretjimi državami“. Ta direktiva je uvedla sistem enkratne odobritve in
predpisuje vzajemno priznavanje nadzora.94.    Ko
je kreditna institucija sprejeta v državi članici, lahko izvaja svojo
dejavnost v drugi državi članici, na primer tako, da v njej ustanovi
podružnico, ne da bi morala v tej državi zaprositi za novo dovoljenje.
Pod temi pogoji naj bi zadoščalo, da kreditna institucija s sedežem v
tretji državi ustanovi hčerinsko družbo v državi članici ali da pridobi
nadzor nad institucijo, ki ima v njej svoj sedež, da bi lahko ustanovila
podružnice v vsaki drugi državi Skupnosti, ne da bi morala zaprositi za
novo odobritev. Zato naslov III te direktive določa vrsto ukrepov,
vključno s poganjanji, s katerimi naj bi se doseglo, da imele kreditne
institucije Skupnosti v tretjih državah na voljo možnosti primerljive
konkurence. Podobne določbe so bile sprejete na področju zavarovalništva
(člen 4 Direktive Sveta 90/618/EGS z dne 8. novembra 1990 o spremembah
Direktive 73/239/EGS in Direktive 88/357/EGS o uskladitvi zakonov in
drugih predpisov o neposrednem zavarovanju razen življenjskega
zavarovanja, zlasti glede zavarovanja avtomobilske odgovornosti (UL L
330, str. 44); člen 8 Druge direktive Sveta 90/619/EGS z dne 8. novembra
1990 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o neposrednem
zavarovanju razen življenjskega zavarovanja, ki opredeljuje določbe za
učinkovito uresničevanje svobode opravljanja storitev in o spremembah
Direktive 79/267/EGS (UL L 330, str. 50)) in na področju financ (člen 7
Direktive Sveta 93/22/EGS z dne 10. maja 1993 o investicijskih storitvah
na področju vrednostnih papirjev (UL L 141, str. 27)).95.    Ker
je Skupnost v svoje notranje zakonske akte vključila klavzule o
obravnavi državljanov tretjih držav ali ker je svojim institucijam
izrecno podelila pristojnost za pogajanja s tretjimi državami, je
pridobila izključno zunanjo pristojnost na področju, ki je pokrito s
temi akti.96.    Enako
velja, tudi če ni izrecne klavzule, ki institucije pooblašča za
pogajanja s tretjimi državami, če je Skupnost izvedla celovito
uskladitev predpisov o dostopu do dejavnosti samozaposlenih oseb, ker bi
tako sprejeti skupni predpisi lahko bili prizadeti v smislu zgoraj
navedene sodbe AETR, če bi države članice ostale svobodne pri pogajanjih
s tretjimi državami. 97.    Vendar to ne velja za vse storitvene sektorje, kot je priznala Komisija.98.    Iz
zgornjih razmišljanj izhaja, da je pristojnost za sklenitev GATS
deljena med Skupnostjo in državami članicami.B –  TRIPs99.    Za
utemeljitev izključne pristojnosti Skupnosti za sklepanje TRIPs
Komisija navaja najprej obstoj aktov sekundarnega prava, ki bi bili
prizadeti v smislu zgoraj navedene sodbe AETR, če bi države skupaj
sodelovale pri njegovem sklepanju, in nato, kot v primeru GATS, še
potrebo Skupnosti, da je udeležena pri sporazumu zaradi uresničitve
enega od svojih ciljev, ki so ji bili zastavljeni s Pogodbo (doktrina iz
mnenja 1/76) in členoma 100a in 235.100. Primernost
sklicevanja na mnenje 1/76 je sporna glede TRIPs in glede GATS – ni
nujno, da poenotenje ali uskladitev intelektualne lastnine v okviru
Skupnosti, da bi bila učinkovita, spremljajo sporazumi s tretjimi
državami.101. Člena 100a in 235 Pogodbe ne moreta biti – kot je bilo že navedeno – podlaga za izključno pristojnost Skupnosti.102. Preostane
torej le še preizkus, ali bi bili akti sekundarnega prava, sprejeti v
okviru Skupnosti, prizadeti v smislu zgoraj navedene sodbe AETR, če bi
bile države udeležene pri sklenitvi TRIPs, kot to zatrjuje Komisija.103. Glede
tega zadostuje ugotovitev, da je v okviru Skupnosti izvedena uskladitev
na določenih področjih, ki jih pokriva TRIPs, le delna in da na drugih
področjih ni bila predvidena nikakršna uskladitev. Na področju znamk je
prišlo do delne uskladitve, na primer iz tretje uvodne izjave Prve
direktive Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju
zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40,
str. 1) v bistvu izhaja, da je usklajevanje omejeno na približevanje
nacionalnih zakonodaj, ki „najbolj neposredno vpliva na delovanje
notranjega trga“. Na drugih področjih, ki jih pokriva TRIPs, ni bil
sprejet noben usklajevalni akt Skupnosti. Enako velja za področje
varovanja tajnih tehničnih informacij in za področje oblikovanja in
modeliranja, glede katerih so bili predloženi zgolj predlogi, in za
področje patentov. Na področju patentov so edini akti, na katere se
sklicuje Komisija, medvladne konvencije, ne pa akti Skupnosti –
Münchenska konvencija z dne 5. oktobra 1973 o podeljevanju evropskih
patentov (BGBl., dekret št. 77-1151, 27.9.1977, str. 5002) in
Luksemburški sporazum z dne 15. decembra 1989 na področju patentov
Skupnosti (UL L 401, str. 1), ki pa še ni začel veljati.104. Nekatere
vlade, ki so predložile stališča, so trdile, da določbe TRIPs o ukrepih
za zagotavljanje učinkovitega varstva intelektualne lastnine, kot so
jamčenje lojalnega in pravičnega postopka, pravilo predložitve dokazov,
pravica biti zaslišan, obrazložitev odločitev, pravica do pritožbe,
začasni ukrepi in odškodnina, spadajo v pristojnost držav članic. Če se
šteje, da ta trditev pomeni, da vsa ta vprašanja spadajo na področje, ki
je pridržano državam članicam, potem ne more biti sprejeta. Skupnost je
zagotovo pristojna za usklajevanje nacionalnih pravil na teh področjih,
če – kot določa člen 100 Pogodbe – „neposredno vplivajo na vzpostavitev
in delovanje skupnega trga“. Institucije Skupnosti doslej niso izvajale
svojih pristojnosti na področju „ukrepov za spoštovanje pravic
intelektualne lastnine“, z izjemo zgoraj navedene Uredbe št. 3842/86
(točka 55 zgoraj) o prepovedi dajanja ponarejenega blaga v prosti
promet.105. Iz navedenih ugotovitev izhaja, da imajo Skupnost in države članice deljeno pristojnost za sklenitev TRIPs.IX –  Obveznost sodelovanja med državami članicami in institucijami Skupnosti106. Na
obravnavi je Komisija pritegnila pozornost Sodišča glede težav, ki bi
nastale glede upravljanja sporazumov, če bo priznana deljena pristojnost
Skupnosti in držav članic za sodelovanje pri sklepanju sporazumov GATS
in TRIPs. Medtem ko je v pogajanjih o sporazumih prevladal postopek iz
člena 113 Pogodbe – z minimalnimi popravki – bodo države članice
zanesljivo zahtevale, da se lahko v okviru WTO posamično izrečejo o
vprašanjih, ki spadajo v njihovo pristojnost, če ne bo prišlo do
soglasja. Poleg tega bodo sledile brezkončne razprave, ali tako
vprašanje spada v pristojnost Skupnosti, in se bodo v primeru pritrditve
uporabili mehanizmi Skupnosti, ki jih predvidevajo ustrezne določbe
Pogodbe, oziroma ali spada v pristojnost držav in se bo v tem primeru
uporabilo pravilo o soglasju. Enotno delovanje Skupnosti navzven bo tako
ovirano in njena pogajalska moč bo izjemno oslabljena.107. V
odgovoru na to zaskrbljenost, ki je povsem upravičena, je treba najprej
poudariti, da težave, ki bi nastale pri uresničevanju Sporazuma WTO in
njegovih prilog glede potrebne koordinacije za zagotovitev enotnega
delovanja v primeru skupne udeležbe Skupnosti in držav, ne morejo
spremeniti odgovora na vprašanje o pristojnosti. Pravzaprav je to
predhodno vprašanje. Kot je poudaril Svet, problem delitve pristojnosti
ne (more) biti urejen v odvisnosti od morebitnih težav, ki bi se lahko
pojavile pri upravljanju s sporazumi.108. Nato
je treba opozoriti, da če področje sporazuma ali konvencije spada
deloma v pristojnost Skupnosti in deloma v pristojnost držav članic, je
treba zagotoviti tesno sodelovanje med slednjimi in institucijami
Skupnosti med pogajanji, pri sklepanju in izvrševanju prevzetih
obveznosti. Ta obveznost sodelovanja izhaja iz zahteve po enotnem
mednarodnem predstavljanju Skupnosti (sklep 1/78 z dne 14. novembra
1978, Recueil, str. 2151, točke od 34 do 36, in zgoraj navedeno mnenje
2/91, točka 36).109. Sodelovanje
je zlasti obvezno pri sporazumih, kot so sporazumi, priloženi k
Sporazumu WTO, ki so med seboj neločljivo povezani, in glede mehanizma
navzkrižnih povračilnih ukrepov, ki ga uvaja memorandum sporazuma o
reševanju sporov. Ob nezadostnem tesnem sodelovanju, če bi bila država
članica v okviru svoje pristojnosti ustrezno pooblaščena za sprejetje
povračilnih ukrepov, a bi presodila, da so ti neučinkoviti na področjih,
ki jih pokrivata GATS in TRIPs, ta država glede na pravo Skupnosti ne
bi bila pooblaščena za sprejetje povračilnih ukrepov na področju
trgovine z blagom, ker je to področje vsekakor v izključni pristojnosti
Skupnosti na podlagi člena 113 Pogodbe. Ob nezadostnem tesnem
sodelovanju, če bi bila Skupnost upravičena do povračila na področju
blaga, vendar bi menila, da te pravice ne more izvršiti, pravno ne bi
imela pravice do sprejetja povračilnih ukrepov na področjih, ki jih
pokrivata GATS in TRIPs, ki spadajo v pristojnost držav.110. Komisija
je svoje tretje vprašanje postavila zgolj za primer, če bi Sodišče
priznalo izključno pristojnost Skupnosti, torej odgovor nanj ni
potreben. Na tej podlagiSODIŠČE_v
sestavi G. C. Rodríguez Iglesias, predsednik, R. Joliet (poročevalec),
F. A. Schockweiler, P. J. G. Kapteyn in C. Gulmann, predsedniki senatov,
G. F. Mancini, C. N. Kakouris, J. C. Moitinho de Almeida, J. L. Murray,
D. A. O. Edward in A. M. La Pergola, sodniki_po
opredelitvi F. G. Jacobsa, prvega generalnega pravobranilca, C. O.
Lenza, G. Tesaura, G. Cosmasa, P. Légerja in M. Elmerja, generalnih
pravobranilcev_izdaja to mnenje:1)      Skupnost je na podlagi člena 113 Pogodbe ES edina pristojna za sklenitev mnogostranskih sporazumov o trgovini z blagom.2)      Pristojnost za sklenitev GATS je deljena med Skupnostjo in državami članicami.3)      Pristojnost za sklenitev TRIPs je deljena med Skupnostjo in državami članicami.Rodríguez IglesiasJolietSchockweilerKapteynGulmannManciniKakourisMoitinho de AlmeidaMurrayEdward       La PergolaV Luksemburgu, 15. novembra 1994.Sodni tajnik       PredsednikR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias1 –	GATS je kratica angleškega naslova „General Agreement on Trade in Services“.2 –	TRIPs je kratica angleškega naslova „Agreement on Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights“.3 –      Direktiva
Sveta 89/646/EGS z dne 15. decembra 1989 o koordinaciji zakonskih in
drugih določb glede dostopa do dejavnosti kreditnih ustanov in njihovega
delovanja in o spremembi Direktive 77/780/EGS (UL L 386, str. 1).4 –      Direktiva
Sveta 73/239/EGS z dne 24. julija 1973 o usklajevanju zakonov in drugih
predpisov o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti neposrednega
zavarovanja razen življenjskega zavarovanja (UL L 228, str. 3).5 –      Sklep
Sveta 91/370/EGS z dne 20. junija 1991 o sklenitvi Sporazuma med
Evropsko gospodarsko skupnostjo in Švicarsko konfederacijo o neposrednem
zavarovanju razen življenjskem zavarovanju (UL L 205, str. 2).6 –      Uredba
Sveta (EGS) št. 2340/90 z dne 8. avgusta 1990 o preprečevanju menjave
Skupnosti glede Iraka in Kuvajta (UL L 213, str. 1)7 –      Uredba
z dne 17. septembra 1984 o okrepitvi skupne trgovinske politike,
zlasti glede zaščite pred nedovoljenimi trgovinskimi praksami (UL L 252,
str. 1).8 –      Glej
Uredbo Sveta (EGS) št. 4257/88 z dne 19. decembra 1988 o splošni
uporabi carinskih ugodnosti za leto 1989 za nekatere industrijske
proizvode iz držav v razvoju (UL L 375, str. 1).9 –      Glej
na primer člen 18 Sporazuma med Evropsko gospodarsko skupnostjo in
Ljudsko republiko Kitajsko o trgovini s tekstilnimi izdelki,
paragrafiranega 9. decembra 1988 (UL L 380, str. 1) in člen 20 Sporazuma
med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Zvezo sovjetskih socialističnih
republik o trgovini s tekstilnimi izdelki, paragrafiranega 11. decembra
1989 (UL L 397, str. 1).10 –      Glej
na primer sporazum s Kraljevino Maroko: Uredba Sveta (EGS) št. 482/77 z
dne 8. marca 1977 (UL L 65, str. 1); sporazum z Republiko Tunizijo:
Uredba Sveta (EGS) št. 3618/87 z dne 30. novembra 1987 (UL L 340, str.
27); sporazum z Avstrijo: Sklep Sveta 89/146/EGS z dne 12. decembra 1988
(UL 1989, L 56, str. 1).11 –      Glej
na primer Sklep Sveta 92/230/EGS z dne 25. februarja 1992 (UL L 116,
str. 1) o začasnem sporazumu z Republiko Madžarsko (člen 35); Sklep
Sveta 93/690/ES z dne 10. decembra 1993 (UL L 323, str. 1) o začasnem
sporazumu z Republiko Bolgarijo (člen 37); Sklep Sveta 92/229/EGS z dne
25. februarja 1992 (UL L 115, str. 1) o začasnem sporazumu s Federalno
republiko Češko in Slovaško (člen 36). 12 –      UL L 357, str. 1.13 –      UL C 24, 31.1.1991, str. 5.14 –      „Konferenca,
ki ugotavlja, da v izjemnih okoliščinah lahko pride do razhajanj med
interesi Unije in tistih čezmorskih držav in ozemelj iz člena 227(3) in
(5)(a) in (b) Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti, se strinja, da
bo Svet skušal najti rešitev v skladu s stališčem Unije. Vendar če to ne
bi bilo mogoče, se konferenca strinja, da zadevna država članica lahko
ukrepa ločeno v interesu navedenih čezmorskih držav in ozemelj, pri
čemer ne škodi interesom Skupnosti. Ta država članica bo obvestila Svet
in Komisijo, če bi lahko prišlo do takšnega razhajanja interesov in če
je ločeno ukrepanje neizogibno, in bo jasno nakazala, da deluje v
interesu zgoraj navedenega čezmorskega ozemlja.	Ta deklaracija velja tudi za Macao in Vzhodni Timor.“15 –      „Unija
skrbi zlasti za doslednost pri vseh svojih zunanjepolitičnih
dejavnostih v okviru zunanje, varnostne, ekonomske in razvojne politike.
Za zagotavljanje te doslednosti sta odgovorna Svet in Komisija, ki v ta
namen sodelujeta. Izvajanje teh politik zagotavljata v skladu s svojimi
pristojnostmi“.16 –      Na
podlagi tega člena se države članice „vzdržijo vsakršnega ravnanja, ki
je v nasprotju z interesi Unije ali ki bi lahko zmanjševalo njeno
učinkovitost v vlogi povezovalne sile v mednarodnih odnosih. Svet
zagotovi spoštovanje teh načel“.17 –      V
zapisnik Sveta bo zapisana naslednja izjava: „Svet, države članice in
Komisija se strinjajo, da prvi odstavek tega kodeksa ravnanja Komisije
ne ovira, da na lastno odgovornost poišče rešitve na vsa vprašanja med
pogajanji.“18 –      V zapisnik Sveta bodo zapisane te izjave:
a) „Svet izjavlja, da je izraz ‚ustrezni odločitveni postopki‘, ki je
uporabljen v odstavku 1(c), treba razumeti – ko gre za nacionalno
pristojnost – kot soglasje.“	b)
„Komisija izjavlja, da bi se bilo treba med uporabo ustreznih postopkov
odločanja maksimalno potruditi, da bi dosegli soglasje.“