PRESUDA SUDA19. lipnja 1990.(*)„Zahtjev za prethodnu odluku – Privremena mjera – Određivanje privremene mjere od strane nacionalnog suda“U predmetu C‑213/89_povodom
zahtjeva koji je na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u Sudu uputio
House of Lords, s ciljem da u sporu koji se vodi pred tim sudom između The QueeniSecretary of State for Transport, ex parte: Factortame Ltd i dr., pribavi
prethodnu odluku o tumačenju prava Zajednice u vezi s opsegom ovlasti
nacionalnih sudova u određivanju privremenih mjera kada su u pitanju
prava koja dodjeljuje pravo Zajednice_SUD_u
sastavu: O. Due, predsjednik, sir Gordon Slynn, C. N. Kakouris, F. A.
Schockweiler, M. Zuleeg, predsjednici vijeća, G. F. Mancini, R. Joliet,
J. C. Moitinho de Almeida, G. C. Rodríguez Iglesias, F. Grévisse, M.
Díez de Velasco, suci_nezavisni odvjetnik: G. Tesauro_tajnik: H. A. Rühl, glavni administrator_uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:–        za vladu Ujedinjene Kraljevine, T. J. G. Pratt, Principal Assistant Tresury Solicitor, u svojstvu agenta, uz asistenciju sira Nicholasa Lyella, QC, Solicitor General, Christophera Bellamyja, QC, i Christophera Vajde, barrister_–        za irsku vladu, Louis J. Dockery, Chief State Solicitor, u svojstvu agenta, uz asistenciju Jamesa O'Reillyja, SC u irskoj odvjetničkoj komori_–        za Factortame Ltd i dr., David Vaughan, QC, Gerald Barling, barrister, David Anderson, barrister, i Stephen Swabey, solicitor u odvjetničkom uredu Thomas Cooper & Stibbard, –        za
Komisiju, Götz zur Hausen, pravni savjetnik i Peter Oliver, član pravne
službe Komisije, u svojstvu agenata_uzimajući u obzir izvještaj za raspravu_saslušavši
usmena očitovanja vlade Ujedinjene Kraljevine, Factortame Ltd i dr.,
Rawlings (Trawling) Ltd, zastupanog po N. Forwoodu, QC, i Komisije na raspravi održanoj 5. travnja 1990._saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 17. svibnja 1990.donosi sljedećuPresudu1        Presudom
od 18. svibnja 1989., koju je Sud zaprimio 10. srpnja 1989., House of
Lords je na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u postavio dva prethodna
pitanja koja se odnose na tumačenje prava Zajednice u vezi s opsegom
ovlasti nacionalnih sudova u određivanju privremenih mjera kada su u
pitanju prava koja dodjeljuje pravo Zajednice. 2        Ta
su pitanja postavljena u okviru spora između Secretary of State for
transport, s jedne strane, i društva Factortame Ltd i drugih društava na
koje se primjenjuje pravo Ujedinjene Kraljevine, kao i direktora i
dioničara tih društava od kojih su većina španjolski državljani, s druge
strane (u daljnjem tekstu: tužitelji u glavnom postupku). 3        Iz
spisa proizlazi da su društva o kojima je riječ vlasnici ili korisnici
ribarskih brodova upisanih u registar britanskih brodova na temelju Merchant Shipping Act 1894
(Zakon o trgovačkoj plovidbi iz 1894.). Od tih brodova pedeset i tri su
prvotno registrirana u Španjolskoj i plovila su pod španjolskom
zastavom, ali su potom upisana u britanski registar na različite datume
počevši od 1980. Preostala četrdeset i dva broda oduvijek su
registrirana u Ujedinjenoj Kraljevini, ali su ih kupila društva na
različite datume, uglavnom nakon 1983. 4        Pravni
režim za registraciju britanskih ribarskih brodova temeljito je
izmijenjen drugim dijelom Merchant Shipping Act 1988 (Zakon o trgovačkoj plovidbi iz 1988., u daljnjem tekstu: Zakon iz 1988.) i Merchant Shipping (Registration of Fishing Vessels) Regulations 1988 (uredbe
iz 1988. o registraciji ribarskih brodova, u daljnjem tekstu: uredbe iz
1988.; S. I. 1988., br. 1926). Nesporno je da je Ujedinjena Kraljevina
toj izmjeni pristupila radi dokidanja prakse poznate kao „quota
hopping“, to jest prakse koja se, prema vladi Ujedinjene Kraljevine,
sastoji od toga da brodovi koji plove pod britanskom zastavom, ali koji
nisu izvorno britanski, „otimaju“ ribolovne kvote koje su dodijeljene
Ujedinjenoj Kraljevini. 5        Zakon
iz 1988. predvidio je osnivanje novog registra u koji se ubuduće moraju
upisati svi britanski ribarski brodovi, uključujući i one koji su već
upisani u negdašnji opći registar na temelju Zakona o trgovačkoj
plovidbi iz 1894. Međutim, u novi se registar mogu upisati samo oni
ribarski brodovi koji udovoljavaju uvjetima iz članka 14. Zakona iz
1988. 6        U
stavku 1. tog članka propisuje se da, osim izuzetaka o kojima odlučuje
ministar prometa (Secretary of State for Transport), ribarski brod u novi registar može biti upisan samo: „a) ako je brod u britanskom vlasništvu_b) ako se brodom upravlja i njegova se upotreba vodi i nadzire iz Ujedinjene Kraljevine ic) ako je zakupnik broda, upravitelj broda ili brodar kvalificirana osoba ili društvo“.Sukladno
stavku 2. istog članka smatra se da je ribarski brod u britanskom
vlasništvu ako je u cijelosti u formalno-pravnom vlasništvu (legal ownership) jedne ili nekoliko kvalificiranih osoba ili društava i u stvarnom vlasništvu (beneficial ownership)
jednog ili nekoliko kvalificiranih društava ili u najmanje 75 %-tnom
stvarnom vlasništvu jedne ili nekoliko kvalificiranih osoba; stavak 7.
istog članka propisuje da pojam „kvalificirana osoba“ označava osobu
koja je britanski državljanin i koja ima prebivalište i boravište na
području Ujedinjene Kraljevine, a da pojam „kvalificirano društvo“
označava društvo osnovano u Ujedinjenoj Kraljevini koje ondje ima svoje
sjedište, čiji je kapital u najmanje 75 %-tnom vlasništvu jedne ili
nekoliko kvalificiranih osoba ili društava ili najmanje 75 % njegovih
direktora čine kvalificirane osobe.7        Zakon
i uredbe iz 1988. na snagu su stupili 1. prosinca 1988. Međutim,
sukladno članku 13. zakona valjanost registracija izvršenih tijekom
važenja prethodnog pravnog režima produljena je za prijelazno razdoblje
do 31. ožujka 1989.8        Dana
4. kolovoza 1989. Komisija je na temelju članka 169. Ugovora o EEZ-u
Sudu podnijela tužbu radi utvrđenja da Ujedinjena Kraljevina, namećući
uvjet državljanstva u članku 14. Zakona iz 1988., nije ispunila obveze
koje ima na temelju članaka 7., 52. i 221. Ugovora o EEZ-u. O navedenoj
se tužbi raspravlja u predmetu broj 246/89, koji je u tijeku. Posebnim
pismenom koje je istog dana podneseno tajniku Suda Komisija je od Suda
zatražila da kao privremenu mjeru odredi odgodu primjene uvjeta
državljanstva u pogledu državljana drugih država članica i ribarskih
brodova koji su do 31. ožujka 1989. ribolovnu djelatnost obavljali pod
britanskom zastavom i na temelju britanske dozvole za ribolov. Rješenjem
od 10. listopada 1989. (246/89 R, Recueil, str. 3125.)
predsjednik Suda prihvatio je taj zahtjev. Radi izvršavanja tog rješenja
Ujedinjena Kraljevina donijela je uredbu (Order in Council) o izmjeni članka 14. Zakona iz 1988., koja je na snagu stupila 2. studenoga 1989.9        U
vrijeme pokretanja postupka koji je prethodio glavnom postupku, 95
ribarskih brodova tužiteljâ u glavnom postupku nije udovoljavalo
najmanje jednom od uvjeta za registraciju predviđenih u članku 14.
Zakona iz 1988. i stoga nije moglo biti registrirano u novom registru. 10      S
obzirom na to da bi tim brodovima bilo uskraćeno pravo na ribolov
počevši od 1. travnja 1989., predmetna su društva 16. prosinca 1988.
podnijela High Court of Justice, Queen's Bench Division zahtjev
za nadzor zakonitosti osporavajući sukladnost drugog dijela Zakona iz
1988. s pravom Zajednice; također, zatražila su određivanje privremenih
mjera za cjelokupno razdoblje do donošenja konačne odluke o njihovom
zahtjevu za nadzor zakonitosti. 11      Presudom od 10. ožujka 1989. Divisional Court, Queen's Bench Division je:
i) odlučio prekinuti postupak i na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u
Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku o pitanjima prava Zajednice
koja su se pojavila tijekom postupka te ii) odredio, kao privremenu
mjeru, suspenziju primjene drugog dijela Zakona i uredbi iz 1988. u
odnosu na tužitelje.12      Dana 13. ožujka 1989. Secretary of State for Transport podnio je žalbu protiv rješenja Divisional Court kojim je određena privremena mjera. Presudom od 22. ožujka 1989. Court of Appeal presudio je da na temelju nacionalnog prava sudovi nisu ovlašteni privremeno odgoditi primjenu zakonâ. Slijedom toga Court of Appeal ukinuo je rješenje Divisional Court. 13      House
of Lords, pred koji je iznesen spor, donio je prije navedenu presudu od
18. svibnja 1989. U svojoj je presudi najprije utvrdio da su navodi
tužiteljâ u glavnom postupku o nenadoknadivoj šteti koju bi, u slučaju
uspjeha njihove tužbe u glavnom postupku, pretrpjeli zbog neodređivanja
privremenih mjera, osnovani. Međutim ocijenio je da na temelju
nacionalnog prava britanski sudovi nisu ovlašteni odrediti privremene
mjere u slučaju poput onog u glavnom postupku; preciznije, zapreku
predstavlja staro common law pravilo prema kojemu nije moguće
odrediti nijednu privremenu mjeru protiv Krune, to jest protiv vlade,
zajedno s predmnjevom prema kojoj su nacionalni zakoni sukladni s pravom
Zajednice toliko dugo dok se ne odluči o njihovoj sukladnosti s tim
pravom. 14      House
of Lords se potom usmjerio na pitanje jesu li britanski sudovi
ovlašteni, bez obzira na spomenuto pravilo nacionalnog prava, na temelju
prava Zajednice odrediti privremene mjere protiv Krune.15      Smatrajući
da se u postupku pojavljuje problem tumačenja prava Zajednice, House of
Lords je odlučio na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u prekinuti
postupak dok Sud ne odgovori na sljedeća prethodna pitanja:„1. Kada (i)    u
postupku koji se vodi pred nacionalnim sudom stranka ističe da je
ovlaštenik prava koja u skladu s pravom Zajednice imaju izravan učinak u
nacionalnom pravu („istaknuta prava“), (ii) primjena izričite nacionalne odredbe automatski tu stranku lišava istaknutih prava,(iii) postoje
ozbiljni razlozi kako u prilog tako i protiv postojanja istaknutih
prava te je nacionalni sud u skladu s člankom 177. uputio zahtjev za
prethodnu odluku o tome postoje li ta prava,(iv) nacionalno
pravo predmnijeva da je sporni nacionalni propis sukladan pravu
Zajednice, osim ako i kada se utvrdi njegova nesukladnost, (v)    nacionalni
sud nije ovlašten odrediti privremene mjere za zaštitu istaknutih prava
odgađajući primjenu nacionalnog propisa do donošenja prethodne odluke,(vi) bi,
u slučaju prethodne odluke u korist istaknutih prava, stranka koja je
ovlaštenik tih prava vjerojatno pretrpjela nenadoknadivu štetu ako se ne
bi odredile privremene mjere za njihovu zaštitu_da li pravo Zajednice(a)      obvezuje nacionalni sud da odredi takvu privremenu zaštitu istaknutih prava ili(b)      ovlašćuje nacionalni sud da odredi takvu privremenu zaštitu istaknutih prava?2.      U
slučaju negativnog odgovora na pitanje 1 a) i pozitivnog na pitanje 1
b), koje kriterije valja primijeniti prilikom donošenja odluke o tome
treba li odrediti ili odbiti privremene mjere za zaštitu istaknutih
prava?“16      Za
podrobniji prikaz činjenica u glavnom postupku, tijeka postupka i
očitovanja podnesenih Sudu valja uputiti na izvještaj za raspravu. Ti
dijelovi spisa preneseni su isključivo u mjeri u kojoj je to potrebno za
ocjenu Suda. 17      Iz
spisa, posebno iz presude kojom je upućen zahtjev, te iz prije opisanog
tijeka postupka pred nacionalnim sudovima pred kojima se predmet
prethodno vodio proizlazi da prethodnim pitanjem nacionalni sud u
bitnome želi znati treba li nacionalni sudac koji, prilikom odlučivanja u
predmetu koji se tiče prava Zajednice, ocijeni da je pravilo
nacionalnog prava jedina prepreka određivanju privremenih mjera, to
pravilo izuzeti iz primjene. 18      S
ciljem davanja odgovora na to pitanje valja podsjetiti na to da je Sud u
svojoj presudi od 9. ožujka 1978. Simmenthal (106/77, Recueil, str.
629.) utvrdio da izravno primjenjiva pravna pravila Zajednice „treba u
potpunosti i ujednačeno primjenjivati u svim državama članicama od
trenutka kad stupe na snagu i tako dugo dok su na snazi“ (točka 14.) i
da „na temelju načela nadređenosti prava Zajednice, odredbe Ugovora i
izravno primjenjivih akata institucija samom činjenicom stupanja na
snagu imaju u odnosu na nacionalno pravo država članica takav učinak da …
čine automatski neprimjenjivom svaku suprotnu im odredbu nacionalnog
prava“ (točka 17.). 19      Prema
sudskoj praksi Suda na nacionalnim je sudovima da, prilikom primjene
načela suradnje predviđenog u članku 5. Ugovora o EEZ-u, strankama
osiguraju pravnu zaštitu koja proizlazi iz izravnog učinka pravnih
pravila Zajednice (vidjeti, kao najnoviju sudsku praksu, presudu od 10.
srpnja 1980., Ariete, 811/79, Recueil, str. 2545. i presudu Mireco, 826/79, Recueil, str. 2559.). 20      Sud
je također utvrdio da bi svaka odredba nacionalnog pravnog poretka i
svaka zakonodavna, administrativna ili sudska praksa koja bi umanjivala
učinkovitost prava Zajednice time što uskraćuje sucu nadležnom za
primjenu tog prava ovlast da već u samom trenutku te primjene učini sve
što je nužno da ostavi po strani nacionalne zakonodavne odredbe koje bi
mogle spriječiti puni učinak pravnih pravila Zajednice, bila nespojiva
sa zahtjevima koji čine samu bit prava Zajednice (prije navedena presuda
od 9. ožujka 1978, Simmenthal, točke 22. i 23.).21      Valja
dodati da bi puna učinkovitost prava Zajednice jednako tako bila
umanjena ako bi pravilo nacionalnog prava moglo spriječiti suca pred
kojim se vodi spor na koji se primjenjuje pravo Zajednice da odredi
privremene mjere kako bi zajamčio punu učinkovitost buduće sudske odluke
o postojanju prava istaknutih na temelju prava Zajednice. Iz navedenog
proizlazi da je sudac koji bi u tim okolnostima odredio privremene mjere
da se tome nije protivilo pravilo nacionalnog prava dužan to pravilo
izuzeti iz primjene. 22      Takvo
tumačenje potkrepljuje sustav ustanovljen člankom 177. Ugovora o EEZ-u,
čiji bi učinak bio umanjen kad nacionalni sud koji je prekinuo postupak
dok Sud ne odgovori na njegovo prethodno pitanje, ne bi mogao odrediti
privremene mjere do donošenja svoje presude nakon odgovora Suda. 23      Posljedično,
na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da se pravo Zajednice
treba tumačiti na način da je nacionalni sud koji, u sporu koji se pred
njim vodi u pogledu prava Zajednice, ocijeni da je pravilo nacionalnog
prava jedina zapreka određivanju privremenih mjera, dužan to pravilo
izuzeti iz primjene.  Troškovi24      Troškovi
vlade Ujedinjene Kraljevine, irske vlade i Komisije Europskih
zajednica, koje su Sudu podnijele očitovanja, ne nadoknađuju se. Budući
da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog
postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o
troškovima postupka.
Slijedom navedenog_SUD_odlučujući o pitanju koje je presudom od 18. svibnja 1989. postavio House of Lords, odlučuje: pravo
Zajednice treba se tumačiti na način da je nacionalni sud koji, u sporu
koji se pred njim vodi u pogledu prava Zajednice, ocijeni da je pravilo
nacionalnog prava jedina zapreka određivanju privremenih mjera, dužan
to pravilo izuzeti iz primjene.Due Slynn      KakourisSchockweiler ZuleegManciniJolietMoitinho de AlmeidaRodríguez IglesiasGrévisse Díez de VelascoObjavljeno na javnom ročištu u Luxembourgu dana 19. lipnja 1990.Tajnik:       Predsjednik:J.-G. Giraud       O. Due* Jezik postupka: engleski