62024CJ0004
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
13. studenoga 2025. (
*1
)
„Žalba – Ekonomska i monetarna politika – Ekonomska i monetarna unija – Bankovna unija – Jedinstveni sanacijski mehanizam za kreditne institucije i određena investicijska društva (SRM) – Jedinstveni fond za sanaciju (SRF) – Uredba (EU) br. 806/2014 – Članak 69. stavak 1. – Članak 70. stavak 1. – Provedbena uredba (EU) 2015/81 – Članak 7. stavci 1. do 3. – Iznosi uplaćeni na ime kolaterala za neopozive obveze plaćanja – Odluka Jedinstvenog sanacijskog odbora (SRB) o odbijanju povrata uplaćenih iznosa”
U predmetu C‑4/24 P,
povodom žalbe na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesene 4. siječnja 2024.,
BNP Paribas Public Sector SA, sa sjedištem u Parizu (Francuska), koji zastupaju A. Champsaur i A. Delors, avocates,
žalitelj,
a druge stranke u postupku su:
Jedinstveni sanacijski odbor (SRB), koji su zastupali C. De Falco, C. J. Flynn i K.-Ph. Wojcik, u svojstvu agenata, uz asistenciju E. Bruca i F. Louisa, avocats, te P. Geya i H.-G. Kamanna, Rechtsanwälte, a zatim C. De Falco i C. J. Flynn, u svojstvu agenata, uz asistenciju E. Bruca i F. Louisa, avocats, te P. Geya i H.-G. Kamanna, Rechtsanwälte,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
Francuska Republika, koju zastupaju B. Fodda, S. Royon i B. Travard, u svojstvu agenata,
Fédération bancaire française, sa sjedištem u Parizu (Francuska), koji zastupaju C. Duriez, A. Gosset‑Grainville i M. Trabucchi, avocats,
intervenijenti u prvostupanjskom postupku,
SUD (peto vijeće),
u sastavu: M. L. Arastey Sahún, predsjednica vijeća, J. Passer (izvjestitelj), E. Regan, D. Gratsias i B. Smulders, suci,
nezavisna odvjetnica: L. Medina,
tajnik: D. Dittert, načelnik odjela,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 4. prosinca 2024.,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 6. ožujka 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom žalbom društvo BNP Paribas Public Sector SA zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 25. listopada 2023., BNP Paribas Public Sector/SRB (T‑688/21, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2023:675), kojom je taj sud odbio njegovu tužbu u kojoj je zatražio, ponajprije, na temelju članka 272. UFEU‑a i članka 340. prvog stavka UFEU‑a, s jedne strane, da se utvrdi da je Jedinstveni sanacijski odbor (SRB) povrijedio svoju obvezu povrata iznosa koji odgovaraju gotovinskim kolateralima povezanima s neopozivim obvezama plaćanja, koja proizlazi iz članka 12.5. ugovora koji obuhvaćaju razdoblja doprinosa od 2016. do 2021. godine (u daljnjem tekstu: ugovori NOP za 2016. – 2021.) i, s druge strane, da mu se vrate iznosi koje je SRB zadržao povredom te ugovorne obveze i plate svi pripadajući troškovi, zatezne kamate i sporedni troškovi bilo koje vrste i, podredno, na temelju članka 340. drugog stavka UFEU‑a, da mu se naknadi šteta koju je pretrpjelo zbog SRB‑ova postupanja u pogledu neopozivih obveza plaćanja preuzetih za razdoblja doprinosa od 2016. do 2021. godine te, kao drugo, na temelju članka 340. drugog stavka UFEU‑a, da mu se naknadi šteta koju je pretrpjelo zbog SRB‑ova odbijanja da mu vrati jamstvo koje pokriva neopozivu obvezu plaćanja koju je preuzelo za razdoblje doprinosa 2015. godine.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba (EU) br. 806/2014
2
U stavku 1. članka 3. Uredbe (EU) br. 806/2014 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2014. o utvrđivanju jedinstvenih pravila i jedinstvenog postupka za sanaciju kreditnih institucija i određenih investicijskih društava u okviru jedinstvenog sanacijskog mehanizma i jedinstvenog fonda za sanaciju te o izmjeni Uredbe (EU) br. 1093/2010 (SL 2014., L 225, str. 1. i ispravak SL 2015., L 101, str. 62.), naslovljenog „Definicije”, propisuje se:
„Za potrebe ove Uredbe primjenjuju se sljedeće definicije:
[...]
34.
‚dostupna financijska sredstva’ znači gotovina, depoziti, imovina i neopozive obveze plaćanja dostupne [Jedinstvenom fondu za sanaciju (SRF)] u svrhe navedene u članku 76. stavku 1.;
[...]”
3
U članku 69. te uredbe, naslovljenom „Ciljana razina”, određuje se:
„1.   Do kraja početnog razdoblja od osam godina, od 1. siječnja 2016. ili od datuma kad se ovaj stavak počne primjenjivati na temelju članka 99. stavka 6., dostupna financijska sredstva [SRF‑a] iznose najmanje 1 % iznosa osiguranog depozita svih kreditnih institucija s odobrenjem u svim državama članicama sudionicama.
2.   Tijekom početnog razdoblja iz stavka 1. doprinosi [SRF‑u] izračunani u skladu s člankom 70. i prikupljeni u skladu s člankom 67. stavkom 4. vremenski se raspodjeljuju što je moguće ravnomjernije dok se ne postigne ciljana razina, no uzimajući u obzir fazu poslovnog ciklusa i utjecaj koji prociklički doprinosi mogu imati na financijski položaj institucija koje daju doprinos.
[...]
4.   Ako se nakon početnog razdoblja iz stavka 1. dostupna financijska sredstva smanje na iznos manji od ciljane razine navedene u tom stavku, prikupljaju se redovni doprinosi koji se izračunavaju u skladu s člankom 70. dok se ne ostvari ciljana razina. Nakon što se ciljana razina dosegne prvi put te ako su dostupna financijska sredstva naknadno smanjena na manje od dvije trećine ciljane razine, doprinos se postavlja se na razinu koja omogućuje dostizanje ciljane razine u roku od šest godina.
[...]”
4
Članak 70. navedene uredbe, naslovljen „Ex ante doprinosi”, glasi:
„1.   Pojedinačni doprinos svake institucije prikuplja se najmanje jedanput godišnje i izračunava se razmjerno iznosu njezinih obveza (isključujući regulatorni kapital) umanjenih za osigurane depozite, u odnosu na ukupne obveze (isključujući regulatorni kapital) umanjene za osigurane depozite svih institucija s odobrenjem na državnim područjima svih država članica sudionica.
2.   Svake godine, nakon savjetovanja s [Europskom središnjom bankom (ESB)] ili nadležnim nacionalnim tijelom te u uskoj suradnji s nacionalnim sanacijskim tijelom, [SRB] izračunava pojedinačne doprinose kako bi osigurao da doprinosi svih institucija s ovlaštenjem na državnim područjima svih država članica sudionica ne premašuju 12,5 % ciljane razine.
[...]
3.   Dostupna financijska sredstva koja se uzimaju u obzir kako bi se ostvarila ciljana razina navedena u članku 69. mogu uključivati neopozive obveze plaćanja koja su u potpunosti osigurana kolateralima niskog rizika i neopterećena pravima bilo koje treće strane, stoje na raspolaganju i izdvojena su isključivo za uporabu od strane [SRB‑a] za potrebe navedene u članku 76. stavku 1. Udio tih neopozivih obveza plaćanja ne premašuje 30 % ukupnog iznosa doprinosa prikupljenih u skladu s ovim člankom.
4.   Uredno primljeni doprinosi svakog subjekta iz članka 2. ne vraćaju se tim subjektima.
[...]
7.   Na prijedlog [Europske k]omisije Vijeće [Europske unije] donosi, u okviru delegiranih akata iz stavka 6., provedbene akte radi određivanja uvjeta za provedbu stavaka 1., 2. i 3., a posebno u odnosu na:
(a)
primjenu metodologije izračuna pojedinačnih doprinosa;
(b)
praktične načine dodjele sredstava institucijama prema čimbenicima rizika navedenima u delegiranom aktu.”
Provedbena uredba (EU) 2015/81
5
U skladu s uvodnom izjavom 16. Provedbene uredbe Vijeća (EU) 2015/81 od 19. prosinca 2014. o utvrđivanju jedinstvenih uvjeta primjene Uredbe (EU) br. 806/2014 Europskog parlamenta i Vijeća u vezi s ex ante doprinosima jedinstvenom fondu za sanaciju (SL 2015., L 15, str. 1.):
„Pozivanje na neopozive obveze plaćanja iz članka 70. stavka 3. Uredbe [...] br. 806/2014 ne bi smjelo ni na koji način utjecati na financijsku sposobnost i likvidnost [SRF‑a]. Na neopozive obveze plaćanja trebalo bi se pozvati samo u slučaju sanacijske mjere koja uključuje [SRF]. Tijekom početnog razdoblja, pod uobičajenim okolnostima [SRB] bi trebao ravnomjerno rasporediti upotrebu neopozivih obveza plaćanja među institucijama koje su to zatražile. Te obveze plaćanja trebale bi biti u potpunosti osigurane kolateralima niskog rizika i neopterećene pravima bilo koje treće strane, trebale bi biti na raspolaganju i izdvojene isključivo za upotrebu od strane [SRB‑a] za potrebe upotrebe [SRF‑a].”
6
Članak 7. te provedbene uredbe, naslovljen „Pozivanje na neopozive obveze plaćanja”, glasi kako slijedi:
„1.   Pozivanje na neopozive obveze plaćanja iz članka 70. stavka 3. Uredbe [...] br. 806/2014 ni na koji način ne utječe na financijsku sposobnost i likvidnost [SRF‑a].
2.   Kada sanacijska mjera uključuje [SRF] u skladu s člankom 76. Uredbe [...] br. 806/2014, [SRB] poziva na dio ili na sve neopozive obveze plaćanja, koje su izvršene u skladu s Uredbom [...] br. 806/2014, kako bi se ponovno uspostavio udio neopozivih obveza plaćanja u dostupnim financijskim sredstvima [SRF‑a] koji je odredio [SRB], u okviru maksimalnog praga iz članka 70. stavka 3. Uredbe [...] br. 806/2014.
Nakon što [SRF] uredno primi doprinos povezan s neopozivim obvezama plaćanja na koje se pozvalo, kolateral koji osigurava te obveze se vraća. Ako [SRF] na prvi zahtjev uredno ne primi potreban iznos gotovine, [SRB] preuzima kolateral koji osigurava neopozivu obvezu plaćanja u skladu s člankom 70. stavkom 3. Uredbe [...] br. 806/2014.
3.   Neopozive obveze plaćanja institucije koja više ne potpada pod područje primjene Uredbe [...] br. 806/2014 ukidaju se, a kolateral kojim su te obveze osigurane se vraća.”
7
U članku 8. stavku 3. navedene provedbene uredbe propisuje se:
„Tijekom početnog razdoblja, pod uobičajenim okolnostima [SRB] na zahtjev institucije dopušta upotrebu neopozivih obveza plaćanja. [SRB] ravnomjerno raspoređuje upotrebu neopozivih obveza plaćanja među institucijama koje su to zatražile. Raspoređene neopozive obveze plaćanja ne smiju biti u iznosu manjem od 15 % ukupnih obveza plaćanja institucije. Pri izračunu godišnjih doprinosa svake institucije [SRB] osigurava da u bilo kojoj godini zbroj tih neopozivih obveza plaćanja ne prelazi 30 % ukupnog iznosa godišnjih doprinosa prikupljenih u skladu s člankom 70. Uredbe [...] br. 806/2014.”
Ugovori potpisani između SRB‑a i društva BNP Paribas Public Sector
8
Ugovori NOP za 2016. – 2021. uređeni su luksemburškim pravom i sadržavaju arbitražnu klauzulu u smislu članka 272. UFEU‑a.
9
U skladu s člankom 2.1. ugovorâ NOP za 2016. – 2021.:
„Institucija prihvaća i neopozivo se obvezuje platiti SRB‑u najviši iznos [neopozivih obveza plaćanja] nakon njegova poziva i zahtjeva za plaćanje, u skladu s važećim propisima, uključujući osobito članak 7. stavak 2. Provedbene uredbe 2015/81.”
10
U članku 12.5. ugovorâ NOP za 2016. – 2021. propisuje se da „[t]aj sporazum ne dovodi u pitanje primjenu članka 7. stavka 3. Provedbene uredbe 2015/81”.
Okolnosti spora
11
Opći sud iznio je okolnosti spora u točkama 2. do 15. pobijane presude i one se mogu sažeti kako slijedi.
12
Žalitelj je bio francuska kreditna institucija koja je imala odobrenje za rad do 24. ožujka 2021., kad joj je ESB to odobrenje oduzeo.
13
Prije provedbe jedinstvenog sanacijskog mehanizma (SRM) uspostavljenog Uredbom br. 806/2014, žalitelj je za 2015. djelomično uplatio svoj doprinos nacionalnom instrumentu financiranja postupaka sanacije u obliku neopozive obveze plaćanja (u daljnjem tekstu: NOP za 2015.), koju je sklopio sa SRB‑om, Autoritéom de contrôle prudentiel et de résolution (Agencija za bonitetni nadzor i sanaciju, Francuska) i Fondsom de garantie des dépôts et de résolution (Fond za osiguranje depozita i sanaciju, Francuska).
14
Za razdoblja doprinosa od 2016. do 2021. žalitelj je uplatio jedan dio svojih ex ante doprinosa u obliku neopozivih obveza plaćanja, u smislu članka 70. stavka 3. te uredbe. U tu je svrhu za svako od tih razdoblja sa SRB‑om sklopio takve obveze (u daljnjem tekstu: NOP‑ovi za 2016. – 2021.).
15
Porukom elektroničke pošte od 1. travnja 2021. žalitelj je obavijestio SRB da mu je ESB oduzeo odobrenje za rad. Žalitelj je nakon toga od SRB‑a zatražio informacije o koracima koje treba poduzeti za povrat kolaterala povezanih s neopozivim obvezama plaćanja koje je sklopio.
16
Dopisom od 14. travnja 2021. SRB je žalitelja izvijestio o formalnostima koje treba izvršiti kako bi dobio povrat kolaterala koji pokrivaju navedene obveze.
17
Žalitelj je 29. srpnja 2021., nakon niza prepiski, obavijestio SRB o raskidu NOP‑a za 2015. i NOP‑ova za 2016. – 2021.
18
Nakon nove razmjene dopisa SRB je dopisom od 13. kolovoza 2021. (u daljnjem tekstu: dopis od 13. kolovoza 2021.) obavijestio žalitelja da će mu vratiti kolaterale koji pokrivaju NOP za 2015. i NOP‑ove za 2016. – 2021. nakon primitka gotovine koja odgovara iznosu preuzetom na temelju tih obveza.
19
U tom dopisu SRB je podsjetio na to da je žalitelj s njim sklopio više neopozivih obveza plaćanja. Za svaku od njih SRB je naveo iznos koji je žalitelj preuzeo. Nakon popisa tih iznosa on je među ostalim naveo da, s obzirom na članak 70. stavak 4. Uredbe br. 806/2014, prema kojem se uredno primljeni doprinosi ne vraćaju subjektima, i članak 7. stavak 1. Provedbene uredbe 2015/81, prema kojem korištenje neopozivih obveza plaćanja ni na koji način ne utječe na financijsku sposobnost i likvidnost SRF‑a, ukidanje NOP‑ova za 2016. – 2021. i naknadni povrat kolaterala koji pokrivaju te obveze mogu uslijediti tek nakon uplate u gotovini iznosa jednakih iznosima različitih obveza o kojima je riječ. SRB je stoga pozvao žalitelja da mu u cijelosti uplati određeni iznos i da ga o tome obavijesti porukom elektroničke pošte. Nakon primitka navedenog iznosa, uplatit će mu kolaterale umanjene za iznos obračunanih negativnih kamata po isteku roka od četrnaest bankarskih dana nakon dana primitka obavijesti o raskidu.
20
Žalitelj je 25. listopada 2021. u biti obavijestio SRB da neće provesti navedeni prijenos, s obzirom na to da mu, u skladu s njegovim razumijevanjem primjenjivog regulatornog okvira, za povrat kolaterala ne mora prenijeti gotovinu koja odgovara ukupnom iznosu uplaćenom na temelju NOP‑a za 2015. i NOP‑ova za 2016. – 2021.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
21
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 25. listopada 2021. žalitelj je zatražio, kao prvo, poništenje, na temelju članaka 256. i 263. UFEU‑a, dopisa od 13. kolovoza 2021., kao drugo, prihvaćanje njegova zahtjeva podnesenog na temelju članka 272. i članka 340. prvog stavka UFEU‑a nakon utvrđenja da je stajalište iz tog dopisa protivno odredbama NOP‑ova za 2016. – 2021. i nakon nalaganja SRB‑u da mu vrati iznose koji odgovaraju gotovinskim kolateralima povezanima s neopozivim obvezama plaćanja koje je zadržao protivno svojim ugovornim obvezama kao i sve troškove, zatezne kamate i sporedne troškove bilo koje vrste, kao treće, prihvaćanje njegova zahtjeva podnesenog na temelju članka 340. drugog stavka UFEU‑a nakon utvrđenja da SRB‑ovo odbijanje da mu vrati iznose koji odgovaraju gotovinskim kolateralima povezanima s NOP‑om za 2015. predstavlja stjecanje bez osnove i nakon nalaganja SRB‑u da mu uplati te iznose na ime naknade štete kao i sve troškove, zatezne kamate i sporedne troškove bilo koje vrste i, kao četvrto i podredno, prihvaćanje njegova zahtjeva podnesenog na temelju članka 340. drugog stavka UFEU‑a nakon utvrđenja da SRB‑ovo odbijanje da mu vrati iznose koji odgovaraju gotovinskim kolateralima povezanima s NOP‑ovima za 2016. – 2021. predstavlja stjecanje bez osnove i nakon nalaganja SRB‑u da mu uplati te iznose na ime naknade štete kao i sve troškove, zatezne kamate i sporedne troškove bilo koje vrste.
22
Kad je riječ o zahtjevu za poništenje dopisa od 13. kolovoza 2021. na temelju članaka 256. i 263. UFEU‑a, žalitelj ga je povukao tijekom postupka.
23
Opći je sud pak, nakon odbijanja svih ostalih žaliteljevih zahtjeva, odbio tužbu u cijelosti.
24
Kad je riječ, prvo, o žaliteljevu zahtjevu koji se temelji na članku 272. i članku 340. prvom stavku UFEU‑a, taj sud najprije je naglasio da iz članka 70. stavka 1. Uredbe br. 806/2014 proizlazi da su za svaku godinu doprinosa kreditne institucije sa sjedištem u državi članici sudionici u SRM‑u, kao što je to bio slučaj sa žaliteljem do njegova izlaska iz područja primjene te uredbe, dužne uplatiti ex ante doprinos SRF‑u. Opći je sud istaknuo i da je, u skladu s člankom 69. stavkom 1. navedene uredbe, godišnje prikupljanje ex ante doprinosa kreditnih institucija uspostavljeno kako bi se osiguralo da na kraju početnog razdoblja SRF‑ova dostupna financijska sredstva dosegnu ciljanu razinu. S obzirom na taj cilj, zakonodavac Unije pojasnio je u članku 70. stavku 4. te uredbe da se „uredno primljeni”ex ante doprinosi ne vraćaju.
25
Nadalje, Opći je sud smatrao da kreditne institucije, kako bi ispunile svoju obvezu doprinosa SRF‑u, u skladu s člankom 70. stavkom 3. Uredbe br. 806/2014, mogu odmah uplatiti svoj doprinos ili preuzeti neopozivu obvezu plaćanja. Prema mišljenju tog suda, posebnost je tih obveza u tome što predstavljaju ugovore sklopljene na neodređeno vrijeme koji omogućuju institucijama da odgode plaćanje svojih doprinosa i podliježu vlastitom posebnom sustavu predviđenom u članku 7. Provedbene uredbe 2015/81.
26
Nadalje, Opći je sud naveo da je točno, kao što je to pred njim tvrdio žalitelj, da se u članku 7. stavku 3. Provedbene uredbe 2015/81 izričito ne određuje da institucije prvo moraju uplatiti svoj ex ante doprinos kako bi im se zatim vratio kolateral. Međutim, Opći je sud podsjetio na to da iz članka 69. stavka 1. i članka 70. stavka 1. Uredbe br. 806/2014 proizlazi da su kreditne institucije sa sjedištem u državi članici sudionici u SRM‑u dužne tijekom početnog razdoblja plaćati godišnji ex ante doprinos SRF‑u kako bi potonji na kraju tog razdoblja dosegnuo ciljanu razinu. Iz toga slijedi da, ako bi se kolateral koji pokriva neopozivu obvezu plaćanja vratio bez prethodnog primitka ex ante doprinosa za koji je ta obveza bila ugovorena, kreditna institucija ne samo da ne bi ispunila svoju obvezu plaćanja cjelokupnog doprinosa dugovanog za razdoblje u kojem je bila obuhvaćena područjem primjene Uredbe br. 806/2014, nego se ex ante doprinosom u obliku neopozive obveze plaćanja ne bi postigao cilj da se SRF‑u dodijele financijska sredstva koja odgovaraju razini koju je predvidio zakonodavac Unije.
27
Naposljetku, Opći je sud smatrao da okolnost da je subjekt tijekom razdoblja doprinosa prestao obavljati svoje djelatnosti kreditne institucije jer mu je oduzeto odobrenje za rad ne utječe na njegovu obvezu plaćanja cjelokupnog ex ante doprinosa koji se duguje za to razdoblje doprinosa. Naime, članak 7. stavak 1. Provedbene uredbe 2015/81 izričito određuje da pozivanje na neopozive obveze plaćanja ni na koji način ne utječe na financijsku sposobnost i likvidnost SRF‑a. Stoga se ukidanje neopozive obveze plaćanja zbog izlaska iz područja primjene Uredbe br. 806/2014 i povrat odgovarajućeg kolaterala, koji su predviđeni člankom 7. stavkom 3. Provedbene uredbe 2015/81, ne mogu izvršiti na štetu SRF‑a. Taj članak 7. stavak 3. stoga nema za cilj omogućiti kreditnim institucijama koje nisu obuhvaćene područjem primjene te uredbe da izbjegnu svoju obvezu plaćanja cjelokupnog dugovanog ex ante doprinosa, nego se njime nastoji osigurati da će SRF‑ova financijska sredstva biti na raspolaganju SRB‑u što je prije moguće u slučaju sanacije, odnosno kako bi se očuvala financijska sposobnost i likvidnost SRF‑a.
28
S obzirom na prethodno navedeno, Opći je sud ocijenio da se stajalište koje je SRB iznio u dopisu od 13. kolovoza 2021., prema kojem je on mogao vratiti gotovinske kolaterale koji pokrivaju neopozive obveze plaćanja tek nakon uplate cjelokupnog iznosa koji odgovara iznosu ex ante doprinosa za koji su ti instrumenti korišteni, ne protivi ni odredbama koje se primjenjuju u ovom slučaju, uključujući članak 7. stavak 3. Provedbene uredbe 2015/81, ni klauzulama ugovora koji su sklopili žalitelj i SRB. Isto tako, Opći je sud analizirao dodatne argumente koje je žalitelj istaknuo u prilog tumačenju koje zagovara i odbio ih jer je smatrao da nisu uvjerljivi.
29
Kad je riječ, drugo, o žaliteljevim zahtjevima koji se temelje na članku 340. drugom stavku UFEU‑a, Opći sud smatrao je da se SRB‑ova odluka o zadržavanju iznosa koji odgovaraju gotovinskim kolateralima povezanima s neopozivim obvezama plaćanja koje je preuzeo žalitelj temeljila na valjanoj pravnoj osnovi, odnosno NOP‑u za 2015., NOP‑ovima za 2016. – 2021. i članku 70. stavku 1. Uredbe br. 806/2014 te stoga ne može dovesti do SRB‑ova stjecanja bez osnove kojim se opravdava naknada štete.
Zahtjevi stranaka
30
Žalitelj, kojeg podupiru Francuska Republika i Fédération bancaire française (Francusko udruženje banaka), od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
prihvati zahtjeve istaknute u prvostupanjskom postupku i
–
naloži SRB‑u snošenje troškova.
31
SRB od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu;
–
podredno, ako je potrebno, zamijeni obrazloženje pobijane presude i odbije žalbu te
–
naloži žalitelju snošenje troškova.
O žalbi
32
U prilog osnovanosti svoje žalbe žalitelj ističe dva žalbena razloga, od kojih se prvi temelji na pogrešci koja se tiče prava počinjenoj prilikom tumačenja Uredbe br. 806/2014 i Provedbene uredbe 2015/81, a drugi na nedostatku u obrazloženju.
Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava počinjenoj prilikom tumačenja Uredbe br. 806/2014 i Provedbene uredbe 2015/81
Argumentacija stranaka
33
Svojim prvim žalbenim razlogom, koji je podijeljen na pet dijelova, žalitelj osporava tumačenje koje je Opći sud dao u pogledu članka 69. stavka 1. i članka 70. stavaka 1. do 4. Uredbe br. 806/2014 te članka 7. stavaka 1. do 3. Provedbene uredbe 2015/81. Žalitelj u biti tvrdi da je, suprotno onomu što proizlazi iz pobijane presude, SRB zbog izlaska kreditne institucije iz područja primjene Uredbe br. 806/2014 trebao vratiti kolaterale koji pokrivaju neopozive obveze plaćanja koje je ta institucija ugovorila, bez nalaganja bilo kakve dodatne obveze potonjoj.
34
U okviru prvog dijela prvog žalbenog razloga, žalitelj osporava tumačenje Općeg suda izneseno u točkama 24. do 28. ove presude, pri čemu ističe da je taj sud pogrešno propustio analizirati tekst članka 7. stavka 3. Provedbene uredbe 2015/81. Konkretno, žalitelj ističe da je taj tekst jasan i precizan, u dijelu u kojem se njime predviđa da se, u slučaju izlaska kreditne institucije iz područja primjene Uredbe br. 806/2014, neopozive obveze plaćanja koje je ta institucija ugovorila „ukidaju” a da pritom ne postoji nikakav uvjet za to ukidanje. Usto, u toj se odredbi navode i posljedice tog ukidanja, odnosno da se kolaterali povezani s navedenim obvezama „vraćaju” a da pritom ponovno ne postoji nikakav uvjet za to vraćanje. Budući da je Opći sud dao prednost kontekstualnom i teleološkom tumačenju članka 7. stavka 3. Provedbene uredbe 2015/81, pobijana presuda sadržava pogrešku koja se tiče prava.
35
U okviru drugog dijela prvog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je Opći sud povrijedio članak 70. stavak 1. Uredbe br. 806/2014 i članak 7. stavke 2. i 3. Provedbene uredbe 2015/81 kao i načelo jednakog postupanja.
36
Kao prvo, žalitelj tvrdi da se člankom 70. stavkom 1. Uredbe br. 806/2014 ne stvara obveza „uplate”ex ante doprinosa, nego obveza njihova „prikupljanja”, pri čemu se ta potonja može izvršiti bilo u obliku plaćanja u gotovini bilo, pod uvjetima utvrđenima u članku 70. stavku 3. te uredbe, u obliku preuzimanja neopozive obveze plaćanja. Oslanjajući se, u točkama 31. i 39. pobijane presude, na točku 85. presude od 20. siječnja 2021., ABLV Bank/SRB (T‑758/18, EU:T:2021:28), koja upućuje na „obvezu plaćanja cjelokupnog ex ante doprinosa”, Opći sud počinio je pogrešku u tumačenju te presude, koja se odnosila isključivo na doprinose u gotovini, a ne na neopozive obveze plaćanja.
37
Kao drugo, prema žaliteljevu mišljenju, tekst članka 7. stavka 2. Provedbene uredbe 2015/81 nedvosmislen je oko toga da je preuzimanje neopozivih obveza plaćanja moguće samo u slučaju provedbe sanacijske mjere koja uključuje SRF. To tumačenje potvrđuje uvodna izjava 16. te provedbene uredbe. Uvjetovanost takve obveze plaćanja ni na koji način ne dovodi u pitanje njezinu neopozivost. Budući da u ovom slučaju SRB nije aktivirao SRF u okviru sanacijske mjere, žalitelj smatra da je Opći sud povrijedio članak 7. stavak 2. te provedbene uredbe i članak 2.1. ugovorâ NOP za 2016. – 2021. Nadalje, Opći je sud naveo da se razlika između ex ante doprinosa u gotovini i neopozive obveze plaćanja svodi na to da se doprinos u gotovini uplaćuje „odmah”, dok je uplata u gotovini u okviru neopozive obveze plaćanja, koja je jednako obvezujuća, samo „odgođena”. Time je Opći sud, prema žaliteljevu mišljenju, zanemario uvjetovanost neopozivih obveza plaćanja. Osim toga, rasuđivanje Općeg suda o navodno „odgođenom” karakteru plaćanja koje proizlazi iz neopozive obveze plaćanja nema nikakvu pravnu ili ugovornu osnovu. Naposljetku, ako bi svaka kreditna institucija koja ugovara neopozive obveze plaćanja bila dužna izvršiti „odgođeno” plaćanje a da ne postoji sanacijska mjera koja uključuje SRF, kreditne institucije koje izlaze iz područja primjene Uredbe br. 806/2014 nalazile bi se u nepovoljnijem položaju od istih institucija koje ostaju u tom području primjene, što bi ugrozilo jednako postupanje prema institucijama koje su preuzele neopozive obveze plaćanja.
38
Kao treće, žalitelj ističe da je tekst članka 7. stavka 3. Provedbene uredbe 2015/81 jasan i da Opći sud tumači tu odredbu contra legem, čime se, posljedično, povređuje članak 12.5. ugovorâ NOP za 2016. – 2021.
39
U okviru trećeg dijela prvog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je pravno neutemeljeno rasuđivanje Općeg suda u dijelu u kojem se temelji na članku 69. stavku 1. i članku 70. stavku 4. Uredbe br. 806/2014 kako bi se opravdalo njegovo stajalište prema kojem kreditna institucija podliježe bezuvjetnoj obvezi „uplate” iznosa neopozive obveze plaćanja kada izlazi iz područja primjene te uredbe prije povrata kolaterala. Opći sud svoje rasuđivanje opravdava pozivanjem na cilj postizanja ciljane razine predviđene člankom 69. stavkom 1. navedene uredbe. Međutim, u skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom 34. Uredbe br. 806/2014, „dostupna financijska sredstva” uključuju „gotovinu, depozite, imovinu i neopozive obveze plaćanja dostupne [SRF‑u]”. Iz toga slijedi da „dostupna financijska sredstva” iz članka 69. stavka 1. te uredbe prema samoj definiciji uključuju i neopozive obveze plaćanja, neovisno o bilo kakvoj uplati u gotovini. Taj članak 69. stavak 1. stoga ne može, smatra žalitelj, poslužiti kao pravna osnova za bilo kakvu bezuvjetnu obvezu uplata u gotovini koje odgovaraju tim obvezama. Osim toga, budući da su neopozive obveze plaćanja samo jedno od financijskih sredstava kojima SRB raspolaže, ništa ga ne sprečava u tome da prilagodi buduće pojedinačne doprinose drugih institucija kako bi se osiguralo postizanje ciljane razine u skladu s člankom 69. stavcima 2. i 4. Uredbe br. 806/2014. Time što je naveo da se članak 70. stavak 4. te uredbe, kojim se predviđa zabrana povrata „uredno primljenih” doprinosa, bez iznimke primjenjuje na sve ex ante doprinose, Opći je sud smatrao neopozive obveze plaćanja „uredno primljenim doprinosima”. Međutim, takvo je tumačenje, prema žaliteljevu mišljenju, nespojivo s izrazima koje je upotrijebio zakonodavac Unije. U svakom slučaju, zabrana „povrata” takvih obveza, čak i ako bi taj pojam imao smisla, ne bi mogla predstavljati dostatnu pravnu osnovu za to da se kreditnoj instituciji nametne pozitivna obveza plaćanja iznosa koji odgovaraju tim obvezama, ako uvjet za uplatu tih iznosa nije ispunjen.
40
U okviru četvrtog dijela prvog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je Opći sud protumačio članak 7. stavak 1. Provedbene uredbe 2015/81 na način kojim se iskrivljuju njezin članak 7. stavak 2. i članak 7. stavak 3., pri čemu je potonjoj odredbi oduzeo korisni učinak. Prema mišljenju Općeg suda, u skladu s člankom 7. stavkom 1. navedene provedbene uredbe, ukidanje neopozive obveze plaćanja i povrat odgovarajućeg kolaterala predviđeni u tom članku 7. stavku 3. „stoga [se] ne mogu izvršiti na štetu SRF‑a”. Žalitelj smatra, kao prvo, da bi to tumačenje dovelo do zaključka da bi ukidanje takve obveze i povrat kolaterala koji odgovaraju toj obvezi, kako su predviđeni u navedenom članku 7. stavku 3., nužno i sami po sebi mogli utjecati na financijsku sposobnost ili likvidnost SRF‑a i da se stoga isti članak 7. stavak 3. nikada ne bi mogao primijeniti. Kao drugo, tumačenjem Općeg suda iskrivljava se tekst članka 7. stavka 3. Provedbene uredbe 2015/81, što potvrđuje točka 44. pobijane presude, u kojoj Opći sud zapravo ne upućuje na tu odredbu, nego na mjere predviđene u članku 7. stavku 2. i članku 7. stavku 1. te provedbene uredbe. Kao treće, tumačenje Općeg suda nije vjerodostojno. Postoji izričita odredba u kojoj se propisuje da su pozivanje na neopozivu obvezu plaćanja i uplata u gotovini preduvjet za povrat kolaterala, a to je članak 7. stavak 2. spomenute provedbene uredbe. Da je bilo predviđeno da se taj mehanizam primijeni u slučaju izlaska kreditne institucije iz područja primjene Uredbe br. 806/2014, predviđenog u članku 7. stavku 3. te provedbene uredbe, takva bi odredba bila izričito unesena u potonju.
41
U okviru petog dijela prvog žalbenog razloga žalitelj podredno ističe da je Opći sud povrijedio načelo lex specialis generalibus derogat jer je dao prednost općim odredbama iz članka 70. stavka 4. Uredbe br. 806/2014 i članka 7. stavaka 1. i 4. Provedbene uredbe 2015/81 pred posebnim odredbama predviđenima u članku 7. stavcima 2. i 3. te provedbene uredbe. Time što je ocijenio da je „zakonodavac Unije pojasnio [u navedenom članku 70. stavku 4.] da se ‚uredno primljeni’ex ante doprinosi ne vraćaju [i da je tom] formulacijom zakonodavac Unije propisao pravilo bez iznimke”, Opći sud pogrešno je dao prednost pravilu koje je prikazao kao opće nad posebnim pravilima o neopozivim obvezama plaćanja predviđenima u članku 7. stavcima 2. i 3. Provedbene uredbe 2015/81. Isto tako, Opći je sud dao prednost članku 7. stavku 1. te provedbene uredbe nad njezinim člankom 7. stavkom 3. u dijelu u kojem je ocijenio da potonju odredbu treba tumačiti „s obzirom na” prvonavedenu. Međutim, tim se člankom 7. stavkom 1. uspostavlja opće načelo u skladu s kojim se ne smije ugroziti financijska sposobnost SRF‑a, dok se u tom članku 7. stavku 3. detaljno i na praktičan način uređuje što se događa s neopozivim obvezama plaćanja u vrlo posebnom slučaju izlaska kreditne institucije iz područja primjene Uredbe br. 806/2014.
42
SRB osporava te argumente.
Ocjena Suda
43
Kad je riječ o prvom dijelu prvog žalbenog razloga, koji se temelji na neuzimanju u obzir teksta članka 7. stavka 3. Provedbene uredbe 2015/81, valja istaknuti da je Opći sud, nakon što je citirao tekst članka 7. te uredbe, u točki 36. pobijane presude ocijenio da, prema uobičajenom smislu, izraz „neopozivo” iz tog članka znači stvari koje se ne mogu dovesti u pitanje i da neopoziva obveza plaćanja stoga podrazumijeva obvezu, koja se ne može dovesti u pitanje, plaćanja iznosa za koji je ta obveza ugovorena. Nadalje, u točki 37. pobijane presude Opći je sud naveo da iako je točno da se u tekstu članka 7. stavka 3. Provedbene uredbe 2015/81 izričito ne pojašnjava da kreditne institucije koje odluče izići iz područja primjene Uredbe br. 806/2014 prvo moraju platiti svoj doprinos kako bi im se zatim vratio kolateral, te su institucije, u skladu s člancima 69. i 70. Uredbe br. 806/2014, dužne tijekom početnog razdoblja plaćati godišnji doprinos SRF‑u kako bi on dosegnuo ciljanu razinu na kraju navedenog razdoblja. Opći je sud iz toga zaključio da, ako bi se kolateral koji pokriva neopozivu obvezu plaćanja vratio bez prethodnog primitka doprinosa za koji je ta obveza bila ugovorena, institucija ne samo da ne bi ispunila svoju obvezu plaćanja cjelokupnog doprinosa dugovanog za razdoblje u kojem je bila obuhvaćena područjem primjene Uredbe br. 806/2014, nego se ex ante doprinosom u obliku neopozive obveze plaćanja ne bi postigao cilj da se SRF‑u dodijele financijska sredstva koja odgovaraju razini koju je predvidio zakonodavac Unije.
44
Iz toga slijedi da je Opći sud, suprotno onomu što ističe žalitelj, izveo tekstualno tumačenje članka 7. stavka 3. Provedbene uredbe 2015/81.
45
Osim toga, kad je riječ o prigovoru prema kojem je Opći sud povrijedio načelo tumačenja prava Unije time što je dao prednost kontekstualnoj i teleološkoj analizi, iako je tekst članka 7. stavka 3. Provedbene uredbe 2015/81 bio savršeno jasan i precizan, valja podsjetiti na to da, iako je točno da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da tumačenje odredbe prava Unije ne može imati za posljedicu oduzimanje svakog korisnog učinka jasnom i preciznom tekstu te odredbe, sudu Unije nije uskraćena mogućnost da u određenim situacijama primijeni metode tumačenja koje smatra prikladnima kako bi pojasnio točan doseg naizgled jasne odredbe prava Unije, pri čemu valja pojasniti da svaka odredba prava Unije mora biti stavljena u svoj kontekst i tumačena u svjetlu sveukupnih odredaba tog prava, svojih ciljeva te stanja razvoja u trenutku kad je potrebno primijeniti predmetnu odredbu (presuda od 3. rujna 2024., Illumina i Grail/Komisija, C‑611/22 P i C‑625/22 P, EU:C:2024:677, t. 126. i 127. i navedena sudska praksa). Iz sudske prakse Suda također proizlazi to da se provedbena uredba po mogućnosti mora tumačiti u skladu s odredbama osnovne uredbe (presuda od 29. veljače 2024., cdVet Naturprodukte, C‑13/23, EU:C:2024:175, t. 60. i navedena sudska praksa).
46
U ovom slučaju, iako je tekst članka 7. stavka 3. Provedbene uredbe 2015/81 jasan u pogledu posljedica izlaska kreditne institucije iz područja primjene Uredbe br. 806/2014 na održavanje njezinih neopozivih obveza plaćanja, nejasan je u pogledu posljedica tog izlaska na doprinose SRF‑u koje čine te obveze za razdoblje tijekom kojeg je ta kreditna institucija bila obuhvaćena tim područjem primjene.
47
Prema tome, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 40. svojeg mišljenja, s obzirom na to da je Opći sud ispitao tekst članka 7. stavka 3. Provedbene uredbe 2015/81 i povezao svoja utvrđenja s relevantnim odredbama Uredbe br. 806/2014, odnosno njezinim člancima 69. i 70., kako bi ocijenio mogu li se potvrditi prividna jasnoća i preciznost tog članka 7. stavka 3., na koje se poziva žalitelj, ne može mu se prigovoriti da je povrijedio načela tumačenja prava Unije. Stoga taj prvi dio prvog žalbenog razloga valja odbiti kao neosnovan.
48
Kad je riječ o drugom dijelu prvog žalbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 70. stavka 1. Uredbe br. 806/2014, članka 7. stavaka 2. i 3. Provedbene uredbe 2015/81 i načela jednakog postupanja, točno je, kao što to napominje žalitelj, da se u članku 70. stavku 1. Uredbe br. 806/2014 upotrebljava izraz „prikuplja se”, a ne „uplaćuje se”, kada se upućuje na ex ante doprinose kojima podliježu kreditne institucije obuhvaćene područjem primjene Uredbe br. 806/2014.
49
Opći je sud, međutim, u točki 28. pobijane presude ocijenio da iz članka 70. stavka 1. Uredbe br. 806/2014 proizlazi da su za svaku godinu doprinosa kreditne institucije sa sjedištem u državi članici sudionici, kao što je to bio slučaj sa žaliteljem, dužne „uplatiti” doprinos SRF‑u. Na temelju toga Opći je sud utvrdio da su kreditne institucije koje su iskoristile neopozivu obvezu plaćanja za jednu godinu doprinosa i dalje dužne platiti svoj ex ante doprinos u gotovini za tu istu godinu kada odluče izići iz područja primjene Uredbe br. 806/2014. Prema mišljenju Općeg suda, takvo je tumačenje usto u skladu s ciljem koji se nastoji postići člankom 7. stavkom 3. Provedbene uredbe 2015/81, a to je, kao što to proizlazi iz točke 44. pobijane presude, osigurati da će SRF‑ova financijska sredstva biti na raspolaganju SRB‑u što je prije moguće u slučaju sanacije, odnosno kako bi se očuvala financijska sposobnost i likvidnost SRF‑a.
50
Međutim, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točkama 49. do 52. svojeg mišljenja, terminološka razlika koju pravi žalitelj – prema kojoj izraz „uplaćuje se” obuhvaća doprinos u gotovini, dok se izraz „prikuplja se” odnosi ili na plaćanje u gotovini ili na preuzimanje neopozive obveze plaćanja – bez ikakva je utjecaja na zajedničko tumačenje članka 70. stavka 1. Uredbe br. 806/2014 i članka 7. stavka 3. Provedbene uredbe 2015/81.
51
Naime, upotreba izraza „prikuplja se” u tekstu članka 70. stavka 1. Uredbe br. 806/2014 i izraza „uplaćuje se” u pobijanoj presudi odnosi se na dvije strane iste obveze. Osim toga, u tekstu Uredbe br. 806/2014 odnosno Provedbene uredbe 2015/81 nema nikakva temelja za terminološku razliku koju žalitelj pravi između tih dvaju pojmova.
52
Konkretno, suprotno onomu što on navodi, iz točke 28. pobijane presude ni na koji način ne proizlazi da je Opći sud smatrao da postoji „navodna obveza da institucija o kojoj je riječ ‚uplati’, odnosno u gotovini plati godišnji doprinos SRF‑u tijekom početnog razdoblja”. Naime, kao što to proizlazi iz točaka 39., 40., 50. i 55. pobijane presude, koje navodi žalitelj, Opći je sud svaki put uputio na cjelokupni godišnji doprinos koji duguju predmetne institucije, pri čemu nije razlikovao dio tog doprinosa koji treba platiti u gotovini i dio koji je, ako je primjenjivo, pokriven neopozivim obvezama plaćanja.
53
Iz toga slijedi da se na temelju upotrebe izraza „prikuplja se” kao takvog u tekstu članka 70. stavka 1. Uredbe br. 806/2014 ne može isključiti tumačenje koje je prihvatio Opći sud, prema kojem su kreditne institucije koje su preuzele neopozive obveze plaćanja dužne platiti iznos svojih doprinosa u gotovini kada odluče izići iz područja primjene te uredbe.
54
U tom pogledu valja istaknuti da bi razlikovanje poput onoga koje zagovara žalitelj zapravo dovelo u pitanje sam tekst navedene odredbe s obzirom na to da se u njoj bez razlike govori o „prikupljanju” pojedinačnog godišnjeg doprinosa svih institucija o kojima je riječ.
55
Kad je riječ o žaliteljevu argumentu koji se temelji na članku 7. stavku 2. Provedbene uredbe 2015/81, prema kojem se pozivanje na neopozive obveze plaćanja može primijeniti samo u slučaju sanacijske mjere, valja istaknuti da SRB nije primijenio tu odredbu, kao što je to Opći sud utvrdio u točki 54. pobijane presude. Naime, ovaj se predmet odnosi na posljedice koje valja izvesti iz ukidanja neopozive obveze plaćanja koju je preuzela financijska institucija koja izlazi iz područja primjene Uredbe br. 806/2014, a ne na posljedice poziva na plaćanje prilikom sanacije takve institucije.
56
Imajući u vidu navedeno, okolnost da se u članku 7. stavku 2. Provedbene uredbe 2015/81 predviđa obveza uplate kada sanacijska mjera uključuje SRF ni na koji način ne isključuje mogućnost nametanja slične obveze s obzirom na obvezu doprinosa kreditnih institucija iz članka 70. stavka 1. Uredbe br. 806/2014 i načelo jednakog postupanja.
57
Konkretno, prilikom ukidanja neopozivih obveza plaćanja nakon izlaska kreditne institucije iz područja primjene te uredbe, takva obveza plaćanja mora se primijeniti jer to ukidanje ne može imati za posljedicu smanjenje dostupnih financijskih sredstava SRF‑a koja odgovaraju iznosu godišnjih doprinosa te institucije za razdoblje tijekom kojeg je ona bila obuhvaćena područjem primjene Uredbe br. 806/2014. Naime, kao što to proizlazi iz članaka 69. i 70. te uredbe, godišnji doprinosi kreditnih institucija trebaju omogućiti SRF‑u da na kraju početnog razdoblja raspolaže iznosom koji je jednak ciljanoj razini. U tu svrhu, u članku 70. stavku 4. navedene uredbe pojašnjava se da se ti doprinosi, nakon što su uredno primljeni, ne vraćaju te stoga pripadaju SRF‑u. Međutim, budući da se navedeni doprinosi mogu unijeti u obliku neopozivih obveza plaćanja u skladu s člankom 70. stavkom 3. Uredbe br. 806/2014, činjenica da se te obveze ukidaju kada institucija više nije obuhvaćena područjem primjene te uredbe, na temelju članka 7. stavka 3. Provedbene uredbe 2015/81, ne može dovesti u pitanje to da iznosi koji odgovaraju tim doprinosima pripadaju SRF‑u.
58
Nadalje, valja podsjetiti na to da opće načelo jednakog postupanja zahtijeva ne samo da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način, nego i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano. Usporedivost situacija valja ocjenjivati osobito vodeći računa o predmetu i svrsi akta kojim se provodi sporno razlikovanje. Nadalje, moraju se uzeti u obzir načela i ciljevi područja kojem taj akt pripada (presuda od 11. rujna 2025., Cairo Network i dr., C‑764/23 do C‑766/23, EU:C:2025:691, t. 124. i navedena sudska praksa).
59
S obzirom na predmet Uredbe br. 806/2014, koji se sastoji od utvrđivanja jedinstvenih pravila za sanaciju kreditnih institucija u okviru SRM‑a, oslanjanjem poglavito na SRF, koji se financira doprinosima prikupljenima od kreditnih institucija obuhvaćenih područjem primjene te uredbe, valja utvrditi da, kad je riječ o razdoblju tijekom kojeg su takve institucije obuhvaćene područjem primjene spomenute uredbe, načelo jednakog postupanja nalaže da te institucije, s obzirom na to da su u usporedivoj situaciji, na isti način doprinose SRF‑u.
60
Činjenica da jedna od tih institucija izlazi iz područja primjene navedene uredbe ne može imati za posljedicu njezino oslobađanje od obveze uplate doprinosa za razdoblje tijekom kojeg je bila obuhvaćena područjem primjene spomenute uredbe. Posljedično, ne zahtijevati od kreditne institucije plaćanje iznosa koji odgovaraju njezinim neopozivim obvezama plaćanja kada su, na temelju članka 7. stavka 3. Provedbene uredbe 2015/81, te obveze ukinute jer spomenuta institucija izlazi iz područja primjene Uredbe br. 806/2014, značilo bi osloboditi je, bez objektivnog opravdanja i protivno načelu jednakog postupanja, od obveze uplate doprinosa SRF‑u za razdoblje tijekom kojeg je bila obuhvaćena tim područjem primjene.
61
Prema tome, s obzirom na prirodu godišnjih doprinosa SRF‑u i načelo jednakog postupanja, ukidanje neopozivih obveza plaćanja na temelju članka 7. stavka 3. Provedbene uredbe 2015/81 obvezuje kreditnu instituciju koja izlazi iz područja primjene Uredbe br. 806/2014 da SRF‑u prije tog ukidanja uplati iznos koji odgovara tim obvezama.
62
Zbog navedenih razloga Općem sudu ne može se prigovoriti to da je „zanemario uvjetovanost” neopozivih obveza plaćanja niti to da je u točkama 33. i 55. pobijane presude smatrao da je u biti uplata u gotovini u okviru bezuvjetne obveze plaćanja samo odgođena.
63
Isto tako, žalitelj pogrešno tvrdi da je Opći sud svojim tumačenjem stvorio „nepovoljniji položaj” za kreditne institucije koje izlaze iz područja primjene Uredbe br. 806/2014 u odnosu na iste institucije koje ostaju u tom području primjene jer su prvonavedene dužne uplatiti novčane iznose koji odgovaraju neopozivim obvezama plaćanja, dok drugonavedene ne podliježu takvoj obvezi sve dok sanacijska mjera ne uključuje SRF, kao što to proizlazi iz članka 7. stavka 2. Provedbene uredbe 2015/81.
64
Naime, s obzirom na predmet Uredbe br. 806/2014, valja utvrditi da se, počevši od trenutka u kojem kreditne institucije izlaze iz područja primjene Uredbe br. 806/2014, te institucije i kreditne institucije koje ostaju u tom području primjene više ne nalaze u usporedivoj situaciji u pogledu obveza kojima podliježu na temelju Uredbe br. 806/2014. Iz toga slijedi da čak i ako bi se pokazalo da se prvonavedene institucije nalaze u „nepovoljnijem položaju” u odnosu na drugonavedene, ta situacija ne bi dovela do povrede načela jednakog postupanja.
65
Naposljetku, u dijelu u kojem žalitelj ponovno potvrđuje očitu jasnoću i preciznost teksta članka 7. stavka 3. Provedbene uredbe 2015/81, dovoljno je uputiti na točke 43. do 47. ove presude.
66
S obzirom na prethodno navedeno, valja odbiti i drugi dio prvog žalbenog razloga.
67
Kad je riječ o trećem dijelu prvog žalbenog razloga, koji se temelji na nepostojanju pravne osnove obveze uplate iznosa koji odgovara neopozivoj obvezi plaćanja u slučaju izlaska iz područja primjene Uredbe br. 806/2014, valja istaknuti, kao prvo, da se Opći sud oslonio na članak 69. stavak 1. te uredbe kako bi iznio glavni cilj koji se nastoji postići godišnjim prikupljanjem ex ante doprinosa, a koji se sastoji od toga da se osigura da na kraju početnog razdoblja predviđenog tom odredbom dostupna financijska sredstva SRF‑a dosegnu njome utvrđenu ciljanu razinu. Na temelju toga Opći je sud u točki 41. pobijane presude naveo da bi se u slučaju tumačenja članka 7. stavka 3. Provedbene uredbe 2015/81 na način da se kreditnoj instituciji koja, poput žalitelja, izlazi iz područja primjene Uredbe br. 806/2014 dopušta to da ne uplati u gotovini iznos koji odgovara njezinoj neopozivoj obvezi plaćanja zanemario cilj ostvarivanja ciljane razine, koji se nastoji postići osobito člankom 69. Uredbe br. 806/2014.
68
Kad je riječ, nadalje, o žaliteljevoj tvrdnji koja se temelji na definiciji pojma „dostupna financijska sredstva” kako proizlazi iz zajedničkog tumačenja članka 3. stavka 1. točke 34. Uredbe br. 806/2014 i njezina članka 69. stavka 1., valja utvrditi da ta tvrdnja zapravo potkrepljuje rasuđivanje Općeg suda, umjesto da mu proturječi. Naime, budući da su neopozive obveze plaćanja obuhvaćene pojmom „dostupna financijska sredstva” u smislu Uredbe br. 806/2014 i da se, slijedom toga, uzimaju u obzir kako bi se postigla ciljana razina SRF‑a, njihovo ukidanje nužno se mora kompenzirati iznosom u gotovini koji odgovara tim obvezama.
69
Naposljetku, u dijelu u kojem žalitelj tvrdi da izlazak kreditne institucije iz područja primjene Uredbe br. 806/2014 treba ponajprije kompenzirati prilagodbama ex ante doprinosa kreditnih institucija koje ostaju u tom području primjene, valja istaknuti da se, u skladu s člankom 70. te uredbe, pojedinačni doprinosi kreditnih institucija prikupljaju godišnje uzimajući u obzir iznos njihovih obveza isključujući regulatorni kapital i njihov profil rizičnosti, pri čemu nije moguće uzeti u obzir smanjenje doprinosa određenih kreditnih institucija koje bi proizlazilo iz činjenice da su one izišle iz područja primjene navedene uredbe.
70
Iz toga slijedi da je Opći sud pravilno uzeo u obzir članak 69. stavak 1. Uredbe br. 806/2014 i cilj koji se nastoji postići tom odredbom kako bi se odredio opseg obveze plaćanja kojoj podliježu kreditne institucije koje izlaze iz područja primjene te uredbe.
71
Kao drugo, zbog razloga navedenih u točkama 56. do 61. ove presude, ocjena Općeg suda u vezi s člankom 70. stavkom 4. Uredbe br. 806/2014, kojim se predviđa da se uredno primljeni doprinosi svake kreditne institucije ne vraćaju, također može potkrijepiti njegovo tumačenje prema kojem do povrata kolaterala povezanih s neopozivim obvezama plaćanja može doći tek nakon uplate iznosa koji odgovara iznosu doprinosa zamijenjenog tim obvezama.
72
S tim u vezi ne može se prihvatiti žaliteljeva argumentacija prema kojoj se ugovori sklopljeni između kreditnih institucija i SRB‑a u svrhu preuzimanja neopozivih obveza plaćanja po svojoj prirodi ne mogu „primiti”.
73
Naime, u tom pogledu valja podsjetiti na to da iz jasnog teksta članka 70. stavka 4. Uredbe br. 806/2014 proizlazi da je zakonodavac Unije namjeravao općenito isključiti povrat ex ante doprinosa koji su primljeni u propisanom obliku (presuda od 29. rujna 2022., ABLV Bank/SRB, C‑202/21 P, EU:C:2022:734, t. 54.). Posljedično, kao što to tvrdi SRB, s obzirom na to da se izraz „uredno primljeni” bez razlike odnosi na ex ante doprinose, treba ga primjenjivati neovisno o vrsti doprinosa, uključujući i na neopozive obveze plaćanja.
74
S obzirom na prethodno navedeno, suprotno onomu što tvrdi žalitelj, Opći sud nije povrijedio ni članak 69. stavak 1. ni članak 70. stavak 4. Uredbe br. 806/2014.
75
Stoga valja odbiti treći dio prvog žalbenog razloga.
76
Kad je riječ o četvrtom dijelu prvog žalbenog razloga, koji se odnosi na pogrešno tumačenje članka 7. stavka 1. Provedbene uredbe 2015/81, valja istaknuti da je Opći sud u točki 41. pobijane presude utvrdio da ta odredba izričito predviđa da pozivanje na neopozive obveze plaćanja ni na koji način ne smije ugroziti financijsku sposobnost ili likvidnost SRF‑a. Takvu odredbu sadržava i uvodna izjava 16. te provedbene uredbe. Opći je sud na temelju navedenog zaključio da se ukidanje neopozive obveze plaćanja i povrat odgovarajućeg kolaterala ni u kojem slučaju ne mogu izvršiti na štetu SRF‑a.
77
Međutim, suprotno onomu što tvrdi žalitelj, tim se tumačenjem ne oduzima koristan učinak članku 7. stavku 3. Provedbene uredbe 2015/81. Kad bi se taj članak 7. stavak 3. tumačio na način da kreditnim institucijama dopušta da ne uplate svoj ex ante doprinos prije nego što im se vrati kolateral, povrijedilo bi se načelo koje je zakonodavac Unije utvrdio u članku 7. stavku 1. te provedbene uredbe i koje je u skladu sa zahtjevom iz članka 69. stavka 1. Uredbe br. 806/2014.
78
Opći sud stoga nije počinio pogrešku kada je u točki 42. pobijane presude ocijenio da se članak 7. stavak 1. Provedbene uredbe 2015/81 primjenjuje na postupanje s neopozivim obvezama plaćanja kreditne institucije koja izlazi iz područja primjene Uredbe br. 806/2014 i da, prema tome, članak 7. stavak 3. te provedbene uredbe treba tumačiti s obzirom na tu odredbu.
79
Kad je riječ o žaliteljevim dodatnim argumentima koji se odnose na članak 7. stavke 2. i 3. Provedbene uredbe 2015/81 i u okviru kojih se navodi da se tim odredbama u biti predviđa obveza plaćanja samo u slučaju odluke o sanaciji, dovoljno je uputiti na točke 56. do 61. ove presude.
80
S obzirom na prethodno navedeno i suprotno onomu što tvrdi žalitelj, tumačenjem članka 7. stavka 1. Provedbene uredbe 2015/81 koje je izveo Opći sud ne iskrivljuju se stavci 2. i 3. članka 7. te uredbe niti im se oduzima koristan učinak.
81
Četvrti dio stoga valja odbiti kao neosnovan.
82
Kad je riječ o petom dijelu prvog žalbenog razloga, koji se temelji na povredi načela lex specialis generalibus derogat i koji je istaknut podredno, valja smatrati da se, suprotno onomu što tvrdi žalitelj, članak 7. stavak 3. Provedbene uredbe 2015/81 ne može smatrati lexom specialis koji bi odstupao osobito od članka 70. stavka 4. Uredbe br. 806/2014.
83
Naime, kao što je to istaknula nezavisna odvjetnica u točki 87. svojeg mišljenja, Uredba br. 806/2014, kao osnovna uredba, ima veću normativnu pravnu snagu od Provedbene uredbe 2015/81, tako da u nedostatku izričitog odstupanja ili izričite odredbe u tom smislu odredbe iz Provedbene uredbe 2015/81 ne mogu imati prednost pred odredbama Uredbe br. 806/2014.
84
Usto valja istaknuti da članak 70. stavak 7. Uredbe br. 806/2014 ovlašćuje Vijeće da donese provedbene akte kao što je Provedbena uredba 2015/81 kako bi se utvrdili uvjeti za provedbu stavaka 1. do 3. tog članka 70. Međutim, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, Vijeće provedbenim aktima ne može dopuniti ili izmijeniti zakonodavni akt, čak ni u njegovim dijelovima koji nisu ključni (presuda od 28. veljače 2023., Fenix InternationalC‑695/20, EU:C:2023:127, t. 48. i 49.). Vijeće stoga Provedbenom uredbom 2015/81 ne može izmijeniti članak 70. stavak 4. Uredbe br. 806/2014.
85
U svakom slučaju, kao što to navodi SRB, valja utvrditi da, s obzirom na analizu provedenu u okviru trećeg dijela ovog žalbenog razloga, nema nikakvog proturječja između članka 70. stavka 4. Uredbe br. 806/2014 i članka 7. stavka 3. Provedbene uredbe 2015/81.
86
Osim toga, iz točaka 76. do 80. ove presude proizlazi da članak 7. stavak 3. Provedbene uredbe 2015/81 treba tumačiti uzimajući u obzir njezin članak 7. stavak 1. i da tumačenje tog članka 7. stavka 1. koje daje Opći sud ne iskrivljava stavke 2. i 3. navedenog članka 7. niti im oduzima koristan učinak.
87
Iz tih elemenata proizlazi da peti dio prvog žalbenog razloga valja odbiti.
88
Budući da nije prihvaćen nijedan dio prvog žalbenog razloga koji je istaknuo žalitelj, taj žalbeni razlog valja odbiti u cijelosti.
Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na nedostatku u obrazloženju
Argumentacija stranaka
89
Žalitelj tvrdi da pobijana presuda sadržava nedostatak i proturječnosti u obrazloženju. Konkretno, ističe proturječnosti u točkama 30., 33., 36., 41. i 43. te presude, u kojima je Opći sud redom ocijenio:
–
kao prvo, da su neopozive obveze plaćanja „uredno primljeni” doprinosi u smislu članka 70. stavka 4. Uredbe br. 806/2014, iako nisu „odmah” uplaćeni;
–
kao drugo, da su te obveze „neopozive”, pri čemu je zatim utvrdio da se člankom 7. stavkom 3. Provedbene uredbe 2015/81 te obveze nastoji „okončati”, „tako da on[e] ne traj[u] nakon [izlaska] iz područja primjene Uredbe br. 806/2014”;
–
kao treće, da, kao što je već navedeno, članak 7. stavak 3. Provedbene uredbe 2015/81 ima za cilj „okončati” neopozive obveze plaćanja, pri čemu Opći sud navodi da se tom odredbom nastoji „osigurati da će SRF‑ova financijska sredstva biti na raspolaganju SRB‑u što je prije moguće u slučaju sanacije”; i
–
kao četvrto, da se članak 7. stavak 3. Provedbene uredbe 2015/81 ne može primjenjivati „na štetu SRF‑a” i na način da se dovede u pitanje njegova „financijsk[a] sposobnost [ili] likvidnost”, u skladu s onim što se propisuje u članku 69. stavku 1. Uredbe br. 806/2014 i članku 7. stavku 1. Provedbene uredbe 2015/81, pri čemu nije pokazao na koji bi način primjena tog članka 7. stavka 3. mogla „dovesti u pitanje financijsku sposobnost [ili] likvidnost SRF‑a” ili ugroziti cilj postizanja ciljane razine predviđene u tom članku 69. stavku 1. U svakom slučaju, žalitelj smatra da Opći sud nije pokazao na koji su način ta odredba i članak 7. stavak 1. Provedbene uredbe 2015/81 dovoljno precizni da bi onemogućili jasan i precizan mehanizam povrata predviđen člankom 7. stavkom 3. te provedbene uredbe odnosno da bi nametnuli obvezu plaćanja u uvjetima koji nisu predviđeni člankom 7. stavkom 2. navedene provedbene uredbe, čiji je tekst također jasan i precizan.
90
SRB osporava te argumente.
Ocjena Suda
91
Valja podsjetiti na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, obveza obrazlaganja Općem sudu nalaže da jasno i nedvosmisleno iznese svoje zaključke na način koji zainteresiranim osobama omogućuje da se upoznaju s razlozima donošenja odluke, a Sudu da provede svoju ovlast sudskog nadzora (presuda od 20. travnja 2023., Vijeće/El‑Qaddafi, C‑413/21 P, EU:C:2023:306, t. 41. i navedena sudska praksa).
92
Proturječno ili nerazumljivo obrazloženje presude Općeg suda jednako je nepostojanju obrazloženja (presuda od 20. travnja 2023., Vijeće/El‑Qaddafi, C‑413/21 P, EU:C:2023:306, t. 42. i navedena sudska praksa).
93
U ovom slučaju najprije valja istaknuti, kao što je to učinila nezavisna odvjetnica u točki 95. i sljedećim točkama svojeg mišljenja, da nema nikakvog proturječja u obrazloženju između utvrđenja Općeg suda iz točke 33. pobijane presude, prema kojem neopozive obveze plaćanja nisu doprinosi koji se „odmah” uplaćuju, nego doprinosi čija se uplata „odgađa” i tvrdnje tog suda iz točke 30. pobijane presude, prema kojoj neopozive obveze plaćanja koje je institucija preuzela predstavljaju „uredno primljene” doprinose. Naime, zabrana povrata ex ante doprinosa predviđena u članku 70. stavku 4. Uredbe br. 806/2014 obuhvaća sva dostupna financijska sredstva, uključujući i neopozive obveze plaćanja.
94
Nadalje, nije proturječno ni to da se zatraži ispunjenje obveze koja je temelj neopozive obveze plaćanja čak i ako je ona ukinuta. Naime, pravna obveza plaćanja ex ante doprinosa za određeno razdoblje doprinosa i dalje postoji, s obzirom na to da su neopozive obveze plaćanja tek moguće olakšice koje se u tu svrhu stavljaju na raspolaganje kreditnim institucijama.
95
Osim toga, time što je ocijenio da članak 7. stavak 3. Provedbene uredbe 2015/81 omogućuje stavljanje sredstava na raspolaganje SRF‑u „u slučaju sanacije”, Opći sud ne proturječi rasuđivanju u okviru kojeg je zaključio da kreditna institucija podliježe bezuvjetnoj obvezi uplate iznosa koji odgovara neopozivoj obvezi plaćanja. Zbog te bezuvjetne obveze takva se institucija ne može osloboditi plaćanja iznosa pokrivenog neopozivim obvezama plaćanja, što omogućuje da sredstva koja stoje na raspolaganju SRF‑u budu brzo dostupna „u slučaju sanacije”. Radi se o razlogu postojanja SRF‑a te o cilju postizanja ciljane razine tog fonda, kako je uspostavljen zakonodavstvom Unije.
96
Naposljetku, kao što to proizlazi iz odgovora na prvi žalbeni razlog, Opći je sud uredno obrazložio zašto se rizik za SRF i cilj postizanja ciljane razine protive tomu da ex ante doprinosi u obliku neopozive obveze plaćanja nestanu zbog izlaska kreditne institucije iz područja primjene Uredbe br. 806/2014.
97
Budući da nije osnovan nijedan od argumenata koje je žalitelj iznio kako bi dokazao nedostatak u obrazloženju pobijane presude i proturječnost tog obrazloženja, drugi žalbeni razlog treba odbiti.
98
Budući da nijedan žalbeni razlog koji je žalitelj istaknuo u prilog svojoj žalbi nije prihvaćen, tu žalbu valja odbiti u cijelosti.
Troškovi
99
U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
100
Budući da je SRB zatražio da se žalitelju naloži snošenje troškova i da žalitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti da, osim vlastitih troškova, snosi i troškove SRB‑a.
101
Na temelju članka 184. stavka 4. navedenog poslovnika, Sud može odlučiti da intervenijent iz prvog stupnja koji je sudjelovao u pisanom ili usmenom dijelu postupka pred Sudom snosi vlastite troškove. Primjenom te odredbe Francusko udruženje banaka snosit će vlastite troškove.
102
U članku 140. stavku 1. tog poslovnika, koji se također na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, određuje se da države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Stoga će Francuska Republika snositi vlastite troškove.
Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
Žalba se odbija.
2.
Društvu BNP Paribas Public Sector SA nalaže se da, osim vlastitih troškova, snosi i troškove Jedinstvenog sanacijskog odbora (SRB).
3.
Francusko udruženje banaka i Francuska Republika snose vlastite troškove.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski