62024CJ0668
PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
29. siječnja 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 1999/70/EZ – Okvirni sporazum o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP – Ugovori o radu na određeno vrijeme u sektoru opernih i simfonijskih zaklada – Radnica zaposlena na temelju uzastopnih ugovora na određeno vrijeme – Članak 5. – Mjere za sankcioniranje zlouporabe uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme – Nacionalni propis koji ne dopušta pretvorbu ugovora o radu nego, među ostalim, naknadu nastale štete”
U predmetu C‑668/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Tribunale di Milano (Sud u Milanu, Italija), odlukom od 7. listopada 2024., koju je Sud zaprimio 11. listopada 2024., u postupku
Eliz Erkut Duygu
protiv
Fondazione Teatro alla Scala di Milano
SUD (deseto vijeće),
u sastavu: J. Passer, predsjednik vijeća, D. Gratsias i B. Smulders (izvjestitelj), suci,
nezavisni odvjetnik: R. Norkus,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Eliz Erkut Duygu, F. Andretta, E. Casali i L. De Andreis, avvocati,
–
za Fondazione Teatro alla Scala di Milano, G. Brambilla, A. Giussani, L. Molteni i A. Rampolla, avvocati,
–
za talijansku vladu, S. Fiorentino, u svojstvu agenta, uz asistenciju L. Fiandace i A. Giovanninija, avvocati dello Stato,
–
za Europsku komisiju, S. Delaude i D. Recchia, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 4. i 5. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme zaključenog 18. ožujka 1999. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum), priloženog Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (SL 1999., L 175, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između Eliz Erkut Duygu, balerine, i Fondazione Teatro alla Scala di Milano (Zaklada La Scala iz Milana, Italija, u daljnjem tekstu: zaklada) o kvalifikaciji radnog odnosa između tih stranaka, proizišlih iz uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme sklopljenih između 2016. i 2019.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
U skladu s člankom 2. prvim stavkom Direktive 1999/70:
„Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom najkasnije do 10. srpnja 2001. ili osiguravaju da najkasnije do tog datuma poslodavci i radnici sporazumno uvedu potrebne mjere, dok se od država članica zahtijeva da poduzmu sve potrebne mjere, kako bi u svakom trenutku mogle zajamčiti ostvarivanje rezultata predviđenih ovom Direktivom. O tome odmah obavješćuju [Europsku k]omisiju.”
4
Točka 8. Općih razmatranja Okvirnog sporazuma glasi kako slijedi:
„Budući da su ugovori o radu na određeno vrijeme svojstveni za zapošljavanje u pojedinim sektorima, zanimanjima i djelatnostima koji mogu odgovarati i poslodavcima i radnicima.”
5
Člankom 4. Okvirnog sporazuma, naslovljenim „Načelo nediskriminacije”, određuje se:
„1. U pogledu uvjeta zapošljavanja, prema radnicima zaposlenim na određeno vrijeme ne smije se postupati na nepovoljniji način nego prema usporedivim radnicima zaposlenim na neodređeno vrijeme, jedino zato što prvi imaju ugovor ili se nalaze u radnom odnosu na određeno vrijeme, osim ako drukčije postupanje nije opravdano iz objektivnih razloga.
[…]
3. Način primjene ovog člana utvrđuju države članice nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima i/ili socijalni partneri, uzimajući u obzir pravo Zajednice, nacionalno pravo, kolektivne ugovore i praksu.
[…]”
6
Člankom 5. Okvirnog sporazuma, naslovljenim „Mjere za sprečavanje zlouporaba”, predviđa se:
„1. Kako bi spriječile zlouporabe, koje proizlaze iz uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, države članice uvode, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, u skladu s nacionalnim pravom, kolektivnim ugovorima ili praksom, i/ili socijalni partneri, kada ne postoje odgovarajuće pravne mjere za sprečavanje zlouporaba, tako da uzimaju u obzir potrebe pojedinačnih sektora i/ili kategorija radnika, jednu ili više sljedećih mjera:
(a)
objektivni razlozi kojima se opravdava obnavljanje tih ugovora ili odnosa;
(b)
najdulje ukupno trajanje uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme;
(c)
broj obnavljanja tih ugovora ili odnosa.
2. Države članice, nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima, i/ili socijalni partneri prema potrebi utvrđuju pod kojim uvjetima će se ugovori o radu ili radni odnosi na određeno vrijeme
(a)
smatrati ‚uzastopnim’;
(b)
smatrati ugovorima ili odnosima na neodređeno vrijeme.”
Talijansko pravo
Uredba sa zakonskom snagom br. 64 od 30. travnja 2010.
7
Člankom 3. stavka 6. decreto‑leggea n. 64 – Disposizioni urgenti in materia di spettacolo e attività culturali (Uredba sa zakonskom snagom br. 64 o hitnim odredbama u području zabave i kulturnih aktivnosti) od 30. travnja 2010. (GURI br. 100 od 30. travnja 2010.), pretvorenim s izmjenama u legge n. 100 (Zakon br. 100) od 29. lipnja 2010. (GURI br. 150 od 30. lipnja 2010., str. 2.), određuje se, s jedne strane, da se članak 3. stavci 4. i 5. leggea n. 426 – Provvedimenti straordinari a sostegno delle attività musicali (Zakon br. o izvanrednim mjerama potpore za glazbene aktivnosti) od 22. srpnja 1977. (GURI br. 206 od 28. srpnja 1977.) i dalje primjenjuje na operne i simfonijske zaklade neovisno o njihovoj preobrazbi u osobe privatnog prava. S druge strane, njime se predviđa da se odredbe članka 1. stavci 1. i 2. decreta legislativo n. 368 – Attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES (Zakonodavna uredba br. 368/2001 o prenošenju Direktive 1999/70/EZ o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEPP) od 6. rujna 2001. (GURI br. 235, od 9. listopada 2001.)] ne primjenjuju na operne i simfonijske zaklade.
Uredba sa zakonskom snagom br. 91 od 8. kolovoza 2013.
8
Člankom 11. decreto‑leggea n. 91 – Disposizioni urgenti per la tutela, valorizzazione e il rilancio dei beni e delle attivita’ culturali e del turismo (Uredba sa zakonskom snagom br. 91 o hitnim odredbama za zaštitu, vrednovanje i obnovu kulturnih dobara i djelatnosti i turizma) od 8. kolovoza 2013. (GURI br. 186 od 9. kolovoza 2013.), pretvorenim u zakon, s izmjenama putem leggea n. 112 (Zakon br. 112) od 7. listopada 2013. (GURI br. 236, od 8. listopada 2013., str. 1.), naslovljenim „Hitne odredbe za sanaciju opernih i simfonijskih zaklada i obnovu nacionalnog sustava glazbene izvrsnosti”, u stavku 19. određuje se:
„Radni odnos na neodređeno vrijeme s opernim i simfonijskim zakladama zasniva se isključivo javnim postupcima odabira. […]”
Zakonodavna uredba br. 81/2015
9
Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da su ugovori o kojima je riječ u glavnom postupku sklopljeni djelomično na temelju prvotne verzije decreta legislativo n 81 – Disciplina organica dei contratti di lavoro e revisione della normativa in tema di mansioni, a norma dell’articolo 1, comma 7, della legge 10 dicembre 2014, n. 183 (Zakonodavna uredba br. 81 o sustavnom uređenju ugovorâ o radu i revizija zakonodavstva o profesionalnim obvezama, u skladu s člankom 1. stavkom 7. Zakona br. 183 od 10. prosinca 2014.) od 15. lipnja 2015. (redovni dodatak GURI‑ju br. 144 od 24. lipnja 2015., u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 81/2015), i djelomično na temelju te zakonodavne uredbe, kako je izmijenjena Uredbom sa zakonskom snagom br. 87 od 12. srpnja 2018., pretvorenom u Zakon br. 96 od 9. kolovoza 2018. (u daljnjem tekstu: Uredba sa zakonskom snagom br. 81/2015, kako je izmijenjena).
10
Članak 19. Zakonodavne uredbe br. 81/2015 glasi:
„1.   Ugovor o radu može se sklopiti na određeno razdoblje koje nije dulje od 36 mjeseci.
2.   Ako kolektivnim ugovorima nije drukčije određeno i uz iznimku sezonskih djelatnosti iz članka 21. stavka 2., trajanje radnih odnosa na određeno vrijeme između istog poslodavca i istog radnika zbog uzastopnog sklapanja ugovora radi obavljanja poslova iste razine i iste pravne kategorije i neovisno o razdobljima prekida između jednog i drugog ugovora, ne može biti dulje od 36 mjeseci. Za izračun tog roka uzimaju se u obzir i razdoblja službenih putovanja koja uključuju poslove iste razine i iste pravne kategorije obavljene između istih osoba u okviru primjene rada na određeno vrijeme. Ako je zbog jedinstvenog ugovora ili niza ugovora prekoračena gornja granica od 36 mjeseci, ugovor se pretvara u ugovor na neodređeno vrijeme od dana prekoračenja roka.
3.   Ne dovodeći u pitanje stavak 2., drugi ugovor na određeno vrijeme između istih osoba, najduljeg trajanja od 12 mjeseci, može se sklopiti kod lokalne uprave za rad koja je mjesno nadležna. U slučaju nepoštovanja opisanog postupka i prekoračenja roka utvrđenog u tom ugovoru, on se pretvara u ugovor na neodređeno vrijeme od dana njegova sklapanja.”
11
Člankom 21. te Zakonodavne uredbe predviđalo se:
„1.   Ugovor na određeno vrijeme može se produljiti uz suglasnost radnika samo ako je prvotno trajanje ugovora kraće od 36 mjeseci i, u svakom slučaju, najviše pet puta tijekom 36 mjeseci, neovisno o broju ugovora. Ako je broj produljenja veći, ugovor se pretvara u ugovor na neodređeno vrijeme na dan na koji počinje teći šesto produljenje.
2.   Ako je radnik ponovno zaposlen na određeno vrijeme u roku od deset dana od isteka ugovora koji ne traje dulje od šest mjeseci, ili u roku od dvadeset dana od isteka ugovora koji traje dulje od šest mjeseci, drugi ugovor se pretvara u ugovor na neodređeno vrijeme. Odredbe ovog stavka ne primjenjuju se na radnike zaposlene u sezonskim djelatnostima koje su određene uredbom Ministarstva rada i socijalne politike niti u slučajevima predviđenim kolektivnim ugovorima. Odredbe Uredbe br. 1525 predsjednika Republike od 7. listopada 1963. primjenjuju se do donošenja uredbe predviđene u drugoj rečenici.
[…]”
12
U skladu s člankom 29. stavkom 3. navedene Zakonodavne uredbe:
„Odredbe navedene u članku 19. stavcima 1. do 3. i u članku 21. ne primjenjuju se na umjetničko i tehničko osoblje zaklada za glazbenu produkciju iz Zakonodavne uredbe br. 367 od 29. lipnja 1996.”
13
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, potonja odredba nastavlja se na prijašnju odredbu, odnosno članak 11. stavak 4. Zakonodavne uredbe br. 368/2001 od 6. rujna 2001. kojim se predviđalo da se članci 4. i 5. potonje uredbe koji se odnose na vremenska i uzročna ograničenja koja se primjenjuju na ugovore na određeno vrijeme i na pretvaranje ugovora u ugovor na neodređeno vrijeme u slučaju neispunjenja ne primjenjuju na umjetničko i tehničko osoblje zaklada za glazbenu produkciju.
14
Člankom 19. Zakonodavne uredbe br. 81/2015, kako je izmijenjena, predviđalo se:
„1.   Ugovor o radu može se sklopiti za određeno razdoblje koje nije dulje od 12 mjeseci. Može se sklopiti na dulje razdoblje, koje pak ne može prelaziti 24 mjeseca, samo ako je ispunjen jedan od sljedećih uvjeta:
(a)
privremene i objektivne potrebe izvan redovne djelatnosti ili potrebe zamjene drugih radnika;
(b)
potrebe povezane s privremenim, znatnim i nepredvidivim povećanjem redovne djelatnosti. […]
((b‑bis) posebne potrebe predviđene kolektivnim ugovorima iz članka 51.))
((1.1 Trajanje dulje od 12 mjeseci, ali koje u svakom slučaju ne prelazi 24, iz stavka 1. ovog članka, može se predvidjeti u ugovorima o radu u slučaju posebnih potreba definiranih u kolektivnim ugovorima o radu iz članka 51., na temelju tog stavka 1. točke b‑bis), do 30. rujna 2022.))
1-bis. Ako je ugovor sklopljen za trajanje dulje od 12 mjeseci, a da nisu ispunjeni uvjeti iz stavka 1., ugovor se pretvara u ugovor na neodređeno vrijeme od dana prekoračenja isteka roka od 12 mjeseci.
[…]
2.   Ako kolektivnim ugovorima nije drukčije određeno i uz iznimku sezonskih djelatnosti iz članka 21. stavka 2., trajanje radnih odnosa na određeno vrijeme između istog poslodavca i istog radnika zbog uzastopnog sklapanja ugovora radi obavljanja poslova iste razine i iste pravne kategorije i neovisno o razdobljima prekida između jednog i drugog ugovora, ne može biti dulje od 24 mjeseca. Za izračun tog roka uzimaju se u obzir i razdoblja službenih putovanja koja uključuju poslove iste razine i iste pravne kategorije obavljene između istih osoba u okviru primjene rada na određeno vrijeme. Ako je zbog jedinstvenog ugovora ili niza ugovora prekoračena gornja granica od 24 mjeseca, ugovor se pretvara u ugovor na neodređeno vrijeme od dana prekoračenja roka. […]
3.   Ne dovodeći u pitanje stavak 2., drugi ugovor na određeno vrijeme između istih osoba, najduljeg trajanja od 12 mjeseci, može se sklopiti kod lokalne uprave za rad koja je mjesno nadležna. U slučaju nepoštovanja opisanog postupka i prekoračenja roka utvrđenog u tom ugovoru, on se pretvara u ugovor na neodređeno vrijeme od dana njegova sklapanja.”
15
Članak 21. Zakonodavne uredbe br. 81/2015, kako je izmijenjena, bio je sastavljen kako slijedi:
„01.   Ugovor se može obnoviti samo pod uvjetom ispunjenja uvjeta iz članka 19. stavka 1. Ugovor se može slobodno produljiti tijekom prvih 12 mjeseci i potom jedino ako su ispunjeni uvjeti iz članka 19. stavka 1. U slučaju povrede odredaba prve i druge rečenice, ugovor se pretvara u ugovor na neodređeno vrijeme. Ugovori o sezonskim djelatnostima, poput onih iz stavka 2. ovog članka, mogu se obnoviti ili produljiti čak i ako nisu ispunjeni uvjeti iz članka 19. stavka 1. […]
1.   Ugovor na određeno vrijeme može se produljiti uz suglasnost radnika samo ako je prvotno trajanje ugovora kraće od 24 mjeseci i, u svakom slučaju, najviše četiri puta tijekom 24 mjeseci, neovisno o broju ugovora. Ako je broj produljenja veći, ugovor se pretvara u ugovor na neodređeno vrijeme na dan na koji počinje teći peto produljenje.
[…]
2.   Ako je radnik ponovno zaposlen na određeno vrijeme u roku od deset dana od isteka ugovora koji ne traje dulje od šest mjeseci, ili u roku od dvadeset dana od isteka ugovora koji traje dulje od šest mjeseci, drugi ugovor se pretvara u ugovor na neodređeno vrijeme. Odredbe ovog stavka ne primjenjuju se na radnike zaposlene u sezonskim djelatnostima koje su određene uredbom Ministarstva rada i socijalne politike niti u slučajevima predviđenim kolektivnim ugovorima. Odredbe Uredbe br. 1525 predsjednika Republike od 7. listopada 1963. primjenjuju se do donošenja uredbe predviđene u drugoj rečenici. […]
[…]”
Glavni postupak i prethodno pitanje
16
Tužiteljica iz glavnog postupka E. Erkut radila je kao balerina u baletnom ansamblu zaklade u okviru nekoliko ugovora između 2014. i 2019. Konkretnije, nakon prvog ugovora o radu na određeno vrijeme, kao učenica, od 4. studenoga 2014. do 18. siječnja 2015., nakon postupka odabira sklopila je niz uzastopnih ugovora kao samozaposlena osoba između 16. kolovoza 2016. i 9. srpnja 2019.
17
Smatrajući da je bila dio stalnog osoblja zaklade i da je obavljala rad na isti način kao osoblje zaposleno na neodređeno vrijeme, Erkut Duygu podnijela je tužbu sudu koji je uputio zahtjev, Tribunaleu di Milano (Sud u Milanu, Italija), pozivajući se na nezakonitost ugovora koje je sa zakladom sklopila kao samozaposlena osoba. Zahtijevala je da se utvrdi postojanje radnog odnosa i da se vrati na radno mjesto zbog zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme.
18
Taj sud ističe da je spor koji se pred njim vodi povezan s postupcima koje su pokrenuli drugi plesači zaklade o kojima je Tribunale di Milano (Sud u Milanu) već odlučio. Konkretno, u vezi s činjeničnom situacijom usporedivom s onom u ovom predmetu, taj sud je priznao potpuno fiktivnu prirodu ugovora sklopljenih između te zaklade i tih plesača kao samozaposlenih osoba, korištenje tih ugovora kao sredstvo zaobilaženja primjenjivog zakonodavstva te je utvrdio postojanje radnog odnosa. Međutim, nije naložio vraćanje radnika na radno mjesto jer je mogućnost sankcioniranja zlouporabe uzastopnih ugovora na određeno vrijeme njihovim pretvaranjem u ugovor na neodređeno vrijeme isključena na temelju sudske prakse koju su tijekom 2023. prvi put utvrdila spojena vijeća Cortea suprema di cassazione (Kasacijski sud, Italija). Taj vrhovni sud tako se vratio svojoj prijašnjoj sudskoj praksi, koja je nastojala priznati potpunu zaštitu povezanu s uspostavom radnog odnosa u slučaju zlouporabe uzastopnih ugovora na određeno vrijeme u sektoru opernih i simfonijskih zaklada.
19
Navedeni sud smatra da ta povezanost opravdava upućivanje pitanja Sudu o tumačenju prava Unije. Naime, iako je svjestan da je pitanje koje je u bitnome usporedivo s pitanjem postavljenim u ovom predmetu Sud ispitao u presudi od 25. listopada 2018., Sciotto (C‑331/17, u daljnjem tekstu: presuda Sciotto, EU:C:2018:859), zbog te je presude, s jedne strane, talijanski zakonodavac ipak donio decreto‑legge n. 59 (Zakonodavna uredba br. 59) od 28. lipnja 2019. pretvoren u legge n. 81 – Mesure urgenti in materia di personale delle fondazioni lirico sinfoniche (Zakon br. 81 o hitnim mjerama koje se odnose na osoblje opernih i simfonijskih zaklada) od 8. rujna 2019. (u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 59). S druge strane, Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud) izmijenio je svoju sudsku praksu, iako je trebao ponovno uputiti pitanje Sudu o usklađenosti s pravom Unije nacionalnih propisa koji se primjenjuju na ugovore o radu o kojima je riječ u glavnom postupku, kako ih je tumačio taj vrhovni sud.
20
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev pojašnjava, prije svega, da su ugovori o kojima je riječ u glavnom postupku djelomično sklopljeni na temelju Zakonodavne uredbe br. 81/2015, a djelomično na temelju Zakonodavne uredbe br. 81/2015, kako je izmijenjena.
21
Također navodi da nijedan od tih ugovora ne ulazi u područje primjene Zakonodavne uredbe br. 59. To novo zakonodavstvo, koje je doneseno kako bi se ponovno uspostavila usklađenost nacionalnog prava s načelima izraženima u presudi Sciotto, nije primjenjivo ratione temporis jer je uvedeno nakon sklapanja posljednjeg ugovora Erkut Duygu.
22
Nadalje, sud koji je uputio zahtjev naglašava da se, neovisno o tome da, kada je riječ o ugovorima na određeno vrijeme u sektoru opernih i simfonijskih zaklada, nacionalnim propisima uvijek propisivao sustav koji je te subjekte izuzimao iz općeg sustava primjenjivog na druge gospodarske sektore, a sve odredbe kojima se zabranjivalo zapošljavanje na određeno vrijeme zbog razloga ograničavanja javnih troškova prevladavajuća nacionalna sudska praksa nije smatrala ograničavajućom za uspostavu radnog odnosa na neodređeno vrijeme u slučaju dokazane zlouporabe ugovora o radu na određeno vrijeme.
23
Zbog toga je razvijena sudska praksa kako bi se zaštitio pravni položaj radnika i tako omogućila uspostava ugovora na neodređeno vrijeme, čak i u slučaju zabrane zapošljavanja radnika na neodređeno vrijeme. U vezi s tim sud koji je uputio zahtjev navodi presudu br. 6547/2014 Cortea suprema di cassazione (Kasacijski sud) i presudu br. 260/2015 Cortea costituzionale (Ustavni sud, Italija).
24
Ta prethodna sudska praksa koja ide u prilog pretvaranju ugovora na određeno vrijeme u ugovor na neodređeno vrijeme ipak je izmijenjena zbog proglašenja presude Sciotto.
25
Naime, u svojim presudama br. 5542/2023 i 5556/2023 Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud) smatrao je da pretvaranje ugovora na određeno vrijeme u ugovor na neodređeno vrijeme nije jedna od sankcija predviđenih nacionalnim propisima primjenjivima na operne i simfonijske zaklade. Taj je vrhovni sud presudio da je na ime naknade za zlouporabu uzastopnih ugovora na određeno vrijeme nacionalno pravo predviđalo, kako bi popravilo navodnu štetu, kvalificiranu kao „odštetu Zajednice”, minimalnu naknadu štete koja je iznosila između 2,5 i 12 mjeseci plaće, ne dovodeći u pitanje mogućnost utvrđivanja postojanja veće štete.
26
Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je u tim presudama Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud) izričito obradio pitanje usklađenosti svoje sudske prakse s načelima koje je Sud izrazio u presudi Sciotto. Međutim, taj sud dvoji o toj usklađenosti jer se čini da je Sud u toj presudi jasno naveo da je pretvaranje ugovora na određeno vrijeme u ugovor na neodređeno vrijeme jedina mjera koja može osigurati poštovanje članka 5. Okvirnog sporazuma u slučaju zlouporabe koja proizlazi iz korištenja uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme.
27
Usto sud koji je uputio zahtjev smatra da je Sud konkretizirao obvezujući učinak zabrane diskriminacije na horizontalnoj razini. Međutim, Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud) nije bio sklon tom načelu. U svojim presudama navedenima u točki 25. ove presude, taj vrhovni sud potvrdio je da odnosi između radnika i opernih i simfonijskih zaklada nisu usporedivi s onima zaposlenika drugih privatnih poslodavaca, s obzirom na posebnu prirodu tih odnosa, koja je povezana s uglavnom javnom prirodom tih zaklada, unatoč njihovoj preobrazbi u privatnopravne subjekte. Tako se odnos između radnika i takve zaklade više približava odnosu ugovornog javnog zapošljavanja.
28
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, činjenica da privatni subjekt nastoji ostvariti javne ciljeve ili da je djelomično javno financiran ne može izmijeniti njegovu privatnu prirodu. U vezi s tim, taj sud ističe da je Sud u svojoj presudi Sciotto smatrao da javna ili privatna priroda poslodavca ne opravdava sama po sebi slabiju zaštitu radnika.
29
Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev primjećuje da je diskriminaciju između radnika na određeno vrijeme opernih i simfonijskih zaklada i radnika na određeno vrijeme drugih sektora, koju je Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud) isključio u svojim presudama navedenima u točki 25. ove presude, Sud izričito priznao i kritizirao u točki 71. presude Sciotto.
30
U tim je okolnostima Tribunale di Milano (Sud u Milanu, Italija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članke 4. i 5. [Okvirnog sporazuma] tumačiti na način da im se protivi nacionalno zakonodavstvo poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kako ga tumače spojena vijeća Cortea suprema di cassazione (Vrhovni kasacijski sud) u presudama br. 5542 i 5556/2023, u skladu s kojim se opća pravna pravila koja uređuju radne odnose i kojima je cilj zlouporabu uzastopnih ugovora na određeno vrijeme sankcionirati automatskim pretvaranjem ugovora na određeno vrijeme u ugovor na neodređeno vrijeme u slučaju zlouporabe koja proizlazi iz uzastopnog sklapanja ugovora o radu na određeno vrijeme, ne primjenjuju na sektor djelatnosti opernih i simfonijskih zaklada ako mjera predviđena u tom sektoru, za razliku od većine gospodarskih sektora, uključuje naknadu štete, bez obzira na olakšani sustav dokazivanja koji se može temeljiti na pretpostavkama i na činjenicu da je predviđena odgovornost ravnateljâ u slučaju povrede koja je počinjena namjerno ili iz krajnje nepažnje?”
O prethodnom pitanju
Dopuštenost
31
Kao prvo, zaklada i talijanska vlada ističu da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten.
32
One u bitnome tvrde, prije svega, da sud koji je uputio zahtjev ne prikazuje vezu koja postoji između odredaba prava Unije i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku i da je nepotpuno izložio relevantne elemente tog spora. Tako nije navedeno točno trajanje svakog od ugovora o radu o kojima je riječ u glavnom postupku, a općenito upućivanje na spor s kojim je povezan glavni postupak ne omogućava razumijevanje toga postoji li zlouporaba uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme. Usto, zaklada primjećuje da se radni odnos koji postoji između nje i Erkut Duygu temelji na kolektivnom ugovoru o radu kojim se predviđa maksimalno trajanje rada od 60 mjeseci jer je ta mogućnost dopuštena člankom 19. Zakonodavne uredbe br. 81/2015. Slijedom toga, činjenica da bi se članci 4. i 5. Okvirnog sporazuma mogli protiviti općim propisima primjenjivima na sektor opernih i simfonijskih zaklada ni u kojem slučaju nije relevantna za glavni postupak jer, kad je riječ o ovom predmetu, nikako ne može postojati rizik zlouporabe uzastopnosti te vrste ugovora zbog nepostojanja maksimalnog ukupnog trajanja primjenjivog na radni odnos koji je inspirirao presudu Sciotto.
33
Nadalje, odluka kojom se upućuje zahtjev ne sadržava dovoljno precizan opis nacionalnog pravnog okvira u koji taj spor ulazi, što se tiče kako sudske prakse tako i relevantnih propisa. Tako sud koji je uputio zahtjev nije potpuno prikazao sadržaj presuda vrhovnih sudova koje je naveo niti pak sudsku praksu Suda. Usto je sud koji je uputio zahtjev samo djelomično prikazao članak 29. Zakonodavne uredbe br. 81/2015, čijim se stavkom 4. predviđalo da se taj članak primjenjuje „ne dovodeći u pitanje članak 36. Zakonodavne uredbe br. 165 (od 30. ožujka 2001. naslovljen ‚Opća pravila o organizaciji rada u javnoj upravi’ (GURI br. 106 od 9. svibnja 2001., redovni dodatak br. 112))”. Potonji članak, kako ga tumače presude Cortea suprema di Cassazione (Kasacijski sud) koje navodi sud koji je uputio zahtjev, bio je primjenjiv u trenutku nastanka činjenica u glavnom postupku. Na temelju toga članka, radnik o kojemu je riječ ima pravo na naknadu štete koja proizlazi iz činidbe rada izvršene povredom prisilnih odredaba u vezi s ugovorima o radu na određeno vrijeme primjenjivih u tom sektoru i olakšanjem tereta dokazivanja tako nastale štete. Usto će se ravnatelj subjekta koji zapošljava tog radnika smatrati odgovornim za financijsku štetu nastalu državi u slučaju namjerne povrede mjerodavnih odredaba o ugovorima o radu na određeno vrijeme ili njegove teške povrede dužnosti. Taj ravnatelj neće imati pravo ni na kakvu nagradu za uspješnost, a takva povreda uzet će se u obzir prilikom obnove njegova ugovora.
34
Naposljetku, taj sud od Suda traži ocjenu pitanja koje je on već riješio u presudi Sciotto i u presudi od 7. ožujka 2018., Santoro (C‑494/16, EU:C:2018:166).
35
U tom pogledu ustaljena je sudska praksa ta da pitanja o tumačenju prava Unije koja nacionalni sud uputi u pravnom i činjeničnom okviru koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Budući da je sud koji je uputio zahtjev jedini nadležan za tumačenje i primjenu nacionalnog prava, Sud je dužan uzeti u obzir pravni okvir unutar kojeg su postavljena prethodna pitanja na način kako je određen odlukom o njihovu upućivanju (vidjeti presude od 15. svibnja 2003., Salzmann, C‑300/01, EU:C:2003:283, t. 31. i od 28. siječnja 2025., ASG 2, C‑253/23, EU:C:2025:40, t. 56. i 57. i navedenu sudsku praksu). Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi se mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 14. studenoga 2024., S. (Izmjena sudskog vijeća), C‑197/23, EU:C:2024:956, t. 43., i od 1. kolovoza 2025., Alace i Canpelli, C‑758/24 i C‑759/24, EU:C:2025:591, t. 38. i navedena sudska praksa).
36
Usto, zahtjev za prethodnu odluku mora ispunjavati zahtjeve članka 94. Poslovnika Suda i stoga sadržavati, osobito, prikaz razloga koji su naveli sud koji je uputio zahtjev da se zapita o tumačenju ili valjanosti određenih odredaba prava Unije, kao i pojašnjenje veze koja po mišljenju tog suda postoji između tih odredaba i nacionalnog zakonodavstva primjenjivog u glavnom postupku.
37
U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev zauzeo je stav o kvalifikaciji koju treba dati ugovorima o kojima je riječ u glavnom postupku. Naime, s jedne strane, on je istaknuo da je u vezi sa sličnom činjeničnom situacijom poput one o kojoj treba odlučiti u ovom predmetu, priznao potpuno fiktivnu prirodu ugovora koje su samozaposlene osobe sklopile sa zakladom te zlouporabnu prirodu uzastopnosti tih ugovora jer se takva priroda ne može sankcionirati pretvaranjem tih ugovora u ugovore o radu na neodređeno vrijeme. Međutim, naglašavajući barem potencijalno fiktivnu i zlouporabnu prirodu navedenih ugovora, taj je sud predstavio relevantne činjenice iz glavnog postupka pod svojom odgovornošću i prikazao vezu koja postoji između odredaba prava Unije i primjenjivog nacionalnog zakonodavstva te odnosa između zatraženog tumačenja prava Unije i stvarnosti ili predmeta glavnog postupka.
38
S druge strane, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da je sud koji je uputio zahtjev odbio moguću relevantnost kolektivnog ugovora, koju je zaklada spomenula kao temelj radnog odnosa o kojem je riječ u glavnom postupku na temelju članka 19. Zakonodavne uredbe br. 81/2015. Naime, valja istaknuti da, osim kvalifikacije ugovora o kojima je riječ u glavnom postupku, kako je navedena u prethodnoj točki, sud koji je uputio zahtjev navodi članak 29. te zakonodavne uredbe, prema kojem se odredbe navedene u njezinu članku 19. stavcima 1. do 3. ne primjenjuju na umjetničko i tehničko osoblje zaklada za glazbenu produkciju, poput te zaklade.
39
Nadalje, izražavajući dvojbe koje ima o usklađenosti nacionalnih propisa koji se primjenjuju na činjenice iz glavnog postupka, kako ih je tumačio vrhovni nacionalni sud, s člancima 4. i 5. Okvirnog sporazuma, sud koji je uputio zahtjev navodi razloge zbog kojih dvoji o tumačenju tih odredaba prava Unije. Tako je on ispunio zahtjeve iz članka 94. Poslovnika Suda.
40
Osim toga, kada je riječ o točnosti ili iscrpnosti sudske prakse ili nacionalnog propisa navedenog u odluci kojom se upućuje zahtjev, točno je, u ovom slučaju, da sud koji je uputio zahtjev nije precizno naveo nacionalnu odredbu koja se primjenjuje na glavni postupak a kojom se kao mjera sankcije predviđa mogućnost nastanka odgovornosti ravnatelja u slučaju teške povrede dužnosti ili namjerne povrede nacionalnih odredaba o ugovorima o radu na određeno vrijeme. Međutim, valja utvrditi da iz njegova prikaza presuda br. 5542/2023 i 5556/2023 Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud) proizlazi da on smatra da je takvo pravilo bilo na snazi u vrijeme nastanka činjenica iz glavnog postupka. Stoga, s obzirom na to da nije isključeno da je to pravilo dio propisa koji se primjenjuje na ugovore o radu o kojima je riječ u glavnom postupku, Sud raspolaže s dovoljno pravnih i činjeničnih elemenata kako bi sudu koji je uputio zahtjev pružio koristan odgovor. Iz toga također proizlazi da prethodno pitanje u tom pogledu nije hipotetsko.
41
Naposljetku, kada je riječ o tvrdnji prema kojoj je Sud već odlučio o postavljenom pitanju, valja podsjetiti na to da članak 267. UFEU‑a nacionalnim sudovima daje najširu mogućnost obraćanja Sudu ako smatraju da se u predmetu koji se pred njima vodi pojavljuju pitanja koja zahtijevaju tumačenje ili ocjenu valjanosti odredaba prava Unije. Iz toga proizlazi da, iako postojanje ustaljene sudske prakse o određenom pitanju prava Unije može navesti Sud da donese odluku na temelju članka 99. svojeg Poslovnika, to neće utjecati na dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku ako nacionalni sud u okviru svoje diskrecijske ovlasti odluči Sudu postaviti prethodno pitanje na temelju članka 267. UFEU‑a (presuda od 19. lipnja 2025., Bulgarian posts, C‑785/23, EU:C:2025:462, t. 42. i navedena sudska praksa).
42
Kao drugo, talijanska vlada i Komisija smatraju da je postavljeno pitanje nedopušteno zbog toga što se odnosi na članak 4. Okvirnog sporazuma. Naime, iz sudske prakse Suda proizlazi da se na tu odredbu ne može pozivati u okviru navodnog nejednakog postupanja koje postoji među radnicima na određeno vrijeme.
43
U tom pogledu valja primijetiti da sud koji je uputio zahtjev ne dovodi u pitanje, svojim zahtjevom za prethodnu odluku, nepovoljno postupanje prema radnicima na određeno vrijeme u odnosu na radnike na neodređeno vrijeme koji se nalaze u usporedivoj situaciji, nego različito postupanje prema različitim kategorijama radnika na određeno vrijeme s obzirom na gospodarski sektor u kojem obavljaju svoju profesionalnu djelatnost, odnosno radnicima na određeno vrijeme sektora opernih i simfonijskih zaklada i radnicima drugih sektora.
44
Međutim, Sud je već presudio da eventualna različita postupanja između određenih kategorija zaposlenih na određeno vrijeme ne potpadaju pod načelo nediskriminacije obuhvaćeno okvirnim sporazumom s obzirom na to da je to načelo provedeno i konkretizirano tim sporazumom samo u odnosu na različito postupanje između radnika zaposlenih na određeno vrijeme i radnika zaposlenih na neodređeno vrijeme koji se nalaze u usporedivoj situaciji (presuda od 13. siječnja 2022., MIUR i Ufficio Scolastico Regionale per la Campania, C‑282/19, EU:C:2022:3, t. 72. i navedena sudska praksa).
45
Točka 71. presude Sciotto, na koju se sud koji je uputio zahtjev izričito poziva kako bi obrazložio svoje prethodno pitanje u vezi s navedenim člankom 4. ne dovodi u pitanje tu sudsku praksu. Naime, iako se u toj točki navodi eventualna diskriminacija između radnika na određeno vrijeme sektora djelatnosti opernih i simfonijskih zaklada i radnika iz drugih sektora, iz toga se ne može zaključiti da bi takva diskriminacija, pod pretpostavkom da se utvrdi, ulazila u članak 4. Okvirnog sporazuma. Naime, u toj se točki samo navodi da radnici iz drugih sektora mogu, pretvaranjem svojega ugovora, postati „usporedivi radnici na neodređeno vrijeme” u smislu toga članka. Nasuprot tomu, iz navedene točke ne proizlazi da različito postupanje prema različitim kategorijama radnika na određeno vrijeme s obzirom na gospodarski sektor u kojem obavljaju svoju profesionalnu djelatnost ulazi u taj članak 4.
46
Iz toga slijedi da se članak 4. Okvirnog sporazuma ne primjenjuje na glavni postupak. U tom je pogledu prethodno pitanje nedopušteno.
Meritum
47
Svojim jedinim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. Okvirnog sporazuma tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo, kako ga tumači vrhovni nacionalni sud, u skladu s kojim se opća pravna pravila koja uređuju radne odnose i kojima je cilj zlouporabu uzastopnih ugovora na određeno vrijeme sankcionirati automatskim pretvaranjem takvih ugovora u ugovor na neodređeno vrijeme ne primjenjuju na sektor djelatnosti opernih i simfonijskih zaklada, i kojim se predviđa, kao mjera sankcije zlouporabe ugovora o radu na određeno vrijeme u tom sektoru, s jedne strane, mogućnost dodjele minimalnog iznosa na ime naknade nastale štete, koja se može dokazati pretpostavkama, ne dovodeći u pitanje mogućnost dobivanja veće odštete i, s druge strane, mogućnost nastanka odgovornosti ravnateljâ tih zaklada u slučaju povrede nacionalnog zakonodavstva u vezi s tim ugovorima koja je počinjena namjerno ili iz krajnje nepažnje.
48
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, članak 5. Okvirnog sporazuma odnosi se na mjere za sprečavanje zlouporaba, koje proizlaze iz primjene uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme. Njime se ne predviđaju posebne sankcije za slučaj u kojem bi se utvrdilo postojanje zlouporaba. U takvom je slučaju na nacionalnim tijelima da donesu mjere koje moraju biti ne samo proporcionalne nego i dovoljno djelotvorne i odvraćajuće kako bi se osigurala puna učinkovitost pravila donesenih u skladu s Okvirnim sporazumom (presude od 8. svibnja 2019., Rossato i Conservatorio di Musica F. A. Bonporti, C‑494/17, EU:C:2019:387, t. 27. i navedena sudska praksa i od 13. lipnja 2024., DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya i Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 i C‑332/22, EU:C:2024:496, t. 67. i navedena sudska praksa).
49
Iz toga slijedi da se, u slučaju zlouporabe uzastopnih ugovora ili radnih odnosa na određeno vrijeme, mjera koja daje učinkovita i odgovarajuća jamstva za zaštitu radnika mora moći primijeniti za pravilno sankcioniranje zlouporaba i poništavanje posljedica povrede prava Unije. Naime, u skladu s tekstom članka 2. prvog stavka Direktive 1999/70, kojoj je priložen Okvirni sporazum, od država članica zahtijeva se da „poduzmu sve potrebne mjere, kako bi u svakom trenutku mogle zajamčiti ostvarivanje rezultata predviđenih [tom] direktivom” (presuda od 13. lipnja 2024., DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya i Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 i C‑332/22, EU:C:2024:496, t. 69.).
50
U tom pogledu prije svega valja podsjetiti na to da je ustaljena sudska praksa ta da pretvaranje uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme u ugovor o radu na neodređeno vrijeme nije obvezno u slučajevima zlouporabe tih prvih ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 22. veljače 2024., Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid i dr., C‑59/22, C‑110/22 i C‑159/22, EU:C:2024:149, t. 124. i navedenu sudsku praksu). Konkretno, Sud je smatrao, u odnosu na nacionalno zakonodavstvo primjenjivo na sektor opernih i simfonijskih zaklada, da se u Okvirnom sporazumu ne određuje opća obveza država članica da propišu takvo pretvaranje (vidjeti u tom smislu presudu Sciotto, t. 59.).
51
Također valja podsjetiti na to da se članku 5. Okvirnog sporazuma kao takvom ne protivi to da država članica drukčije uredi zlouporabu uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme, ovisno o tome jesu li navedeni ugovori sklopljeni ili odnosi nastali s poslodavcem iz privatnog sektora ili poslodavcem iz javnog sektora (presuda od 7. ožujka 2018., Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, t. 42.).
52
Jednako tomu, primjena različitih pravila na poseban gospodarski sektor zbog posebnosti koji ga obilježavaju nije, a priori, zabranjena (vidjeti u tom smislu presudu Sciotto, t. 46. do 48.). U vezi s tim se ipak može uputiti na točku 8. općih razmatranja Okvirnog sporazuma, prema kojoj su ugovori o radu na određeno vrijeme svojstveni za zapošljavanje u pojedinim sektorima, zanimanjima i djelatnostima koji mogu odgovarati i poslodavcima i radnicima.
53
Iz toga slijedi da se članku 5. Okvirnog sporazuma u načelu ne protivi nacionalno zakonodavstvo, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se u posebnom sektoru opernih i simfonijskih zaklada zabranjuje automatsko pretvaranje ugovora o radu na određeno vrijeme u ugovor o radu na neodređeno vrijeme u slučajevima zlouporabe prvih od tih ugovora.
54
Međutim, na temelju sudske prakse navedene u točkama 48. i 49. ove presude, valja istaknuti da, kako bi se nacionalni propis kojim se u sektoru opernih i simfonijskih zaklada zabranjuje sankcioniranje zlouporaba uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme njihovim pretvaranjem u ugovor o radu na neodređeno vrijeme, mogao smatrati u skladu s Okvirnim sporazumom, unutarnji pravni poredak dotične države članice mora u tom sektoru sadržavati drugu djelotvornu mjeru za sprečavanje i, u slučaju potrebe, sankcioniranje zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme (vidjeti u tom smislu presude Sciotto, t. 60. i od 22. veljače 2024., Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid i dr., C‑59/22, C‑110/22 i C‑159/22, EU:C:2024:149, t. 127. i navedenu sudsku praksu).
55
S obzirom na to da nije na Sudu da odluči o tumačenju nacionalnog propisa ili sudske prakse, zadatak ocjene sadržava li nacionalno pravo takvu mjeru je na nadležnim nacionalnim sudovima (vidjeti u tom smislu presudu od 13. lipnja 2024., DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya i Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 i C‑332/22, EU:C:2024:496, t. 70. i navedenu sudsku praksu).
56
Međutim, Sud, odlučujući o zahtjevu za prethodnu odluku može po potrebi dati pojašnjenja kako bi usmjerio nacionalni sud u svojoj ocjeni propisa o kojem je riječ u sporu koji se pred njim vodi (presuda od 8. svibnja 2019., Rossato i Conservatorio di Musica F. A. Bonporti, C‑494/17, EU:C:2019:387, t. 29. i navedena sudska praksa)
57
U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev u svojem prethodnom pitanju prikazuje nacionalne propise kojima se kao mjere sankcije zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme propisuju dvije različite mjere, i to, s jedne strane, mogućnost dobivanja naknade nastale štete i, s druge strane, mogućnost utvrđivanja odgovornosti ravnatelja operne ili simfonijske zaklade o kojoj je riječ, u slučaju njihove krajnje nepažnje ili namjerne povrede nacionalnih propisa o ugovorima o radu na određeno vrijeme.
58
Kao prvo, kada je riječ o odšteti koju radnik može dobiti, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da se nacionalnim propisom koji se primjenjuje na ugovore o radu o kojima je riječ u glavnom postupku, kako ih tumači Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud), predviđa naknada nastale štete, koju čini šteta koja se pretpostavlja i određuje s obzirom na minimalni i maksimalni iznos, ne uzimajući u obzir mogućnost dokazivanja postojanja veće štete. Sud koji je uputio zahtjev u vezi s tim ističe da nacionalno pravo jamči dodjelu minimalne naknade koja iznosi između 2,5 mjeseci i 12 mjeseci plaće.
59
U tom pogledu valja smatrati, kao prvo, da takav propis, kojim se predviđa naknada štete radniku žrtvi za štetu koja se dokazuje pretpostavkama, ne uzimajući u obzir mogućnost dokazivanja postojanja veće štete, može biti djelotvorna mjera za sankcioniranje zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme. U vezi s tim, Sud je već smatrao da, uzimajući u obzir probleme svojstvene dokazivanju postojanja gubitka prilike, mehanizam presumpcije, koji ima za cilj radniku koji je zbog zlouporabe uzastopnih ugovora na određeno vrijeme pretrpio gubitak prilika za zaposlenje zajamčiti mogućnost uklanjanja posljedica takve povrede prava Unije, ispunjava zahtjev djelotvornosti (presuda od 7. ožujka 2018., Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, t. 50.).
60
Međutim, ograničenja određena tim nacionalnim propisom za mogućnost korištenja ugovora o radu na određeno vrijeme u smislu maksimalnog trajanja ili maksimalnog ukupnog trajanja ne proizlaze iz odluke kojom se upućuje zahtjev. Naime, na temelju nacionalnog propisa koji je primjenjuje ratione temporis na ugovore o kojima je riječ u glavnom postupku, kako ih navodi sud koji je uputio zahtjev, članaka 19. do 21. Zakonodavne uredbe br. 81/2015 i Zakonodavne uredbe br. 81/2015, kako je izmijenjena, kojima se predviđalo ograničenje trajanja ugovora o radu na određeno vrijeme i uvjeti produljenja trajanja ugovora na određeno vrijeme ne mogu se primjenjivati na operne i simfonijske zaklade.
61
Kao što je to istaknula Komisija, u zakonodavnom kontekstu kojim se ne nalažu ograničenja trajanja ni uvjeti obnove ili produljenja ugovora o radu na određeno vrijeme, zlouporabnu prirodu takvih ugovora i dalje je teško dokazati iako je njihovo dokazivanje potrebno kako bi se mogla tražiti naknada štete. Iz toga slijedi da određivanje tih ograničenja i uvjeta, kao što ono proizlazi iz Zakonodavne uredbe br. 59, a koje nije primjenjivo ratione temporis na spor iz glavnog postupka, može doprinijeti, u velikoj mjeri, učinkovitosti pravila kojima se predviđa olakšavanje dokazivanja te štete i, slijedom toga, učinkovitosti mjere zaštite radnika žrtve zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme.
62
Kao drugo, kada je riječ o izračunu iznosa naknade štete, Sud je već imao priliku odlučiti da načelo potpunog popravljanja nastale štete i načelo proporcionalnosti nalažu državama članicama da predvide, u slučaju poput onog iz glavnog postupka, odgovarajuću naknadu, koja je veća od isključivo simbolične naknade, a da ne nadilazi punu naknadu (presuda od 13. lipnja 2024., DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya i Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 i C‑332/22, EU:C:2024:496, t. 83.).
63
U tom pogledu iz sudske prakse Suda valja zaključiti da nacionalna mjera kojom se određuje gornja granica naknade štete koja se može dodijeliti u slučaju poput onog u glavnom postupku ne može omogućiti ni proporcionalnu i djelotvornu naknadu u situacijama zlouporabe koje prelaze određeno trajanje u smislu godina, ni odgovarajuću i cjelovitu naknadu štete koja proizlazi iz takvih zlouporaba (vidjeti u tom smislu presudu od 13. lipnja 2024., DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya i Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 i C‑332/22, EU:C:2024:496, t. 81.). Naime, kao što to primjećuje Komisija, mjera kojom se predviđa takvo ograničavanje iznosa naknade koja se može dodijeliti neće imati odvraćajući učinak za poslodavca jer je dosegnut maksimalni iznos naknade štete.
64
U ovom slučaju, kao što je navedeno u točki 58. ove presude, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da se nacionalnim propisom koji se primjenjuje na ugovore o radu o kojima je riječ u glavnom postupku, kako ga tumači Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud), s jedne strane, jamči dodjela minimalne naknade, u iznosu između 2,5 i 12 mjeseci plaće i, s druge strane, ne čini se da se propisuje gornja granica jer radnik može pružiti dokaz da je nastala veća šteta.
65
S obzirom na to da taj propis omogućava nacionalnom sudu da dodijeli odgovarajuću i punu naknadu nastale štete, time što omogućava prekoračenje minimalnog iznosa koji je predviđen u slučajevima u kojima je dokazano da je šteta veća, navedeni propis može se smatrati proporcionalnom mjerom i stoga djelotvornom za sankcioniranje zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme. Nepostojanje gornje granice usto može doprinijeti odvraćajućem karakteru te mjere jer može potaknuti poslodavce da ograniče uzastopne ugovore o radu na određeno vrijeme, poštuju maksimalno trajanje tih ugovora i prestanu s obnovama i produljenjima koji prelaze to trajanje.
66
Osim toga, s obzirom na to da proporcionalni i odvraćajući karakter takve naknade štete ovisi o posebnim karakteristikama konkretnog slučaja koji nacionalni sud mora poznavati, u vezi s tim valja istaknuti da je Komisija navela da je talijanski zakonodavac tijekom 2024. izmijenio članak 36. stavak 5. Zakonodavne uredbe br. 165 od 30. ožujka 2001., što je dovelo do povećanja iznosa naknada štete koja se može dodijeliti u slučaju zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme. Naime, radnik žrtva takve zlouporabe ima pravo na naknadu štete koja iznosi između 4 i 24 obroka posljednje referentne plaće, ne uzimajući u obzir pravo toga radnika da dokaže da mu je nastala veća šteta. U vezi s tim ta institucija također je uputila na presudu Tribunalea ordinario di Cuneo (Redovni sud u Cuneou, Italija) od 24. rujna 2024., kojim se primjenom iznosa određenih tom odredbom, kako je izmijenjena, sankcioniraju osobito događaji nastali prije njezina stupanja na snagu.
67
Kao drugo, pod uvjetom da propis koji je primjenjiv na ugovore o radu o kojima je riječ u glavnom postupku, kako ga tumači Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud) predviđa, osim mogućnosti dobivanja naknade za nastalu štetu, i pravilo prema kojem bi odgovornost ravnatelja ili ravnateljâ operne ili simfonijske zaklade o kojoj je riječ mogla nastati zbog povrede odredaba koje se odnose na ugovore o radu na određeno vrijeme koje se primjenjuju u tom sektoru, kada je ta povreda namjerna ili proizlazi iz krajnje nepažnje tog ili tih ravnatelja – što treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, uzimajući u obzir ono što je navedeno u točki 40. ove presude – valja istaknuti da je Sud već presudio da je činjenica da nacionalno zakonodavstvo obvezuje uprave da u takvim slučajevima od odgovornih osoba traže povrat iznosa isplaćenih radnicima kao naknada pretrpljene štete zbog povrede tih odredbi samo jedna od mjera među drugima namijenjenima sprečavanju i sankcioniranju zlouporabi ugovora o radu na određeno vrijeme te da je sudu koji je uputio zahtjev da provjeri je li dovođenje u pitanje te odgovornosti dovoljno djelotvorna i odvraćajuća da bi jamčila punu učinkovitost normi donesenih na temelju Okvirnog sporazuma (presuda Sciotto, t. 63.).
68
Po potrebi, sud koji je uputio zahtjev morat će uzeti u obzir, kada ocjenjuje taj karakter, okolnost, koju navode zaklada i talijanska vlada, a koju također treba provjeriti taj sud, da se propisom primjenjivim na ugovore o radu o kojima je riječ u glavnom postupku predviđa, osim navedene mogućnosti nastanka osobne odgovornosti ravnatelja za financijsku štetu nastalu državi, odbijanje dodjele naknade za uspješnost tom ravnatelju i/ili uzimanje u obzir te odgovornosti prilikom obnove ugovora navedenog ravnatelja. Naime, takve mjere jesu dodatne mjere koje mogu imati veliki odvraćajući učinak, zbog negativnih učinaka koje u slučaju zlouporabe uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme mogu imati na profesionalnu karijeru i, po potrebi, na osobnu imovinu ravnatelja odgovornog za takvu zlouporabu.
69
Naposljetku, valja istaknuti, ako bi sud koji je uputio zahtjev trebao smatrati da se mjere za sankcioniranje zlouporabe uzastopnih ugovora o radu ili radnih odnosa na određeno vrijeme predviđene propisom primjenjivim na ugovore o radu o kojima je riječ u glavnom postupku, kako ga tumači Corte suprema di cassazione (Kasacijski sud), ne mogu kvalificirati djelotvornim mjerama u smislu sudske prakse navedene u točki 54. ove presude, taj sud mora nastojati, koliko je to moguće, nacionalno pravo tumačiti tako da osigurava punu djelotvornost Direktive 1999/70 i donošenje odluke u skladu s njezinim zadanim ciljem.
70
U vezi s tim valja napomenuti da članak 5. Okvirnog sporazuma nije bezuvjetan i dovoljno precizan da bi imao izravan učinak. Međutim, na takvu odredbu koja nema taj učinak, kao takvu, ne može se pozvati pojedinac pred nacionalnim sudom u okviru spora koji je obuhvaćen pravom Unije kako bi se odredba nacionalnog prava koja bi joj bila suprotna izuzela iz primjene (vidjeti u tom smislu presudu od 3. lipnja 2021., Instituto Madrileño de Investigación y Desarrollo Rural, Agrario y Alimentario, C‑726/19, EU:C:2021:439, t. 79. i 80. navedenu sudsku praksu).
71
Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da su prilikom primjene unutarnjeg prava nacionalni sudovi dužni, koliko je god to moguće, tumačiti ga u skladu s tekstom i ciljem direktive o kojoj je riječ kako bi se postigao njome predviđen rezultat i postupilo u skladu s trećim stavkom članka 288. UFEU‑a. Obveza nacionalnog suda da se pozove na sadržaj direktive prilikom tumačenja i primjene relevantnih pravila unutarnjeg prava ograničena je općim načelima prava, među ostalim načelima pravne sigurnosti i zabrane retroaktivnosti, te ne može služiti kao temelj tumačenja nacionalnog prava contra legem (vidjeti u tom smislu presudu od 13. lipnja 2024., DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya i Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 i C‑332/22, EU:C:2024:496, t. 102. do 104. i navedenu sudsku praksu).
72
Međutim, u tom slučaju, na nacionalnom je sudu da učini sve što je u njegovoj nadležnosti, uzimajući u obzir cjelokupno nacionalno pravo i primjenjujući metode tumačenja koje ono priznaje, kako bi relevantne odredbe nacionalnog prava, koliko je to moguće, tumačio u skladu s člankom 5. Okvirnog sporazuma i primijenio navedeno pravo te pravilno sankcionirati zlouporabu uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme i ukloniti posljedice povrede prava Unije, kako bi se zajamčila puna učinkovitost Direktive 1999/70 i kako bi se došlo do rješenja koje je u skladu s ciljem koji se njome nastoji postići (vidjeti u tom smislu presudu od 13. lipnja 2024., DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya i Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 i C‑332/22, EU:C:2024:496, t. 105. i 107.).
73
S obzirom na prethodna razmatranja, na prethodno pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. Okvirnog sporazuma treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalno zakonodavstvo, kako ga tumači vrhovni nacionalni sud, u skladu s kojim se opća pravna pravila koja uređuju radne odnose i kojima je cilj zlouporabu uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme sankcionirati automatskim pretvaranjem takvih ugovora u ugovor na neodređeno vrijeme ne primjenjuju na sektor djelatnosti opernih i simfonijskih zaklada, i kojim se predviđa, kao mjera sankcije zlouporabe ugovora o radu na određeno vrijeme u tom sektoru, s jedne strane, mogućnost dodjele minimalnog iznosa na ime naknade nastale štete, koja se može dokazati pretpostavkama, ne dovodeći u pitanje mogućnost dobivanja veće odštete i, s druge strane, mogućnost nastanka odgovornosti ravnateljâ tih zaklada u slučaju povrede nacionalnog zakonodavstva u vezi s tim ugovorima koja je počinjena namjerno ili iz krajnje nepažnje, pod uvjetom da te mjere omogućavaju djelotvorno sankcioniranje utvrđene zlouporabe, a što je na nacionalnom sudu da ocijeni. Ako taj sud smatra da te mjere ne omogućavaju sankcioniranje na takav način zlouporabe ugovora o radu na određeno vrijeme u sektoru djelatnosti opernih i simfonijskih zaklada, na njemu je da tumači, koliko je to moguće, svoje nacionalno pravo u skladu s tim člankom kako bi zajamčio punu djelotvornost Direktive 1999/70 i kako bi se došlo do rješenja koje je u skladu s ciljem koji se njome nastoji postići.
Troškovi
74
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:
Članak 5. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme, sklopljenog 18. ožujka 1999., priloženog Direktivi Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP
treba tumačiti na način da mu se:
ne protivi nacionalno zakonodavstvo, kako ga tumači vrhovni nacionalni sud, u skladu s kojim se opća pravna pravila koja uređuju radne odnose i kojima je cilj zlouporabu uzastopnih ugovora o radu na određeno vrijeme sankcionirati automatskim pretvaranjem takvih ugovora u ugovor na neodređeno vrijeme ne primjenjuju na sektor djelatnosti opernih i simfonijskih zaklada, i kojim se predviđa, kao mjera sankcije zlouporabe ugovora o radu na određeno vrijeme u tom sektoru, s jedne strane, mogućnost dodjele minimalnog iznosa na ime naknade nastale štete, koja se može dokazati pretpostavkama, ne dovodeći u pitanje mogućnost dobivanja veće odštete i, s druge strane, mogućnost nastanka odgovornosti ravnateljâ tih zaklada u slučaju povrede nacionalnog zakonodavstva u vezi s tim ugovorima koja je počinjena namjerno ili iz krajnje nepažnje, pod uvjetom da te mjere omogućavaju djelotvorno sankcioniranje utvrđene zlouporabe, a što je na nacionalnom sudu da ocijeni. Ako taj sud smatra da te mjere ne omogućavaju sankcioniranje na takav način zlouporabe ugovora o radu na određeno vrijeme u sektoru djelatnosti opernih i simfonijskih zaklada, na njemu je da tumači, koliko je to moguće, svoje nacionalno pravo u skladu s tim člankom kako bi zajamčio punu djelotvornost Direktive 1999/70 i kako bi se došlo do rješenja koje je u skladu s ciljem koji se njome nastoji postići.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski