62024CJ0633
EUROOPA KOHTU OTSUS (kuues koda)
22. jaanuar 2026 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Sotsiaalkindlustus – Võõrtöötajad – Määrus (EÜ) nr 883/2004 – Võrdne kohtlemine – Perioodide liitmine – Artikkel 58 – Euroopa Ühenduse ja selle liikmesriikide ning Šveitsi Konföderatsiooni vaheline kokkulepe isikute vaba liikumise kohta – Invaliidsushüvitised – Lisahüvitis puudetoetuse seadusjärgse miinimumi saamise tagamiseks – Rangemad sissemakseperioodi tingimused töötajatele, kes on kasutanud oma vaba liikumise õigust
Kohtuasjas C‑633/24 [Sovisso] (
i
),
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Corte suprema di cassazione (Itaalia kassatsioonikohus) 17. septembri 2024. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 27. septembril 2024, menetluses
F.F.
versus
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS),
EUROOPA KOHUS (kuues koda),
koosseisus: koja president I. Ziemele, kohtunikud A. Kumin ja S. Gervasoni (ettekandja),
kohtujurist: D. Spielmann,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
F.F., esindajad: avvocati A. Andreoni ja A. Serreti,
–
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), esindajad: avvocati A. Patteri ja S. Preden,
–
Tšehhi valitsus, esindajad: J. Benešová, M. Smolek ja J. Vláčil,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: B.‑R. Killmann ja D. Recchia,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta (ELT 2004, L 166, lk 1; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72; parandus ELT 2009, L 202, lk 90) artikli 58 tõlgendamist.
2
Taotlus on esitatud F.F‑i ja Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (riiklik sotsiaalkindlustusamet, Itaalia) vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab lisahüvitise maksmist riigisiseses õiguses ette nähtud puudetoetuse seadusjärgse miinimumi saamise tagamiseks.
Õiguslik raamistik
Rahvusvaheline õigus
3
Euroopa Ühendus ja Šveitsi Konföderatsioon sõlmisid 21. juunil 1999 seitse kokkulepet, sealhulgas Euroopa Ühenduse ja selle liikmesriikide ning Šveitsi Konföderatsiooni vahelise kokkuleppe isikute vaba liikumise kohta (ELT 2009, L 353, lk 71), mida on muu hulgas muudetud ühelt poolt Euroopa Ühenduse ja selle liikmesriikide ning teiselt poolt Šveitsi Konföderatsiooni vahelise isikute vaba liikumist käsitleva kokkuleppe alusel loodud ühiskomitee 31. märtsi 2012. aasta otsusega nr 1/2012 (ELT 2012, L 103, lk 51) (edaspidi „kokkulepe isikute vaba liikumise kohta“).
4
Kokkuleppe isikute vaba liikumise kohta artikkel 8 „Sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamine“ on sõnastatud järgmiselt:
„Kokkuleppeosalised näevad II lisa kohaselt ette sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise eelkõige järgmistel eesmärkidel:
[…]
b) kohaldatavate õigusaktide kindlaksmääramine;
[…]“.
5
Kokkuleppe isikute vaba liikumise kohta II lisa „Sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimine“ artiklis 1 on ette nähtud:
„1.   Kokkuleppeosalised lepivad kokku, et sotsiaalkindlustusskeemide kooskõlastamisel kohaldavad nad omavahel Euroopa Liidu õigusakte, millele on käesoleva lisa A jaos viidatud, vastavalt samas jaos tehtud muudatustele, või kõnealuste õigusaktidega samaväärseid eeskirju.
2.   Käesoleva lisa A jaos esinev mõiste „liikmesriik (liikmesriigid)“ hõlmab lisaks asjaomaste Euroopa Liidu õigusaktide reguleerimisalasse kuuluvatele riikidele ka Šveitsi.“
6
Kokkuleppe isikute vaba liikumise kohta II lisa A jagu „Nimetatud õigusaktid“ sisaldab muu hulgas määrust nr 883/2004, millega asendati nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrus (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes (EÜT 1971, L 149, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 35).
Liidu õigus
7
Määruse nr 883/2004 artiklis 1 „Mõisted“ on ette nähtud:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
t)
kindlustusperiood – sissemakseperiood või töötamisperiood või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise periood, mis on kindlustusperioodina määratletud või tunnustatud õigusaktides, mille kohaselt see on täitunud või loetakse täitunuks, ning kõik selliste perioodidena käsitatavad perioodid, kui kõnealused õigusaktid võrdsustavad need kindlustusperioodidega;
[…]“.
8
Määruse artikli 2 „Isikud, kelle suhtes määrus on kohaldatav“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Käesolevat määrust kohaldatakse liikmesriigi kodanike, liikmesriigis elavate kodakondsuseta isikute ja pagulaste suhtes, kes on või on olnud sotsiaalkindlustusalaste õigusaktidega hõlmatud ühes või mitmes liikmesriigis, samuti nende pereliikmete ning nende ülalpidamisel olnud isikute suhtes.“
9
Määruse artiklis 3 „Reguleerimisala“ on sätestatud:
„1.   Käesolevat määrust kohaldatakse kõigi õigusaktide suhtes, mis reguleerivad järgmisi sotsiaalkindlustusliike:
[…]
c) invaliidsushüvitised;
[…]“.
10
Määruse nr 883/2004 artikkel 4 „Võrdne kohtlemine“ on sõnastatud järgmiselt:
„Kui käesolevas määruses ei ole sätestatud teisiti, võimaldatakse isikutele, kelle suhtes käesolevat määrust kohaldatakse, iga liikmesrii[g]i õigusaktide alusel samasuguseid soodustusi ja nende suhtes kehtivad samasugused kohustused kui nimetatud riigi kodanike suhtes.“
11
Määruse artiklis 6 „Perioodide liitmine“ on sätestatud:
„Kui käesolevas määruses ei ole sätestatud teisiti, siis pädev asutus liikmesriigis, mille õigusaktide kohaselt:
–
hüvitiseõiguste saamine[…],
[…]
mille tingimuseks on kindlustus-, töötamis-, füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemis- või elamisperioodide täitumine, võtab vajalikul määral arvesse teises liikmesriigis täitunud kindlustus-, töötamis-, füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemis- või elamisperioode, nagu oleks tegemist kohaldatavate õigusaktide alusel täitunud perioodidega.“
12
Määruse artiklis 52 „Hüvitiste määramine“ on ette sätestatud:
„1.   Pädev asutus arvutab makstava hüvitise suuruse:
a)
kohaldatavate õigusaktide alusel üksnes siis, kui hüvitiste määramise tingimused on täidetud ainult siseriiklike õigusaktide alusel (sõltumatu hüvitis);
b)
arvutades teoreetilise suuruse ja sellest tuleneva tegeliku suuruse (pro rata hüvitis) järgmiselt:
i)
hüvitise teoreetiline suurus võrdub hüvitisega, mida asjaomane isik võiks taotleda, kui kõik kindlustus- ja/või elamisperioodid, mis on täitunud teiste liikmesriikide õigusaktide alusel, oleksid täitunud hüvitise määramise kuupäeval kohaldatavate õigusaktide alusel. Kui nende õigusaktide alusel ei sõltu hüvitise suurus täitunud perioodide kestusest, loetakse selline hüvitise suurus hüvitise teoreetiliseks suuruseks;
ii)
pädev asutus määrab seejärel kindlaks pro rata hüvitise tegeliku suuruse, korrutades teoreetilist suurust tema poolt kohaldatavate õigusaktide alusel enne riski materialiseerumist täitunud perioodide kestuse ja kõikide asjaomaste liikmesriikide õigusaktide alusel enne riski materialiseerumist täitunud perioodide kogukestuse suhtega.
[…]
3.   Asjaomasel isikul on õigus saada iga liikmesriigi pädevalt asutuselt suurim summa, mis on arvutatud vastavalt lõike 1 punktidele a ja b.
[…]“.
13
Määruse artikkel 58 „Lisahüvitise määramine“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Hüvitisesaajale, kelle suhtes kehtib käesolev peatükk, ei või elukohajärgses liikmesriigis, mille õigusaktide alusel talle hüvitist makstakse, määrata väiksemat hüvitist kui kõnealustes õigusaktides kindlaksmääratud miinimumhüvitis kindlustus- või elamisperioodi eest, mis võrdub kõigi kindlustusperioodidega, mida arvestatakse maksmisel vastavalt käesolevale peatükile.
2.   Nimetatud liikmesriigi pädev asutus maksab talle kõnealuse riigi territooriumil elamise ajal lisahüvitist, mis on võrdne käesoleva peatüki alusel makstavate hüvitiste kogusumma ja miinimumhüvitise vahega.“
Itaalia õigus
Seadus nr 153/69
14
30. aprilli 1969. aasta seaduse nr 153 – pensioniskeemide ja sotsiaalkindlustusnormide läbivaatamine (legge n. 153 – Revisione degli ordinamenti pensionistici e norma in materia di sicurezza sociale; GURI nr 111, 30.4.1969, edaspidi „seadus nr 153/69“) artikli 8 „Pensionitingimuste parandamine“ lõikes 2 on ette nähtud, et sotsiaalkindlustuse valdkonna rahvusvahelistes lepingutes või konventsioonides ette nähtud kindlustus- ja sissemakseperioodide liitmise korral on Itaalia kodanikel õigus sellele, et nende invaliidsuspensioni täiendatakse minimaalse kuusumma ulatuses, tingimusel et nad tõendavad, et on teinud sissemakseid vähemalt kümne aasta jooksul Itaalias töölepingu alusel.
Seadus nr 222/84
15
12. juuni 1984. aasta seaduse nr 222 – invaliidsuspensioni eeskirjade läbivaatamine (legge n. 222 – Revisione della disciplina della invalidità pensionabile; GURI nr 165, 16.6.1984, edaspidi „seadus nr 222/84“) artikli 1 lõikes 3 on sätestatud:
„Käesolevas artiklis sätestatud puudetoetus arvutatakse vastavalt eeskirjadele, mis kehtivad töötajate üldise kohustusliku invaliidsus-, vanadus- ja toitjakaotuskindlustusskeemi suhtes või füüsilisest isikust ettevõtjate puhul erisotsiaalkindlustusasutuste suhtes. Kui hüvitis on üksikute sotsiaalkindlustusasutuste makstavast miinimumpensionist väiksem, lisatakse sellele miinimumpensioni ülempiiri piires sotsiaalfondist makstav summa, mis on võrdne [seaduse nr 153/69], mida on hiljem muudetud ja täiendatud, artiklis 26 sätestatud sotsiaalpensioni summaga.“
16
Seaduse nr 222/84 artikli 4 lõikes 1 on ette nähtud, et seaduse artiklites 1 ja 2 sätestatud puudetoetuse ja töövõimetuspensioni saamise õiguse omandamiseks peab asjaomane isik tõendama kokku viis aastat kindlustusmakseid, millest kolm aastat olid tehtud viie aasta jooksul enne haldustaotluse esitamist.
Seadus nr 335/1995
17
8. augusti 1995. aasta seaduse nr 335 – kohustusliku ja täiendava pensionisüsteemi reform (legge n. 335 – Riforma del sistema pensionistico obbligatorio e complementare, GURI nr 190, 16.8.1995, regulaarne lisa nr 101, edaspidi „seadus nr 335/1995“) artikli 1 lõige 16 on sõnastatud järgmiselt:
„Ainult sissemaksesüsteemiga määratud pensionidele [(st nendele, mille sissemakseperioodid on täitunud alates 1. jaanuarist 1996)] ei kohaldata sätteid, mis käsitlevad lisahüvitist seadusjärgse miinimumi tagamiseks.“
Dekreet nr 577/1992
18
Ministri 30. detsembri 1992. aasta dekreedi nr 577 – välismaal töötavate töötajate ja välismaal elavate isikute pensionihüvitisi reguleerivad õigusnormid (decreto ministeriale n. 577 – Regolamento recante norme sui trattamenti pensionistici per attività svolte all’estero e per i residenti all’estero; GURI nr 116, 20.5.1993, edaspidi „dekreet nr 577/1992“) artikli 3 lõikes 1 on sätestatud:
„Kui Itaalias elav pensionär on omandanud õiguse kindlustus- ja sissemakseperioodide liitmise alusel, mis on ette nähtud Euroopa Majandusühenduse määrustes või sotsiaalkindlustusalastes rahvusvahelistes lepingutes, millega kehtestatakse elukohariigi asutusele kohustus tagada riigisiseses õiguses sätestatud miinimumpension, määratakse see pension, kui muud tingimused on täidetud, isegi kui [nõue vähemalt üheaastase sissemakseperioodi kohta Itaalias] ei ole täidetud.“
Põhikohtuasi, eelotsuse küsimus ja menetlus Euroopa Kohtus
19
Põhikohtuasja kassaator, kes elab Itaalias, tegi sotsiaalkindlustusmakseid Šveitsis aastatel 1991–1994 ning seejärel Itaalias ajavahemikul 1. aprillist 2002 kuni 31. märtsini 2012. Sotsiaalkindlustusmakseid võeti tema kasuks Itaalias arvesse ka 2012. ja 2013. aasta töötusperioodi eest.
20
Põhikohtuasja kassaator esitas INPSile mitu taotlust, et ta saaks puudetoetust pro rata Itaalias tehtud sotsiaalkindlustusmaksetega koos seda toetust täiendava lisahüvitisega, mille eesmärk on tagada riigisiseses õiguses ette nähtud seadusjärgse miinimumi saamine. Tema taotlused jäeti rahuldamata sisuliselt põhjendusel, et ta ei vasta seaduse nr 222/84 artiklis 4 ette nähtud tingimustele. INPS pidas põhikohtuasja kassaatorit nimelt kindlustatud isikuks, kes on alates 1996. aastast teinud sotsiaalkindlustusmakseid, mis kuuluvad seaduse nr 335/1995 artikli 1 lõike 16 kohaldamisalasse, ja kellel on seega õigus saada puudetoetust üksnes nn sissemaksesüsteemi alusel, mille raames oli sama sätte kohaselt välistatud lisahüvitise maksmine seadusjärgse miinimumi saamise tagamiseks. Euroopa Kohtule esitatud seisukohtadest nähtub, et INPS sai alles hilinemisega teada põhikohtuasja kassaatori enne 1996. aastat Šveitsis täitunud sissemakseperioodidest, mis oleksid võimaldanud tal sellest välistamisest pääseda.
21
Pärast põhikohtuasja kassaatori edutut kaebust sellele ametile pöördus ta Tribunale di Torinosse (Torino esimese astme kohus, Itaalia), kes otsustas, et põhikohtuasja kassaatori olukord kuulub seaduse nr 153/69 artikli 8 lõike 2 kohaldamisalasse, kusjuures nimetatud kohus leidis, et kassaator ei vasta selles sättes ette nähtud tingimustele, et saada taotletud lisahüvitist. Kõnealuse sätte kohaselt peab asjaomane isik Itaalias ja välismaal täitunud sissemakseperioodide liitmisel nimelt tõendama, et ta on teinud sissemakseid vähemalt kümne aasta jooksul Itaalias töölepingu alusel. Kuna põhikohtuasja kassaator tegi Itaalias sissemakseid vaid 260 nädalat, mis vastab viiele aastale, otsustas Tribunale di Torino (Torino esimese astme kohus), et see tingimus ei ole täidetud ja et põhikohtuasja kassaator ei saa nõuda lisahüvitist, mille eesmärk on tagada seadusjärgse miinimumi saamine, isegi kui võtta arvesse tema Šveitsis enne 1996. aastat tehtud sissemakseid.
22
Põhikohtuasja kassaator esitas Tribunale di Torino (Torino esimese astme kohus) otsuse peale apellatsioonkaebuse Corte d’appello di Torinole (Torino apellatsioonikohus, Itaalia), kes jättis selle kohtuotsuse muutmata. Viimati nimetatud kohus leidis, et põhikohtuasja kassaatoril ei ole õigust saada lisahüvitist puudetoetuse seadusjärgse miinimumi tagamiseks, kuna kõik tema sissemakseperioodid Itaalias täitusid pärast 31. detsembrit 1995, st sissemaksesüsteemi alusel, mille raames on seaduse nr 335/1995 artikli 1 lõikega 16 välistatud õigus saada lisahüvitist seadusjärgse miinimumi tagamiseks. Corte d’appello di Torino (Torino apellatsioonikohus) hinnangul ei saanud põhikohtuasja kassaator seda lisahüvitist nõuda ka seaduse nr 153/69 artikli 8 lõike 2 alusel, milles on ette nähtud Itaalias kümme aasta jooksul sissemaksete tegemise tingimus, kuna ta tõendas selles liikmesriigis sissemaksete tegemist vaid viie aasta jooksul. Nimetatud kohus asus lõpuks seisukohale, et asjaomasel isikul ei ole õigust saada hüvitist pro rata sissemaksetega, mis ta oli määruse nr 883/2004 artikli 52 lõike 3 alusel teinud Šveitsis ja Itaalias.
23
Põhikohtuasja kassaator esitas Corte d’appello di Torino (Torino apellatsioonikohus) otsuse peale kassatsioonkaebuse Corte suprema di cassazionele (Itaalia kassatsioonikohus), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus. Viimasel on tekkinud küsimus, kas Itaalia õigusnormid on kooskõlas määruse nr 883/2004 artikliga 58 ja töötajate vaba liikumise põhimõttega selles osas, milles isikute puhul, kelle kõik sissemakseperioodid ei ole täitunud Itaalias, sõltub lisahüvitise maksmine seadusjärgse miinimumi saamise tagamiseks Itaalia õiguse kohaselt tingimusest, et Itaalias on sissemakseid tehtud kümme aastat, samas kui isikud, kellel on täitunud kõik sissemakseperioodid Itaalias, võivad seaduse nr 222/84 artiklite 1 ja 4 alusel saada nimetatud lisahüvitist juba pärast viieaastase sissemakseperioodi – millest kolm aastat on viimase viie aasta jooksul – täitumist.
24
Neil asjaoludel otsustas Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [liidu] õigusnormidega, eelkõige määruse [(EÜ)] nr 883/2004 artikliga 58 on vastuolus niisugused riigisisesed õigusnormid, mis seavad – erinevates Euroopa Liidu [liikmes]riikides täitunud sissemakseperioodide liitmise taotluse korral – […] lisahüvitise puudetoetuse seadusjärgse miinimumi saamise tagamiseks sõltuvusse Itaalias täitunud kümneaastase sissemakseperioodi nõudest, mis on sätestatud seaduse nr 153/69 artikli 8 lõikes 2, samas kui isikutele, kellel on kogu sissemakseperiood täitunud Itaalias, antakse lisahüvitist seadusjärgse miinimumi tagamiseks ainult viieaastase sissemakseperioodi korral (millest kolm aastat on täitunud viimase viie aasta jooksul), tulenevalt seaduse nr 222/84 artiklitest 1 ja 4?“
25
Euroopa Kohus küsis 24. juunil 2025 eelotsusetaotluse esitanud kohtult kodukorra artikli 101 lõike 1 alusel selgitusi, et teha kindlaks, kas arvestades riigisisese õiguse tõlgendust, mille INPS oma seisukohtades esitas, on põhikohtuasja ese säilinud, ja kui see on nii, siis milline on riigisisese õiguse, sealhulgas Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus) kohtupraktika täpne ulatus. Vastuseks sellele selgituste küsimisele täpsustas eelotsusetaotluse esitanud kohus kirjas, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 18. juulil 2025, et põhikohtuasja ese on säilinud, ning oli seisukohal, et INPS eksib nii Itaalia õiguse kui ka vastava kohtupraktika ulatuse mõistmisel.
Eelotsuse küsimuse analüüs
Vastuvõetavus
26
INPS, kes ei esitanud vormiliselt vastuvõetamatuse vastuväidet, väidab oma seisukohtades, et esitatud küsimus on esemetu, kuna dekreedi nr 577/1992 artikli 3 ja eelotsusetaotluse esitanud kohtu enda praktikast tuleneva riigisisese õiguse tõlgenduse kohaselt on nii, et kui Itaalias elaval kindlustatud isikul täituvad sissemakseperioodid Itaalias ja sissemakseperioodid teises liikmesriigis, ei nõuta temalt selleks, et ta saaks lisahüvitist puudetoetuse seadusjärgse miinimumi tagamiseks, seda, et ta täidaks lisatingimust võrreldes kindlustatud isikutega, kes on sissemakseid teinud üksnes Itaalias.
27
Sellega seoses tuleb märkida, et ELTL artiklis 267 ette nähtud menetluses peab Euroopa Kohus liidu ja liikmesriigi kohtute pädevuse jaotuse raames võtma arvesse eelotsuse küsimuste faktilist ja õiguslikku konteksti, nii nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus on seda omal vastutusel kirjeldanud (27. novembri 2025. aasta kohtuotsus Santander Renta Variable España Pensiones, Fondo de Pensiones, C‑525/24, EU:C:2025:922, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
28
Olgu samuti nenditud, et üksnes asja menetleval ja selles tehtava kohtulahendi eest vastutaval liikmesriigi kohtul on õigus kohtuasja eripära arvesse võttes hinnata nii eelotsusetaotluse vajalikkust asjas otsuse tegemiseks kui ka nende küsimuste asjakohasust, mis ta Euroopa Kohtule esitab ja mille asjakohasust eeldatakse. Seega, kui küsimus on esitatud liidu õigusnormi tõlgendamise või kehtivuse kohta, on Euroopa Kohus üldjuhul kohustatud vastama, välja arvatud juhul, kui on ilmne, et taotletud tõlgendus ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada faktilised või õiguslikud asjaolud, mis on vajalikud küsimusele tarviliku vastuse andmiseks (24. juuni 2025. aasta kohtuotsus GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, punkt 45).
29
Käesoleval juhul märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus vastuseks Euroopa Kohtu poolt selgituste küsimisele, et riigisisese õiguse tõlgendus, mille INPS esitas Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades, ei vasta tõlgendusele, mida see amet oli seni kaitsnud. Ta märgib, et põhikohtuasja ese on säilinud, kuna F. F‑i taotlust ei rahuldatud. Kõnealune kohus leiab, et riigisiseste õigusnormide, eelkõige dekreedi nr 577/1992 artikli 3 ja Corte suprema di cassazione (kassatsioonikohus) kohtupraktika tõlgendus, mille INPS esitas Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades, on väär.
30
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu antud selgitusi arvestades ei ole ilmne, et esitatud küsimus on esemetu ja seega hüpoteetiline käesoleva kohtuotsuse punktis 28 viidatud kohtupraktika tähenduses.
31
Järelikult on esitatud küsimus vastuvõetav.
Sisulised küsimused
32
Kõigepealt tuleb meenutada, et kokkuleppes isikute vaba liikumise kohta, täpsemalt selle artiklis 8 ja II lisas on ette nähtud, et määrust nr 883/2004 kohaldatakse liidu liikmesriike ja Šveitsi Konföderatsiooni hõlmavates olukordades, kusjuures viimati nimetatut tuleb selle määruse kohaldamise seisukohast pidada samaväärseks liidu liikmesriigiga (vt selle kohta 15. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Blanco Marqués, C‑431/16, EU:C:2018:189, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
33
Eelotsusetaotlusest nähtub, et eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud küsimus, kas tingimused, mis on Itaalia õigusnormide kohaselt nõutavad selleks, et saada lisahüvitist, mille eesmärk on tagada puudetoetuse miinimumsumma saamine, on vastuolus liidu õigusega, kuna need välistavad teises liikmesriigis täitunud sissemakseperioodide arvessevõtmise nii, nagu need oleksid täitunud Itaalias. Sellest järeldub, et esitatud küsimust tuleb mõista nii, et need ei puuduta mitte ainult eelotsuse küsimuses mainitud määruse nr 883/2004 artiklit 58, vaid ka määruse artikleid 4 ja 6, mis käsitlevad vastavalt võrdse kohtlemise ja perioodide liitmise põhimõtteid.
34
Seega tuleb asuda seisukohale, et oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 883/2004 artiklit 58 koostoimes määruse artiklitega 4 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt on lisahüvitise maksmine puudetoetuse miinimumsumma saamise tagamiseks seatud kindlustatud isikute puhul, kes on teinud sissemakseid teistes liikmesriikides, sõltuvusse kümneaastasest sissemakseperioodist selles liikmesriigis, samas kui ainult selles liikmesriigis sissemakseid teinud isikute puhul on selle lisahüvitise maksmise eelduseks selles liikmesriigis viieaastane sissemakseperiood, millest kolm aastat on täitunud viimase viie aasta jooksul.
35
Eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks tuleb kõigepealt meelde tuletada, et määrus nr 883/2004, mille eesmärk on tagada erinevate riiklike süsteemide koordineerimine, lubab erinevate riiklike süsteemide olemasolu ega loo ühist sotsiaalkindlustussüsteemi. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt säilitavad liikmesriigid nii pädevuse korraldada oma sotsiaalkindlustusskeeme (14. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
36
Seega, kui liidu tasandil ei ole ühtlustamist toimunud, määratakse iga liikmesriigi õigusaktidega kindlaks muu hulgas tingimused, mis annavad õiguse hüvitistele (14. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
37
Liikmesriigid peavad selle pädevuse teostamisel siiski järgima liidu õigust, eelkõige Euroopa Liidu toimimise lepingu sätteid, mis käsitlevad kõigile liidu kodanikele tagatud vabadust liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil (14. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
38
Seoses sellega tuleb rõhutada, et Euroopa Liidu toimimise leping ei taga töötajale, et tema tegevuse laiendamine mitmesse liikmesriiki või tegevuse üleviimine teise liikmesriiki ei mõjuta tema sotsiaalkindlustust. Sõltuvalt erinevustest liikmesriikide sotsiaalkindlustusalaste õigusnormide vahel võib selline tegevuse laiendamine või üleviimine olla töötaja jaoks sotsiaalkindlustusega seoses erinevatel juhtudel enamal või vähemal määral soodsam või ebasoodsam. Sellest tulenevalt on ka ebasoodsamad õigusnormid ELTL artiklite 45 ja 48 sätetega kooskõlas, kui need ei sea asjaomast töötajat halvemasse olukorda võrreldes töötajatega, kes tegutsevad ainult selles liikmesriigis, kus need normid kehtivad (vt selle kohta 14. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, punkt 32 ja seal viidatud kohtupraktika).
39
Nii on Euroopa Kohus korduvalt asunud seisukohale, et ELTL artikli 45 eesmärki ei saavutata, kui võõrtöötajad, kes on kasutanud vaba liikumise õigust, kaotavad sellised sotsiaalkindlustushüvitised, mis on neile tagatud ühe liikmesriigi õigusaktide alusel. Niisugune tagajärg võib panna liidu töötaja loobuma oma õiguse vabalt liikuda kasutamisest ning kujutab endast seega nimetatud vabaduse takistust (14. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
40
Töötajate vaba liikumise põhimõtte järgimisest tulenevaid nõudeid on sotsiaalkindlustuse valdkonnas täpsustatud määruses nr 883/2004, mille artiklis 4 – mis käsitleb võrdse kohtlemise põhimõtet – on sätestatud, et määruse kohaldamisalasse kuuluvaid isikuid tuleb liikmesriigi õigusaktide kohaselt kohelda samamoodi kui selle liikmesriigi kodanikke.
41
Võrdse kohtlemise põhimõte keelab mitte ainult ilmselge diskrimineerimise sotsiaalkindlustushüvitise saajate kodakondsuse alusel, vaid ka kõik varjatud diskrimineerimise vormid, mis teistest eristuskriteeriumidest lähtudes viivad tegelikult samale tulemusele (5. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Bocero Torrico ja Bode, C‑398/18 ja C‑428/18, EU:C:2019:1050, punkt 40).
42
Niisiis tuleb kaudselt diskrimineerivaks pidada riigisiseses õiguses sätestatud tingimusi, mida kohaldatakse küll kodakondsusel põhineva eristuseta, kuid mis mõjutavad peamiselt või enamikus võõrtöötajaid, samuti eristusteta kohaldatavaid tingimusi, mida on selle riigi kodanikest töötajatel kergem täita kui võõrtöötajatel või mis võivad olla kahjulikud eelkõige viimastele (5. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Bocero Torrico ja Bode, C‑398/18 ja C‑428/18, EU:C:2019:1050, punkt 41).
43
Määruse nr 883/2004 artiklis 6, mis käsitleb perioodide liitmise põhimõtet, on omakorda ette nähtud, et kui määruses ei ole sätestatud teisiti, võtab pädev asutus liikmesriigis, kelle õigusaktide kohaselt „hüvitiseõiguste saamine[…], mille tingimuseks on kindlustus-, töötamis-, füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemis- või elamisperioodide täitumine, […] vajalikul määral arvesse teises liikmesriigis täitunud kindlustus-, töötamis-, füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemis- või elamisperioode, nagu oleks tegemist kohaldatavate õigusaktide alusel täitunud perioodidega“.
44
Lõpuks on määruse nr 883/2004 artiklis 58 sätestatud, et invaliidsushüvitise saaja ei või saada väiksemat hüvitist kui elukohajärgses liikmesriigis kindlaks määratud miinimumhüvitis. Viimati nimetatud liikmesriik peab olenevalt olukorrast maksma talle lisahüvitist, mis on võrdne makstavate hüvitiste kogusumma ja miinimumhüvitise vahega.
45
Käesoleva kohtuotsuse punktidest 40–44 tuleneb, et määruse nr 883/2004 artikliga 58 koostoimes selle määruse artiklitega 4 ja 6 on vastuolus see, kui sellist lisahüvitist makstakse tingimustel, mille tulemusel koheldakse liidu territooriumil liikumisvabadust kasutanud töötajaid vähem soodsalt kui töötajaid, kes ei ole seda vabadust kasutanud, kuna teiste liikmesriikide õigusaktide alusel täitunud perioode ei võeta arvesse samamoodi nagu siis, kui need oleksid täitunud pädeva asutuse liikmesriigi õigusaktide alusel.
46
Käesoleval juhul nähtub Euroopa Kohtul olevatest andmetest, et põhikohtuasja kassaator, kes taotles lisahüvitist Itaalias puudetoetuse seadusjärgse miinimumi tagamiseks, tegi sissemakseid Šveitsi Konföderatsiooni territooriumil aastatel 1991–1994 ning seejärel aastatel 2002–2012 Itaalias 260 nädala jooksul, mis vastab viieaastasele sissemakseperioodile. Sissemakseid võeti tema kasuks Itaalias arvesse ka 2012. ja 2013. aasta töötusperioodi eest.
47
Lisaks nähtub eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasjas kõne all olevate õigusnormide kohaselt on isikutel, kes ei kuulu üksnes nn sissemaksesüsteemi alla, mida kohaldatakse alates 1. jaanuarist 1996 täitunud sissemakseperioodidele, õigus juhul, kui nad saavad puudetoetust, mille summa ei ületa neis õigusnormides ette nähtud seadusjärgset miinimumi, saada selle miinimumi tagamiseks lisahüvitist. Puudetoetuse lisahüvitise saamise tingimuseks on viieaastane sissemakseperiood, millest kolm aastat on täitunud viimase viie aasta jooksul. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib siiski, et seaduse nr 153/69 artikli 8 lõike 2 kohaselt peab kindlustatud isik sotsiaalkindlustuse valdkonna rahvusvahelistes lepingutes või konventsioonides ette nähtud kindlustus- või sissemakseperioodide liitmise korral tõendama, et ta on teinud sissemakseid vähemalt kümne aasta jooksul Itaalias töölepingu alusel.
48
Kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidi, näib, et Itaalia õigus seab seega oma liikumisvabadust kasutanud töötajatele Itaalias rangemad sissemakseperioodi tingimused kui need, mida kohaldatakse neile, kes seda vabadust ei kasutanud. Näib, et need õigusnormid ei võimalda võtta puudetoetuse seadusjärgse miinimumini tagamiseks lisahüvitise saamiseks arvesse muus liikmesriigis kui Itaalias täitunud sissemakseperioode samamoodi nagu siis, kui need oleksid täitunud selles liikmesriigis, mis on vastuolus sellega, mida on nõutud määruse nr 883/2004 artiklis 58 koostoimes määruse artiklitega 4 ja 6.
49
Selle kohta tuleb seoses eeltoodud analüüsist tehtavate järeldustega samuti märkida, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb, et kui liikmesriigi õigus näeb liidu õigust rikkudes ette eri isikurühmade erineva kohtlemise, tuleb ebasoodsamas olukorras olevaid isikuid kohelda samamoodi ja anda neile samad eelised, mis on ülejäänud isikutel. Liidu õiguse nõuetekohaselt rakendamata jätmise korral on soodustatud isikutele kohaldatav kord ainus süsteem, millele saab õiguspäraselt tugineda (14. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika).
50
Nagu nähtub eelotsusetaotlusest, saavad töötajad, kes ei ole kasutanud oma õigust vabalt liikuda ja kellel on kogu kindlustusperiood täitunud Itaalias, lisahüvitist puudetoetuse seadusjärgse miinimumi tagamiseks, kui nad tõendavad, et nad on Itaalias teinud sissemakseid viis aastat, millest kolm aastat on täitunud viimase viie aasta jooksul. Kõnealune õiguslik raamistik on seega see süsteem, millele saab eelmises punktis viidatud kohtupraktika tähenduses õiguspäraselt tugineda (vt analoogia alusel 14. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, punkt 47).
51
Mõistagi tuleb asjaomaste liikmesriikide pädevatel asutustel kindlaks teha, millised on riigisiseses õiguses sobivaimad vahendid võõrtöötajate ja paiksete töötajate võrdse kohtlemise saavutamiseks. Tuleb aga rõhutada, et see eesmärk on a priori saavutatav nii, et ka sellistele võõrtöötajatele, kes on põhikohtuasjas käsitletavas olukorras, määratakse lisahüvitise saamine puudetoetuse seadusjärgse miinimumi tagamiseks samadel tingimustel kui paiksetele töötajatele (vt analoogia alusel 14. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, punkt 48).
52
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 883/2004 artiklit 58 koostoimes sama määruse artiklitega 4 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt on lisahüvitise maksmine puudetoetuse miinimumsumma saamise tagamiseks seatud kindlustatud isikute puhul, kes on teinud sissemakseid teistes liikmesriikides, sõltuvusse kümneaastasest sissemakseperioodist selles liikmesriigis, samas kui ainult selles liikmesriigis sissemakseid teinud isikute puhul on selle lisahüvitise maksmise eelduseks selles liikmesriigis viieaastane sissemakseperiood, millest kolm aastat on täitunud viimase viie aasta jooksul.
Kohtukulud
53
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kuues koda) otsustab:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta artiklit 58 koostoimes sama määruse artiklitega 4 ja 6
tuleb tõlgendada nii, et
nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt on lisahüvitise maksmine puudetoetuse miinimumsumma saamise tagamiseks seatud kindlustatud isikute puhul, kes on teinud sissemakseid teistes liikmesriikides, sõltuvusse kümneaastasest sissemakseperioodist selles liikmesriigis, samas kui ainult selles liikmesriigis sissemakseid teinud isikute puhul on selle lisahüvitise maksmise eelduseks selles liikmesriigis viieaastane sissemakseperiood, millest kolm aastat on täitunud viimase viie aasta jooksul.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.
(
i
)	Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.