62016CC0267
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
PAOLO MENGOZZI
prezentate la 12 septembrie 2017 (
1
)
Cauza C‑267/16
Albert Buhagiar,
Wayne Piri,
Stephanie Piri,
Arthur Taylor,
Henry Bonifacio,
Colin Tomlinson,
Darren Sheriff,
împotriva
The Hon. Gilbert Licudi QC MP Minister for Justice
[cerere de decizie preliminară formulată de Supreme Court of Gibraltar (Curtea Supremă din Gibraltar, Regatul Unit)]
„Trimitere preliminară – Competență – Noțiunea de instanță a unui stat membru – Gibraltar – Articolul 29 din Actul privind condițiile de aderare a Regatului Unit – Uniunea vamală – Directiva privind controlul achiziționării și deținerii de arme – Directiva 91/477 – Interpretarea dispozițiilor referitoare la vânătorii și practicanții de tir sportiv – Permisul european pentru arme de foc – Libera circulație a mărfurilor – Libera prestare a serviciilor – Libera circulație a persoanelor”
I. Introducere
1.
În prezenta cauză, prin intermediul întrebărilor preliminare adresate Curții, Supreme Court of Gibraltar (Curtea Supremă din Gibraltar, Regatul Unit) solicită să se stabilească dacă Directiva 91/477/CEE a Consiliului din 18 iunie 1991 privind controlul achiziționării și deținerii de arme (
2
), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2008/51/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 mai 2008 (
3
) (denumită în continuare „Directiva 91/477”), se aplică teritoriului Gibraltarului.
2.
Mai precis, având în vedere statutul special al Gibraltarului, care este exclus din teritoriul vamal al Uniunii, instanța de trimitere se întreabă dacă, în pofida faptului că Directiva 91/477 pare să facă parte din normele de drept al Uniunii referitoare la schimburile comerciale de mărfuri și, prin urmare, nu trebuie să se aplice Gibraltarului, unele dintre dispozițiile acestei directive, referitoare la permisul european pentru arme de foc (denumit în continuare „PEAF”) eliberat vânătorilor și practicanților de tir sportiv care își transportă armele în scopul călătoriei între mai multe state membre, ar putea totuși să fie aplicabile Gibraltarului.
3.
Astfel cum vom preciza în prezentele concluzii, considerăm că răspunsul este negativ.
II. Cadrul juridic
4.
Potrivit articolului 355 TFUE:
„Pe lângă dispozițiile articolului 52 din Tratatul privind Uniunea Europeană cu privire la domeniul de aplicare teritorială a tratatelor, se aplică următoarele dispoziții:
[…]
(3)   Dispozițiile tratatelor se aplică teritoriilor europene ale căror relații externe sunt asumate de către un stat membru.
[…]”
5.
Articolul 28 din Actul privind condițiile de aderare a Regatului Danemarcei, a Irlandei și a Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord și adaptările tratatelor (
4
) (denumit în continuare „Actul de aderare din 1972”) prevede:
„Actele instituțiilor Comunității referitoare la produsele menționate în anexa II la Tratatul CEE și la produsele supuse, la importul în Comunitate, unei reglementări specifice, ca urmare a punerii în aplicare a politicii agricole comune, precum și actele privind armonizarea legislației statelor membre privind impozitele pe cifra de afaceri nu se aplică în Gibraltar, cu excepția cazului în care Consiliul, hotărând în unanimitate la propunerea Comisiei, prevede altfel.”
6.
În temeiul articolului 29 din Actul de aderare din 1972 coroborat cu punctul 4 din partea I din anexa I la acesta, Gibraltarul este exclus din teritoriul vamal al Comunității.
7.
Potrivit celui de al treilea, celui de al patrulea, celui de al cincilea, celui de al șaselea și celui de al șaptelea considerent ale Directivei 91/477:
„întrucât […] Comisia a indicat în Cartea Albă, «Realizarea pieței interne», că suspendarea controalelor de securitate a obiectelor transportate și a persoanelor presupune, între altele, o apropiere a legislațiilor privind armele;
întrucât eliminarea controalelor privind deținerea de arme, la frontierele intracomunitare, necesită o reglementare eficientă, care permite controlul în interiorul statelor membre al achiziționării și deținerii de arme de foc și al transferului într‑un alt stat membru […];
întrucât aceste norme vor da naștere unui plus de încredere reciprocă între statele membre în domeniul protejării securității persoanelor în măsura în care sunt ancorate în legislațiile parțial armonizate; întrucât s‑a convenit, în acest scop, să se prevadă armele de foc a căror achiziționare și deținere de către particulari să fie ori interzisă, ori subordonată autorizării sau declarării;
întrucât ar trebui interzisă, în principiu, trecerea dintr‑un stat membru în altul cu arme; întrucât nu se acceptă derogare de la aceasta decât după îndeplinirea unei proceduri care să permită statelor membre să fie înștiințate de introducerea unei arme de foc pe teritoriul lor;
întrucât ar trebui să se adopte norme mai flexibile în ceea ce privește vânătoarea și competițiile sportive pentru a nu împiedica mai mult decât este necesar libera circulație a persoanelor;”.
8.
Potrivit articolului 1 alineatul (1) din Directiva 91/477:
„În înțelesul prezentei directive, «armă de foc» înseamnă orice armă portabilă cu țeavă care poate expulza, este concepută să expulzeze sau poate fi transformată să expulzeze o alice, un glonț sau un proiectil prin acțiunea unui combustibil de propulsie, cu excepția cazului în care este exclusă pentru unul dintre motivele enumerate în secțiunea III din anexa I. Armele de foc sunt clasificate în secțiunea II din anexa I.
[…]”
9.
Potrivit articolului 1 alineatul (4) din Directiva 91/477:
„Un pașaport […] se emite la cerere de către autoritățile unui stat membru unei persoane care devine în mod legal posesorul și utilizatorul unei arme de foc. Pașaportul este valabil pentru o perioadă maximă de cinci ani, care poate fi extinsă, și conține informațiile menționate în anexa II. Este un document netransmisibil, pe care se înscriu arma sau armele de foc deținute și utilizate de către titularul permisului. Pașaportul trebuie să fie întotdeauna în posesia persoanei care utilizează arma de foc și orice schimbare a deținătorului sau a caracteristicilor armei de foc, precum și pierderea sau furtul acesteia sunt indicate în pașaport.”
10.
Articolul 3 din Directiva 91/477 prevede:
„Statele membre pot adopta, în cadrul propriilor legislații, măsuri mai stricte decât cele prevăzute în prezenta directivă, sub rezerva drepturilor conferite rezidenților statelor membre prin articolul 12 alineatul (2).”
11.
Articolul 8 alineatul (3) din Directiva 91/447 dispune:
„(3)   Dacă un stat membru interzice sau supune unei autorizări pe teritoriul său achiziționarea și deținerea unei arme de foc din categoria B, C sau D, acesta informează celelalte state membre, care fac mențiuni speciale în acest sens, dacă eliberează un permis […] pentru o asemenea armă în temeiul articolului 12 alineatul (2).”
12.
Articolul 11 alineatul (1) din Directiva 91/477 prevede:
„Sub rezerva articolului 12, armele de foc pot fi transferate dintr‑un stat membru în altul conform procedurii prevăzute la alineatele care urmează. Aceste dispoziții se aplică și în cazul unui transfer al unei arme de foc ca urmare a vânzării prin corespondență.”
13.
Potrivit articolului 12 alineatele (1) și (2) din Directiva 91/477:
„(1)   Dacă nu este utilizată procedura din articolul 11, deținerea unei arme foc în timpul unei călătorii prin două sau mai multe state membre nu este permisă decât dacă persoana interesată a obținut autorizațiile statelor membre respective.
Statele membre pot acorda această autorizație pentru una sau mai multe călătorii, pentru o perioadă de maximum un an, cu posibilitatea de reînnoire. Aceste autorizații vor fi înscrise în permisul […], pe care călătorul trebuie să îl prezinte la fiecare solicitare a autorităților statelor membre.
(2)   Prin derogare de la alineatul (1), vânătorii, în cazul armelor de foc din categoriile C și D, și sportivii de tir, în cazul armelor de foc din categoriile B, C și D, pot deține, fără o autorizație prealabilă, una sau mai multe arme de foc în timpul unei călătorii în două sau mai multe state membre în scopul practicării activităților lor, cu condiția să posede pașaportul […] în care să fie înscrise armele respective și să fie în măsură să dovedească motivul călătoriei, în special prin prezentarea unei invitații sau a altei dovezi privind activitățile de vânătoare sau tir sportiv pe care le desfășoară în statul membru de destinație.
Statele membre nu pot condiționa acceptarea unui pașaport […] de plata vreunei redevențe sau taxe.
Cu toate acestea, această derogare nu se aplică pentru călătoriile într‑un stat membru care, în temeiul articolului 8 alineatul (3), interzice achiziționarea și deținerea armei respective sau care solicită o autorizație; în acest caz, mențiunea expresă va fi aplicată pe [permis] […].
[…]”
14.
Anexa I la Directiva 91/477 include definiția armelor de foc, care sunt clasificate în continuare după cum urmează: Categoria A – Arme de foc interzise, Categoria B – Arme de foc supuse autorizării, Categoria C – Arme de foc care fac obiectul declarării și Categoria D – Alte arme de foc.
15.
Anexa II precizează rubricile pe care trebuie să le conțină permisul. Această anexă include, la litera (f), următoarea mențiune:
„Dreptul de a efectua o călătorie în alt stat membru cu una sau mai multe arme din categoriile B, C sau D, menționat în prezentul permis, este subordonat unei autorizări corespunzătoare prealabile a statului membru vizitat. Această autorizație sau aceste autorizații pot fi înscrise în permis.
Formalitatea de autorizare prealabilă prevăzută anterior nu este, în principiu, necesară, pentru a efectua o călătorie cu o armă din categoria C sau D pentru a practica vânătoarea sau o armă din categoriile B, C sau D pentru a practica tirul sportiv, cu condiția de a fi în posesia unui permis de armă și de a putea explica motivul călătoriei.
În cazul în care un stat membru a informat celelalte state membre, conform articolului 8 alineatul (3), că deținerea anumitor arme de foc din categoriile B, C sau D este interzisă sau supusă autorizării, este necesară una dintre mențiunile următoare:
«O călătorie în … [statul (statele) implicat(e)] cu arma … (identificare) este interzisă.»
«O călătorie în … [statul (statele) implicat(e)] cu arma … (identificare) este supusă autorizării.»”
III. Litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
16.
Reclamanții din litigiul principal sunt membri ai asociației de tir sportiv Gibraltar Target Shooting Association. La 19 mai 2015, domnul Albert Buhagiar, președintele asociației menționate, a adresat o scrisoare pârâtului, ministrul justiției din Gibraltar (denumit în continuare „ministrul justiției”), solicitându‑i să emită PEAF pentru fiecare dintre reclamanții din litigiul principal.
17.
La 2 iunie 2015, ministrul justiției a răspuns că, având în vedere atât poziția Comisiei Europene, cât și a guvernului Regatului Unit, potrivit căreia Directiva 91/477 nu este aplicabilă Gibraltarului, guvernul Gibraltarului a decis să nu realizeze transpunerea acesteia. Prin urmare, ministrul justiției nu a putut emite permisele solicitate de reclamanții din litigiul principal. Ca urmare a acestui refuz, aceștia au sesizat instanța de trimitere.
18.
Instanța de trimitere amintește că, în temeiul articolului 355 alineatul (3) TFUE, dreptul Uniunii se aplică pe deplin Gibraltarului, cu excepția excluderilor prevăzute la articolele 28-30 din Actul de aderare din 1972. Articolul 29 din acest act coroborat cu punctul 4 din partea I din anexa I la acesta prevede că Gibraltarul este exclus din teritoriul vamal comun al Uniunii.
19.
Potrivit instanței de trimitere, Curtea ar fi precizat efectele acestei excluderi în Hotărârea din 23 septembrie 2003, Comisia/Regatul Unit (C‑30/01, EU:C:2003:489, punctul 59), în care a indicat că directivele care au ca temei juridic articolele 114 TFUE și 115 TFUE și al căror obiectiv principal este libera circulație a mărfurilor nu se aplică pe teritoriul Gibraltarului.
20.
Cu toate acestea, în opinia instanței de trimitere, reclamanții din litigiul principal ar invoca argumente inedite.
21.
În primul rând, ei pretind că, având în vedere scopul derogărilor prevăzute de Actul de aderare din 1972 și în lumina principiului interpretării restrictive a excepțiilor, actele din dreptul Uniunii privind libera circulație a mărfurilor care nu aduc atingere scopului acestor derogări prevăzute de Actul de aderare din 1972 sunt aplicabile Gibraltarului. Potrivit reclamanților din litigiul principal, aceasta ar trebui să fie situația aplicabilă dispozițiilor Directivei 91/477 referitoare la PEAF și care sunt destinate vânătorilor și practicanților de tir sportiv. PEAF se acordă în scopul exclusiv de a călători în statele membre pentru a participa la evenimente sportive și nu implică realizarea vreunei tranzacții comerciale cu mărfurile în cauză.
22.
În al doilea rând, reclamanții din litigiul principal susțin că dispozițiile referitoare la PEAF privesc libera prestare a serviciilor. Prin urmare, acestea ar fi aplicabile Gibraltarului și ar trebui deci să fie transpuse pe acest teritoriu. Netranspunerea dispozițiilor ar conduce la o discriminare în sensul articolului 56 TFUE împotriva vânătorilor și a practicanților de tir sportiv care locuiesc în Gibraltar, care ar trebui să suporte cheltuieli și termene administrative suplimentare atunci când călătoresc în Uniune cu armele lor de foc pentru a participa la evenimente și la competiții de vânătoare sau de tir. Astfel, aceste arme de foc nu ar constitui mărfuri în cadrul schimburilor cu caracter comercial, ci echipamentul sportiv necesar desfășurării activităților lor.
23.
În ultimul rând, și cu titlu subsidiar, reclamanții contestă validitatea Directivei 91/477. Pretind că dispozițiile Directivei 91/477 referitoare la PEAF privesc libera circulație a persoanelor. Acest lucru ar fi confirmat de al șaptelea considerent al acestei directive. În consecință, Directiva 91/477 are un temei juridic eronat. Astfel, directiva s‑a întemeiat pe articolul 100a din Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene [devenit articolul 95 alineatul (1) CE și actualul articol 114 TFUE], deși articolul 100a alineatul (2) CEE exclude posibilitatea adoptării unor acte privind libera circulație a persoanelor.
24.
În aceste condiții, instanța de trimitere a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Dacă dispozițiile directivei 91/477 […] referitoare la [permis] […] privesc doar libera circulație a mărfurilor, acestea se pot aplica totuși Gibraltarului pe baza faptului că nu implică o operațiune comercială și, prin urmare, nu intră în domeniul de aplicare al derogărilor acordate Gibraltarului potrivit Actului de aderare din 1972?
2)
Dispozițiile directivei [91/477] privitoare la PEAF, în ceea ce privește vânătorii și practicanții de tir sportiv, sunt aplicabile Gibraltarului pentru motivul că se referă la libera circulație a serviciilor?
3)
Dispozițiile directivei [91/477] privitoare la PEAF, în ceea ce privește vânătorii și practicanții de tir sportiv, sunt nevalide pentru motivul că se referă la libera circulație a persoanelor și, în consecință, au fost adoptate potrivit unui temei juridic eronat?”
25.
Aceste întrebări au făcut obiectul unor observații scrise prezentate de reclamanții din litigiul principal, de ministrul justiției, de guvernul Regatului Unit, de Parlamentul European, de Consiliul Uniunii Europene și de Comisia Europeană. De asemenea, pledoariile acestor părți interesate au fost ascultate în cadrul ședinței din 16 mai 2017.
IV. Cu privire la competența Curții
26.
Aceasta este prima dată când Curtea a fost sesizată de Curtea Supremă din Gibraltar. În pofida statutului special al Gibraltarului în dreptul Uniunii, nici instanța de trimitere și nici părțile interesate nu au pus în discuție calitatea de instanță a Curții Supreme din Gibraltar, în sensul articolului 267 TFUE.
27.
Împărtășim și noi această poziție.
28.
În primul rând, este cert că dispozițiile tratatelor se aplică Gibraltarului în temeiul articolului 355 alineatul (3) TFUE, în măsura în care Regatul Unit își asumă relațiile externe ale acestui teritoriu european.
29.
În această privință, trebuie subliniat faptul că, în temeiul articolului 1 alineatul (3) din Actul de aderare din 1972, dispozițiile referitoare la atribuțiile și competențele instituțiilor Comunităților se aplică în privința respectivului tratat. Prin urmare, competența conferită Curții cu titlu preliminar prin articolul 267 TFUE se extinde la Actul de aderare din 1972 (
5
).
30.
În continuare, este necesar să se sublinieze că Curtea a recunoscut calitatea de instanță, în sensul articolului 267 TFUE, a organelor judiciare din alte teritorii europene guvernate de diferitele alineate ale articolului 355 TFUE. Astfel, în ceea ce privește Insulele Anglo‑Normande și Insula Man, pentru care articolul 355 alineatul (5) litera (c) TFUE precizează că dispozițiile tratatelor se aplică numai în măsura necesară pentru a se asigura aplicarea regimului prevăzut pentru aceste insule prin Actul de aderare din 1972, Curtea a admis că instanțele cu sediul pe aceste teritorii sunt autorizate să îi adreseze întrebări preliminare, așa încât să se asigure aplicarea uniformă a dreptului Uniunii aplicabil acestor teritorii (
6
). Această abordare a fost confirmată, implicit, în cadrul unei trimiteri preliminare adresate de o instanță din Insulele Åland, cu privire la care se știe că aplicarea dreptului Uniunii pe acest teritoriu al Republicii Finlanda este reglementată în conformitate cu articolul 355 alineatul (4) TFUE (
7
).
31.
În speță, instanța de trimitere dorește să afle în ce măsură Directiva 91/477 ar putea fi aplicată pe teritoriul Gibraltarului, având în vedere statutul acestuia din urmă.
32.
Este evident că această problematică privește aplicarea uniformă a dreptului Uniunii în sensul jurisprudenței citate la punctul 30 din prezentele concluzii. Prin urmare, apreciem că, în temeiul articolului 267 TFUE, Curtea Supremă din Gibraltar trebuie să fie considerată o instanță autorizată să adreseze Curții întrebări preliminare.
V. Cu privire la întrebările preliminare
33.
Articolul 355 alineatul (3) TFUE extinde aplicabilitatea dispozițiilor dreptului Uniunii la teritoriul Gibraltarului, sub rezerva excluderilor prevăzute în mod expres prin Actul de aderare din 1972.
34.
Aceste excluderi vizează dispozițiile dreptului Uniunii referitoare la libera circulație a mărfurilor (
8
), însă nu le vizează pe cele aferente liberei prestări a serviciilor (
9
) sau liberei circulații a persoanelor.
35.
După cum transpare din motivarea ordonanței de trimitere și din modul de redactare a întrebărilor preliminare, instanța de trimitere nu are nicio îndoială cu privire la faptul că Directiva 91/477 privește, cel puțin în principal, libera circulație a mărfurilor, fapt care, a priori, ar trebui să conducă, în temeiul articolului 29 din Actul de aderare din 1972, la inaplicabilitatea sa pe teritoriul Gibraltarului.
36.
Împărtășim întru totul premisa raționamentului instanței de trimitere potrivit căreia Directiva 91/477 se înscrie în cadrul dispozițiilor dreptului Uniunii referitoare la libera circulație a mărfurilor.
37.
Această interpretare rezultă deja din constatările pe care Curtea le‑a efectuat în Hotărârea din 4 septembrie 2014, Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143). Astfel, în lumina obiectivelor urmărite, din sistemul și din economia generală ale Directivei 91/477 Curtea a dedus că acest act introduce o reglementare eficientă care asigură armonizarea anumitor condiții administrative referitoare la achiziționarea armelor de foc, la deținerea acestora și la circulația lor transfrontalieră (
10
). Prin urmare, este vorba despre un instrument privind controlul și circulația armelor de foc, în măsura în care acestea se încadrează în categoria mărfurilor.
38.
Această constatare nu răspunde însă la întrebările adresate de instanța de trimitere.
39.
Astfel, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească în ce măsură articolul 12 alineatul (2) din această directivă, care privește procedura referitoare la deținerea de arme de foc în cazul călătoriilor între două sau mai multe state membre efectuate de vânătorii sau de practicanții de tir sportiv care posedă PEAF, ar putea fi disociat totuși de caracterul general al Directivei 91/477 ca instrument legat de libera circulație a mărfurilor și, prin urmare, să fie aplicat pe teritoriul Gibraltarului. În acest sens, instanța de trimitere are în vedere trei ipoteze distincte.
40.
Prima constă în a se stabili dacă în cazul articolului 12 alineatul (2) din Directiva 91/477 ar putea fi evitată excluderea prevăzută la articolul 29 din Actul de aderare din 1972, pentru motivul că acest din urmă articol ar trebui să fie interpretat în sens strict și că numai măsurile care implică tranzacții sau schimburi comerciale nu s‑ar aplica Gibraltarului. Această ipoteză se bazează pe postulatul potrivit căruia procedura reglementată de articolul 12 alineatul (2) din Directiva 91/477 nu ar implica astfel de schimburi comerciale sau tranzacții.
41.
A doua și a treia ipoteză – care corespund celei de a doua și, respectiv, celei de a treia întrebări preliminare – se situează sub semnul subsidiarității. Pe de o parte, instanța de trimitere ridică problema dacă articolul 12 alineatul (2) din Directiva 91/477 ar putea privi libera prestare a serviciilor și, astfel, ar putea să se aplice teritoriului Gibraltarului. Pe de altă parte, formulând întrebarea sa din perspectiva validității Directivei 91/477, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 12 alineatul (2) din Directiva 91/477 ține de libera circulație a persoanelor și care sunt consecințele acestui fapt.
42.
Niciuna dintre aceste ipoteze nu ne convinge.
43.
Pentru a răspunde la cele trei întrebări preliminare adresate de instanța de trimitere, considerăm că, în primul rând, este necesar să se examineze natura dispozițiilor Directivei 91/477 referitoare la PEAF, în special articolul 12 alineatul (2) din aceasta. Această examinare va permite să se răspundă la a doua și la a treia întrebare preliminară în sensul că articolul 12 alineatul (2) din Directiva 91/477 are un dublu scop, cel principal referindu‑se la circulația mărfurilor. Apoi, va fi necesar să se răspundă la prima întrebare preliminară, care urmărește să se stabilească, în considerarea unei interpretări stricte a articolului 29 din Actul de aderare din 1972, dacă libera circulație a mărfurilor are un domeniu de aplicare limitat în relațiile cu Gibraltarul. Indicăm deja că, în opinia noastră, această ipoteză trebuie să fie exclusă. În sfârșit, în cazul în care Curtea nu ar împărtăși analiza noastră și ar considera că articolul 12 alineatul (2) din Directiva 91/477 urmărește un dublu scop (libera circulație a mărfurilor și libera circulație a persoanelor), fără ca unul să prevaleze asupra celuilalt, vom face câteva observații, cu titlu subsidiar, cu privire la consecințele care rezultă dintr‑o astfel de abordare în cauza principală.
A.
Cu privire la natura articolului 12 alineatul (2) din Directiva 91/477 și la libera circulație a serviciilor sau a persoanelor
44.
Reclamanții din litigiul principal susțin în esență că articolul 12 alineatul (2) din Directiva 91/477 se înscrie într‑un obiectiv autonom în raport cu cel al liberei circulații a mărfurilor. În primul rând, acest articol ar avea unicul scop de a facilita călătoria vânătorilor și a practicanților de tir sportiv aflați în posesia armei lor de foc, pentru a le permite să furnizeze și să primească servicii în Uniune. În al doilea rând, în mod alternativ, articolul 12 alineatul (2) din Directiva 91/477 ar viza facilitarea circulației vânătorilor și a practicanților de tir sportiv în întreaga Uniune cu armele lor de foc. În susținerea argumentației lor, reclamanții din litigiul principal evocă Hotărârea din 4 septembrie 2014, Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143).
45.
Reamintim că articolul 12 din Directiva 91/477 prevede o procedură privind circulația armelor de foc deținute de o persoană atunci când aceasta călătorește în două sau mai multe state membre.
46.
Potrivit articolului 12 alineatul (1) din Directiva 91/477, persoana interesată trebuie să fi obținut o autorizație prealabilă de la respectivele state membre, autorizație care este menționată în permisul definit la articolul 1 alineatul (4) din această directivă.
47.
Prin derogare de la această procedură, articolul 12 alineatul (2) din Directiva 91/477 acordă vânătorilor și practicanților de tir sportiv dreptul de a călători în interiorul Uniunii fără autorizare prealabilă cu armele de foc care aparțin categoriilor enumerate la acest articol, cu condiția ca aceștia să posede PEAF în care să se menționeze arma sau armele de foc în cauză și să fie în măsură să explice motivul călătoriei lor.
48.
Întrebată cu privire la domeniul de aplicare al dispozițiilor Directivei 91/477 referitoare la PEAF, în ceea ce privește vânătorii și practicanții de tir sportiv, Curtea a admis, în Hotărârea din 4 septembrie 2014, Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143), că aceste dispoziții urmăresc în mod cert scopul de a facilita deplasarea transfrontalieră a vânătorilor și a practicanților de tir sportiv aflați în posesia armelor lor, fără ca acest scop să prevaleze asupra obiectivului principal al acestei directive, referitor la achiziționarea, deținerea și circulația armelor.
49.
Astfel, deși este adevărat că punctele 53 și, respectiv, 57 din Hotărârea din 4 septembrie 2014, Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143), subliniază faptul că Directiva 91/477 conferă explicit un drept vânătorilor și practicanților de tir sportiv și că „introducerea pașaportului […] avea ca scop să permită libera circulație a vânătorilor și a practicanților de tir sportiv aflați în posesia armelor lor dintr‑un stat membru în altul în măsura strict necesară realizării acestui obiectiv”, punctul 52 precizează că „articolul 1 alineatul (4) din Directiva 91/447 […] coroborat cu articolul 12 alineatul (2) din aceasta urmărește în principal să faciliteze circulația armelor destinate practicării vânătorii sau a activităților sportive” (
11
).
50.
Această argumentare este întărită de al șaptelea considerent al Directivei 91/477, precum și pe economia acesteia din urmă. Astfel, pe de o parte, al șaptelea considerent precizează că normele mai flexibile adoptate în ceea ce privește vânătoarea și competițiile sportive nu trebuie să împiedice mai mult decât este necesar libera circulație a persoanelor. Pe de altă parte, este necesar să se amintească faptul că articolul 12 alineatul (2) din Directiva 91/477 se află în capitolul 3 din aceasta, intitulat „Formalități pentru circulația armelor în Comunitate” (
12
). În plus, deplasarea vânătorilor și a practicanților de tir sportiv, chiar aflați în posesia PEAF, poate fi limitată, în temeiul articolului 8 alineatul (3) din Directiva 91/477, dacă un stat membru interzice pe teritoriul său achiziționarea și deținerea unei arme de foc din categoriile enumerate în acest articol. Or, o astfel de interdicție nu se referă la un criteriu personal care vizează caracteristicile individuale ale persoanelor în cauză, ci la un criteriu material, și anume categoria armelor în cauză.
51.
Analiza realizată de Curte în Hotărârea din 4 septembrie 2014, Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143), contrazice, prin urmare, unul dintre argumentele reclamanților din litigiul principal, potrivit căruia criteriul centrului de greutate al unui act de drept derivat al Uniunii se limitează la contenciosul temeiurilor juridice concurente.
52.
Este adevărat că acest criteriu este utilizat cu regularitate în contextul stabilirii temeiului juridic corespunzător al unui act de drept derivat al Uniunii. Amintim că, în temeiul acestui criteriu, alegerea temeiului juridic al unui act al Uniunii trebuie să se bazeze pe elemente obiective, care pot fi supuse controlului jurisdicțional, printre care figurează finalitatea și conținutul actului respectiv. Dacă, prin analizarea unei măsuri, se dovedește că aceasta urmărește o dublă finalitate sau că are două componente și dacă una dintre aceste finalități sau componente poate fi identificată ca fiind principală, iar cealaltă nu este decât accesorie, actul trebuie să aibă un temei juridic unic, și anume temeiul impus de finalitatea sau de componenta principală ori preponderentă. Cu privire la o măsură care urmărește simultan mai multe obiective sau care are mai multe componente ce sunt legate în mod indisolubil, fără ca vreunul să fie accesoriu în raport cu altul, Curtea a decis că, atunci când sunt astfel aplicabile diferite dispoziții din tratate, în mod excepțional, o asemenea măsură trebuie să fie adoptată pe baza diferitor temeiuri juridice corespunzătoare (
13
).
53.
Cu toate acestea, jurisprudența demonstrează că un astfel de criteriu este utilizat în esență de Curte și atunci când este necesar, de exemplu, să se determine în temeiul cărei/căror libertăți de circulație garantate de dreptul Uniunii trebuie să fie examinată o reglementare națională care prezintă legătură cu mai multe dintre aceste libertăți (
14
) sau pentru a determina dacă o operațiune complexă dată, în domeniul taxei pe valoarea adăugată, trebuie considerată „livrare de bunuri” sau „prestare de servicii” (
15
). Prin urmare, este vorba despre un criteriu cu caracter general. În măsura în care acest criteriu vizează un act de drept derivat al Uniunii, el permite identificarea finalității sau a finalităților acestui act, în special pentru a interpreta dispozițiile actului respectiv și, dacă este necesar, pentru a stabili temeiul sau temeiurile juridice corespunzătoare.
54.
Acest criteriu a fost aplicat de altfel cu mult înainte de Hotărârea din 4 septembrie 2014, Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143), și anume în Hotărârea din 23 septembrie 2003, Comisia/Regatul Unit (C‑30/01, EU:C:2003:489), în ceea ce privește presupusa netranspunere pe teritoriul Gibraltarului a unui anumit număr de directive, hotărâre în care nu a fost pus în discuție temeiul juridic al acestor acte, fapt care ilustrează constatarea potrivit căreia criteriul centrului de greutate nu se utilizează exclusiv pentru identificarea temeiului juridic corespunzător al unui act de drept derivat al Uniunii.
55.
Mai mult decât atât, în Hotărârea din 23 septembrie 2003, Comisia/Regatul Unit (C‑30/01, EU:C:2003:489), Curtea a statuat că obiectivul principal al acestor directive era eliminarea barierelor din calea schimburilor comerciale de mărfuri între statele membre și, prin urmare, ținea de excluderea aplicării liberei circulații a mărfurilor pe teritoriul Gibraltarului, în temeiul articolului 29 din Actul de aderare din 1972. În pofida faptului că directivele menționate urmăresc deopotrivă obiective de protecție a mediului, aceste obiective au fost considerate ca fiind doar accesorii (fapt insuficient pentru a permite aplicarea acestor directive pe teritoriul Gibraltarului). Prin urmare, Curtea a respins acțiunea în constatarea neîndeplinirii obligațiilor formulată de Comisie împotriva Regatului Unit.
56.
Un raționament analog poate fi dezvoltat în mod valabil în speță, după cum au sugerat, în mod întemeiat, atât guvernul Regatului Unit, cât și cele trei instituții care au prezentat observații în fața Curții. În ceea ce privește articolul 12 alineatul (2) din Directiva 91/477, și în conformitate cu aprecierea realizată la punctele 48-50 din prezentele concluzii, finalitatea referitoare la libera circulație a persoanelor rămâne accesorie în raport cu finalitatea principală sau preponderentă a acestui articol, care se raportează la circulația armelor de foc.
57.
Această apreciere permite deja formularea unui răspuns la a doua și la a treia întrebare preliminară.
58.
În primul rând, contrar celor invocate de reclamanții din litigiul principal, în ceea ce privește libera prestare a serviciilor, constatăm că nicio dispoziție din Directiva 91/477 nu urmărește reglementarea sau încadrarea furnizării și a utilizării serviciilor centrelor de tir sportiv sau ale domeniilor de vânătoare, fapt care transpare implicit din Hotărârea din 4 septembrie 2014, Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143). Deși prestarea unor astfel de servicii poate fi facilitată, în mod evident, prin posibilitatea oferită vânătorilor și practicanților de tir sportiv de a se deplasa cu armele lor de foc, aceasta este doar o consecință accesorie a adoptării articolului 12 alineatul (2) din Directiva 91/477.
59.
Pe de altă parte, PEAF constituie un document de călătorie, nicidecum o autorizație pentru a practica tirul ori o licență de vânătoare (
16
). Cu atât mai mult, acesta nu înlocuiește autorizațiile eliberate de centrele de tir sportiv sau de proprietarii domeniilor de vânătoare pentru practicarea acestor activități. În consecință, nu poate fi invocată nicio analogie între emiterea PEAF și acordarea, de către o persoană fizică sau juridică, a dreptului de a pescui pe un anumit luciu de apă, care se afla la originea cauzei care a determinat pronunțarea Hotărârii din 21 octombrie 1999, Jägerskiöld (C‑97/98, EU:C:1999:515, punctul 36), de care se prevalează, în mod eronat, în opinia noastră, reclamanții din litigiul principal.
60.
Prin urmare, considerăm că este necesar să se răspundă la a doua întrebare preliminară adresată de instanța de trimitere în sensul că Directiva 91/477 nu privește libera prestare a serviciilor.
61.
În ceea ce privește cea de a treia întrebare preliminară, analiza care precedă permite să se afirme că, în măsura în care obiectivul principal al Directivei 91/477, inclusiv al articolului 12 alineatul (2) din aceasta, se încadrează în domeniul liberei circulații a mărfurilor, acest act putea, în conformitate cu jurisprudența citată la punctul 52 din prezentele concluzii, să se întemeieze în mod valabil pe articolul 100a alineatul (1) din Tratatul CEE [în prezent articolul 114 alineatul (1) TFUE], întrucât Directiva 91/477 constituie o măsură de armonizare a actelor administrative ale statelor membre referitoare la achiziționarea, deținerea și circulația transfrontalieră a armelor de foc, care are ca obiect instituirea și funcționarea pieței interne.
62.
Prin urmare, întrucât scopul principal al Directivei 91/477, inclusiv al articolului 12 alineatul (2) din aceasta, este circulația armelor de foc, este vorba, așadar, să se analizeze acum dacă, astfel cum susțin reclamanții din litigiul principal, domeniul de aplicare al liberei circulații a mărfurilor este alterat de necesitatea de a interpreta strict articolul 29 din Actul de aderare din 1972.
B.
Cu privire la interpretarea strictă a articolului 29 din Actul de aderare din 1972 și la impactul acestuia asupra domeniului de aplicare al liberei circulații a mărfurilor în relațiile cu Gibraltar
63.
Reclamanții din litigiul principal susțin ideea potrivit căreia articolul 29 din Actul de aderare din 1972 trebuie să fie interpretat strict.
64.
Această argumentație este în acord cu interpretarea acestui articol dată de Curte în Hotărârea sa din 21 iulie 2005, Comisia/Regatul Unit (C‑349/03, EU:C:2005:488). Astfel, Curtea a considerat că, deși, în temeiul articolului 29 din Actul de aderare din 1972, Gibraltarul este exclus din teritoriul vamal comunitar, această excepție trebuie interpretată strict (
17
). Acesta este motivul pentru care în această hotărâre Curtea a considerat că un act de drept derivat în materie de asistență reciprocă a autorităților competente în domeniul accizelor este aplicabil pe teritoriul Gibraltarului, cu toate că dispozițiile Directivei 92/12/CEE a Consiliului din 25 februarie 1992 privind regimul general al produselor supuse accizelor și privind deținerea, circulația și monitorizarea acestor produse (
18
), referitoare la armonizarea legislațiilor materiale în domeniul accizelor, nu se aplică Gibraltarului (
19
).
65.
Suntem dispuși să admitem că o excepție de la aplicarea dreptului Uniunii pe teritoriul Gibraltarului trebuie interpretată strict. O astfel de interpretare strictă nu alterează însă întinderea teritoriului vamal comunitar.
66.
Cu alte cuvinte, acest lucru înseamnă întotdeauna, așa cum a constatat Curtea, că excepția prevăzută la articolul 29 din Actul de aderare din 1972, și anume „excluderea Gibraltarului din teritoriul vamal al Comunității, implică faptul că nu îi sunt aplicabile nici normele din tratat referitoare la libera circulație a mărfurilor, nici normele din legislația secundară a Comunității destinate să asigure, în ceea ce privește libera circulație a mărfurilor, apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre în conformitate cu articolele [114 și 115 TFUE]” (
20
).
67.
Această constatare nu prezintă, prin urmare, nicio neconcordanță cu Hotărârea din 21 iulie 2005, Comisia/Regatul Unit (C‑349/03, EU:C:2005:488, punctele 52 și 53), întrucât în acea cauză Curtea a decis numai în privința aplicabilității la teritoriul Gibraltarului a unui act de drept derivat care nu viza apropierea normelor materiale ale statelor membre în domeniul accizelor.
68.
În schimb, în speță, faptul că obiectul Directivei 91/477 este armonizarea anumitor condiții administrative referitoare la achiziționarea armelor de foc, la deținerea acestora și la circulația lor transfrontalieră, în conformitate cu articolul 100a alineatul (1) CEE [devenit între timp articolul 114 alineatul (1) TFUE], este incontestabil, astfel cum a amintit Curtea în Hotărârea din 4 septembrie 2014, Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143, punctul 47).
69.
Contrar a ceea ce pretind reclamanții din litigiul principal, interpretarea strictă a articolului 29 din Actul de aderare din 1972 nu implică faptul că libera circulație a mărfurilor trebuie să primească o interpretare mai limitată în relațiile cu Gibraltarul decât cea care rezultă din dispozițiile Tratatului FUE.
70.
Mai exact, nu ne dăm seama în ce mod o asemenea libertate ar putea fi rezumată la tranzacțiile sau la schimburile comerciale, așa încât să fie posibilă aplicarea articolului 12 alineatul (2) din Directiva 91/477 Gibraltarului.
71.
Astfel, chiar dacă admitem teza reclamanților din litigiul principal potrivit căreia călătoria unui vânător sau a unui practicant de tir sportiv nu implică tranzacții sau schimburi comerciale, nu este mai puțin adevărat că această situație ar continua să se încadreze în domeniul de aplicare al liberei circulații a mărfurilor. Astfel, în Hotărârea din 3 decembrie 2015, Pfotenhilfe‑Ungarn (C‑301/14, EU:C:2015:793, punctele 46 și 47), Curtea a amintit că uniunea vamală cuprinde ansamblul schimburilor de mărfuri și că dispozițiile Tratatului FUE referitoare la libera circulație a mărfurilor se aplică indiferent dacă mărfurile respective sunt transportate sau nu sunt transportate peste frontierele naționale în scopul vânzării sau al revânzării lor sau pentru uz personal sau pentru consum propriu.
72.
Acesta este motivul pentru care toate armele de foc vizate de Directiva 91/477 intră sub incidența liberei circulații a mărfurilor, indiferent dacă transferul acestora în cadrul Uniunii are loc, de exemplu, în contextul unei vânzări prin corespondență sau al unei călătorii a unui vânător sau a unui practicant de tir sportiv.
73.
A preconiza un regim juridic diferit în dreptul Uniunii după cum mărfurile fac obiectul unei vânzări sau al folosirii în scopuri personale ar crea dificultăți practice insurmontabile. Astfel, același bun ar intra sau nu ar intra în domeniul de aplicare al liberei circulații a mărfurilor în funcție de utilizarea sa, uneori comercială, uneori cu caracter personal, și anume pe baza unui criteriu subiectiv care ar trebui determinat de la caz la caz.
74.
Având în vedere analiza care precedă, interpretarea strictă a articolului 29 din Actul de aderare din 1972 nu implică faptul că libera circulație a mărfurilor se limitează la bunurile care fac obiectul unor tranzacții sau al unor schimburi comerciale. În consecință, ansamblul dispozițiilor Directivei 91/477 intră în sfera acestei libertăți și, în conformitate cu articolul 29 din Actul de aderare din 1972, nu este aplicabil teritoriului Gibraltarului.
C.
Considerații cu titlu subsidiar referitoare la răspunsul care trebuie dat la cea de a treia întrebare preliminară
75.
În ipoteza în care Curtea nu ar împărtăși analiza care precedă și ar considera că articolul 12 alineatul (2) din Directiva 91/477 urmărește în mod indisociabil finalitatea liberei circulații a mărfurilor și a persoanelor, fără ca prima să prevaleze asupra celei de a doua, ar rezulta în mod evident că această directivă ar fi nevalidă. Astfel, Directiva 91/477 ar fi, prin urmare, fondată pe un temei juridic insuficient, având în vedere că articolul 100a alineatul (2) din Tratatul CEE prevede că alineatul (1) al acestui articol nu se aplică dispozițiilor privind libera circulație a persoanelor.
76.
În această situație, nu ar fi necesar să se ridice problema eventualului caracter separabil sau disociabil al dispozițiilor Directivei 91/477 referitoare la PEAF în raport cu alte dispoziții ale acesteia. Astfel, deși părțile din litigiul principal au dedicat unele considerații asupra acestei teme în cadrul observațiilor lor, este vorba despre un argument de natură practică și subsidiară cu privire la executarea hotărârii care urmează să fie pronunțată. Astfel, din două una: fie, așa cum am demonstrat mai sus, Directiva 91/477 urmărește un obiectiv principal (circulația mărfurilor) și un obiectiv accesoriu (circulația persoanelor), caz în care este bazată pe temeiul juridic corect și, prin urmare, nu se aplică Gibraltarului, fie Directiva 91/477 urmărește două obiective de rang echivalent, caz în care temeiul juridic este insuficient, Directiva 91/477 fiind, prin urmare, nevalidă și revine autorităților competente din Gibraltar să se conformeze consecințelor hotărârii care urmează să fie pronunțată, transpunând numai dispozițiile acestei directive care sunt necesare pentru instituirea PEAF (
21
).
77.
Până la adoptarea acestor măsuri de transpunere, s‑ar pune totuși o întrebare suplimentară – care nu a fost adresată de instanța de trimitere –, și anume dacă vânătorii și practicanții de tir sportiv din Gibraltar, în special reclamanții din litigiul principal, se pot prevala în mod direct de articolul 12 alineatul (2) din Directiva 91/477 și pot pretinde ministrului justiției să le fie eliberate permisele solicitate.
78.
În această privință, amintim că, potrivit unei jurisprudențe constante, în toate situațiile în care dispozițiile unei directive sunt, din punctul de vedere al conținutului, necondiționate și suficient de precise, particularii sunt îndreptățiți să le invoce în fața instanțelor naționale împotriva statului, fie atunci când acesta s‑a abținut de la transpunerea în termen a directivei în dreptul național, fie atunci când a transpus directiva în mod incorect (
22
).
79.
După cum am precizat deja, articolul 12 alineatul (2) din Directiva 91/477 acordă vânătorilor și practicanților de tir sportiv dreptul de a călători în interiorul Uniunii fără autorizare prealabilă cu armele de foc din categoriile enumerate la acest articol, cu condiția ca aceștia să se afle în posesia PEAF, astfel cum este definit la articolul 1 alineatul (4) din această directivă, în care să se menționeze arma sau armele de foc în cauză, și ca aceștia să fie în măsură să explice motivul călătoriei lor.
80.
În Hotărârea din 4 septembrie 2014, Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143, punctele 52-54), Curtea a dedus din articolul 1 alineatul (4) și din articolul 12 alineatul (2) din Directiva 91/477 că statele membre sunt ținute să elibereze un permis vânătorilor și practicanților de tir sportiv întrucât, în lipsa acordării unui astfel de permis, aceste categorii de persoane nu și‑ar putea exercita dreptul care le este conferit explicit de directiva menționată, articolul 3 din această directivă precizând că acest drept nu poate fi împiedicat prin adoptarea de către statele membre a unor dispoziții naționale mai stricte.
81.
În consecință, având în vedere conținutul său, articolul 12 alineatul (2) din Directiva 91/477 este suficient de precis și necondiționat, în sensul jurisprudenței citate la punctul 78 din prezentele concluzii, pentru a le permite reclamanților din litigiul principal să se prevaleze direct de acesta în fața ministrului justiției (
23
).
82.
Acestea fiind spuse, după cum am menționat deja, aceste considerații ar fi pertinente numai dacă Directiva 91/477 ar fi aplicabilă Gibraltarului, ceea ce, în opinia noastră și pentru motivele pe care le‑am prezentat în cele ce precedă, nu este cazul.
VI. Concluzie
83.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă după cum urmează la întrebările adresate de Supreme Court of Gibraltar (Curtea Supremă din Gibraltar, Regatul Unit):
„1)
Articolul 12 alineatul (2) din Directiva 91/477/CEE a Consiliului din 18 iunie 1991 privind controlul achiziționării și deținerii de arme, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2008/51/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 mai 2008, privește în principal circulația mărfurilor, indiferent dacă armele de foc fac obiectul sau nu fac obiectul unor tranzacții sau al unor schimburi comerciale, astfel încât ansamblul dispozițiilor acestei directive nu este aplicabil teritoriului Gibraltarului.
2)
Nicio dispoziție din Directiva 91/477 nu privește libera prestare a serviciilor.
3)
Directiva 91/477, prin aceea că armonizează anumite condiții administrative referitoare la achiziționarea armelor de foc, la deținerea acestora și la circulația lor transfrontalieră, se întemeiază în mod corect pe articolul 100a alineatul (1) din Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene [devenit articolul 95 alineatul (1) CE, actualul articol 114 TFUE].”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	JO 1991, L 256, p. 51, Ediție specială 13/vol. 10, p. 233.
(
3
)	JO 2008, L 179, p. 5.
(
4
)	JO 1972, L 73, p. 14.
(
5
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 3 iulie 1991, Barr și Montrose Holdings (C‑355/89, EU:C:1991:287, punctul 8).
(
6
)	Hotărârea din 3 iulie 1991, Barr și Montrose Holdings (C‑355/89, EU:C:1991:287, punctele 9 și 10), Hotărârea din 16 iulie 1998, Pereira Roque (C‑171/96, EU:C:1998:368), precum și Hotărârea din 8 noiembrie 2005, Jersey Produce Marketing Organisation (C‑293/02, EU:C:2005:664). A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general La Pergola prezentate în cauza Pereira Roque (C‑171/96, EU:C:1997:425, punctul 24).
(
7
)	Hotărârea din 13 noiembrie 2003, Lindman (C‑42/02, EU:C:2003:613).
(
8
)	A se vedea Hotărârea din 23 septembrie 2003, Comisia/Regatul Unit (C‑30/01, EU:C:2003:489, punctul 59).
(
9
)	Hotărârea din 13 iunie 2017, The Gibraltar Betting and Gaming Association (C‑591/15, EU:C:2017:449, punctele 30 și 39).
(
10
)	Hotărârea din 4 septembrie 2014, Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143, punctele 43 și 47).
(
11
)	Sublinierea noastră.
(
12
)	Sublinierea noastră.
(
13
)	A se vedea în special Hotărârea din 19 iulie 2012, Parlamentul/Consiliul (C‑130/10, EU:C:2012:472, punctele 42-45).
(
14
)	A se vedea, de exemplu, în ceea ce privește raporturile dintre libera circulație a mărfurilor și libera prestare a serviciilor, Hotărârea din 2 decembrie 2010, Ker‑Optika (C‑108/09, EU:C:2010:725, punctul 43), și Hotărârea din 16 decembrie 2010, Josemans (C‑137/09, EU:C:2010:774, punctul 50). În același sens, a se vedea de asemenea, în ceea ce privește raporturile dintre libertatea de stabilire și libera prestare a serviciilor, în special Hotărârea din 26 mai 2016, NN (L) International (C‑48/15, EU:C:2016:356, punctul 36 și jurisprudența citată).
(
15
)	A se vedea în special Hotărârea din 29 martie 2007, Aktiebolaget NN (C‑111/05, EU:C:2007:195, punctele 27 și 28, precum și jurisprudența citată).
(
16
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 4 septembrie 2014, Zeman (C‑543/12, EU:C:2014:2143, punctul 51).
(
17
)	Hotărârea din 21 iulie 2005, Comisia/Regatul Unit (C‑349/03, EU:C:2005:488, punctul 51).
(
18
)	JO 1992, L 76, p. 1, Ediție specială 09/vol. 1 p. 129.
(
19
)	Hotărârea din 21 iulie 2005, Comisia/Regatul Unit (C‑349/03, EU:C:2005:488, punctele 52 și 53).
(
20
)	Hotărârea din 23 septembrie 2003, Comisia/Regatul Unit (C‑30/01, EU:C:2003:489, punctul 59).
(
21
)	Trebuie reamintit, pentru orice eventualitate, faptul că, în timp ce ministrul justiției consideră că ar fi imposibil să se scindeze dispozițiile Directivei 91/477 fără a pune în discuție coerența acestui act în ansamblul său și că, prin urmare, o transpunere parțială a acestui act nu ar fi de conceput, reclamanții din litigiul principal consideră că, pentru ca PEAF să devină operațional, ar fi posibil să se transpună în mod autonom articolul 1 alineatele (1) și (4), articolul 2, articolul 4a și articolele 5 și 12, precum și anexele I și II la Directiva 91/477.
(
22
)	A se vedea în special Hotărârea din 15 februarie 2017, British Film Institute (C‑592/15, EU:C:2017:117, punctul 13 și jurisprudența citată).
(
23
)	În plus, mențiunile obligatorii care trebuie să fie înscrise în PEAF sunt enumerate în anexa II, iar în anexa la Recomandarea Comisiei din 25 februarie 1993 privind permisul european pentru arme de foc (JO 1993, L 93, p. 39) figurează un model uniform pentru acest PEAF.