62005CC0456
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PAOLO MENGOZZI
esitatud 28. juunil 2007 (
1
)
Kohtuasi C-456/05
Euroopa Ühenduste Komisjon
versus
Saksamaa Liitvabariik
„Liikmesriigi kohustuste rikkumine — EÜ artikkel 43 — Ravi rahastamise lepingu alusel tegutsevad psühhoterapeudid — Kvootide süsteem — Üleminekusätted, mis näevad ette erandi — Proportsionaalsus — Vastuvõetavus”
I. Sissejuhatus
1.
Käesoleva 23. detsembril 2005 esitatud hagiga palub Euroopa Ühenduste Komisjon Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Saksamaa Liitvabariik on kohaldanud üleminekusätteid ehk „omandatud õigusi”, mis võimaldavad psühhoterapeutidel saada tegevusloa või heakskiidu sõltumata kehtivatest kohustusliku ravikindlustussüsteemi eeskirjadest, üksnes nende psühhoterapeutide suhtes, kes tegutsesid oma kutsealal Saksamaa kohustusliku ravikindlustuse raames, ning ei arvestanud teistes liikmesriikides tegutsevate psühhoterapeutide võrreldavat või samasugust kutsetegevust, siis on Saksamaa Liitvabariik rikkunud EÜ artiklist 43 tulenevaid kohustusi.
II. Õiguslik raamistik
A. Ühenduse õigus
2.
EÜ artikli 43 esimese lõiguga on keelatud piirangud, mis kitsendavad liikmesriigi kodaniku asutamisvabadust teise liikmesriigi territooriumil.
3.
Selle teises lõigus on muu hulgas täpsustatud, et asutamisvabadus hõlmab õigust alustada ja jätkata tegutsemist füüsilisest isikust ettevõtjana tingimustel, mida oma kodanike jaoks sätestab selle riigi õigus, kus niisugune asutamine toimub.
B. Saksamaa õigusnormid
4.
16. juuni 1998. aasta psühhoterapeut-psühholoogi ning laste ja noorukite psühhoterapeudi seadusega, millega muudeti sotsiaalseadustiku 5. raamatut ja muid seadusi (Gesetz über die Berufe des Psychologischen Psychotherapeuten und des Kinder- und Jugenlichenpsychotherapeuten, zur Änderung des Fünften Buches Sozialgesetzbuch und anderer Gesetze), (
2
) lisas Saksamaa Liitvabariik eelkõige need elukutsed alates kohustuslikku ravikindlustussüsteemi ja kehtestas nende lepingute sõlmimise suhtes kvootide süsteemi, mis sõltub tegelikest ravivajadustest.
5.
Üleminekusätted, mis on kehtestatud sotsiaalseadustiku 5. raamatu (edaspidi „SGB 5. raamat”) artikli 95 lõigetega 10 ja 11, mida on muudetud eespool nimetatud 16. juuni 1998. aasta seadusega, näevad ette erandi tegelikest ravivajadustest sõltuvast kvootide süsteemist.
6.
SGB 5. raamatu artikli 95 lõige 10 täpsustab:
„Kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames on lubatud osutada raviteenuseid psühhoterapeutidel, kes:
1)
täitsid kuni 31. detsembrini 1998 heakskiitmise tingimusi vastavalt . aasta] seaduse artiklile 12 ja kvalifitseerumise tingimusi vastavalt SGB 5. raamatu artikli 95c teise lõigu punktile 3, ning esitasid tegevusloa taotluse;
2)
esitasid heakskiitmisdokumendi enne 31. märtsi 1999;
3)
osalesid ajavahemikul 25. juunist 1994 kuni kohustusliku ravikindlustusega kindlustatute ambulatoorses psühhoterapeutilises ravis.
Lubade väljastamise komisjon peab tegema otsuse tegevusloa taotluste kohta enne 30. aprilli 1999.”
7.
SGB 5. raamatu artikli 95 lõikes 11 sätestatud õigusnormid on üleminekueeskirjade kohaldamise seisukohast sisuliselt identsed lõikes 10 sätestatutega.
8.
Need üleminekusätted jõustusid 17. juunil 1998.
9.
Ühes 8. novembri 2000. aasta otsuses tõlgendas Bundessozialgericht (liitvabariigi sotsiaalkohus) SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 punkti 3 ja lõike 11 punkti 3. Sellest otsusest selgub, et võttes arvesse . aasta seaduse eesmärki, võib põhimõttest, mille kohaselt antakse luba sõltuvalt tegelikest ravivajadustest, erandi teha äärmisel juhul, sest see soodustus on õigustatud ainult siis, kui asjaomane psühhoterapeut on avanud oma nimel kabineti, kus ta osutab põhiliselt ise raviteenuseid. Bundessozialgericht leidis seega esiteks seda, et peab säilima seos SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 punktis 3 ja lõike 11 punktis 3 nimetatud ajavahemikul kuni asutatud kabineti asukoha ja alates heakskiidu saanud psühhoterapeudina kabineti kasutamise jätkamise vahel, ning teiseks, et eespool nimetatud sätetes osutatud psühhoterapeutilises ravis osalemist peetakse üldiselt kaitsmise vääriliseks ning seetõttu ei kohaldata selle suhtes kvootide süsteemi, kui nendes samades õigusnormides kehtestatud ajavahemikul osutati 6–12 järjestikuse kuu jooksul raviteenuseid 250 tundi.
III. Kohtueelne menetlus
10.
Enne 1. jaanuari 1999 Saksamaale elama asunud Austria ja Itaalia psühhoterapeudid pöördusid 1999. aastal komisjoni poole mitme kaebusega, mis käsitlesid pädevate Saksamaa ametiasutuste keeldumist anda neile tegevusluba sõltumata tegelikest ravivajadustest ning seda põhjendusel, et need taotlejad ei olnud üldse või piisavalt osalenud SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 punktis 3 sätestatud kohustusliku ravikindlustusega kindlustatute psühhoterapeutilises ravis ajavahemikul kuni (edaspidi „viiteperiood”).
11.
10. novembri 1999. aasta kirjaga teatas komisjon Saksamaa Liitvabariigile oma kahtlustest seoses sellega, kas SGB 5. raamatu üleminekusätted on kooskõlas EÜ artikliga 43.
12.
Saksamaa valitsus vastas 11. jaanuaril 2000 saadetud kirjas, et varasema, Euroopa Ühenduse teistes kohtades toimunud kutsetegevuse arvessevõtmine paralleelselt kohustusliku ravikindlustuse kulul toimunud tegevusega on vastuolus omandatud õiguste kaitsega SGB 5. raamatu üleminekusätete tähenduses.
13.
Komisjon saatis 30. oktoobril 2000 Saksamaa Liitvabariigile märgukirja, milles ta juhtis tähelepanu sellele, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt kohustab EÜ artikkel 43 Saksamaa ametiasutusi kontrollima, kas kaebuse esitajate kutsetegevus nende päritoluliikmesriigis oli laadilt võrreldav või sarnane sellega, mille näevad ette SGB 5. raamatu üleminekusätted, ning piisavalt pikk, et seda võiks lugeda kaitset väärivaks tegevuseks nimetatud sätete tähenduses.
14.
Pärast märgukirjale saadetud Saksamaa Liitvabariigi vastuse analüüsimist esitas komisjon 21. detsembril 2001 põhjendatud arvamuse vastavalt EÜ artiklile 226.
15.
20. märtsil 2002 kordas Saksamaa Liitvabariik oma esialgseid märkusi, jäädes seisukohale, et vaidlustatud õigusaktides sätestatud normid ei ole vastuolus EÜ artikliga 43, ega näinud vajadust neid muuta. Ta viitas ka eespool nimetatud Bundessozialgericht’i otsusele, milles viimane rõhutas „omandatud õiguste” kaitsmise eesmärki, mida taotlevad vaidlusalused SGB 5. raamatu üleminekusätted.
16.
Leides, et Saksamaa Liitvabariik ei ole määratud kahekuulise tähtaja jooksul võtnud vajalikke meetmeid põhjendatud arvamuse järgimiseks, esitas komisjon käesoleva hagi.
IV. Poolte nõuded
17.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
—
tuvastada, et kuna Saksamaa Liitvabariik on kohaldanud üleminekusätteid ehk „omandatud õigusi”, mis võimaldavad psühhoterapeutidel saada tegevusloa või heakskiidu sõltumata kehtivatest kohustusliku ravikindlustussüsteemi eeskirjadest, üksnes nende psühhoterapeutide suhtes, kes tegutsesid oma kutsealal Saksamaa kohustusliku ravikindlustuse raames, ning ei arvestanud teistes liikmesriikides tegutsevate psühhoterapeutide võrreldavat või samasugust kutsetegevust, siis on Saksamaa rikkunud EÜ artiklist 43 tulenevaid kohustusi;
—
mõista kohtukulud välja Saksamaa Liitvabariigilt.
18.
Saksamaa Liitvabariik palub tunnistada hagi vastuvõetamatuks või vähemalt põhjendamatuks.
V. Liikmesriigi kohustuste rikkumine
A. Hagi vastuvõetavus
1. Poolte argumendid
19.
Saksamaa Liitvabariik väidab oma vastuses, et hagi on vastuvõetamatu neljal põhjusel. Esiteks ei ole hagi esitatud EÜ asutamislepingu praeguse rikkumise kohta, sest otsust asutamisloa andmise kohta SGB 5. raamatu üleminekusätete põhjal ei saa teha juba ligi seitse aastat. Teiseks ei saa komisjon kui EÜ artiklis 226 sätestatud menetluse raames asutamislepingu täitmise järele valvav institutsioon toetada ainult üksikisikute huve liikmesriigi suhtes; seega puudub komisjonil käesolevas asjas menetluse algatamise huvi. Kolmandaks, isegi kui nõustuda, et tegemist on asutamislepingu sätete rikkumisega, ei õigusta see kõrvalise tähtsusega etteheidetav rikkumine EÜ artiklis 226 ette nähtud menetluse algatamist. Lõpuks on komisjon laiendanud oma hagiavalduses vaidluseset, mis on määratletud menetluse kohtueelses faasis, sest see institutsioon leiab nüüd, et esineb SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 punktis 3 ja lõike 11 punktis 3 sätestatud viiteperioodil teistesse liikmesriikidesse liikunud Saksamaa psühhoterapeutide asutamisvabaduse riivamist.
20.
Komisjon lükkab kõik need argumendid tagasi ning väidab, et hagi on täiesti vastuvõetav. Ta täpsustab, et SGB 5. raamatu artikli 95 lõikes 10 ette nähtud üleminekusätetel on jätkuvalt õigusmõju, nagu tõendavad kohtueelses faasis ja hagiavalduses nimetatud kahe kaebuse esitaja juhtumid. Viimased on nimetatud sätete nende suhtes kohaldamisest keeldumise pärast pöördunud paralleelselt Saksamaa kohtute poole, kes otsustasid menetluse põhiküsimuses mitteametlikult peatada, et oodata otsust liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi kohta käesolevas kohtuasjas.
2. Hinnang
21.
Samal ajal kui tuleb selgelt kõrvale jätta kolm viimast Saksamaa Liitvabariigi esitatud vastuvõetamatuse vastuväidet, tekitab esimese üle otsustamine minu arvates rohkem raskusi, mis võivad viia Euroopa Kohtu koguni selleni, nagu ma käesoleva ettepaneku punktides 29–60 esitatud analüüsis ettepaneku teen, et ta tunnistab käesoleva hagi vastuvõetamatuks.
22.
Vastuvõetamatuse vastuväidete kohta, mis tuleks tagasi lükata, arvan ma kõigepealt, et Saksamaa valitsus ei saa väita, et komisjonil puudub käesolevas asjas menetluse algatamise huvi põhjusel, et liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse eesmärk on kaitsta kohtueelses faasis ja tema hagiavalduses nimetatud kahe psühhoterapeudi erahuve.
23.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei pea komisjon EÜ artiklist 226 tuleneva pädevuse raames tõendama menetluse algatamise huvi olemasolu, sest selle institutsiooni ülesanne on üldsuse huvides, kaasa arvatud omal algatusel, tagada, et liikmesriigid kohaldavad ühenduse õigust, ning tuvastada ühenduse õigusest tulenevate kohustuste võimalik rikkumine selle lõpetamise eesmärgil. (
3
) Liiatigi on vaid komisjoni otsustada, kas algatada menetlus liikmesriigi vastu või mitte, ning valida hetk, millal alustada liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlust. (
4
)
24.
Lisaks laseb hagiavalduses esitatud ja samamoodi nagu põhjendatud arvamuses sõnastatud nõude üldine laad antud juhul aimata, et liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi ei ole tingimata piiratud kohtueelses menetluses ja hagiavalduses nimetatud kaebuse esitajate olukorraga.
25.
Igal juhul näib mulle, et iseenesest ei saa kritiseerida asjaolu, et olemasolev üldine huvi lõpetada väidetav ühenduse õiguse rikkumine, mida komisjon peab hindama, võib aidata kaasa sellele, et rahuldatakse eraõiguslike isikute huvi nende konkreetse olukorra lahendamiseks ühenduse õiguse alusel, kas või kaudselt.
26.
Samuti ei saa toetada Saksamaa valitsuse esitatud argumenti, mis põhineb kohtueelses menetluses määratletud hagieseme laiendamisel selles osas, et nüüd on hagiavalduses väidetud, et SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 punkti 3 ja artikli 11 punkti 3 kohaldamine riivab ka nende Saksamaa psühhoterapeutide asutamisvabadust, kes suundusid nimetatud sätetes ette nähtud viiteperioodil teistesse liikmesriikidesse.
27.
Nimelt kaldutakse selles argumendis eirama vaidluseset, milleks on EÜ artikli 43 väidetav rikkumine SGB 5. raamatu üleminekusätetest tuleneva keelu tõttu võtta arvesse kutsetegevust, millega psühhoterapeut tegeles mõne muu liikmesriigi kui Saksamaa Liitvabariigi kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames selleks, et ta saaks jääda tegutsema selles viimases liikmesriigis valitud kohas sõltumata tegelikest ravivajadustest. Võttes aga arvesse niisugust eset, mille üldist laadi on täpsustatud põhjendatud arvamuses ja samasugusena ära toodud hagiavalduses esitatud nõuetes, ei ole tähtsust sellel, kas nimetatud kutsealal tegutsesid teistes liikmesriikides Saksamaa või teiste liikmesriikide kodanikud. See asjaolu on nimelt lahutamatult seotud vaidlusesemega, mis ei puuduta psühhoterapeutide kodakondsusel põhinevat otsest diskrimineerimist, vaid asutamisvabaduse väidetavat piirangut, mis põhineb kohal, kus psühhoterapeutide kutsealal SGB 5. raamatu üleminekusätetes ette nähtud viiteperioodil tegutseti. Järelikult ei ole tõendatud, et hagiga laiendati kohtueelses menetluses määratletud vaidluseset, mis muudaks nimetatud hagi vastuvõetamatuks sel põhjusel.
28.
Lõpuks vastuväite osas, et etteheidetav kohustuste rikkumine on kõrvalise tähtsusega – küsimus, mille vastus sõltub pigem hagi põhiküsimusele antavast hinnangust kui selle vastuvõetavusest – siis igal juhul piisab, kui meenutada, et EÜ artikliga 43 on keelatud isegi väikese ulatuse ja vähese tähtsusega piirang asutamisvabadusele. (
5
)
29.
Seevastu ei ole täiesti alusetu Saksamaa valitsuse esitatud esimene vastuvõetamatuse vastuväide, mis põhineb asutamislepingu praegusel rikkumisel.
30.
Nagu juba märgitud, väidab see valitsus, et kuna tegevusloa taotlused tuli SGB 5. raamatu üleminekusätete kohaselt esitada hiljemalt 31. detsembriks 1998 ja lubade andmise komisjonid pidid väljastama load hiljemalt, ei saa väidetavale rikkumisele enam lõppu teha. Nendele asjaoludele lisandub see, et komisjon lasi pärast põhjendatud arvamusele Saksamaa valitsuse esitatud vastust mööda neli aastat enne, kui esitas käesoleva hagi. See viivitav käitumine selgitab, miks on siseriiklikes kohtutes ikka veel kohtuasju pooleli.
31.
Komisjon väidab vastu, et SGB 5. raamatu artikli 95 lõikes 10 ette nähtud üleminekusätetel on hagiavalduses kirjeldatud olukordades ikka veel õigusmõju ja Saksamaa kohtud peavad neid pooleliolevates kohtuasjades kohaldama.
32.
Komisjon näib niisiis väitvat, et väidetav kohustuste rikkumine on ikka aktuaalne ja hagi järelikult vastuvõetav, sest SGB 5. raamatu artikli 95 lõikes 10 ette nähtud üleminekusätetel on ikka veel õigusmõju, sest siseriiklikes kohtutes on pooleli kohtuasju, mille on algatanud kohtueelse menetluse dokumentides ja hagiavalduses nimetatud psühhoterapeudid ning mis käsitlevad nimetatud sätete kohaldamist, sealhulgas isegi pärast 21. detsembri 2001. aasta põhjendatud arvamuses kehtestatud kahekuulise tähtaja möödumist.
33.
Esiteks tuleb märkida, et komisjon ei vaidlusta sugugi vastuvõetamatuse vastuväidet, millele tugineb Saksamaa Liitvabariik, niivõrd kui see puudutab SGB 5. raamatu artikli 95 lõiget 11. Kui püüda leida selgitust sellele nõustumisele, siis see tundub põhinevat asjaolul, et kohtueelses faasis ja hagiavalduses nimetatud psühhoterapeutide olukorrad näivad kuuluvat ainult SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 kohaldamisalasse. (
6
) Arvestades komisjoni seisukohta oma repliigis, arvan ma igal juhul, et asja läbivaatamist takistava asjaoluga tuleb nõustuda selles osas, mis puudutab SGB 5. raamatu artikli 95 lõiget 11.
34.
Teiseks on jäänud vastata küsimusele, kas etteheidetud kohustuste rikkumisel on ikka veel õigusmõju, mis puudutab SGB 5. raamatu artikli 95 lõiget 10.
35.
Nagu ma juba märkisin, seisneb komisjonile EÜ artikliga 226 antud ülesanne eelkõige selles, et ta võib tuvastada ühenduse õigusest tulenevate kohustuste võimalikud rikkumised nende lõpetamise eesmärgil. (
7
)
36.
Kasulik on ka meenutada, et EÜ artikli 226 ja kohtupraktika kohaselt võib komisjon esitada Euroopa Kohtusse kohustuste rikkumise hagi üksnes siis, kui asjaomane liikmesriik ei ole selleks ettenähtud tähtaja jooksul järginud põhjendatud arvamust, (
8
) kusjuures samal ajal tuleb liikmesriigi kohustuste rikkumise esinemist hinnata liikmesriigile põhjendatud arvamuses antud tähtaja lõppemisel esineva olukorra alusel. (
9
)
37.
Ma juba üldiselt väitsin Euroopa Kohtu teises kojas praegu pooleliolevas kohtuasjas komisjon vs. Kreeka 15. veebruaril 2007 esitatud ettepanekus, et EÜ artikkel 226 eeldab, et komisjon ei saa esitada liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi eesmärgiga tuvastada ühenduse õiguse rikkumine, mis lõppes enne põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumist, sest see hagi oleks vastuvõetamatu. (
10
) Et EÜ artiklis 226 ette nähtud menetluse eesmärk on lõpetada ühenduse õiguse rikkumine, puudub põhimõtteliselt põhjus arvata, et on ikkagi olemas huvi liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esitamiseks, kui rikkumine lõppes enne komisjoni põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumist. (
11
)
38.
See on ainus mõeldav lahendus muidugi juhul, kui ühenduse õiguse väidetava rikkumise lõpetamine on asjaomase liikmesriigi sekkumise tulemus, mis on kooskõlas põhjendatud arvamusega.
39.
Nõnda jättis Euroopa Kohus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata hagi, milles heideti asjaomasele liikmesriigile ette seda, et ta võttis vastu mitu õigusakti, mille puhul selgus Euroopa Kohtu poolse kontrolli käigus, et need olid tunnistatud kehtetuks enne komisjoni põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumist. (
12
) Nii ei ole see siiski käesolevas kohtuasjas, sest SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 sätteid ei ole tunnistatud ametlikult kehtetuks ning Saksamaa Liitvabariik ei ole sekkunud põhjendatud arvamuse järgimiseks enne selles määratud tähtaja möödumist.
40.
Nagu ma märkisin ka oma eespool punktis 37 viidatud ettepanekus, puudub sellegipoolest põhjus, miks ei võiks hagi olla ka põhimõtteliselt vastuvõetamatu, kui rikkumine on kaotanud õigusmõju enne põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppu, ilma et asjaomane liikmesriik oleks konkreetselt sekkunud komisjoni nõutud viisil. (
13
)
41.
Nõnda jättis Euroopa Kohus ühes 27. oktoobri 2005. aasta otsuses omal algatusel vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi, millega komisjon heitis Itaalia Vabariigile ette seda, et ta lubas sõlmida Itaalia ministrite nõukogu esimehe määruse alusel metsatulekahjude vastase õhutõrje viivitamatute meetmete kohta tarne- ja teenuslepinguid läbirääkimistega menetluses rikkudes sellega ühenduse riigihankeid käsitlevaid õigusnorme ning EÜ artikleid 43 ja 49. (
14
)
42.
Euroopa Kohus täpsustas oma otsuses, et viimati nimetatud määrus, mis ei kehtinud enam selle eriolukorra lõppemise kuupäeval, oli kaotanud igasuguse sellele omase mõju enne komisjoni esitatud põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemist ja isegi enne märgukirja saatmist. (
15
) Selles kontekstis märkis Euroopa Kohus ka seda, et liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi eesmärk ei ole seada kahtluse alla hilisemaid nimetatud määruse alusel vastu võetud õigusakte, nimelt määruse nende sätete põhjal riiklike tarnelepingute sõlmimise eesmärgil vastu võetud õigusakte ja meetmeid, mida põhjendatud arvamuses sõnaselgelt mainiti. (
16
)
43.
See kohtuotsus on minu arvates kindlalt asjakohane käesolevas kohtuasjas lahendatava küsimuse seisukohast.
44.
Leides, et vaidlusalune määrus oli eriolukorra lõppemise kuupäeval kaotanud igasuguse õigusmõju ja enne põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumist igasuguse sellele määrusele omase mõju, näib Euroopa Kohus olevat nõustunud, et hilisemad vaidlusaluse määruse alusel vastu võetud õigusaktid ja meetmed (näiteks ostulepingud) (
17
) ei kujuta endast viimati nimetatud määruse õigusmõju, mille tõttu väidetav kohustuste rikkumine võib jätkuda, ning seda sõltumata nende lisamisest hagiesemesse endasse. Nii tulebki minu arvates tõlgendada korduvaid märkusi kohtuotsuses, mille kohaselt ei mõelda etteheidetava rikkumise all hilisemaid vaidlusaluse määruse sätete alusel vastu võetud õigusakte. Kuigi tõlgendamine a contrario on sageli ohtlik, tundub, et kohtuotsuse põhjendustest võib järeldada, et kui Euroopa Kohtus etteheidetav kohustuste rikkumine oleks hõlmanud nimetatud hilisemaid õigusakte ja meetmeid nagu komisjoni põhjendatud arvamus, oleks hagi võinud tunnistada vastuvõetavaks.
45.
Antud juhul on oluline esiteks meeles pidada, et ainsad psühhoterapeudid, kes võisid saada kasu SGB 5. raamatu artikli 95 lõikes 10 sätestatud üleminekusätete kohaldamisest, olid need, kes olid vähemalt esitanud oma tegevusloa taotlused hiljemalt 31. detsembril 1998 ning osalenud viiteperioodil kohustusliku ravikindlustusega kindlustatute ambulatoorses ravis, ning teiseks, et kvootide kord jõustus ja lubade andmise komisjonid pidid tegema otsuse tegevusloa taotluste kohta enne .
46.
Nõnda kaotasid üleminekusätted kehtivuse alates (lõpliku) kvootide korra jõustumisest, seega 1. jaanuaril 1999. Nende mõju kestis siiski kuni, mis oli viimane kuupäev, mil lubade andmise komisjonid pidid tegema otsuse tegevusloa taotluste kohta, mis olid esitatud hiljemalt selleks, et tegutseda psühhoterapeudi kutsealal mingis konkreetses kohas sõltumata tegelikest ravivajadustest. Alates – rohkem kui kolm aastat enne komisjoni . aasta põhjendatud arvamuses määratud tähtaega – ei saanud anda SGB 5. raamatu üleminekusätete alusel enam ühegi taotluse põhjal ühtki luba. Kõik need otsused on nüüd lõplikud, välja arvatud need lubade andmise komisjonide otsused, mille peale on esitatud hagi. Komisjon näib muu hulgas sellega nõustuvat, kui ta väidab, et asjaomaste isikute ring ei saa suureneda, sest SGB 5. raamatu üleminekusätted puudutavad ainult väga selgelt määratletud ajavahemikku minevikus (
18
) ja väidetav kohustuste rikkumine on ikka aktuaalne veel ainult kohtuasjade pärast, mis on siseriiklikes kohtutes pooleli ja mille on algatanud kaks psühhoterapeuti, kelle juhtumid on mainitud tema hagiavalduses.
47.
Kas sellest viimasest asjaolust piisab, et järeldada, et SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 üleminekusätted ei ole kaotanud oma mõju, nagu väidab komisjon?
48.
Minu arvates oleks vale samastada SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 üleminekusätete kohaldamist käsitlevaid pooleliolevaid kohtuasju õigusmõjuga, mida viimati nimetatud sätted väidetavalt ikka veel tekitavad põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumisel, selleks et tunnistada kohustuste rikkumise hagi vastuvõetavaks.
49.
Selles osas tuleb märkida, et kui Euroopa Kohus keeldub tunnistamast nagu eespool viidatud 27. oktoobri 2005. aasta kohtuotsuses komisjon vs. Itaalia, et leping, mis põhineb õigusaktil, antud juhul määrusel, mis kaotas kehtivuse enne põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumist, omab iseenesest selle akti õigusmõju, mis võib hoida etteheidetava rikkumise aktuaalse (sõltumata selle lisamisest hagiesemesse), peaks ta seda enam tegema sama järelduse, kui tegemist on mõjuga, mis esineb kahe hagiavalduses nimetatud siseriiklikes kohtutes poolelioleva kohtuasja kujul, mis on SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 üleminekusätetega seotud palju kaudsemalt kui eespool viidatud kohtuotsuse komisjon vs. Itaalia aluseks olnud vaidlusalune määrus ja selle määruse alusel vastu võetud hilisemad õigusaktid.
50.
Lisaks tuleb käesolevas asjas täpsustada, et etteheidetava rikkumise ese ei hõlma väidetava rikkumise väidetavat õigusmõju, mille moodustavad siseriiklikes kohtutes pooleliolevad kohtuasjad, vaid ainult SGB 5. raamatu üleminekusätteid.
51.
Neile argumentidele võib lisada, et kui komisjoni seisukohaga nõustuda, viiks see hagi vastuvõetavaks tunnistamiseni, samal ajal kui kostjaks olev liikmesriik ei saaks enam põhjendatud arvamuse järgimiseks rikkumist lõpetada võttes vastu siduvad siseriiklikud õigusnormid, millel on samasugune õigusjõud nagu nendel, mida komisjon peab ühenduse õiguse vastuolus olevaiks, (
19
) sest oletatava rikkumise lõppemine sõltuks paratamatult siseriiklike kohtute kõikide otsuste väljakuulutamisest, kusjuures nad peavad tegema pooleliolevates kohtuasjades otsuse põhjendatud arvamuses määratud tähtaja jooksul ja niisuguse, nagu komisjon Euroopa Kohtult taotleb.
52.
Üldisemalt öeldes tähendab komisjoni seisukoht seda, et kostjaks oleva liikmesriigi kohustus seisneb mitte rikkumise kõrvaldamises, sest see on muutunud põhjendatud arvamuse järgimise seisukohast võimatuks või igal juhul ebaotstarbekaks, vaid igasuguse mõju lõpetamises, mida minevikus toimunud oletatav rikkumine avaldas. See seisukoht ületab minu meelest pädevuse, mille EÜ artikkel 226 komisjonile annab.
53.
Mõistagi ei tule mingil juhul kõne alla, et eitatakse üldse komisjoni võimalust esitada liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi liikmesriigi vastu, keda süüdistatakse ühenduse õiguse ajaliselt piiratud rikkumises.
54.
Selline olukord tekiks, kui vaatamata sellele, et ajaliselt piiratud rikkumine ja selle mõju lõppesid enne põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumist, ei oleks komisjonil aega viia enne selle lõppemist lõpule kohtueelse menetluse kõiki etappe. (
20
) Hagi tunnistamine vastuvõetamatuks niisuguses olukorras tähendaks nimelt tunnustust rikkumise „lõpuleviimise” eest sellal, kui komisjon ei saanud tegutseda enne selle lõppemist ja takistada niiviisi rikkumisel mõju avaldada. (
21
) Vastavalt kohtupraktikale ei saa hagi tunnistada vastuvõetamatuks ka siis, kui komisjon tegutses oletatava rikkumise suhtes õigeaegselt. (
22
)
55.
Minu arvates ei ole olukord käesolevas asjas siiski niisugune.
56.
Nimelt oli komisjonil SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 üleminekusätete vastuvõtmise ja selles normis kehtestatud viimase tähtaja, 30. aprilli 1999. aasta vahel aega üle 10 kuu, et algatada ja viia lõpule kohtueelne menetlus, kuid tema algatas selle märgukirja saatmisega alles .
57.
Lisaks ei ole komisjon esitanud ühtegi asjaolu, mis oleks tal takistanud lõpetada või vähemalt algatada kohtueelset menetlust eespool nimetatud ajavahemikul.
58.
Eelkõige ei ole ta väitnud, et SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 üleminekusätete võimaliku kahetähenduslikkuse tõttu ei saanud ta nende normide vastuvõtmise hetkel olla kindel, et neid ei kohaldata muude liikmesriikide kui Saksamaa Liitvabariigi kohustusliku ravikindlustusega hõlmatud psühhoterapeutiliste raviteenuste suhtes, ega olnud selles kindel kuni hetkeni, mil lubade andmise komisjonid hakkasid SGB 5. raamatu artikli 95 lõiget 10 nii kohaldama ja tõlgendama, ning et järelikult sai kohustuste rikkumise tuvastada alles 1999. aasta 1. jaanuari ja 30. aprilli vahel, mil lubade andmise komisjonid pidid tegema tegevusloa taotluste kohta otsuse ja mis võis osutuda kohtueelse menetluse lõpuleviimiseks liiga lühikeseks. Ülejäänu osas märgin, et komisjon ei esita mingit kahtlust SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 punkti 3 sõnastuse tõlgendamisel selles osas, kus peetakse silmas üksnes riikliku kohustusliku ravikindlustussüsteemi kulul osutatud ambulatoorseid psühhoterapeutilisi raviteenuseid, hoolimata sellest, kuidas õigusnormi kohaldati.
59.
Lisaks ei ole komisjon ka väitnud, et väidetav rikkumine oli nii keeruline, et ei piisanud natuke rohkem kui 10-kuulisest tähtajast alates SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 punkti 3 vastuvõtmisest kohtueelse menetluse algatamiseks ja lõpuleviimiseks enne, kui viimati nimetatud artikkel avaldas mõju, mida komisjon sellele omistab.
60.
Seega ma arvan, et komisjonil oli võimalik tegutseda õigeaegselt, et ära hoida enda käsutuses olevate menetluste abil seda, et etteheidetav rikkumine avaldab mõju, mida ta sellele omistab.
61.
Selles olukorras teen ma Euroopa Kohtule ettepaneku tunnistada käesolev liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi vastuvõetamatuks.
62.
Kui Euroopa Kohus peaks selle ettepanekuga nõustuma, näib mulle vajalik täpsustada, et niisuguse järelduse tulemusel ei peaks siseriiklikud kohtud, kus on pooleli eespool nimetatud kohtuasjad, EÜ artikli 234 alusel esitatud eelotsusetaotluse puudumisel tegema sellest mingil juhul ükskõik missugust järeldust selles osas, kas on põhjendatud asjaomaste psühhoterapeutide seisukoht, et SGB 5. raamatu üleminekusätted ei ole kooskõlas ühenduse õigusega.
63.
Seevastu juhul, kui Euroopa Kohus ei nõustu ettepanekuga tunnistada käesolev hagi vastuvõetamatuks, peab ta tegema otsuse, kas väidetav liikmesriigi kohustuste rikkumine on põhjendatud.
64.
Käesolevas kohtuasjas tõstatatud põhiküsimusi analüüsin ma järgnevas arutluskäigus niisiis ainult teise võimalusena.
B. Põhiküsimus
1. Poolte argumendid
65.
Komisjon arvab, et SGB 5. raamatu üleminekusätted kujutavad endast asutamisvabaduse piirangut ja on kaudselt diskrimineerivad, sest nende kohaldamisalast on välja arvatud psühhoterapeudid, kes tegutsesid oma kutsealal vaidlusalustes üleminekusätetes ette nähtud viiteperioodil peamiselt muude liikmesriikide kui Saksamaa Liitvabariigi kohustusliku ravikindlustuse kulul. Ta viitab olukordadele, mis puudutavad menetluse kohtueelses faasis nimetatud kahte kaebuse esitajat, kes tegutsesid SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 punktis 3 kehtestatud viiteperioodil Saksamaal kohas, mille suhtes kehtisid 16. juuni 1998 seadusega kehtestatud lõplike eeskirjade alusel alates tegelikest ravivajadustest sõltuvad kvoodid, ja kellel ei lubatud tegutseda kutsealal kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames, nagu näeb ette see artikkel, ning seda põhjusel, et nad ei olnud vähemalt 6 järjestikuse kuu jooksul osutanud nõutud arv tunde psühhoterapeutilisi raviteenuseid Saksamaa kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames. Komisjon rõhutab, et kuigi need psühhoterapeudid võisid teoreetiliselt tegutseda oma kutsealal edasi kohas, kuhu nad asusid kuupäeval, mil nad saabusid Saksamaale, ei ole neil siiski õigust osutada raviteenuseid kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames, mistõttu on nad ilma jäetud ainsast reaalsest võimalusest säilitada oma kabinet esialgselt valitud tegevuskohas.
66.
Komisjon lisab, et diskrimineerimine on seda ilmsem seetõttu, et Saksamaa psühhoterapeut ei ole alati kohustatud olema tegelikkuses juba töötanud piirkonnas, kus ta kavatseb asuda tegutsema, et tema suhtes kohaldataks neid SGB 5. raamatu üleminekusätteid. Teisisõnu, kui ta on osutanud raviteenuseid Saksamaa kohustusliku ravikindlustuse kulul SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 punktis 3 ja lõike 11 punktis 3 nimetatud viiteperioodil ja teinud seda nõutud arv tunde, võib ta selle alusel taotleda luba kohustusliku ravikindlustuse raames tegutsemiseks, isegi kui ta asub tegutsema teise piirkonda. Vähemalt oli Saksamaa pädevate asutuste tava niisugune kuni eespool viidatud Bundessozialgericht’i kohtuotsuse tegemiseni.
67.
Komisjon väidab ka, et SGB 5. raamatu üleminekusätted on sellised, mille tõttu Saksamaa psühhoterapeut võis vältida sellest liikmesriigist lahkumist, et kasutada oma asutamisvabadust SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 punktis 3 ja lõike 11 punktis 3 sätestatud viiteperioodil.
68.
Komisjon nõustub, et seoses psühhoterapeudi elukutse üldise ümberkorraldamisega Saksamaal võib olla selles liikmesriigis mingis konkreetses kohas tegutsenud psühhoterapeutide omandatud õigusi vajalik kaitsta ülekaaluka avaliku huvi tõttu.
69.
Ta nõustub veel, et üleminekusätted on vastavuses nende taotletavate eesmärkidega ehk esiteks sellega, et võimaldada kutsealal edasi tegutseda psühhoterapeutidel, kes on juba mitu aastat tegutsenud mingis geograafilises piirkonnas, mille suhtes kehtivad nüüd raviteenuste liigse pakkumise tõttu alates 1. jaanuarist 1999 kvoodid, ning teiseks sellega, et tagada, et SGB 5. raamatu üleminekusätetest saaks kasu ainult piiratud arv psühhoterapeute, et mitte seada ohtu . aasta seaduse peamist eesmärki, milleks on ülevõimsuse ärahoidmine ja kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames osutatavate raviteenuste ühtlane pakkumine kogu liikmesriigi territooriumil.
70.
Komisjon arvab siiski, et taotletavate eesmärkide saavutamiseks ei ole hädavajalik SGB 5. raamatu üleminekusätete kohaldamise piiramine nii, et neid kohaldatakse ainult nende taotluse esitajate suhtes, kes tegutsesid eelnevalt kutsealal Saksamaal SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 punktis 3 ja lõike 11 punktis 3 nimetatud viiteperioodil.
71.
Tema arvates nähtub Vlassopoulou (
23
) kohtuotsusest ja sellele järgnenud otsustest see, et selleks et otsustada, kas nende suhtes saab kohaldada SGB 5. raamatu üleminekusätteid, tuleb võtta arvesse teistest liikmesriikidest pärit psühhoterapeutide oma päritoluliikmesriigi kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames töötatud tunde. Kui siseriiklikud õigusaktid kehtestavad kutsealal tegutsemise õiguse või mingi eelise saamise tingimuseks teatud erialase kogemuse tõendamise, ei saa liikmesriigid EÜ artikli 43 raames jätta süstemaatiliselt kõrvale teistes liikmesriikides omandatud erialast kogemust. See tulemus oleks ka kooskõlas Euroopa Kohtu kohtupraktikaga EÜ artikli 39 tõlgendamise küsimuses.
72.
Lisaks ei seataks SGB 5. raamatu üleminekusätete eesmärki ohtu, kui võrreldav või samaväärne kutseala, millel psühhoterapeudid tegutsesid teistes liikmesriikides, tunnistatakse kaitsmist väärivaks varasemaks tegevuseks. Käesolevas asjas arvab komisjon, et on igati põhjendatud oletada, et SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 punkti 3 ja lõike 11 punkti 3 kohaldamine puudutab piiratud arvu psühhoterapeute, kes osutasid raviteenuseid teiste liikmesriikide kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames nendes õigusnormides nimetatud viiteperioodil. Muus osas märgib komisjon, et Saksamaa valitsus ei esitanud ühtki tõendit, mis võimaldaks järeldada, et niisuguste psühhoterapeutide arvessevõtmine oleks kahjustanud raviteenuste üleliigse pakkumise ärahoidmise eesmärki.
73.
Saksamaa Liitvabariigi sõnul ei ole SGB 5. raamatu üleminekusätted diskrimineerivad. Nende normide eesmärk on kaitsta väljakujunenud olukordi, mida peetakse kaitset väärivateks, st nende psühhoterapeutide olukorda, kes tegutsevad Saksamaa mingis piirkonnas, kus nad on tegutsenud kutsealal teatud aja vältel kohustusliku ravikindlustuse raames. SGB 5. raamatu üleminekusätete vastuvõtmisega on liikmesriigi seadusandja hoolitsenud selle eest, et 16. juuni 1998. aasta seadusega kehtestatud lõpliku süsteemi tõttu ei peaks need isikud kolima ja oma klientuuri kaotama. Kõnealuste olukordade laadist endast nähtub, et need võivad tekkida ainult Saksamaa territooriumil konkreetses kohas.
74.
Saksamaa Liitvabariigi arvates tõlgendab komisjon vaidlusaluseid õigusnorme valesti, kui arvab, et Saksamaa psühhoterapeutide suhtes kohaldatakse SGB 5. raamatu üleminekusätteid ükskõik kus nad kutsealal tegutseda soovivad, isegi kui nad varem ei tegutsenud seal. Selline tõlgendus on muu hulgas vastuolus sellega, mille kasuks otsustas Bundessozialgericht eespool viidatud kohtuotsuses, mis põhineb õigesti liikmesriigi seadusandja taotletud eesmärkidel, et piirata SGB 5. raamatu üleminekusätete kohaldamist nii, et neid kohaldatakse ainult psühhoterapeutide suhtes, kes osutasid SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 punktis 3 ja lõike 11 punktis 3 nimetatud viiteperioodil raviteenuseid kohas, kus nad esitasid oma tegevusloa taotluse kohustusliku ravikindlustuse raames sõltumata tegelikest ravivajadustest.
75.
Kuigi Saksamaa valitsus nõustub, et on võimalik, et mõned tegevusload väljastati Saksamaa territooriumil tegutsevatele psühhoterapeutidele, ilma et oleks järgitud tingimust, et koht, kus psühhoterapeut varem raviteenuseid osutas, ja see, kus ta soovib kutsealal tegutseda alates 1. jaanuarist 1999, peab olema sama, on tegemist juhtumitega, milles ei kohaldatud vaidlusaluseid õigusnorme õigesti. Niisugused ebaseaduslikud tegevusload ei saa seega olla aluseks etteheitele, et teistest liikmesriikidest pärit psühhoterapeute diskrimineeritakse.
76.
Saksamaa valitsuse sõnul oleks juhul, kui SGB 5. raamatu üleminekusätete kohaldamist peaks laiendama psühhoterapeutidele, kes tegutsesid kutsealal kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames teistes liikmesriikides, tulemuseks see, et need isikud oleksid soodsamas olukorras kui Saksamaal tegutsevad psühhoterapeudid. Selle valitsuse sõnul ei saanud psühhoterapeut, kes tegutses mitu aastat Saksamaa kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames Essenis ja kolis Münchenisse, kus ta tegutses SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 punktis 3 ja lõike 11 punktis 3 nimetatud viiteperioodil kõigest kaks kuud, jätkata tegutsemist seal, kui kvoodid olid ületatud, samal ajal kui psühhoterapeut, kes tegutses teise liikmesriigi linnas selle liikmesriigi kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames ja kes kolis samadel tingimustel Münchenisse, oleks saanud tegutseda selles linnas kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames edasi, isegi kui kvoodid seal on ületatud.
77.
Saksamaa Liitvabariik lisab, et eespool viidatud Vlassopoulou kohtuotsus ei ole asjakohane. Selles kohtuasjas oli tegemist diplomite ja kutsekvalifikatsioonide vastastikuse tunnustamise ning kutseõppe aja arvessevõtmisega. Käesolevas asjas aga ei keelduta sugugi andmast õigust tegutseda psühhoterapeudi kutsealal sõltumata tegelikest ravivajadustest teistest liikmesriikidest pärit psühhoterapeutidele kutsekvalifikatsiooni puudumise tõttu. Kuna vaidlusaluste õigusnormide kohaldamise põhitingimus on kinnitada psühhoterapeut konkreetsesse kohta Saksamaa territooriumil, et määrata kindlaks kaitset väärivad omandatud õigused, ei saa vastupidiselt komisjoni väidetule võtta arvesse kutsetegevust, millega tegeleti SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 punktis 3 ja lõike 11 punktis 3 nimetatud viiteperioodil välismaal.
78.
Lõpuks väidab Saksamaa valitsus, et võttes arvesse vaidlusaluste õigusnormidega taotletavaid eesmärke, suurendaks komisjoni nõutav SGB 5. raamatu üleminekusätete laiem kohaldamine tunduvalt teenuste pakkumist Saksamaa territooriumi neis piirkondades, mille osas toimub planeerimine.
2. Hinnang
a) Esialgsed märkused
79.
Nagu väga tabavalt võttis kokku kohtujurist Stix-Hackl oma 4. oktoobril 2001 kohtuasjas komisjon vs. Hispaania (
24
) esitatud ettepanekus, kohaldavad liikmesriigid ühenduse õiguse järgimisel füüsilisest isikust ettevõtjate suhtes mitmesuguseid turgu käsitlevaid meetmeid, mis reguleerivad nende ettevõtjate tegevust või varasemas staadiumis turulepääsu, lähtudes kindlatest kriteeriumitest. Viimast tüüpi õigusnormide hulgas on turule pääsemist kitsendavaid kvalitatiivseid piiranguid, eelkõige ettevõtjate suhtes kehtestatud minimaalne kutsekvalifikatsioon, ja kvantitatiivseid piiranguid, mis esinevad näiteks kontsessioonide või kvootide andmise vormis.
80.
Käesolevas kohtuasjas on selge, et etteheidetav rikkumine ei puuduta turule pääsemise kvalitatiivseid tingimusi, mis on seotud psühhoterapeutide kutsekvalifikatsiooniga; kusjuures psühhoterapeutide elukutse puhul kehtib, nagu komisjon oma hagiavalduses ütles, üldine kutsekvalifikatsioonide vastastikuse tunnustamise süsteem, mille näevad ette nõukogu 21. detsembri 1988. aasta direktiiv 89/48/EMÜ vähemalt kolmeaastase kutseõppe läbimisel antavate kõrgharidusdiplomite tunnustamise üldsüsteemi kohta (
25
) ja nõukogu . aasta direktiiv 92/51/EMÜ direktiivi 89/48/EMÜ täiendava tööalase koolituse tunnustamise teise üldsüsteemi kohta. (
26
)
81.
Komisjon ei heida Saksamaa Liitvabariigile otseselt ette ka seda, et ta kehtestas alates 1. jaanuarist 1999 psühhoterapeudi kutsealal tegutsemiseks oma territooriumil kvantitatiivset laadi piirangud tegelikest ravivajadustest sõltuvate kvootide näol.
82.
Seevastu heidab ta Saksamaa Liitvabariigile ette seda, et nähes ette piiratud erandi sellest kvootide süsteemist teatud psühhoterapeutide omandatud õiguste kaitse eesmärgil, arvas viimane kvootide süsteemi jõustumisele eelnenud SGB 5. raamatu üleminekusätete kohaldamisalast välja psühhoterapeudid, kes osutasid nendes üleminekusätetes nimetatud viiteperioodil ambulatoorseid raviteenuseid peamiselt teiste liikmesriikide kohustuslike ravikindlustussüsteemide kulul.
83.
SGB 5. raamatu üleminekusätted reguleerivad niisiis tingimusi, mille alusel Saksamaal tunnustatud kutsekvalifikatsiooniga psühhoterapeutidel lubatakse tegutseda kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames, tehes erandi kvootide süsteemist, mille alates 1. jaanuarist 1998 kehtestas . aasta seadus. Neid tingimusi ei ole ühenduse tasandil ühtlustatud. Järelikult jääb nende kindlaksmääramine põhimõtteliselt liikmesriikide pädevusse. Kohtupraktika kohaselt peavad nad seda pädevust siiski kasutama asutamislepinguga tagatud põhivabadusi järgides, (
27
) mille hulgas on EÜ artiklis 43 ette nähtud asutamisvabadus.
84.
Seetõttu tuleb analüüsida, nagu väidab komisjon, kas üleminekusätted kujutavad endast asutamisvabaduse piirangut, mida ei õigusta ülekaalukas avalik huvi.
b. Asutamisvabaduse piirangu olemasolu
85.
Nagu komisjon olukorda lühidalt kirjeldab, ilma et Saksamaa Liitvabariik talle vastu vaidleks, on psühhoterapeutide ring, kelle suhtes kohaldatakse SGB 5. raamatu üleminekusätetes sätestatud erandit, piiratud nendega, kes ravisid SGB 5. raamatu artikli 95 lõike 10 punktis 3 ja lõike 11 punktis 3 nimetatud viiteperioodil ehk 25. juunist 1994 kuni patsiente selle liikmesriigi kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames või teistes liikmesriikides, kui nende teenuste kulud kandis Saksamaa kohustuslik ravikindlustussüsteem vastavalt nõukogu . aasta määrusele (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes, mida on muudetud. (
28
)
86.
Seevastu on nende kohaldamisalast välja arvatud esiteks kõik psühhoterapeudid, kes asusid Saksamaal tegutsema pärast 24. juunit 1997 ja enne üleminekuperioodi lõppu, ja teiseks kõik psühhoterapeudid, kes asusid Saksamaal tegutsema viiteperioodi jooksul, kuid alles alates jaanuarist 1997, nii et nad ei suutnud 6–12 järjestikuse kuu jooksul töötada nõutud 250 tundi, sest viiteperiood lõppes, mis iseenesest võttis nendelt psühhoterapeutidelt võimaluse tegutseda 6 järjestikuse kuu vältel Saksamaa kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames.
87.
Kohtupraktika kohaselt keelab EÜ artikkel 43 kõik siseriiklikud eeskirjad, mis võivad asetada teiste liikmesriikide kodanikud ebasoodsasse faktilisse või õiguslikku olukorda võrreldes sellega, milles on samadel asjaoludel selle liikmesriigi kodanik, kus asutamine toimub. (
29
) See artikkel näeb ette ka asutamisvabaduse piirangute, st kõigi meetmete kaotamise, mis keelavad või takistavad selle vabaduse kasutamist või muudavad selle kasutamise vähematraktiivseks. (
30
)
88.
Nagu komisjon käesolevas asjas tunnistab, ei keela SGB 5. raamatu üleminekusätted psühhoterapeute, kes osutasid viiteperioodil raviteenuseid peamiselt muude liikmesriikide kui Saksamaa Liitvabariigi kohustusliku ravikindlustussüsteemi kulul, asuda tegutsema või jääda tegutsema viimati nimetatud liikmesriiki.
89.
Seevastu selleks, et selle elukutse esindajad saaksid jääda valitud kohta, mille suhtes kehtestati alates 1. jaanuarist 1999 tegelikest ravivajadustest sõltuv kvootide süsteem, peavad nad olema osutanud oma raviteenuseid Saksamaa kohustusliku ravikindlustussüsteemi kulul SGB 5. raamatus artikli 95 lõigetes 10 ja 11 ette nähtud tingimustel.
90.
Niisugused õigusnormid asetavad aga teiste liikmesriikide kohustusliku ravikindlustussüsteemi kulul raviteenuseid osutavad psühhoterapeudid ebasoodsasse olukorda võrreldes psühhoterapeutidega, kes osutavad sama tüüpi raviteenuseid Saksamaa kohustusliku ravikindlustussüsteemi kulul. Nagu nähtub poolte kirjalikes dokumentides nimetatud kaebuse esitajate olukordadest, on esimesed enamikel juhtudel pärit muudest liikmesriikidest kui Saksamaa Liitvabariigist, samal ajal kui teised on üldjuhul Saksamaa kodanikud.
91.
Igal juhul muudavad niisugused õigusnormid asutamisvabaduse kasutamise vähematraktiivseks, sest psühhoterapeut, kes osutas viiteperioodil raviteenuseid peamiselt teiste liikmesriikide kohustusliku ravikindlustussüsteemi kulul, saab ainult siis jääda Saksamaale oma valitud kohta, kus on sedastatud raviteenuste ülepakkumist ja kus 1. jaanuarist 1999 kehtestati kvoodid, kui see psühhoterapeut osutab raviteenuseid väljaspool kohustuslikku ravikindlustussüsteemi, mis muudab raviteenused tema patsientidele kallimaks.
92.
Kuigi SGB 5. raamatu üleminekusätetel võib olla samasugune mõju Saksamaa psühhoterapeutide olukorrale, kes ei ole viiteperioodil osutanud raviteenuseid piisavalt palju Saksamaa kohustusliku ravikindlustussüsteemi kulul, viib keeldumine võtta arvesse teiste liikmesriikide ravikindlustussüsteemi raames osutatud raviteenuseid, mis kahjustab peamiselt teiste liikmesriikide kodanikest psühhoterapeute rohkem kui Saksamaa Liitvabariigi psühhoterapeute, mind järeldusele, et SGB 5. raamatu üleminekusätted kujutavad endast asutamisvabaduse piirangut.
93.
Seega tuleb nüüd analüüsida, kas niisugune keeldumine on põhjendamatu ka Saksamaa Liitvabariigi taotletud eesmärkide seisukohast, nagu väidab komisjon.
c) Asutamisvabaduse piirangu õigustatus
94.
Euroopa Kohtu praktikast nähtub, et asutamislepinguga tagatud asutamisvabaduse kasutamist piiravad siseriiklikud meetmed võivad olla õigustatud ainult siis, kui need vastavad ülekaalukatele avalikele huvidele, on taotletud eesmärgi saavutamiseks sobivad ega ületa selle saavutamiseks vajalikku. (
31
)
95.
Käesolevas asjas on selge, et SGB 5. raamatu üleminekusätetel on kaks eesmärki. Esiteks on nende eesmärk võimaldada Saksamaal minevikus kabineti asutanud psühhoterapeutidel jätkata tegutsemist omandatud õiguste ja õiguspärase ootuse kaitse tõttu vaatamata ülepakkumisele, mida täheldati kohas, mille suhtes alates 1. jaanuarist 1999 kehtestati kvoodid. Teiseks on nende eesmärk tagada nendega kehtestatud tingimuste abil, et ainult piiratud arvul psühhoterapeutidel on õigus saada tegevusluba sõltumata tegelikest ravivajadustest, vastasel juhul ei saavutata . aasta seadusega kehtestatud lõpliku süsteemi põhieesmärki, milleks on ülevõimsuse ärahoidmine ja psühhoterapeutiliste raviteenuste ühtlane pakkumine kohustuslikus ravikindlustussüsteemis kindlustatutele liitvabariigi territooriumil.
96.
Tuleb meenutada, et komisjon nõustub, et ülekaalukateks avalikeks huvideks võib liigitada nende psühhoterapeutide omandatud õiguste ja õiguspärase ootuse kaitse, kes tegutsesid minevikus kutsealal kohas, mille suhtes kehtivad nüüd alates 1. jaanuarist 1999 kvoodid, mis olid aluseks SGB 5. raamatu üleminekusätete vastuvõtmisele.
97.
Komisjon arvab muu hulgas täiesti õigesti, et ühenduse õigus ei keela liikmesriikidel taotleda niisuguseid avaliku huvi eesmärke.
98.
Selles osas on Euroopa Kohus täpsustanud seoses ühenduse õigusnormidega esiteks seda, et ühenduse materiaalõigusnorme tuleb õiguskaitse ja õiguspärase ootuse põhimõtete järgimise tagamiseks tõlgendada nii, et need oleks enne nende jõustumist tekkinud olukordade suhtes kohaldatavad üksnes siis, kui niisuguse mõju peab neile omistama tulenevalt nende sõnastusest, eesmärgist või ülesehitusest, (
32
) ning teiseks, et kuigi üksikisik ei saa oodata, et seadusandlikke muudatusi üldse ei tehta, nõuab õiguskindluse põhimõte seda, et seadusandja arvestaks ettevõtjate erilisi olukordi ning võtaks võimaluse korral uute õigusnormide kohaldamiseks vastu kohandusi. (
33
)
99.
Selles olukorras ei tulnud ühenduse kohtul mitte ainult kontrollida, kas ühenduse institutsioonide vastu võetud aktid tagavad seda, et järgitakse üksikisikute õigusi, mis on omandatud õiguskorra alusel, mida kohaldati enne nende aktidega kehtestatud uusi sätteid, (
34
) vaid teha ka kindlaks, kas liikmesriik on vastavalt direktiiviga kehtestatud kohustusele võtnud vajalikud meetmed, mille eesmärk on kaitsta üleminekuperioodi jooksul õigusi, mille kolmandad isikud on omandanud muusikateoste taasesitamise ja levitamise alal, mille kasutamisõigused kuulusid üldsusele enne direktiivi siseriiklikusse õigusesse ülevõtmise tähtaega kehtinud siseriiklike õigusaktide alusel, kuid mille kaitse tõusetus uuesti autoriõiguste ja autoriõigusega kaasnevate õiguste kaitse kestuse pikendamise tulemusel vastavalt direktiivile ja alates selle rakendamisest. (
35
)
100.
Ma ei näe niisiis ühtki ühenduse õigusest tulenevat vastuväidet sellele, et liikmesriik püüab, nagu käesolevas kohtuasjas, talle jäänud pädevuse kasutamisel piirata üleminekumeetmete võtmisega negatiivset mõju, mis tuleneb selliste õigusnormide jõustumisest, millega kehtestatakse mingil kutsealal tegutsemisel lõplik kvootide süsteem, kaitstes enne nende uute õigusnormide jõustumist tekkinud mõnede ettevõtjate olukordi, kes vastavad asjaomastes üleminekusätetes ette nähtud objektiivsetele tingimustele, kui ilma nende meetmeteta peaksid viimati nimetatud ettevõtjad loobuma oma kabineti pidamisest kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames kohas, kus nad on tegutsema asunud.
101.
Tuleb ka märkida, et komisjon ei vaidlusta seda, kas SGB 5. raamatu üleminekusätted võivad tagada eespool punktis 95 kirjeldatud kahe eesmärgi saavutamise. Eelkõige nõustub komisjon – minu arvates õigesti –, et viidates psühhoterapeutide käitumisele enne 16. juuni 1998. aasta seadusega kehtestatud lõpliku kvootide süsteemi jõustumist ehk osalemisele psühhoterapeutilises ravis viiteperioodil, hoiavad SGB 5. raamatu üleminekusätted ära asjaomaste isikute kõik katsed püüda viia oma olukord veel kiiresti – vahetult enne nende õigusnormide jõustumist, millega see kvootide süsteem kehtestatakse, või isegi nende jõustumise hetkel – vastavusse tingimustega, mis annavad õiguse tegevusloale sõltumata tegelikest ravivajadustest. Nagu komisjon täpsustab, on õigustatud isikute ring niisiis piiratud psühhoterapeutidega, kes ei püüdnud kindlalt järgida uusi õigusnorme, vaid tegutsesid juba minevikus kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames sõltumata nende kutsealal kohaldatavast kvootide süsteemist, mis pidi jõustuma .
102.
Seevastu käsitleb vaidlus käesolevas kohtuasjas küsimust, kas SGB 5. raamatu üleminekusätted on proportsionaalsed või mitte.
103.
Komisjon arvab, et kohaldades SGB 5. raamatu üleminekusätteid psühhoterapeutide suhtes, kes osutasid viiteperioodil raviteenuseid muude liikmesriikide kohustusliku ravikindlustussüsteemi kulul, ei seaks ohtu Saksamaa seadusandja kahte eesmärki. Igal juhul ei ole Saksamaa Liitvabariik üldse tõendanud, et tagajärg oleks olnud selline vaidlusaluste õigusnormide kohaldamisel kõnealuste psühhoterapeutide suhtes.
104.
Argumendid, millele komisjon niisuguse järelduse tegemisel tugineb, ei ole minu silmis veenvad.
105.
Mõistagi ei vaidle ma täiesti vastu tema üldisele arutluskäigule, mille kohaselt ei peaks, võttes arvesse eespool viidatud Vlassopoulou kohtuotsust, mis käsitleb diplomite ja kutsekvalifikatsioonide vastastikust tunnustamist, samuti EÜ artikli 39 tõlgendamist käsitlevat kohtupraktikat, (
36
) jätma kõrvale kutsealal tegutsemist kindlal ajavahemikul teises liikmesriigis, mis on võrreldav samal ajavahemikul Saksamaal tegutsemisega, kui liikmesriigi õigusnormid, mille kohaldamisest käib jutt, kehtestavad sellel kutsetealal tegutsemise tingimuseks, et tuleb tõendada niisugusel kutsealal tegutsemist Saksamaal.
106.
Siiski tuleb liikmesriigi meetme proportsionaalsust hinnata konkreetselt, lähtudes viimati nimetatud meetme täpsetest eesmärkidest. See eeldab minu arvates ka seda, et alternatiivsed asutamisvabadust vähem piiravad meetmed, mille komisjon liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse raames välja pakub, võivad saavutada täielikult (
37
) või vähemalt sama tõhusalt (
38
) asjaomase siseriikliku meetme eesmärke. Kui see nii ei ole, kaob kaitstuse tase, mida kostjaks olev liikmesriik püüab saavutada.
107.
Käesolevas asjas näivad aga komisjoni esitatud argumendid seda lähenemist mitmes mõttes eiravat.
108.
Kõigepealt tuleb pidada meeles, et SGB 5. raamatu üleminekusätted ei keela enne 31. detsembrit 1998 Saksamaal tegutsenud psühhoterapeudil, kes osutas viiteperioodil raviteenuseid teiste liikmesriikide kohustuslike ravikindlustussüsteemide kulul, jätkata tegutsemist esimeses liikmesriigis kohas, kuhu ta algselt otsustas oma kabineti asutada, kuid väljaspool kohustuslikku ravikindlustussüsteemi, või Saksamaa kohustusliku ravikindlustussüsteemi kulul mõnes muus kohas Saksamaal, kus ei ole kvootide süsteemi kehtestatud.
109.
Lisaks, vastupidiselt sellele, mida komisjon annab teise võimalusena mõista, ei ole SGB 5. raamatu üleminekusätete proportsionaalsuse seisukohast ükskõik, kas nende kohaldamisala on piiratud sama tegevuskohaga, kus psühhoterapeut taotleb luba osutada raviteenuseid kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames sõltumata tegelikest ravivajadustest alates 1. jaanuarist 1999, st kohaga, kus asub tema kabinet.
110.
Võttes arvesse SGB 5. raamatu üleminekusätete eesmärke, oli nimelt tarvis võimaldada psühhoterapeutidel, kes olgugi et nad tegutsesid kohas, kus tegelikud ravivajadused olid kaetud või ületatud ja kus alates 1. jaanuarist 1999 kehtestatud kvootide süsteem oleks sundinud neid oma kabinetti teise kohta üle viima või kohustuslikust ravikindlustussüsteemist loobuma, jätkata tegutsemist kohustuslikus ravikindlustussüsteemis nende omandatud õiguste säilitamiseks.
111.
Nagu märgib Saksamaa Liitvabariik, on need õigused võimalik saada ja need on niisiis väärt kaitsmist aga ainult siis, kui need psühhoterapeudid osutasid viiteperioodil psühhoterapeutilisi raviteenuseid samas kohas, kus nad taotlesid kohustuslikus ravikindlustussüsteemis tegutsemise jätkamist alates 1. jaanuarist 1999. Seda SGB 5. raamatu üleminekusätete tõlgendust, mis lähtub Saksamaa seadusandja eesmärkidest, kinnitaski eespool viidatud Bundessozialgericht’i . aasta kohtuotsus.
112.
Selles olukorras osutuksid asjakohatuteks psühhoterapeutilised raviteenused, mida osutati viiteperioodil mõnes muus kohas – olgu siis Saksamaal või teistes liikmesriikides – kui selles, kus taotletakse luba osutada alates 1. jaanuarist 1999 raviteenuseid kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames sõltumata tegelikest ravivajadustest.
113.
Eelkõige sel põhjusel ei saagi laiendada käesolevale kohtuasjale lahendust, mis sedastati 26. juuni 2001. aasta otsuses kohtuasjas komisjon vs. Itaalia, milles Euroopa Kohus tuvastas, et kostjaks olev liikmesriik oli jätnud täitmata kohustused, mis olid talle kehtestatud asutamislepingu artikliga 48, sest ta ei olnud taganud seda, et tunnustatakse õigusi, mille olid omandanud endised võõrkeele lektorid, kellest olid saanud emakeele kaastöötajad ja keeleeksperdid, samal ajal kui niisugune tunnustamine on tagatud kõigile liikmesriigi töötajatele. (
39
)
114.
Minu arvates ei nõrgenda eespool punktis 112 esitatud hinnangut asjaolu, mille esitas oma kirjalikes dokumentides komisjon, et mõned lubade andmise komisjonid rahuldasid enne eespool nimetatud Bundessozialgericht’i otsust taotlusi, mille olid esitanud psühhoterapeudid, kes ei olnud viiteperioodil osutanud raviteenuseid kohas, kus nad taotlesid luba jätkata alates 1. jaanuarist 1999 oma kutsealal tegutsemist kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames, hoolimata kvootide süsteemi kehtestamisest kohtades, kus asusid nende kabinetid.
115.
Sõltumata sellest, kas komisjoni argumendid on õiged, tähendaks niisugune argument nimelt seda, et Saksamaa Liitvabariigilt nõutakse, et ta laiendaks ühenduse kodanikele üksikotsuseid, mida ta ise peab ebaseaduslikuks Saksamaa seadusandja eesmärgi seisukohast, mida kinnitas eespool nimetatud kohtuotsus, milles esitatud tõlgendus on osa ex tunc SGB 5. raamatu üleminekusätetest.
116.
Nagu Saksamaa Liitvabariik õigesti märgib, tähendaks komisjoni seisukohaga nõustumine lisaks tunnistamist, et viimati nimetatu võib asendada liikmesriigi seadusandja eesmärgi omaenese laiema eesmärgiga, mis seisneb nende õiguste kaitsmises, mille on viiteperioodil omandanud psühhoterapeudid muudes kohtades kui neis, kus selle kutseala esindajate suhtes võidakse teha erand 1. jaanuarist 1999 kehtestatud kvootide süsteemist, st kohtades, kus asuvad nende vastavad kabinetid Saksamaal.
117.
Võttes eelkõige arvesse komisjonile EÜ artiklis 226 ette nähtud menetluse raames antud pädevust, ei ole niisugune asendamine kindlasti mõeldav.
118.
Lõpuks tuleb märkida, et isegi kui nõustuda, nagu komisjon välja pakub, et SGB 5. raamatu üleminekusätete kohaldamise laiendamine viiteperioodil kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames teistes liikmesriikides raviteenuseid osutatavatele psühhoterapeutidele oleks asjakohane ja kujutaks endast asutamisvabadust vähem piiravat alternatiivset meedet, oleks see siiski sobimatu nendes õigusnormides püstitatud eesmärgi täieliku või vähemalt sama tõhusa saavutamise seisukohast.
119.
Nimelt oleks niisuguse alternatiivse meetme tulemuseks nende psühhoterapeutide arvu suurendamine, kellel on lubatud osutada raviteenuseid kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames kohtades, kus asuvad nende vastavad kabinetid, erandina nendes kohtades alates 1. jaanuarist 1999 kehtestatud kvootide süsteemist. See meede seaks kaudselt kahtluse alla alates kehtestatud kvootide süsteemi, kuigi käesoleva hagi ese ei käsitle selle süsteemi kokkusobivust asutamisvabadusega.
120.
Muidugi võib „oletada”, nagu väidab komisjon, et SGB 5. raamatu üleminekusätete kohaldamise laiendamine psühhoterapeutidele, kes osutasid raviteenuseid kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames teistes liikmesriikides, ei „seaks ohtu” nimetatud normide eesmärkide saavutamist.
121.
Sõltumata sellest, kas selles olukorras piisab pelgast oletusest selleks, et tõendada, mida komisjon EÜ artikli 226 raames tegema peab, et tegemist on tõesti ühenduse õigusnormide rikkumisega, (
40
) ei saa Saksamaa seadusandja eesmärkide saavutamise ohtuseadmine minu arvates siiski olla asjakohane kriteerium, et teha kindlaks, kas komisjoni väljapakutud alternatiivsed meetmed on nende eesmärkide saavutamiseks sobivad.
122.
See ei näi olevat kriteerium, mida kohaldab Euroopa Kohus, kes on kontrollinud, kaasa arvatud eelotsusetaotluse raames, kas liikmesriigi õigusaktides mõnede kodanike huvides ette nähtud menetlusõiguse laiendamine teiste liikmesriikide kodanikele, kes kasutavad oma õigust liikumisvabadusel, kahjustaks nimetatud õigusaktidega taotletud eesmärgi saavutamist. (
41
)
123.
Ma arvan, et liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi raames peavad eespool punktis 106 viidatud kohtupraktika kohaselt alternatiivsed meetmed, mille komisjon välja pakub, suutma saavutada sama tõhusalt avaliku huvi eesmärke kui ühenduse õigusega väidetavalt vastuolus olevad siseriiklikud õigusnormid.
124.
Ma nõustun meelsasti komisjoniga, et nimetatud süsteemile avaldaks piiratud mõju see, kui nõustuda tema argumendiga, mis puudutab alates 1. jaanuarist 1999 kehtestatud kvootide süsteemist erandi tegevate SGB 5. raamatu üleminekusätete laiendamist ühenduse kodanikele.
125.
See asjaolu tuleneb siiski sellest, et etteheidetav rikkumine leidis aset minevikus, mis peaks, nagu ma soovitasin esimese võimalusena, tooma kaasa käesoleva hagi vastuvõetamatuks tunnistamise.
126.
Ma lisan, et kui komisjon oleks viinud kohtueelse menetluse läbi siis, kui SGB 5. raamatu üleminekusätted veel kehtisid, on tõenäoline, et nimetatud normide laiendamine ühenduse kodanikele, kes osutasid viiteperioodil raviteenuseid kohustusliku ravikindlustussüsteemi raames teistes liikmesriikides, oleks viinud sellesama kvootide süsteemi põhjalikuma, isegi märgatavama muutmiseni, nagu väidab Saksamaa valitsus. Selles osas tuleks märkida, et kuigi väidetav rikkumine oli juba lõppenud, nimetatakse kohtueelses menetluses ja poolte kirjalikes dokumentides teisi juhtumeid, mil psühhoterapeudid osutasid raviteenuseid kohustusliku ravikindlustuse raames teistes liikmesriikides ja mille puhul oleks võinud tulla kõne alla SGB 5. raamatu üleminekusätete laiendamine nendele.
127.
Lisaks tuleb märkida, et komisjon tunnistas oma hagiavalduses, et tegelikele ravivajadustele vastava psühhoteraapia raviteenuste pakkumise loomine saab lähemas tulevikus olla edukas ainult siis, kui võimalike SGB 5. raamatu üleminekusätete järgi eelisolukorras olevate loa taotlejate arvu on võimalik kindlaks määrata. (
42
) Komisjon aga ei selgitanud, kuidas oleks saanud seda võimalike loa taotlejate arvu kindlaksmääramise tingimust täita sama tõhusalt meetme vastuvõtmisega, mis oleks nõudnud Saksamaa Liitvabariigilt, et ta võtaks arvesse samaväärset või võrreldavat kutsetegevust, millega tegelesid ühenduse kodanikud, kes asusid või soovisid tegutsema asuda Saksamaal enne 31. detsembrit 1998 ja olid viiteperioodil osutanud raviteenuseid teiste liikmesriikide kohustusliku ravikindlustuse kulul.
128.
Võttes arvesse eesmärke, mis olid Saksamaa seadusandjal, kui ta võttis vastu SGB 5. raamatu üleminekusätted, arvan ma, et komisjon ei ole tõendanud, et on olemas asutamisvabadust vähem piirav alternatiivne meede, mille abil oleks võinud neid eesmärke saavutada täpselt sama tõhusalt.
129.
Selles olukorras arvan ma, et isegi juhul, kui tunnistada hagi vastuvõetavaks, ei ole komisjon suutnud tõendada, et Saksamaa Liitvabariik jättis SGB 5. raamatu üleminekusätteid vastu võttes täitmata EÜ artiklist 43 tulenevad kohustused.
130.
Seetõttu teen ma teise võimalusena ettepaneku jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
VI. Kohtukulud
131.
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Nimetatud kodukorra artikli 69 lõike 5 kolmanda lõigu alusel kannavad pooled ise oma kohtukulud, kui kohtukulude hüvitamise nõuet ei ole esitatud. Kuigi minu arvates peab komisjon kohtuvaidluse kaotama, ei ole Saksamaa Liitvabariik siiski nõudnud, et kohtukulud mõistetakse välja komisjonilt, mistõttu teen Euroopa Kohtule ettepaneku, et pooled kannavad ise oma kohtukulud.
VII. Ettepanek
132.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
1)
Jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
2)
Pooled kannavad ise oma kohtukulud.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	BGBl 1998 I, lk 1311.
(
3
)	Vt selle kohta 1. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas C-333/99: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 2001, lk I-1025, punkt 23); . aasta otsus kohtuasjas C-394/02: komisjon vs. Kreeka (EKL 2005, lk I-4713, punktid 14 ja 15) ja . aasta otsus kohtuasjas C-33/04: komisjon vs. Luksemburg (EKL 2005, lk I-10629, punkt 65).
(
4
)	Eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Luksemburg, punktid 66 ja 67 ning viidatud kohtupraktika.
(
5
)	Vt nt 11. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C-9/02: De Lasteyrie du Saillant (EKL 2004, lk I-2409, punkt 43) ja . aasta otsus kohtuasjas C-170/05: Denkavit Internationaal BV ja Denkavit France (EKL 2006, lk I-11949, punkt 50).
(
6
)	Vt hagiavalduse punktid 11 ja 15.
(
7
)	Vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa, punkt 23, komisjon vs. Kreeka, punktid 14 ja 15, ning kohtuotsus komisjon vs. Luksemburg, punkt 65 (kohtujuristi kursiiv).
(
8
)	Vt eelkõige 31. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas C-362/90: komisjon vs. Itaalia (EKL 1992, lk I-2353, punkt 9) ja . aasta otsus kohtuasjas C-525/03: komisjon vs. Itaalia (EKL 2005, lk I-9405, punkt 13).
(
9
)	Vt eespool viidatud kohtuotsus C-362/90: komisjon vs. Itaalia, punkt 10, ja kohtuotsus C-525/03: komisjon vs. Itaalia, punkt 14 ning viidatud kohtupraktika.
(
10
)	Ettepanek pooleliolevas kohtuasjas C-237/05, punktid 62 ja 63.
(
11
)	Vt selle kohta ka kohtujurist Lenzi 26. veebruari 1992. aasta ettepanek eespool viidatud kohtuasjas komisjon vs. Itaalia, milles otsus tehti, ettepaneku punkt 12.
(
12
)	Vt 15. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C-439/99: komisjon vs. Itaalia (EKL 2002, lk I-305, punktid 15–17). Selles oli tegemist osalise vastuvõetamatusega, sest liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi käsitles kahte piirkondlikku seadust messide, näituste, salongide ja turgude valdkonnas.
(
13
)	Eespool viidatud ettepanek, punkt 63.
(
14
)	Eespool viidatud kohtuotsus.
(
15
)	Ibidem, punktid 15 ja 16.
(
16
)	Ibidem, punktid 6, 11 ja 16.
(
17
)	Nagu selgub selles kohtuasjas 2. juunil 2005 kohtujurist Jacobsi esitatud ettepanekust, oli vaidlusaluse määruse alusel sõlmitud kahe helikopteri ostuleping, mille täitmine oli pooleli põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemise kuupäeval.
(
18
)	Vt hagiavalduse punkt 74. Vt ka hagiavalduse punkt 48, milles komisjon rõhutab, et iga ühenduse kodanik, „kes asutas või soovis asutada kabinetti Saksamaal ajavahemikul 1997– 1998. aasta lõpuni, riskis sellega, et peab alates 1. jaanuarist 1999 sulgema oma kabineti kohas, kuhu ta oli otsustanud selle rajada”.
(
19
)	Vt selle kohta 15. oktoobri 1986. aasta otsus kohtuasjas 168/85: komisjon vs. Itaalia (EKL 1986, lk 2945, punkt 13); . aasta otsus kohtuasjas C-235/91: komisjon vs. Iirimaa (EKL 1992, lk I-5917, punkt 9) ja . aasta otsus kohtuasjas C-334/94: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 1996, lk I-1307, punkt 30).
(
20
)	Vt selle kohta minu eespool viidatud ettepanek kohtuasjas C-237/05, punkt 66.
(
21
)	Vt eespool viidatud 31. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas komisjon vs. Itaalia, punkt 12.
(
22
)	Idem. Vt ka kohtujurist Tesauro 17. novembri 1992. aasta ettepanek kohtuasjas C-243/89: komisjon vs. Taani, milles otsus tehti (EKL 1993, lk I-3353, ettepaneku punkt 9).
(
23
)	7. mai 1991. aasta otsus kohtuasjas C-340/89 (EKL 1991, lk I-2357).
(
24
)	Ettepanek kohtuasjas, milles tehti 16. mai 2002. aasta otsus C-232/99: komisjon vs. Hispaania (EKL 2002, lk I-4235, punktid 40–42).
(
25
)	EÜT L 19, lk 16; ELT eriväljaanne 05/01, lk 337.
(
26
)	EÜT L 209, lk 25; ELT eriväljaanne 05/02, lk 47.
(
27
)	Vt selle kohta Euroopa Kohtu 11. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C-496/01: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 2004, lk I-2351, punkt 55 ning viidatud kohtupraktika).
(
28
)	Põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumisel oli seda määrust viimati muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuni 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 1386/2001 (EÜT L 187, lk 1; ELT eriväljaanne 05/04, lk 129).
(
29
)	30. märtsi 1993. aasta otsus kohtuasjas C-168/91: Konstantinidis (EKL 1993, lk I-1191, punkt 13) ja . aasta otsus kohtuasjas C-101/94: komisjon vs. Itaalia (EKL 1996, lk I-2691, punkt 13).
(
30
)	Vt eespool viidatud kohtuotsus Konstantinidis, punkt 15, eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Itaalia, punkt 22 ja 11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C-294/00: Gräbner (EKL 2002, lk I-6515, punkt 38).
(
31
)	Vt selle kohta 30. novembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C-55/94: Gebhard (EKL 1995, lk I-4165, punkt 37); . aasta otsus kohtuasjas C-424/97: Haim (EKL 2000, lk I-5123, punkt 57); . aasta otsus kohtuasjas C-108/96: Mac Quen jt (EKL 2001, lk I-837, punkt 26) ja eespool viidatud kohtuotsus Gräbner, punkt 26.
(
32
)	10. veebruari 1982. aasta otsus kohtuasjas 21/81: Bout (EKL 1982, lk 381, punkt 13).
(
33
)	7. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C-17/03: VEMW jt (EKL 2005, lk I-4983, punkt 81).
(
34
)	Vt ühenduse avaliku teenistuse kohta 19. märtsi 1975. aasta otsus kohtuasjas 28/74: Gillet vs. komisjon (EKL 1975, lk 463, punktid 5–8) ning . aasta otsus kohtuasjas T-123/89: Chomel vs. komisjon (EKL 1990, lk II-131, punkt 34) ja . aasta otsus kohtuasjas T-135/05: Campoli vs. komisjon (EKL AT 2006, lk I-A-2-297; I-A-2-1527, punktid 78–82). Tuleb märkida, et viimati nimetatud kohtuotsus on praegu Euroopa Kohtus apellatsioonmenetluse esemeks (kohtuasi C-71/07 P).
(
35
)	29. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C-60/98: Butterfly Music (EKL 1999, lk I-3939, punktid 23–28).
(
36
)	Vt eelkõige 23. veebruari 1994. aasta otsus kohtuasjas C-419/92: Scholz (EKL 1994, lk I-505, punkt 12) keeldumise kohta arvestada EÜ asutamislepingu artikli 48 lõike 4 (nüüd EÜ artikli 39 lõige 4) kohaldamisalasse mittekuuluvatele kohtadele personali värbamisel aega, mil ühenduse kodanik töötas teise liikmesriigi avalikus teenistuses, ja . aasta otsus kohtuasjas C-371/04: komisjon vs. Itaalia (EKL 2006, lk I-10257, punktid 16 ja 22).
(
37
)	Vt 21. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-288/02: komisjon vs. Kreeka (EKL 2004, lk I-10071, punkt 34).
(
38
)	Vt 14. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C-114/04: komisjon vs. Saksamaa, punkt 30).
(
39
)	26. juuni 2001. aasta otsus kohtuasjas C-212/99: komisjon vs. Itaalia (EKL 2001, lk I-4923, punkt 36).
(
40
)	Vt tõendamiskoormuse kohta liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi raames, sh asjaomaste siseriiklike meetmete proportsionaalsuse kohta, eelkõige 23. oktoobri 1997. aasta otsus kohtuasjas C-159/94: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 1997, lk I-5815, punkt 102 ja viidatud kohtupraktika) ning eespool viidatud . aasta otsus komisjon vs. Kreeka, punkt 35.
(
41
)	24. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C-274/96: Bickel ja Franz (EKL 1998, lk I-7637, punkt 29.
(
42
)	Vt punkt 58 in fine.