SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MACIEJA SZPUNARJA,
predstavljeni 23. aprila 2026(1)
Zadeva C‑164/25
T - 2 družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme, d. o. o.,
proti
TELEKOMU SLOVENIJE, d. d.
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Slovenija))
„ Predhodno odločanje – Direktiva 2014/61/EU o ukrepih za znižanje stroškov za postavitev elektronskih komunikacijskih omrežij visokih hitrosti – Dostop do obstoječe fizične infrastrukture – Obveznost zagotovitve, da imajo vse stranke pravico predložiti spor pristojnemu nacionalnemu organu za reševanje sporov – Zahteva po ustavitvi postopka pred nacionalnim organom za reševanje sporov, če se zahtevek vloži pri sodišču – Načelo učinkovitosti – Pravica do učinkovitega pravnega sredstva “
I.      Uvod
1.        Namen Direktive 2014/61/EU(2) je olajšati in spodbujati hitro postavitev elektronskih komunikacijskih omrežij visokih hitrosti, zlasti s spodbujanjem skupne uporabe obstoječe fizične infrastrukture.
2.        Za to morajo države članice vzpostaviti mehanizem za izvensodno reševanje sporov, ki ga lahko uporabita obe stranki v sporu, če je dostop do fizične infrastrukture zavrnjen ali če se ne dogovorita o pogojih za tak dostop.
3.        Kaj če stranka najprej sproži postopek pred nacionalnim organom za reševanje sporov (v nadaljevanju: ORS), da bi pridobila dostop do fizične infrastrukture, nato pa nasprotna stranka pri sodišču vloži tožbo za ugotovitev, da se tak dostop ne sme odobriti?
4.        Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe je bil vložen v teh okoliščinah. Prvič, predložitveno sodišče sprašuje, ali Direktiva 2014/61 nalaga obveznost, da je treba zadevo najprej predložiti ORS (v nadaljevanju: sistem zaporedja), ali pa lahko stranki izbirata med postopkom reševanja spora in sodnim postopkom (v nadaljevanju: vzporedni sistem). Drugič, če je vzporedni sistem v skladu s to direktivo, se predložitveno sodišče sprašuje, kako je treba razlagati načelo učinkovitosti in člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) glede na nacionalno postopkovno pravilo, ki zahteva, da se izvensodni postopek ustavi, če se ista zadeva nato predloži sodišču.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
5.        V uvodnih izjavah 2, 9, 11, 13, 14, 19, 34 in 39 Direktive 2014/61 je navedeno:
„(2)      Ob zavedanju pomena postavitve širokopasovnih omrežij visokih hitrosti so države članice potrdile ambiciozne širokopasovne cilje […], da bi […] do leta 2020 vsi Evropejci imeli dostop do mnogo hitrejših internetnih povezav s hitrostjo nad 30 Mb/s in da bi bilo najmanj 50 % gospodinjstev v Uniji priključenih na internetne povezave s hitrostjo nad 100 Mb/s.
[…]
(9)      Ukrepi, ki so namenjeni povečanju učinkovitosti uporabe obstoječe infrastrukture […], bi morali znatno prispevati k hitri in obsežni postavitvi elektronskih komunikacijskih omrežij visokih hitrosti […].
[…]
(11)      Namen te direktive je določiti nekatere minimalne pravice in obveznosti, ki bi veljale v celotni Uniji […]. Zagotavljati bi morala minimalno usklajenost konkurenčnih pogojev, vendar to v skladu z načelom subsidiarnosti ne bi smelo posegati v obstoječe najboljše prakse in ukrepe, sprejete na nacionalni ter lokalni ravni, ki vsebujejo podrobnejše določbe in pogoje, ter dodatne ukrepe, ki dopolnjujejo navedene pravice in obveznosti.
[…]
(13)      Za operaterje elektronskih komunikacijskih omrežij, zlasti nove operaterje, je lahko učinkoviteje, če pri postavitvi elektronskih komunikacijskih omrežij uporabijo obstoječo fizično infrastrukturo, vključno s tisto iz drugih komunalnih sektorjev […].
(14)      Zaradi pospešitve postavitve elektronskih komunikacijskih omrežij visokih hitrosti na notranjem trgu bi bilo treba v tej direktivi določiti pravico ponudnikov javnih komunikacijskih omrežij glede dostopa do fizične infrastrukture, in sicer neodvisno od njene lokacije ter pod poštenimi in razumnimi pogoji […].
[…]
(19)      Zaradi izogibanja neupravičenim zavrnitvam poslovanja ali nerazumnim pogojem bi morala vsaka stranka imeti možnost, da se v primeru nesporazuma med poslovnimi pogajanji […] obrne na nacionalni ravni na [ORS], ki strankam določi rešitev. […]
[…]
(34)      Vendar v skladu z načelom subsidiarnosti ta direktiva ne bi smela posegati v možnost držav članic, da regulativne naloge iz te direktive dodelijo organom, ki so primernejši za njihovo opravljanje v skladu z nacionalnim ustavnopravnim sistemom za dodeljevanje pristojnosti in pooblastil ter zahtevami iz te uredbe [direktive].
[…]
(39)      Ta direktiva spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, ki jih priznava
[Listina], zlasti […] pravico do učinkovitega pravnega sredstva. […]“
6.        Člen 1, od (1) do (3), te direktive določa:
„1.      Namen te direktive je olajšati in spodbuditi postavitev elektronskih komunikacijskih omrežij visokih hitrosti s spodbujanjem skupne uporabe obstoječe fizične infrastrukture […].
2.      Ta direktiva določa minimalne zahteve v zvezi z gradbenimi deli in fizično infrastrukturo, da bi na teh področjih uskladili nekatere vidike zakonov in drugih predpisov držav članic.
3.      Države članice lahko za učinkovitejše izpolnjevanje cilja iz odstavka 1 v skladu s pravom Unije ohranijo ali uvedejo ukrepe, ki presegajo minimalne zahteve iz te direktive.“
7.        Člen 3, od (2) do (5), te direktive določa:
„2.      Države članice zagotovijo, da omrežni operaterji pod poštenimi in razumnimi pogoji, tudi glede cene, ugodijo vsem upravičenim prošnjam za dostop do svoje fizične infrastrukture, ki jih zaradi postavitve elementov elektronskih komunikacijskih omrežij visokih hitrosti nanje naslovijo podjetja, ki zagotavljajo javna komunikacijska omrežja ali so za to pooblaščena. […]
3.      Države članice zahtevajo, da vsakršna zavrnitev dostopa temelji na objektivnih, preglednih in sorazmernih merilih […].
4.      Države članice zagotovijo, da imata v primeru zavrnitve dostopa ali če dogovor o konkretnih pogojih, vključno s ceno, ni dosežen v dveh mesecih po prejemu prošnje za dostop, obe stranki pravico predložiti zadevo pristojnemu nacionalnemu [ORS].
5.      Države članice od nacionalnega [ORS] iz odstavka 4 zahtevajo, da ob doslednem upoštevanju načela sorazmernosti sprejme zavezujočo odločitev za rešitev spora na podlagi odstavka 4 ter pri tem po potrebi določi poštene in razumne pogoje, vključno s ceno.
Nacionalni [ORS] reši spor v najkrajšem možnem času, v vsakem primeru – razen v izjemnih okoliščinah – pa v štirih mesecih po prejemu popolne prošnje, brez poseganja v možnost katere koli stranke, da zadevo predloži sodišču.“
8.        Člen 10(6) te direktive določa, da je „[v]se odločitve, ki jih sprejme kateri koli pristojni organ iz tega člena, […] mogoče izpodbijati pred sodiščem v skladu z nacionalnim pravom“.
B.      Slovensko pravo
9.        Direktiva 2014/61 je bila v slovensko pravo prenesena z Zakonom o elektronskih komunikacijah, v nadaljevanju: ZEKom-1. Člen 93, od (3) do (5) in (7), člen 217(3), člen 218(6) in člen 220a(5) tega zakona v bistvu ustrezajo členu 3, od (2) do (5), te direktive. Poleg tega člen 192(1) ZEKom-1 v bistvu ustreza členu 10(6) Direktive 2014/61.
10.      Člen 218(4) ZEKom-1 tudi določa, da „[č]e katera koli stranka med postopkom reševanja spora pred [Agencijo za komunikacijska omrežja in storitve Republike Slovenije (v nadaljevanju: Agencija)] o isti zadevi začne pravdo pred pristojnim sodiščem ali zahtevek za rešitev spora umakne, se postopek reševanja spora pred [A]gencijo ustavi“.
III. Dejansko stanje, postopek in vprašanji za predhodno odločanje
11.      Družba Telekom Slovenije (v nadaljevanju: Telekom) je 19. novembra 2020 zaprosila za dostop do fizične infrastrukture telekomunikacijskega omrežja v lasti T ‑ 2 družbe za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme d. o. o. (v nadaljevanju: T‑2), kar je družba T‑2 zavrnila z dopisom z dne 21. januarja 2021.
12.      Družba Telekom je 29. aprila 2021 pri Agenciji vložila predlog za rešitev spora in predlagala, naj Agencija družbi T‑2 naloži, da mora dopustiti dostop do svoje infrastrukture.
13.      Družba T‑2 je 6. septembra 2021 pri Okrožnem sodišču v Ljubljani, Slovenija (v nadaljevanju: Okrožno sodišče v Ljubljani) vložila ugotovitveno tožbo, s katero je predlagala, naj se ugotovi, da družba Telekom nima pravice do dostopa do njene fizične infrastrukture.
14.      Družba Telekom se je sklicevala na nepristojnost navedenega sodišča, pri čemer je trdila, da gre za upravno zadevo, ki ne spada v pristojnost pravdnih sodišč.
15.      Agencija je 2. novembra 2021 postopek, ki je potekal pred njo, ustavila, z obrazložitvijo, da gre za vsebinsko isto zadevo, ki jo je družba T‑2 predložila Okrožnemu sodišču v Ljubljani, in da reševanje sporov pred Agencijo ne posega v pristojnost sodišč.
16.      Družba Telekom je zoper ta sklep vložila tožbo pri Upravnem sodišču Republike Slovenije.
17.      Navedeno sodišče je s sodbo z dne 12. septembra 2023 to tožbo zavrnilo. Ugotovilo je, da navedba
„brez poseganja v možnost katere koli stranke, da zadevo predloži sodišču“ (v nadaljevanju: klavzula o neposeganju) iz člena 3(5), drugi pododstavek, Direktive 2014/61 prepoveduje kršenje pravice strank, da zadevo predložijo sodišču.
18.      Okrožno sodišče v Ljubljani je s sklepom z dne 25. februarja 2022 ugovor nepristojnosti, ki ga je vložila družba Telekom, zavrnilo.(3) Navedeno sodišče je ugotovilo, da bi odločitev v tem sporu vplivala na nastanek obveznosti med strankama in bi tako spadala v pristojnost pravdnih sodišč.
19.      Družba Telekom je zoper ta sklep vložila pritožbo pri Višjem sodišču v Ljubljani.
20.      Navedeno sodišče je s sklepom z dne 9. junija 2022 ugodilo pritožbi družbe Telekom in ugodilo ugovoru nepristojnosti. Višje sodišče je razsodilo, da je na podlagi teleološke in kontekstualne razlage Direktive 2014/61 cilj te direktive znižanje stroškov postavitve elektronskih komunikacijskih omrežij visokih hitrosti, da je pravica ponudnikov omrežij do dostopa do fizične infrastrukture namenjena pospešitvi postavitve takih omrežij ter
da so
bili za pospešitev dostopa določeni poseben nacionalni organ za reševanje sporov in roki, v katerih mora ta organ odločiti. V tem okviru bi bila stroga jezikovna razlaga, ki daje prednost reševanju sporov pred sodišči in ne določa roka za odločitev, v nasprotju z namenom zakonodajalca Unije. Poleg tega je navedeno sodišče, ker je štelo, da Agencija pri odločanju o sporu med operaterji v zvezi z dostopom do fizične infrastrukture nastopa kot oblastveni organ, ugotovilo, da je obravnavana zadeva upravna zadeva, ki ne spada v pristojnost pravdnega sodišča.
21.      Družba T‑2 je zoper ta sklep vložila revizijo pri Vrhovnem sodišču Republike Slovenije, ki je predložitveno sodišče. Navedeno sodišče je 14. septembra 2022 družbi T‑2 dopustilo vložitev revizije.
22.      Predložitveno sodišče meni, da klavzule o neposeganju iz člena 3(5), drugi pododstavek, Direktive 2014/61 ni mogoče razlagati le na podlagi njenega besedila. Poleg tega navedeno sodišče ob upoštevanju ciljev te direktive meni, da je mogočih več razlag.
23.      V teh okoliščinah je predložitveno sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali je treba Direktivo
[2014/61], zlasti besedilo drugega pododstavka petega odstavka 3. člena te direktive ‚brez poseganja v možnost katere koli stranke, da zadevo predloži sodišču‘, razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, po kateri ima omrežni operater pravico vložiti zahtevek za rešitev spora v zvezi z dostopom do obstoječe fizične infrastrukture bodisi pred [ORS] bodisi pred sodiščem (splošne pristojnosti)?
2.      Ali je treba drugi pododstavek petega odstavka 3. člena Direktive [2014/61] ob upoštevanju načel enakovrednosti in učinkovitosti ter 47. člena
[Listine] razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu postopkovnemu pravilu, po katerem se postopek reševanja spora pred nacionalnim [ORS] ustavi, če katera koli stranka med postopkom reševanja spora pred tem organom o isti zadevi začne pravdo pred pristojnim sodiščem?“
24.      Pisna stališča so vložile družba Telekom, družba T‑2, italijanska in slovenska vlada ter Evropska komisija. Iste stranke, razen italijanske vlade, so se udeležile obravnave 29. januarja 2026.
IV.    Presoja
A.      Prvo vprašanje za predhodno odločanje
1.      Uvodna pojasnila
25.      Prvo vprašanje se na splošno nanaša na Direktivo 2014/61, zlasti na klavzulo o neposeganju iz
člena 3(5), drugi pododstavek, te direktive. Da bi se predložitvenemu sodišču zagotovil koristen odgovor, menim, da je treba razložiti tudi odstavek 4 te pravne določbe.(4)
26.      Zato predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(4) in člen 3(5), drugi pododstavek, Direktive 2014/61 razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni zakonodaji, na podlagi katere ima omrežni operater pravico vložiti zahtevek za rešitev spora v zvezi z dostopom do obstoječe fizične infrastrukture bodisi pri ORS bodisi pri sodišču.
27.      Vsi zainteresirani subjekti razen družbe Telekom predlagajo, naj se na to vprašanje odgovori nikalno.
28.      Družba Telekom pa v bistvu trdi, da je edini način za uresničitev ciljev Direktive 2014/61, da se ORS podeli izključna pristojnost za reševanje sporov v zvezi z dostopom do obstoječe fizične infrastrukture, ob možnosti vložitve tožbe zoper odločitev ORS pri upravnem sodišču.
29.      Za rešitev tega vprašanja bom uporabil običajno metodo razlage Sodišča, pri čemer bom upošteval ne le besedilo člena 3(4) in člena 3(5), drugi pododstavek, Direktive 2014/61, ampak tudi kontekst, v katerega je umeščena ta določba, in cilje, ki se uresničujejo z aktom, katerega del je.(5)
2.      Besedilo člena 3(4) in člena 3(5), drugi pododstavek, Direktive 2014/61
30.      V skladu s členom 3(4) Direktive 2014/61 morata imeti obe stranki pravico predložiti spor v zvezi z dostopom do obstoječe infrastrukture pristojnemu nacionalnemu ORS.
31.      Člen 3(5) te direktive določa merila in načela, ki jih mora ORS upoštevati pri opravljanju svojih nalog, v drugem pododstavku pa je dodana navedba „brez poseganja v možnost katere koli stranke, da zadevo predloži sodišču“.
32.      Menim, da iz povezane razlage obeh teh odstavkov člena 3 izhaja, da lahko stranki zadevo predložita bodisi ORS bodisi sodišču.
33.      Ta razlaga je potrjena s primerjavo besedila člena 3(4) in člena 3(5), drugi pododstavek, Direktive 2014/61 z besedilom drugih določb prava Unije, ki v skladu z razlago Sodišča dopuščajo vzporedni sistem oziroma
zahtevajo sistem zaporedja.
34.      Prvič, Uredba (EU) 2016/679(6) določa različna pravna sredstva za posameznike, ki se sklicujejo na kršitev te uredbe. V zvezi s tem člen 77(1) te uredbe določa, da ima „[b]rez poseganja v katero koli drugo upravno ali pravno sredstvo“ vsak posameznik, na katerega se nanašajo osebni podatki, pravico, da vloži pritožbo pri nadzornem organu. Dalje, v skladu s členom 78(1) te uredbe ima vsaka fizična ali pravna oseba pravico do učinkovitega pravnega sredstva zoper pravno zavezujočo odločitev nadzornega organa v zvezi z njo, „brez poseganja v katero koli drugo upravno ali izvensodno sredstvo“. Nazadnje, člen 79(1) navedene
uredbe vsakemu posamezniku, na katerega se nanašajo osebni podatki, zagotavlja pravico do učinkovitega pravnega sredstva, „brez poseganja v katero koli razpoložljivo upravno ali izvensodno sredstvo, vključno s pravico do vložitve pritožbe pri nadzornem organu na podlagi člena 77“.(7)
35.      Sodišče je poudarilo, da mora biti vsako od teh pravnih sredstev mogoče vložiti „brez poseganja“ v druga pravna sredstva. Sodišče je ob upoštevanju konteksta in ciljev Uredbe 2016/679 ugotovilo, da zgoraj navedene določbe ne določajo prednostne ali izključne pristojnosti niti nobenega pravila o prednosti v zvezi s presojo, ki jo opravi organ ali sodišča iz te uredbe glede obstoja kršitve pravic, zagotovljenih z navedeno uredbo.(8)
36.      Drugič, v skladu z Direktivo 2001/14/ES(9) mora ureditev zaračunavanja uporabnin za uporabo železniške infrastrukture med drugim spoštovati načelo enakega obravnavanja prevoznikov v železniškem prometu.(10) V tem okviru člen 30(2) te direktive določa, da ima „[p]rosilec […] pravico vložiti pravno sredstvo pri regulatornem organu, če meni, da je bil nepravično obravnavan, diskriminiran ali kako drugače oškodovan, še zlasti proti odločitvam upravljavca železniške infrastrukture, ali po potrebi, proti odločitvam prevoznika v železniškem prometu […]“. Dalje, v skladu z odstavkom 6 te določbe „[d]ržave članice sprejmejo potrebne ukrepe, da se za odločitve regulatornega organa zagotovi možnost sodnega nadzora“.
37.      Sodišče je tudi ob upoštevanju konteksta in ciljev Direktive 2001/14 ugotovilo, da člen 30 te direktive regulatornemu organu podeljuje izključno pristojnost za odločanje o sporih v zvezi z ureditvijo zaračunavanja uporabnin za uporabo železniške infrastrukture.(11)
38.      Menim, da je besedilo, uporabljeno – in torej predvideni sistem – v Direktivi 2014/61, podobno besedilu Uredbe 2016/679 in drugačno od besedila Direktive 2001/14. Iz tega je torej mogoče sklepati, da Direktiva 2014/61 ne nasprotuje vzporednemu sistemu.
39.      Vendar priznavam tudi, da je mogoče člen 3(5), drugi pododstavek, Direktive 2014/61 razlagati različno. Natančneje, pred klavzulo o neposeganju je naveden rok, v katerem mora ORS rešiti spor. Poleg tega prvi pododstavek te določbe določa obseg odločitve, ki jo mora sprejeti ORS. Tako bi bilo klavzulo o neposeganju res mogoče razlagati tako, da se nanaša na pravico do vložitve tožbe zoper to odločitev pri upravnem sodišču.
40.      Vendar so nekateri zainteresirani subjekti trdili, da člen 10(6) Direktive 2014/61 nasprotuje taki razlagi prav zato, ker je v tej določbi določena pravica do pravnega sredstva. Zato bom preučil kontekst, v katerega je umeščen člen 3(4) in (5) Direktive 2014/61.
3.      Kontekst
a)      Člen 10(6) Direktive 2014/61
41.      Člen 10(6) Direktive 2014/61 določa, da je vse odločitve, ki jih sprejme ORS, „mogoče izpodbijati pred sodiščem v skladu z nacionalnim pravom“. Besedilo tega člena se torej razlikuje od besedila člena 3(5), drugi pododstavek, te direktive, ki določa „možnost, da [se] zadev[a] predloži sodišču“.
42.      To kaže, da zadnjenavedena določba določa možnost predložitve spora (pravdnemu) sodišču, prvonavedena določba pa zagotavlja pravico do izpodbijanja odločitve ORS, sprejete na podlagi člena 3(4) in (5) Direktive 2014/61.
43.      Res je, da člen 10(6) Direktive 2014/61 zagotavlja pravico do izpodbijanja vseh odločitev ORS, s čimer so zajete tudi odločitve, ki se ne nanašajo na dostop do obstoječe fizične infrastrukture. Možnost, da se ORS predloži spor v zvezi z drugimi zadevami, ki spadajo na področje uporabe te direktive, je namreč določena v členu 4(6), členu 5(4), členu 6(4) in členu 9(3), drugi pododstavek, te direktive.
44.      Tako bi bilo mogoče člen 3(5), drugi pododstavek, in člen 10(6) Direktive 2014/61 razlagati tako, da imata različni področji uporabe, čeprav se delno prekrivata: na eni strani bi se prvonavedeni člen nanašal le na tožbe zoper odločitve ORS o dostopu do obstoječe fizične infrastrukture. Na drugi strani bi se zadnjenavedeni člen nanašal na katero koli tožbo zoper katero koli odločitev ORS.
45.      Vendar vse določbe, navedene v točki 43 teh sklepnih predlogov, vsebujejo klavzulo o neposeganju, podobno tisti iz člena 3(5), drugi pododstavek, Direktive 2014/61.(12)
46.      Ob predpostavki, da zakonodajalec ni sprejel odvečnih določb, ponovno opozarjam, da člen 3(5), drugi pododstavek, Direktive 2014/61 omogoča, da se spor predloži (pravdnemu) sodišču, medtem ko člen 10(6) te direktive zagotavlja pravico do pravnega sredstva zoper odločitev ORS, sprejeto na podlagi člena 3(4) in (5) te direktive.
b)      Drugi zakoni v telekomunikacijskem sektorju
47.      Ta ugotovitev je na eni strani potrjena s, prvič, Uredbo
2024/1309, s katero je bila razveljavljena Direktiva 2014/61.(13) Kot je poudarilo predložitveno sodišče, se namreč zdi, da je iz člena 13(1)(a) in (5) te uredbe jasno razvidno, da je vzporedni sistem v skladu s pravom Unije.
48.      Člen 13(1)(a) Uredbe 2024/1309 določa, da ima „[b]rez poseganja v možnost predložitve zadeve sodišču […] vsaka stran pravico, da predloži morebitni spor pristojnemu nacionalnemu [ORS,] kadar se dostop do obstoječe infrastrukture zavrne ali kadar dogovor o posebnih pogojih, vključno s ceno, ni bil dosežen“.
49.      Zato možnost predložitve zadeve sodišču ni več določena v isti določbi, ki določa zahteve, ki se uporabljajo za odločitve ORS.(14) Zdi se torej, da so morebitni dvomi o tem, ali je treba tak dostop do sodišča razlagati kot pravico do tožbe zoper to odločitev, odpravljeni.
50.      Dalje, člen 13(5) Uredbe 2024/1309 določa, da „[t]a člen dopolnjuje pravna sredstva in postopke v skladu s členom 47 [Listine] ter ne posega vanje“.
51.      Poleg tega člen 14(10), prvi pododstavek, te uredbe določa, da je „[z]oper vsako odločitev, ki jo sprejme pristojni organ, […] v skladu z nacionalnim pravom mogoča pritožba pri popolnoma neodvisnem pritožbenem organu, vključno s sodnim organom“. V skladu z drugim pododstavkom te določbe „[p]ravica do pritožbe v skladu s prvim pododstavkom ne posega v pravico strani, da spor predložijo pristojnemu nacionalnemu sodišču“.
52.      Zato menim, da Uredba 2024/1309 ne nasprotuje vzporednemu sistemu, kakršen je ta v obravnavani zadevi.
53.      Res je, da se Uredba 2024/1309 v obravnavani zadevi ne uporablja ratione temporis. Vendar v pripravljalnem gradivu nič ne kaže na to, da je bila predvidena sprememba pristopa. Zato je mogoče sklepati, da je zakonodajalec želel zgolj pojasniti ureditev za reševanje sporov v zvezi z dostopom do obstoječe fizične infrastrukture, ki izhaja iz Direktive 2014/61.
54.      Drugič, v skladu s členom 26(5) Direktive (EU) 2018/1972(15) izvensodno reševanje sporov med podjetji „ne preprečuje nobeni stranki, da bi vložila tožbo pri sodišču“.
55.      Tretjič, v skladu s členom 34(1) Direktive 2002/22/ES(16) „[d]ržave članice zagotovijo, da so na voljo transparentni, preprosti in cenovno dostopni izvensodni postopki za obravnavo nerešenih sporov, ki vključujejo potrošnike in obravnavajo vprašanja v zvezi s to direktivo“. V skladu z odstavkom 4 te določbe „[t]a člen ne posega v postopke nacionalnih sodišč“.
56.      Sodišče je člen 34 te direktive razložilo tako, da ne nasprotuje sistemu zaporedja, vendar ga tudi ne nalaga.(17)
57.      Tako pravo Unije na področju, ki je podobno področju, zajetem z Direktivo 2014/61, ne nasprotuje vzporednemu sistemu, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari.
4.      Cilji Direktive 2014/61
58.      Preučiti je treba še, ali cilji, ki so vodili do sprejetja Direktive 2014/61, potrjujejo to razlago.
59.      V zvezi s tem je namen Direktive 2014/61, kot je razvidno zlasti iz člena 1(1) te direktive v povezavi z uvodnimi izjavami 2, 9, 13 in 14 navedene direktive, olajšati in spodbuditi hitro postavitev elektronskih komunikacijskih omrežij visokih hitrosti, zlasti s spodbujanjem skupne uporabe obstoječe fizične infrastrukture.
60.      Res je, kot sta poudarila družba Telekom in predložitveno sodišče, da bi bil ta cilj lažje uresničen, če bi bilo z Direktivo 2014/61 državam članicam naloženo, da vzpostavijo sistem zaporedja. Cilj izvensodnih postopkov je namreč hitrejša rešitev sporov in zmanjšanje stroškov, s čimer se olajša dostop do fizične infrastrukture, s tem pa tudi hitra postavitev, določena s to direktivo.(18)
61.      Vendar iz spodaj opisanih razlogov menim, da vzporedni sistem ni v nasprotju s cilji Direktive 2014/61.
62.      Prvič, Direktiva 2014/61 v skladu s svojim členom 1(2) in (3) v povezavi z uvodno izjavo 11 te direktive določa minimalne zahteve za dostop do fizične infrastrukture. Zato se zdi, da harmonizacija, izvedena s to direktivo, ni tako obsežna, da bi se zahtevala vzpostavitev sistema zaporedja v škodo sodnega postopka. Čeprav je res, da lahko države članice tak sistem
vzpostavijo, pa tega niso zavezane storiti. V bistvu menim, da za dosego ciljev te direktive zadostuje, da so izvensodni postopki na voljo, ne da bi morali biti obvezni.
63.      V tem okviru je treba poudariti, da se lahko delovanje in učinkovitost upravnih organov in sodišč med državami članicami razlikujeta. Zato se zdi razumno, da se jim v zvezi s tem prizna določeno polje proste presoje. Nekatere države članice morda lahko menijo, da je primerno vzpostaviti sistem zaporedja za razbremenitev sodnega sistema, druge pa morda ne.(19)
64.      Drugič, kot trdi družba Telekom, lahko spori v zvezi z dostopom do obstoječe fizične infrastrukture na področju telekomunikacij zahtevajo določeno raven strokovnega znanja. Vendar menim, da nacionalno sodišče prve stopnje lahko izpolni tako nalogo, ki v bistvu zahteva določitev poštenih in razumnih pogojev za dostop (člen 3(5), prvi in tretji pododstavek, Direktive 2014/61). Vsekakor se zdi, da za določitev uporabnin za dostop do fizične infrastrukture na področju telekomunikacij ni potreben centraliziran nadzor, ki ga izvaja regulatorni organ, drugače kot pri uporabninah za uporabo železniške infrastrukture, ki so bile predmet zadeve, v kateri je bila izdana sodba CTL Logistics(20).
65.      Zato ugotavljam, da je vzporedni sistem, kakršen je ta v obravnavani zadevi, v skladu s cilji Direktive 2014/61.
66.      Zato predlagam, naj se na prvo vprašanje odgovori, da je treba člen 3(4) in člen 3(5), drugi pododstavek, Direktive 2014/61 razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni zakonodaji, na podlagi katere ima omrežni operater pravico vložiti zahtevek za rešitev spora v zvezi z dostopom do obstoječe fizične infrastrukture bodisi pri ORS bodisi pri sodišču splošne pristojnosti.
B.      Drugo vprašanje za predhodno odločanje
1.      Uvodna pojasnila
67.      Drugo vprašanje se nanaša na člen 3(5), drugi pododstavek, Direktive 2014/61 v povezavi z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti ter členom 47 Listine. V zvezi s tem sta potrebni dve pojasnili.
68.      Prvič, ker predložitveno sodišče ni navedlo nobenega elementa, na podlagi katerega bi Sodišče lahko presodilo spoštovanje načela enakovrednosti, se v tej zadevi obravnava le načelo učinkovitosti.
69.      Drugič, predložitveno sodišče načelo učinkovitosti in člen 47 Listine obravnava enakovredno. Zato se postavlja vprašanje, ali je analiza obeh potrebna ali pa je treba obravnavano zadevo presojati le z vidika enega od njiju.(21)
70.      Vendar se mi ob upoštevanju razlogov, navedenih v predložitvenem sklepu, na eni strani zdi, da želi predložitveno sodišče izvedeti, ali načelo učinkovitosti nasprotuje nacionalnemu postopkovnemu pravilu, v skladu s katerim se izvensodni postopek ustavi, če ena od strank pozneje isto zadevo predloži sodišču. Na drugi strani se zdi, da predložitveno sodišče dvomi o tem, ali bi bilo tako postopkovno pravilo vseeno lahko potrebno glede na pravico do učinkovitega pravnega sredstva, zlasti zato, da se preprečijo nasprotujoče si odločbe in zagotovi pravna varnost.
71.      V bistvu lahko vsaj z vidika predložitvenega sodišča obstaja očitno nasprotje med zagotavljanjem učinkovitosti pravic iz Direktive 2014/61 in zagotavljanjem pravice do učinkovitega pravnega sredstva.(22) Zadevno nacionalno postopkovno pravilo je torej treba analizirati tako z vidika načela učinkovitosti kot tudi z vidika pravice do učinkovitega pravnega sredstva, da bi prišli do uravnotežene rešitve, ki preprečuje očitno nasprotje, na katero je opozorilo predložitveno sodišče.
72.      Zato predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(5), drugi pododstavek, Direktive 2014/61 in načelo učinkovitosti razlagati tako, da nasprotujeta nacionalnemu postopkovnemu pravilu, v skladu s katerim se postopek reševanja spora pred pristojnim nacionalnim ORS ustavi, če ena od strank med tem postopkom pred tem organom o isti zadevi začne pravdo pred pristojnim sodiščem. Če je odgovor pritrdilen, navedeno sodišče sprašuje, ali se to nacionalno postopkovno pravilo vseeno zahteva s členom 47 Listine.
2.      Načelo učinkovitosti
73.      Sodišče je po izdaji sodbe Rewe-Zentralfinanz in Rewe-Zentral(23) dosledno razsojalo, da se ob neobstoju pravil Unije na zadevnem področju v nacionalnem pravnem redu vsake države članice določijo pristojna sodišča in podrobna postopkovna pravila za pravna sredstva, ki zagotavljajo varstvo pravic, ki za posameznike izhajajo iz prava Unije. Vendar ta pravila ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobna nacionalna pravna sredstva (načelo enakovrednosti), in ne smejo v praksi onemogočati ali pretirano oteževati uveljavljanja pravic, ki jih daje pravni red Unije (načelo učinkovitosti).
74.      Tako za uporabo načela učinkovitosti ne smejo obstajati postopkovna pravila Unije, ki urejajo pravna sredstva za varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije.
75.      V zvezi s tem je, kar zadeva Direktivo 2014/61, iz moje analize prvega vprašanja razvidno, (i) da morajo države članice določiti izvensodni postopek za reševanje sporov v zvezi z dostopom do fizične infrastrukture (člen 3(4)), (ii) da mora vsaka stranka imeti pravico, da zoper odločitev ORS vloži tožbo pri sodišču (člen 10(6)), in (iii) da mora imeti vsaka stranka možnost predložiti spor sodišču (člen 3(5), drugi pododstavek).
76.      Vendar Direktiva 2014/61 ne določa nobenih prednostnih pravil med pravnima sredstvoma (i) in (iii). Iz tega sledi, da vsako nacionalno postopkovno pravilo, ki določa tako prednost, spada na področje načela procesne avtonomije, ob upoštevanju načel enakovrednosti in učinkovitosti.
77.      V zvezi s tem je treba, kot je Sodišče dosledno razsojalo,
vsak primer, v katerem se postavi vprašanje, ali neka nacionalna postopkovna določba onemogoča ali pretirano otežuje uporabo prava Unije, preučiti ob upoštevanju položaja te določbe v celotnem postopku ter poteka postopka in njegovih posebnosti pred različnimi nacionalnimi organi. Glede na to preučitev je treba po potrebi upoštevati temeljna načela nacionalnega sodnega sistema, kot so varstvo pravice do obrambe, načelo pravne varnosti in pravilen potek postopka.(24)
78.      V okoliščinah te zadeve je treba opozoriti, da bi morali v skladu z uvodno izjavo 9 Direktive 2014/61 ukrepi za povečanje učinkovitosti uporabe obstoječe infrastrukture bistveno prispevati k zagotavljanju hitre in razširjene postavitve elektronskih komunikacijskih omrežij visokih hitrosti, kar je cilj te direktive.
79.      Tako mora imeti vsak omrežni operater pravico do dostopa do fizične infrastrukture drugega operaterja, vendar le, če so izpolnjeni pogoji iz člena 3(2) Direktive 2014/61 in če v skladu z odstavkom 3 te določbe infrastrukturni operater ne navede objektivnih, preglednih in sorazmernih razlogov za zavrnitev dostopa.
80.      Z uvedbo postopka reševanja sporov v zvezi z dostopom do fizične infrastrukture, v skladu s katerim mora ORS načeloma odločiti čim prej, vsekakor pa v štirih mesecih,(25) je očitno olajšan dostop do obstoječe fizične infrastrukture, s čimer se uresničuje cilj Direktive 2014/61.
81.      V tej zadevi je družba Telekom uporabila ta postopek, da bi zaprosila za dostop do fizične infrastrukture družbe T‑2. Družba T‑2 je nato pri sodišču vložila tožbo, s katero je predlagala, naj se ugotovi, da družba Telekom nima pravice dostopa do njene fizične infrastrukture. V skladu z nacionalnim pravom se v teh okoliščinah postopek pred ORS samodejno ustavi.
82.      Menim, da to pretirano otežuje ali praktično onemogoča uresničevanje pravice družbe Telekom do pravočasnega dostopa do fizične infrastrukture družbe T‑2, zagotovljene s členom 3(2) Direktive 2014/61 v povezavi z njeno uvodno izjavo 9. Poleg tega to posega v polni učinek (effet utile) izvensodnega postopka reševanja sporov, določenega v členu 3(4) Direktive 2014/61.(26)
83.      Namen možnosti predložitve zadeve ORS in posledično hitre rešitve spora v zvezi z dostopom do fizične infrastrukture ali pogoji takega dostopa je namreč zagotoviti učinkovitost pravice do dostopa. V okoliščinah, v katerih se je gospodarski subjekt de facto odločil, da bo zadevo predložil ORS, in ne pravdnemu sodišču, je samodejna ustavitev prvega postopka, ko nasprotna stranka isto zadevo predloži sodišču, v nasprotju z načelom učinkovitosti in polnim učinkom člena 3(4) Direktive 2014/61.
84.      V tej zadevi je iz spisa, ki je na voljo Sodišču, razvidno, da gre v postopku pred ORS in postopku pred civilnim sodiščem za isto zadevo. Poleg tega nobeden od zainteresiranih subjektov te premise ni izpodbijal. V resnici je mogoče tožbo za ugotovitev, da omrežni operater nima dostopa do fizične infrastrukture, celo šteti le za obrambo proti prvemu zahtevku, o katerem odloča ORS, ki je bila vložena v okviru neodvisnega postopka pred sodiščem.(27) Vsekakor se mora predložitveno sodišče prepričati, da imata obe nerešeni zadevi popolnoma enak predmet in da ni dodatnih razlogov, ki bi upravičevali poznejšo predložitev zadeve sodišču.(28)
3.      Pravica do učinkovitega pravnega sredstva
85.      V točki 76 teh sklepnih predlogov sem ugotovil, da Direktiva 2014/61 ne določa nikakršnih prednostnih pravil med postopkom reševanja sporov in sodnim postopkom, ki se nanašata na isti predmet.
86.      Tako morajo države članice, ki se odločijo za izvajanje člena 3 Direktive 2014/61 z uvedbo vzporednega sistema, načeloma določiti pravila, ki določajo praktično ureditev za uveljavljanje pravnih sredstev iz te določbe.
87.      V tej zadevi je nacionalni zakonodajalec taka pravila sprejel. Vendar, kot izhaja iz moje analize v prejšnjem razdelku, lahko ta pravila pretirano otežijo ali praktično onemogočijo uresničevanje pravic, ki jih imajo omrežni operaterji, ki zaprosijo za dostop do obstoječe fizične infrastrukture na podlagi Direktive 2014/61. V teh okoliščinah morajo nacionalni organi, vključno s sodišči in pristojnimi organi za reševanje sporov, načeloma zagotoviti, da so pravice, ki izhajajo iz Direktive 2014/61, učinkovito varovane, tako da ne uporabijo pravila nacionalnega prava, v skladu s katerim se postopek pred ORS ustavi.
88.      Vendar bi lahko zaradi te neuporabe in s tem potrebe po zagotovitvi polnega učinka Direktive 2014/61 nastala morebitna težava: ker ni pravil o prednosti, vzporedni potek dveh postopkov z istim predmetom ustvarja tveganje nasprotujočih si odločitev, to pa bi povzročilo pravno negotovost. To je mogoče šteti za omejitev pravice do učinkovitega pravnega sredstva, zagotovljene s členom 47 Listine.(29)
89.      Vendar v skladu z ustaljeno sodno prakso temeljne pravice niso absolutne pravice in so lahko predmet omejitev. V skladom s členom 52(1) Listine je omejitev pravice do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem v smislu člena 47 Listine lahko utemeljena le, če je predpisana z zakonom, če spoštuje bistveno vsebino te pravice ter če je ob upoštevanju načela sorazmernosti potrebna in dejansko ustreza ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Evropska unija, ali če je potrebna zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih.(30)
90.      V obravnavani zadevi, prvič, zagotavljanje učinkovitosti pravice do dostopa do obstoječe fizične infrastrukture, zagotovljene s členom 3(2) Direktive 2014/61, zlasti s tem, da se operaterju omogoči, da doseže hitro rešitev spora v zvezi s takim dostopom, kot je določeno s členom 3(4) te direktive, nujno pomeni cilj v splošnem interesu, ki ga priznava Evropska unija.
91.      Drugič, kaže, da je vzporedni potek obeh postopkov nujen za dosego tega cilja. Verjetno bi se z določitvijo načela prednosti organa, ki mu je bila zadeva
predložena najprej, v obravnavani zadevi ORS, hkrati zagotovila učinkovitost pravice do dostopa do fizične infrastrukture in zmanjšalo tveganje nasprotujočih si odločitev.(31) Vendar bi bila s tem tudi omejena pravica druge stranke do učinkovitega pravnega sredstva, saj bi to pomenilo prekinitev ali ustavitev sodnega postopka. Poleg tega, ker Direktiva 2014/61 ne določa prednostnih pravil, ne morem trditi, da je treba državam članicam nujno naložiti uporabo načela prednosti organa, ki mu je bila zadeva predložena
najprej.
92.      Tretjič, menim, da spodaj navedeni vidiki zmanjšujejo tveganje nasprotujočih si odločitev.
93.      Najprej, če je odločba ORS sprejeta pred izdajo sodbe, bo ta odločba zavezujoča in torej izvršljiva za operaterja, ki zaprosi za dostop do fizične infrastrukture.(32) S tem se uresničuje cilj Direktive 2014/61.
94.      Kot je Komisija navedla na obravnavi, bo ta odločba vsekakor koristna za sodišče, ki odloča o isti zadevi.(33) Ob upoštevanju strokovnega znanja ORS je namreč lahko zaradi njegove odločitve nacionalno sodišče razbremenjeno obveznosti pridobitve izvedenskega mnenja, s čimer se sodni postopek pospeši. Poleg tega se lahko nacionalno sodišče brez poseganja v podrobnejša nacionalna pravila, ki določajo učinek upravnih odločb v pravdnem postopku, pri obrazložitvi svoje odločbe sklicuje na odločbo ORS.(34)
95.      Prav tako se lahko uporabijo katera koli druga nacionalna postopkovna pravila, ki lahko zmanjšajo tveganje nedoslednih odločitev, in sicer v primeru tožbe zoper odločbo ORS pred upravnim sodiščem, če se spoštujeta načeli enakovrednosti in učinkovitosti.(35)
96.      Glede na navedeno ugotavljam, da je treba člen 3(5), drugi pododstavek, Direktive 2014/61 v povezavi z načelom učinkovitosti razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu postopkovnemu pravilu, v skladu s katerim se postopek reševanja spora pred pristojnim nacionalnim ORS ustavi, če ena od strank med tem postopkom pred tem organom o isti zadevi začne pravdo pred pristojnim sodiščem. Poleg tega se tako nacionalno postopkovno pravilo ne zahteva za pravico do učinkovitega pravnega sredstva iz člena 47 Listine.
97.      Če bo Sodišče v nasprotju z mojim predlogom štelo, da načelo učinkovitosti ne nasprotuje takemu nacionalnemu postopkovnemu pravilu ali da se tako pravilo zahteva s členom 47 Listine, bi moralo predložitveno sodišče vseeno zagotoviti, da sodni postopek, ki se začne med potekom izvensodnega postopka o isti zadevi, ni namenjen zgolj temu, da se stranki, ki zaprosi za dostop do fizične infrastrukture, onemogoči hitra rešitev spora. V zvezi s tem bi moralo navedeno sodišče upoštevati zlasti elemente, navedene v točki 84 teh sklepnih predlogov.
98.      Če bo predložitveno sodišče prišlo do drugačnega sklepa, mora za preprečitev zlorabe postopka uporabiti vsa nacionalna postopkovna pravila, ki jih ima na voljo.(36)
V.      Predlog
99.      Glede na zgornje preudarke Sodišču predlagam, naj na vprašanji, ki ju je postavilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije, odgovori:
1.      Člen 3(4) in člen 3(5), drugi pododstavek, Direktive 2014/61/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o ukrepih za znižanje stroškov za postavitev elektronskih komunikacijskih omrežij visokih hitrosti
je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni zakonodaji, na podlagi katere ima omrežni operater pravico vložiti zahtevek za rešitev spora v zvezi z dostopom do obstoječe fizične infrastrukture bodisi pri pristojnem nacionalnem organu za reševanje sporov bodisi pri sodišču splošne pristojnosti.
2.      Člen 3(5), drugi pododstavek, Direktive 2014/61 v povezavi z načelom učinkovitosti
je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu postopkovnemu pravilu, v skladu s katerim se postopek reševanja spora pred pristojnim nacionalnim organom za reševanje sporov ustavi, če ena od strank med tem postopkom pred tem organom o isti zadevi začne pravdo pred pristojnim sodiščem. Tako nacionalno postopkovno pravilo se ne zahteva za pravico do učinkovitega pravnega sredstva iz člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.
1      Jezik izvirnika: angleščina.
2      Direktiva 2014/61/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o ukrepih za znižanje stroškov za postavitev elektronskih komunikacijskih omrežij visokih hitrosti (UL 2014, L 155, str. 1).
3      Glej točko 14 teh sklepnih predlogov.
4      Glej v tem smislu sodbi z dne 20. marca 1986, Tissier (35/85, EU:C:1986:143, točka 9), in z dne 5. marca 2026, Daraa (C‑458/24, EU:C:2026:146, točka 40).
5      Sodbi z dne 17. novembra 1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, točka 12), in z dne 5. marca 2026, Erdrich Umformtechnik (C‑828/24, EU:C:2026:154, točka 24).
6      Uredba (EU) 2016/679 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. aprila 2016 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov ter o razveljavitvi Direktive 95/46/ES (Splošna uredba o varstvu podatkov) (UL 2016, L 119, str. 1).
7      Sodba z dne 12. januarja 2023, Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (C‑132/21, EU:C:2023:2, točka 33, v nadaljevanju: sodba Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság).
8      Sodba Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (točki 34 in 35). V zvezi s kontekstom in cilji Uredbe 2016/679 glej točke od 36 do 44 navedene sodbe.
9      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2001 o dodeljevanju železniških infrastrukturnih zmogljivosti, naložitvi uporabnin za uporabo železniške infrastrukture in podeljevanju varnostnega spričevala (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 5, str. 404). Ta direktiva je bila z učinkom od 17. junija 2015 razveljavljena in nadomeščena z Direktivo 2012/34/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. novembra 2012 o vzpostavitvi enotnega evropskega železniškega območja (UL 2012, L 343, str. 32).
10      Glej v tem smislu sodbo z dne 9. novembra 2017, CTL Logistics (C‑489/15, EU:C:2017:834, točka 45).
11      Glej v tem smislu sodbo z dne 9. novembra 2017, CTL Logistics (C‑489/15, EU:C:2017:834, točka 86).
12      Poleg tega ugotavljam, da so vse določbe Direktive 2014/61, ki določajo možnost predložitve spora ORS, zdaj združene v členu 13 Uredbe (EU) 2024/1309 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2024 o ukrepih za znižanje stroškov za postavitev gigabitnih elektronskih komunikacijskih omrežij, spremembi Uredbe (EU) 2015/2120 in razveljavitvi Direktive 2014/61/EU (Akt o gigabitni infrastrukturi) (UL L, 2024/1309). Glej v tem smislu korelacijsko tabelo v Prilogi k navedeni uredbi.
13      Na podlagi člena 18(1) Uredbe 2024/1309 in ob upoštevanju odstopanja iz odstavka 2 navedenega člena je bila Direktiva 2014/61 razveljavljena z učinkom od 12. novembra 2025.
14      Glej točko 39 teh sklepnih predlogov.
15      Direktiva (EU) 2018/1972 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. decembra 2018 o Evropskem zakoniku o elektronskih komunikacijah (UL 2018, L 321, str. 36).
16      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o univerzalni storitvi in pravicah uporabnikov v zvezi z elektronskimi komunikacijskimi omrežji in storitvami (Direktiva o univerzalnih storitvah) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 367). Ta direktiva je bila razveljavljena z Direktivo 2018/1972. Člen 34 Direktive 2002/22 v bistvu ustreza členu 25 Direktive 2018/1972.
17      Sodba z dne 18. marca 2010, Alassini in drugi (od C‑317/08 do C‑320/08, EU:C:2010:146, točke od 42 do 44, v nadaljevanju: sodba Alassini in drugi).
18      Glej po analogiji sodbo Alassini in drugi (točki 45 in 65).
19      Glej po analogiji sodbo Alassini in drugi (točka 64).
20      Sodba z dne 9. novembra 2017 (C‑489/15, EU:C:2019:834, točki 57 in 58).
21      Sodišče še ni imelo priložnosti v celoti pojasniti razmerja med načelom učinkovitosti in pravico do učinkovitega pravnega sredstva v položajih, ki spadajo na področje nacionalne procesne avtonomije (glej moje sklepne predloge v zadevi Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2015:746, točka 85). To razmerje pa je obravnavalo več generalnih pravobranilcev (navedenih v mojih sklepnih predlogih v zadevi Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2015:746, opomba 28) in je bilo obsežno obravnavano v pravni teoriji (glej med drugim Prechal, S., in Widdershoven, R., „Redefining the Relationship between ‚Rewe-effectiveness‘ and Effective Judicial Protection“, Review of European Administrative Law, zv. 4, št. 2, 2011, od str. 31 do str. 50, in Krommendijk, J., „Is there light on the horizon? The distinction between ‚Rewe effectiveness‘
and the principle of effective judicial protection in Article 47 of the Charter after Orizzonte“, Common Market Law Review, zv. 53, št. 5, 2016, str. od 1395 do 1418). V tem okviru je Sodišče na eni strani ugotovilo, da zahteva po učinkovitosti v bistvu vključuje splošno obveznost držav članic, da zagotovijo sodno varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije (glej med drugim sodbo Alassini in drugi, točka 49). Poleg tega se je Sodišče v sodbah, kot je sodba z dne 22. decembra 2010, DEB (C‑279/09, EU:C:2010:811, točke od 27 do 29), oprlo predvsem na načelo učinkovitega sodnega varstva, čeprav je predložitveno sodišče vprašanje oblikovalo izključno z vidika načela učinkovitosti. Na drugi strani je zadevo mogoče presojati le glede na načelo učinkovitosti, kadar se med drugim zadevno nacionalno pravilo nanaša na upravni postopek (glej v tem smislu sodbo z dne 27. junija 2018, Diallo, C‑246/17, EU:C:2018:499, točka 45). Poleg tega je načeloma nacionalno postopkovno pravilo, ki ne izpolnjuje zahteve po učinkovitosti in ki se lahko zdi manj strogo, tudi v nasprotju s členom 47 Listine v povezavi z njenim členom 52(1) (glej v tem smislu sodbo z dne 3. aprila 2025, Barouk, C‑283/24, EU:C:2025:236, točki 41 in 42). Nadaljnja analiza zadevnega nacionalnega postopkovnega pravila glede na člen 47 Listine se torej zdi odvečna. Vendar se lahko na nekaterih posebnih področjih, kot je varstvo potrošnikov, z varstvom, ki ga zagotavlja načelo učinkovitosti, nadomesti varstvo iz člena 47 Listine (glej v tem smislu moje sklepne predloge v zadevi Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2015:746, točke od 89 do 92).
22      Za položaje, v katerih je videti, da sta načelo učinkovitosti in pravica do učinkovitega pravnega sredstva v nasprotju in ju je morda treba uskladiti, glej Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., in Ward, A., (ur.), The EU Charter of Fundamental Rights, A Commentary, Hart Publishing, 2021, str. 1258.
23      Sodba z dne 16. decembra 1976 (33/76, EU:C:1976:188).
24      Sodba z dne 14. decembra 1995, van Schijndel in van Veen (C‑430/93 in C‑431/93, EU:C:1995:441, točka 19).
25      Člen 3(5), drugi pododstavek, Direktive 2014/61.
26      Glej po analogiji sodbo z dne 14. aprila 2016, Sales Sinués in Drame Ba (C‑381/14 in C‑385/14, EU:C:2016:252, točka 36).
27      Glej po analogiji sodbo z dne 8. decembra 1987, Gubisch Maschinenfabrik (144/86, EU:C:1987:528, točka 16). Čeprav se ta sodba nanaša na pojem litispendence v okviru Konvencije z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (Bruseljska konvencija), pa ponazarja položaj, v katerem je tožba vložena zato, da se onemogoči postopek, ki ga je začela nasprotna stranka.
28      Glej v zvezi s pojmom „isti predmet“, čeprav v okviru zdajšnjih člena 29(1) Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1) in člena 136(1) Uredbe (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije (UL 2017, L 154, str. 1), sodbo z dne 19. oktobra 2017, Merck (C‑231/16, EU:C:2017:771, točki 39 in 40 ter navedena sodna praksa).
29      Glej v tem smislu sodbo Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (točke 51, 53 in 56) in sodbo z dne 13. julija 2023, Ferrovienord (C‑363/21 in C‑364/21, EU:C:2023:563, točka 98). V sodni praksi Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP) so se nasprotujoče si sodne odločbe v podobnih zadevah, čeprav se niso nanašale na iste stranke ali ista dejstva, vedno presojale na podlagi načela pravne varnosti iz člena 6(1) Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu. Glej v tem smislu ESČP,
20. oktober 2011, Nejdet Şahin in Perihan Şahin proti Turčiji, CE:ECHR:2011:1020JUD001327905, točke od 56 do 58; ESČP, 29. november 2016, Grškokatoliška župnija Lupeni in drugi proti Romuniji, CE:ECHR:2016:1129JUD007694311, točka 116, in ESČP, 8. junij 2023, Aydin in drugi proti Turčiji, CE:ECHR:2023:0516DEC002372111, točka 60.
30      Sodba z dne 27. septembra 2017, Puškár (C‑73/16, EU:C:2012:725, točka 62 in navedena sodna praksa). Glej tudi sodbi Alassini in drugi (točka 63) in Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (točka 51).
31      Tako je v primeru člena 132 Uredbe 2017/1001, ki določa, da „[r]azen če obstajajo posebni razlogi za nadaljevanje obravnave“, je pristojen prvi organ, ki mu je bil predložen spor o veljavnosti znamke Evropske unije (glej sodbo z dne 8. junija 2023, LM (Nasprotna tožba za ugotovitev ničnosti), C‑654/21, EU:C:2023:462, točka 53). Glej v zvezi s prednostnimi pravili na splošno sklepne predloge generalnega pravobranilca J. Richarda de la Toura v zadevi Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (C‑132/21, EU:C:2022:661, točki 68 in 69).
32      Glej člen 3(5), prvi pododstavek, Direktive 2014/61.
33      Glej v tem smislu sodbo z dne 27. septembra 2017, Puškár (C‑73/16, EU:C:2017:725, točka 66).
34      Glej sodbo z dne 27. oktobra 2022, DB Station & Service (C‑721/20, EU:C:2022:832, točka 83).
35      Glej po analogiji sodbo z dne 13. julija 2023, Ferrovienord (C‑363/21 in C‑364/21, EU:C:2023:563, točka 98).
36      Glej kot primerjalno študijo o zlorabi procesnih pravic Taruffo, M., Abuse of Procedural Rights:
Comparative Standards of Procedural Fairness, Kluwer Law International, 1999.