62018TJ0150_RES
Cauzele conexate T‑150/18 și T‑345/18
BNP Paribas
împotriva
Băncii Centrale Europene
Hotărârea Tribunalului (Camera a doua extinsă) din 9 septembrie 2020
„Politica economică și monetară – Supraveghere prudențială a instituțiilor de credit – Cotizație la sistemul de garantare a depozitelor sau la fondul unic de rezoluție prin intermediul angajamentelor de plată irevocabile – Atribuții conferite BCE – Prerogative specifice de supraveghere ale BCE – Articolul 4 alineatul (1) litera (f) și articolul 16 alineatul (1) litera (c) și alineatul (2) litera (d) din Regulamentul (UE) nr. 1024/2013 – Măsură care impune deducerea cuantumului cumulat al angajamentelor de plată irevocabile restante din fondurile proprii de nivel 1 de bază – Lipsa unei examinări individuale”
Politica economică și monetară – Politică economică – Supravegherea sectorului financiar al Uniunii – Mecanism unic de supraveghere – Supraveghere prudențială a grupurilor instituțiilor de credit pe o bază consolidată – Cerințe de fonduri proprii – Întinderea controlului și a evaluării realizate de Banca Centrală Europeană
[Regulamentul nr. 1024/2013 al Consiliului, art. 4 alin. (1) lit. (f) și art. 16 alin. (1) lit. (c) și alin. (2) lit. (d)]
(a se vedea punctele 55-60)
Politica economică și monetară – Politică economică – Supravegherea sectorului financiar al Uniunii – Mecanism unic de supraveghere – Supraveghere prudențială a grupurilor instituțiilor de credit pe o bază consolidată – Cerințe de fonduri proprii – Întinderea controlului și a evaluării realizate de Banca Centrală Europeană – Obligația de efectuare a unei examinări prudențiale individuale
[Regulamentul nr. 1024/2013 al Consiliului, art. 4 alin. (1) lit. (f) și art. 16 alin. (1) lit. (c) și alin. (2) lit. (d)]
(a se vedea punctele 61 și 75-82)
Politica economică și monetară – Politică economică – Supravegherea sectorului financiar al Uniunii – Mecanism unic de supraveghere – Supraveghere prudențială a grupurilor instituțiilor de credit pe o bază consolidată – Cerințe de fonduri proprii – Întinderea controlului și a evaluării realizate de Banca Centrală Europeană – Fonduri care pot face obiectul unei măsuri prin care se solicită punerea în aplicare a unei politici specifice sau a unui tratament specific – Noțiune – Angajamente de plată irevocabile (API) – Includere
[Regulamentul nr. 1024/2013 al Consiliului, art. 4 alin. (1) lit. (f) și art. 16 alin. (1) lit. (c) și alin. (2) lit. (d)]
(a se vedea punctele 69 și 70)
Rezumat
Reclamanta, BNP Paribas, este o instituție de credit clasificată ca „semnificativă” și, ca urmare, supusă supravegherii prudențiale directe Băncii Centrale Europene (BCE). În cadrul finanțării fondului unic de rezoluție, reclamanta a optat pentru o contribuție prin intermediul unor angajamente de plată irevocabile (denumite în continuare „API”) (
1
). În exercitarea atribuției sale de supraveghere prudențială, BCE a adoptat la 19 decembrie 2017 o decizie (
2
) care impunea ca reclamanta să deducă din fondurile sale proprii de nivel 1 de bază (Common Equity Tier 1, CET 1) (
3
) cuantumurile cumulate ale angajamentelor sale de plată irevocabile (denumită în continuare „măsura atacată”).
BCE a întemeiat această decizie pe constatarea că reclamanta își trata API ca elemente extrabilanțiere, cauzând un risc de supraevaluare a CET 1 ale sale. Astfel, API nu erau înscrise în pasivul bilanțului reclamantei și, întrucât garanția aferentă acestora era indisponibilă până la plata lor la fondul unic de rezoluție, era imposibil să se recurgă la acestea pentru a acoperi eventuale pierderi legate de activitatea reclamantei. BCE considera că această situație nu oferea o imagine exactă a solidității financiare a reclamantei, întrucât exista o diferență între cuantumul CET 1 afișat de reclamantă și cuantumul real al pierderilor pe care aceasta este capabilă să le suporte.
Ca urmare a unei contestații formulate de reclamantă la comitetul administrativ de control al BCE, acesta din urmă a înlocuit decizia din19 decembrie 2017 cu decizia din 26 aprilie 2018 (
4
), a cărei secțiune referitoare la API a rămas neschimbată. Această ultimă decizie a fost înlocuită la 1 martie 2019 prin decizia din 14 februarie 2019 (
5
), care a impus reclamantei o măsură identică cu măsura atacată. Reclamanta a introdus la Tribunal două acțiuni având ca obiect anularea în parte a deciziilor BCE care îi impuneau respectiva măsură.
În Hotărârea sa din 9 septembrie 2020, pronunțându‑se în cameră extinsă și după conexarea celor două acțiuni (T‑150/18 și T‑345/18), Tribunalul a anulat în parte deciziile BCE, pentru motivul că aceasta nu a efectuat o examinare prudențială individuală a profilului de risc al reclamantei înainte de a‑i impune măsura atacată.
În primul rând, Tribunalul a constatat că deciziile adoptate de BCE nu erau lipsite de temei juridic, întrucât aceasta din urmă a intervenit în cadrul prerogativelor sale de supraveghere și de evaluare prudențială, care îi permit să solicite instituțiilor să aplice o politică specifică de provizionare sau un tratament specific al activelor în ceea ce privește cerințele de fonduri proprii (
6
).
În al doilea rând, după ce a reținut că sumele plasate în garanție pentru plata API (
7
) erau indisociabile de API însele, Tribunalul a respins argumentul reclamantei potrivit căruia acestea din urmă nu puteau face obiectul unei măsuri de supraveghere prudențială care impune un tratament specific în ceea ce privește cerințele de fonduri proprii ca urmare a considerării lor drept elemente extrabilanțiere. Astfel, Tribunalul a reținut că, deși măsura atacată nu privea în mod direct API, ci sumele plasate în garanție pentru plata acestora, caracterul lor indisociabil permitea extinderea acestei măsuri la API.
În schimb, recurgerea la o astfel de măsură impunea BCE să efectueze o examinare individuală a profilului de risc al reclamantei și în special a acordurilor, strategiilor și mecanismelor implementate pentru a face față riscurilor care rezultă din tratamentul contabil al API. În această privință, Tribunalul a constatat mai întâi că BCE a stabilit nivelul expunerii reclamantei la riscul rezultat din faptul că a subscris API. Cu toate acestea, Tribunalul a considerat că raționamentul adoptat de BCE, potrivit căruia tratamentul contabil al API extrabilanțier este, în sine, problematic, întrucât, implicând prin definiție o supraevaluare a CET 1, conținea considerații de natură generală, susceptibile să se aplice oricărei instituții de credit care optează pentru un tratament similar al API. Astfel, Tribunalul a constatat că deciziile atacate nu menționau nicio examinare individuală efectuată de BCE pentru a verifica dacă reclamanta implementase acorduri, strategii sau mecanisme pentru a face față riscurilor prudențiale legate de tratamentul extrabilanțier al API.
Pe de altă parte, reținând că măsura atacată a fost adoptată în cadrul procesului de supraveghere și evaluare (Supervisory Review and Evaluation Process, SREP), Tribunalul a concluzionat că această situație nu implica în mod necesar efectuarea unei examinări individuale care să țină seama de circumstanțele proprii reclamantei. În plus, Tribunalul a considerat că, deși studiul de impact realizat anterior adoptării deciziilor atacate poate prezenta utilitate pentru aprecierea caracterului proporțional al măsurii atacate, el urmărește un raționament și un obiectiv diferite de cele ale unei examinări individuale și nu poate fi asimilat unei asemenea examinări.
În consecință, Tribunalul a concluzionat că, în lipsa unei examinări dincolo de simpla constatare a riscului potențial generat de API tratate ca element extrabilanțier, a unei examinări a situației concrete a reclamantei, în special a profilului său de risc și al nivelului său de lichiditate, precum și prin faptul că nu a ținut seama de eventualii factori atenuanți ai riscului potențial, BCE și‑a încălcat obligația de efectuare a examinării prudențiale individuale a reclamantei (
8
).
(
1
)	Cotizațiile pe care instituțiile de credit sunt obligate să le plătească la fondul unic de rezoluție pot fi plătite prin intermediul unei plăți imediate sau al unui API. În temeiul articolului 70 alineatul (3) din Regulamentul (UE) nr. 806/2014 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 iulie 2014 de stabilire a unor norme uniforme și a unei proceduri uniforme de rezoluție a instituțiilor de credit și a anumitor firme de investiții în cadrul unui mecanism unic de rezoluție și al unui fond unic de rezoluție și de modificare a Regulamentului nr. 1093/2010 (JO 2014, L 225, p. 1), instituțiile de credit își asumă angajamentul de a plăti valoarea contribuției la fondul unic de rezoluție la prima cerere a autorității de rezoluție.
(
2
)	Decizia ECB/SSM/2017-R0MUWSFPU8MPRO8K5P83/248 a BCE din 19 decembrie 2017.
(
3
)	Aceste fonduri sunt destinate să asigure continuitatea activităților unei instituții de credit și să prevină situațiile de insolvență.
(
4
)	Decizia ECB‑SSM-2018-FRBNP-17 a BCE din 26 aprilie 2018.
(
5
)	Decizia ECB‑SSM-2019-FRBNP-12 a BCE din 14 februarie 2019.
(
6
)	În temeiul articolului 16 alineatul (1) litera (c) și alineatul (2) litera (d) din Regulamentul (UE) nr. 1024/2013 al Consiliului din 15 octombrie 2013 de conferire a unor atribuții specifice Băncii Centrale Europene în ceea ce privește politicile legate de supravegherea prudențială a instituțiilor de credit (JO 2013, L 287, p. 63).
(
7
)	Aceste sume iau forma unui depozit în numerar în cuantum echivalent cu cel al API, pus la dispoziția autorităților de rezoluție.
(
8
)	Prevăzută de articolul 4 alineatul (1) litera (f) și de articolul 16 alineatul (1) litera (c) și alineatul (2) litera (d) din Regulamentul nr. 1024/2013.