HOTĂRÂREA CURȚIIdin 30 aprilie 1996(*)„Interpretarea
articolului 30 din Tratatul CE și a Directivei 83/189/CEE a Consiliului
de instituire a unei proceduri de informare în domeniul normelor și
reglementărilor tehnice – Legislație națională în domeniul
comercializării sistemelor și centralelor de alarmă – Aprobare
administrativă prealabilă”În cauza C‑194/94_având
ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CE de tribunal de
commerce din Liège (Belgia), în litigiile pendinte la această instanță
între CIA Security International SAșiSignalson SA_Securitel SPRL_cu
privire la interpretarea articolului 30 din Tratatul CE și a Directivei
83/189/CEE a Consiliului din 28 martie 1983 de stabilire a unei
proceduri pentru furnizarea de informații în domeniul standardelor și
reglementărilor tehnice (JO L 109, p. 8), astfel cum a fost
modificată prin Directiva 88/182/CEE a Consiliului din 22 martie 1988
(JO L 81, p. 75)_CURTEA_compusă
din domnii G. C. Rodríguez Iglesias, președinte, C. N.
Kakouris, D. A. O. Edward și J.‑P. Puissochet, președinți de
cameră, G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida,
P. J. G. Kapteyn, C. Gulmann (raportor), J. L. Murray, H.
Ragnemalm și L. Sevón, judecători_avocat general: domnul M. B. Elmer_grefier: doamna Louterman‑Hubeau, administrator principal_luând în considerare observațiile prezentate:–        pentru
CIA Security International SA, de C. van Rutten, avocat în cadrul
Baroului din Liège;–        pentru Signalson SA, de V.‑V. Dehin, avocat în cadrul Baroului din Liège;–        pentru
Securitel SPRL, de J.‑L. Brandenberg, avocat în cadrul Baroului din
Liège;–        pentru
guvernul belgian, de domnul J. Devadder, director în cadrul
Ministerului Afacerilor Externe, în calitate de agent;–        pentru
guvernul german, de domnul E. Röder, Ministerialrat în cadrul
Ministerului Federal al Economiei, în calitate de agent;–        pentru
guvernul olandez, de domnul A. Bos, consilier juridic, în calitate de
agent;–        pentru
guvernul Regatului Unit, de domnul S. Braviner, din cadrul Treasury
Solicitor’s Department, și de doamna E. Sharpston, barrister, în
calitate de agenți;–        pentru
Comisia Comunităților Europene, de domnii R. Wainwright, consilier
juridic principal, și J.‑F. Pasquier, funcționar național pus la
dispoziția Serviciului juridic, în calitate de agenți_având în vedere raportul de ședință_după
ascultarea observațiilor orale ale CIA Security International SA,
reprezentată de C. van Rutten, ale Signalson SA, reprezentată de V.-V.
Dehin, ale guvernului belgian, reprezentat de doamna D. Jacob, consilier
adjunct în cadrul Ministerului de Interne, în calitate de agent, ale
guvernului olandez, reprezentat de domnul J. S. van den Oosterkamp,
consilier juridic adjunct, ale guvernului Regatului Unit, reprezentat
de domnul S. Braviner și de doamna E. Sharpston, și ale Comisiei
Comunităților Europene, reprezentată de domnii R. Wainwright și J.-F.
Pasquier, în ședința din 5 iulie 1995_după ascultarea concluziilor avocatului general prezentate în ședința din 24 octombrie 1995_pronunță prezentaHotărâre1        Prin
hotărârea din 20 iunie 1994, primită de Curte la 4 iulie 1994, tribunal
de commerce din Liège a adresat Curții, în temeiul articolului 177 din
Tratatul CE, șase întrebări preliminare privind interpretarea
articolului 30 din același tratat și a Directivei 83/189/CEE a
Consiliului din 28 martie 1983 de stabilire a unei proceduri pentru
furnizarea de informații în domeniul standardelor și reglementărilor
tehnice (JO L 109, p. 8, denumită în continuare „Directiva
83/189”), astfel cum a fost modificată prin Directiva 88/182/CEE a
Consiliului din 22 martie 1988 (JO L 81, p. 75).2        Aceste
întrebări au fost formulate în cadrul litigiilor dintre societatea CIA
Security International (denumită în continuare „CIA Security”), pe de o
parte, și societățile Signalson (denumită în continuare „Signalson”) și
Securitel (denumită în continuare „Securitel”), pe de altă parte, aceste
trei societăți fiind întreprinderi de securitate în sensul Legii
belgiene din 10 aprilie 1990 privind întreprinderile de pază,
întreprinderile de securitate și serviciile interne de pază (denumită în
continuare „Legea privind întreprinderile de securitate”).3        În
conformitate cu articolul 1 alineatul 3 din această lege, „este
considerată întreprindere de securitate în sensul prezentei legi orice
persoană fizică sau juridică care exercită o activitate care constă în
furnizarea către terți, în mod permanent sau ocazional, de servicii de
proiectare, instalare și întreținere a sistemelor și centralelor de
alarmă”.4        În
conformitate cu articolul 1 alineatul 4 din Legea privind
întreprinderile de securitate, „sistemele și centralele de alarmă
menționate în prezentul articol sunt cele destinate prevenirii sau
constatării infracțiunilor contra persoanelor sau bunurilor”.5        Articolul
4 din aceeași lege prevede că „nimeni nu poate administra o
întreprindere de securitate fără aprobarea prealabilă a ministrului de
interne. Aprobarea nu se acordă decât în cazul în care întreprinderea
îndeplinește dispozițiile prezentei legi și condițiile privind
mijloacele financiare și echipamentele tehnice stabilite prin decret
regal […]”.6        Articolul
12 din Legea privind întreprinderile de securitate prevede că
„sistemele și centralele de alarmă menționate la articolul 1 alineatul 4
și componentele acestora nu pot fi comercializate sau puse în orice alt
mod la dispoziția utilizatorilor decât după ce sunt în prealabil
autorizate conform unei proceduri care se stabilește prin decret regal
[…]”.7        Această
procedură a fost instituită prin Decretul regal din 14 mai 1991 de
stabilire a procedurii de aprobare a sistemelor și centralelor de
alarmă, menționate în Legea din 10 aprilie 1990 privind întreprinderile
de pază, întreprinderile de securitate și serviciile interne de pază
(denumit în continuare „Decretul din 14 mai 1991”).8        Articolul
2 alineatul 1 din decretul menționat prevede că „în Belgia, niciun
producător, importator, angrosist sau altă persoană fizică sau juridică
nu poate comercializa sau pune în alt mod la dispoziția utilizatorilor
echipamente noi dacă acestea nu au fost autorizate în prealabil de către
o comisie instituită în acest scop, denumită în continuare «comisia
pentru echipamente»”.9        Rezultă
din articolele 4-7 din Decretul din 14 mai 1991 că eventuala aprobare a
echipamentelor este precedată de examinarea și testarea acestora. 10      Potrivit
articolului 5, examinarea constă în identificarea echipamentului,
verificarea circuitelor electronice prin compararea acestora cu
documentele remise de producător și verificarea funcțiilor minime
necesare. Testele efectuate pe echipamente, prevăzute la articolul 6 din
Decretul din 14 mai 1991, privesc adecvarea funcțională, aspectul
mecanic, fiabilitatea funcționării mecanice și/sau electronice,
nereactivitatea la alarmele false, protecția împotriva fraudelor sau
tentativelor de scoatere din funcțiune a echipamentului. În acest scop,
echipamentul este supus testelor prevăzute în anexele 3 și 4 la decretul
menționat. 11      Articolul
8 din Decretul din 14 mai 1991 prevede că „în cazul în care
solicitantul dovedește pe baza documentelor necesare că echipamentul său
a fost deja supus unor teste cel puțin echivalente cu cele descrise la
articolul 7 într‑un laborator omologat dintr‑un alt stat membru al CEE
potrivit normelor CEE și că a fost autorizat cu cel mult trei ani
înainte de data cererii actuale, organismul menționat la articolul 4
alineatul 1 nu mai efectuează pentru acest echipament decât testele care
nu au fost încă realizate în celălalt stat membru al CEE”.12      Din
dosarul cauzei rezultă, în plus, că Decretul din 14 mai 1991 nu a fost
notificat Comisiei în conformitate cu procedura pentru furnizarea de
informații în domeniul standardelor tehnice prevăzută de Directiva
83/189, precum și că, în urma unui aviz motivat emis de Comisie în
conformitate cu articolul 169 din Tratatul CEE, în luna februarie 1993,
guvernul belgian a notificat un nou proiect de decret regal de stabilire
a procedurii de aprobare a sistemelor și centralelor de alarmă. Acest
proiect, adoptat la 31 martie 1994, este în esență identic cu Decretul
din 14 mai 1991, pe care îl abrogă, precizându‑se cu toate acestea că
articolul 8 din Decretul din 14 mai 1991 a fost modificat conform
sugestiilor făcute de Comisie. 13      Cele
trei societăți din acțiunea principală sunt societăți concurente, având
ca obiect principal de activitate comercială fabricarea și
comercializarea sistemelor și centralelor de alarmă. 14      Prin
cereri formulate la 21 ianuarie 1994, CIA Security a solicitat tribunal
de commerce din Liège să dispună obligarea societăților Signalson și
Securitel la încetarea practicilor neloiale inițiate în ianuarie 1994.
CIA Security și‑a întemeiat cererile pe articolele 93 și 95 din Legea
belgiană din 14 iulie 1991 privind practicile comerciale, care interzice
actele care contravin uzanțelor comerciale loiale. CIA Security a
susținut că a fost calomniată de Signalson și Securitel, care au
pretins, printre altele, că unul dintre sistemele antiefracție pe care
le comercializa – sistemul Andromède – nu îndeplinește condițiile
prevăzute de legislația belgiană în materie de sisteme de securitate.15      Signalson
și Securitel au depus cereri reconvenționale, solicitând, în principal,
aplicarea interdicției de continuare a activității CIA Security,
întrucât aceasta nu este autorizată ca întreprindere de securitate și
comercializează un sistem de alarmă care nu este aprobat.16      Tribunal
de commerce din Liège, în cuprinsul încheierii sale, a considerat că,
deși cererile principale și reconvenționale vizează sancționarea
practicilor neloiale interzise de Legea privind practicile comerciale,
aceste practici trebuie totuși evaluate în funcție de prevederile Legii
întreprinderilor de securitate și ale Decretului din 14 mai 1991.17      Instanța
de trimitere a constatat în continuare, pe de o parte, că, în cazul în
care CIA Security a încălcat Legea privind întreprinderile de securitate
și Decretul din 14 mai 1991, acțiunile în justiție introduse de aceasta
pot fi declarate inadmisibile pentru lipsa calității procesuale și a
interesului de a exercita acțiunea și, pe de altă parte, că, în cazul în
care Legea privind întreprinderile de securitate și Decretul din 14 mai
1991 sunt incompatibile cu dreptul comunitar, Signalson și Securitel nu
își vor putea întemeia cererile reconvenționale vizând încetarea
activității pe aceste norme. 18      Întrucât
avea îndoieli asupra compatibilității reglementării belgiene în cauză
cu articolul 30 din tratat și întrucât constatase că această
reglementare nu a fost, înainte de adoptare, notificată Comisiei în
conformitate cu Directiva 83/189, tribunal de commerce din Liège a
hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele
întrebări preliminare:„1)      Legea
din 10 aprilie 1990 privind întreprinderile de pază, întreprinderile de
securitate și serviciile interne de pază, în special articolele 4 și
12, creează restricții cantitative la import sau conține măsuri cu efect
echivalent unei restricții cantitative interzise prin articolul 30 din
Tratatul CEE?2)      Decretul
regal din 14 mai 1991 de stabilire a procedurii de aprobare a
sistemelor și centralelor de alarmă menționate în Legea din 10 aprilie
1990, în special articolele 2 și 8, este compatibil cu articolul 30 din
tratat care interzice restricțiile cantitative la import, precum și
măsurile cu efect echivalent unei restricții cantitative?3)      Legea
din 10 aprilie 1990 menționată anterior, în special articolele 4 și 12,
conține reglementări tehnice care ar fi trebuit comunicate în prealabil
Comisiei în conformitate cu articolul 8 din Directiva 83/189/CEE?4)      Decretul
regal din 14 mai 1991, în special articolele 2 și 8, conține
reglementări tehnice care ar fi trebuit comunicate în prealabil Comisiei
în conformitate cu articolul 8 din Directiva 83/189/CEE?5)      Dispozițiile
din Directiva 83/189/CEE a Consiliului de stabilire a unei proceduri
pentru furnizarea de informații în domeniul standardelor și
reglementărilor tehnice, în special articolele 8 și 9, sunt
necondiționate și suficient de precise pentru a putea fi invocate de
particulari în fața instanțelor naționale?6)      Dreptul
comunitar și protecția datorată unui particular în aplicarea acestuia
impun unei instanțe naționale obligația de a refuza aplicarea unei
reglementări tehnice naționale care nu a fost comunicată Comisiei de
către statul membru care a adoptat‑o, în conformitate cu obligația
prevăzută la articolul 8 din Directiva 83/189/CEE a Consiliului?” Observații preliminare19      Cu
titlu introductiv, trebuie subliniat faptul că, în conformitate cu
susținerile guvernului belgian, ale Signalson și ale Securitel, orice
întrebare privind compatibilitatea Decretului din 14 mai 1991 cu dreptul
comunitar a rămas fără obiect, din moment ce, în cadrul tipului de
procedură cu care este sesizată, instanța națională trebuie să aplice
legea în vigoare la momentul judecării cauzei iar după introducerea
acțiunii, Decretul din 14 mai 1991 a fost înlocuit cu Decretul regal din
31 martie 1994, care ar fi, în opinia Comisiei, conform dreptului
comunitar. 20      Acest
punct de vedere nu poate fi primit. Astfel, din jurisprudența Curții
rezultă că instanța națională este competentă să stabilească sfera de
aplicare a dispozițiilor naționale și modul în care acestea trebuie
aplicate (a se vedea în special Hotărârea din 7 decembrie 1995,
Ayuntamiento de Ceuta, C‑45/94, Rec., p. I‑4385, punctul 26).
Întrucât instanța națională este cea mai bine plasată să aprecieze, în
considerarea particularităților litigiilor, necesitatea unei hotărâri
preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre,
întrebările preliminare nu pot fi considerate ca rămase fără obiect
pentru motivul că Decretul din 14 mai 1991 a fost înlocuit cu Decretul
regal din 31 martie 1994. 21      Astfel
fiind, trebuie să se răspundă mai întâi la a treia, la a patra, la a
cincea și la a șasea întrebare preliminară. Cu privire la a treia și la a patra întrebare 22      Prin
intermediul celei de a treia și al celei de a patra întrebări, instanța
națională solicită, în esență, să se stabilească dacă dispoziții precum
cele cuprinse în articolele 4 și 12 din Legea privind întreprinderile
de securitate și în Decretul din 14 mai 1991 reprezintă reglementări
tehnice care ar fi trebuit notificate Comisiei, înainte de a fi
adoptate, în conformitate cu articolul 8 din Directiva 83/189.23      Noțiunea
„reglementare tehnică” este definită la articolul 1 punctul 5 din
Directiva 83/189 ca „specificațiile tehnice, inclusiv dispozițiile
administrative relevante, a căror respectare este obligatorie, de iure sau de facto,
în cazul comercializării sau al utilizării într‑un stat membru sau
într‑o parte semnificativă a acestuia, cu excepția celor stabilite de
autoritățile locale”. În conformitate cu punctul 1 al aceluiași articol,
„«specificații tehnice» înseamnă o specificație inclusă într‑un
document care stabilește caracteristicile obligatorii pentru un produs,
cum ar fi nivelele de calitate, performanță, securitate, dimensiuni,
inclusiv cerințele care se aplică produsului cu privire la terminologia,
simbolurile, încercările și metodele de încercare, ambalarea, marcarea
și etichetarea […]”.24      Trebuie
mai întâi să se verifice dacă o dispoziție, precum cea cuprinsă la
articolul 4 din Legea privind întreprinderile de securitate, reprezintă o
reglementare tehnică în sensul Directivei 83/189.25      Răspunsul
la această întrebare trebuie să fie negativ, din moment ce
reglementările tehnice sunt, în sensul Directivei 83/189, specificații
care definesc caracteristicile produselor, iar articolul 4 se limitează
să prevadă condițiile pentru înființarea întreprinderilor de securitate.
26      În
privința dispozițiilor din Decretul din 14 mai 1991, trebuie reamintit
faptul că acesta conține norme detaliate care definesc, printre altele,
condițiile privind testele care vizează calitatea și buna funcționare
care trebuie îndeplinite pentru ca un sistem sau o centrală de alarmă să
poată fi aprobate și comercializate în Belgia. Aceste norme constituie,
așadar, reglementări tehnice în sensul Directivei 83/189.27      În
ceea ce privește articolul 12 din Legea privind întreprinderile de
securitate, trebuie amintit faptul că acesta prevede că produsele în
cauză nu pot fi comercializate decât după ce au fost în prealabil
aprobate potrivit unei proceduri care trebuie stabilită prin decret
regal. Această procedură a fost stabilită prin Decretul din 14 mai 1991.28      Potrivit
Comisiei și CIA Security, articolul 12 din lege constituie o
reglementare tehnică în sensul directivei, în timp ce Signalson,
guvernul Regatului Unit și guvernul belgian, în observațiile lor scrise,
arată că acest articol nu este altceva decât o lege‑cadru, care nu
cuprinde nicio reglementare tehnică în sensul Directivei 83/189.29      În
această privință, este important să se constate că o normă este
considerată reglementare tehnică, în sensul Directivei 83/189, atunci
când produce efecte juridice proprii. În cazul în care, conform
dreptului național, norma se limitează la a constitui temeiul unei
abilitări pentru adoptarea reglementărilor administrative care să
conțină norme obligatorii pentru persoanele interesate, neavând, în
sine, nici un efect juridic pentru particulari, norma nu constituie o
reglementare tehnică în sensul directivei (a se vedea Hotărârea din 1
iunie 1994, Comisia/Germania, C‑317/92, Rec., p. I‑2039, punctul
26). Trebuie amintit în acest context că, în conformitate cu articolul 8
alineatul (1) primul paragraf din Directiva 83/189, statele membre
trebuie să comunice, în același timp cu proiectul de reglementare
tehnică, temeiul legal în cazul în care cunoașterea acestuia este
necesară pentru a se aprecia sfera de aplicare a proiectului. 30      În
schimb, o normă trebuie să fie calificată ca reglementare tehnică în
sensul Directivei 83/189 atunci când, astfel cum a precizat guvernul
belgian în cadrul ședinței, obligă întreprinderile interesate să
solicite o aprobare prealabilă pentru echipamentele lor, chiar dacă
reglementările administrative prevăzute nu au fost adoptate. 31      În
consecință, trebuie să se răspundă la a treia și la a patra întrebare
preliminară că o normă precum articolul 4 din Legea privind
întreprinderile de securitate nu constituie o reglementare tehnică în
sensul Directivei 83/189, în timp ce dispoziții precum cele conținute în
Decretul regal din 14 mai 1991 constituie reglementări tehnice, iar
calificarea unei norme precum articolul 12 din Legea privind
întreprinderile de securitate depinde de efectele sale juridice potrivit
dreptului național.  Cu privire la a cincea și la a șasea întrebare32      Prin
intermediul celei de a cincea și al celei de a șasea întrebări,
instanța națională solicită, în esență, să se stabilească dacă
dispozițiile Directivei 83/189, în special articolele 8 și 9, sunt
necondiționate și suficient de precise pentru a putea fi invocate de
particulari în fața instanțelor naționale, cărora le revine obligația de
a refuza aplicarea unei reglementări tehnice naționale care nu a fost
notificată în conformitate cu directiva.33      Articolul 8 alineatele (1) și (2) din directivă prevede:„(1)
Comisiei îi este comunicat, de îndată, de către statele membre orice
proiect de reglementare tehnică, cu excepția situației în care acesta
transpune integral textul unui standard internațional sau european, caz
în care este suficientă informația referitoare la standardul în cauză;
de asemenea, statele membre înaintează Comisiei o scurtă expunere a
motivelor care fac necesară elaborarea unei astfel de reglementări, în
cazul în care acest lucru nu a fost clarificat suficient în proiect.
După caz, statele membre comunică, în același timp, textul principalelor
acte cu putere de lege sau normelor administrative aflate în legătură
directă, în cazul în care pentru evaluarea implicațiilor proiectului de
reglementare tehnică este necesară cunoașterea acestui text.Comisia
notifică de îndată celelalte state membre cu privire la proiect; de
asemenea, aceasta poate înainta proiectul comitetului prevăzut la
articolul 5 și, după caz, comitetului care răspunde de domeniul
respectiv.(2)
Comisia și statele membre pot face observații adresate statului membru
care a înaintat proiectul reglementării tehnice; statul membru în cauză
ține seama, pe cât posibil, de aceste observații în pregătirea
ulterioară a reglementării tehnice.” [traducere neoficială]34      În conformitate cu articolul 9 din directivă_„(1)
Fără a aduce atingere alineatelor (2) și (2a), statele membre amână
adoptarea proiectului unei reglementări tehnice cu șase luni de la data
comunicării prevăzute la articolul 8 alineatul (1), în cazul în care
Comisia sau un alt stat membru formulează un aviz detaliat în termen de
trei luni de la acea dată în sensul că măsura avută în vedere trebuie
modificată în vederea eliminării sau limitării obstacolelor în calea
liberei circulații a bunurilor care ar putea eventual decurge din
aceasta. Statul membru în cauză raportează Comisiei cu privire la
acțiunea pe care o propune în urma avizelor detaliate. Comisia își
exprimă punctul de vedere cu privire la această reacție.(2)
Termenul prevăzut la alineatul (1) este de douăsprezece luni în cazul
în care Comisia, în intervalul de trei luni de la comunicarea prevăzută
la articolul 8 alineatul (1), își anunță intenția de a propune sau de a
adopta o directivă cu privire la problema respectivă.(2a)
În cazul în care Comisia constată că o comunicare de tipul celei
menționate la articolul 8 alineatul (1) privește o materie acoperită de o
propunere de directivă sau de regulament prezentată Consiliului,
notifică statului membru în cauză această constatare în termen de trei
luni de la această comunicare.Statele
membre se abțin de la adoptarea reglementărilor tehnice cu privire la un
domeniu acoperit de o propunere de directivă sau de regulament
prezentată Consiliului de către Comisie înainte de comunicarea prevăzută
la articolul 8 alineatul (1), într‑un interval de timp de douăsprezece
luni de la data prezentării propunerii menționate.Recurgerea la alineatele (1), (2) și (2a) din prezentul articol nu poate fi cumulativă.(3)
Alineatele (1), (2) și (2a) nu se aplică în acele cazuri în care, din
motive de urgență, referitoare la protecția sănătății publice sau a
siguranței publice, la protecția animalelor sau a plantelor, un stat
membru este obligat să elaboreze reglementările tehnice într‑un interval
de timp foarte scurt, pentru a le aplica de îndată, fără să fie
posibile consultări. Statul membru explică în comunicarea la care se
face referire la articolul 8 motivele care au determinat urgența
măsurilor luate. În cazul aplicării incorecte a acestei proceduri,
Comisia ia măsurile adecvate.” [traducere neoficială]35      Articolul
10 din directivă prevede că „articolele 8 și 9 nu se aplică atunci când
statele membre își îndeplinesc obligațiile care rezultă din directivele
și regulamentele comunitare; de asemenea, aceste articole nu se aplică
obligațiilor care rezultă din acorduri internaționale care au ca
rezultat adoptarea specificațiilor tehnice uniforme în cadrul
Comunității”. [traducere neoficială]36      Trebuie
amintit faptul că, în 1986, într‑o comunicare (86/C 245/05, JO
1986, C 245, p. 4), Comisia și‑a definit poziția cu privire la
aspectul ridicat de tribunal de commerce din Liège în cadrul ultimelor
două întrebări. În această comunicare, Comisia a constatat, pe de o
parte, că directiva le conferă, atât ei, cât și statelor membre, un rol
important, permițându‑le să împiedice apariția unor noi obstacole
tehnice în calea schimburilor comerciale, iar pe de altă parte, că
obligațiile statelor membre instituite prin directivă sunt clare și fără
echivoc în măsura în care:–        statele
membre trebuie să comunice toate proiectele de reglementări tehnice
care intră sub incidența directivei;–        ele
trebuie să amâne în mod automat cu trei luni adoptarea proiectelor de
reglementări tehnice, cu excepția cazurilor speciale menționate la
articolul 9 alineatul (3);–        statele
membre trebuie să amâne adoptarea proiectelor de reglementări tehnice
cu o perioadă suplimentară de trei până la nouă luni în cazul în care au
fost ridicate obiecții sau se preconizează un text legislativ
comunitar.Comisia a constatat în final că,
în cazul în care statele membre nu ar respecta obligațiile care decurg
din directivă, acest lucru ar afecta grav dispozitivul de realizare a
pieței interne, antrenând riscul unor efecte negative asupra
schimburilor comerciale.37      Din
comunicare rezultă că, pe baza acestor constatări, Comisia consideră că
„în cazul în care un stat membru adoptă o reglementare tehnică care
intră sub incidența dispozițiilor Directivei 83/189 fără a comunica
proiectul Comisiei și fără a respecta obligația de statu quo,
reglementarea adoptată în acest mod nu poate fi executorie în privința
terților în temeiul sistemului legislativ al statului membru în cauză.
Comisia consideră, prin urmare, că părțile aflate în litigiu au dreptul
de a se aștepta ca instanțele naționale să refuze punerea în aplicare a
reglementărilor tehnice naționale care nu au fost comunicate conform
cerințelor din legislația comunitară”. [traducere neoficială]38      În
prezenta cauză, Comisia și‑a menținut această interpretare a Directivei
83/189, interpretare la care s‑a raliat CIA International.39      Guvernele
german, olandez și al Regatului Unit se opun acestei interpretări și
consideră, dimpotrivă, că reglementările tehnice în sensul Directivei
83/189 pot fi opuse particularilor, chiar dacă au fost adoptate fără a
se respecta obligațiile prevăzute în directivă. Argumentarea pe care se
întemeiază această interpretare va fi examinată în continuare.40      Trebuie
subliniat, cu titlu introductiv, că Directiva 83/189 are drept scop,
prin intermediul unui control preventiv, să protejeze libera circulație a
mărfurilor, care reprezintă unul dintre fundamentele Comunității. Acest
control este util în măsura în care reglementările tehnice care intră
sub incidența directivei pot constitui obstacole în calea comerțului cu
mărfuri între statele membre, aceste obstacole neputând fi admise decât
în cazurile în care sunt necesare pentru îndeplinirea unor cerințe
imperative legate de atingerea unui obiectiv de interes general.
Controlul instituit prin directivă este eficient în măsura în care toate
proiectele de reglementări tehnice care intră sub incidența acesteia
trebuie notificate și în care adoptarea și intrarea în vigoare a acestor
reglementări – în afară de cele a căror urgență justifică o excepție –
trebuie suspendate pe parcursul perioadelor stabilite la articolul 9.41      Notificarea
și perioada de suspendare oferă, așadar, Comisiei și celorlalte state
membre posibilitatea, pe de o parte, de a constata dacă proiectul în
cauză creează obstacole în calea schimburilor comerciale care contravin
Tratatului CE sau obstacole care trebuie evitate prin adoptarea de
măsuri comune sau armonizate și, pe de altă parte, de a propune
modificări ale măsurilor naționale proiectate. Această procedură permite
pe de altă parte Comisiei să propună sau să adopte standarde comunitare
de reglementare a domeniului care face obiectul măsurii preconizate.42      Trebuie
constatat în continuare că, potrivit unei jurisprudențe constante, în
toate situațiile în care dispozițiile unei directive apar, din punctul
de vedere al conținutului lor, ca necondiționate și suficient de
precise, pot fi invocate împotriva oricărei dispoziții naționale
neconforme cu directiva (a se vedea Hotărârea din 19 ianuarie 1982,
Becker, 8/81, Rec., p. 53, și Hotărârea din 19 noiembrie 1991,
Francovich și alții, C‑6/90 și C‑9/90, Rec., p. I‑5357).43      Conform
susținerilor guvernului Regatului Unit, dispozițiile Directivei 83/189
nu îndeplinesc aceste criterii, dat fiind, în special, faptul că
procedura de notificare conține mai multe elemente imprecise. 44      Acest
punct de vedere nu poate fi adoptat. Astfel, articolele 8 și 9 din
Directiva 83/189 prevăd o obligație precisă pentru statele membre de a
notifica Comisiei proiectele de reglementări tehnice înainte de
adoptarea acestora. În consecință, întrucât aceste articole sunt
necondiționate și suficient de precise din punctul de vedere al
conținutului, ele pot fi invocate de particulari în fața instanțelor
naționale. 45      Mai
trebuie examinate consecințele juridice care trebuie să decurgă din
neîndeplinirea de către statele membre a obligației de notificare și,
mai exact, dacă Directiva 83/189 trebuie interpretată în sensul că
neîndeplinirea obligației de notificare, care constituie un viciu de
procedură în adoptarea reglementărilor tehnice în cauză, antrenează
inaplicabilitatea acestor reglementări tehnice, astfel încât acestea nu
pot fi opuse particularilor. 46      Guvernele
german, olandez și al Regatului Unit consideră, în această privință, că
Directiva 83/189 vizează exclusiv relațiile dintre statele membre și
Comisie, că se limitează la instituirea unor obligații de procedură pe
care statele membre trebuie să le respecte la adoptarea reglementărilor
tehnice, competența lor în adoptarea normelor în cauză ulterior
perioadei de suspendare rămânând cu toate acestea neafectată, și, în
cele din urmă, că aceasta nu conține nicio dispoziție expresă privind
eventualele efecte care să sancționeze nerespectarea obligațiilor de
procedură menționate. 47      Trebuie,
mai întâi, subliniat, în acest context, că niciunul dintre aceste
elemente nu împiedică faptul că nerespectarea dispozițiilor Directivei
83/189 determină inaplicabilitatea reglementărilor tehnice în cauză. 48      O
asemenea consecință a neîndeplinirii obligațiilor care decurg din
Directiva 83/189 nu depinde de o dispoziție expresă în acest sens. După
cum s‑a arătat deja, este cert că obiectivul directivei este acela de a
proteja libera circulație a mărfurilor prin intermediul unui control
preventiv și că obligația de notificare constituie un mijloc esențial de
realizare a acestui control comunitar. Eficiența acestui control va fi
mai mare în măsura în care directiva este interpretată în sensul că
neîndeplinirea obligației de notificare constituie un viciu de procedură
substanțial care determină inaplicabilitatea reglementărilor tehnice în
cauză în privința particularilor.49      În
continuare, trebuie subliniat că această interpretare a directivei este
conformă cu Hotărârea din 13 iulie 1989, Enichem Base și alții (380/87,
Rec., p. 2491, punctele 19-24). În această hotărâre, în care
Curtea s‑a pronunțat asupra obligației statelor membre de a comunica
Comisiei proiectele de reglementare naționale care intră în domeniul de
aplicare al unui articol din Directiva 75/442/CEE a Consiliului din 15
iulie 1975 privind deșeurile (JO L 194, p. 39), Curtea a
constatat că nici modul de redactare, nici scopul dispoziției examinate
nu permiteau să se considere că nerespectarea obligației de comunicare
care incumbă statelor membre antrenează, în sine, nelegalitatea
reglementărilor adoptate în acest mod. În această privință, Curtea a
arătat în mod expres că dispoziția în cauză se mărginea la impunerea
unei obligații de comunicare prealabilă care nu condiționa intrarea în
vigoare a reglementărilor preconizate de acordul sau de lipsa opoziției
din partea Comisiei și prin care nu se instituia o procedură de control
comunitar pentru proiectele în cauză. Curtea a concluzionat, așadar, că
dispoziția examinată privea relațiile dintre statele membre și Comisie,
dar că, în schimb, ea nu dădea naștere niciunui drept al particularilor
susceptibil de a fi încălcat în cazul neîndeplinirii de către un stat
membru a obligației de a comunica în prealabil Comisiei proiectele sale
de reglementare.50      În
prezenta cauză, dimpotrivă, scopul directivei nu este doar acela de a
informa Comisia, ci tocmai, după cum s‑a constatat deja la punctul 41
din prezenta hotărâre, ca într‑un cadru mai general să fie eliminate sau
să fie limitate obstacolele în calea comerțului, să fie informate
celelalte state membre cu privire la reglementările tehnice preconizate
de un anumit stat, să fie acordat Comisiei și celorlalte state membre
timpul necesar pentru a reacționa și a propune modificări care să
permită diminuarea restricțiilor privind libera circulație a mărfurilor
care decurg din măsura prevăzută și să se lase Comisiei timpul necesar
pentru a propune o directivă de armonizare. Pe de altă parte, modul de
redactare a articolelor 8 și 9 din Directiva 83/189 este clar din moment
ce acestea prevăd o procedură de control comunitar pentru proiectele de
reglementare naționale și condiționarea datei de punere în aplicare a
acestora de acordul sau de lipsa opoziției Comisiei. 51      În
sfârșit, trebuie analizat dacă, astfel cum a observat în special
guvernul Regatului Unit, există motive specifice ce decurg din Directiva
83/189 care să se opună interpretării acesteia în sensul că
reglementările tehnice adoptate cu încălcarea dispozițiilor directivei
sunt inaplicabile terților. 52      În
această privință, s‑a arătat, printre altele, că inopozabilitatea
acestor norme față de terți ar crea un vid legislativ în ordinea
juridică națională în cauză și ar putea, prin urmare, genera
inconveniente grave, în mod special în cazul în care această
inopozabilitate privește reglementări din domeniul securității.53      Această
argumentare nu poate fi primită. Astfel, un stat membru poate recurge
la procedura de urgență prevăzută la articolul 9 alineatul (3) din
Directiva 83/189 atunci când, pentru motivele definite de această
dispoziție, apreciază ca necesar să elaboreze în termen foarte scurt
reglementări tehnice care trebuie adoptate și care trebuie să intre în
vigoare de îndată, fără ca o consultare să fie posibilă.54      Având
în vedere considerațiile care precedă, se impune a concluziona că
Directiva 83/189 trebuie interpretată în sensul că neîndeplinirea
obligației de notificare determină inaplicabilitatea reglementărilor
tehnice în cauză, astfel încât acestea nu pot fi opuse particularilor.55      Prin
urmare, trebuie să se răspundă la a cincea și la șasea întrebare că
articolele 8 și 9 din Directiva 83/189 trebuie interpretate în sensul că
particularii pot să le invoce în fața instanțelor naționale, cărora le
incumbă obligația de a refuza aplicarea unei reglementări tehnice
naționale care nu a fost notificată conform directivei.  Cu privire la primele două întrebări56      Prin
intermediul primelor două întrebări, instanța de trimitere solicită, în
esență, să se stabilească dacă articolul 30 din tratat se opune unor
dispoziții naționale precum articolele 4 și 12 din Legea privind
întreprinderile de securitate și Decretul din 14 mai 1991.57      Având
în vedere răspunsurile la a treia, la a patra, la a cincea și la a
șasea întrebare preliminară, nu este necesar să se răspundă la primele
două întrebări preliminare în măsura în care privesc articolul 12 din
Legea privind întreprinderile de securitate și Decretul din 14 mai 1991,
acestea nefiind opozabile particularilor. Prin urmare, trebuie să se
răspundă numai la acea parte a primei întrebări preliminare prin care se
solicită să se stabilească dacă o dispoziție precum articolul 4 din
Legea privind întreprinderile de securitate, potrivit căreia nimeni nu
poate administra o întreprindere de securitate fără aprobarea
ministrului de interne, este compatibilă cu articolul 30 din tratat.58      În
această privință, trebuie observat că o asemenea dispoziție, din moment
ce impune o condiție pentru ca o întreprindere să poată fi constituită
și să își poată desfășura activitatea de întreprindere de securitate, nu
intră în mod direct în domeniul de aplicare al articolului 30 din
tratat, care privește libera circulație a mărfurilor între statele
membre. În plus, trebuie să se constate că dosarul nu conține nici cea
mai mică indicație potrivit căreia o asemenea dispoziție ar avea efecte
restrictive asupra liberei circulații a mărfurilor sau ar fi, pe de altă
parte, contrară dreptului comunitar.59      Prin
urmare, trebuie să se răspundă la prima întrebare preliminară în sensul
că articolul 30 din tratat nu se opune unei dispoziții naționale precum
articolul 4 din Legea privind întreprinderile de securitate.  Cu privire la cheltuielile de judecată60      Cheltuielile
efectuate de către guvernele belgian, german, olandez și de cel al
Regatului Unit, precum și de către Comisia Comunităților Europene, care
au prezentat observații Curții, nu pot face obiectul unei rambursări.
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are
caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de
competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de
judecată. Pentru aceste motive_CURTEA_pronunțându‑se
cu privire la întrebările care i‑au fost adresate, prin hotărârea din
20 iunie 1994, de tribunal de commerce din Liège, hotărăște:1)      O
normă precum articolul 4 din Legea belgiană din 10 aprilie 1990 privind
întreprinderile de pază, întreprinderile de securitate și serviciile
interne de pază nu constituie o reglementare tehnică în sensul
Directivei 83/189/CEE a Consiliului din 28 martie 1983 de stabilire a
unei proceduri pentru furnizarea de informații în domeniul standardelor
și reglementărilor tehnice, astfel cum a fost modificată prin Directiva
88/182/CEE a Consiliului din 22 martie 1988, în timp ce dispoziții
precum cele conținute în Decretul regal belgian din 14 mai 1991 de
stabilire a procedurii de aprobare a sistemelor și centralelor de alarmă
menționate în Legea din 10 aprilie 1990 constituie reglementări
tehnice, iar calificarea unei norme precum articolul 12 din Legea din 10
aprilie 1990 menționată anterior depinde de efectele sale juridice
potrivit dreptului național.2)      Articolele
8 și 9 din Directiva 83/189, astfel cum a fost modificată prin
Directiva 88/182, trebuie interpretate în sensul că particularii pot să
le invoce în fața instanțelor naționale, cărora le incumbă obligația de a
refuza aplicarea unei reglementări tehnice naționale care nu a fost
notificată conform directivei.3)      Articolul
30 din tratat nu se opune unei dispoziții naționale precum articolul 4
din Legea din 10 aprilie 1990, menționată anterior. Rodríguez IglesiasKakourisEdward PuissochetManciniMoitinho de AlmeidaKapteyn GulmannMurray Ragnemalm      SevónPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 30 aprilie 1996.Grefier        PreședinteR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias* Limba de procedură: franceza.