62018CC0457
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
PRIITA PIKAMÄEA
od 11. prosinca 2019. (
1
)
Predmet C‑457/18
Republika Slovenija
protiv
Republike Hrvatske
„Povreda obveze države članice – Članak 259. UFEU‑a – Prigovori nenadležnosti i nedopuštenosti – Utvrđivanje zajedničke granice između dviju država članica – Granični spor između Republike Hrvatske i Republike Slovenije – Sporazum o arbitraži – Postupak arbitraže – Notifikacija Republike Hrvatske o okončanju sporazuma – Djelomična i konačna arbitražna odluka arbitražnog suda – Valjanost i učinci ‚konačne arbitražne odluke’”
1.
Je li Sud Europske unije, kada je država članica pred njim podnijela tužbu zbog povrede obveze na temelju članka 259. UFEU‑a, nadležan za odlučivanje u predmetu ako se navodne povrede prava Unije zasnivaju na „arbitražnoj odluci” donesenoj na temelju bilateralnog sporazuma o arbitraži koji potpada pod međunarodno javno pravo, ali kojem jedna od stranaka niječe bilo kakvu pravnu valjanost? To je glavno pitanje koje se postavlja u ovom predmetu, koji predstavlja jedan od rijetkih slučajeva sporova zbog povrede obveze između država na temelju članka 259. UFEU‑a (
2
), u čijem se prvom stavku određuje da država članica „koja smatra da neka druga država članica nije ispunila neku obvezu temeljem Ugovorâ može predmet uputiti Sudu Europske unije”.
2.
U svojoj tužbi Republika Slovenija zahtijeva od Suda, među ostalim, da utvrdi da je Republika Hrvatska povrijedila članak 2. i članak 4. stavak 3. UEU‑a kao i cijeli niz odredaba sekundarnog prava iz područja zajedničke ribarstvene politike, režima kojim se uređuje kretanje osoba preko granica (Zakonik o schengenskim granicama) i planiranja morskog područja.
3.
Prije bilo kakve meritorne obrane, Republika Hrvatska ističe prigovore nenadležnosti i nedopuštenosti tužbe, koji se analiziraju u ovom mišljenju jer ih je Sud odlučio zasebno ispitati, prije nego što se očituje, ako to bude potrebno, o meritumu predmeta.
4.
Stoga se Sud mora zapitati predstavljaju li granični spor između Republike Hrvatske i Republike Slovenije, pokušaj njegova rješavanja i arbitražni postupak do kojeg je on doveo pitanja međunarodnog javnog prava koja mogu služiti kao osnova tužbe zbog povrede obveze podnesene na temelju članka 259. UFEU‑a. U ovom ću mišljenju iznijeti razloge zbog kojih, prema mojem mišljenju, Sud nije nadležan odlučivati o ovoj tužbi, kao što to navodi Republika Hrvatska. Usto, predlažem da se prihvati zahtjev Republike Hrvatske o izdvajanju iz spisa pravnog mišljenja Europske komisije koje se nalazi u prilogu C.2 odgovoru Republike Slovenije.
I. Pravni okvir
A.
Međunarodno pravo
1. Sporazum o arbitraži
5.
U trećoj uvodnoj izjavi preambule Sporazuma potpisanog 4. studenoga 2009. između Republike Hrvatske i Republike Slovenije (u daljnjem tekstu: Sporazum o arbitraži) podsjeća se na miroljubiva sredstva za rješavanje sporova navedena u članku 33. Povelje UN‑a (
3
). Tako se člankom 1. Sporazuma o arbitraži uspostavlja arbitražni sud.
6.
Člankom 2. tog sporazuma uređuje se njegov sastav i, posebice, načini imenovanja njegovih članova kao i načini njihove zamjene.
7.
Članak 3. Sporazuma o arbitraži, naslovljen „Zadaća arbitražnog suda”, u članku 1. predviđa da će arbitražni sud utvrditi (a) tijek granice na moru i kopnu između Hrvatske i Slovenije, (b) vezu Slovenije prema otvorenom moru i (c) režim za uporabu relevantnih morskih područja. U stavku 2. tog članka navode se načini utvrđivanja predmeta spora. Stavak 3. tog članka predviđa da arbitražni sud donosi odluku o sporu. U skladu sa stavkom 4. istog članka, arbitražni sud ovlašten je tumačiti Sporazum o arbitraži.
8.
Prema članku 4. točki (a) Sporazuma o arbitraži, arbitražni sud za utvrđivanja navedena u članku 3. stavku 1. točki (a) tog sporazuma primjenjuje pravila i načela međunarodnog prava. U skladu s člankom 4. točkom (b) tog sporazuma, arbitražni sud za utvrđivanja navedena u članku 3. stavku 1. točkama (b) i (c) primjenjuje međunarodno pravo, pravičnost i načelo dobrosusjedskih odnosa u svrhu postizanja poštenog i pravednog rezultata, uključujući i sve relevantne okolnosti.
9.
U članku 6. stavku 2. Sporazuma o arbitraži utvrđuje se da, osim ako nije predviđeno drukčije, arbitražni sud provodi postupak prema Fakultativnim pravilima Stalnog arbitražnog suda (u daljnjem tekstu: SAS) za arbitražu u sporovima između dviju država. Stavak 4. tog članka predviđa da će arbitražni sud, nakon konzultacija sa strankama, bez odlaganja odlučivati o svim postupovnim pitanjima većinom glasova svojih članova.
10.
Članak 7. stavak 1. Sporazuma o arbitraži određuje da će arbitražni sud, među ostalim, donijeti odluku bez odlaganja nakon što pažljivo razmotri sve relevantne činjenice vezane uz slučaj. U stavku 2. tog članka određuje se da je odluka arbitražnog suda obvezujuća za stranke te predstavlja konačno rješenje spora. Prema stavku 3. tog članka, stranke će poduzeti sve neophodne korake za provedbu odluke, uključujući, prema potrebi, i izmjenu nacionalnog zakonodavstva, u roku od šest mjeseci nakon donošenja odluke.
11.
Na temelju članka 9. stavka 1. Sporazuma o arbitraži, Republika Slovenija otklonit će svoje rezerve glede otvaranja i zatvaranja pregovaračkih poglavlja u postupku pristupanja Europskoj uniji, tamo gdje je prepreka povezana s tim sporom.
12.
U skladu s člankom 11. stavkom 3. Sporazuma o arbitraži, svi procesni rokovi navedeni u tom sporazumu počet će se primjenjivati od datuma potpisivanja Ugovora između država članica Europske unije i Republike Hrvatske o pristupanju Republike Hrvatske Europskoj uniji (
4
) (u daljnjem tekstu: Ugovor o pristupanju).
2. Bečka konvencija o pravu međunarodnih ugovora
13.
Bečka konvencija o pravu međunarodnih ugovora od 23. svibnja 1969. (
5
) (u daljnjem tekstu: Bečka konvencija) u stavku 1. članka 60., naslovljenog „Prestanak ili suspenzija primjene ugovora kao posljedica njegove povrede”, određuje:
„Bitna povreda dvostranog ugovora od jedne stranke ovlašćuje drugu stranku da se pozove na povredu kao na uzrok prestanka ugovora ili suspenzije njegove primjene u cijelosti ili djelomice.”
B.
Pravo Unije
1. Akt o pristupanju
14.
Članak 15. Akta o uvjetima pristupanja Republike Hrvatske i prilagodbama Ugovora o Europskoj uniji, Ugovora o funkcioniranju Europske unije i Ugovora o osnivanju Europske zajednice za atomsku energiju (
6
) (u daljnjem tekstu: Akt o pristupanju), koji se nalazi u prilogu Ugovoru o pristupanju, određuje:
„Akti navedeni u Prilogu III. prilagođavaju se kako je navedeno u tom Prilogu.”
15.
Prilog III. tom aktu u točki 5. predviđa prilagodbe koje treba izvršiti u uredbi koja se odnosi na zajedničku ribarstvenu politiku (
7
) koja se primjenjivala u trenutku tog pristupanja. U navedenoj točki 5. određivalo se da se u Prilog I. toj uredbi dodaju točke 11. i 12., naslovljene „Obalne vode Hrvatske” i „Obalne vode Slovenije”. U navedenim točkama 11. i 12. nalazi se upućivanje na bilješke br. 2 i 3, prema kojima se „gore navedeni režim primjenjuje od potpune provedbe arbitražne odluke koja proizlazi iz Sporazuma o arbitraži između Vlade Republike Slovenije i Vlade Republike Hrvatske, potpisanog u Stockholmu 4. studenoga 2009.”.
2. Sekundarno pravo
a) Uredba (EU) br. 1380/2013
16.
Članak 5. Uredbe (EU) br. 1380/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2013. o zajedničkoj ribarstvenoj politici (
8
), naslovljen „Opća pravila pristupa vodama”, u stavcima 1. i 2. određuje:
„1.   Ribarska plovila Unije imaju jednak pristup vodama i resursima u svim vodama Unije osim onih iz stavka 2. i 3., ovisno o mjerama koje su usvojene u III. dijelu.
2.   U vodama do 12 nautičkih milja od polaznih crta koje potpadaju pod njihov suverenitet ili jurisdikciju, države članice ovlaštene su, do 31. prosinca 2022., ograničiti ribolov na ribarska plovila koja tradicionalno ribare u tim vodama iz luka na pripadajućoj obali, ne dovodeći u pitanje dogovore koje ribarska plovila Unije pod zastavom drugih država članica imaju po postojećim susjedskim odnosima između država članica i dogovora sadržanih u Prilogu I., kojima se za svaku državu članicu određuju geografske zone unutar obalnog pojasa drugih država članica gdje se obavljaju ribolovne aktivnosti kao i vrste na koje se to odnosi. Države članice dužne su obavijestiti Komisiju o uspostavljenim ograničenjima po ovom stavku.”
17.
Prilog I. Uredbi br. 1380/2013, naslovljen „Pristup obalnim vodama u smislu članka 5. stavka 2.”, u točkama 8. i 10., naslovljenima „Obalne vode Hrvatske” i „Obalne vode Slovenije”, upućuje na bilješke br. 2 i 3, prema kojima se „gore navedeni režim primjenjuje od potpune provedbe arbitražne odluke koja proizlazi iz Sporazuma o arbitraži između Vlade Republike Slovenije i Vlade Republike Hrvatske, potpisanog u Stockholmu 4. studenoga 2009.”.
18.
Republika Slovenija poziva se i na odredbe Uredbe Vijeća (EZ) br. 1224/2009 od 20. studenoga 2009. o uspostavi sustava kontrole Zajednice za osiguranje sukladnosti s pravilima zajedničke ribarstvene politike (
9
) i Provedbene uredbe Komisije (EU) br. 404/2011 od 8. travnja 2011. o detaljnim pravilima za provedbu Uredbe br. 1224/2009 (
10
).
b) Zakonik o schengenskim granicama
19.
Članak 4. Uredbe (EU) 2016/399 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o Zakoniku Unije o pravilima kojima se uređuje kretanje osoba preko granica (Zakonik o schengenskim granicama) (
11
) (u daljnjem tekstu: Zakonik o schengenskim granicama), naslovljen „Temeljna prava”, određuje da „pri provedbi ove Uredbe, države članice djeluju u potpunoj sukladnosti s odgovarajućim pravom Unije, uključujući […] odgovarajućim međunarodnim pravom, […] obvezama vezanima uz međunarodnu zaštitu […]”.
20.
Člankom 13. Zakonika o schengenskim granicama uspostavlja se zaštita granica, kojoj je, u skladu sa stavkom 1. tog članka, „glavna svrha […] sprečavanje neovlaštenih prelazaka granice, suzbijanje prekograničnog kriminaliteta i poduzimanje mjera protiv osoba koje su nezakonito prešle granicu”. Uvjeti te zaštite utvrđeni su u točkama 2. do 5. tog članka i u Prilogu V. dijelu A tog zakonika.
21.
Članak 17. tog zakonika nalaže obvezu suradnje između država članica. U stavku 1. tog članka predviđa se, posebice, da se „države članice uzajamno pomažu te blisko i trajno surađuju s ciljem učinkovite provedbe nadzora državne granice u skladu s člancima od 7. do 16.” te da „razmjenjuju sve relevantne informacije”.
c) Direktiva 2014/89/EU
22.
Uvodna izjava 7. Direktive 2014/89/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 23. srpnja 2014. o uspostavi okvira za prostorno planiranje morskog područja (
12
) određuje:
„U preambuli Konvencije Ujedinjenih naroda o pravu mora iz 1982. (‚UNCLOS’) navedeno je da su pitanja morskog prostora međusobno usko povezana i da ih treba razmatrati kao cjelinu. Planiranje morskog prostora logički je nastavak i strukturiranje obveza i korištenja prava dodijeljenih UNCLOS‑om te praktično sredstvo koje državama članicama pomaže u ispunjavanju obveza.”
23.
U skladu s člankom 2. stavkom 4. te direktive:
„Ova Direktiva ne utječe na suverena prava i jurisdikciju država članica nad morskim vodama, koji proizlaze iz relevantnog međunarodnog prava, a posebno iz UNCLOS‑a. Primjena ove Direktive posebno ne utječe na određivanje morskih granica koje obavljaju države članice u skladu s relevantnim odredbama UNCLOS‑a.”
24.
Članak 11. stavak 1. Direktive 2014/89 određuje:
„U okviru procesa planiranja i upravljanja, države članice koje dijele morske vode surađuju kako bi osigurale usklađenost i koordiniranost prostornih planova morskog područja širom dotične morske regije. U toj se suradnji posebno uzimaju u obzir transnacionalna pitanja.”
II. Činjenice i predsudski postupak
25.
Dana 25. lipnja 1991. Slovenija i Hrvatska proglasile su neovisnost od Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije. U razdoblju od 1992. do 2001. Republika Slovenija i Republika Hrvatska pokušale su bilateralnim pregovorima riješiti pitanje utvrđenja svojih kopnenih i morskih granica.
26.
Republika Slovenija 1. svibnja 2004. postala je članica Europske unije.
27.
Dana 4. studenoga 2009. Republika Slovenija i Republika Hrvatska potpisale su Sporazum o arbitraži kako bi razriješile granični spor, na temelju kojeg su se obvezale prihvatiti odluku arbitražnog suda osnovanog u tu svrhu. Taj je sporazum stupio na snagu 29. studenoga 2010.
28.
Dana 9. prosinca 2011. između država članica Unije i Republike Hrvatske potpisan je Ugovor o pristupanju. Taj ugovor, koji je Republika Hrvatska ratificirala u siječnju 2012., objavljen je 24. travnja 2012. u Službenom listu
Europske unije. Republika Hrvatska 1. srpnja 2013. postala je članica Unije.
29.
Dana 17. siječnja 2012. Republika Hrvatska i Republika Slovenija, u skladu s člankom 2. stavkom 1. Sporazuma o arbitraži, imenovale su predsjednika i dva člana arbitražnog suda (
13
). Dva člana suda koja su, u skladu s člankom 2. stavkom 2. Sporazuma o arbitraži, također trebale imenovati stranke imenovana su potkraj siječnja iste godine (
14
). Uvjeti imenovanja potpisani su u travnju 2012. te je SAS (
15
) označen kao institucija koja obavlja zadaće tajništva (
16
) od strane dviju predmetnih država (
17
). Osim toga, prema članku 6. stavku 2. Sporazuma o arbitraži, arbitražni sud morao je provoditi postupak prema Fakultativnim pravilima Stalnog arbitražnog suda za arbitražu u sporovima između dviju država (
18
).
30.
Pisani dio postupka započeo je 11. veljače 2013., a rasprava je organizirana između 2. i 13. lipnja 2014.
31.
Iz podnesaka Republike Hrvatske proizlazi da se tijekom arbitražnog postupka pojavilo postupovno pitanje, zbog komunikacije ex parte između arbitra kojeg je imenovala Republika Slovenija i agenta te države pred arbitražnim sudom tijekom rada tog suda. Nakon objave određenih članaka u tisku, dotične dvije osobe dale su ostavke na svoje funkcije arbitra i agenta. Dana 30. srpnja 2015. i arbitar kojeg je prvotno imenovala Republika Hrvatska također je podnio ostavku.
32.
Republika Hrvatska dopisom upućenim 24. srpnja 2015. priopćila je arbitražnom sudu svoju iznimnu zabrinutost u vezi s predmetnom komunikacijom ex parte, koja je, prema njezinu mišljenju, dovela u ozbiljnu sumnju integritet i nepristranost cijelog arbitražnog postupka te je zahtijevala privremenu suspenziju postupka pred arbitražnim sudom (
19
).
33.
Sabor Republike Hrvatske dana 29. srpnja 2015. jednoglasno je usvojio zaključak o obvezi Vlade Republike Hrvatske na pokretanje postupka za prestanak Sporazuma o arbitraži.
34.
Republika Hrvatske verbalnom notom od 30. srpnja 2015. obavijestila je Republiku Sloveniju da smatra da ima pravo okončati Sporazum o arbitraži (
20
) zbog njegove bitne povrede od strane Republike Slovenije, u smislu članka 60. stavka 1. Bečke konvencije. Republika Hrvatska pojasnila je da ta nota predstavlja notifikaciju u skladu s člankom 65. stavkom 1. Bečke konvencije kojom predlaže trenutačni prestanak Sporazuma o arbitraži. Republika Hrvatska objasnila je da smatra da su nepristranost i integritet arbitražnog postupka nepopravljivo kompromitirani, što je dovelo do očite povrede njezinih prava. Arbitražni sud zaprimio je kopiju navedene verbalne note.
35.
Republika Hrvatska dopisom od 31. srpnja 2015. obavijestila je arbitražni sud o svojoj odluci da okonča Sporazum o arbitraži, objašnjavajući razloge tog okončanja.
36.
Republika Slovenija imenovala je novog arbitra, koji je pak dao ostavku na dužnost arbitra 3. kolovoza 2015. Potom je predsjednik arbitražnog suda imenovao dva nova arbitra na dva upražnjena mjesta, u skladu s postupkom zamjene arbitara predviđenim člankom 2. Sporazuma o arbitraži.
37.
Arbitražni sud dopisom od 1. prosinca 2015. pozvao je obje stranke da istaknu nove zahtjeve i podnesu očitovanja „u vezi s pravnim implikacijama problema koje je istaknula [Republika] Hrvatska u svojim dopisima od 24. i 31. srpnja 2015.”. Arbitražni sud naložio je strankama da svoja pismena podnesu najkasnije do 15. siječnja 2016. (Republika Hrvatska) i 26. veljače 2016. (Republika Slovenija). Usto, arbitražni sud obavijestio je stranke o namjeri da organizira raspravu o tim pitanjima 17. ožujka 2016.
38.
Rasprava o navedenim pitanjima održana je 17. ožujka 2016. Republika Slovenija podnijela je pisani podnesak te je sudjelovala na raspravi. Republika Hrvatska na njoj nije sudjelovala.
39.
Dana 30. lipnja 2016. arbitražni sud djelomičnom odlukom odlučio je o postupovnom pitanju. Arbitražni sud smatra, među ostalim, da je Republika Slovenija, uspostavljajući ex parte kontakte s arbitrom kojeg je prvotno imenovala, povrijedila obveze iz Sporazuma o arbitraži. Međutim, priroda tih povreda ne omogućava Republici Hrvatskoj da okonča Sporazum o arbitraži te se on nastavlja primjenjivati. Prema mišljenju arbitražnog suda, navedena povreda ne utječe na mogućnost da on u izmijenjenom sastavu neovisno i nepristrano donese konačnu odluku. Stoga je arbitražni sud zaključio da ne postoje prepreke za nastavak postupka u skladu sa Sporazumom o arbitraži.
40.
Arbitražni sud 29. lipnja 2017. donio je konačnu arbitražnu odluku, kojoj je predmet bio utvrđivanje kopnene i morske granice dviju država, ali kojoj je Republika Hrvatska osporila valjanost i stoga obvezujući učinak.
41.
Republika Slovenija 16. ožujka 2018. pokrenula je postupak predviđen člankom 259. UFEU‑a, uputivši Komisiji pritužbu zbog povrede Hrvatske prava Unije.
42.
Komisija u roku od tri mjeseca predviđenim člankom 259. UFEU‑a nije dala obrazloženo mišljenje.
III. Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
43.
Tužbom podnesenom tajništvu Suda 13. srpnja 2018. Republika Slovenija pokrenula je ovaj postupak.
44.
Republika Hrvatska zasebnim aktom od 21. prosinca 2018. na temelju članka 151. Poslovnika Suda podnijela je prigovor nedopuštenosti predmetne tužbe. Republika Hrvatska zahtijeva, ponajprije, da se predmetna tužba u cijelosti odbaci kao nedopuštena, zbog toga što Sud nije nadležan odlučivati o zahtjevu koji je Republika Slovenija podnijela na temelju članka 259. UFEU‑a. Podredno, ona postavlja isti zahtjev zbog toga što tužba nije u skladu s člankom 21. Statuta Suda Europske unije i člankom 120. Poslovnika Suda.
45.
Republika Slovenija 12. veljače 2019. podnijela je svoje očitovanje o tom prigovoru. Ona zaključuje da je tužba dopuštena, pri čemu ističe, u osnovi, da je Sud nadležan odlučivati o ovoj tužbi na temelju članka 259. UFEU‑a i da ona ispunjava uvjete iz članka 21. Statuta Suda Europske unije i članka 120. Poslovnika Suda.
46.
Sud je odlukom od 14. svibnja 2019. odlučio predmet uputiti pred veliko vijeće, radi donošenja odluke o prigovoru nedopuštenosti.
47.
Sud je dopisom svojeg tajništva od 7. lipnja 2019. pozvao Komisiju, u skladu s člankom 24. stavkom 2. Statuta Suda Europske unije, da pisanim putem ili eventualno na raspravi odgovori na pitanja koja se odnose na odredbe Uredbe br. 1380/2013.
48.
Republika Hrvatska dopisom od 31. svibnja 2019. od Suda je zahtijevala da iz spisa izdvoji Komisijin interni radni dokument koji se odnosi na mišljenje njezine pravne službe i koji se nalazi u prilogu C.2 odgovoru Republike Slovenije na prigovor nedopuštenosti (
21
).
49.
Sud je dopisom svojeg tajništva od 20. lipnja 2019. od Komisije zahtijevao da podnese svoje očitovanje o tom zahtjevu.
50.
Komisija je 28. lipnja 2019. podnijela navedeno očitovanje. Zasebnim dopisom ona je istog dana odgovorila na pitanja koja su joj dostavljena 7. lipnja 2019.
51.
Dana 8. srpnja 2019. održana je rasprava, u nazočnosti Republike Hrvatske i Republike Slovenije, koje su bile valjano zastupane.
52.
Tijekom rasprave, kao odgovor na postavljeno pitanje, Republika Slovenija pojasnila je da ostaje pri svojem zahtjevu za prestanak navodnih povreda.
IV. Argumenti Republike Slovenije izloženi u tužbi
53.
U potporu svojoj tužbi Republika Slovenija navodi šest prigovora.
54.
Svojim prvim prigovorom Republika Slovenija ističe da Republika Hrvatska, time što jednostrano nije ispunila svoju obvezu preuzetu tijekom postupka pristupanja Uniji da poštuje buduću arbitražnu odluku, granicu utvrđenu spornom arbitražnom odlukom kao i druge obveze koje proizlaze iz te odluke, suprotno članku 2. UEU‑a odbija poštovati vladavinu prava kao i načela lojalne suradnje i res iudicata.
55.
Svojim drugim prigovorom Republika Slovenija navodi da je Republika Hrvatska, time što jednostrano odbija izvršiti obveze iz sporne arbitražne odluke, sprečava da u potpunosti izvršava suverenitet nad cijelim svojim kopnenim i morskim državnim područjem, u skladu s Ugovorima i odredbama sekundarnog prava. Na taj način ona povređuje obvezu lojalne suradnje, utvrđenu u članku 4. stavku 3. UEU‑a, i ugrožava ostvarivanje ciljeva Unije, među kojima su promicanje mira i stvaranje sve tješnje povezane unije između naroda Europe, ostvarenje ciljeva propisa Unije koji se odnose na područja država članica kao i učinkovitu provedbu Republike Slovenije prava Unije. U tom kontekstu, Republika Slovenija stavlja na teret Republici Hrvatskoj da je sprečava u ispunjavanju njezine obveze provedbe cijelog niza akata sekundarnog prava (
22
).
56.
Svojim trećim prigovorom Republika Slovenija ističe da Republika Hrvatska, time što ne poštuje slovensko državno područje ni njezine granice, povređuje pravo Unije u području zajedničke ribarstvene politike.
57.
U tom pogledu Republika Slovenija navodi da Republika Hrvatska, time što osporava granicu kako je utvrđena spornom arbitražnom odlukom kao i time što se protivi njezinoj demarkaciji i primjeni, povređuje isključiva prava Republike Slovenije na njezinim teritorijalnim vodama te je sprečava da poštuje obveze koje ima na temelju Uredbe br. 1380/2013.
58.
Republika Slovenija posebice Republici Hrvatskoj prigovara da je povrijedila režim uzajamnog pristupa uspostavljen Uredbom br. 1380/2013, koji se na Hrvatsku i Sloveniju primjenjuje od 30. prosinca 2017. i kojim se 25 ribarskih plovila svake od država odobrava slobodan pristup teritorijalnom moru druge države, kako je razgraničeno u skladu s međunarodnim pravom, tj. spornom arbitražnom odlukom. Naime, Hrvatska sprečava primjenu režima uzajamnog pristupa, odbija priznati valjanost zakonodavstva koje je u tu svrhu usvojila Republika Slovenija i sustavnim izricanjem sankcija sprečava slovenske ribare da slobodno pristupe teritorijalnom moru koje je spornom arbitražnom odlukom dodijeljeno Republici Sloveniji te, a fortiori, hrvatskom teritorijalnom moru koje potpada pod područje primjene režima uzajamnog pristupa.
59.
Svojim četvrtim prigovorom Republika Slovenija ističe da Republika Hrvatska povređuje sustav kontrole Unije za osiguranje sukladnosti s pravilima zajedničke ribarstvene politike (u daljnjem tekstu: sustav kontrole) uveden Uredbom br. 1224/2009 i Provedbenom uredbom br. 404/2011 jer je, s jedne strane, sprečava postupati u skladu s obvezama koje ima u okviru navedenog sustava kontrole i, s druge strane, nezakonito u slovenskim vodama izvršava prava koja pripadaju Sloveniji kao obalnoj državi. Te uredbe državama članicama zastave plovila nameću dvije skupine obveza, odnosno obvezu praćenja (članak 9. stavak 3. Uredbe br. 1224/2009 i članci 21. do 23. Provedbene uredbe br. 404/2011) i obvezu dostave podataka (članak 15. Uredbe br. 1224/2009 i članci 43. i 44. Provedbene uredbe br. 404/2011).
60.
Svojim petim prigovorom Republika Slovenija tvrdi da Republika Hrvatska povređuje Zakonik o schengenskim granicama, s obzirom na to da je granica među dvjema državama članicama još uvijek vanjska granica na koju se primjenjuju odredbe glave II. tog zakonika. Republika Hrvatska povređuje kako obveze kontrole granica određene člankom 17. Zakonika o schengenskim granicama tako i obvezu nadzora granica određenu člankom 13. tog zakonika. Usto, ona povređuje obvezu djelovanja u skladu s relevantnim odredbama međunarodnog prava, predviđenu u članku 4. tog zakonika, jer odbija priznati spornu arbitražnu odluku.
61.
Svojim šestim prigovorom Republika Slovenija navodi da Republika Hrvatska, time što odbija priznati spornu arbitražnu odluku kojom je određeno razgraničenje teritorijalnog mora između tih dviju država članica te time što uključuje slovenske teritorijalne vode u svoje pomorsko prostorno planiranje (
23
), povređuje članak 4. stavak 1. i članak 8. Direktive 2014/89. Na taj način Republika Hrvatska onemogućava bilo kakvu suradnju, što predstavlja povredu članka 11. stavka 1. navedene direktive, u kojem se utvrđuje obveza suradnje.
V. Sažetak argumenata stranaka o prigovorima nenadležnosti i nedopuštenosti
A.
Prigovori koji se temelje na nenadležnosti Suda da odlučuje o ovom predmetu
62.
Prvi prigovor nenadležnosti temelji se na akcesornom karakteru tvrdnji Republike Slovenije. U tom se pogledu ističe da su te tvrdnje, kako su iznesene u tužbi, akcesorne u odnosu na rješavanje spora o valjanosti i pravnim učincima Sporazuma o arbitraži i sporne arbitražne odluke. No, Sud u okviru postupka na temelju članka 259. UFEU‑a nije nadležan odlučivati ni o tom sporu ni o takvim akcesornim tvrdnjama. U tom pogledu iz presude Komisija/Belgija (
24
) proizlazi da se Sud u okviru takvog postupka nije nadležan očitovati o povredi obveza koje proizlaze iz prava Unije, ako su one akcesorne u odnosu na prethodno rješavanje drugog spora za koji Sud nije nadležan.
63.
Svojim drugim prigovorom Republika Hrvatska navodi da se stvarni predmet spora između dviju država sastoji, s jedne strane, od tumačenja i primjenjivosti Sporazuma o arbitraži, koji nije sastavni dio prava Unije, kao i, s druge strane, od valjanosti i eventualnih pravnih posljedica sporne arbitražne odluke.
64.
U tom pogledu Republika Hrvatska ističe da osporava sâmo postojanje sporne arbitražne odluke jer je valjano otkazala Sporazum o arbitraži prije nego što je ta odluka donesena. Ako bi Sud ispitivao ta pitanja, on bi osobito trebao razmotriti, kao prvo, pitanje valjanosti tog otkaza i njegovih učinaka, kao drugo, pitanje je li arbitražni sud nakon spornog otkaza nastavio postojati, kao treće, je li taj sud imao pravo odlučivati o svojem nastavku postojanja i, kao četvrto, je li spornim otkazom okončan rad arbitražnog suda (
25
). Osim toga, Sud bi u slučaju provođenja takvog ispitivanja morao ocijeniti obrazloženje djelomične odluke. No, takva pitanja potpadaju pod odredbe međunarodnog prava i, posebice, tumačenje odredbe članka 60. Bečke konvencije kao i Sporazuma o arbitraži, koji nisu dijelovi prava Unije.
65.
Svojim trećim prigovorom nenadležnosti Republika Hrvatska smatra da se Sud nije nadležan na temelju članka 259. UFEU‑a izjasniti o valjanosti i učincima Sporazuma o arbitraži, zbog toga što on nije dio prava Unije, ni o valjanosti i učincima sporne arbitražne odluke koja je navodno donesena na temelju tog Sporazuma o arbitraži. Prema mišljenju Republike Hrvatske, utjecaj koji rješavanje bilateralnog spora može imati na funkcioniranje prava Unije ne može proširiti nadležnost Suda preko onoga što je predviđeno Ugovorima. Stoga prigovori Republike Slovenije koji se odnose na povrede prava Unije, ali čije rješavanje ovisi o prethodnom rješavanju spora o valjanosti i eventualnim pravnim učincima Sporazuma o arbitraži, nisu dovoljni da bi učinili Sud nadležnim za odlučivanje o ovom sporu na temelju članka 259. UFEU‑a.
66.
Svojim četvrtim prigovorom nenadležnosti Republika Hrvatska ističe da, za razliku od spora koji se podnosi Sudu na temelju članka 273. UFEU‑a, nije dovoljno da spor ima poveznicu s pravom Unije. Prigovori Republike Slovenije koji se odnose na povrede prava Unije, koji, međutim, ovise o prethodnom rješavanju spora o valjanosti i eventualnim pravnim učincima Sporazuma o arbitraži, nisu dovoljni da bi učinili Sud nadležnim za odlučivanje o ovom sporu na temelju članka 259. UFEU‑a.
67.
Svojim petim prigovorom nenadležnosti Republika Hrvatska ističe da bilo kakvo utvrđenje Suda da je Republika Hrvatska počinila navodne povrede prava Unije u najboljem slučaju može biti hipotetsko. No, u okviru postupka na temelju članka 259. UFEU‑a Sud nije nadležan odlučivati o hipotetskim povredama prava Unije.
68.
Svojim šestim prigovorom Republika Hrvatska smatra da ovaj spor ne otvara pitanje tumačenja prava Unije. Stoga u ovom predmetu nije moguće opravdati nadležnost Suda na temelju članka 259. UFEU‑a nužnošću rješavanja spora o tumačenju prava Unije kako bi se na taj način zajamčila ujednačena primjena tog prava.
69.
Republika Slovenija zahtijeva odbijanje prigovora nenadležnosti koji je istaknula Republika Hrvatska.
70.
Kao prvo, ona smatra da se taj prigovor zasniva na pogrešnoj premisi prema kojoj je njezin zahtjev usmjeren na utvrđenje povrede Republike Hrvatske obveza koje ima na temelju Sporazuma o arbitraži ili sporne arbitražne odluke, a ne na temelju prava Unije. Riječ je o pokušaju Republike Hrvatske da jednostrano iskrivi predmet tužbe.
71.
U tom pogledu, kao prvo, Republika Slovenija smatra da iz odredaba Ugovorâ i sudske prakse proizlazi da nadležnost Suda ovisi o činjenici da se država tužiteljica u tužbenom zahtjevu poziva na povredu prava Unije ili na primjenjivost prava Unije na njezin tužbeni zahtjev. Republika Hrvatska ne može u svoju korist izmijeniti prikaz predmeta tužbe kako je on preciziran u tužbi, s obzirom na to da Republika Slovenija u svojem tužbenom zahtjevu ni u kojem slučaju od Suda ne zahtijeva da utvrdi povredu obveza koje Republika Hrvatska ima na temelju međunarodnog prava, već od njega zahtijeva da utvrdi povredu obveza koje ta država članica ima na temelju prava Unije.
72.
Kao drugo, Republika Slovenija smatra da nadležnost Suda na temelju članka 259. UFEU‑a nije isključena kada činjenice na kojima se temelje navodi o povredama prava Unije potpadaju i pod međunarodno pravo. U tom je pogledu jedino važno da se te činjenice odnose na povredu obveza nametnutih pravom Unije. Međutim, to ne sprečava Sud da vodi računa o materijalnim pravilima međunarodnog prava koje je pravo Unije uključilo ili namjeravalo uključiti u svoj pravni sustav.
73.
Kao treće, Republika Slovenija ističe da ni postojanje bilateralnog spora o tumačenju akta međunarodnog prava primjenjivog između stranaka postupka zbog povrede obveze ne isključuje nadležnost Suda. Tako je u presudi Španjolska/Ujedinjena Kraljevina (
26
) Sud protumačio jednostranu deklaraciju Ujedinjene Kraljevine koja odražava sadržaj sporazuma zaključenog između Kraljevine Španjolske i Ujedinjene Kraljevine, iako je među strankama postojao spor o značenju tog instrumenta međunarodnog prava.
74.
Kao četvrto, za potrebe odlučivanja o dopuštenosti tužbe na temelju članka 259. UFEU‑a jedino je bitno pitanje jesu li temelj tužbenog zahtjeva „obveze temeljem Ugovorâ”. Republika Hrvatska pogrešno navodi da Sud, kako bi se proglasio nadležnim, mora biti uvjeren da je država članica povrijedila obveze koje ima na temelju Ugovorâ. Tumačenje i primjena odredaba prava Unije ne predstavljaju pitanja kojima bi se Sud trebao baviti u tom stadiju postupka. Nasuprot tomu, one su obuhvaćene meritornim ispitivanjem.
75.
Kao drugo, kada je riječ o prvom prigovoru nenadležnosti, koji se temelji na akcesornom karakteru navoda koji se odnose na pravo Unije, Sud se, kako bi se mogao izjasniti o navodnim povredama prava Unije, ne mora izjasniti o povredi obveza koje proizlaze iz međunarodnog prava ni o radnjama suprotnima međunarodnom pravu koje je počinila Republika Hrvatska. S obzirom na to da su državna područja Republike Hrvatske i Republike Slovenije određena granicom utvrđenom u skladu s međunarodnim pravom, to jest spornom arbitražnom odlukom, Sud stoga ne bi morao utvrđivati povredu međunarodnog prava niti se očitovati o međunarodnom sporu.
76.
Kada je riječ o drugom prigovoru nenadležnosti, koji se temelji na „stvarnom” predmetu spora koji se sastoji od tumačenja međunarodnog prava, Republika Slovenija naglašava da je granica između nje i Republike Hrvatske činjenično pitanje u pogledu kojeg se Sud može osloniti na rezultat rješenja teritorijalnog spora, a ne pravno pitanje o kojem se Sud može očitovati. Naprotiv, Sud mora poštovati i primjenjivati međunarodno pravo, u mjeri koja je potrebna za tumačenje i primjenu prava Unije.
77.
Što se tiče trećeg prigovora nenadležnosti, koji se temelji na prethodnom rješavanju spora o valjanosti i eventualnim pravnim učincima Sporazuma o arbitraži, Republika Slovenija naglašava da, kako bi se utvrdili doseg i poštovanje obveza koje države članice imaju na temelju prava Unije, uključujući i obveze da ne sprečavaju drugu državu članicu u provedbi i primjeni prava Unije na njezinu vlastitom državom području, mora se poći od granice između dotičnih država članica, kako je ona utvrđena na temelju međunarodnog prava. Na Sudu je da uzme u obzir, kao činjenice, elemente postojećeg međunarodnog prava.
78.
Republika Slovenija dodaje da pitanje valjanosti Sporazuma o arbitraži i pravnih učinaka sporne arbitražne odluke nije predmet spora pred Sudom, ne potpada pod njegovu nadležnost te je u svakom slučaju riješeno djelomičnom odlukom arbitražnog suda. Činjenica da Republika Hrvatska nije zadovoljna spornom arbitražnom odlukom ne može značiti da postoji neriješeni granični spor ili da se Sud mora očitovati o tom pitanju koje je već riješeno.
79.
Usto, argument Republike Hrvatske prema kojem sporna arbitražna odluka nije izravno primjenjiva, osim što ne potpada pod dopuštenost, već pod meritorno ispitivanje, je pogrešan jer je ta odluka obvezujuća u skladu s međunarodnim pravom te konačno utvrđuje granicu među dvjema državama članicama.
80.
Što se tiče petog prigovora nenadležnosti, koji se odnosi na hipotetski karakter povreda prava Unije koje joj se stavljaju na teret, Republika Hrvatska tvrdi da nije povrijedila obveze koje ima na temelju prava Unije. Naime, takav argument spada u meritum predmeta. U svakom slučaju, riječ je o stvarnim, a ne o hipotetskim povredama koje se događaju svakodnevno i koje Republika Slovenija želi okončati pomoću ove tužbe na temelju članka 259. UFEU‑a.
81.
Što se tiče šestog prigovora nenadležnosti, koji se temelji na tome da ovaj predmet ne otvara pitanja tumačenja prava Unije jer stranke na isti način shvaćaju svoje obveze na temelju prava Unije, Republika Slovenija ističe da postojanje spora u vezi s tumačenjem ili primjenom prava Unije nije samo po sebi uvjet za nadležnost Suda na temelju članka 259. UFEU‑a. Dovoljno je da Republika Slovenija tvrdi da je Republika Hrvatska povrijedila svoje obveze koje ima na temelju prava Unije.
B.
Prigovori koji se temelje na nedopuštenosti tužbe
82.
Podredno, u slučaju da se Sud proglasi nadležnim za odlučivanje o ovom sporu, Republika Hrvatska ističe da tužbu, koja nije u skladu s člankom 21. Statuta Suda Europske unije i člankom 120. Poslovnika Suda, treba odbaciti kao nedopuštenu. Republika Slovenija u tužbenom zahtjevu izrijekom ne navodi predmet spora, koji se sastoji od navodne povrede Republike Hrvatske obveza koje ima na temelju sporne arbitražne odluke. Prema mišljenju Republike Hrvatske, tužbeni zahtjev ne spominje navodnu povredu sporne arbitražne odluke, a u tužbi se ne izlažu pravni argumenti koji pokazuju da postoji valjana arbitražna odluka, tako da ona ne može pripremiti svoju obranu ni odgovoriti na te argumente.
83.
Republika Slovenija navodi da tužba zadovoljava sve zahtjeve iz članka 21. Statuta Suda Europske unije i članka 120. Poslovnika Suda. Predmet tužbe uredno je i precizno određen, sažet na početku tužbe, razrađen i potkrijepljen preciznim činjenicama i jasnim pravnim argumentima te još jednom naveden u tužbenom zahtjevu. Istaknute povrede odredaba prava Unije precizno su utvrđene i ne pobuđuju nikakvu sumnju.
84.
Stoga je i tvrdnja Republike Hrvatske prema kojoj nije u mogućnosti pripremiti svoju obranu protiv navoda o povredi sporne arbitražne odluke također pogrešna. Čak i pod pretpostavkom da Sud treba uzeti u obzir tu tvrdnju, ona spada pod meritum predmeta, a ne pod njegovu dopustivost.
C.
Zahtjev da se iz rasprave isključi mišljenje Komisijine pravne službe
85.
Republika Hrvatska od Suda zahtijeva da se iz spisa, u skladu s člankom 151. Poslovnika Suda, izdvoji mišljenje Komisijine pravne službe koje se nalazi na stranicama 38. do 45. priloga C.2 odgovoru Republike Slovenije na prigovor nedopuštenosti (u daljnjem tekstu: predmetno pravno mišljenje).
86.
U potporu svojem zahtjevu Republika Hrvatska ističe da je predmetno pravno mišljenje interni dokument koji Komisija nikada nije objavila. Njegovo raspačavanje bez odobrenja moglo bi, prema mišljenju te institucije, imati negativan utjecaj na njezino dobro funkcioniranje.
87.
Komisija ističe, pozivajući se na rješenje od 23. listopada 2002., Austrija/Vijeće (
27
), da je dostava takvih internih dokumenata u okviru postupka pred Sudom a da je nije dopustila dotična institucija ili naložio Sud suprotna javnom interesu, koji zahtijeva da institucije mogu dobivati mišljenja svojih pravnih službi dana potpuno neovisno. Prema Komisijinu mišljenju, predmetno pravno mišljenje interni je dokument koji nije bio namijenjen objavljivanju i nije učinjen dostupnim javnosti. Komisija precizira da njegovo podnošenje nije bilo dopušteno u okviru spora pred Sudom. Stoga predmetno pravno mišljenje treba izdvojiti iz spisa.
VI. Analiza
88.
Republika Hrvatska ulaže prigovor nenadležnosti Suda da odlučuje o ovoj tužbi zbog povrede obveze i, podredno, prigovor nedopuštenosti te tužbe zbog nepoštovanja uvjeta iz članka 21. Statuta Suda Europske unije i članka 120. Poslovnika Suda. Već sad napominjem da zbog razloga navedenih u nastavku teksta smatram da Sud nije nadležan za odlučivanje o ovoj tužbi, tako da nije potrebno analizirati pitanje njezine dopuštenosti s obzirom na ranije navedene odredbe.
89.
Kao prvo, prije ispitivanja prigovora koji se odnose na nenadležnost i nedopuštenost, treba ispitati zahtjev za isključenje iz rasprave mišljenja Komisijine pravne službe (točka A infra), kao drugo, u okviru ispitivanja nadležnosti Suda smatram potrebnim, s jedne strane, dati nekoliko uvodnih napomena o nadležnosti Suda, osobito u slučaju postojanja međunarodnih pravnih instrumenata (točka B infra), i, s druge strane, s obzirom na te napomene ispitati predmet tužbe, analizirajući posebne prigovore koje je istaknuo tužitelj (točka C infra).
A.
Zahtjev za isključenje iz rasprave mišljenja Komisijine pravne službe
90.
Republika Hrvatska od Suda zahtijeva da iz spisa izdvoji predmetno pravno mišljenje, u skladu s člankom 151. Poslovnika Suda.
91.
U tom je pogledu, kao prvo, važno napomenuti da je Sud u rješenju od 23. listopada 2002., Austrija/Vijeće (
28
) odlučio iz spisa izdvojiti mišljenje Komisijine pravne službe koje je dostavljeno u prilogu tužbi za poništenje koju je podnijela Austrija protiv jedne uredbe. U točki 12. tog rješenja Sud je, među ostalim, istaknuo da bi bilo protivno javnom interesu – koji zahtijeva da institucije mogu dobivati mišljenja svojih pravnih službi dana potpuno neovisno – dopustiti da se takvi interni dokumenti mogu podnositi u okviru spora koji se pred njim vodi a da to podnošenje nije dopustila dotična institucija ili naložio Sud.
92.
U ovom predmetu treba utvrditi da predmetno pravno mišljenje potječe od Komisijine pravne službe te je sačinjeno za predstojnika ureda predsjednika Komisije. To je mišljenje izrađeno u okviru postupka koji je pokrenula Republika Slovenija u skladu s člankom 259. stavkom 2. UFEU‑a, u okviru prethodnog obraćanja Komisiji. Ono sadržava analizu navoda iznesenih protiv Republike Hrvatske, s ciljem da se ishodi suglasnost navedenog predstojnika ureda za izradu obrazloženog mišljenja u skladu s člankom 259. stavkom 3. UFEU‑a. Razvidno je da predmetno pravno mišljenje nije namijenjeno za objavljivanje (
29
).
93.
Kao drugo, prema sudskoj praksi, povlačenje pravnog mišljenja institucije opravdano je ako postoji predvidljiv rizik da dotična institucija bude prisiljena, u okviru sudskog postupka koji je u tijeku, a koji se odnosi na valjanost odluke koju je donijela, javno zauzeti stajalište o mišljenju koje je sačinila njezina vlastita pravna služba. Takva bi mogućnost neizbježno dovela do negativnih posljedica na interes dotične institucije da traži pravna mišljenja i na njezinu mogućnost da dobije iskrena, objektivna i potpuna mišljenja od svoje pravne službe (
30
).
94.
U ovom predmetu, u postupku predviđenom člankom 259. stavkom 2. UFEU‑a, Komisija, kojoj se obratila Republika Slovenija, nije izdala obrazloženo mišljenje u skladu s trećim stavkom tog članka. Stoga ona o tom postupku nije izrazila svoje službeno mišljenje. Stoga se ovaj predmet razlikuje od prethodno navedenih, koji su se odnosili na sudski postupak o valjanosti odluke koju je usvojila i branila dotična institucija. Međutim, unatoč toj razlici, čini mi se, mutatis mutandis, da su razmatranja iz točke 93. ovog mišljenja relevantna za ovaj postupak. Naime, nije isključeno da Komisija naknadno odluči intervenirati u postupak pred Sudom ili da bude pozvana da podnese svoje očitovanje, tako da bude dovedena u položaj da iznese svoje službeno mišljenje o predmetu podnesenom Sudu i da na taj način javno zauzme stajalište o mišljenju vlastite pravne službe. Stoga se izdvajanje predmetnog pravnog mišljenja čini opravdanim s obzirom na interes te institucije da traži i dobiva iskrena, objektivna i potpuna mišljenja od svoje pravne službe (
31
).
95.
Sud je, osim toga, već presudio da bi ovlašćivanje države članice da u spis preda pravno mišljenje čije otkrivanje nije odobrila dotična institucija predstavljalo zaobilaženje postupka traženja pristupa tom dokumentu uspostavljenog Uredbom br. 1049/2001 (
32
). U ovom predmetu, kako je to Komisija pojasnila u svojem pisanom očitovanju, predmetno pravno mišljenje nije bilo učinjeno dostupnim ni strankama ni javnosti, već je otkriveno u prilogu novinskom članku (
33
). Stoga valja utvrditi da Republika Slovenija predmetno pravno mišljenje nije stekla na način predviđen Uredbom br. 1049/2001.
96.
U tim okolnostima i vodeći računa o činjenici da je Komisija priopćila Sudu da ne želi podnošenje predmetnog dokumenta u okviru ove tužbe, predlažem da se usvoji zahtjev Republike Hrvatske za izdvajanje iz spisa ovog predmeta dokumenta koji se nalazi na stranicama 38. do 45. priloga C.2 odgovoru Republike Slovenije na prigovor nedopuštenosti.
B.
Uvodne napomene o nadležnosti Suda
97.
Kao prvo, potrebno je iznijeti nekoliko uvodnih napomena u pogledu nadležnosti Suda u području tužbi zbog povrede obveze (točka 1.), kao drugo, utvrditi područje materijalne primjene prava Unije u slučaju postojanja međunarodnopravnih instrumenata (točka 2.) i, kao treće, ispitati teritorijalno područje primjene prava Unije (točka 3.).
1. Nadležnost Suda u području tužbi zbog povrede obveze
98.
Članak 19. UEU‑a Sudu dodjeljuje zadaću osiguravanja poštovanja prava pri tumačenju i primjeni Ugovorâ (
34
). Prema stavku 3. točki (a) tog članka, Sud u skladu s Ugovorima donosi odluke u postupcima koje pokreću države članice, institucije ili fizičke ili pravne osobe. Ta je nadležnost konkretizirana tužbom zbog povrede obveze predviđenom člankom 259. UFEU‑a.
99.
Cilj je postupka na temelju članka 259. UFEU‑a utvrđivanje i zaustavljanje ponašanja države članice koje povređuje pravo Unije (
35
). Ta odredba nadležnost Suda da ispituje postojanje povrede države članice uvjetuje postojanjem „obveze temeljem Ugovorâ”. U tom okviru Sud nije ovlašten ispitivati koji su ciljevi koji se ostvaruju tužbom zbog povrede obveze koja mu je podnesena (
36
).
100.
Što se tiče smisla izraza „obveza temeljem Ugovorâ”, pojam „Ugovorâ” podrazumijeva da tužba može biti podnesena zbog istaknutih povreda obveza koje proizlaze iz UEU‑a i UFEU‑a i Povelje Europske unije o temeljnim pravima, pod uvjetom da djelovanja države članice potpadaju pod njihovo područje primjene (
37
). Osim toga, očito je da se navedeni izraz odnosi i na akte sekundarnog prava (
38
).
101.
Stoga nadležnost Suda ovisi o području primjene prava Unije (
39
). S obzirom na to da se ovaj predmet odnosi na sporazum o međunarodnoj arbitraži i arbitražnu odluku koja iz njega proizlazi, predlažem da se ispita materijalno područje primjene prava Unije u slučaju postojanja međunarodnopravnih instrumenata.
2. Materijalno područje primjene prava Unije u slučaju postojanja međunarodnopravnih instrumenata
102.
S obzirom na to da Sporazum o arbitraži i sporna arbitražna odluka, koji se nalaze u središtu ove tužbe, predstavljaju međunarodnopravne instrumente, postavlja se pitanje kakav je njihov odnos s pravom Unije, jesu li uključeni u pravni poredak Unije i je li Unija njima vezana.
a) Međunarodnopravni instrumenti u sudskoj praksi Suda
103.
Ustaljena je sudska praksa da je „Unija […] obvezna […] svoje nadležnosti izvršavati poštujući cjelokupno međunarodno pravo, što uključuje ne samo pravila i načela općeg i običajnog međunarodnog prava već i odredbe međunarodnih konvencija koje ju obvezuju” (
40
).
104.
Čini mi se da iz te sudske prakse proizlazi da su slučajevi u kojima je Unija obvezana međunarodnim pravom vrlo ograničeni. Kao prvo, Unija je obvezana međunarodnim sporazumima koje je zaključila u skladu s odredbama Ugovorâ i koji sačinjavaju, od svojeg stupanja na snagu, sastavni dio pravnog poretka Unije (
41
). Kao drugo, Unija je obvezana međunarodnim ugovorom kada preuzima nadležnosti koje su prethodno izvršavale države članice u području primjene tog ugovora (
42
). Kao treće, Unija je obvezna svoje nadležnosti izvršavati u skladu s međunarodnim običajnim pravom (
43
). Iz toga slijedi da međunarodni ugovori koji ne potpadaju pod prethodno navedene kategorije ne predstavljaju akte Unije niti je obvezuju. Budući da nije riječ o pravu Unije, Sud nije nadležan za ispitivanje njihove valjanosti i za njihovo tumačenje.
b) Akcesorni karakter tvrdnji koje se odnose na obveze koje proizlaze iz prava Unije
105.
U potporu svojem prvom prigovoru nenadležnosti Republika Hrvatska iznijela je da iz presude Komisija/Belgija (
44
) proizlazi da Sud u okviru tužbe zbog povrede obveze nije nadležan odlučivati o istaknutoj povredi obveza koje proizlaze iz prava Unije „ako su te obveze akcesorne u odnosu na prethodno rješavanje drugog spora, za koji Sud nije nadležan”.
106.
U tom pogledu smatram da iz navedene presude proizlazi da, u okviru tužbe zbog povrede obveze, postojanje instrumenata međunarodnog prava koji nisu akti Unije može imati negativan učinak u pogledu nadležnosti Suda za ispitivanje navoda o postojanju povrede prava Unije. Riječ je o slučaju predbacivanja postojanja povrede koja se formalno referira na pravo Unije, ali koja se u stvarnosti odnosi na instrument međunarodnog prava koji se ne nalazi unutar materijalnog područja primjene prava Unije i stoga ne spada u nadležnost Suda. Tako je Sud u navedenoj presudi presudio da nije nadležan odlučivati o navodnoj povredi obveza koje proizlaze iz prava Unije, ali imaju samo akcesoran karakter u odnosu na obveze koje proizlaze iz instrumenta međunarodnog prava.
107.
Još konkretnije, u predmetu u kojem je donesena ta presuda Komisija se pozivala na istodobnu povredu Sporazuma o sjedištu iz 1962., zaključenog 12. listopada 1962. između Odbora guvernera Europskih škola i vlade Kraljevine Belgije, i članka 10. UEZ‑a (koji je postao članak 4. stavak 3. UEU‑a). Sud je proveo materijalnu analizu podnesene tužbe koja mu je omogućila da ocijeni točan doseg prigovora koji je istaknula Komisija protiv Kraljevine Belgije. Sud je smatrao da je povreda obveze prava Unije samo obična posljedica nepoštovanja dotične države članice obveze iz navedenog sporazuma o sjedištu, što je formalno označio izrazom „akcesorna” primijenjenim na tvrdnju o povredi članka 10. UEZ‑a. Nakon što je, nakon druge analize, zaključio da navedeni sporazum ne predstavlja dio prava Unije, već jedino međunarodnog prava, Sud je logično utvrdio da nije nadležan za odlučivanje o tužbi zbog povrede obveze koju je podnijela Komisija.
108.
Smatram da je rasuđivanje izneseno u toj presudi bitno s gledišta ovog predmeta. Stoga predlažem da u okviru analize pojedinačnih prigovora koje je tužitelj istaknuo u prilog svojoj tužbi (točka C infra) ispitam kriterije razrađene u toj presudi.
3. Teritorijalno područje primjene prava Unije
109.
Valja istaknuti da, u skladu sa zahtjevom iz tužbe, od Suda nije formalno zatraženo da ocijeni primjenjivost Sporazuma o arbitraži ni valjanost sporne arbitražne odluke, već je pozvan odlučiti o tome je li Republika Hrvatska povrijedila odredbe prava Unije – kao što su članak 2. i članak 4. stavak 3. UEU‑a kao i odredbe koje se odnose na zajedničku ribarstvenu politiku, Zakonik o schengenskim granicama i planiranje morskog prostora – te primjenjuju li se one, dakle, u ovom slučaju.
110.
U tom pogledu Unija, za razliku od država, ne raspolaže „teritorijalnom nadležnošću” u odnosu na međunarodno pravo, to jest suverenitetom nad svojim područjem, niti raspolaže „područjem Unije” usporedivim sa „saveznim područjem” (
45
). Naime, „područje Unije” odgovara geografskom prostoru navedenom u članku 52. UEU‑a i članku 355. UFEU‑a, koji određuju područje teritorijalne primjene Ugovorâ (
46
). Osobito, članak 52. UEU‑a u prvom stavku predviđa da se Ugovori primjenjuju na države članice (
47
). U članku 355. UFEU‑a predviđene su detaljne odredbe koje određuju teritorijalno područje primjene Ugovorâ. Članak 52. UEU‑a i članak 355. UFEU‑a nisu relevantni samo prilikom određivanja vanjske granice Unije, već i za utvrđivanje nadležnosti država članica prilikom provedbe prava Unije. U tu svrhu Sud je u presudi Aktiebolaget NN (
48
) presudio da, što se tiče članka 299. UEZ‑a, koji je postao članak 355. UFEU‑a, „s obzirom na to da u Ugovoru nema preciznije definicije područja koje se nalazi pod suverenitetom svake države članice, na svakoj je državi članici da utvrdi opseg i granice tog područja, u skladu s pravilima međunarodnog javnog prava” (
49
).
111.
Stoga područje teritorijalne primjene prava Unije ona nije prethodno utvrdila, već ono više odgovara objektivnoj zadanosti koja joj se nameće. Iz toga slijedi da u okviru tužbe podnesene na temelju članka 259. UFEU‑a, kao što je ona u ovom predmetu, kojom se državi članici stavlja na teret da sprečava provedbu prava Unije na području druge države članice, razgraničenje područja koje potpada pod jurisdikciju države članice ne spada u nadležnost Unije, koja u tom pogledu mora koristiti javno međunarodno pravo i njegove relevantne instrumente koji određuju granice tog područja.
4. Međuzaključak
112.
Imajući u vidu prethodna razmatranja, smatram da nadležnost Suda u okviru postupka zbog povrede obveze ovisi o području primjene prava Unije. To pravo uključuje, s jedne strane, dvije skupine međunarodnih odredaba ugovornog karaktera, odnosno međunarodne konvencije koje je Unija zaključila na temelju odredaba Ugovorâ i one za koje Unija preuzima nadležnosti koje su prethodno izvršavale države članice u području primjene predmetnih konvencija, kao i, s druge strane, običajna pravila međunarodnog prava koja obvezuju Uniju kada izvršava svoje nadležnosti. U okviru tužbe zbog povrede obveze (
50
) Sud, nasuprot tomu, nije nadležan za rješavanje sporova između država članica koji se odnose na valjanost, tumačenje i primjenu međunarodnih konvencija koje nisu dio prava Unije. Zbog toga je Sud odbijao svoju nadležnost u slučajevima u kojima je tužba formalno upućivala na pravo Unije, dok se navodna povreda u stvarnosti odnosila na instrument međunarodnog prava koji nije spadao pod materijalno područje primjene prava Unije i stoga pod nadležnost Suda, dajući na taj način akcesorni karakter prigovorima koji se temelje na pravu Unije. Teritorijalno područje primjene Ugovorâ definirano je u članku 52. UEU‑a i članku 355. UFEU‑a te odgovara objektivnoj zadanosti koju su prethodno utvrdile države članice i koja se nameće Uniji. Naime, s obzirom na to da u Ugovorima ne postoji preciznija definicija područja koje se nalazi pod suverenitetom svake države članice, svaka od njih mora utvrditi doseg i granice tog područja, u skladu s pravilima međunarodnog javnog prava. S obzirom na to da je Sud u okviru postupka zbog povrede obveze nadležan samo odlučiti o ponašanju države članice suprotnom pravu Unije, on nije nadležan za ispitivanje međudržavnih sporova koji se odnose na teritorijalne sporove.
C.
Predmet tužbe
113.
Kako bi, u skladu s prethodno iznesenim napomenama, utvrdio je li nadležan za odlučivanje o zahtjevu Republike Slovenije kojim se želi utvrditi navodna povreda Republike Hrvatske odredaba prava Unije, Sud se ne može ograničiti samo na formalno ispitivanje teksta prigovora koji se nalaze u izreci tužbe, već mora provesti materijalnu analizu prigovora koje je istaknula Republika Slovenija (
51
).
1. Analiza pojedinih prigovora Republike Slovenije
114.
Šest prigovora koje ističe Republika Slovenija su sljedeći: prva dva temelje se na povredama odredaba primarnog prava (članka 2. UEU‑a i članka 4. stavka 3. UEU‑a), a preostala četiri na povredama sekundarnog prava, odnosno obveza koje proizlaze iz zajedničke ribarstvene politike predviđenih Uredbom br. 1380/2013 (treći prigovor), sustava kontrole predviđenog Uredbom br. 1224/2009 i Provedbenom uredbom br. 404/2011, koje spadaju pod zajedničku ribarstvenu politiku (četvrti prigovor), Zakonika o schengenskim granicama (peti prigovor) i, naposljetku, sustava planiranja morskog prostora predviđenog Direktivom 2014/89 (šesti prigovor).
115.
Ti se prigovori mogu grupirati u dvije kategorije, odnosno prigovore koji se temelje na povredi primarnog prava i one koji se temelje na povredi sekundarnog prava. Iz ispitivanja argumenata istaknutih u potporu tim prigovorima proizlazi da se njihova struktura razlikuje ovisno o kategoriji kojoj pripadaju.
116.
U tom se pogledu prigovorima koji se temelje na povredi primarnog prava želi utvrditi da neprimjena Republike Hrvatske Sporazuma o arbitraži i njezino neizvršavanje sporne arbitražne odluke predstavljaju povredu vrijednosti vladavine prava, utvrđene u članku 2. UEU‑a, i načela lojalne suradnje, utvrđenog u članku 4. stavku 3. UEU‑a.
117.
Preciznije, kada je riječ o prvom prigovoru, koji se temelji na navodnoj povredi vrijednosti vladavine prava, utvrđene u članku 2. UEU‑a, Republika Slovenija smatra da – time što jednostrano krši obvezu preuzetu tijekom postupka pristupanja Uniji da će poštovati buduću arbitražnu odluku, granicu utvrđenu spornom arbitražnom odlukom i četiri druge obveze koje proizlaze iz te odluke – Republika Hrvatska odbija poštovati vrijednost vladavine prava utvrđenu u toj odredbi te na taj način povređuje načela lojalne suradnje i res iudicata. Što se tiče drugog prigovora, koji se temelji na povredi načela lojalne suradnje, utvrđenog u članku 4. stavku 3. UEU‑a, na temelju kojeg si Unija i države članice međusobno pomažu pri obavljanju zadaća koje proizlaze iz Ugovorâ, mora se utvrditi da Republika Slovenija predbacuje Republici Hrvatskoj dvije vrste povreda, odnosno povredu ostvarenja ciljeva Unije (
52
) i sprečavanje provedbe prava Unije na slovenskom državnom području.
118.
Čini mi se da iz njezine argumentacije koja se odnosi na ta dva prigovora proizlazi da Republika Slovenija želi dokazati da neprimjena Republike Hrvatske Sporazuma o arbitraži i njezino neizvršavanje sporne arbitražne odluke predstavljaju povredu prava Unije, a osobito članka 2. UEU‑a i načela lojalne suradnje i res
iudicata.
119.
Nasuprot tomu, prigovori koji se temelje na povredi odredaba sekundarnog prava počivaju na premisi da je granica između Republike Slovenije i Republike Hrvatske utvrđena spornom arbitražnom odlukom, tako da odbijanje Republike Hrvatske njezina izvršenja predstavlja povredu tih odredaba.
120.
Vodeći računa o strukturnoj razlici između prigovora koji se temelje na primarnom pravu i onih koji se temelje na sekundarnom pravu, treba ih ispitati odvojeno.
2. Prigovori koji se temelje na povredi primarnog prava
121.
S obzirom na međuzaključak do kojeg sam došao (točka 112. ovog mišljenja), treba se zapitati o odnosu između, s jedne strane, Sporazuma o arbitraži i sporne arbitražne odluke donesene na temelju njega i, s druge strane, prava Unije.
a) Odnos Sporazuma o arbitraži i sporne arbitražne odluke s pravom Unije
122.
Važno je istaknuti da Sporazum o arbitraži i, posljedično, sporna arbitražna odluka donesena na temelju tog sporazuma nisu obuhvaćeni nijednim od slučajeva u kojima je Unija obvezana međunarodnim pravom, kako su opisani u točkama 103. i 104. ovog mišljenja.
123.
Što se tiče prvog slučaja navedenog u točki 104. ovog mišljenja, odnosno obvezanosti Unije međunarodnim sporazumima koje je zaključila na temelju odredaba Ugovorâ, treba utvrditi da je spornu arbitražnu odluku donio međunarodni sud uspostavljen na temelju bilateralnog Sporazuma o arbitraži. Nije sporno da Unija nije bila stranka ni Sporazuma o arbitraži ni arbitražnog postupka koji je završio donošenjem navedene odluke. Unija je strankama ponudila posredovanje (bons offices) (
53
) te je navedeni sporazum potpisala samo u svojstvu „svjedoka”. Prema članku 4. točkama (a) i (b) Sporazuma o arbitraži, arbitražni sud primjenjuje pravila i načela međunarodnog prava kao i pravičnost i načelo dobrosusjedskih odnosa. U skladu s člankom 8. tog sporazuma, pregovori o pristupanju ne smiju utjecati na rad arbitražnog suda, koji se mora nastaviti u skladu s odredbama članka 9. Dakle, primjena prava Unije nije predviđena Sporazumom, koji je Unija dokumentom od 25. rujna 2009. (
54
) primila na znanje. Stoga je očito da je spornu arbitražnu odluku donio arbitražni sud osnovan u skladu s bilateralnim sporazumom o arbitraži koji primjenjuje međunarodno pravo.
124.
Što se tiče drugog slučaja navedenog u točki 104. ovog mišljenja, odnosno da je Unija obvezana međunarodnim ugovorom kada preuzima nadležnosti koje su prethodno izvršavale države članice u području primjene tog ugovora, očito je da nije bilo prijenosa nadležnosti od država članica u korist Unije u području obuhvaćenom Sporazumom o arbitraži.
125.
Kada je riječ o trećem slučaju navedenom u točki 104. ovog mišljenja, koji je odraz nužnog poštovanja međunarodnog običajnog prava, on postoji samo ako Unija izvršava svoje nadležnosti, što u ovom predmetu nije slučaj, s obzirom na to da su Sporazum o arbitraži i sporna arbitražna odluka međunarodni instrumenti koji se nalaze izvan područja nadležnosti Unije.
126.
Što se tiče pitanja mogu li se Sporazum o arbitraži ili sporna arbitražna odluka uključiti u pravo Unije posredstvom Akta o pristupanju Republike Hrvatske, iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da je jedan od političkih uvjeta pristupanja Republike Hrvatske Uniji bilo razrješenje njezina graničnog spora s Republikom Slovenijom (
55
). Nije sporno da je u trenutku potpisivanja Ugovora o pristupanju Sporazum o arbitraži bio zaključen, ali arbitražni postupak još nije započeo (
56
). Međutim, nijedan element iz spisa ne omogućava smatrati da se taj politički uvjet konkretizirao u posebnim odredbama Akta o pristupanju ili Ugovora o pristupanju. Naime, smatram da se spominjanje buduće arbitražne odluke u Prilogu III. Aktu o pristupanju, koje, uostalom, predstavlja jedino navođenje spora u vezi s granicom između Republike Hrvatske i Republike Slovenije u tom aktu, treba shvatiti kao utvrđenje da treba izmijeniti propise u području zajedničke ribarstvene politike kako bi se definirale obalne vode dviju predmetnih država radi primjene posebnog režima po osnovi susjedskih odnosa. Vodeći računa o tekstu tog navođenja (
57
), ne bi ga se moglo shvatiti kao pravnu obvezu koja proizlazi iz prava Unije i Republici Hrvatskoj nalaže da svoj spor s Republikom Slovenijom u vezi sa zajedničkom granicom riješi u skladu s odredbama buduće arbitražne odluke (
58
).
127.
Imajući navedeno u vidu, smatram da Unija nije obvezana Sporazumom o arbitraži u smislu sudske prakse navedene u točki 103. ovog mišljenja kao ni spornom odlukom predviđenom tim sporazumom jer ti pravni instrumenti ne pripadaju u materijalno područje primjene prava Unije.
128.
Kako bi se ispitalo, osobito, nadležnost Suda za odlučivanje o dvama prigovorima koji se temelje na primarnom pravu i koje je istaknuo tužitelj, potrebno je, s jedne strane, ispitati prvi prigovor, koji se temelji na navodnoj povredi vrijednosti vladavine prava, utvrđene u članku 2. UEU‑a (točka (b) infra), i, s druge strane, razmotriti drugi prigovor, koji se temelji na povredi načela lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. UEU‑a (točka (c) infra).
b) Prvi prigovor, koji se temelji na navodnoj povredi vrijednosti vladavine prava, utvrđene u članku 2. UEU‑a
129.
Odmah na početku valja primijetiti da se Republika Slovenija poziva na vrijednost vladavine prava, s jedne strane, samostalno i, s druge strane, zajedno s načelima lojalne suradnje i res iudicata. U obama slučajevima smatram da se razmatranja o akcesornom karakteru tvrdnji o navodnim povredama prava Unije koja su iznesena u točkama 105. do 107. ovog mišljenja primjenjuju u okviru ocjene predmetnog prigovora.
130.
Naime, iako se u izreci tužbe formalno navode povrede vrijednosti vladavine prava te načela lojalne suradnje i res iudicata, tvrdnja kao takva odnosi se na navodnu povredu Republike Hrvatske međunarodnog prava koja proizlazi iz neizvršavanja sporne arbitražne odluke. Kako to proizlazi iz točke 127. ovog mišljenja, Unija nije obvezana ni Sporazumom o arbitraži ni spornom odlukom koja je njima predviđena; stoga problematika u vezi s povredama prava Unije ima samo akcesoran karakter u odnosu na problematiku utvrđenja kopnene i morske granice između dviju predmetnih država članica.
131.
Uostalom, kako sam to već izložio u točki 126. ovog mišljenja, smatram da pokušaj povezivanja obveza preuzetih tijekom pristupanja Republike Hrvatske Uniji s navedenim vrijednostima i načelima nije dovoljan da bi se tužba mogla samostalno na njima temeljiti. Stoga treba odbaciti i argumentaciju koja se temelji na neizvršenju obveza preuzetih tijekom postupka pristupanja jer one ne predstavljaju pravne obveze koje proizlaze iz prava Unije te se na njih ne može pozvati na osnovi članka 259. UFEU‑a.
132.
U svakom slučaju i radi potpunosti, pitam se, kao prvo, bi li, čak i pod pretpostavkom da istaknute povrede potpadaju pod područje primjene prava Unije, prigovor koji se temelji na vrijednosti vladavine prava, utvrđene u članku 2. UEU‑a, bio dopušten u okviru tužbe za povredu obveze, predviđene člankom 259. UFEU‑a. U tom pogledu Sud je nedavno primijenio tu vrijednost u brojnim predmetima (
59
). Međutim, opažam da u sudskoj praksi ona nije navođena samostalno, već uvijek zajedno s odredbom koja je „konkretizira” ili koja „predstavlja njezin poseban izraz” (
60
), odnosno člankom 19. UEU‑a. Tako je poveznica između vladavine prava i nadležnosti Unije utvrđena time što sudsku kontrolu u pravnom poretku Unije provodi ne samo Sud već i nacionalni sudovi.
133.
Točno je da je široko prihvaćeno da su, što se tiče provedbe članka 2. UEU‑a, članak 7. UEU‑a i postupak zbog povrede obveze komplementarni (
61
) i da se u načelu u okviru tužbe zbog povrede obveze može zamisliti povreda članka 2. UEU‑a (
62
). Međutim, točno je da tužba zbog povrede obveze predstavlja sudski put povezan s područjima koja spadaju u područje primjene prava Unije – što, kako je to izloženo u točkama 130. i 131. ovog mišljenja, u ovom predmetu nije slučaj – u kojem je potrebno navesti konkretne pravne obveze (
63
). S obzirom na to, Sud uvijek može pribjeći članku 2. UEU‑a u svrhu tumačenja, kako bi utvrdio postoji li povreda prava Unije. Stoga smatram da se – čak i pod pretpostavkom da je Sud nadležan za ispitivanje prvog prigovora koji se temelji na vladavini prava – u okolnostima ovog predmeta nije moguće samostalno pozivati na tu vrijednost.
134.
Kao drugo, u dijelu u kojem se prvi prigovor odnosi na načelo dobre vjere, koje se u pravu Unije odražava kroz načelo lojalne suradnje, kao i na načelo res iudicata, s obzirom na to da ni Sporazum o arbitraži ni arbitražna odluka ne predstavljaju akte Unije ni međunarodne obveze koje obvezuju Uniju (
64
), nije dovoljna činjenica pozivanja na ta načela zajedno s vrijednosti vladavine prava ako se pri tome ne navodi konkretna odredba prava Unije ili odredba koja obvezuje Uniju. No, u slučaju prigovora koji se temelji na neizvršavanju arbitražne odluke i Sporazuma o arbitraži, bilateralnih instrumenata uređenih isključivo međunarodnim pravom, takva poveznica nedostaje.
135.
Stoga smatram da u tim okolnostima Sud nije nadležan ispitivati prigovor koji se temelji na vrijednosti vladavine prava jer je on akcesoran u odnosu na problematiku povrede obveza međunarodnog prava.
c) Drugi prigovor, koji se temelji na povredi načela lojalne suradnje, utvrđenog u članku 4. stavku 3. UEU‑a
136.
Republika Slovenija, kao prvo, u biti ističe da je Republika Hrvatska, time što odbija postupiti u skladu s obvezama koje ima na temelju sporne arbitražne odluke, sprečava da u potpunosti izvršava svoj suverenitet na cijelom svojem državnom području. Takvo ponašanje ugrožava ostvarenje ciljeva Unije (
65
). Kao drugo, Republika Slovenija Republici Hrvatskoj predbacuje da je sprečava u ispunjavanju njezine obveze provedbe Direktive 2008/56, Direktive 92/43, Uredbe br. 1143/2014 kao i Direktive 2000/60.
137.
Kako sam to već izložio u točkama 105. do 107. ovog mišljenja, navodi koji se temelje na tom načelu akcesorni su u odnosu na rješenje međunarodnog spora o valjanosti i izvršenju sporne arbitražne odluke. U tom pogledu smatram posebno znakovitim način na koji je Republika Slovenija formulirala svoj drugi prigovor. Ona smatra da je Republika Hrvatska, „[t]ime što jednostrano odbija izvršiti obveze iz [sporne] arbitražne odluke”, povrijedila načelo lojalne suradnje (
66
). Tako je Republika Hrvatska sprečava da u potpunosti izvršava suverenitet nad cijelim svojim kopnenim i morskim područjem, u skladu s Ugovorima i odredbama sekundarnog prava (
67
).
138.
U svakom slučaju, drugi prigovor, koji se temelji na načelu lojalne suradnje, utvrđenom u članku 4. stavku 3. UEU‑a, treba odbiti. Naime, prema mojem istraživanju, to je načelo predstavljalo samostalan temelj obveza u predmetima u kojima je Unija bila stranka mješovitog sporazuma (
68
) ili u slučaju izvršenja obveza koje proizlaze iz UEU‑a i UFEU‑a (
69
). Međutim, u ovom predmetu ponašanje koje se stavlja na teret ne spada ni u jedan od tih dvaju slučajeva. Naime, kako to proizlazi iz prethodne analize, smatram da ni Sporazum o arbitraži ni sporna arbitražna odluka ne predstavljaju akte prava Unije ni međunarodne obveze koje obvezuju Uniju (
70
). Njihovo izvršenje ne predstavlja obvezu koja proizlazi iz UEU‑a i UFEU‑a. Stoga je jedina mogućnost pozivanja na ciljeve Unije primjena teorije ograničavanja. Prema toj teoriji, izvršavanje nadležnosti država članica ograničava se u ime ostvarenja ciljeva Unije (
71
). Međutim, suprotno predmetima u kojima je Sud primijenio ograničavanje nadležnosti (
72
), u ovom predmetu ponašanje koje se stavlja na teret, odnosno neizvršavanje arbitražne odluke, nema nikakve veze s propisima Unije.
139.
Stoga smatram da Sud u takvim okolnostima nije nadležan za ispitivanje prigovora koji se temelji na povredi članka 4. stavka 3. UEU‑a.
140.
Posljedično, smatram da prigovore koji se temelje na primarnom pravu treba odbiti jer Sud nije nadležan odlučivati o sporu koji ima pretežito međunarodni karakter, dok je povreda prava Unije samo akcesorna. Potrebno je ispitati i prigovore koji se temelje na povredama odredaba sekundarnog prava.
3. Prigovori koji se temelje na sekundarnom pravu
141.
Kako to proizlazi iz opće analize prigovora koji se temelje na navodnim povredama sekundarnog prava koje je istaknula Republika Slovenija, ona se u potporu tim prigovorima poziva na premisu prema kojoj je granica između Republike Hrvatske i Republike Slovenije utvrđena spornom arbitražnom odlukom donesenom na temelju Sporazuma o arbitraži. No, kako sam to više puta istaknuo u ovom mišljenju, navedeni sporazum i sporna arbitražna odluka ne potpadaju pod pravo Unije. Isto tako, kako sam to naveo u dijelu posvećenom uvodnim zapažanjima, osobito u točkama 109. do 112. ovog mišljenja, iz članaka 52. UEU‑a i 355. UFEU‑a proizlazi da teritorijalno područje primjene Ugovorâ odgovara objektivnoj zadanosti koju su države članice unaprijed odredile i koja je Uniji nametnuta. U tom kontekstu treba ispitati može li sporna arbitražna odluka biti izravno primjenjiva u okviru tužbe zbog povrede obveze.
a) Nepostojanje samoizvršivosti i neizvršenje sporne arbitražne odluke
142.
S jedne strane, smatram da je u načelu moguće prihvatiti tezu Republike Slovenije prema kojoj odluka koja potječe od priznatih međunarodnih sudova, kao što su Međunarodni sud (u daljnjem tekstu: MS) ili SAS, za naš Sud predstavlja pravnu činjenicu (res iudicata) (
73
). U ovom predmetu, u skladu sa Sporazumom o arbitraži (
74
), postupak pred predmetnim sudom odvijao se pod vodstvom stalne arbitražne institucije, SAS‑a (
75
), koji je naznačen kao institucija koja obavlja dužnost tajništva (
76
) od strane dviju predmetnih država (
77
).
143.
S druge strane, smatram da je, sa stajališta prava Unije (članak 52. UEU‑a i članak 355. UFEU‑a) i osobito u pogledu nadležnosti za izvršenje tog prava za koje su zadužene države članice, nužno da granica među njima ne bude samo određena u pravnom i političkom smislu, već i da je takvo razgraničenje i provedeno i da je operativno. Ugovori ne predviđaju nikakvu nadležnost Unije za utvrđivanje gdje počinju i gdje završavaju državna područja svake od dviju susjednih država. Utvrđenje dosega i granica državnog područja obuhvaćeno je suverenošću svake države članice, u skladu s odredbama međunarodnog javnog prava, kako proizlazi, mutatis mutandis, iz presude Aktiebolaget NN (
78
).
144.
U tom pogledu valja istaknuti, s jedne strane, u skladu s načelom dodjele nadležnosti, utvrđenim u članku 5. stavku 2. UEU‑a, da Unija djeluje samo u granicama nadležnosti koje su joj države članice dodijelile Ugovorima kako bi postigla njima određene ciljeve (
79
) i da, s druge strane, u skladu s člankom 4. stavkom 1. UEU‑a, države članice zadržavaju nadležnosti koje Ugovorima nisu dodijeljene Uniji. Smatram da je u ovom predmetu riječ o nadležnosti pridržanoj državama članicama. Stoga, da bi se moglo primijeniti pravo Unije, državne granice ne samo da trebaju biti utvrđene sa stajališta međunarodnog javnog prava već i stvarno razgraničene.
145.
Iako je sporna granica između Republike Hrvatske i Republike Slovenije utvrđena spornom arbitražnom odlukom, kako to proizlazi iz spisa podnesenog Sudu, treba istaknuti da u ovom postupku Republika Hrvatska oštro osporava primjenjivost i valjanost te odluke. Naime, ne može se zanemariti činjenica da je Republika Hrvatska verbalnom notom od 30. srpnja 2015. obavijestila Republiku Sloveniju o prestanku Sporazuma o arbitraži i eventualnoj primjeni postupka iz članka 65. Bečke konvencije (
80
). Ta je obavijest dostavljena i arbitražnom sudu 31. srpnja 2015. Stoga se Republika Hrvatska od te obavijesti povukla iz arbitražnog postupka te više u njemu nije sudjelovala. Ona je u svojim podnescima i tijekom rasprave isticala da je arbitražni sud, kada je donio navedenu odluku, prekoračio svoje ovlasti (
81
).
146.
Općenitije gledano, treba primijetiti da u povijesti međunarodnog prava, čak i u današnje vrijeme (
82
), situacija u kojoj jedna od stranaka arbitražnog postupka ne priznaje valjanost odluke koju je donio arbitražni sud ili je odbija izvršiti nije nepoznata (
83
). Naime, iako ne postoji obvezatni mehanizam kontrole arbitražnih odluka donesenih između država, država koja osporava takvu odluku može spor o njezinoj valjanosti podnijeti MS‑u (
84
).
147.
U tom kontekstu ne začuđuje da se Republika Hrvatska, kako bi objasnila razloge nepriznavanja sporne arbitražne odluke, poziva na navodno prekoračenje ovlasti arbitražnog suda koje se temelji na samom donošenju te odluke (
85
). U praksi, kada jedna država osporava međudržavnu arbitražnu odluku, ta odluka u stvarnosti predstavlja samo pokušaj rješavanja predmetnog spora jer u međunarodnom pravu i s obzirom na ono što se može smatrati njegovom nesavršenom prirodom ne postoji obvezujući mehanizam koji jamči izvršenje međudržavnih arbitražnih odluka neovisno o suverenoj volji država (
86
).
148.
Čak i pod pretpostavkom da, s gledišta međunarodnog prava, djelomična odluka sadržava pravnu ocjenu činjenica navedenih u točki 145. ovog mišljenja (
87
), činjenica je da ta odluka do današnjeg dana nije provedena u odnosima između Republike Hrvatske i Republike Slovenije. U tom pogledu opažam da članak 7. stavak 3. Sporazuma o arbitraži utvrđuje da će „stranke poduzeti sve neophodne korake za provedbu odluke, uključujući, prema potrebi, i izmjenu nacionalnog zakonodavstva, u roku od šest mjeseci nakon donošenja odluke”. U tom smislu slažem se s argumentom Republike Hrvatske iznesenom na raspravi prema kojem sporna arbitražna odluka nije „samoizvršiva” (
88
), što, kako mi se čini, znači da se izravno ne primjenjuje (
89
).
149.
Posljedično, smatram da sporna arbitražna odluka nije provedena u odnosima između Republike Hrvatske i Republike Slovenije, tako da, s gledišta prava Unije, granica između tih dviju država članica nije utvrđena ni u smislu članka 52. UEU‑a i članka 355. UFEU‑a ni u smislu sudske prakse koja proizlazi iz presude Aktiebolaget NN (
90
), na temelju koje svaka država članica ima pravo odrediti doseg i granice svojeg područja, u skladu s pravilima međunarodnog javnog prava. Budući da utvrđivanje granica između država članica nije nadležnost dodijeljena Uniji, u smislu članka 5. stavka 2. UEU‑a, i ne potpada pod materijalno područje primjene prava Unije, predmetna pitanja ne mogu predstavljati predmet tužbe zbog povrede obveze na temelju članka 259. UFEU‑a.
150.
Imajući u vidu navedena razmatranja, treba odvojeno ispitati posebne prigovore koji se temelje na sekundarnom pravu koje je tužitelj istaknuo u potporu svojoj tužbi. Potrebno je analizirati nadležnost Suda za odlučivanje o prigovorima iznesenima u potporu tužbi koji se temelje, s jedne strane (točka (b) infra), na članku 5. stavku 2. i Prilogu I. Uredbi br. 1380/2013 (treći prigovor) i, s druge strane (točka (c) infra), na provedbi sustava praćenja predviđenog Uredbom br. 1224/2009 i Provedbenom uredbom br. 404/2011 (četvrti prigovor), člancima 4. i 17. u vezi s člankom 13. Zakonika o schengenskim granicama (peti prigovor) kao i člankom 2. stavkom 4. i člankom 11. stavkom 1. Direktive 2014/89 (šesti prigovor).
b) Treći prigovor, koji se temelji na povredi Uredbe br. 1380/2013
151.
Svojim trećim prigovorom Republika Slovenija ističe da je Republika Hrvatska, time što ne poštuje njezino državno područje, povrijedila pravo Unije u području zajedničke ribarstvene politike, konkretnije članak 5. stavak 2. i Prilog I. Uredbi br. 1380/2013 (
91
).
152.
Odmah na početku primjećujem da, suprotno ostalim aktima sekundarnog prava na koje se poziva Republika Slovenija, Uredba br. 1380/2013 sadržava izričito upućivanje na buduću arbitražnu odluku. Naime, u skladu s bilješkama koje se odnose na točke 8. i 10., naslovljene „Obalne vode Hrvatske” (točka 8.) i „Obalne vode Slovenije” (točka 10.), Priloga I. Uredbi br. 1380/2013, „gore navedeni režim primjenjuje se od potpune provedbe arbitražne odluke”. U tom pogledu, s obzirom na to da je Uredba br. 1380/2013 zakonodavni akt Unije u smislu članka 297. UFEU‑a, očito je da je Sud nadležan odlučivati o tome jesu li ispunjeni uvjeti za njezinu primjenu, odnosno primjenjuje li se posebni režim po osnovi susjedskih odnosa predviđen u članku 5. stavku 2. te uredbe, imajući u vidu pojašnjenja iz Priloga I.
153.
Međutim, s obzirom na to da Republika Slovenija tim trećim prigovorom, koji se temelji na povredi članka 5. stavka 2. i Priloga I. Uredbi br. 1380/2013 (
92
), želi ishoditi utvrđenje povrede Republike Hrvatske režima predviđenog tim člankom, smatram da Sud nije nadležan za odlučivanje o tom prigovoru.
154.
U tom pogledu treba primijetiti da članak 5. Uredbe br. 1380/2013 u stavku 1. predviđa jednak pristup vodama i resursima u svim vodama Unije osim onih iz stavka 2. tog članka. Navedeni članak 2. ovlašćuje države članice da u vodama do 12 nautičkih milja od polaznih crta koje potpadaju pod njihov suverenitet ili jurisdikciju do 31. prosinca 2022. ograniče ribolov na ribarska plovila koja tradicionalno ribare u tim vodama iz luka na pripadajućoj obali, ne dovodeći u pitanje dogovore koje ribarska plovila Unije pod zastavom drugih država članica imaju po postojećim susjedskim odnosima između država članica i dogovora sadržanih u Prilogu I., kojima se za svaku državu članicu određuju geografske zone unutar obalnog pojasa drugih država članica gdje se obavljaju ribolovne aktivnosti kao i vrste na koje se to odnosi. Prilog I. te uredbe definira uvjete pristupa obalnim vodama u smislu članka 5. stavka 2. te uredbe. U skladu s bilješkama koje se odnose na točke 8. i 10. Priloga I. Uredbi br. 1380/2013, naslovljene „Obalne vode Hrvatske” (točka 8.) i „Obalne vode Slovenije” (točka 10.), „gore navedeni režim primjenjuje se od potpune provedbe arbitražne odluke”. S obzirom na to da ne postoje druga pojašnjenja o tom tekstu, valja ga protumačiti kako bi se shvatio doseg tog upućivanja na buduću arbitražnu odluku.
155.
Što se tiče izraza „gore navedeni režim”, Sud je već pojasnio da se on odnosi na određene posebne režime koji ribarskim plovilima Unije pod zastavom drugih država članica daju pravo ribolova u vodama do 12 nautičkih milja zbog susjedskih odnosa između država članica (
93
). Stoga navedeni izraz valja razumjeti u smislu da se odnosi na posebni režim uzajamnog pristupa, „primjenjiv na ribarska plovila Unije pod zastavom drugih država članica zbog postojećih susjedskih odnosa između država članica” (u daljnjem tekstu: posebni režim zbog susjedskih odnosa).
156.
Što se tiče izraza „od potpune provedbe arbitražne odluke”, iz točaka 8. i 10. Priloga I. Uredbi br. 1380/2013, koje odražavaju sadržaj Akta o pristupanju (
94
), proizlazi da je konačna odluka akt koji uvjetuje vremensku primjenu posebnog režima zbog susjedskih odnosa, čiji su uvjeti uređeni u Prilogu I. navedenoj uredbi. Tako taj sustav ne može stupiti na snagu prije „potpune provedbe” Republike Hrvatske i Republike Slovenije buduće arbitražne odluke. Drugim riječima, predmet navedenih točaka 8. i 10. je odgoda primjene tog režima tijekom rješavanja graničnog spora između tih dviju država. U ovom predmetu, kako je to potvrdila Republika Hrvatska na raspravi, sporna arbitražna odluka nije provedena zbog toga što ta država članica smatra da je valjano otkazala Sporazum o arbitraži (
95
) te odbija priznati spornu arbitražnu odluku donesenu na temelju tog sporazuma. Stoga smatram da se navedeni posebni režim zbog susjedskih odnosa, što se tiče slovenskih i hrvatskih obalnih voda, ne primjenjuje ratione temporis. S obzirom na to da tužitelj predbacuje Republici Hrvatskoj da je povrijedila posebni režim zbog susjedskih odnosa predviđen u članku 5. stavku 2. Uredbe br. 1380/2013, koji se nije primjenjivao ni tijekom navodnih povreda ni tijekom ovog postupka jer sporna arbitražna odluka nije bila provedena, smatram da Sud nije nadležan za odlučivanje o trećem prigovoru.
c) Četvrti do šestog prigovora u potporu tužbi
157.
Što se tiče četvrtog do šestog prigovora koje ističe Republika Slovenija, ta država članica poziva se na odredbe koje se odnose na sustav praćenja uveden Uredbom br. 1224/2009 i Provedbenom uredbom br. 404/2011 (četvrti prigovor), na članke 4. i 17. u vezi s člankom 13. Zakonika o schengenskim granicama (peti prigovor) kao i na članak 2. stavak 4. i članak 11. stavak 1. Direktive 2014/89 (šesti prigovor).
158.
U tom pogledu, kao prvo, što se tiče četvrtog prigovora, koji se temelji na povredi odredaba Uredbe br. 1224/2009 i Provedbene uredbe br. 404/2011, ponašanje koje se stavlja na teret opisuje se kako slijedi: „hrvatska policijska plovila bez suglasnosti Slovenije prate hrvatske ribare koji ribare u slovenskim vodama, sprečavajući na taj način slovenske ribarske inspektore da provode nadzor”. Tužitelj dodaje da „hrvatska tijela izriču slovenskim ribarima koji ribare u slovenskim vodama koje Hrvatska prisvaja novčane kazne zbog nezakonitog prelaska granice i nezakonitog ribolova” te da potonja „Sloveniji ne dostavlja nikakve podatke koji se odnose na aktivnosti hrvatskih plovila u slovenskim vodama, kako to zahtijeva uredba”. Tužitelj zaključuje da na taj način Republika Hrvatska „sprečava Sloveniju u izvršavanju nadzora u vodama pod njezinim suverenitetom i jurisdikcijom i ne poštuje isključivu nadležnost Slovenije kao obalne države nad njezinim teritorijalnim morem” (
96
).
159.
Kao drugo, kada je riječ o petom prigovoru, koji se temelji na odredbama Zakonika o schengenskim granicama, napominjem da Republika Slovenija smatra da Republika Hrvatska „ne priznaje granicu utvrđenu arbitražnom odlukom kao zajedničku granicu sa Slovenijom, ne surađuje sa Slovenijom kako bi štitila tu ‚vanjsku granicu EU‑a’ i nije u stanju osigurati zadovoljavajuću zaštitu”, čime povređuje članke 4., 13. i 17. navedenog zakonika.
160.
Kao treće, kada je riječ o šestom prigovoru, koji se temelji na navodnoj povredi obveza iz Direktive 2014/89, treba primijetiti da se Republika Slovenija izravno poziva na neizvršavanje sporne arbitražne odluke kojom su razgraničene teritorijalne vode u smislu članka 2. stavka 4. te direktive. Prema tužiteljevu mišljenju, Republika Hrvatska slovenske vode uključuje u svoje pomorsko prostorno planiranje te, posljedično, sprečava usklađivanje sa slovenskim kartama.
161.
U tom se pogledu mora utvrditi da se argumentacija Republike Slovenije koja se odnosi na navodne povrede sekundarnog prava temelji na premisi prema kojoj je sporna granica stvarno utvrđena. Tu konstataciju potvrđuju činjenice navedene u prilog navodima Republike Slovenije, iz kojih proizlazi da se one ne bi dogodile da je postojala funkcionirajuća granica između Republike Hrvatske i Republike Slovenije. Međutim, kako to proizlazi iz točaka 145. do 150. ovog mišljenja, smatram da to nije slučaj zato što sporna arbitražna odluka nikad nije bila provedena. Iz toga proizlazi da Republika Slovenija želi implicitno ishoditi izvršenje sporne arbitražne odluke. No, takav zahtjev za izvršenje ne potpada pod nadležnost Unije. Ako bi Sud odlučivao o četvrtom do šestog prigovora onako kako su formulirani, to bi ga dovelo do toga da sam rješava problem sporne granice, iako, kako to proizlazi iz točaka 143. i 144. ovog mišljenja, takva nadležnost pripada državama članicama (vidjeti točku 110. ovog mišljenja). Stoga su navodne povrede sekundarnog prava po svojoj biti akcesorne u odnosu na problematiku u vezi sa stvarnim utvrđivanjem granice između Republike Hrvatske i Republike Slovenije. Stoga predlažem Sudu da utvrdi da nije nadležan za odlučivanje o četvrtom do šestog prigovora koje je istaknula Republika Slovenija u potporu svojoj tužbi.
162.
Imajući navedeno u vidu, predlažem da se Sud proglasi nenadležnim za odlučivanje o prigovorima koji se temelje na primarnom pravu i na sekundarnom pravu te stoga u cijelosti nenadležnim za odlučivanje o ovoj tužbi.
163.
Posljedično, nije se potrebno osvrtati na prigovore Republike Hrvatske koji se odnose na nedopuštenost tužbe.
D.
Sažetak analize
164.
Iako se prigovori koji se temelje na navodnim povredama koje je istaknula Republika Slovenija na prvi pogled mogu činiti kao prigovori koji se temelje na pravu Unije u smislu članka 259. UFEU‑a, nakon temeljite analize zaključio sam da bi svako eventualno utvrđenje povreda koje se stavljaju na teret Republici Hrvatskoj počivalo na pretpostavci utvrđenja granice između Republike Hrvatske i Republike Slovenije. Međutim, takvo utvrđenje po samoj svojoj biti predstavlja pitanje međunarodnog javnog prava, što potvrđuje i analiza Sporazuma o arbitraži i sporne arbitražne odluke jer ih se ne može smatrati aktima prava Unije. Pitanja valjanosti, tumačenja i izvršenja tih dvaju međunarodnopravnih instrumenata ne mogu biti predmet postupka zbog povrede obveze na temelju članka 259. UFEU‑a. Usto, napominjem da sporna arbitražna odluka nije provedena u odnosima između tih dviju država članica, a usto nije ni samoizvršiva. Iz toga slijedi da, s gledišta prava Unije, sporna granica između Republike Hrvatske i Republike Slovenije nije utvrđena u smislu članka 52. UEU‑a i članka 355. UFEU‑a. S obzirom na to da se tvrdnje o povredi obveze koje ističe Republika Slovenija odnose na spornu granicu između tih dviju država članica, treba smatrati da su ti navodi samo akcesorni u odnosu na rješenje spora međunarodnog karaktera, koji ne potpada pod pravo Unije i za koji Sud nije nadležan.
165.
U konačnici moram primijetiti da je žalosno da za granični spor nije moglo biti iznađeno konačno rješenje, čak ni nakon donošenja sporne arbitražne odluke. Međutim, uvjeren sam da rješenje tog spora treba tražiti na političkoj razini.
VII. Troškovi
166.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
167.
Iz prethodno navedenog obrazloženja proizlazi da je Republika Slovenija stranka koja u ovom postupku nije uspjela te mora snositi vlastite troškove kao i troškove Republike Hrvatske.
VIII. Zaključak
168.
Imajući u vidu prethodna razmatranja, predlažem da Sud:
–
iz spisa izdvoji mišljenje pravne službe Europske komisije koje se nalazi u prilogu C.2 odgovoru Republike Slovenije na prigovor nedopuštenosti;
–
utvrdi da Sud Europske unije nije nadležan za odlučivanje o ovoj tužbi;
–
naloži Republici Sloveniji snošenje vlastitih troškova kao i troškova Republike Hrvatske.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Članak 259. UFEU‑a odgovara bivšem članku 170. UEEZ‑a i članku 227. UEZ‑a. U pogledu tužbi na temelju tih odredaba, vidjeti posebice presude od 4. listopada 1979., Francuska/Ujedinjena Kraljevina (141/78, EU:C:1979:225); od 16. svibnja 2000., Belgija/Španjolska (C‑388/95, EU:C:2000:244); od 12. rujna 2006., Španjolska/Ujedinjena Kraljevina (C‑145/04, EU:C:2006:543); od 16. listopada 2012., Mađarska/Slovačka (C‑364/10, EU:C:2012:630) i od 18. lipnja 2019., Austrija/Njemačka (C‑591/17, EU:C:2019:504).
(
3
)	Potpisana u San Franciscu 26. lipnja 1945.
(
4
)	SL 2012., L 112, str. 10.
(
5
)	Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, svezak 1155., str. 331.
(
6
)	SL 2012., L 112, str. 21.
(
7
)	Uredba Vijeća (EZ) br. 2371/2002 od 20. prosinca 2002. o očuvanju i održivom iskorištavanju ribolovnih resursa u okviru Zajedničke ribarstvene politike (SL 2002., L 358, str. 59.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 3., str. 38.)
(
8
)	Uredba o izmjeni uredaba Vijeća (EZ) br. 1954/2003 i (EZ) br. 1224/2009 i stavljanju izvan snage uredaba (EZ) br. 2371/2002 i (EZ) br. 639/2004 i Odluke Vijeća 2004/585/EZ (SL 2013., L 354, str. 22.)
(
9
)	Uredba o izmjeni uredbi (EZ) br. 847/96, (EZ) br. 2371/2002, (EZ) br. 811/2004, (EZ) br. 768/2005, (EZ) br. 2115/2005, (EZ) br. 2166/2005, (EZ) br. 388/2006, (EZ) br. 509/2007, (EZ) br. 676/2007, (EZ) br. 1098/2007, (EZ) br. 1300/2008, (EZ) br. 1342/2008 i o stavljanju izvan snage uredbi (EEZ) br. 2847/93, (EZ) br. 1627/94 i (EZ) br. 1966/2006 (SL 2009., L 343, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 1., str. 113.)
(
10
)	SL 2011., L 112, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 4., svezak 1., str. 163.)
(
11
)	SL 2016., L 77, str. 1.
(
12
)	SL 2014., L 257, str. 135.
(
13
)	Točka 17. djelomične odluke koju je 30. lipnja 2016. donio arbitražni sud (u daljnjem tekstu: djelomična odluka)
(
14
)	Točka 18. djelomične odluke
(
15
)	SAS se sastoji od 122 ugovorne stranke koje su pristupile nekoj od konvencija ili objema konvencijama o osnivanju SAS‑a. Što se tiče ovog predmeta, Republika Slovenija pristupila je objema konvencijama, 1. listopada 1996. i 29. ožujka 2004. Republika Hrvatska 7. listopada 1998. pristupila je Konvenciji iz 1899. Vidjeti https://pca‑cpa.org/fr/about/introduction/contracting‑parties/.
(
16
)	Vidjeti točku 148. konačne arbitražne odluke koju je arbitražni sud donio 29. lipnja 2017. (u daljnjem tekstu: sporna arbitražna odluka).
(
17
)	Točka 19. djelomične odluke
(
18
)	Dostupno na https://pca‑cpa.org/fr/documents/pca‑conventions‑and‑rules/
(
19
)	Prilog B.6 prigovoru nedopuštenosti
(
20
)	Vidjeti prilog B.6 prigovoru nedopuštenosti i točku 84. djelomične odluke.
(
21
)	Sud još nije odlučio o tom prigovoru.
(
22
)	Republika Slovenija navodi, posebice, Direktivu 2008/56/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o uspostavljanju okvira za djelovanje Zajednice u području politike morskog okoliša (Okvirna direktiva o pomorskoj strategiji) (SL 2008., L 164, str. 19.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 26., str. 136.), Direktivu Vijeća 92/43/EEZ od 21. svibnja 1992. o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore (SL 1992., L 206, str. 7.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 2., str. 14.), Uredbu (EU) br. 1143/2014 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2014. o sprečavanju i upravljanju unošenja i širenja invazivnih stranih vrsta (SL 2014., L 317, str. 35.) kao i Direktivu 2000/60/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2000. o uspostavi okvira za djelovanje Zajednice u području vodne politike (SL 2000., L 327, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 48.).
(
23
)	Donesena 13. listopada 2017.
(
24
)	Presuda od 30. rujna 2010. (C‑132/09, EU:C:2010:562)
(
25
)	Republika Hrvatska osobito ističe da se Sud u tom okviru mora očitovati o utjecaju načela nemo iudex in causa sua na nadležnost arbitražnog suda da u djelomično istovjetnom sastavu odluči o vlastitoj nadležnosti. Ako bi Sud smatrao da je Sporazum o arbitraži i nadalje valjan, tada bi morao odlučiti o pravnim učincima arbitražne odluke koju su na temelju Sporazuma o arbitraži stranke morale provesti, ali to još uvijek nisu učinile.
(
26
)	Presuda od 12. rujna 2006. (C‑145/04, EU:C:2006:543)
(
27
)	C‑445/00, EU:C:2002:607
(
28
)	C‑445/00, EU:C:2002:607
(
29
)	Iz toga slijedi da se taj dokument može kvalificirati kao „pravno savjetovanje” u smislu članka 4. stavka 2. Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (SL 2001., L 145, str. 43.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.).
(
30
)	Presuda od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće (C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374, t. 42.) i rješenje od 14. svibnja 2019., Mađarska/Parlament, (C‑650/18, neobjavljeno, EU:C:2019:438, t. 16.)
(
31
)	Presuda od 1. srpnja 2008., Švedska i Turco/Vijeće (C‑39/05 P i C‑52/05 P, EU:C:2008:374, t. 42.) i rješenje od 14. svibnja 2019., Mađarska/Parlament, (C‑650/18, neobjavljeno, EU:C:2019:438, t. 16.)
(
32
)	Vidjeti u tom smislu rješenje od 29. siječnja 2009., Donnici/Parlament (C‑9/08, neobjavljeno, EU:C:2009:40, t. 18.).
(
33
)	Novinski članak koji se nalazi na stranicama 32. do 37. priloga C.2 odgovoru Republike Slovenije na prigovor nedopuštenosti.
(
34
)	Presuda od 19. srpnja 2016., H/Vijeće i Komisija (C‑455/14 P, EU:C:2016:569, t. 40.). Usto, Sud je već precizirao da međunarodna konvencija ne može ugroziti isključivu nadležnost Suda u pogledu sporova između država članica koji se odnose na tumačenje i primjenu prava Unije (presuda od 30. svibnja 2006., Komisija/Irska, C‑459/03, EU:C:2006:345, t. 132.).
(
35
)	Presuda od 16. listopada 2012., Mađarska/Slovačka (C‑364/10, EU:C:2012:630, t. 67. i navedena sudska praksa)
(
36
)	Vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 21. lipnja 1988., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (416/85, EU:C:1988:321, t. 9. i navedena sudska praksa).
(
37
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika E. Tancheva u predmetu Komisija/Poljska (Neovisnost Vrhovnog suda) (C‑619/18, EU:C:2019:325, t. 48. i bilješka br. 19).
(
38
)	Presuda od 6. travnja 2017., Komisija/Njemačka (C‑58/16, neobjavljena, EU:C:2017:279, t. 36.)
(
39
)	Kada je riječ o materijalnoj nadležnosti, vidjeti presudu od 28. ožujka 2017., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 76.).
(
40
)	Vidjeti osobito presudu od 27. veljače 2018., Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, t. 47. i navedena sudska praksa).
(
41
)	Vidjeti osobito presudu od 27. veljače 2018., Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, t. 45. i 46. i navedena sudska praksa). Sud je nadležan za tumačenje odredaba takvih sporazuma (vidjeti, u novije vrijeme, presudu od 11. srpnja 2018., Bosphorus Queen Shipping (C‑15/17, EU:C:2018:557, t. 44.)).
(
42
)	Vidjeti u tom smislu presude od 22. listopada 2009., Bogiatzi (C‑301/08, EU:C:2009:649, t. 33.) i od 21. prosinca 2011., Air Transport Association of America i dr. (C‑366/10, EU:C:2011:864, t. 63.).
(
43
)	U pogledu običajnog međunarodnog pomorskog prava, vidjeti posebice presudu od 24. studenoga 1992., Poulsen i Diva Navigation (C‑286/90, EU:C:1992:453, t. 9. i 10.). U pogledu običajnog načela samoopredjeljenja, vidjeti posebice presudu od 21. prosinca 2016., Vijeće/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973, t. 88.). U pogledu običajnog načela dobre vjere, vidjeti posebice presudu od 11. srpnja 2018., Bosphorus Queen Shipping (C‑15/17, EU:C:2018:557, t. 45.).
(
44
)	Presuda od 30. rujna 2010. (C‑132/09, EU:C:2010:562)
(
45
)	Vidjeti Ziller, J., „Champ d’application de l’Union – Application territoriale”, JurisClasseur Europe Traité, svezak 470., 2013., t. 4.
(
46
)	Presuda od 4. svibnja 2017., El Dakkak i Intercontinental (C‑17/16, EU:C:2017:341, t. 22.)
(
47
)	Presuda od 15. prosinca 2015., Parlament i Komisija/Vijeće (C‑132/14 do C‑136/14, EU:C:2015:813, t. 64.)
(
48
)	Presuda od 29. ožujka 2007. (C‑111/05, EU:C:2007:195)
(
49
)	Presuda od 29. ožujka 2007., Aktiebolaget NN (C‑111/05, EU:C:2007:195, t. 54.); moje isticanje
(
50
)	Nije isključeno da Sud bude nadležan za tu vrstu sporova u okviru tužbe na temelju članka 273. UFEU‑a, na temelju kojeg je „Sud nadležan u svakom sporu među državama članicama koji se odnosi na predmet Ugovorâ ako mu je spor podnesen na temelju posebnog sporazuma između stranaka”.
(
51
)	Vidjeti točku 107. ovog mišljenja, u dijelu u kojem se odnosi, osobito, na rasuđivanje izloženo u presudi od 30. rujna 2010., Komisija/Belgija (C‑132/09, EU:C:2010:562).
(
52
)	Točke 62. do 71. tužbe
(
53
)	Vidjeti Prilog A.3 tužbi kao i, općenitije, Geddes A., Taylor A., „Those Who Knock on Europe’s Door Must Repent?”, Bilateral Border Disputes and EU Enlargement, Political Studies, sv. 64., br. 4, str. 930. do 947. Što se tiče definicije „posredovanja”, riječ je o „radnji treće osobe, najčešće države ili međunarodne organizacije, koja intervenira u spor između dviju ili više stranaka, od kojih je barem jedna država, da bi strankama koje su prihvatile njezino posredovanje predložila sredstva s ciljem mirnog rješavanja njihova spora” (definicija na francuskom jeziku dostupna na http://www.operationspaix.net/15-lexique‑bons‑offices.html).
(
54
)	U tom pogledu vidjeti prilog A.3 tužbi, u kojem se nalazi razmjena pisama između predstavnika hrvatske i švedske vlade, dana na znanje Konferenciji za pristupanje Republike Hrvatske Europskoj uniji.
(
55
)	U tom pogledu vidjeti prilog A.3 tužbi, u kojem se nalazi razmjena pisama između predstavnika hrvatske i švedske vlade od 25. rujna 2009.
(
56
)	Vidjeti točke 27. do 29. ovog mišljenja.
(
57
)	Podsjećam na to da, kako je izneseno u točki 15. ovog mišljenja, Prilog III. određuje da se „gore navedeni režim primjenjuje od potpune provedbe arbitražne odluke koja proizlazi iz Sporazuma o arbitraži između Vlade Republike Slovenije i Vlade Republike Hrvatske, potpisanog u Stockholmu 4. studenoga 2009.”.
(
58
)	To je tumačenje, osim toga, potvrđeno Komisijinim odgovorom na pitanja Suda od 28. lipnja 2019., u kojem ona navodi da „tekst bilježaka [8. i 10. Priloga I. Uredbi br. 1380/2013], koji odražava sadržaj Akta o pristupanju, predviđa da se režim pristupa obalnim vodama država primjenjuje tek od trenutka u kojem je arbitražna odluka koja proizlazi iz Sporazuma o arbitraži […] u potpunosti provedena”. Komisija dodaje da se tekst te odredbe može shvatiti u smislu da „autori odredbe nisu imali namjeru režime pristupa primijeniti s trenutačnim učinkom ili s automatskim učinkom od određenog datuma”.
(
59
)	Vidjeti presudu od 27. veljače 2018., Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, t. 32.), u kojoj je Sud presudio da: „Članak 19. UEU‑a, kojim se konkretizira vrijednost vladavine prava navedena u članku 2. UEU‑a, zadaću provođenja sudskog nadzora u pravnom poretku Unije povjerava ne samo Sudu već i sudovima država članica”. Iste su riječi ponovljene u presudama od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava) (C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, t. 50. i navedena sudska praksa) i od 24. lipnja 2019., Komisija/Poljska (Neovisnost Vrhovnog suda) (C‑619/18, (EU:C:2019:531, t. 47.).
(
60
)	Izraz koji je upotrijebio nezavisni odvjetnik E. Tanchev u svojem mišljenju u predmetu Komisija/Poljska (Neovisnost redovnih sudova) (C‑192/18, EU:C:2019:529, t. 71.)
(
61
)	Vidjeti u tom pogledu mišljenje nezavisnog odvjetnika E. Tancheva u predmetu Komisija/Poljska (Neovisnost Vrhovnog suda) (C‑619/18, EU:C:2019:325, t. 50. i 51.) kao i Hillion, C., „Overseeing the Rule of Law in the EU: Legal Mandate and Means”, u Closa i Kochenov, str. 66. do 74.
(
62
)	Vidjeti osobito Mader, O., „Enforcement of EU Values as a Political Endeavour: Constitutional Pluralism and Value Homogeneity in Times of Persistent Challenges to the Rule of Law”, Hague Journal on the Rule of Law, sv. 11., br. 1, travanj 2019., t. 3.4.2.
(
63
)	Vidjeti osobito Ruffert (Calliess/Ruffert, EUV/AEUV Kommentar, IV. izd., 2011., članak 7. UEU‑a, t. 29., str. 160. i 161.), gdje se ističe da je tužba zbog povrede obveze zamišljena za procesuiranje „konkretnih i individualnih” povreda odredaba Unije, dok se mehanizam predviđen u članku 7. UEU‑a odnosi na povrede vrijednosti Unije koje se, zbog svoje „općenite naravi”, ne bi mogle procesuirati tužbom zbog povrede obveze. Prema mišljenju Heintschela von Heinegga (Vedder/Heintschel von Heinegg, Europäisches Unionsrecht, II. izd., 2018., članak 7. UEU‑a, t. 29., str. 112. i 113.), povrede članka 2. UEU‑a mogu se isticati samo u okviru mehanizma predviđenog člankom 7. UEU‑a, s obzirom na to da se one odlikuju „posebnom kvalitetom” koja može ugroziti temeljna načela Unije. On dodaje da su samo države članice koje djeluju kao Vijeće Europske unije u stanju okončati tu vrstu povreda, koristeći se svojim političkim utjecajem. Naprotiv, prema tom autoru, Sud to ne može učiniti u okviru tužbe zbog povrede obveze jer mu je zabranjeno odlučivanje o političkim pitanjima. Usto, Sud raspolaže samo mehanizmom sankcija predviđenim u članku 260. UFEU‑a, koji taj autor smatra neprikladnim za sankcioniranje takvih povreda. On iz toga zaključuje da se tužba zbog povrede obveze ne može primijeniti za povrede članka 2. UEU‑a.
(
64
)	Vidjeti točke 103. do 104. ovog mišljenja.
(
65
)	Republika Slovenija navodi sljedeće ciljeve: promicanje mira i njegovo utvrđivanje, stvaranje sve tješnje povezane unije između naroda Europe te ostvarivanje ciljeva propisa Unije koji se odnose na područja država članica.
(
66
)	Stranica 3. tužbe, sažetak drugog prigovora
(
67
)	Ibidem
(
68
)	Samostalna primjena članka 4. stavka 3. UEU‑a bila je moguća osobito zato što je sporno pitanje spadalo u područje vanjskih odnosa Unije te je Unija bila stranka sporazuma. Tako je Sud presudio da, kada je riječ ugovoru ili sporazumu koji djelomično spada u nadležnost Unije, a djelomično u nadležnost država članica, treba osigurati usku suradnju između potonjih i institucija Unije kako u postupku pregovaranja i sklapanja tako i u postupku izvršavanja preuzetih obveza. Sud je iz toga zaključio da ta obveza suradnje proizlazi iz zahtjeva za jedinstveno međunarodno zastupanje Unije (presuda od 20. travnja 2010., Komisija/Švedska, C‑246/07, EU:C:2010:203, t. 73.). Vidjeti i presudu od 30. svibnja 2006., Komisija/Irska (C‑459/03, EU:C:2006:345).
(
69
)	Države članice su obvezne, osobito na temelju načela lojalne suradnje, utvrđenog u članku 4. stavku 3. podstavku 1. UEU‑a, na svojim državnim područjima osigurati primjenu i poštovanje prava Unije i, na temelju članka 4. stavka 3. podstavka 2. UEU‑a, države članice poduzimaju sve odgovarajuće mjere, opće ili posebne, kako bi osigurale ispunjavanje obveza koje proizlaze iz Ugovorâ ili akata institucija Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 14. rujna 2017., The Trustees of the BT Pension Scheme, C‑628/15, EU:C:2017:687, t. 47.). Prema mišljenju Suda, to načelo ne ovlašćuje državu članicu da zaobiđe obveze koje joj nameće pravo Unije (presuda od 18. listopada 2016., Nikiforidis, C‑135/15, EU:C:2016:774, t. 54.).
(
70
)	Vidjeti točke 122. do 127. ovog mišljenja.
(
71
)	U pogledu ograničavanja nadležnosti, vidjeti Azoulai, L., „The ‘Retained Powers’ formula in the case law of the European Court of Justice: EU law as total law?”, European Journal of Legal Studies, sv. 2., br. 4, 2011., str. 192. do 219. i Lindeboom, J., „Why EU Law Claims Supremacy”, Oxford Journal of Legal Studies, sv. br. 38, ljeto 2018., str. 328. do 356., https://doi.org/10.1093/ojls/gqy008 kao i Neframi, E., „Le principe de coopération loyale comme fondement identitaire de l’Union européenne”, Revue du Marché Commun et de l’Union Européenne, br. 556, 2012., str. 197. do 203.
(
72
)	Vidjeti, primjerice, presude od 14. veljače 1995., Schumacker (C‑279/93, EU:C:1995:31, t. 21.), od 11. kolovoza 1995., Wielockx (C‑80/94, EU:C:1995:271, t. 16.) kao i od 16. srpnja 1998., ICI (C‑264/96, EU:C:1998:370, t. 19.) u području izravnog oporezivanja.
(
73
)	U svojoj presudi od 21. prosinca 2016., Vijeće/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973, t. 88. do 91.) Sud se nedavno pozvao na konzultativna mišljenja MS‑a kao na „izvore prava”, koje treba, kako mi se čini, ipak razlikovati od „pravne činjenice”.
(
74
)	Prema članku 6. stavku 2. Sporazuma o arbitraži, arbitražni sud mora provoditi postupak prema Fakultativnim pravilima Stalnog arbitražnog suda za arbitražu u sporovima između dviju država. Ta su pravila dostupna na https://pca‑cpa.org/fr/documents/pca‑conventions‑and‑rules/.
(
75
)	SAS ima sjedište u Haagu, a osnovan je konvencijama o mirnom rješavanju međunarodnih sporova zaključenima u Haagu 1899. i 1907.
(
76
)	Vidjeti točku 148. sporne arbitražne odluke.
(
77
)	Vidjeti bilješku 17. ovog mišljenja.
(
78
)	Presuda od 29. ožujka 2007. (C‑111/05, EU:C:2007:195, t. 54.)
(
79
)	Vidjeti u tom smislu mišljenje 2/94 (Pristupanje Zajednice EKLJP‑u) od 28. ožujka 1996. (EU:C:1996:140, t. 24.); presude od 1. listopada 2009., Komisija/Vijeće (C‑370/07, EU:C:2009:590, t. 46.) i od 25. listopada 2017., Komisija/Vijeće (CMR-15), (C‑687/15, EU:C:2017:803, t. 48.).
(
80
)	Točka 84. djelomične odluke
(
81
)	Točke 87. do 92. prigovora nedopuštenosti
(
82
)	Primjerice, Narodna Republika Kina ne priznaje arbitražnu odluku koju je donio SAS u okviru arbitraže o Južnom kineskom moru (Republika Filipini protiv Narodne Republike Kine, br. 2013‑19, odluka od 12. srpnja 2016.).
(
83
)	Vidjeti, primjerice, odluku od 15. lipnja 1911., predmet Chamizal, Répertoire de la jurisprudence arbitrale internationale, br. 1073; Granica između Kanade i Sjedinjenih Američkih Država, Sjedinjene Američke Države/Ujedinjena Kraljevina, odluka od 10. siječnja 1831. kralja Nizozemske Willema I., Répertoire de la Jurisprudence Arbitrale Internationale, br. 1054 i 1080 i Sporazum o granicama iz 1858., Kostarika/Nikaragva, odluka od 22. ožujka 1888. američkog predsjednika G. Clevelanda, Répertoire de la Jurisprudence Arbitrale Internationale br. 1003.
(
84
)	Vidjeti Giraudeau, G. „Les différends territoriaux devant le juge international: Entre droit et transaction”, str. 122. do 125. Vidjeti, posebice, slučajeve arbitražne odluke koju je donio španjolski kralj 23. prosinca 1906. (Honduras protiv Nikaragve, presuda od 18. studenoga 1960., CIJ Recueil 1960., str. 214.) i arbitražne odluke od 31. srpnja 1989. (Gvineja Bisau protiv Senegala, presuda od 12. studenoga 1991., CIJ Recueil 1992., str. 76.). U prvonavedenom predmetu Nikaragva je odbila izvršiti arbitražnu odluku donesenu 1906., tako da se vlada Hondurasa obratila MS‑u radi utvrđenja tog neizvršenja. MS je svojom presudom od 18. studenoga 1960. potvrdio valjanost te odluke. U drugom je predmetu Gvineja Bisau odbila primijeniti arbitražnu odluku iz 1989. o morskom razgraničenju koje treba provesti između Gvineje Bisau i Senegala. Na temelju izjava tih dviju država Gvineja Bisau se obratila MS‑u, u skladu s člankom 36. stavkom 2. Statuta MS‑a. MS je svojom odlukom od 12. studenoga 1991. potvrdio navedenu odluku.
(
85
)	Točke 87. do 92. prigovora nedopuštenosti
(
86
)	Caldeira Brant, L. N., „L’autorité de la chose jugée en droit international public”, str. 209. do 211.
(
87
)	Vidjeti točke 148. do 225. djelomične odluke.
(
88
)	Podredno, što se tiče „samoizvršavajućeg” karaktera presuda MS‑a, vidjeti presudu Vrhovnog suda Sjedinjenih Država od 25. ožujka 2008., Medellín protiv Teksasa [552, US 491 (2008.)]. Vrhovni sud bio je pozvan odlučiti može li se pojedinac pred američkim sudovima pozvati na presudu MS‑a od 31. ožujka 2004., Avena i drugi meksički državljani (Meksiko protiv Sjedinjenih Američkih Država, CIJ Recueil 2004., str. 12. do 73.). Vrhovni sud podsjetio je na razlikovanje u pravnoj teoriji između „samoizvršavajućih” međunarodnih obveza („self‑executing”), koje su izravno primjenjive kao i savezni zakoni, i ugovora koji zahtijevaju nacionalne provedbene mjere. U tom je predmetu Vrhovni sud presudio da nijedna od odredaba ugovora koji uređuju učinke presuda MS‑a u dotičnom području – odnosno, kao prvo, fakultativni protokol uz Bečku konvenciju o diplomatskim odnosima u vezi s obvezatnim rješavanjem sporova, kao drugo, članak 94. Povelje Ujedinjenih naroda i, kao treće, Statut MS‑a – ne čini te presude „samoizvršivima” (US 507 do 512). Stoga, kako bi se na presude MS‑a moglo pozvati pred sudovima Sjedinjenih Država, one moraju biti provedene saveznim zakonodavstvom koje ih čini primjenjivima (US 504), pri čemu zakonodavac može u tu svrhu donijeti zakone kojima se te presude čini primjenjivima u nacionalnom pravu (US 527).
(
89
)	Vidjeti Verhoeven, J., „La notion d’‘applicabilité directe’ du droit international”, R. B. D. I., 243, br. 13.‑14., 1986. Prema širokoj definiciji, „izravno je primjenjiva odredba međunarodnog prava koja se može primijeniti u državi u kojoj je ta odredba na snazi a da nije potrebna nikakva nacionalna provedbena mjera”.
(
90
)	Presuda od 29. ožujka 2007. (C‑111/05, EU:C:2007:195)
(
91
)	Vidjeti osobito sažetak prigovora koji se nalazi na stranici 3. tužbe kao i izreku tužbe.
(
92
)	Želim skrenuti pozornost na to da u izreci tužbe Republika Slovenija predbacuje Republici Hrvatskoj niz ponašanja (vidjeti stranicu 41. tužbe), koja sva kvalificira povredama članka 5. stavka 2. i Priloga I. Uredbi br. 1380/2013.
(
93
)	U presudi od 19. ožujka 2005., Španjolska/Vijeće (C‑91/03, EU:C:2005:174, t. 44.) Sud je, osobito, protumačio članak 17. stavak 2. i Prilog I. Uredbi (EZ) br. 2371/2002, koji su postali članak 5. stavak 2. i Prilog I. Uredbi br. 1380/2013 i koji su sastavljeni sličnim riječima. Sud je precizirao da Prilog I. navedenoj uredbi, na koji je upućivao članak 17. stavak 2., utvrđuje za svaku od tih država geografske zone obalnih voda drugih država u kojima su te aktivnosti izvršavane kao i vrste na koje se odnose.
(
94
)	Vidjeti točku 15. ovog mišljenja.
(
95
)	Želio bih napomenuti da članak 7. stavak 3. Sporazuma o arbitraži predviđa obvezu poduzimanja „svih neophodnih koraka” za provedbu arbitražne odluke u roku od šest mjeseci od njezina donošenja.
(
96
)	Sažetak tužbenih zahtjeva koji se nalazi na stranicama 3. i 4. tužbe i u točkama 100. do 109. tužbe.