62024CJ0219
PRESUDA SUDA (deseto vijeće)
12. lipnja 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Zaštita sigurnosti i zdravlja radnika – Direktiva 89/391/EEZ – Mjere za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radu – Članci 5., 6. i 9. – Obveze poslodavca – Direktiva 2000/54/EZ – Zaštita radnika od rizika povezanih s izlaganjem biološkim agensima na radu – Članak 14. stavak 3. – Zdravstveni nadzor – Dostupnost učinkovitih cjepiva – Prilog VII. točke 1. i 2. – Nacionalni propis koji omogućuje poslodavcu da radnika izloženog biološkoj opasnosti obveže na cijepljenje – Virus SARS‑CoV-2”
U predmetu C‑219/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Riigikohus (Vrhovni sud, Estonija), odlukom od 12. ožujka 2024., koju je Sud zaprimio 22. ožujka 2024., u postupku
A i dr.
protiv
Tallinna linn
SUD (deseto vijeće),
u sastavu: D. Gratsias, predsjednik vijeća, E. Regan (izvjestitelj) i B. Smulders, suci,
nezavisna odvjetnica: L. Medina,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za A i dr., J. Reilik‑Bakhoff i K. Sööt, vandeadvokaadid,
–
za estonsku vladu__ M. Kriisa, u svojstvu agenta,
–
za Europsku komisiju, E. Randvere, D. Recchia i F. van Schaik, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 3., članka 6. stavka 1., članka 6. stavka 2. točaka (a) i (g) te članka 9. stavka 1. točaka (a) i (b) Direktive Vijeća 89/391/EEZ od 12. lipnja 1989. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radu (SL 1989., L 183, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 50.), članka 1. stavka 1., članka 3. stavaka 1. i 2., članka 14. stavka 3. i točaka 1. i 2. Priloga VII. Direktivi 2000/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 18. rujna 2000. o zaštiti radnika od rizika povezanih s izlaganjem biološkim agensima na radu (sedma pojedinačna direktiva u smislu članka 16. stavka 1. Direktive 89/391/EEZ) (SL 2000., L 262, str. 21.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 6., str. 71.), kako je izmijenjena Direktivom Komisije (EU) 2020/739 od 3. lipnja 2020. (SL 2020., L 175, str. 11.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2000/54) i članka 3. stavka 1., članka 31. stavka 1. i članka 52. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe A i dr., koji su članovi operativnog osoblja zaduženog za hitne intervencije u Tallinnu Kiirabisu (Služba za hitnu pomoć u Tallinnu, Estonija), i Tallinna linn (Grad Tallinn) u vezi s otkazivanjem njihovih ugovorâ o radu zbog nepostojanja dokaza o cijepljenju protiv virusa SARS‑CoV-2 ili kontraindikacije za to cijepljenje.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 89/391
3
Prva uvodna izjava Direktive 89/391 glasi:
„Budući da se člankom 118.a Ugovora predviđa da Vijeće u obliku direktiva donosi minimalne zahtjeve za poticanje poboljšanja, posebno u radnom okruženju, kako bi se zajamčila viša razina zaštite sigurnosti i zdravlja radnika”.
4
Članak 1. te direktive, naslovljen „Cilj”, predviđa:
„1.   Cilj ove Direktive je uvođenje mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radnom mjestu.
2.   U tu svrhu ona sadrži opća načela o prevenciji profesionalnih rizika, zaštiti sigurnosti i zdravlja, uklanjanju čimbenika rizika i nesreća, informiranju, konzultacijama, ravnopravnom sudjelovanju u skladu s nacionalnim propisima i/ili praksom i obrazovanju radnika i njihovih predstavnika, kao i opće smjernice za provedbu navedenih načela.
3.   Ovom Direktivom ne dovode se u pitanje nacionalne odredbe ili odredbe Zajednice, postojeće ili buduće, koje su povoljnije za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika na radnom mjestu.”
5
U skladu s člankom 3. navedene direktive, naslovljenim „Definicije”:
„U smislu ove Direktive, sljedeći izrazi imaju sljedeće značenje:
[…]
(d)
‚prevencija’: svi koraci ili mjere poduzeti ili planirani u svim fazama rada u poduzeću, čiji je cilj izbjeći ili smanjiti profesionalne rizike.”
6
Članak 5. Direktive 89/391, naslovljen „Opća odredba”, u stavku 1. određuje:
„Dužnost poslodavca je osigurati sigurnost i zdravlje radnika u svakom aspektu povezanom s radom.”
7
Članak 6. te direktive, naslovljen „Opće obveze poslodavaca”, glasi:
„1.   U kontekstu svojih odgovornosti, poslodavac poduzima potrebne mjere za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika, uključujući prevenciju profesionalnih rizika kao i pružanje informacija i obuke te potrebne organizacije i sredstava.
Poslodavac prati potrebu za prilagodbom tih mjera kako bi se vodilo računa o promjenjivim okolnostima i težilo poboljšanju postojećeg stanja.
2.   Poslodavac provodi mjere iz prve točke stavka 1. na temelju sljedećih općih načela prevencije:
(a)
izbjegavanje rizika;
(b)
procjena neizbježnih rizika;
[…]
(g)
razvoj koherentne sveobuhvatne politike prevencije koja se odnosi na tehnologiju, organizaciju rada, radne uvjete, socijalne odnose i utjecaj čimbenika povezanih s radnom okolinom;
[…]”
8
Članak 9. navedene direktive, naslovljen „Razne obveze poslodavaca”, u stavku 1. određuje:
„Poslodavac:
(a)
raspolaže procjenom rizika za sigurnost i zdravlje na radu, uključujući i one s kojima su suočene skupine radnika izložene posebnim rizicima;
(b)
odlučuje o zaštitnim mjerama koje se moraju poduzeti te, ako je potrebno, o zaštitnoj opremi koja će se koristiti;
[…]”
9
Članak 16. Direktive 89/391, naslovljen „Pojedinačne direktive – izmjene – Opći opseg ove Direktive”, u stavku 3. određuje:
„Odredbe ove Direktive u potpunosti se primjenjuju na sva područja koja pokrivaju pojedinačne direktive, ne dovodeći u pitanje njihove strože i/ili detaljnije odredbe.”
Direktiva 2000/54
10
Uvodna izjava 8. Direktive 2000/54 glasi kako slijedi:
„Moraju se poduzeti preventivne mjere u svrhu zaštite zdravlja i sigurnosti radnika izloženih biološkom agensu.”
11
Članak 1. te direktive, naslovljen „Cilj”, predviđa:
„1.   Cilj ove Direktive zaštita je radnika od rizika za njihovo zdravlje i sigurnost, uključujući prevenciju takvih rizika, do kojih dolazi ili bi moglo doći zbog izlaganja biološkim agensima na radu.
Ona određuje posebne minimalne odredbe u ovom području.
2.   Direktiva 89/391/EEZ u potpunosti se primjenjuje na cijelo područje iz stavka 1., ne dovodeći u pitanje strože i/ili posebne odredbe sadržane u ovoj Direktivi.
[…]”
12
U skladu s člankom 2. Direktive 2000/54, naslovljenim „Definicije”:
„U svrhu ove Direktive:
(a)
‚biološki agensi’ znači mikroorganizmi, uključujući one koji su bili genetski modificirani, stanične kulture i čovječji endoparaziti, koji mogu uzrokovati bilo kakvu zarazu, alergiju ili trovanje;
[…]
„Biološka sredstva” razvrstana su u četiri rizične skupine s obzirom na njihovu razinu rizika od zaraze:
[…]
3.
biološki agens iz skupine 3. je onaj koji može uzrokovati tešku bolest kod ljudi i predstavlja ozbiljnu opasnost za radnike; može predstavljati rizik od širenja u okolinu, ali obično postoji djelotvorna profilaksa ili liječenje;
[…]”
13
Članak 3. te direktive, naslovljen „Opseg – Određivanje i procjena rizika”, predviđa:
„1.   Ova Direktiva primjenjuje se na aktivnosti u kojima su radnici izloženi ili bi mogli biti izloženi biološkim agensima zbog svog posla.
2.   U slučaju bilo kakve aktivnosti koja vjerojatno uključuje rizik od izlaganja biološkim agensima, mora se utvrditi priroda, stupanj i trajanje izloženosti radnika da bi se omogućila procjena bilo kakvog rizika za zdravlje ili sigurnost radnika i odredile potrebne mjere.
[…]”
14
Članak 6. navedene direktive, naslovljen „Smanjenje rizika”, određuje:
„1.   Kada rezultati procjene iz članka 3. pokažu rizik za zdravlje ili sigurnost radnika, izlaganje radnika mora se spriječiti.
2.   Kada to tehnički nije izvedivo, s obzirom na aktivnost i procjenu rizika iz članka 3., rizik od izlaganja mora se smanjiti na tako nisku razinu koja je potrebna da bi se primjereno zaštitili zdravlje i sigurnost dotičnih radnika, posebno sljedećim mjerama koje se moraju primijeniti s obzirom na rezultate procjene iz članka 3.:
[…]”
15
Članak 14. iste direktive, naslovljen „Zdravstveni nadzor”, glasi:
„1.   U skladu s nacionalnim pravom i praksom države članice određuju provođenje odgovarajućeg zdravstvenog nadzora radnika u čijem slučaju rezultati procjene iz članka 3. ukazuju na rizik za zdravlje ili sigurnost.
[…]
3.   Procjenom iz članka 3. moraju se navesti oni radnici za koje mogu biti zatražene posebne mjere zaštite.
Kad je to potrebno, djelotvorna cjepiva moraju biti dana onim radnicima koji još nisu imuni na biološki agens kojem jesu ili kojem bi mogli biti izloženi.
Kada poslodavci osiguraju cjepiva, moraju voditi računa o preporučenom kodeksu djelovanja određenom u Prilogu VII.
[…]”
16
Prilog III. Direktivi 2000/54, naslovljen „Klasifikacija u Zajednici (članak 2. drugi stavak i članak 18.)”, u rubrici „Virusi” navodi biološki agens „koronavirus 2 povezan s teškim akutnim respiratornim sindromom” u rizičnoj skupini 3.
17
Prilog VII. toj direktivi, naslovljen „Preporučeno provođenje cijepljenja (članak 14. stavak 3.)”, glasi kako slijedi:
„1.
Ako procjena iz članka 3. stavka 2. pokaže da postoji rizik za zdravlje i sigurnost radnika zbog izlaganja biološkim agensima za koje postoje djelotvorna cjepiva, poslodavci im moraju ponuditi cijepljenje.
2.
Cijepljenje se mora provesti u skladu s nacionalnim pravom i/ili praksom.
Radnici moraju biti informirani o prednostima i nedostacima kako cijepljenja tako i izostanka cijepljenja.
[…]”
Estonsko pravo
18
Članak 13. Töötervishoiu ja tööohutuse seadusa (Zakon o zdravlju i sigurnosti na radnom mjestu) od 16. lipnja 1999. (RT I 1999., 60, 616), u verziji primjenjivoj na glavni postupak (u daljnjem tekstu: TTOS), naslovljen „Obveze i prava poslodavca”, u stavku 2. propisuje:
„Poslodavac može nametnuti strože zahtjeve za zaštitu zdravlja i sigurnosti od onih predviđenih zakonom.”
19
Donesen na temelju TTOS‑a, članak 6. Vabariigi Valitsusea määrus nr 144 „Bioloogilistest ohuteguritest mõjutatud töökeskkonna töötervishoiu ja tööohutuse nõuded” (Uredba br. 144 Vlade Republike o zahtjevima u pogledu zdravlja i sigurnosti na radnom mjestu u radnom okruženju koje je pod utjecajem bioloških agensa) od 5. svibnja 2000. (RT I 2000, 38, 234), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Uredba o biološkim agensima), naslovljen „Ublažavanje rizika za zdravlje”, u stavku 2. točki 7. određuje:
„[…] Rizici za zdravlje radnika moraju se svesti na najnižu moguću razinu primjenom sljedećih mjera:
[…]
7. osigurati da radnici izloženi biološkim agensima za koje postoje učinkovita cjepiva imaju mogućnost cijepljenja.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
20
Svjetska zdravstvena organizacija (WHO) proglasila je 30. siječnja 2020. izvanredno stanje u javnom zdravlju međunarodnih razmjera, čime je službeno proglašen početak pandemije bolesti COVID-19 uzrokovane širenjem virusa SARS‑CoV-2.
21
Grad Tallinn je 4. ožujka 2021. potvrdio procjenu rizika za radno okruženje, čijim se akcijskim planom, među ostalim, predviđalo cijepljenje radnika radi smanjenja rizika od zaraze opasnom zaraznom bolešću, kao što je primjerice virus SARS‑CoV-2, i radi ublažavanja rizika.
22
Grad Tallinn je 16. travnja 2021. promijenio pravila struke za osoblje hitne pomoći na način da je predvidio da je cijepljenje protiv opasnih zaraznih bolesti uvjet za obavljanje te djelatnosti. Tužiteljima je odredio rok za dostavu dokaza o, ovisno o slučaju, cijepljenju protiv virusa SARS‑CoV-2 ili kontraindikacije za to cijepljenje uz napomenu da izostanak dostave takvog dokaza može dovesti do otkazivanja ugovora o radu.
23
Budući da tužitelji iz glavnog postupka nisu podnijeli taj dokaz, grad Tallinn je u srpnju 2021. izvanredno otkazao njihove ugovore o radu uz obrazloženje da je cijepljenje radnika neophodno i opravdano zbog posebne prirode djelatnosti hitne pomoći te da samo cijepljeni radnici mogu raditi u hitnoj pomoći jer druge mjere nisu dovoljne kako bi se zaštitilo zdravlje pacijenata, drugih radnika i samog radnika.
24
Odlukom od 29. rujna 2022. Harju Maakohus (Prvostupanjski sud u Harjuu, Estonija), kojem su tužitelji iz glavnog postupka podnijeli tužbu radi osporavanja otkaza njihovih ugovora o radu i zahtijevanja naknade štete od grada Tallinna zbog neopravdanog otkaza, djelomično je prihvatio tu tužbu. Taj je sud presudio da je taj otkaz ništavan jer grad Tallinn nije mogao jednostrano odrediti obvezu cijepljenja ako ne postoji zakon ili uredba izvršne vlasti koji mu to dopušta. Slijedom toga, naložio je Gradu Tallinnu plaćanje naknade štete koja je bila niža od potraživanja tužiteljâ u glavnom postupku.
25
Tužitelji iz glavnog postupka i Grad Tallinn podnijeli su žalbu protiv te odluke Tallinna Ringkonnakohusu (Žalbeni sud u Tallinnu, Estonija), koji je odlukom od 26. svibnja 2023. presudio, djelomično poništivši odluku Harju Maakohusa (Prvostupanjski sud u Harjuu) u pogledu iznosa naknade štete, da grad Tallinn nije mogao jednostrano nametnuti obvezu cijepljenja, ističući u tom pogledu da mu ni članak 13. stavak 2. TTOS‑a ni članak 6. stavak 2. točka 7. Uredbe o biološkim agensima ne daju mogućnost nametanja takve obveze.
26
Grad Tallinn podnio je protiv te odluke žalbu u kasacijskom postupku Riigikohusu (Vrhovni sud, Estonija), sudu koji je uputio zahtjev.
27
Taj sud smatra da, kako bi riješio spor u glavnom postupku valja, među ostalim, odgovoriti na pitanje je li grad Tallinn mogao od tužitelja u glavnom postupku, kao uvjet za nastavak njihove profesionalne djelatnosti u službi hitne pomoći, zahtijevati da budu cijepljeni protiv virusa SARS‑CoV-2 ili je takvo cijepljenje pretpostavljalo suglasnost stranaka ugovora o radu. Odgovor na to pitanje ovisi, među ostalim, o tome treba li cijepljenje smatrati zahtjevom u pogledu zdravlja i sigurnosti na radnom mjestu ili jednostranom mjerom poslodavca u kontekstu u kojem ne postoji nacionalni propis kojim se utvrđuju područja djelatnosti ili zanimanja za koja je obvezno cijepljenje protiv virusa SARS‑CoV-2.
28
Sud koji je uputio zahtjev podsjeća na to da, u skladu s estonskim pravom, poslodavac mora zaposleniku jamčiti radne uvjete koji su u skladu sa zahtjevima u području zdravlja i sigurnosti na radu i da se u tu svrhu člankom 13. stavkom 2. TTOS‑a predviđa da poslodavac može nametnuti strože zahtjeve od onih predviđenih nacionalnim propisom. Tako je u ovom slučaju grad Tallinn, nakon što je proveo procjenu rizika, obvezao tužitelje iz glavnog postupka da se cijepe protiv virusa SARS‑CoV-2 na temelju članka 13. stavka 2. TTOS‑a, kojim su u estonsko pravo prenesene odredbe direktiva 89/391 i 2000/54.
29
U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev dvoji u pogledu pitanja je li nacionalni propis koji poslodavcu omogućuje da svoje radnike bez njihove suglasnosti obveže na cijepljenje kao uvjet za nastavak radnog odnosa u skladu s tim direktivama, uzimajući u obzir i pravo na integritet osobe zajamčeno člankom 3. Povelje.
30
S jedne strane, cijepljenje radnika radi osiguranja zdravlja i sigurnosti na radu uređeno je Direktivom 2000/54. Međutim, iz članka 14. stavka 3. i Priloga VII. toj direktivi može se zaključiti da je cijepljenje dobrovoljno, s obzirom na to da poslodavac ima obvezu samo omogućiti cijepljenje i informirati radnike o prednostima i nedostacima cijepljenja i izostanka cijepljenja. Isto tako, iz članka 3. stavka 2. točke (a) Povelje proizlazi da se u području medicine zahtijeva dobrovoljni informirani pristanak pojedinca.
31
S druge strane, iz članka 1. stavka 1. Direktive 89/391 i članka 1. stavka 1. Direktive 2000/54 proizlazi da te direktive utvrđuju samo minimalne zahtjeve u području sigurnosti i zdravlja na radu. Navedene direktive stoga nisu prepreka primjeni povoljnijih nacionalnih odredbi u tom području. Stoga se može prihvatiti tumačenje prema kojem poslodavac može obvezati radnike na cijepljenje bez njihove suglasnosti, kao mjeru zdravlja i sigurnosti na radnome mjestu koja je povoljnija za zaštitu zdravlja i sigurnosti radnika od minimalnih zahtjeva utvrđenih u istim direktivama.
32
Ako je direktivama 89/391 i 2000/54 protivno poslodavčevo određivanje obveze cijepljenja, sud koji je uputio zahtjev smatra da TTOS i Uredbu o biološkim agensima treba tumačiti u skladu s tim direktivama, na način da oni poslodavcu ne daju pravo da jednostrano uvede obvezu cijepljenja za radnike, tako da ne postoji pravna osnova za otkazivanje ugovora o radu tužiteljâ u glavnom postupku.
33
U tim je okolnostima Riigikohus (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Mogu li se članak 14. stavak 3. [Direktive 2000/54] te točke 1. i 2. Priloga VII. [toj] direktivi, u vezi s uvodnom izjavom 8., člankom 1. stavkom 1. te člankom 3. stavcima 1. i 2. [navedene] direktive, tumačiti na način da im se ne protivi propis na temelju kojeg poslodavac ima pravo radnike izložene biološkim agensima koji su u radnom odnosu s poslodavcem obvezati na cijepljenje?
Pitanja za pojašnjenje:
2.
Je li cijepljenje mjera za zaštitu zdravlja na radnom mjestu u smislu članka 14. stavka 3. [Direktive 2000/54] koju poslodavac može odrediti u postojećem radnom odnosu bez suglasnosti radnika izloženog biološkim agensima?
3.
Je li u skladu s odredbama članka 1. stavka 3., članka 6. stavka 1., članka 6. stavka 2. točaka (a) i (g) te članka 9. stavka 1. točaka (a) i (b) [Direktive Vijeća 89/391] te odredbama članka 3. stavka 1., članka 31. stavka 1. i članka 52. stavka 1. [Povelje] ako poslodavac u postojećem radnom odnosu propiše obvezno cijepljenje?”
O prethodnim pitanjima
34
Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavke 1. i 2. te članak 9. stavak 1. Direktive 89/391, članak 14. stavak 3. Direktive 2000/54 u vezi s njezinim Prilogom VII. točkama 1. i 2. te članak 3. stavak 1. i članak 31. stavak 1. Povelje tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis na temelju kojeg poslodavac može radnike izložene biološkim agensima s kojima se sklopio ugovor o radu obvezati na cijepljenje.
35
Što se tiče, kao prvo, Direktive 89/391, valja podsjetiti na to da, u skladu s njezinim člankom 1. stavcima 1. i 2., ta direktiva, radi uvođenja mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radu, sadržava opća načela o, među ostalim, prevenciji profesionalnih rizika, zaštiti sigurnosti i zdravlja.
36
Kao što je to Sud već utvrdio, u tom pogledu iz članka 5. stavka 1. i članka 6. navedene direktive proizlazi da su poslodavci dužni ocijeniti i spriječiti rizike za sigurnost i zdravlje radnika vezane uz njihovu radnu okolinu (presuda od 9. ožujka 2021., Radiotelevizija Slovenija (Pripravnost u udaljenom mjestu), C‑344/19, EU:C:2021:182, t. 62. i navedena sudska praksa).
37
Konkretno, člankom 6. stavcima 1. i 2. Direktive 89/391 predviđa se da je poslodavac dužan, u kontekstu svojih odgovornosti, poduzeti potrebne mjere za zaštitu sigurnosti i zdravlja radnika, uključujući prevenciju profesionalnih rizika, kako je definirana u članku 3. točki (d) te direktive, na temelju općih načela prevencije. U skladu s člankom 6. stavkom 2. točkama (a), (b) i (g) navedene direktive, ta opća načela uključuju, među ostalim, izbjegavanje rizika, procjenu neizbježnih rizika te razvoj koherentne sveobuhvatne politike prevencije koja se odnosi na tehnologiju, organizaciju rada, radne uvjete, socijalne odnose i utjecaj čimbenika povezanih s radnom okolinom.
38
Stoga, u skladu s člankom 9. stavkom 1. točkama (a) i (b) Direktive 89/391, poslodavac mora provesti procjenu rizika za zdravlje i sigurnost radnika i odrediti zaštitne mjere koje treba poduzeti kako bi se ti rizici izbjegli ili smanjili.
39
S druge strane, valja utvrditi da Direktiva 89/391 ne sadržava nijednu odredbu o cijepljenju radnika, tako da se iz te direktive ne može izvesti nikakva uputa u pogledu mogućnosti država članica da predvide obvezu cijepljenja.
40
Kao drugo, što se tiče Direktive 2000/54, valja primijetiti da je cilj te direktive, u skladu s njezinim člankom 1. stavkom 1. prvim podstavkom, zaštititi radnike od rizika za njihovo zdravlje i sigurnost koji su posljedica ili bi mogli nastati kao posljedica izlaganja biološkim agensima na radu, koji su, s jedne strane, definirani u članku 2. prvom stavku točki (a) navedene direktive i, s druge strane, klasificirani u skladu s drugim stavkom tog članka 2. Na temelju Priloga III. Direktivi 2000/54, SARS‑CoV-2 uvršten je kao takav biološki agens u rizičnoj skupini 3. u smislu članka 2. drugog stavka točke 3. te direktive.
41
U skladu s člankom 16. stavkom 3. Direktive 89/391 i člankom 1. stavkom 2. Direktive 2000/54, strože i/ili detaljnije odredbe potonje direktive primjenjuju se na sva područja koja pokriva Direktiva 89/391.
42
U tom kontekstu valja osobito istaknuti da članak 3. stavak 2. te članak 6. stavci 1. i 2. Direktive 2000/54 predviđaju, poput, u biti, članka 6. stavaka 1. i 2. te članka 9. stavka 1. točaka (a) i (b) Direktive 89/391, da je poslodavac dužan, u slučaju bilo kakve aktivnosti koja vjerojatno uključuje rizik od izlaganja biološkim agensima, utvrditi prirodu, stupanj i trajanja izloženosti radnika da bi se omogućila procjena bilo kakvog rizika za njihovo zdravlje ili sigurnost te odredile potrebne zaštitne mjere kako bi se spriječili ili, kada to tehnički nije izvedivo, smanjili rizici za njihovo zdravlje ili sigurnost.
43
Osim toga, u skladu s člankom 14. stavcima 1. i 3. Direktive 2000/54, kako bi se osigurao odgovarajući zdravstveni nadzor radnika u čijem slučaju rezultati te procjene upozoravaju na rizik za zdravlje ili sigurnost radnika, navedenom procjenom moraju se navesti oni radnici za koje mogu biti zatražene posebne mjere zaštite. Stavak 3. tog članka 14. u tom pogledu pojašnjava, u skladu s njegovim drugim i trećim podstavkom, da, s jedne strane, „djelotvorna cjepiva moraju biti dana onim radnicima koji još nisu imuni na biološki agens kojem jesu ili kojem bi mogli biti izloženi” i, s druge strane, da „[k]ada poslodavci osiguraju cjepiva, moraju voditi računa o preporučenom kodeksu djelovanja određenom u Prilogu VII. [toj direktivi]”.
44
U točkama 1. i 2. tog priloga VII. pojašnjava se da im, ako postoji rizik za zdravlje i sigurnost radnika zbog izlaganja biološkim agensima za koje postoje djelotvorna cjepiva, poslodavci moraju „ponuditi” cijepljenje i da se to cijepljenje mora provesti „u skladu s nacionalnim pravom i/ili praksom”, pri čemu radnici moraju biti informirani o prednostima i nedostacima „kako cijepljenja tako i izostanka cijepljenja”.
45
Iz toga slijedi da, iako članak 14. stavak 3. Direktive 2000/54, u vezi s točkama 1. i 2. Priloga VII. toj direktivi, poslodavcima nameće obvezu da, kada postoji učinkovito cjepivo, omoguće predmetnim radnicima pristup takvom cjepivu i, povezano s time, potonjima dodjeljuje pravo na pristup tom cjepivu, ta direktiva ne predviđa mogu li i u kojim okolnostima poslodavci uvesti obvezu takvog cijepljenja kako bi zaštitili predmetne radnike ili druge kategorije osoba i, u skladu s tim, mogu li i u kojim okolnostima takvi radnici biti obvezni na to cijepljenje ili, protivno tomu, mogu odbiti takvu obvezu.
46
Iz toga proizlazi da direktivama 89/391 i 2000/54 zakonodavac Europske unije nije namjeravao definirati uvjete pod kojima države članice mogu predvidjeti obvezu cijepljenja, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku.
47
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 153. stavkom 2. točkom (b) UFEU‑a, kako Direktiva 89/391, kao što to proizlazi iz njezine prve uvodne izjave, tako i Direktiva 2000/54, kao što to predviđa njezin članak 1. stavak 1. drugi podstavak, utvrđuju samo „minimalne zahtjeve” u pogledu zaštite sigurnosti i zdravlja radnika.
48
Međutim, obveza cijepljenja poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, s obzirom na to da se pridodaje poslodavčevoj obvezi omogućavanja cijepljenja, ne može sama po sebi utjecati na minimalnu zaštitu zajamčenu člankom 14. stavkom 3. Direktive 2000/54, u vezi s točkama 1. i 2. njezina Priloga VII., niti ugroziti njezine druge odredbe ili njezinu dosljednost i ciljeve (vidjeti po analogiji presudu od 19. studenoga 2019., TSN i AKT, C‑609/17 i C‑610/17, EU:C:2019:981, t. 51.).
49
Kao treće, kad je riječ o članku 3. stavku 1. i članku 31. stavku 1. Povelje, koji se odnose na pravo na poštovanje tjelesnog i duhovnog integriteta osobe, odnosno na pravo svakog radnika na radne uvjete kojima se poštuju njegovo zdravlje, sigurnost i dostojanstvo, valja podsjetiti na to da je područje primjene Povelje definirano u njezinu članku 51. stavku 1., u skladu s kojim se njezine odredbe odnose na države članice samo kada provode pravo Unije.
50
U tom pogledu valja podsjetiti na to da pojam „provedba prava Unije”, u smislu te odredbe, nameće postojanje određenog stupnja povezanosti između pravnog akta Unije i predmetne nacionalne mjere koja nadilazi sličnost obuhvaćenih područja ili neizravnih učinaka jednog područja na drugo (presude od 10. srpnja 2014., Julián Hernández i dr., C‑198/13, EU:C:2014:2055, t. 34. i od 3. travnja 2025., Swiftair, C‑701/23, EU:C:2025:237, t. 29.).
51
Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, temeljna prava koja se jamče u pravnom sustavu Unije primjenjuju se na sve situacije uređene pravom Unije, ali ne i izvan njih (presuda od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, t. 19. i od 13. lipnja 2024., Monmorieux, C‑380/23, EU:C:2024:500, t. 29.).
52
Tako je Sud, među ostalim, odlučio o neprimjenjivosti temeljnih prava Unije u vezi s nacionalnim propisom jer odredbe prava Unije u vezi s dotičnim područjem ne nameću državama članicama nikakvu posebnu obvezu u pogledu određene situacije (presude od 10. srpnja 2014., Julián Hernández i dr., C‑198/13, EU:C:2014:2055, t. 35. i od 28. studenoga 2024., PT (Sporazum između državnog odvjetnika i počinitelja kaznenog djela), C‑432/22, EU:C:2024:987, t. 36.).
53
U takvom slučaju, nacionalni propis koji država članica donese u vezi s tim aspektom nalazi se izvan područja primjene Povelje i stoga se ta situacija ne može ocijeniti s obzirom na njezine odredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 20. listopada 2022., Curtea de Apel Alba Iulia i dr., C‑301/21, EU:C:2022:811, t. 75. i navedenu sudsku praksu).
54
Međutim, iz točaka 35. do 48. ove presude proizlazi da obveza cijepljenja, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, koja, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, proizlazi iz članka 13. stavka 2. TTOS‑a, nije obuhvaćena direktivama 89/391 i 2004/54. Ta obveza cijepljenja stoga ne predstavlja „provedbu” prava Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje (vidjeti u tom smislu presudu od 13. srpnja 2023., Azienda Ospedale‑Università di Padova, C‑765/21, EU:C:2023:566, t. 44.).
55
Iz toga slijedi da se nacionalna odredba poput članka 13. stavka 2. TTOS‑a nalazi izvan područja primjene Povelje i stoga se ne može ocjenjivati s obzirom na njezine odredbe, osobito njezin članak 3. stavak 1. ili članak 31. stavak 1.
56
Slijedom toga, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 6. stavke 1. i 2. te članak 9. stavak 1. Direktive 89/391 i članak 14. stavak 3. Direktive 2000/54 u vezi s njezinim Prilogom VII. točkama 1. i 2. treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis na temelju kojeg poslodavac može radnike izložene biološkim agensima s kojima se sklopio ugovor o radu obvezati na cijepljenje.
Troškovi
57
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:
Članak 6. stavke 1. i 2. te članak 9. stavak 1. Direktive Vijeća 89/391/EEZ od 12. lipnja 1989. o uvođenju mjera za poticanje poboljšanja sigurnosti i zdravlja radnika na radu i članak 14. stavak 3. Direktive 2000/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 18. rujna 2000. o zaštiti radnika od rizika povezanih s izlaganjem biološkim agensima na radu (sedma pojedinačna direktiva u smislu članka 16. stavka 1. Direktive 89/391/EEZ), kako je izmijenjena Direktivom Komisije (EU) 2020/739 od 3. lipnja 2020., u vezi s točkama 1. i 2. Priloga VII. Direktivi 2000/54, kako je izmijenjena,
treba tumačiti na način da im se:
ne protivi nacionalni propis na temelju kojeg poslodavac može radnike izložene biološkim agensima s kojima se sklopio ugovor o radu obvezati na cijepljenje.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: estonski