62021TJ0310
PRESUDA OPĆEG SUDA (deveto vijeće koje zasjeda u sastavu od pet sudaca)
25. ožujka 2026. (
*1
)
„Izvanugovorna odgovornost – Tržišno natjecanje – Zabranjeni sporazumi – Tržište zračnog prijevoza tereta – Smanjenje iznosa novčane kazne koje je proveo Opći sud – Odbijanje Komisije da plati kamate na preplaćeni iznos – Rok zastare – Početak tijeka – Prekid – Dopuštenost – Pojam ‚kamate’ – Primjenjiva stopa”
U predmetu T‑310/21,
Air Canada, sa sjedištem u Saint‑Laurentu, Québec (Kanada), koju zastupaju T. Soames, I.-Z. Prodromou‑Stamoudi, odvjetnici, i T. Johnston, barrister,
tužitelj,
protiv
Europske komisije, koju zastupaju P. Rossi, M. Domecq, T. Isacu de Groot i L. Wildpanner, u svojstvu agenata,
tuženika,
OPĆI SUD (deveto vijeće koje zasjeda u sastavu od pet sudaca),
u sastavu, tijekom vijećanja: S. Papasavvas, predsjednik, L. Truchot, H. Kanninen (izvjestitelj), M. Sampol Pucurull i T. Perišin, suci,
tajnik: M. Zwozdziak‑Carbonne, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka, osobito:
–
rješenje od 5. srpnja 2022. kojim se odgađa odluka o prigovoru nedopuštenosti koji je istaknula Komisija do odluke o meritumu,
–
odluku od 10. kolovoza 2023., donesenu na temelju članka 69. točke (d) Poslovnika Općeg suda i nakon saslušanja stranaka, o prekidu postupka do donošenja odluke kojom se okončava postupak u predmetu u kojem je donesena presuda od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488),
–
očitovanja stranaka podnesena tajništvu Općeg suda 25. i 29. srpnja 2024. o posljedicama koje za ovaj predmet proizlaze iz presude od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488),
nakon rasprave održane 5. lipnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom tužbom tužitelj, društvo Air Canada, zahtijeva, u okviru glavnog zahtjeva, na temelju članka 268. i članka 340. drugog stavka UFEU‑a, naknadu štete koju je pretrpio zbog odbijanja Europske komisije da mu isplati kamate koje mu duguje na temelju članka 266. prvog stavka UFEU‑a, prilikom izvršenja presude od 16. prosinca 2015., Air Canada/Komisija (T‑9/11, neobjavljena, EU:T:2015:994) ili, podredno, na temelju članka 263. UFEU‑a, poništenje Komisijine odluke od 25. ožujka 2021. o odbijanju isplate kamata po zakonskoj stopi.
I. Okolnosti spora
2
Tužitelj je zračni prijevoznik koji posluje na tržištu zračnog prijevoza tereta.
3
Komisija je 9. studenoga 2010. donijela Odluku C(2010) 7694 final u vezi s postupkom u skladu s člankom 101. UFEU‑a, člankom 53. Sporazuma o EGP‑u i člankom 8. Sporazuma između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prometu (Predmet COMP/39258 – Zračni teret) (u daljnjem tekstu: odluka od 9. studenoga 2010.).
4
Odluka od 9. studenoga 2010. upućena je 21 adresatu, među kojima je i tužitelj. U obrazloženju te odluke opisana je jedinstvena i trajna povreda članka 101. UFEU‑a, članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (EGP) i članka 8. Sporazuma između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o zračnom prometu. U skladu s tim obrazloženjem, adresati navedene odluke uskladili su svoje ponašanje u području određivanja cijena za pružanje usluga prijevoza tereta u EGP‑u i Švicarskoj.
5
Člancima 1. do 4. odluke od 9. studenoga 2010. adresatima navedene odluke pripisuju se ponašanja koja čine tu jedinstvenu i trajnu povredu.
6
Članak 5. odluke od 9. studenoga 2010. odnosi se na novčane kazne. U dijelu u kojem se odnosi na ovaj spor, taj članak glasi kako slijedi:
„Sljedeće novčane kazne izriču se za povrede iz članaka 1. do 4. [Odluke od 9. studenoga 2010.]:
(a)
Air Canada: 21037500 [eura];
[…]
Izrečene novčane kazne moraju se platiti u eurima u roku od tri mjeseca od dana obavijesti o ovoj odluci […]
Nakon isteka tog roka, automatski će se obračunati kamata po stopi koju primjenjuje Europska središnja banka na svoje glavne operacije refinanciranja prvog dana mjeseca u kojem je [odluka od 9. studenoga 2010.] donesena, uvećana za 3,5 postotnih bodova.
Ako poduzetnik iz članka 1. [odluke od 9. studenoga 2010.] podnese tužbu, on mora platiti iznos novčane kazne najkasnije na dan dospijeća, podnošenjem prihvatljive bankarske garancije ili privremenim plaćanjem novčane kazne u skladu s člankom 85.a stavkom 1. Uredbe Komisije (EZ, Euratom) br. 2342/2002.”
7
Tužitelj je 6. siječnja 2011. podnio tužbu za poništenje odluke od 9. studenoga 2010.
8
Tužitelj je 10. veljače 2011. privremeno platio novčanu kaznu koja mu je izrečena u članku 5. odluke od 9. studenoga 2010.
9
Opći je sud presudom od 16. prosinca 2015., Air Canada/Komisija (T‑9/11, neobjavljena, EU:T:2015:994), poništio odluku od 9. studenoga 2010. u dijelu u kojem se odnosila na tužitelja.
10
Komisija je 5. veljače 2016. obavijestila tužitelja o svojoj odluci da mu vrati iznos koji odgovara novčanoj kazni koju je privremeno platio (21037500 eura), uvećan za zajamčeni prinos (468540,80 eura) (u daljnjem tekstu: odluka od 5. veljače 2016.). Pojasnila je da će taj iznos od 21506040,80 eura biti „predmet naloga za plaćanje na današnji dan”.
11
Tužitelj je taj iznos primio 8. veljače 2016.
12
Tužitelj je 4. veljače 2021. Komisiji uputio dopis u kojem je zahtijevao plaćanje sljedećih iznosa:
–
razlike između iznosa koji mu se dugovao na ime „zateznih” kamata po stopi od 4,5 % (kamatna stopa koju Europska središnja banka (ESB) primjenjuje na operacije refinanciranja uvećana za 3,5 postotna boda), izračunanom za razdoblje od 10. veljače 2011. do 8. veljače 2016., i zajamčenog prinosa plaćenog 8. veljače 2016., odnosno iznosa od 468540,80 eura;
–
složenih kamata izračunanih na temelju iznosa koji još treba platiti na ime zateznih kamata za razdoblje od dana kada je Komisija izvršila povrat, odnosno 8. veljače 2016., do dana stvarne isplate iznosa navedenog u prethodnoj alineji, po kamatnoj stopi ESB‑a za njegove operacije refinanciranja na dan 1. studenoga 2010., odnosno 1 % uvećano za 3,5 postotna boda.
13
Komisija je 25. ožujka 2021. obavijestila tužitelja o svojoj odluci da ne prihvati njegov zahtjev opisan u točki 12. ove presude (u daljnjem tekstu: dopis od 25. ožujka 2021.) jer je za taj zahtjev nastupila zastara u skladu s člankom 46. Statuta Suda Europske unije.
II. Zahtjevi stranaka
14
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije prigovor nedopuštenosti koji je Komisija istaknula,
–
naloži Europskoj uniji, koju zastupa Komisija, da nadoknadi štetu koju je tužitelj pretrpio zbog toga što Komisija nije platila zatezne kamate i složene kamate koje duguje u skladu s člankom 266. prvim stavkom UFEU‑a, radi izvršenja presude od 16. prosinca 2015., Air Canada/Komisija (T‑9/11, neobjavljena, EU:T:2015:994), te stoga plati sljedeće iznose, u skladu s člankom 340. drugim stavkom UFEU‑a, člankom 268. UFEU‑a i člankom 266. prvim stavkom UFEU‑a:
–
iznos jednak dugovanim zateznim kamatama, odnosno kamatama na iznos od 21037500 eura, po kamatnoj stopi ESB‑a za njegove operacije refinanciranja na dan 1. studenoga 2010., odnosno 1 %, uvećanoj za 3,5 postotnih bodova, za razdoblje između 10. veljače 2011. i 8. veljače 2016., umanjen za zajamčeni povrat koji je već plaćen u iznosu od 468540,80 eura, što znači iznos od 4264896,70 eura ili, u protivnom, po kamatnoj stopi koju Opći sud smatra primjerenom;
–
iznos jednak dugovanim kamatama na iznos od 4264896,70 eura, za razdoblje između 9. veljače 2016. i 4. veljače 2021., dana podnošenja zahtjeva za kamate, po kamatnoj stopi ESB‑a za njegove operacije refinanciranja na dan 1. studenoga 2010., odnosno 1 %, uvećanoj za 3,5 postotnih bodova, što znači iznos od 958550,14 eura ili, u protivnom, po kamatnoj stopi i za razdoblje koje Opći sud smatra primjerenima;
–
iznos jednak dugovanim složenim kamatama na iznos neplaćenih kamata na iznos dugovan na dan podnošenja zahtjeva za kamate (5223446,84 eura) ili bilo koji drugi iznos koji Opći sud smatra primjerenim za razdoblje između 5. veljače 2021. i datuma na koji Komisija nadoknadi tužitelju iznose dugovanih kamata po kamatnoj stopi ESB‑a za njegove operacije refinanciranja na dan 1. studenoga 2010., odnosno 1 %, uvećanoj za 3,5 postotnih bodova, ili, u protivnom, za razdoblje i po kamatnoj stopi koje Opći sud smatra primjerenima;
–
podredno, poništi dopis od 25. ožujka 2021.;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
15
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbaci tužbu kao nedopuštenu;
–
podredno, odbije tužbu kao neosnovanu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
III. Pravo
16
Budući da je tužiteljev glavni tužbeni zahtjev upravo zahtjev za naknadu štete, valja ga najprije razmotriti.
A. Zahtjev za naknadu štete
1.
Komisijin argument o postojanju zapreka vođenju postupka
17
U svojim očitovanjima o posljedicama koje za ovaj predmet proizlaze iz presude od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), Komisija je navela da ostaje pri dvjema zaprekama vođenju postupka istaknutima u prigovoru nedopuštenosti, od kojih se prvi temelji na zastari tužbe za naknadu štete na temelju članka 46. Statuta Suda Europske unije, a drugi na neprikladnosti tužbe za naknadu štete za osporavanje izvršenja presude od 16. prosinca 2015., Air Canada/Komisija (T‑9/11, neobjavljena, EU:T:2015:994).
18
Valja najprije razmotriti drugi argument o postojanju zapreke vođenju postupka.
a)
Drugi argument o postojanju zapreke vođenju postupka, koji se temelji na neprikladnosti podnošenja tužbe za naknadu štete radi osporavanja izvršenja presude od 16. prosinca 2015., Air Canada/Komisija (T‑9/11)
19
Komisija u biti tvrdi da je tužitelj upotrijebio neprikladnu tužbu za osporavanje izvršenja presude od 16. prosinca 2015., Air Canada/Komisija (T‑9/11, neobjavljena, EU:T:2015:994). Smatra da je trebao podnijeti tužbu za poništenje odluke kojom je Komisija utvrdila iznos koji mu treba vratiti, odnosno glavnicu neopravdano plaćene novčane kazne uvećanu za ostvareni prinos, a ne tužbu za naknadu štete.
20
Komisija dodaje da je zahtjev za naknadu štete podnesen kako bi se zaobišao rok predviđen člankom 263. UFEU‑a za osporavanje odluke o povratu. Naime, ta je odluka donesena u veljači 2016., dok je ova tužba za naknadu štete podnesena tek u lipnju 2021.
21
Tužitelj osporava argumente Komisije.
22
Valja podsjetiti na to da, kada tužitelj zahtijeva, kao u ovom slučaju, plaćanje kamata koje se duguju na temelju članka 266. prvog stavka UFEU‑a nakon poništavajuće presude, navodna šteta proizlazi iz Komisijina protupravnog nepoduzimanja mjere potrebne za izvršenje poništavajuće presude, čime je povrijedila obveze koje ima na temelju te odredbe (rješenje od 4. svibnja 2005., Holcim (Francuska)/Komisija, T‑86/03, EU:T:2005:157, t. 51.).
23
Naime, iz članka 266. prvog stavka UFEU‑a proizlazi da institucija čiji je akt poništen mora poduzeti potrebne mjere za izvršenje presude kojom se taj akt proglašava ništavnim s učinkom ex tunc. To među ostalim podrazumijeva povrat neosnovano naplaćenih iznosa na temelju navedenog akta te plaćanje kamata (vidjeti presudu od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, t. 51. i navedenu sudsku praksu).
24
Člankom 266. UFEU‑a ne uspostavlja se poseban pravni put za jamčenje postupanja sukladno presudama sudova Unije. Ako pojedinac smatra da akt donesen radi nadomještanja poništenog akta nije u skladu s obrazloženjem i izrekom presude, može podnijeti novu tužbu za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a. Nasuprot tomu, tužba zbog propusta predviđena člankom 265. UFEU‑a predstavlja prikladan put za utvrđenje nezakonitog propuštanja institucije da donese mjere kako bi postupila po presudi (vidjeti u tom smislu presudu od 5. rujna 2014., Éditions Odile Jacob/Komisija, T‑471/11, EU:T:2014:739, t. 71. i navedenu sudsku praksu). Tužba za naknadu štete predviđena člankom 268. i člankom 340. drugim stavkom UFEU‑a odnosi se pak na naknadu štete uzrokovane nezakonitošću počinjenom prilikom izvršenja odluke suda Unije.
25
Osim toga, valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, tužba za naknadu štete uspostavljena kao samostalno pravno sredstvo, s obzirom na njezinu posebnu ulogu u okviru sustava pravnih sredstava te s obzirom na to da je njezino korištenje, zbog njezine specifične svrhe, uvjetovano ispunjenjem određenih pretpostavki (vidjeti u tom smislu rješenje od 21. lipnja 1993., Van Parijs i dr./Vijeće i Komisija, C‑257/93, EU:C:1993:249, t. 14. i navedenu sudsku praksu; presudu od 23. ožujka 2004., Ombudsman/Lamberts, C‑234/02 P, EU:C:2004:174, t. 59. i rješenje od 3. veljače 2025., Kerkosand/Komisija, T‑216/24, neobjavljeno, EU:T:2025:142, t. 32. i navedenu sudsku praksu).
26
Međutim, iako stranka može podnijeti tužbu za naknadu štete a da pritom nije vezana nijednim pravilom koje joj nalaže da traži poništenje nezakonitog akta koji joj uzrokuje štetu, stranka ipak ne može na taj način zaobići nedopuštenost zahtjeva koji se odnosi na istu nezakonitost i teži istom novčanom cilju (vidjeti presudu od 5. rujna 2019., Europska unija/Guardian Europe i Guardian Europe/Europska unija, C‑447/17 P i C‑479/17 P, EU:C:2019:672, t. 50. i navedenu sudsku praksu).
27
Stoga treba utvrditi da je tužba za naknadu štete nedopuštena kada joj je stvarni cilj povlačenje pojedinačne odluke koja je postala konačna i koja bi u slučaju prihvaćanja dovela do poništenja pravnih učinaka te odluke. O tome je riječ ako tužitelj posredstvom zahtjeva za naknadu štete želi ostvariti rezultat koji je jednak onomu koji bi mu donio uspjeh tužbe za poništenje koju je propustio pravovremeno podnijeti (vidjeti presudu od 5. rujna 2019., Europska unija/Guardian Europe i Guardian Europe/Europska unija, C‑447/17 P i C‑479/17 P, EU:C:2019:672, t. 51. i navedenu sudsku praksu).
28
Stoga valja utvrditi bi li se, kao što to tvrdi Komisija, prihvaćanjem dopuštenosti zahtjeva za naknadu štete u ovom slučaju zaobišlo tužiteljevo nepodnošenje tužbe za poništenje u roku za njezino podnošenje predviđenom člankom 263. UFEU‑a radi osporavanja odluke od 5. veljače 2016., što se zabranjuje sudskom praksom navedenom u točkama 24. do 27. ove presude.
29
U tom pogledu iz sudske prakse proizlazi da se sama šutnja institucije načelno ne može izjednačiti s prešutnim odbijanjem, osim ako je ta posljedica izričito predviđena odredbom prava Unije. Ne isključujući mogućnost da se u određenim posebnim okolnostima to načelo ne primjenjuje na način da se za šutnju ili nedjelovanje institucije iznimno može smatrati da ima snagu prešutne odluke o odbijanju, Sud je iz toga zaključio da akt kojim Komisija poduzetniku vraća samo glavnicu neopravdano plaćene novčane kazne, a da pritom nije izričito zauzela stajalište o plaćanju kamata, ne predstavlja prešutnu odluku o odbijanju isplate navedenih kamata koja može biti predmet tužbe za poništenje (vidjeti u tom smislu presudu od 9. prosinca 2004., Komisija/Greencore, C‑123/03 P, EU:C:2004:783, t. 45.).
30
S jedne strane, nijednom odredbom prava Unije ne predviđa se da Komisijina šutnja dovodi do nastanka prešutne odluke o odbijanju u okviru izvršenja presude na temelju članka 266. prvog stavka UFEU‑a. S druge strane, ne čini se da se Komisijina šutnja može izjednačiti s prešutnom odlukom o odbijanju u okolnostima poput onih u ovom predmetu. Naime, u odluci od 5. veljače 2016. upućenoj tužitelju Komisija je samo navela iznos koji namjerava platiti. Točno je da je pojasnila da će vratiti ne samo privremeno plaćenu novčanu kaznu nego i da će taj iznos biti uvećan za zajamčeni prinos. Iz navedene odluke od 5. veljače 2016. kao i iz razmjene poruka elektroničke pošte između tužitelja i Komisije između 23. prosinca 2015. i 17. veljače 2016. u vezi s povratom proizlazi da se Komisija nikada nije izričito izjasnila o isplati kamata poput onih koje je tužitelj zatražio u ovom predmetu. U okviru ovog postupka nije se pozvala ni na jednu posebnu okolnost kojom bi se opravdalo da se ta odluka iznimno smatra prešutnom odlukom o odbijanju isplate kamata niti se ta odluka može iščitati iz bilo kojeg elementa spisa.
31
U takvim okolnostima akt kojim se, poput dopisa od 25. ožujka 2021. u ovom slučaju, izričito odbija zahtjev za isplatu kamata, predstavlja akt koji može biti predmet tužbe za poništenje (vidjeti u tom smislu presudu od 9. prosinca 2004., Komisija/Greencore, C‑123/03 P, EU:C:2004:783, t. 47. i rješenje od 4. svibnja 2005., Holcim (Francuska)/Komisija, T‑86/03, EU:T:2005:157, t. 43.).
32
Slijedom toga, valja smatrati da se odlukom od 5. veljače 2016. nije odlučilo o isplati kamata i da se stoga ne može smatrati odlukom o odbijanju njihove isplate koja se može osporavati tužbom za poništenje. Stoga Komisija pogrešno tvrdi da podnošenje tužbe za naknadu štete predstavlja zaobilaženje tužiteljeva propusta da podnese tužbu za poništenje navedene odluke.
33
Stoga taj drugi argument o postojanju zapreke vođenju postupka treba odbiti.
b)
Prvi argument o postojanju zapreke vođenju postupka, koji se temelji na zastari tužbe za naknadu štete
34
Komisija tvrdi da je tužba za naknadu štete zastarjela primjenom članka 46. Statuta Suda Europske unije.
35
Smatra da je, pod pretpostavkom da je rok zastare počeo teći najkasnije 8. veljače 2016., odnosno datuma povrata, rok zastare od pet godina predviđen člankom 46. Statuta Suda Europske unije istekao najkasnije 8. veljače 2021. Usto smatra da, čak i pod pretpostavkom da rok zastare još nije bio istekao na taj datum i da je dopis od 25. ožujka 2021. prekinuo tijek tog roka, time bi se taj rok produljio samo do 25. svibnja 2021., u skladu s člankom 46. Statuta Suda Europske unije. Naime, tom se odredbom upućuje samo na rok od dva mjeseca iz članka 263. UFEU‑a, a ne i na produljenje zbog udaljenosti za razdoblje od deset dana predviđeno člankom 60. Poslovnika Općeg suda. Naime, navedeni članak 60. primjenjuje se samo na postupovne rokove. Komisija tvrdi da se člankom 46. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije predviđa rok zastare, a ne postupovni rok. U prilog svojoj argumentaciji Komisija se poziva na presudu od 8. studenoga 2012., Evropaïki Dynamiki/Komisija (C‑469/11 P, EU:C:2012:705, t. 52., 54. i 56.).
36
Tužitelj osporava Komisijine argumente i smatra da rok od dva mjeseca iz članka 263. UFEU‑a, na koji se upućuje u članku 46. Statuta Suda Europske unije, za podnošenje tužbe protiv odgovora na prethodni zahtjev, treba produljiti zbog udaljenosti za deset dana, kako je predviđeno člankom 60. Poslovnika. Stoga smatra da je tužbu za naknadu štete podnio u propisanim rokovima.
1) Početak tijeka roka zastare za tužbu za naknadu štete
37
Članak 46. prvi stavak Statuta Suda Europske unije, koji se primjenjuje na postupak pred Općim sudom, u skladu s člankom 53. prvim stavkom tog statuta glasi kako slijedi:
„Postupci protiv Unije u predmetima koji potječu iz izvanugovorne odgovornosti ne mogu se pokrenuti nakon proteka roka od pet godina od nastanka događaja koji je povod pokretanju postupka. Rok zastare prekida se pokretanjem postupka pred Sudom ili ako je prije pokretanja tog postupka oštećena strana podnijela zahtjev nadležnoj instituciji Unije. U potonjem slučaju postupak se mora pokrenuti u roku od dva mjeseca predviđenom u članku 263. [UFEU‑a]; kada je to prikladno, primjenjuju se odredbe članka 265. stavka 2. [UFEU‑a].”
38
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, rok za zastaru počinje teći kada su ispunjeni svi uvjeti kojima podliježe obveza naknade i osobito kada se konkretizira šteta koju je potrebno nadoknaditi (vidjeti presudu od 8. studenoga 2012., Evropaïki Dynamiki/Komisija, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, t. 34. i navedenu sudsku praksu).
39
U situaciji kao što je ona u ovom slučaju, čiji je predmet naknada štete koja odgovara iznosu kamata koje se duguju na glavnicu neopravdano plaćene novčane kazne, navodna šteta uzrokovana je navodnim propustom Komisije da zainteresiranoj osobi isplati kamate na temelju članka 266. prvog stavka UFEU‑a. Iz toga slijedi da je taj propust „događaj” u smislu članka 46. prvog stavka prve rečenice Statuta Suda Europske unije od kojeg počinje teći rok zastare od pet godina (vidjeti u tom smislu rješenja od 27. listopada 2023., British Airways/Komisija, C‑138/23 P, neobjavljeno, EU:C:2023:821, t. 57. i od 4. svibnja 2005., Holcim (Francuska)/Komisija, T‑86/03, EU:T:2005:157, t. 40. i 51.).
40
U ovom slučaju, Komisijino nepoduzimanje mjera potrebnih za izvršenje presude od 16. prosinca 2015., Air Canada/Komisija (T‑9/11, neobjavljena, EU:T:2015:994), konkretizirano je 8. veljače 2016. stvarnim povratom glavnice neopravdano plaćene novčane kazne, uvećanom za zajamčeni povrat, pri čemu nisu isplaćene kamate navedene u točki 23. ove presude.
41
Stoga valja smatrati da je rok zastare počeo teći 8. veljače 2016., o čemu se stranke uostalom slažu.
2) Istek roka zastare za tužbu za naknadu štete
42
U skladu s člankom 46. Statuta Suda Europske unije, u slučaju izvanugovorne odgovornosti zastara se prekida pokretanjem postupka pred Sudom Europske unije ili prethodnim zahtjevom koji oštećena strana može podnijeti nadležnoj instituciji Unije.
43
Što se tiče drugog slučaja, u kojem zainteresirana osoba podnosi zahtjev nadležnoj instituciji Unije za naknadu navodne štete, moguće su dvije situacije. Prva je ona u kojoj zainteresirana osoba podnosi tužbu sudu Unije ne čekajući da nadležna institucija odluči o njezinu zahtjevu i prije isteka roka predviđenog u članku 265. drugom stavku UFEU‑a. Druga je ona u kojoj nadležna institucija odbija prethodni zahtjev ili na njega ne odgovori u roku predviđenom u članku 265. drugom stavku UFEU‑a, u kojem slučaju do prekida roka dolazi samo ako nakon tog zahtjeva slijedi tužba podnesena u rokovima utvrđenima u člancima 263. i 265. UFEU‑a, ovisno o slučaju (vidjeti u tom smislu presudu od 14. srpnja 1967., Kampffmeyer i dr./Komisija, 5/66, 7/66, 13/66 do 16/66 i 18/66 do 24/66, neobjavljenu, EU:C:1967:31, t. 337. i rješenje od 4. kolovoza 1999., Fratelli Murri/Komisija, T‑106/98, EU:T:1999:163, t. 29.). U tim dvjema situacijama rok zastare smatra se prekinutim na dan kada je institucija o kojoj je riječ primila prethodni zahtjev (vidjeti u tom smislu presudu od 27. rujna 2007., Pelle i Konrad/Vijeće i Komisija, T‑8/95 i T‑9/95, EU:T:2007:298, t. 80. i navedenu sudsku praksu).
44
Tako se članak 46. prvi stavak Statuta Suda Europske unije odnosi na više rokova. S jedne strane, njime se određuje rok zastare od pet godina. S druge strane, u slučaju prethodnog zahtjeva upućenog nadležnoj instituciji, njime se upućuje na rok predviđen člankom 263. UFEU‑a, pri čemu je pojašnjeno da se, prema potrebi, primjenjuju odredbe članka 265. drugog stavka UFEU‑a.
45
Kao što je to navedeno u točki 41. ove presude, rok zastare počeo je teći 8. veljače 2016. Tužitelj je svoj prethodni zahtjev podnio 4. veljače 2021., odnosno prije 8. veljače 2021., datuma isteka roka zastare. Komisija je njegov zahtjev odbila 25. ožujka 2021.
46
Tužitelj je podnio ovu tužbu 2. lipnja 2021., odnosno dva mjeseca i osam dana nakon što je Komisija odbila njegov prethodni zahtjev 25. ožujka 2021.
47
Stranke se spore o tome može li se rok od dva mjeseca, koji je naveden u članku 46. prvom stavku Statuta Suda Europske unije uz upućivanje na članak 263. UFEU‑a, produljiti zbog udaljenosti za deset dana, što je mogućnost predviđena člankom 60. Poslovnika.
48
Člankom 60. Poslovnika predviđa se da se postupovni rokovi produljuju zbog udaljenosti za deset dana. To je produljenje uvedeno kako bi se uzele u obzir poteškoće s kojima se susreću stranke zbog njihove manje ili više velike udaljenosti od sjedišta Suda (vidjeti u tom smislu presudu od 8. studenoga 2012., Evropaïki Dynamiki/Komisija, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, t. 48.).
49
Najprije valja istaknuti da rok zastare od pet godina predviđen člankom 46. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije nije postupovni rok. On se po svojoj prirodi razlikuje od takvog roka (presuda od 8. studenoga 2012., Evropaïki Dynamiki/Komisija, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, t. 49.). Iz toga proizlazi da se produljenje roka zbog udaljenosti od deset dana ne primjenjuje na navedeni rok zastare (presuda od 8. studenoga 2012., Evropaïki Dynamiki/Komisija, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, t. 59.).
50
Kad je riječ o roku od dva mjeseca navedenom u članku 46. prvom stavku Statuta Suda Europske unije uz upućivanje na članak 263. UFEU‑a, riječ je o roku različitom od roka zastare. Odnosi se na postupovnu radnju koju zainteresirana osoba mora poduzeti kako bi njezina tužba za naknadu štete bila dopuštena nakon prekida roka zastare.
51
Iz sudske prakse proizlazi da je učinak upućivanja u članku 46. prvom stavku Statuta Suda Europske unije na rok od dva mjeseca predviđen u članku 263. UFEU‑a primjena, u području prekida zastare, pravila o računanju rokova primjenjivih u okviru tog članka (vidjeti u tom smislu presudu od 7. veljače 2002., Schulte/Vijeće i Komisija, T‑261/94, EU:T:2002:27, t. 63. i navedenu sudsku praksu), što uključuje produljenje roka zbog udaljenosti predviđeno člankom 60. Poslovnika (vidjeti u tom smislu rješenje od 19. rujna 2001., Jestädt/Vijeće i Komisija, T‑332/99, EU:T:2001:218, t. 53.).
52
Stoga, s obzirom na to da je rok utvrđen člankom 263. UFEU‑a postupovni rok, iz članka 60. Poslovnika proizlazi da se, kad god se taj rok primjenjuje, on mora moći produljiti zbog udaljenosti za deset dana. Stoga, s obzirom na to da članak 46. Statuta Suda Europske unije izričito upućuje na rok uspostavljen člankom 263. UFEU‑a i da navedeni članak 46. ne sadržava nijednu odredbu koja bi spriječila primjenu članka 60. Poslovnika, samo neupućivanje na navedeni članak 60. ne može, za razliku od onog što tvrdi Komisija, spriječiti primjenu navedenog članka 60. u ovom slučaju.
53
Zaključno, valja utvrditi da je rok zastare prekinut tužiteljevim prethodnim zahtjevom 4. veljače 2021., prije isteka razdoblja od pet godina. Slijedom toga je tužitelj podnio tužbu u roku od dva mjeseca i deset dana nakon Komisijina odgovora na njegov zahtjev 25. ožujka 2021. Zahtjev za naknadu štete podnesen u okviru ove tužbe stoga nije zastario.
54
Slijedom navedenoga, prvi argument o postojanju zapreke vođenju postupka treba odbiti.
55
Slijedom toga, valja odbiti prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Komisija u cijelosti i razmotriti osnovanost zahtjeva za naknadu štete.
2.
Meritum
56
Tužitelj u biti zahtijeva, s jedne strane, naknadu štete koja proizlazi iz Komisijina nepotpunog izvršenja presude od 16. prosinca 2015., Air Canada/Komisija (T‑9/11, neobjavljena, EU:T:2015:994), zbog toga što 8. veljače 2016. nisu isplaćene sve kamate dugovane u okviru povrata neosnovano naplaćenog iznosa novčane kazne i, s druge strane, isplatu zateznih kamata izračunanih na iznos te naknade za razdoblje nakon tog datuma do izvršenja ove presude.
57
Člankom 340. drugim stavkom UFEU‑a predviđa se da je u pogledu izvanugovorne odgovornosti Unija, u skladu s općim načelima koja su zajednička pravima država članica, dužna naknaditi svaku štetu koju njezine institucije ili službenici prouzroče pri obavljanju svojih dužnosti.
58
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, nastanak izvanugovorne odgovornosti Unije podliježe ispunjavanju niza uvjeta, odnosno postojanju dovoljno ozbiljne povrede pravnog pravila kojemu je predmet dodjela prava pojedincima, postojanju stvarne štete i postojanju uzročne veze između povrede obveze autora akta i štete koju su pretrpjele oštećene osobe (vidjeti presudu od 10. rujna 2019., HTTS/Vijeće, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, t. 32. i navedenu sudsku praksu).
a)
Zahtjev za naknadu štete zbog nepotpunog izvršenja presude od 16. prosinca 2015., Air Canada/Komisija (T‑9/11)
1) Postojanje dovoljno ozbiljne povrede pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima
59
Tužitelj tvrdi da je Komisija povrijedila članak 266. prvi stavak UFEU‑a time što mu je odbila isplatiti kamate kojima bi se paušalno obeštetio tužitelj za nemogućnost korištenja privremeno isplaćenim iznosom na ime izrečene novčane kazne (u daljnjem tekstu: paušalne kamate). Smatra da iz presude od 20. siječnja 2021., Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), proizlazi da takvo odbijanje isplate predstavlja dovoljno ozbiljnu povredu navedenog članka. Pravo na povrat u prijašnje stanje bilo bi ostvareno isplatom takvih kamata po ESB‑ovoj stopi za refinanciranje uvećanoj za 3,5 postotna boda, odnosno u ovom slučaju 4,5 %. Ta stopa, prema tužiteljevu mišljenju, proizlazi iz primjene članka 86. Uredbe Komisije (EZ, Euratom) br. 2342/2002 od 23. prosinca 2002. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 o Financijskoj uredbi koja se primjenjuje na opći proračun Europskih zajednica (SL 2002., L 357, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 3., str. 7.). Stoga zahtijeva da se Komisiji naloži plaćanje razlike između kamata koje je primio i onih koje je trebao primiti kao paušalne kamate. U svojim očitovanjima na presudu od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), tužitelj tvrdi da se tom presudom potvrđuje njegovo stajalište.
60
U odgovoru na tužbu i u odgovoru na repliku Komisija ističe da nije povrijedila članak 266. UFEU‑a, a još manje počinila dovoljno ozbiljnu povredu te odredbe. U tom pogledu podsjeća na to da je tužitelju vratila iznos privremeno plaćene novčane kazne, uvećan za uprihodovane kamate, u skladu s člankom 85.a stavkom 2. Uredbe br. 2342/2002 kako bi se uklonilo svako stjecanje bez osnove.
61
U svojim očitovanjima na presudu od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), Komisija priznaje da se tom presudom u korist tužitelja rješava opće pitanje njegova prava na paušalne kamate i da se stopa tih kamata može odrediti upućivanjem, među ostalim, na članak 83. stavak 2. točku (b) Delegirane uredbe Komisije (EU) br. 1268/2012 od 29. listopada 2012. o pravilima za primjenu Uredbe (EU, Euratom) br. 966/2012 Europskog parlamenta i Vijeća o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije (SL 2012., L 362, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 9., str. 183.) za razdoblje između privremenog plaćanja novčane kazne i odluke o povratu.
62
Međutim, Komisija tvrdi da, iako presude od 20. siječnja 2021., Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) i od 12. veljače 2019., Printeos/Komisija (T‑201/17, EU:T:2019:81) sadržavaju pravilno pravno tumačenje, činjenica da ih ona u veljači 2016. nije poštovala ne predstavlja dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila Unije. Smatra da s obzirom na to da objektivni zahtjevi prava Unije nisu bili jasno definirani u trenutku donošenja odluke od 5. veljače 2016., dokazano su postojale teškoće u primjeni ili tumačenju. Prema njezinu mišljenju, presuda od 12. veljače 2019., Printeos/Komisija (T‑201/17, EU:T:2019:81) stvorila je potpuno novo pravo na povrat. Međutim, u presudi od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), to se pitanje nije postavilo jer je presuda od 12. veljače 2019., Printeos/Komisija (T‑201/17, EU:T:2019:81) donesena prije nego što je Komisija 19. veljače 2019. izvršila povrat u korist društva Deutsche Telekom.
63
U ovom slučaju dovoljno ozbiljna povreda koja se stavlja na teret Komisiji jest povreda članka 266. UFEU‑a jer nije u potpunosti izvršila presudu od 16. prosinca 2015., Air Canada/Komisija (T‑9/11, neobjavljena, EU:T:2015:994).
64
Što se tiče uvjeta koji se odnosi na nezakonito postupanje koje se zamjera predmetnoj instituciji ili tijelu Unije, u točki 58. ove presude podsjeća se na to da treba utvrditi dovoljno ozbiljnu povredu pravnog pravila čiji je cilj dodijeliti prava pojedincima.
65
Članak 266. prvi stavak UFEU‑a uspostavlja pravno pravilo čiji je cilj dodijeliti prava pojedincima. Naime, tom se odredbom predviđa apsolutna i bezuvjetna obveza institucije čiji je akt poništen da u interesu tužitelja koji je uspio u postupku donese mjere koje uključuju izvršenje presude kojom se taj akt proglašava ništavim s učinkom ex tunc, čemu odgovara tužiteljevo pravo na potpuno poštovanje te obveze (vidjeti u tom smislu presudu od 12. veljače 2019., Printeos/Komisija, T‑201/17, EU:T:2019:81, t. 55.). To među ostalim podrazumijeva povrat neosnovano naplaćenih iznosa na temelju navedenog akta te plaćanje kamata (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, t. 57.).
66
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da plaćanje kamata predstavlja mjeru za izvršenje presude o poništenju u smislu članka 266. prvog stavka UFEU‑a, zato što mu je svrha paušalno obeštetiti nemogućnost ostvarenja tražbine i, osim toga, nakon donošenja te presude o poništenju, potaknuti dužnika da tu presudu izvrši u najkraćem mogućem roku (vidjeti presudu od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, t. 52. i navedenu sudsku praksu).
67
Iz članka 266. prvog stavka UFEU‑a tako proizlazi da u slučaju kad sud Unije ukine ili smanji, s učinkom ex tunc, novčanu kaznu izrečenu odlukom Komisije zbog kršenja pravila tržišnog natjecanja, ta institucija mora izvršiti povrat cijelog ili dijela iznosa privremeno plaćene novčane kazne zajedno s kamatama za razdoblje od dana privremenog plaćanja te novčane kazne do dana njezina povrata (presuda od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, t. 53.).
68
U ovom slučaju Komisija je stoga bila dužna ne samo vratiti privremeno plaćenu novčanu kaznu, nego i platiti kamate, što ona ne osporava. Naime, ona je i platila kamate, konkretno uprihodovane kamate.
69
Međutim, ako su kamate koje treba platiti paušalnog karaktera, Komisija je dužna, na temelju članka 266. prvog stavka UFEU‑a, zainteresiranoj osobi isplatiti eventualnu razliku između iznosa uprihodovanih kamata i paušalnih kamata (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, t. 64. i navedenu sudsku praksu).
70
Tužitelj ističe da su uprihodovane kamate koje je primio niže od paušalnih kamata koje mu se duguju.
71
Komisija pak tvrdi da nije počinila ozbiljnu nezakonitost time što je tužitelju isplatila samo uprihodovane kamate.
72
Naime, Komisija napominje da je u trenutku plaćanja kamata u ovom slučaju, odnosno 2016., samo primijenila sudsku praksu koja je tada postojala. Obveza plaćanja paušalnih kamata nastaje tek na temelju presude od 12. veljače 2019., Printeos/Komisija (T‑201/17, EU:T:2019:81), objavljene 12. veljače 2019.
73
Komisija ističe da zakonitost njezina postupanja treba ocjenjivati s obzirom na pravne i činjenične elemente koji su postojali u trenutku tog postupanja. Stoga, u slučaju znatne promjene sudske prakse donesene nakon akta koji je uzrokovao štetu, taj akt ne predstavlja dovoljno ozbiljnu povredu prava Unije koja može dovesti do izvanugovorne odgovornosti u smislu članaka 268. i 340. UFEU‑a. Njezino se postupanje ne može ocijeniti upućivanjem na kasniji razvoj prava koji proizlazi iz presuda od 12. veljače 2019., Printeos/Komisija (T‑201/17, EU:T:2019:81), od 20. siječnja 2021., Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) i od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488).
74
U tom pogledu, valja istaknuti da, s jedne strane, dovoljno ozbiljna povreda pravnog pravila kojim se dodjeljuju prava pojedincima postoji kada institucija o kojoj je riječ očito i grubo ne poštuje granice svoje diskrecijske ovlasti (vidjeti presudu od 11. siječnja 2024., Dyson i dr./Komisija, C‑122/22 P, EU:C:2024:11, t. 48. i navedenu sudsku praksu).
75
S druge strane, kada institucija Unije ima znatno smanjenu ili nema nikakvu marginu prosudbe, obična povreda prava Unije dostatna je za utvrđivanje postojanja dovoljno ozbiljne povrede tog prava, zbog koje može nastati izvanugovorna odgovornost Unije (vidjeti presudu od 20. siječnja 2021., Komisija/Printeos, C‑301/19 P, EU:C:2021:39, t. 103. i navedenu sudsku praksu).
76
Osim toga, tako do nastanka izvanugovorne odgovornosti Unije može dovesti samo utvrđenje nepravilnosti koju u sličnim okolnostima uobičajeno oprezno i pažljivo upravno tijelo ne bi počinilo (vidjeti presudu od 10. rujna 2019., HTTS/Vijeće, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, t. 43. i navedenu sudsku praksu).
77
Valja podsjetiti na to da nezakonitost akta ili postupanja koje može dovesti do nastanka izvanugovorne odgovornosti Unije treba ocjenjivati ovisno o pravnim i činjeničnim elementima koji su postojali u trenutku donošenja navedenog akta ili u trenutku navedenog postupanja (presuda od 10. rujna 2019., HTTS/Vijeće, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, t. 39.).
78
Naime, „dovoljno ozbiljna povreda” statičan je pojam, ograničen na trenutak u kojem je akt donesen ili u kojem je došlo do predmetnog nezakonitog postupanja (presuda od 10. rujna 2019., HTTS/Vijeće, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, t. 55.). Stoga, stupanj ozbiljnosti povrede pravnog pravila Unije koju je počinila predmetna institucija, a koji zahtijeva sudska praksa, ne može se ocjenjivati u trenutku različitom od onoga u kojem je počinjena navedena povreda jer je taj trenutak neodvojivo povezan s tom povredom (presuda od 10. rujna 2019., HTTS/Vijeće, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, t. 45.).
79
Sud je istaknuo u presudi od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488, t. 52. do 57.) da, na temelju ustaljene sudske prakse (presuda od 12. veljače 2015., Komisija/IPK International, C‑336/13 P, EU:C:2015:83, t. 30.; vidjeti i presudu od 10. listopada 2001., Corus UK/Komisija, T‑171/99, EU:T:2001:249, t. 53. i 54. te navedenu sudsku praksu), plaćanje kamata predstavlja mjeru za izvršenje presude o poništenju u smislu članka 266. prvog stavka UFEU‑a, zato što mu je svrha paušalno obeštetiti nemogućnost ostvarenja tražbine i potaknuti dužnika da presudu o poništenju izvrši u najkraćem mogućem roku.
80
Naime, prema toj istoj sudskoj praksi, priznavanje kamata na neosnovano plaćeni iznos očito je neophodni dio obveze povrata u prijašnje stanje koju Komisija ima nakon donošenja presude o poništenju ili presude kojom se izvršava neograničena nadležnost. Cilj je kamata vratiti zainteresiranu osobu u situaciju u kojoj bi se zakonski trebala nalaziti da poništeni akt nije donesen, uzimajući u obzir činjenicu da je do tog vraćanja došlo nakon manje ili više dugog razdoblja tijekom kojeg ona nije mogla raspolagati iznosom koji je neosnovano platila (vidjeti u tom smislu presudu od 10. listopada 2001., Corus UK/Komisija, T‑171/99, EU:T:2001:249, t. 54.).
81
Osim toga, i dalje prema toj istoj sudskoj praksi, kamate se moraju izračunati na temelju paušalne stope, izračunane s obzirom na zakonsku kamatnu stopu bez kapitalizacije, za razdoblje od dana privremene isplate izrečene novčane kazne do datuma na koji je Komisija vratila neosnovano isplaćeni iznos (vidjeti u tom smislu presudu od 10. listopada 2001., Corus UK/Komisija, T‑171/99, EU:T:2001:249, t. 60. i 61.).
82
Iz toga slijedi da Komisija nije mogla zanemariti posljedice koje proizlaze iz primjene članka 266. prvog stavka UFEU‑a u trenutku povrata novčane kazne tužitelju, odnosno u veljači 2016. Naime, budući da iz sudske prakse koja je prethodila izvršenju presude od 16. prosinca 2015., Air Canada/Komisija (T‑9/11, neobjavljena, EU:T:2015:994) proizlazi da je cilj plaćanja kamata paušalno obeštetiti nemogućnost korištenja neosnovano plaćenog iznosa, Komisija je trebala znati da sama isplata uprihodovanih kamata uz povrat iznosa koji je neosnovano isplaćen po osnovi novčane kazne ne predstavlja nužno potpuno izvršenje navedene presude.
83
Međutim, Komisija također ističe da bi se njezina eventualna pogreška u svakom slučaju trebala smatrati ispričivom zbog poteškoća u primjeni ili tumačenju njezine obveze koja proizlazi iz izvršenja presude kojom se ukida ili mijenja privremeno plaćena novčana kazna, u skladu s člankom 266. prvim stavkom UFEU‑a. Tim se argumentom zapravo negira dovoljno ozbiljna priroda nezakonitosti zbog istih razloga kao što su oni navedeni u točkama 60. do 62. ove presude.
84
Stoga, time što je odbila isplatiti paušalne kamate po osnovi nemogućnosti korištenja iznosom koji je tužitelj neosnovano isplatio na ime novčane kazne samo zato što je Komisija vratila uprihodovane kamate a da pritom nije provjerila je li taj iznos barem jednak iznosu dugovanih paušalnih kamata, valja utvrditi postojanje dovoljno ozbiljne povrede članka 266. prvog stavka UFEU‑a koja može dovesti do izvanugovorne odgovornosti Unije u smislu članka 268. UFEU‑a, u vezi s člankom 340. drugim stavkom UFEU‑a.
2) Šteta
85
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, šteta za koju se traži naknada u okviru tužbe radi utvrđivanja izvanugovorne odgovornosti Unije mora biti stvarna i odrediva, što je na tužitelju da dokaže (vidjeti presudu od 9. studenoga 2006., Agraz i dr./Komisija, C‑243/05 P, EU:C:2006:708, t. 27. i navedenu sudsku praksu). Tužitelj je dužan podnijeti uvjerljive dokaze o postojanju i opsegu štete na koju se poziva (vidjeti presudu od 16. rujna 1997., Blackspur DIY i dr./Vijeće i Komisija, C‑362/95 P, EU:C:1997:401, t. 31. i navedenu sudsku praksu).
86
Međutim, budući da su kamate o kojima je riječ paušalnog karaktera, tužitelj nije dužan dokazati postojanje štete osim pukog neplaćanja navedenih kamata u cijelosti (vidjeti u tom smislu presude od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, t. 62. i od 10. listopada 2001., Corus UK/Komisija, T‑171/99, EU:T:2001:249, t. 56.).
87
Budući da je Komisija tužitelju, osim neopravdano naplaćenog iznosa novčane kazne, isplatila i uprihodovane kamate, postojanje štete i, ovisno o slučaju, njezin opseg, ovisi o razlici između paušalnih kamata koje je Komisija trebala platiti i tih uprihodovanih kamata.
88
Tužitelj smatra da kamatnu stopu treba utvrditi na temelju stope predviđene člankom 86. stavkom 2. točkom (b) Uredbe br. 2342/2002, odnosno stope refinanciranja ESB‑a uvećane za 3,5 postotnih bodova. Prema njegovu mišljenju, presuda od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), potvrđuje njegovo stajalište o kamatnoj stopi koju treba primijeniti.
89
Tužitelj zahtijeva naknadu štete u iznosu od 4264896,70 eura koji odgovara paušalnim kamatama izračunanima na iznos glavnice koji je neosnovano plaćen na ime novčane kazne (21037500 eura), po stopi od 4,5 % za razdoblje od 10. veljače 2011. do 8. veljače 2016., od čega je oduzet iznos od 468540,80 eura koji odgovara uprihodovanim kamatama koje je Komisija već isplatila.
90
U svojim očitovanjima na presudu od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), Komisija ističe da je Sud utvrdio da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što je „po analogiji” primijenio kamatnu stopu jednaku stopi refinanciranja ESB‑a uvećanoj za 3,5 postotna boda.
91
Međutim, Komisija tvrdi da postoje razlozi koji nisu razmotreni u presudi od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), zbog kojih je niža stopa od one koju zahtijeva tužitelj dovoljna da se nadoknadi nemogućnost korištenja privremeno isplaćenim sredstvima. Dodaje da, iako je kamatna stopa koju tužitelj zahtijeva priznata u točki 84. navedene presude jer „ne izgleda nerazumno ili nerazmjerno”, tekst kojim je to izraženo u toj presudi ukazuje na to da ona nije jedina kamatna stopa koja se može prihvatiti. Komisija je na raspravi tvrdila da je Uredba br. 2342/2002 primjenjiva u ovom slučaju.
92
Kao što je izneseno u točki 87. ove presude, važno je utvrditi kamatnu stopu koju treba primijeniti kako bi se utvrdilo postojanje štete koju je tužitelj pretrpio i njezin opseg.
93
Uvodno valja istaknuti da je Sud u presudi od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488, t. 90.), doduše u okviru očitovanja de lege ferenda, podsjetio na ciljeve paušalnih kamata. Sud smatra da se stopa koja se primjenjuje na te kamate ne može ograničiti samo na kompenziranje deprecijacije novčane vrijednosti do koje je došlo tijekom razdoblja za koje moraju biti plaćene kamate, bez pokrivanja paušalnog obeštećenja na koje poduzetnik koji je platio tu novčanu kaznu ima pravo zbog činjenice da je neko vrijeme bio onemogućen koristiti se svojim sredstvima u iznosu koji je Komisija neosnovano naplatila.
94
Iz sudske prakse proizlazi da prilikom utvrđivanja iznosa paušalnih kamata koje moraju biti isplaćene poduzetniku koji je platio novčanu kaznu koju mu je izrekla Komisija, nakon što je ta novčana kazna ukinuta ili smanjena, institucija mora primijeniti stopu koja je u tom smislu određena Financijskom uredbom Unije koja je na snazi tijekom razdoblja nemogućnosti korištenja iznosom o kojem je riječ i, konkretnije, odredbama tog propisa koje se odnose na kamatnu stopu na iznose potraživanja koji nisu plaćeni po dospijeću (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, t. 78. i navedenu sudsku praksu).
95
Točno je da je Sud u presudi od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488, t. 83.), napomenuo da se ni u članku 83. Delegirane uredbe br. 1268/2012 ni u bilo kojoj drugoj odredbi te uredbe ne utvrđuje kamatna stopa koja odgovara paušalnom obeštećenju sličnom onom o kojem je riječ. U tim okolnostima, Sud u točki 84. navedene presude nije pogrešno smatrao da Opći sud nije pogrešno primijenio, po analogiji, kamatnu stopu predviđenu u članku 83. stavku 2. točki (b) navedene uredbe, odnosno stopu refinanciranja ESB‑a uvećanu za 3,5 postotna boda, iako se ta odredba odnosi na slučaj kašnjenja s plaćanjem, odnosno slučaj u kojem potraživanje nije isplaćeno do predviđenog roka. U tom je pogledu Sud još smatrao da ta kamatna stopa ne izgleda nerazumno ili nerazmjerno imajući u vidu svrhu predmetnih kamata (presuda od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, t. 84.).
96
Kako bi se odlučilo o primjenjivoj kamatnoj stopi u ovom slučaju, najprije valja podsjetiti na to da je tužitelj 10. veljače 2011. privremeno platio novčanu kaznu, dakle na temelju Uredbe br. 2342/2002. Nakon tog plaćanja, Uredba br. 1605/2002 i Uredba br. 2342/2002 zamijenjene su Uredbom (EU, Euratom) br. 966/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2012. o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije i o stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 (SL 2012., L 298, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 2., str. 145.) i Delegiranom uredbom br. 1268/2012. Te uredbe stupile su na snagu 27. listopada 2012. odnosno 1. siječnja 2013. Presuda od 16. prosinca 2015., Air Canada/Komisija (T‑9/11, neobjavljena, EU:T:2015:994) te povrat glavnice novčane kazne i uprihodovanih kamata tužitelju 8. veljače 2016. uslijedili su nakon stupanja na snagu tog novog uređenja.
97
U tom pogledu valja primijetiti da se rasuđivanje Općeg suda u presudi od 19. siječnja 2022., Deutsche Telekom/Komisija (T‑610/19, EU:T:2022:15), može primijeniti na ovaj predmet. Naime, i članak 83. stavak 2. Delegirane uredbe br. 1268/2012 i članak 86. stavak 2. Uredbe br. 2342/2002 odnose se na kamatne stope za potraživanja koja nisu plaćena na dan dospijeća. Točka (a) tih dvaju stavaka odnosi se na slučaj kada se potraživanje temelji na ugovoru o javnoj nabavi, dok se točka (b) tih stavaka odnosi na sve ostale slučajeve i određuje kamatnu stopu po stopi refinanciranja ESB‑a uvećanoj za 3,5 postotna boda.
98
Stoga, u nedostatku posebne odredbe u financijskim pravilima kojom se određuje kamatna stopa koja odgovara paušalnom obeštećenju zbog nemogućnosti korištenja iznosom novčane kazne koju je Komisija neosnovano naplatila, za razdoblje od dana njezina privremenog plaćanja do dana kada je institucija vratila iznos te kazne, primjena po analogiji članka 86. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 2342/2002 i članka 83. stavka 2. točke (b) Delegirane uredbe br. 1268/2012 omogućuje poštovanje svrhe kamata o kojima je riječ u ovom predmetu.
99
Međutim, Komisija smatra da postoje razlozi zbog kojih je niža kamatna stopa od one koju zahtijeva tužitelj dovoljna kako bi se obeštetila navedena nemogućnost korištenja. Prema njezinu mišljenju, ta bi stopa trebala biti ona koja se primjenjuje kada dužnik umjesto plaćanja novčane kazne položi financijsko jamstvo, to jest ona predviđena člankom 86. stavkom 5. Uredbe br. 2342/2002, koji je u biti istovjetan članku 83. stavku 4. Delegirane uredbe br. 1268/2012.
100
Međutim, valja istaknuti da je Sud u točkama 85. do 87. presude od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), odbio takav argument.
101
Međutim, Komisija ističe da razlozi koje je iznio Sud ne odgovaraju na njezin argument prema kojem, kada Opći sud potvrdi novčanu kaznu koja je osigurana bankarskom garancijom, na temelju čega se može zaključiti da su sredstva trebala biti stavljena na raspolaganje Komisiji od datuma dospijeća plaćanja na temelju odluke kojom se izriče novčana kazna, Komisija nije mogla koristiti taj iznos tijekom trajanja spora. Prema mišljenju Komisije, ona u tom slučaju može zahtijevati samo nižu kamatnu stopu utvrđenu u članku 83. stavku 4. Delegirane uredbe br. 1268/2012 ili u članku 86. stavku 5. Uredbe br. 2342/2002.
102
Valja podsjetiti na to da se članak 86. stavak 5. Uredbe br. 2342/2002 i članak 83. stavak 4. Delegirane uredbe br. 1268/2012 primjenjuju na novčane kazne kada dužnik osigura financijsko jamstvo koje je prihvatio računovodstveni službenik umjesto plaćanja. Stoga valja utvrditi da je zakonodavac za taj slučaj predvidio posebno kamatno opterećenje (presuda od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, t. 85.).
103
U tom pogledu valja još podsjetiti na to da se člankom 5. odluke od 9. studenoga 2010. predviđalo da, u slučaju da sankcionirani poduzetnik podnese tužbu, on može po dospijeću podmiriti novčanu kaznu dostavljanjem bankarske garancije ili privremenim plaćanjem novčane kazne, u skladu s člankom 85.a stavkom 1. Uredbe br. 2342/2002. Stoga je upotreba financijskog jamstva i dalje bila alternativa novčanom plaćanju.
104
Valja utvrditi da se u slučaju korištenja bankarske garancije Komisija ne nalazi u situaciji usporedivoj s onom u kojoj je tužitelj izvršio privremeno plaćanje novčane kazne. Točno je da Komisija u okviru bankarske garancije ne može koristiti iznos koji odgovara izrečenoj novčanoj kazni. Međutim, izbor bankarske garancije ne dovodi ni do kakvog osiromašenja Komisije jer je lišava samo neposredne koristi od dodatnih sredstava. Osim toga, izdavanje i zadržavanje bankarske garancije dovodi do dodatnog troška koji u cijelosti snosi stranka koja je odgovorna za plaćanje novčane kazne.
105
Nasuprot tomu, privremeno plaćanje novčane kazne predstavlja gubitak sredstava koje je tužitelj držao i mogao slobodno koristiti. To dovodi do neposrednog gubitka koji je jednak iznosu izrečene novčane kazne. Štoviše, premda Komisija odmah prima iznos koji odgovara izrečenoj novčanoj kazni, ona njime ne može slobodno raspolagati sve dok se ne iscrpe sva pravna sredstva, kao što to proizlazi iz članka 85.a stavka 2. Uredbe br. 2342/2002 i članka 90. stavka 3. Delegirane uredbe br. 1268/2012. Osim toga, ta nemogućnost korištenja sredstvima koja odgovaraju izrečenoj novčanoj kazni posljedica je ostvarivanja tužiteljeva prava na podnošenje tužbe radi nadzora zakonitosti odluke kojom se izriče novčana kazna.
106
Iz toga proizlazi da, u slučaju odbijanja tužbe protiv odluke kojom se izriče novčana kazna, kamata predviđena člankom 86. stavkom 5. Uredbe br. 2342/2002 i člankom 83. stavkom 4. Delegirane uredbe br. 1268/2012 koju poduzetnik mora platiti Komisiji nije usporediva s paušalnom kamatom koju Komisija mora platiti nakon odluke suda Unije kojom se utvrđuje nezakonitost njezine odluke.
107
Iz toga također slijedi da se Komisija ne nalazi u istoj situaciji ovisno o tome koristi li dužnik novčane kazne, do donošenja sudske odluke, financijsko jamstvo ili privremeno plaća novčanu kaznu. Stoga ta razlika u Komisijinoj situaciji ovisno o dužnikovu izboru u vezi novčane kazne u ovom slučaju ne može opravdati primjenu kamatne stope na koju se poziva Komisija u ovom predmetu.
108
Stoga valja odbiti Komisijin argument koji se temelji na postojanju odgovarajuće kamatne stope koja je niža od one navedene u točki 101. ove presude.
109
Slijedom toga, kamatnu stopu koja se primjenjuje u ovom slučaju valja utvrditi analognom primjenom stope predviđene u članku 86. stavku 2. točki (b) Uredbe br. 2342/2002 i članku 83. stavku 2. točki (b) Delegirane uredbe br. 1268/2012, odnosno kamatnu stopu koju ESB primjenjuje na svoje glavne operacije refinanciranja u veljači 2011., odnosno 1 % uvećano za 3,5 postotna boda, odnosno 4,5 %.
110
Iz prethodno navedenog proizlazi da paušalni iznos kamata, primjenom kamatne stope od 4,5 % na iznos od 21037500 eura za razdoblje od 10. veljače 2011. do 8. veljače 2016., iznosi 4733437,50 eura. Šteta koju je tužitelj pretrpio stoga odgovara razlici između tog iznosa i iznosa uprihodovanih kamata (468540,80 eura), odnosno 4264896,70 eura.
3) Uzročna veza
111
Tužitelj ističe da šteta koju je pretrpio proizlazi izravno iz Komisijine povrede obveza na temelju članka 266. prvog stavka UFEU‑a. S jedne strane, tvrdi da je imao pravo birati između osnivanja bankarske garancije, za koju Komisija nije dokazala da bi bila jeftinija, i privremenog plaćanja novčane kazne. S druge strane, tvrdi da ima pravo podnijeti zahtjev za isplatu paušalnih kamata u bilo kojem trenutku, pod uvjetom da prethodno nije nastupila zastara tužbe za naknadu štete.
112
Komisija ističe da zahtjev za isplatu paušalnih kamata treba odbiti ili smanjiti iznos tih kamata zbog toga što tužitelj nije ograničio svoje gubitke protivno temeljnom načelu u tom smislu. Smatra da tužitelj nije dokazao da su paušalne kamate koje potražuje niže od gubitka koji bi pretrpio da je osigurao bankarsku garanciju umjesto da je izvršio privremeno plaćanje. Naime, s obzirom na to da je raspolagao izborom između tih dvaju rješenja za oslobađanje od obveze plaćanja novčane kazne, on je u trenutku privremenog plaćanja novčane kazne trebao odabrati rješenje kojim bi se iznos njegove štete sveo na najmanji mogući iznos u slučaju ukidanja novčane kazne.
113
Valja podsjetiti na to da se uvjet u vezi s uzročnom vezom iz članka 340. drugog stavka UFEU‑a odnosi na postojanje dovoljno izravne uzročne veze između postupanja institucija Unije i štete, a koju mora dokazati tužitelj, tako da postupanje koje se stavlja na teret mora biti odlučujući uzrok štete (vidjeti presudu od 13. prosinca 2018., Europska unija/Kendrion, C‑150/17 P, EU:C:2018:1014, t. 52. i navedenu sudsku praksu).
114
Drugim riječima, čak i ako su institucije doprinijele šteti za koju se zahtijeva naknada, predmetni doprinos mogao bi biti bez znatnijeg utjecaja zbog odgovornosti koju imaju druge osobe, eventualno tužitelj (vidjeti presudu od 10. siječnja 2017., Gascogne Sack Deutschland i Gascogne/Europska unija, T‑577/14, EU:T:2017:1, t. 117. i navedenu sudsku praksu).
115
U tom je pogledu također presuđeno da prilikom ispitivanja uzročne veze između postupanja koje se stavlja na teret instituciji Unije i štete koju navodi oštećena osoba valja provjeriti je li oštećena osoba pokazala, kao oprezna osoba, razumnu pažnju pri izbjegavanju ili ograničavanju opsega štete, unatoč riziku da štetu snosi sama. Naime, uzročna veza može se prekinuti zbog nemara oštećene osobe ako se dokaže da je taj nemar odlučujući uzrok te štete (vidjeti rješenje od 4. lipnja 2012., Azienda Agricola Bracesco/Komisija, T‑440/09, neobjavljeno, EU:T:2012:269, t. 39. i 40. te navedenu sudsku praksu).
116
Kao što to proizlazi iz točaka 65. do 84. ove presude, nakon presude od 16. prosinca 2015., Air Canada/Komisija (T‑9/11, neobjavljena, EU:T:2015:994), Komisija je bila dužna tužitelju vratiti iznos privremeno plaćene novčane kazne zajedno s paušalnim kamatama.
117
U ovom slučaju Komisija je isplatila samo iznos uprihodovanih kamata i time povrijedila svoju obvezu plaćanja paušalnih kamata u skladu s člankom 266. prvim stavkom UFEU‑a. Stoga postoji dovoljno izravna uzročna veza između te povrede i štete koja je nastala tužitelju (vidjeti točke 92. do 110. ove presude).
118
U tom pogledu, Komisija ne može prigovoriti tužitelju da je slobodno izabrao privremeno platiti novčanu kaznu umjesto da osigura bankarsku garanciju. Naime, tužiteljev izbor privremeno platiti svoju kaznu u skladu je s odlukom od 9. studenoga 2010., a osobito s njezinim člankom 5. stavkom 4. i ne može prekinuti uzročnu vezu između utvrđene nezakonitosti i pretrpljene štete.
119
Slijedom toga, postoji dovoljno izravna uzročna veza između dovoljno ozbiljne povrede prava Unije i štete koju je pretrpio tužitelj.
b)
Zatezne kamate
120
S jedne strane, tužitelj u okviru svojeg zahtjeva za naknadu štete zahtijeva zatezne kamate bez kapitalizacije na iznos od 4264896,70 eura koje odgovaraju paušalnim kamatama zatraženima za razdoblje od 9. veljače 2016. do 4. veljače 2021. po istoj kamatnoj stopi kao što je ona navedena u točki 88. ove presude, odnosno iznos od 958550,14 eura.
121
S druge strane, tužitelj zahtijeva isplatu složenih kamata po kamatnoj stopi navedenoj u točki 88. ove presude, na iznos dugovan 4. veljače 2021., odnosno na iznos od 5223446,84 eura (4264896,70 eura + 958550,14 eura), sve dok Komisija ne plati dugovani iznos u cijelosti.
122
Što se tiče kamata navedenih u točki 120. ove presude, Komisija ističe da je tužitelj previše odgodio podnošenje svojeg prethodnog zahtjeva na temelju članka 46. Statuta Suda Europske unije, tako da je njegovo glavno potraživanje od 4264896,70 eura, koje predstavlja kamate koje se potražuju za razdoblje od privremenog plaćanja novčane kazne do odluke o povratu, povećano za 958550 eura, odnosno došlo je do povećanja za više od 20 %. To povećanje ne može se pripisati bilo kakvoj Komisijinoj pogrešci koja se može uzeti u obzir na temelju članka 340. UFEU‑a, nego je u cijelosti posljedica tužiteljeve inercije. Prema njezinu mišljenju, tužitelj nije postupao s dužnom pažnjom kako bi ograničio opseg svoje štete uzevši u obzir nepravodobnost njegova prethodnog zahtjeva na temelju članka 46. Statuta Suda Europske unije. Naime, rok zastare predviđen tim člankom ne može opravdati njegovo skrivljeno nedjelovanje tijekom razdoblja nakon što je Komisija vratila novčanu kaznu. U svojim očitovanjima na presudu od 11. lipnja 2024., Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), Komisija ističe da se to pitanje nije postavilo u navedenoj presudi.
123
Glede zahtjeva zasnovanog na izvanugovornoj odgovornosti Unije predviđenoj u članku 340. drugom stavku UFEU‑a, iz sudske prakse proizlazi da u nedostatku posebnih okolnosti, obveza plaćanja zateznih kamata nastaje od presude kojom je utvrđena obveza popravljanja štete (vidjeti presude od 10. siječnja 2017., Gascogne Sack Deutschland i Gascogne/Europska unija, T‑577/14, EU:T:2017:1, t. 178. i navedenu sudsku praksu i od 19. siječnja 2022., Deutsche Telekom/Komisija, T‑610/19, EU:T:2022:15, t. 141. i navedenu sudsku praksu).
124
Stoga, kao što to također proizlazi iz presude od 20. siječnja 2021., Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39, t. 122. do 124. i 129.), dodjela zateznih kamata za razdoblje koje prethodi objavi presude moguća je u posebnim okolnostima.
125
Međutim, u ovom slučaju, s jedne strane, Komisijina obveza plaćanja paušalnih kamata na povrat novčane kazne koju je tužitelj privremeno platio proizlazi izravno iz članka 266. UFEU‑a, a tužitelj ne može koristiti iznos koji odgovara navedenim kamatama od trenutka navedenog povrata (vidjeti u tom smislu presude od 20. siječnja 2021., Komisija/Printeos, C‑301/19 P, EU:C:2021:39, t. 122. do 124. i 129. i od 8. ožujka 2023., Campine i Campine Recycling/Komisija, T‑94/20, neobjavljenu, EU:T:2023:110, t. 105. do 108.).
126
S druge strane, u svojem dopisu upućenom Komisiji 4. veljače 2021. tužitelj je jasno podsjetio Komisiju na njezine obveze koje proizlaze iz članka 266. UFEU‑a i sudske prakse te je zatražio kapitalizaciju kamata do Komisijine isplate u cijelosti (vidjeti točku 12. ove presude).
127
Stoga, budući da su posebne okolnosti opisane u točkama 125. i 126. ove presude ispunjene na dan tužiteljeva prethodnog zahtjeva, podnesenog u dopisu od 4. veljače 2021. upućenom Komisiji, valja dodijeliti zatezne kamate na iznos od 4264896,70 eura od 5. veljače 2021. do Komisijine isplate u cijelosti. Suprotno tomu, ne postoji nikakva posebna okolnost koja opravdava dodjelu zateznih kamata za razdoblje od dana povrata novčane kazne, 8. veljače 2016., do datuma podnošenja prethodnog zahtjeva, odnosno 4. veljače 2021., s obzirom na to da se kašnjenje u podnošenju navedenog prethodnog zahtjeva može pripisati samo tužiteljevu ponašanju.
128
Kada je riječ o primjenjivoj kamatnoj stopi, valja primijeniti članak 99. stavak 2. točku (b) Uredbe (EU, Euratom) 2018/1046 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. srpnja 2018. o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije, o izmjeni uredaba (EU) br. 1296/2013, (EU) br. 1301/2013, (EU) br. 1303/2013, (EU) br. 1304/2013, (EU) br. 1309/2013, (EU) br. 1316/2013, (EU) br. 223/2014, (EU) br. 283/2014 i Odluke br. 541/2014/EU te o stavljanju izvan snage Uredbe br. 966/2012 (SL 2018., L 193, str. 1. i ispravak SL 2018., L 294, str. 45.), odredbu koja se primjenjivala u trenutku podnošenja prethodnog zahtjeva u smislu članka 46. Statuta Suda Europske unije u ovom predmetu. U skladu s tom odredbom, zatezne kamate dodijeljene tužitelju moraju se izračunati na temelju stope koju ESB primjenjuje za svoje glavne operacije refinanciranja 4. veljače 2021., odnosno 0 % uvećano za 3,5 postotna boda, odnosno u ovom slučaju 3,5 %.
129
Slijedom toga, tužitelju valja odobriti zatezne kamate na iznos od 4264896,70 eura po kamatnoj stopi od 3,5 % počevši od 5. veljače 2021. i to sve do Komisijine isplate u cijelosti.
c)
Zaključak o zahtjevu za naknadu štete
130
S obzirom na prethodna razmatranja, Komisiji valja naložiti da tužitelju isplati naknadu štete koja mu je prouzročena dovoljno ozbiljnom povredom članka 266. prvog stavka UFEU‑a, koja se sastoji od toga da Komisija nije isplatila paušalne kamate po stopi od 4,5 % na iznos neopravdano plaćene novčane kazne, za razdoblje od privremenog plaćanja novčane kazne 10. veljače 2011. do povrata neosnovano isplaćene novčane kazne 8. veljače 2016., od čega je oduzet iznos kamata koje je Komisija već isplatila prilikom povrata novčane kazne. Ta naknada iznosi 4264896,70 eura. Tužitelju valja odobriti i zatezne kamate na taj iznos od 4264896,70 eura po kamatnoj stopi od 3,5 % počevši od 5. veljače 2021. sve do Komisijine isplate u cijelosti.
131
U preostalom dijelu zahtjev za naknadu štete odbija se, tako da valja razmotriti i podredni zahtjev za poništenje.
B. Zahtjev za poništenje
132
Tužitelj podredno zahtijeva poništenje dopisa od 25. ožujka 2021. kojim je Komisija odbila njegov zahtjev za isplatu paušalnih kamata i zateznih kamata. Jedini tužbeni razlog tužitelja temelji se na pogrešci Komisije u dijelu u kojem je smatrala da je zahtjev za isplatu kamata zastario.
133
Komisija ističe nedopuštenost tužiteljeva zahtjeva za poništenje zbog nepostojanja pravnog interesa i, podredno, potvrđujućeg karaktera dopisa od 25. ožujka 2021.
134
Komisija tvrdi da tužitelj nema nikakav interes zahtijevati poništenje dopisa od 25. ožujka 2021. Prema njezinu mišljenju, tužitelj ne uspijeva objasniti kako bi mu tužba za poništenje donijela prednost. Tvrdi da je zahtjev za poništenje bespredmetan čak i ako tužitelj pravilno tvrdi da je rok zastare počeo teći na dan kada mu je Komisija navodno nezakonito propustila isplatiti paušalne kamate. Štoviše, poništenje dopisa od 25. ožujka 2021., na temelju članka 263. UFEU‑a, ne može stvoriti nikakvu obvezu za Komisiju da tužitelju plati kamate koje potražuje.
135
Tužitelj tvrdi da i dalje ima interes za poništenje dopisa od 25. ožujka 2021. Utvrđenje nezakonitosti u odnosu na njega moglo bi poslužiti kao temelj za eventualnu tužbu za naknadu štete namijenjenu popravljanju štete uzrokovane tim dopisom. Usto, on ima interes osporavati ga kako bi spriječio ponavljanje navodne nezakonitosti u budućnosti. Osim toga, posljedica poništenja navedenog dopisa bila bi dužnost Komisije da preispita svoj način izvršenja poništavajuće presude na temelju članka 266. UFEU‑a i stoga bi morala pravilno primijeniti pravo Unije tako što bi mu isplatila kamate koje mu duguje.
136
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, tužba za poništenje koju podnosi fizička ili pravna osoba dopuštena je samo pod pretpostavkom da tužitelj ima interes da pobijani akt bude poništen. Taj interes mora biti stvaran i postojeći te se ocjenjuje na dan podnošenja tužbe. Također mora i dalje postojati sve do donošenja sudske odluke (vidjeti presudu od 7. lipnja 2007., Wunenburger/Komisija, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
137
Takav interes pretpostavlja da poništenje tog akta može samo po sebi imati pravne posljedice ili, drugim riječima, da tužba može svojim rezultatom donijeti korist osobi koja ju je podnijela (vidjeti rješenje od 25. studenoga 2014., Global Steel Wire/Komisija, T‑429/10 i T‑578/10, neobjavljeno, EU:T:2014:1008, t. 18. i navedenu sudsku praksu).
138
Međutim, zahtjev kojim se traži da se poništi odbijanje institucije, tijela, ureda ili agencije Unije da prizna pravo na naknadu štete koje tužitelj također ističe na temelju članaka 268. i 340. UFEU‑a treba odbaciti kao nedopušten ako tužitelj načelno ne opravda interes za podnošenje takvog zahtjeva povrh zahtjeva za naknadu štete (vidjeti u tom smislu presude od 13. lipnja 1972., Compagnie d’pprovisionnement, de transport i de crédit i Grands Moulins de Paris/Komisija, 9/71 i 11/71, EU:C:1972:52, t. 9. do 11. i od 17. srpnja 2024., Montanari/EUCAP Sahel Niger, T‑371/22, EU:T:2024:494, t. 63. i navedenu sudsku praksu).
139
Valja istaknuti da je Komisija u dopisu od 25. ožujka 2021. odlučila o početku tijeka roka zastare za tužbu za naknadu štete iz članka 46. Statuta Suda Europske unije, odnosno o datumu privremenog plaćanja novčane kazne od strane tužitelja. Komisija je smatrala da je nastupila zastara podnošenja te tužbe te je stoga odbila tužiteljev zahtjev.
140
Valja utvrditi da svojim zahtjevom za poništenje tužitelj zapravo nastoji postići isti financijski rezultat kao svojim zahtjevom za naknadu štete. Stoga tužitelj ne opravdava interes za poništenje dopisa od 25. ožujka 2021. osim prihvaćanja njegova zahtjeva za naknadu štete, kao što to također pokazuje podredna priroda ovog zahtjeva za poništenje.
141
Stoga zahtjev za poništenje treba odbaciti kao nedopušten a da pritom nije potrebno odlučiti o podrednom argumentu o postojanju zapreke vođenju postupka.
IV. Troškovi
142
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Na temelju članka 134. stavka 3. navedenog poslovnika, ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, svaka stranka snosi vlastite troškove.
143
U ovom slučaju, budući da je svaka stranka djelomično uspjela u svojim zahtjevima, valja im naložiti snošenje vlastitih troškova.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (deveto vijeće koje zasjeda u sastavu od pet sudaca)
proglašava i presuđuje:
1.
Europskoj komisiji nalaže se da društvu Air Canada isplati naknadu u iznosu od 4264896,70 eura po osnovi naknade pretrpljene štete.
2.
Na naknadu navedenu u stavku 1. primijenit će se zatezne kamate za razdoblje od 5. veljače 2021. do njezine potpune isplate po stopi od 3,5 %.
3.
U preostalom dijelu tužba se odbija.
4.
Air Canada i Komisija snosit će vlastite troškove.
Papasavvas
Truchot
Kanninen
Sampol Pucurull
Perišin
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 25. ožujka 2026.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski