Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
NICHOLAS EMILIOU
esitatud 23. aprillil 2026(1)
Kohtuasi C‑799/24
Babcock Montajes S.A.
versus
Kanadevia Inova Steinmüller GmbH
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus))
Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine tsiviil- ja kaubandusasjades – Määrus (EL) nr 1215/2012 – Mõiste „kohtuotsus“ – Liikmesriigi kohtu vaheotsus, millega see kohus kinnitab, et asja läbivaatamine ja lahendamine allub rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirjade järgi temale – Erandliku kohtualluvuse kokkulepe, millega on määratud teine kohus
I.      Sissejuhatus
1.        Käesolev eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus; edaspidi „eelotsusetaotluse esitanud kohus“), annab Euroopa Kohtule võimaluse täpsustada mõiste „kohtuotsus“ ulatust määruse (EL) nr 1215/2012 tähenduses.(2) See mõiste on üks põhimõistetest, millele see määrus tugineb. Selles sätestatud tunnustamise ja täitmise eeskirju võib kohaldada ainult otsuste suhtes, mida saab käsitada „kohtuotsustena“. Täpsemalt tekib küsimus, kas mõiste „kohtuotsus“ hõlmab vaheotsust, mille on teinud ühe liikmesriigi (käesoleval juhul Hispaania) kohtud, kuhu on pöördutud esimesena, ja milles need kohtud sedastavad, et rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirjade järgi allub asja läbivaatamine neile (ilma et nad oleksid seda veel teinud), olukorras, kus teise liikmesriigi (käesoleval juhul Saksamaa) kohtud, kuhu on pöördutud hiljem, leiavad, et see otsus eirab kohtualluvuse kokkulepet, mille kohaselt asi allub erandlikult neile.
2.        See küsimus on tekkinud Hispaanias asuva äriühingu Babcock Montajes (edaspidi „Babcock“) ja Saksamaal asuva äriühingu Kanadevia Inova Steinmüller (edaspidi „Kanadevia“) vahelises kohtuvaidluses San Sebastianis (Hispaania) asuva jäätmekäitlusrajatise ehitamise lepingu täitmise üle. Selle vaidluse tulemusena realiseeris Kanadevia pangagarantii, mille Babcock oli andnud oma lepinguliste kohustuste täitmise tagamiseks.
3.        Selle peale esitas Babcock esiteks Kanadevia vastu hagi, nõudes garantiisummat ja kahjuhüvitist. Kuigi lepingus oli ette nähtud erandlik kohtualluvus, mille kohaselt alluvad vaidlused Kölni (Saksamaa) kohtutele (edaspidi „kohtualluvuse kokkulepe“), esitas Babcock selle hagi Hispaania kohtutesse. Kanadevia omakorda esitas mitu päeva hiljem hagi Babcocki vastu Kölnis (Saksamaa).(3)
4.        Esimesena tegid otsuse Hispaania kohtud. Need kohtud sedastasid vaheotsuses, et rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirjade järgi allub asi neile (mõiste „vaheotsus“ viitab siin asjaolule, et selles otsuses ei määratud kindlaks poolte õigusi ja kohustusi) (edaspidi „Hispaania kohtute otsus“ või „vaidlusalune vaheotsus“). Seejärel jättis Landgericht Köln (Kölni esimese astme kohus, Saksamaa) Kanadevia hagi kohtualluvusliku pädevuse puudumise tõttu läbi vaatamata. See kohus leidis, et kuigi Hispaania kohtud olid eiranud kohtualluvuse kokkulepet (koos määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõikes 2 ette nähtud lis pendens’i erieeskirjaga),(4) tuleb seda otsust määruse nr 1215/2012 artikli 36 lõike 1 alusel tunnustada(5) (mis takistab seega Saksamaa kohtutel kasutada kohtualluvuse kokkuleppega antud kohtualluvuslikku pädevust).
5.        Landgericht Kölni (Kölni esimese astme kohus) otsus tühistati apellatsiooniastmes. Apellatsioonikohus leidis, et asja lahendamisel on määrava tähtsusega kehtiva kohtualluvuse kokkuleppe olemasolu Saksamaa kohtute kasuks ja asjaolu, et Hispaania kohtute otsus oli üksnes vaheotsus. Seetõttu leidis nimetatud kohus, et rahvusvahelise kohtualluvuse sätete kohaselt allub asi Landgericht Kölnile (Kölni esimese astme kohus), ja saatis asja sellele kohtule tagasi.
6.        Babcock vaidlustas selle teise astme kohtu otsuse eelotsusetaotluse esitanud kohtus, kellel on kahtlusi, kas vaidlusalust vaheotsust saab pidada „kohtuotsuseks“ määruse nr 1215/2012 tähenduses ja kas Saksa kohtud peavad seega seda otsust tunnustama (mis takistaks Saksa kohtutel Kanadevia nõuet läbi vaatamast ja lahendamast).
7.        Tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on kohtuotsuses Gjensidige(6) juba selgitanud, et liikmesriigi kohus ei saa keelduda kohtuotsuse tunnustamisest põhjusel, et otsuse teinud riigi kohus on kohtualluvuse kokkulepet eirates sedastanud, et asi allub temale. Selles kohtuasjas oli tunnustamise küsimus siiski seotud hagi suhtes tehtud sisulise kohtuotsusega. Käesolevas asjas tuleb täpsemalt selgitada, kas samale seisukohale saab asuda vaheotsuse puhul, millega pelgalt tuvastatakse – väidetavalt kohtualluvuse kokkulepet eirates –, et hagi läbivaatamine allub rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirjade kohaselt selle otsuse teinud kohtule.
8.        Käesoleva olukorra eripära seisneb selles, et erinevalt kohtuasjas
Gjensidige käsitletud olukorrast ei ole poolte õiguste ja kohustuste küsimust veel sisuliselt lahendatud. See tähendab, et menetluses on endiselt võimalik järgida väidetavat (ja eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates õiget) kohtualluvuse teed (nimelt seda, mis võimaldab põhikohtuasjas esitatud hagi läbi vaadata ja lahendada kohtualluvuse kokkuleppega määratud kohtutel). See eeldab aga, et Saksa kohtud ei ole kohustatud Hispaania kohtute otsust tunnustama. See käesoleva kohtuasja aspekt tõstatab seega delikaatse küsimuse tasakaalu kohta ühelt poolt määruses nr 1215/2012 ette nähtud kohtualluvuse eeskirjade (sealhulgas lis pendens’i eeskirjade) ja teiselt poolt selles määruses ette nähtud kohtuotsuste tunnustamise eeskirjade vahel.
II.    Õiguslik raamistik
9.        Määruse nr 1215/2012 põhjendused 3, 4, 6, 21, 22 ja 26 on sõnastatud järgmiselt:
„(3)      Liit on seadnud eesmärgiks säilitada ning arendada vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevat ala, lihtsustades muu hulgas õiguskaitse kättesaadavust eelkõige tsiviilasjades tehtud kohtuotsuste ja kohtuväliste otsuste vastastikuse tunnustamise põhimõtte kaudu. Sellise ala järkjärguliseks loomiseks peab liit võtma eelkõige siseturu nõuetekohaseks toimimiseks vajalikud meetmed seoses õigusalase koostööga piiriülese toimega tsiviilasjades.
(4)      Teatavad erinevused kohtualluvust ja kohtuotsuste täitmist käsitlevates siseriiklikes eeskirjades takistavad siseturu häireteta toimimist. Olulised on sätted, millega ühtlustatakse kollisiooninormid kohtualluvuse kohta tsiviil- ja kaubandusasjades ning tagatakse, et liikmesriigis tehtud kohtuotsuste vastastikune tunnustamine ja täitmine oleks kiire ja lihtne.
[…]
(6)      Selleks et saavutada tsiviil- ja kaubandusasjades tehtud kohtuotsuste vaba liikumine, on vajalik ja asjakohane, et kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise eeskirju reguleeritaks liidu õigusaktiga, mis on siduv ja vahetult kohaldatav.
[…]
(21)      Harmoonilise õigusemõistmise huvides tuleb samaaegsete menetluste võimalust vähendada miinimumini ja tagada, et eri liikmesriikides ei tehta vastuolulisi kohtuotsuseid. Paralleelsete menetluste ja seotud hagide lahendamiseks ning selleks, et ennetada probleeme, mis tulenevad siseriiklikest erinevustest seoses ajaga, mille jooksul saab kohtuasja pidada pooleliolevaks, peaks olema selge ja tõhus süsteem. Käesoleva määruse kohaldamiseks tuleks see aeg autonoomselt kindlaks määrata.
(22)      Selleks et suurendada erandlike kohtualluvuse kokkulepete tõhusust ja et hoida ära menetlustaktika kuritarvitamist, tuleb siiski näha ette erand üldisest paralleelsete kohtumenetluste eeskirjast, et tegeleda rahuldavalt eriolukorraga, kus võivad esile kerkida samaaegsed menetlused. Niisuguse olukorraga on tegemist, kui on pöördutud erandliku kohtualluvuse kokkuleppes määramata kohtu poole ning seejärel on pöördutud kokkuleppes määratud kohtu poole samal alusel ja samade poolte vahel esitatud hagiga. Niisugusel juhul peaks kohus, kuhu esimesena pöörduti, olema kohustatud peatama menetluse kohe, kui on pöördutud määratud kohtu poole, senikauaks kui viimati mainitud kohus teatab, et tal puudub pädevus erandliku kohtualluvuse kokkuleppe kohaselt. Eesmärgiks on tagada, et niisuguses olukorras on kokkuleppes määratud kohtul eelisõigus otsustada kokkuleppe kehtivuse üle ja selle üle, millises ulatuses kohaldatakse kokkulepet selle kohtu menetluses oleva vaidluse suhtes. Kokkuleppes määratud kohtul peaks olema võimalik jätkata menetlust sõltumata sellest, kas määramata kohus on juba teinud otsuse menetluse peatamise kohta või mitte.
[…]
(26)      Vastastikune usaldus õigusemõistmise vastu liidus õigustab põhimõtet, mille kohaselt tuleks ühes liikmesriigis tehtud kohtuotsuseid tunnustada ilma erimenetluseta kõigis liikmesriikides. Lisaks õigustab kohtuotsuse täitmisele eelneva täidetavaks tunnistamise menetluse kaotamist liikmesriigis, kus kohtuotsusele tuginetakse või täitmist taotletakse, eesmärk muuta piiriüleste kohtuvaidluste lahendamine kiiremaks ja odavamaks. Sellest tulenevalt tuleks liikmesriigi kohtu tehtud kohtuotsust kohelda kui otsust, mis on tehtud taotluse saanud liikmesriigis.“
10.      Määruse nr 1215/2012 artikli 2 punktis a on „kohtuotsus“ määratletud kui „liikmesriigi kohtu lahend, sealhulgas dekreet, määrus, otsus või täitemäärus, samuti kohtuametniku otsus kohtukulude kohta“, ja lisatud, et „III peatüki kohaldamisel hõlmab „kohtuotsus“ ajutisi meetmeid, sealhulgas kaitsemeetmeid, mille on määranud käesoleva määruse kohaselt asja sisuliseks arutamiseks pädev kohus. See ei hõlma ajutisi meetmeid, sealhulgas kaitsemeetmeid, mille kohus on määranud, ilma et kostjat oleks kohtuistungile kutsutud, välja arvatud juhul, kui meetme määramise otsus on kostjale kätte toimetatud enne täitmisele pööramist“.
11.      Määruse nr 1215/2012 artikli 25 lõige 1 reguleerib kohtualluvuse kokkulepet ja sätestab, et „[k]ui pooled, olenemata sellest, kus on nende alaline elukoht, on kokku leppinud, et konkreetsest õigussuhtest tulenenud või tuleneda võivate vaidluste lahendamiseks on pädev liikmesriigi kohus või kohtud, on see kohus või need kohtud pädevad, välja arvatud juhul, kui kõnealune kokkulepe on sisulise kehtivuse poolest asjaomase liikmesriigi õiguse kohaselt tühine. Kohtualluvus on erandlik, kui pooled ei ole kokku leppinud teisiti. […]“.
12.      Määruse nr 1215/2012 artikli 29 ese on „lis pendens“ ja „seotud menetlused“ ning selle lõigetes 1 ja 3 on sätestatud:
„1.      Kui eri liikmesriikide kohtutesse on esitatud hagid samal alusel ja samade poolte vahel, peatab kohus, kuhu pöörduti hiljem, menetluse omal algatusel seniks, kuni on kindlaks tehtud selle kohtu pädevus, kuhu pöörduti esimesena, ilma et see piiraks artikli 31 lõike 2 kohaldamist.
[…]
3.      Kui on kindlaks tehtud selle kohtu pädevus, kuhu pöörduti esimesena, loobub kohus, kuhu pöörduti hiljem, pädevusest esimese kohtu kasuks.“
13.      Määruse nr 1215/2012 samasse jakku kuuluvas artiklis 31 on sätestatud:
„[…]
2.      Ilma et see piiraks artikli 26 kohaldamist, kui pöördutakse liikmesriigi kohtusse, kellele on artiklis 25 osutatud kokkuleppega antud erandlik pädevus, peatavad kõik ülejäänud liikmesriikide kohtud menetluse seni, kuni kohus, kuhu pöörduti kokkuleppe alusel, teatab, et tal puudub pädevus kokkuleppe kohaselt.
3.      Kui kokkuleppega määratud kohus on teinud kindlaks kokkuleppekohase pädevuse olemasolu, loobuvad ülejäänud liikmesriikide kohtud pädevusest selle kohtu kasuks.
[…]“.
14.      Määruse nr 1215/2012 artikli 36 lõikes 1, mis käsitleb kohtuotsuste tunnustamist, on sätestatud, et „[ü]hes liikmesriigis tehtud kohtuotsust tunnustatakse teistes liikmesriikides ühegi erimenetluseta“.
15.      Määruse nr 1215/2012 artiklis 38 on sätestatud, et „[k]ohus või asutus, kus tuginetakse teises liikmesriigis tehtud kohtuotsusele, võib oma menetluse kas täielikult või osaliselt peatada, kui:
a) kohtuotsus vaidlustatakse päritoluliikmesriigis või
[…]“.
16.      Määruse nr 1215/2012 artikkel 45 käsitleb kohtuotsuste tunnustamisest keeldumist ja sätestab:
„1.      Kohtuotsuse tunnustamisest keeldutakse huvitatud poole taotlusel:
a)      kui tunnustamine on selgelt vastuolus taotluse saanud liikmesriigi avaliku korraga (ordre public);
b)      kui kohtuotsus on tehtud tagaselja ning kostjale ei toimetatud menetluse algatamist käsitlevat dokumenti või võrdväärset dokumenti kätte piisavalt aegsasti ja sellisel viisil, et ta oleks saanud end kaitsta, välja arvatud juhul, kui kostja ei algatanud kohtuotsuse vaidlustamise menetlust, kui tal oli selleks võimalus;
c)      kui kohtuotsus on vastuolus kohtuotsusega, mis on tehtud samade poolte vahel taotluse saanud liikmesriigis;
d)      kui kohtuotsus on vastuolus samal alusel ja samade poolte vahel esitatud hagi alusel teises liikmesriigis või kolmandas riigis tehtud varasema otsusega, kui varasem kohtuotsus vastab taotluse saanud liikmesriigis tunnustamiseks vajalikele tingimustele või
e)      kui kohtuotsus on vastuolus:
i)      II peatüki 3., 4. või 5. jaoga, kui kostjaks oli kindlustusvõtja, kindlustatu, kindlustuslepingu kohaselt soodustatud isik, kahjustatud isik, tarbija või töötaja või
ii)      II peatüki 6. jaoga.
[…]
3.      Ilma et see piiraks lõike 1 punkti e kohaldamist, ei või otsuse teinud kohtu pädevust kontrollida. Lõike 1 punktis a osutatud avalikku korda (ordre public) ei kohaldata kohtualluvuse suhtes.
[…]“.
III. Faktilised asjaolud, riigisisene menetlus ja eelotsuse küsimused
17.      Babcock, kes on eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses kassaator, ja Kanadevia, kes on vastustaja, sõlmisid 18. septembril 2017 lepingu (edaspidi „algne leping“) jäätmekäitluskäitise ehitamiseks San Sebastianis (Hispaania). Selle lepingu kohaselt pidi Babcock jäätmekäitlusüksuse osana paigaldama kaks põletuskatelt. Babcock andis Kanadeviale lepingu täitmise tagatiseks pangagarantii. Selle lepingu kohaselt alluvad sellest lepingust tulenevad vaidlused erandliku kohtualluvuse korras Kölni (Saksamaa) kohtutele.
18.      Tööde hilinemise tõttu sõlmisid pooled 8. augustil 2018 muutmislepingu (edaspidi „muutmisleping“), mille kohaselt ei olnud Babcock enam kohustatud osutama osa kokkulepitud teenustest. Seejärel nõudis Kanadevia Babcockilt kokkulepitud teenustega seotud lisakulude katmist. Babcock märkis korduvalt, et ta ei näe sellisteks nõueteks alust, ja Kanadevia nõudis pangagarantii sisse. Pank maksis pangagarantii kogusumma Kanadeviale.
19.      Selle peale esitas Babcock 30. juulil 2019 Juzgado de primera instancia de Madridile (Madridi esimese astme kohus, Hispaania) Kanadevia vastu hagi, nõudes pangagarantii summat (mille Babcock oli vahepeal pangale tagasi maksnud) ja kahjuhüvitist.
20.      Kanadevia esitas 8. augustil 2019 Landgericht Kölnile (Kölni esimese astme kohus) hagi, milles palus tuvastada, et Babcock on kohustatud hüvitama kõik lisakulud ja/või maksma talle kahjuhüvitist, mis tuleneb asjaolust, et pärast muutmislepingu sõlmimist ei teinud Babcock enam osa algse lepingu alusel tegemisele kuuluvast sooritusest.
21.      Juzgado de primera instancia de Madrid (Madridi esimese astme kohus) otsustas 16. juuni 2020. aasta määrusega, et rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirjade järgi allub asi Hispaania kohtutele, kuid leidis, et asi ei allu territoriaalselt talle, ning saatis asja Juzgado de primera instancia de San Sebastiánile (San Sebastiani esimese astme kohus, Hispaania).
22.      Kanadevia seda otsust ei vaidlustanud.(7) Küll esitas ta taotluse rahvusvahelise kohtualluvuse küsimuse uuesti läbivaatamiseks. Juzgado de primera instancia de San Sebastián (San Sebastiani esimese astme kohus) jättis selle taotluse 9. septembri 2020. aasta määrusega rahuldamata. See otsus jäeti sama kohtu 9. detsembri 2020. aasta määrusega muutmata.
23.      Landgericht Köln (Kölni esimese astme kohus) jättis 11. mai 2021. aasta kohtuotsusega Kanadevia (8. augusti 2019. aasta) hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, kuna rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirjade järgi ei allu asi Saksa kohtutele. See kohus leidis, et kuigi asi pidi kohtualluvuse kokkuleppe kohaselt alluma esimuslikult temale ja Hispaania kohtud oleksid pidanud menetluse määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõike 2 alusel peatama, tuleb nende otsust tunnustada vastavalt selle määruse artikli 36 lõikele 1.
24.      Kanadevia esitas apellatsioonkaebuse Oberlandesgericht Kölnile (liidumaa kõrgeim üldkohus Kölnis, Saksamaa), kes tühistas esimese astme kohtu otsuse. Ta leidis, et rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirjade kohaselt allub asi Landgericht Kölnile (Kölni esimese astme kohus), ja saatis asja tagasi sellele esimese astme kohtule. Ta leidis sisuliselt, et asja allumine Saksa kohtutele rahvusvaheline kohtualluvuse järgi on kindlaks tehtud vastavalt kehtivale kohtualluvuse kokkuleppele määruse nr 1215/2012 artikli 25 lõike 1 tähenduses. Hispaania kohtute otsus ei välistanud seda kohtualluvust, kuna see otsus ei lõpetanud menetlust ja seetõttu ei tulnud seda määruse nr 1215/2012 artikli 36 lõike 1 kohaselt tunnustada. Nimetatud apellatsioonikohtu sõnul ei kujutanud ükski Hispaania kohtute otsus endast „kohtuotsust“ määruse nr 1215/2012 artikli 36 lõike 1 tähenduses, kuna nende otsuste tagajärjed olid puhtalt Hispaania (käimasoleva) menetluse sisesed. Lisaks leidis apellatsioonikohus, et menetlust Saksa kohtutes ei ole vaja peatada. Tema hinnangul ei takista asjaolu, et Hispaania kohtud ei peatanud menetlust määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõike 2 alusel, menetluse jätkamist Saksamaal, võttes arvesse asja allumist Landgericht Kölnile (Kölni esimese astme kohus) kohtualluvuse kokkuleppega määratud erandliku kohtualluvuse järgi.
25.      Babcock esitas Oberlandesgericht Kölni (liidumaa kõrgeim üldkohus Kölnis) otsuse peale kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule. Kaheldes määruse nr 1215/2012 artikli 36 lõikes 1 kasutatud mõiste „kohtuotsus“ õiges tõlgendamises, otsustas see kohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas [määruse nr 1215/2012] artikli 36 lõikes 1 sätestatud mõistet „kohtuotsus“ tuleb tõlgendada nii, et kohus, kellele määruse nr 1215/2012 artikli 25 alusel sõlmitud kokkuleppe kohaselt asi erandlikult allub (määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõige 2), peab tunnustama kohtuastmes menetlust mittelõpetavat otsust (vaheotsust), millega liikmesriigi kohus, kellele asja allumises ei ole kokku lepitud, tuvastab, et rahvusvahelise kohtualluvuse kohaselt allub asi selle liikmesriigi kohtutele?
2.      Kui vastus esimesele küsimusele on põhimõtteliselt jaatav, siis:
Kas vaheotsuse tunnustamine sõltub lisaks sellest, kas vaheotsus, mille teeb kohus, kellele asja allumises ei ole kokku lepitud, ja millega tuvastatakse, et rahvusvahelise kohtualluvuse kohaselt allub asi selle liikmesriigi kohtutele endile, on siduv vaheotsuse teinud kohtule, ja/või sellest, kas rahvusvahelise kohtualluvuse sellist tuvastamist saab edasikaebemenetluses muuta?“
26.      Kirjalikud seisukohad esitasid Babcock, Kanadevia, Tšehhi, Hispaania ja Küprose valitsus ning Euroopa Komisjon. Babcock, Kanadevia, Saksamaa ja Hispaania valitsus ning komisjon esitasid suulised seisukohad kohtuistungil, mis toimus 4. märtsil 2026.
IV.    Hinnang
27.      Kahe eelotsuse küsimusega, mida on sobiv analüüsida koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul selgitada, kas liikmesriigi kohtu tehtud vaheotsus, milles see kohus sedastab (vaid), et asi allub rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirjade järgi temale, kuid ei tee veel sisulist otsust hagi kohta, kuulub mõiste „kohtuotsus“ alla määruse nr 1215/2012 artikli 36 lõike 1 tähenduses ja seda tuleb seega nimetatud sätte alusel tunnustada, isegi kui see otsus on väidetavalt vastuolus erandliku kohtualluvuse kokkuleppega, millega on antud vaidlused teise liikmesriigi kohtute alluvusse. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud ka küsimus, kas taolise otsuse tunnustamine sõltub sellest, kas menetluses, mille raames see otsust tehti, on võimalik seda veel muuta.
28.      Alustan nende küsimuste hindamist, käsitledes Kanadevia vastuväidet eelotsuse küsimuste vastuvõetavuse kohta (A). Seejärel tuletan meelde, et vastavalt määruse nr 1215/2012 eeskirjadele, nagu neid on tõlgendatud eelkõige kohtuotsuses Gjensidige, tuleb „kohtuotsust“ (määruse nr 1215/2012 artikli 2 punkti a ja artikli 36 lõike 1 tähenduses), mille on teinud liikmesriigi kohus, tunnustada kõigis teistes liikmesriikides, isegi kui otsuse teinud kohus on kohtualluvuse kokkulepet eirates sedastanud asja allumist rahvusvahelise kohtualluvuse kohaselt temale (B).
29.      Põhikohtuasja asjaoludel tähendab see, et vaidlusalust vaheotsust tuleb Saksamaal sellisena tunnustada. See ei oleks nii üksnes juhul, kui see otsus ei kvalifitseeruks üldse „kohtuotsuseks“. Pakun siiski välja, et määrus nr 1215/2012 ei toeta taolist järeldust, hoolimata kaitsest, mille liidu seadusandja annab kohtualluvuse kokkulepetele. See viib mind järeldusele, et otsust, millega kohus, keda ei ole kohtualluvuse kokkuleppega määratud, sedastab – väidetavalt nimetatud kokkulepet eirates –, et asi allub rahvusvahelise kohtualluvuse kohaselt temale, tuleb tunnustada. Selgitan ka, et kuigi kohustus tunnustada kohtuotsust, millega määratakse kõigest kindlaks kohtualluvus, tekib olenemata sellest, kas see kohtuotsus on lõplik või mitte, on poolelioleva kohtuasjaga seotud olukorra – nagu see, mis on vaidluse all eelotsusetaotluse esitanud kohtus – praktiliseks lahendamiseks asjakohasem kindlaks teha, kas kohus, kuhu pöörduti esimesena ja kes tegi otsuse kohtualluvuse kokkulepet eirates, on kindlaks teinud kohtualluvuse määruse nr 1215/2012 artikli 29 lõike 3 tähenduses (C).
A.      Vastuvõetavus
30.      Kanadevia väidab sisuliselt, et eelotsusetaotlus on vastuvõetamatu, kuna esitatud küsimused ei ole vaidluse lahendamiseks asjakohased ega vajalikud, kuivõrd Hispaania ja Saksamaa menetlusel ei ole „sama alus“ määruse nr 1215/2012 artikli 29 lõike 1 tähenduses. Nimelt – nagu ma sellest argumendist aru saan – ei ole selles sättes ette nähtud lis pendens’i eeskirjad kohaldatavad ja seega võivad Saksamaa kohtud jätkata Kanadevia esitatud hagi läbivaatamist isegi siis, kui nad peavad vaidlusalust vaheotsust tunnustama.
31.      Täpsemalt märgib see pool, et ühelt poolt nõuab Babcock Hispaania kohtutesse esitatud hagiga, et Kanadevia maksaks tagasi pangagarantii, mille Babcock oli algse lepingu raames andnud. Seevastu Saksamaa kohtutes pooleli olevas hagis nõuab Kanadevia Babcockilt hüvitist lepingu väidetava rikkumise eest. Seda silmas pidades väidab Kanadevia, et Hispaania kohtud võivad teha otsuse Babcocki nõude kohta, ilma et nad kaaluksid, kas Kanadevial on õigus saada hüvitist lepingu rikkumise eest. Seda arvestades teeb Kanadevia ettepaneku esitada Euroopa Kohtule täiendav küsimus, et selgitada mõistet „sama alus“ määruse nr 1215/2012 artikli 29 lõike 1 tähenduses.
32.      Märgin esiteks, et eelotsusetaotlusest nähtub, et eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et Hispaania ja Saksamaa kohtutes toimuvatel menetlustel on sama alus eelviidatud sätte tähenduses.
Kuigi toimikust nähtub, et põhikohtuasja varasemates etappides olid liikmesriikide kohtud selles küsimuses mõnevõrra erinevatel seisukohtadel,(8) näib see küsimus olevat nüüdseks lahendatud ning ei eelotsuse küsimustest ega eelotsusetaotlusest ei nähtu, et eelotsusetaotluse esitanud kohtul oleks selles suhtes kahtlusi.
33.      Minu arvates lükkab see ümber Kanadevia argumendi, et esitatud küsimused ei ole asjakohased, kuna see väide põhineb eeldusel, et kõnealustel menetlustel ei ole sama alus. Seega tuletan üksnes ammendavuse huvides teiseks meelde, et vaid asja menetleval ja selle lahendamise eest vastutaval liikmesriigi kohtul on kohtuasja eripära arvesse võttes õigus hinnata nii Euroopa Kohtule ELTL artikliga 267 reguleeritud menetluses esitatavate küsimuste vajalikkust kui ka asjakohasust.(9) Sellest järeldub, et eeldatakse, et liidu õigust puudutavad küsimused, mis on Euroopa Kohtule selles kontekstis esitatud, on asjakohased, ning Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamast vaid siis, kui on ilmne, et taotletud liidu õiguse tõlgendusel ei ole mingit seost põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtul ei ole vajalikke faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, et anda talle esitatud küsimustele tarvilik vastus.(10)
34.      Täheldan, et eelotsusetaotluse esitanud kohus palub selgitada mõistet „kohtuotsus“ määruse nr 1215/2012 tähenduses, et teha kindlaks, kas Hispaania kohtute otsust saab sellisena kvalifitseerida ja kas seda tuleb seega Saksamaal tunnustada. Ta märgib, et kui see on nii, siis tuleks põhikohtuasja apellatsiooniastmes tehtud Oberlandesgericht Kölni (liidumaa kõrgeim üldkohus Kölnis) otsus tühistada ja jätta jõusse Landgericht Kölni (Kölni esimese astme kohus) otsus.
35.      Neil asjaoludel on taotletud liidu õiguse tõlgendus põhikohtuasja lahendamiseks ilmselgelt asjakohane.
36.      Kolmandaks, mis puudutab Kanadevia ettepanekut esitada täiendav küsimus, et selgitada mõistet „sama alus“ määruse nr 1215/2012 artikli 29 lõike 1 tähenduses kummagi vaidlusaluse menetluse kontekstis, siis tuleneb eespool esitatud üldistest märkustest, et selle küsimuse eseme, mida Euroopa Kohus peab ELTL artikliga 267 reguleeritud menetluses hindama, saab määratleda vaid eelotsusetaotluse esitanud kohus. Järelikult ei saa Euroopa Kohus seda eset muuta.(11) Euroopa Kohus võib muidugi eelotsuse küsimused ümber sõnastada, et tagada antava vastuse tarvilikkus. Eespool esitatud põhjustel ei näe ma siiski selleks vajadust.
37.      Eeltoodut arvestades leian, et Kanadevia vastuväide eelotsuse küsimuste vastuvõetavuse kohta tuleb tagasi lükata.
B.      Kohtualluvuse kokkuleppe eiramine ei saa olla kohtuotsuse tunnustamisest keeldumise aluseks
38.      Määruse nr 1215/2012 artiklites 36 ja 39(12) on sätestatud põhimõte, et liikmesriikide kohtute poolt tsiviil- ja kaubandusasjades tehtud „otsuseid“ tuleb tunnustada ja täita kõigis teistes liikmesriikides. See vastastikuse tunnustamise kohustus põhineb omakorda vastastikusel usaldusel, mis liikmesriikidel peab teiste kohtute suhtes olema.(13) See kohustus teeb sisuliselt võimalikuks saavutada määruse nr 1215/2012 üht peamist eesmärki, nimelt tsiviil- ja kaubandusasjades tehtud kohtuotsuste vaba liikumist, mida tuleb tunnustada ja täita ilma erimenetluseta liikmesriigis, kus tunnustamist ja täitmist taotletakse (taotluse saanud liikmesriik), kui kohtuotsuseid, mis on tehtud taotluse saanud liikmesriigis.(14)
39.      Sama vastastikuse usalduse põhimõte väljendub ka selles, et taotluse saanud liikmesriigi kohtul on keelatud kontrollida mitte ainult teises liikmesriigis tehtud kohtuotsuse sisu,(15) vaid muu hulgas ka seda, kas asi allus teise liikmesriigi kohtule.(16)
40.      Mis puudutab kohtualluvust, siis põhineb määruse nr 1215/2012 süsteem arusaamal, et taotluse saanud riigi kohus ei ole kunagi paremas olukorras kui otsuse teinud riigi kohus, et teha kindlaks, kas asi allub viimati nimetatud kohtule. See eeldus peegeldab omakorda seost ühiste tunnustamiseeskirjade ja ühiste kohtualluvuse eeskirjade vahel, mis määravad otseselt kindlaks, milline kohus konkreetset hagi menetleb ja lahendab. Nende eeskirjade kohaldamisel tegutsevad liikmesriikide kohtud võrdsetel alustel. See selgitab suurt vastastikust usaldust, mis kohtutel peab omavahel olema,(17) ja täpsemalt seda, miks liikmesriigi kohtul ei ole põhimõtteliselt lubatud kontrollida seda, kas asi allus teise liikmesriigi kohtule.(18)
41.      Sellest reeglist on ette nähtud mitu erandit, mis on ammendavalt loetletud veidi laiemas (kuid samuti ammendavas) nende aluste loetelus, millele tuginedes võib erandkorras keelduda kohtuotsuse tunnustamisest, nagu on sätestatud määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõikes 1.
42.      Viidates aga nende aluste ammendavusele, leidis Euroopa Kohus kohtuotsuses Gjensidige eelkõige ja nagu juba märgitud, et ükski neist alustest ei hõlma olukorda, kus otsuse teinud kohus on sedastanud, et asi allub temale, eirates kohtualluvuse kokkulepet, millega on kohtualluvus määratud teise liikmesriigi kohtute kasuks. See tähendab, et kohtuotsuse tunnustamisest ei saa sel alusel keelduda.(19)
43.      Sellele järeldusele jõudmiseks leidis Euroopa Kohus, et taoline olukord ei saa olla hõlmatud artikli 45 lõike 1 punktis e ette nähtud tunnustamisest keeldumise alusega, mis seisneb teatavate määruses nr 1215/2012 ette nähtud kohtualluvuse eeskirjade rikkumises otsuse teinud kohtu poolt.(20)
44.      Tuletan sellega seoses meelde, et määruse nr 1215/2012 artikli 45 punkti e alapunkti i kohaselt võib tunnustamisest keelduda, kui selle kohtuotsuse tegemisel, mille tunnustamist taotletakse, on kohus rikkunud kohtualluvuse eeskirju, mis kaitsevad nõrgemaks pooleks peetavaid kostjaid, nimelt tarbijaid, töötajaid ja kindlustuslepingust puudutatud isikuid (kindlustusvõtja, kindlustatu, kindlustuslepingu kohaselt soodustatud isik või kahjustatud isik).(21)
45.      Lisaks võib määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõike 1 punkti e alapunkti ii kohaselt tunnustamisest keelduda ka teatavate erandlikku kohtualluvust ette nägevate kohtualluvuse eeskirjade rikkumise korral. Need erandliku kohtualluvuse juhud puudutavad erinevaid stsenaariume,(22) kuid ei puuduta erandlikku kohtualluvust, mis tuleneb konkreetselt kohtualluvuse kokkuleppest.(23) Olen juba varem selgitanud, et määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõike 1 punkti e alapunktis ii sätestatud erandliku kohtualluvuse eeskirjadest ei saa lepinguga kõrvale kalduda (nagu tuleneb määruse nr 1215/2012 artikli 25 lõikest 4) ning et nende mõte on põhjendatud erilise seosega nendega seotud valdkondade ja asjaomase liikmesriigi vahel.(24)
46.      Kokkuvõttes, kuigi määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõike 1 punkti e alapunktides i ja ii on ette nähtud mitu piiratud olukorda, kus erandkorras on võimalik keelduda kohtuotsuse tunnustamisest põhjusel, et see on vastuolus teatavate kohtualluvuse eeskirjadega, ei mõjuta need erandid põhireeglit, mille kohaselt ei saa määruses nr 1215/2012 määratletud kohtualluvuse eeskirjade rikkumine tuua kaasa tunnustamisest keeldumist põhjusel, et asja allumist päritoluliikmesriigi kohtule ei saa põhimõtteliselt kontrollida.
47.      Seda järeldust ei muuda asjaolu, et määruse nr 1215/2012 vastuvõtmisel otsustas liidu seadusandja suurendada kohtualluvuse kokkulepete tõhusust, kehtestades määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõikes 2 lis pendens’i erieeskirja.(25)
48.      Tahaksin siinkohal meelde tuletada, et määruse nr 1215/2012 artiklis 29 ette nähtud lis pendens’i eeskirjade eesmärk on käsitleda (soovimatut) olukorda, kus samade poolte ja sama alusega hagi on esitatud paralleelselt kahele erinevale kohtule. Need eeskirjad lahendavad selle olukorda, tuginedes hagide lihtsale kronoloogilisele järjestusele ja andes prioriteedi kohtule, kuhu hagi esitati esimesena. Täpsemalt, kui selline vaidlus on juba liikmesriigi A kohtutes pooleli, peatab kohus, kuhu pöörduti liikmesriigis B hiljem, menetluse seniks, kuni on kindlaks tehtud asja allumine esimesele kohtule. Sellisel juhul on teisel kohtul kohustus asja allumisest temale loobuda.
49.      Need üldeeskirjad olid olemas juba määruses nr 44/2001 ja selle eelkäijas 1968. aasta Brüsseli konventsioonis.(26) Määruse nr 1215/2012 vastuvõtmisel säilitas liidu seadusandja need eeskirjad, kuid lisas kohtualluvuse kokkuleppe stsenaariumi jaoks lis pendens’i erieeskirja.
50.      Selle erieeskirja kohaselt tuleb juhul, kui pooltevahelise kokkuleppega antakse nende vaidlus lahendamiseks konkreetse liikmesriigi kohtule erandlikku alluvusse, kõigepealt kindlaks teha, kas hagi läbi vaatamine ja lahendamine allub temale, isegi kui esimesena ei ole tema poole pöördutud (pöördprioriteet). See tuleneb määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõikest 2, mille kohaselt juhul, kui pöördutakse sellise, kohtualluvuse kokkuleppega määratud kohtu poole, „peatavad kõik ülejäänud liikmesriikide kohtud menetluse seni, kuni kohus, kuhu pöörduti kokkuleppe alusel, teatab, et tal puudub pädevus kokkuleppe kohaselt“. Lisaks on määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõikes 3 ette nähtud, et kui kohtualluvuse kokkuleppega määratud kohus on teinud kindlaks oma kokkuleppekohase kohtualluvusliku pädevuse olemasolu, „loobuvad“ ülejäänud liikmesriikide kohtud oma pädevusest selle kohtu kasuks.
51.      Tuletan meelde, et see erieeskiri kehtestati selleks, et „suurendada erandlike kohtualluvuse kokkulepete tõhusust ja hoida ära menetlustaktika kuritarvitamist“.(27) See selgitus viitab sageli „torpeedohagiks“ nimetatavale stsenaariumile, mille puhul pool, kes on soovib vältida asja arutamist kokkuleppega määratud kohtus, esitab kiiresti oma nõude (sageli tuvastamishagi vastutuse puudumise nõudega) kokkuleppega määramata kohtule, eelkõige juhul, kui menetlust seal peetakse kurikuulsalt aeglaseks.
52.      Vastavalt üldisele lis pendens’i eeskirjale takistas selline lähenemine kokkuleppes määratud kohtul (kuhu pöörduti teisena) tegutseda, kuna ta pidi menetluse peatama kuni selle kohtu otsuse tegemiseni, kuhu pöörduti esimesena, ja kui see kohus tegi kindlaks asja allumise temale (muul määruses nr 1215/2012 sätestatud kohtualluvuse alusel), pidi kohtualluvuse kokkuleppes määratud kohus sellest kokkuleppest hoolimata oma kohtualluvuslikust pädevusest loobuma. Nende eeskirjade range kohaldamine võib seega võtta kohtualluvuse kokkuleppelt selle toime.(28) Nagu juba märgitud, on määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõikes 2 sätestatud lis pendens’i erieeskiri mõeldud selle pinge lahendamiseks.
53.      Nagu aga Euroopa Kohus kohtuotsuses Gjensidige ning käesolevas menetluses Babcock, Hispaania valitsus ja komisjon märkisid, ei muutnud liidu seadusandja selle erieeskirja kehtestamisel määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõikes 1 ette nähtud kohtuotsuste tunnustamisest keeldumise aluseid.(29) See peegeldab liidu seadusandja valikut mitte laiendada kohtualluvuse kokkulepetele antud (toonast uut) kaitset kohtuotsuste tunnustamise etapile, vaid eelistada selles etapis vastastikuse tunnustamise põhimõtet, nagu märgib komisjon.(30)
54.      Saksamaa valitsus seevastu leiab, et määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõike 2 rikkumise puudumine ühe määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõikes 1 loetletud keeldumispõhjusena ei ole liidu seadusandja tahtlik väljajätmine, vaid pigem õiguslik lünk. Saksamaa valitsuse sõnul on see lünk tingitud asjaolust, et uue lis pendens’i reegli kehtestamisel lähtus liidu seadusandja eeldusest, et seda reeglit järgitakse. Saksamaa valitsus on seega seisukohal, et see puudumine ei ole määrav, et teha kindlaks, kas tunnustamisest võib käesolevas asjas kõne all olevatel asjaoludel keelduda.
55.      See seisukoht mind ei veena. Esiteks on Euroopa Kohus selgelt välistanud Saksamaa valitsuse pakutud seisukoha kohtuotsusega Gjensidige, millest nähtuvalt on just see väljajätmine otsustav. Teiseks näib mulle, et „eeldus, et reeglit järgitakse“ esines kindlasti siis, kui seadusandja kehtestas kohtualluvuse eeskirjad, mis vastupidi käesolevas asjas kõne all olevale eeskirjale kajastuvad määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõike 1 asjakohastes sätetes tunnustamisest keeldumise alustena. Ühelt poolt määruses nr 1215/2012 sätestatud kohtualluvuse eeskirjade ja teiselt poolt keeldumise aluste loetelu võrdlus näitab hoopis, et seadusandja ei jätnud tähelepanuta asjaolu, et praktikas võivad vead esineda, vaid valis välja vaid mõned neist, mille korral võib tunnustamisest keelduda.
56.      Eeltoodu osas puudub vaidlus, kui Saksamaa valitsuse seisukoht välja arvata. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on aga pidanud silmas määrusega nr 1215/2012 reguleeritud tunnustamise korra teist mõõdet, mida ma nüüd järgmisena käsitlen.
C.      Kas vaheotsus, millega liikmesriigi kohus kohtualluvuse kokkulepet eirates sedastab, et asi allub temale, on „kohtuotsus“?
57.      Määruses nr 1215/2012 ette nähtud „kohtuotsuste“ tunnustamise ja täitmise eeskirjade kohaldamine, mida on kirjeldatud eelmises jaos, eeldab, et asjaomane otsus kvalifitseerub kohtuotsuseks. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimused puudutavad tegelikult seda alustingimust.
58.      Nimelt, kui peaks järeldatama, et Hispaania kohtute otsus, millega sedastatakse, et asi allub rahvusvahelise kohtualluvuse eeskirjade kohaselt neile, kuid millega erinevalt kohtuasjast, milles tehti kohtuotsus Gjensidige, ei ole veel kindlaks määratud poolte õigusi ja kohustusi, ei kujuta endast „kohtuotsust“ määruse nr 1215/2012 tähenduses, siis ei oleks kohtud, kuhu pöörduti hiljem (käesoleval juhul Saksamaa kohtud), kohustatud seda tunnustama. Teisisõnu, ja nagu ma sellest argumendist aru saan, ei oleks nad kohustatud pidama ennast seotuks kohtualluvuse kindlakstegemisega nende kohtute poolt, kuhu pöörduti esimesena (käesoleval juhul Hispaania kohtud), mistõttu nad ei oleks kohustatud oma kohtualluvuslikust pädevusest loobuma ja võiksid vaidlusalusele kohtualluvuse kokkuleppele tuginedes Kanadevia hagi läbi vaadata ja selle lahendada.
59.      Täheldan, et pooled ja teised käesoleva menetluse huvitatud isikud võib jagada kahte rühma sõltuvalt nende pakutud vastusest kõnealusele küsimusele. Ühelt poolt leiavad Babcock, Hispaania ja Tšehhi valitsus ning komisjon, et taoline otsus nagu vaidlusalune vaheotsus on „kohtuotsus“ määruse nr 1215/2012 artikli 2 punkti a tähenduses (ja seega tuleb seda eelmises jaos kirjeldatud eeskirjade kohaselt tunnustada kogu liidus). Kanadevia ja Küprose valitsus on seevastu vastupidisel seisukohal, mis näib olevat ka eelotsusetaotluse esitanud kohtu eelistatud lahendus.
60.      Nõustun sisuliselt neist kahest seisukohast esimesega.
61.      Selle järelduseni viivate põhjuste selgitamiseks esitan mõned sissejuhatavad märkused mõiste „kohtuotsus“ kohta (1) ning tõlgendan seejärel seda liidu õiguse autonoomset mõistet, võttes arvesse selle sõnastust ja konteksti (2) ning asjakohaseid eesmärke (3).
1.      Sissejuhatavad märkused mõiste „kohtuotsus“ kohta
62.      Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud küsimus mõiste „kohtuotsus“ kohta määruse nr 1215/2012 artikli 36 lõikes 1, mille kohaselt „[ü]hes liikmesriigis tehtud kohtuotsust tunnustatakse teistes liikmesriikides ühegi erimenetluseta“.
63.      See mõiste on määruse nr 1215/2012 artikli 2 punktis a määratletud kui „liikmesriigi kohtu lahend, sealhulgas dekreet, määrus, otsus või täitemäärus, samuti kohtuametniku otsus kohtukulude kohta“. Selles sättes on ka täpsustatud, et „[t]unnustamist ja täitmist käsitleva III peatüki kohaldamisel hõlmab see ajutisi meetmeid, sealhulgas kaitsemeetmeid, mille on määranud käesoleva määruse alusel asja sisuliseks arutamiseks pädev kohus“. Ainus piirang, mille määruse nr 1215/2012 artikli 2 punkt a selles kontekstis seab, on viimases lauses sisalduv täpsustus, et mõiste „kohtuotsus“ „ei hõlma ajutisi meetmeid, sealhulgas kaitsemeetmeid, mille kohus on määranud, ilma et kostjat oleks kohtuistungile kutsutud, välja arvatud juhul, kui meetme määramise otsus on kostjale kätte toimetatud enne täitmisele pööramist“.
64.      Lisaks tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, mis sai alguse kohtuotsustest 1968. aasta Brüsseli konventsiooni kohta, et seda liidu õiguse mõistet tuleb tõlgendada laialt.(31) Sellega seoses on Euroopa Kohus otsustanud, et see „mõiste hõlmab igasuguseid liikmesriigi kohtu lahendeid, tegemata vahet asjaomase otsuse sisu järgi, kui need olid või võisid olla selles päritoluliikmesriigis erinevate reeglite alusel võistleva kohtumenetluse esemeks“.(32)
65.      Muu hulgas kohaldas Euroopa Kohus kohtuotsuses Mærsk mõistet „kohtuotsus“ esialgse õiguskaitse ja kaitsemeetmete suhtes (näiteks otsus, millega määratakse ajutiselt kindlaks summa, milleni laevaomaniku vastutust piiratakse).(33) Lisaks leidis Euroopa Kohus kohtuotsuses Gothaer, et see hõlmab otsust, millega liikmesriigi kohus on kohtualluvuse kokkuleppe (millega oli selles kohtuasjas antud erandlik kohtualluvus Islandi kohtutele) alusel tunnistanud oma pädevuse puudumist.(34)
66.      Olles need üldised asjaolud meelde tuletanud, asun nüüd täpsemalt hindama, kas mõiste „kohtuotsus“ hõlmab vaheotsust, millega liikmesriigi kohus sedastab (kohtualluvuse kokkuleppe vastaselt), et asi allub temale, kuid ei määra veel kindlaks poolte õigusi ja kohustusi.
2.      Grammatiline ja kontekstipõhine tõlgendamine
67.      Esiteks, mis puudutab määruse nr 1215/2012 artikli 2 punktis a kasutatud mõiste „kohtuotsus“ määratlust, siis nagu möönis eelotsusetaotluse esitanud kohus, ei võimalda miski selle laias sõnastuses jätta selle kohaldamisalast välja taolist vaheotsust, nagu see, mis on vaidluse all käesolevas asjas. Samuti ei ole vaidlust selles, et kõnealune otsus „oli või võis olla [päritoluliikmesriigis] erinevate reeglite alusel võistleva kohtumenetluse esemeks“ käesoleva ettepaneku punktis 65 viidatud kohtupraktika tähenduses.
68.      Eelviidatud kohtuotsused Maersk ja Gothaer on käesolevas kohtuasjas eriti asjakohased, kuna neis järgitakse mõiste „kohtuotsus“ laia tõlgendust, ning just seetõttu tugines Babcock neile toetamaks väidet, et menetlusotsused (millega ei lahendata hagi sisuliselt) ei ole mõiste „kohtuotsus“ alt välja jäetud.
69.      Nõustun kindlasti eelotsusetaotluse esitanud kohtuga, et kumbki neist kohtuotsustest ei puuduta otseselt sellist otsust nagu käesolevas asjas vaidluse all olev vaheotsus. Ühelt poolt määratakse ajutise meetmega (nagu see, mida käsitleti kohtuotsuses Maersk) erinevalt käesolevas asjas käsitletavast otsusest kindlaks poolte õigused ja kohustused (kuigi ainult ajutiselt). Seevastu otsus, millega loobutakse kohtualluvuse kokkuleppe alusel asja allumisest teise (kolmanda riigi) kohtu kasuks (nagu see, mida käsitleti kohtuotsuses Gothaer), lõpetab menetluse, vastupidi käesolevas asjas vaidluse all olevale vaheotsusele (mis kinnitab asja läbivaatamise ja lahendamise allumist neile).
70.      Asjaolu, et põhikohtuasjas vaidluse all olev otsus erineb ühel või teisel viisil kohtuotsustes Maersk ja Gothaer käsitletud otsustest, ei tähenda siiski automaatselt, et see ei saa kuuluda mõiste „kohtuotsus“ alla. Pigem vastupidi, arvestades selle määratluse laia sõnastust, ei näe ma, kuidas saaks otsust, millega määratakse „pelgalt“ kindlaks kohtualluvus (võimalik, et kohtualluvuse kokkulepet eirates), ja otsust, millega määratakse kindlaks ka poolte õigused ja kohustused, omavahel eristada nii, et esimene neist ei kuuluks selle mõiste alla. Seda järeldust ei sea kahtluse alla eelotsusetaotluse esitanud kohtu ja Saksamaa valitsuse väide, et selline väljajätmine on põhjendatud asjaoluga, et vaidlusaluse vaheotsuse tagajärjed on (veel pooleli oleva) menetluse suhtes „puhtalt riigisisesed“.
71.      Mõistagi ei ole raske mõista, kuidas pelgalt kohtualluvust puudutav otsus erineb poolte õigused ja kohustused kindlaks määravast otsusest (või nii kohtualluvust kui ka asja sisu käsitlevast otsusest). Samuti möönan, et liikmesriikide õiguskordades on kindlasti palju kohtuotsuste erikategooriaid, millest võivad riigisisese õiguse kohaselt tuleneda mitmesugused õiguslikud tagajärjed.
72.      Euroopa Kohus on aga korduvalt märkinud, et määruses nr 1215/2012 kasutatud mõisteid tuleb tõlgendada autonoomselt, mis kehtib ka vaidlusaluse termini suhtes, nagu ma juba märkisin.
73.      On tõsi, et tavaliselt taotleb pool kohtuotsuse tunnustamist, et tugineda talle antud või olemasolevaks tunnistatud materiaalõigusele jne. Ent miski mõiste „kohtuotsus“ määratluses ei viita sellele, et liidu seadusandja oleks soovinud piirata tunnustatavate kohtuotsuste kategooriat nendega, millel on teatav konkreetne sisu (näiteks nendega, mis määravad kindlaks õigused ja kohustused ega käsitle pelgalt kohtualluvust). Vastupidi, nagu on juba märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 65, on Euroopa Kohus just nimelt välistanud võimaluse, et kohtu poolt tehtud otsuse kvalifitseerimine „kohtuotsuseks“ sõltuks selle sisust. Tuletan sellega seoses meelde, et kohtuotsuses Gothaer lisas Euroopa Kohus selle mõiste alla otsuse, millega tunnistatakse kohtualluvuse puudumist, olenemata sarnastest probleemidest, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus tolles kohtuasjas tõstatas, viidates kohtualluvuse puudumise otsuste riigisisese doktriini kvalifitseerimise eripäradele.(35)
74.      Asudes nüüd käsitlema konteksti, milles mõistet „kohtuotsus“ kasutatakse, olen seisukohal, et selliste otsuste nagu vaidlusalune vaheotsus hõlmamine mõistega „kohtuotsus“ on asjakohane, sealhulgas ka lis pendens’i olukordades.
75.      Tuleb märkida, et määruse nr 1215/2012 artikli 29 lõigetes 1 ja 3 sätestatud lis pendens’i üldeeskirjades on ette nähtud, et kui kohus, kuhu pöörduti esimesena, teeb kindlaks asja allumise temale, tekib kõigil teistel kohtutel, kellele on esitatud sama eseme ja alusega hagi samade poolte vahel, kohustus asja allumisest neile loobuda. See kohustus kehtib mutatis mutandis määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõigetes 2 ja 3 sätestatud lis pendens’i erieeskirjas ette nähtud pöördkronoloogia reegli alusel kohtualluvuse kokkuleppes määramata kohtu suhtes, kui erandliku kohtualluvuse kokkuleppes määratud kohus tuvastab kohtualluvuse.
76.      Sellega seoses ei ole selge, kuidas saaks tagada nende kohustuste (asja allumisest loobumise) nõuetekohase toimimise, kui leitakse, et „pelgalt“ kohtualluvust tuvastav kohtuotsus ei kuulu mõiste „kohtuotsus“ alla, mida saab (ja tuleb) tunnustada.
77.      Tõepoolest, kui asuda seisukohale, et „eraldiseisvaid“ kohtualluvuse tuvastusi ei saa pidada tunnustamist nõudvateks „kohtuotsusteks“, ei oleks prioriteeti mitteomaval kohtul kohustust otsustada, kas asi allub asjasse puutuva lis pendens’i eeskirja alusel temale, ega kohustust loobuda asja allumisest temale, kui asja allumine „prioriteeti omavale“ kohtule on (vaheotsusega) kindlaks tehtud. See omakorda võib kaasa tuua olukorra, kus määruse nr 1215/2012 kohased lis pendens’i eeskirjad kaotavad oma soovitava toime (sõltumata sellest, kas olukord kuulub lis pendens’i üld- või erieeskirjade hõlmealasse).
78.      Samas võib aga väita, et lis pendens’i eeskirjade kohaldamine ei sõltu sellest, kas see on seotud määruse nr 1215/2012 artikli 36 lõikes 1 ette nähtud „tunnustamisega“. Võib tõepoolest väita, et ainult kohtualluvuse kindlakstegemist sisaldaval otsusel ei ole mingit „täitmisele pööratavat“ sisu (materiaalõiguste ja vastavate kohustuste tähenduses), mille jaoks tunnustamise ja täitmise eeskirjad on üldse välja töötatud.(36) Edasi võiks ka väita, et kohustus loobuda asja allumisest eelkõige siis, kui on kindlaks tehtud asja allumine „prioriteeti omavale“ kohtule, tuleneb määruse nr 1215/2012 artikli 29 lõikes 3 ja artikli 31 lõikes 3 sätestatud erikohustustest. Seda arutluskäiku jätkates võiks järeldada, et „kohtuotsuse“ olemasolu selle määruse artikli 2 punkti a tähenduses ei ole kõnealuse kohustuse tekkimiseks vajalik.
79.      Kohtuotsusest Gothaer tuleneb siiski, et otsused, mis sisaldavad vaid kohtualluvuslikke otsustusi, on ikkagi
„kohtuotsused“, mida on võimalik tunnustada. Kui Euroopa Kohus ei soovi seda järeldust muuta,(37) oleks vastupidine seisukoht käesolevas asjas seega vastuolus Euroopa Kohtu praktikaga. Ma ei mõista, kuidas erineks olukord, mis tuleneb otsusest, millega kohus sedastab, et asi ei allu temale (mis oli vaidluse all kohtuasjas Gothaer), olukorrast, mis tuleneb otsusest, millega kohus sedastab, et asi allub temale (mis on vaidluse all käesolevas asjas), kui mõlemat olukorda vaadelda vaidlusaluste otsuste sisu konkreetsest vaatenurgast.
80.      Sellega seoses näib mulle, et sellise otsuse nagu käesolevas asjas vaidluse all olev vaheotsus arvamine mõiste „kohtuotsus“ alla, mida on võimalik tunnustada, hoiab ära ohu, et ei täideta kohustust sedastada asja allumatus lis pendens’i eeskirjade alusel põhjusel, et otsusel, millega üksnes kinnitatakse hagi läbivaatamise ja lahendamise allumist, ei ole täitmisele pööratavat sisu ja seetõttu ei ole seda võimalik vastastikku tunnustada.
81.      Seisukohta, et vaheotsus, millega üksnes kinnitatakse hagi läbivaatamise ja lahendamise allumist kohtule, kuulub mõiste „kohtuotsus“ alla määruse nr 1215/2012 artikli 2 punkti a ja artikli 36 lõike 1 tähenduses, tuleb siiski veel kontrollida selle määrusega taotletavate asjakohaste eesmärkide alusel.
3.      Asjakohaste eesmärkide kaalumine
82.      On päris selge, et järeldus, et selline vaheotsus, nagu on vaidluse all käesolevas asjas, kujutab endast „kohtuotsust“ määruse nr 1215/2012 artikli 2 punkti a ja artikli 36 lõike 1 tähenduses, on kooskõlas vastastikuse usalduse põhimõttega ja kohtuotsuste vaba liikumise tagamise eesmärgiga. Siiski tuleb veel kontrollida, kas seda seisukohta tuleks muuta, kui võtta arvesse spetsiifilist eesmärki kaitsta kohtualluvuse kokkulepete praktilist tõhusust, mida – nagu selgitatud – taotletakse määruses nr 1215/2012 selle artikli 31 lõikes 2 sätestatud lis pendens’i eeskirjaga (nagu selgitab selle määruse põhjenduses 22).
83.      Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et need lepingud kaotaksid oma praktilise tõhususe, kui vaidlusalune vaheotsus tunnistataks „kohtuotsuseks“, mida tuleb tunnustada. Lisaks viiks selle vaheotsuse tunnustamine hoolimata asjaolust, et Hispaania kohtud eirasid selle tegemisel määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõiget 2, sisuliselt tulemuseni, mis oleks saavutatud enne lis pendens’i erieeskirja vastuvõtmist ja mida selle eeskirjaga püütakse just vältida (käesoleva ettepaneku punktid 49–51), mida Kanadevia sisuliselt väitis.
84.      Nagu käesoleva ettepaneku sissejuhatavas osas juba märgitud, leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et erinevalt olukorrast, milles tehti kohtuotsus Gjensidige, ei ole hagi kohta veel sisulist otsust tehtud ja seega ei ole liiga hilja võtta asi menetlusse õige kohtualluvuse järgi, kuna kohtutel, kuhu hagi on esitatud esimesena (käesoleval juhul Hispaania kohtud), on endiselt võimalik järgida määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõikest 2 tulenevat reeglit ja peatada menetlus kohtualluvuse kokkuleppes määratud kohtu kasuks. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et see on nii olenemata võimalikust seadusjõust, mis võib kaasneda Hispaania kohtute poolt Hispaania õiguse alusel tehtud kohtualluvuse määramisega, kuna liidu õigusel peab olema esimus.
85.      Samamoodi leiavad Saksamaa ja Küprose valitsus, et mõistet „kohtuotsus“ tuleks tõlgendada kitsalt (erandliku erandina lähenemisviisist, mida Euroopa Kohus on seda mõistet käsitlevas kohtupraktikas järjepidevalt kasutanud). Saksamaa valitsus möönab, et selline kitsas tõlgendus piiraks vastastikuse tunnustamise kohustust ja mõjutaks vastastikuse usalduse põhimõtet. Ta leiab siiski, et see mõju on minimaalne, kuna vaidlusalune vaheotsus omab vastavalt eespool mainitule vaid „sisemist mõju“. See valitsus leiab, et mõju vastastikuse usalduse põhimõttele oleks palju suurem, kui tunnustataks otsust, mis on tehtud määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõiget 2 rikkudes.
86.      Kuigi ma tunnistan, et kohtualluvuse kokkulepete praktilise tõhususe kaitsmine on õigustatud huvi, leian, et nendele kokkulepetele määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõikes 2 sätestatud lis pendens’i erinormiga antud kaitse ei õigusta selliste otsuste väljajätmist mõistest „kohtuotsus“ määruse nr 1215/2012 tähenduses, mis käsitlevad üksnes kohtualluvuse kindlaksmääramist.
87.      Esiteks meenutan, et see määrus põhineb eeldusel, et liikmesriikide kohtud on kohtualluvuse eeskirjade kohaldamisel põhimõtteliselt võrdsed. See eeldus tugineb vastastikuse usalduse põhimõttele, mis on määruse nr 1215/2012 aluseks ja leidnud konkreetse väljenduse nende ammendavate aluste loetelus, mille esinemisel võib tunnustamisest keelduda (kohtualluvuse kokkuleppe eiramist ega ka sellega seoses lis pendens’i eeskirjade rikkumist selles loetelus ei ole). Selle määruse ülesehitus, mis näeb ette vaid piiratud arvu tunnustamisest keeldumise aluseid, nõuab seega, et kui kostja soovib vaidlustada asja allumise päritoluriigi kohtule, peab ta seda tegema, kasutades selle liikmesriigi õiguskaitsevahendite süsteemi.(38)
88.      Ent määruse nr 1215/2012 süsteemile vastupidine seisukoht, mille kohaselt pelk kohtualluvuse kindlaksmääramise otsus (mis on tehtud kohtualluvuse kokkulepet eirates) ei kujuta endast „kohtuotsust“ määruse nr 1215/2012 tähenduses, tähendaks seda, et luuakse uus lahendite liik, mille suhtes ei kehti vastastikuse tunnustamise kohustus, luues seega sisuliselt sellest põhimõttest erandi, mida seadusandja ei ole ette näinud.(39)
89.      Teiseks tähendaks vastupidine seisukoht sisuliselt seda, et kohus, kes leiab, et asi peaks vastavalt arvestamata jäetud kohtualluvuse kokkuleppele alluma erandlikult temale, võiks hagi läbi vaadata ja selle lahendada, mis aga säilitaks seeläbi kahe paralleelse menetluse olemasolu ja tekitaks nii omavahel vastuolus olevate kohtuotsuste ohu. Just seda soovis liidu seadusandja aga vältida määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõigetes 2 ja 3 sätestatud lis pendens’i erieeskirjaga (ning sama määruse artikli 29 lõigetes 1 ja 3 sätestatud lis pendens’i üldeeskirjaga).(40) Sellega seoses näib mulle, et kui paralleelsete menetluste koordineerimist ei ole võimalik tagada määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõikes 2 sätestatud lis pendens’i erieeskirjaga, sest seda reeglit ei ole järgitud, läheks nõudmine, et kohtualluvuse kokkulepet tuleb järgida (ja et selles määratud kohtutel peab seega olema võimalik hagi läbi vaadata ja lahendada), otseselt vastuollu eesmärgiga vältida paralleelseid menetlusi ja vastuolulisi kohtuotsuseid. Seetõttu näib mulle, et lahendus, mis aitab kõige paremini kaasa selle eesmärgi saavutamisele (ja edendab seega korrakohase õigusemõistmise eesmärki), sisaldub määruse nr 1215/2012 artikli 29 lõikes 3 sätestatud eeskirjas.(41)
90.      Taoline lahendus tähendaks, et kui kohus, mis ei ole erandliku kohtualluvuse kokkuleppega määratud kohus, teeb esimesena otsuse (tehes kohtualluvuse kokkulepet eirates ja määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõikes 2 ette nähtud lis pendens’i reeglit rikkudes vaheotsuse, millega ta loeb asja endale alluvaks), peaks selle kohtualluvuse kokkuleppega määratud kohus loobuma asja allumisest temale määruse nr 1215/2012 artikli 29 lõikes 3 ette nähtud lis pendens’i üldeeskirja alusel. Mulle näib nimelt, et kui saab selgeks, et paralleelsete menetluste olemasolu ei saa määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõikes 2 ette nähtud mehhanismi abil vältida ja esimesena on teinud otsuse (asja endale alluvaks kuulutades) kohus, mis ei ole kohtualluvuse kokkuleppes määratud kohus, tuleb nende paralleelsete menetluste suhtes kohaldada määruse nr 1215/2012 artiklis 29 ette nähtud lis pendens’i üldreeglit.
91.      Viimati nimetatud küsimuses ja selleks, et vastata nii eelotsusetaotluse esitanud kohtu kui ka Kanadevia tõstatatud konkreetsele murele, ei arva ma, et selline järeldus tooks kaasa negatiivse kohtualluvuse konflikti (mille puhul kohtualluvuse eeskirjade kohaldamine toob kaasa selle, et hagi läbivaatamine ja lahendamine ei alluks ühelegi kohtule). Eelkõige leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et selline olukord võib tekkida siis, kui Saksamaa kohtud loobuvad asja allumisest neile vaatamata kohtualluvuse kokkuleppele ja Hispaania kohtud muudavad ära oma otsuse, mis eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates rikub määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõiget 2 (mis – kui ma seda argumenti õigesti mõistan – muudab sellise äramuutmise vägagi usutavaks).
92.      See mure on tõepoolest oluline. Selgitan, et määruses nr 1215/2012 sätestatud lis pendens’i eeskirjade eesmärk on eelkõige vältida positiivseid kohtualluvuse konflikte (ja sellest tulenevat võimalike omavahel vastuolus olevate kohtuotsuste probleemi). Samas aga tuleb seda määrust mõistagi tõlgendada nii, et oleks tagatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tagatud õigus tõhusale kohtulikule kaitsele.
93.      Sellega seoses ei nähtu eelotsusetaotlusest täielikult, kas Hispaania kohtute otsus on Hispaania õiguse kohaselt jõustunud või mitte. Hispaania valitsus selgitas kohtuistungil siiski, et see on jõustunud (mis tähendab, et asja allumist Hispaania kohtutele ei saa enam vaidlustada).
94.      Ühelt poolt võib selle aspekti prima facie kõrvale jätta, kuna see ei ole asjakohane, sest nagu väidavad Babcock, Tšehhi valitsus ja komisjon, ei sõltu kohtuotsuse tunnustamine sellest, kas see on jõustunud. Määruse nr 1215/2012 artikli 38 punktis a on nimelt sätestatud, et „[k]ohus või asutus, kus tuginetakse teises liikmesriigis tehtud kohtuotsusele, võib oma menetluse kas täielikult või osaliselt peatada, kui: a) kohtuotsus vaidlustatakse päritoluliikmesriigis.“(42) Sellest järeldub a contrario, et kohtuotsuse tunnustamine on võimalik isegi juhul, kui kohtuotsuse teinud riigi õiguse kohaselt puudub sellel seadusjõud.
95.      Teiselt poolt tuletan siiski meelde, et määruse nr 1215/2012 mõlema lis pendens’i eeskirja kohaselt tekib kohtu kohustus sedastada, et asi ei allu talle, vaid teisele kohtule, siis, kui „prioriteeti omav“ pädev kohus on sedastanud, et asi allub temale. Asjakohaste eeskirjade tekstis ei ole selgitatud, kuidas tuleb see hetk kindlaks määrata. Euroopa Kohus on siiski sisuliselt selgitanud, et „prioriteeti omav“ kohus tuvastab kohtualluvuse, kui ta „ei ole omal algatusel deklareerinud, et asi ei allu talle ja kui ükski kohtuvaidluse pool ei ole kohtualluvust vaidlustanud kuni seisukoha võtmiseni, mida siseriikliku menetlusõiguse kohaselt loetakse asja arutavale kohtule esitatud esimeseks kaitseks“ (sest sellest hetkest alates ei saa pool põhimõtteliselt kohtualluvust asjaomases menetluses kui sellises vaidlustada).(43) Euroopa Kohus järeldas sellest, et taoline lahendus ei tekita negatiivsete kohtualluvuse konfliktide ohtu, sest sisuliselt ei saa asja allumist sellele kohtule, kellele hagi esitati esimesena (lis pendens’i üldreegli alusel), enam vaidlustada.(44)
96.      Mulle näib, et kui lis pendens’i eeskirjade kohaldatavuse hetkeks määrata moment, mil kohtualluvust ei saa enam vaidlustada, tähendab see, et määruse nr 1215/2012 artikli 29 lõikes 3 (või selle määruse artikli 31 lõikes 3) ette nähtud kohustus sedastada kohtualluvuse puudumine võib tekkida menetluse eri etappides olenevalt sellest, kas kostjal on veel võimalik kohtualluvust vaidlustada. Kohtualluvuse vaidlustamise piirang (kohtuotsuse seadusjõu tõttu) võib tekkida pärast esimese astme kohtuotsuse tegemist või isegi hilisemas etapis apellatsioonimenetluse käigus (olenevalt sellest, kas kostja vaidlustas asja alluvuse esimeses astmes ja apellatsiooniastmes, kui asjakohastest menetlusnormidest ei tulene teisiti).(45) Seetõttu leian, et eesmärgid vältida omavahel vastuolus olevate kohtuotsuste ohtu ja tagada korrakohane õigusemõistmine (mis on samuti lis pendens’i eeskirja olemuslik osa) on kõige paremini saavutatavad, kui kohtualluvus määratakse kindlaks selle hetke põhjal, mitte ainult esimese astme kohtuotsuse tegemise põhjal (arvestades ka, et selline hetk võib tekkida isegi enne mis tahes kohtuotsuse tegemist). Sel viisil loobub „prioriteeti mitteomav“ kohus asja allumisest temale ainult siis, kui näib olevat kindel, et „prioriteeti omav“ kohus jätkab asja sisulist läbivaatamist. Lisaks on negatiivsed tagajärjed, mis kaasnevad paralleelsete menetluste pikendamisega kuni võimaliku edasikaebuseni, igal juhul minimaalsed, arvestades, et „prioriteeti mitteomavas“ kohtus pooleliolevad menetlused tavaliselt peatatakse.
97.      See tulemus erineb määruse nr 1215/2012 artikli 38 punktis a sätestatud reeglist, mille kohaselt asjaolu, et kohtuotsus on ühes liikmesriigis vaidlustatud, ei takista selle tunnustamist teises liikmesriigis („võib oma menetluse […] peatada, kui: kohtuotsus vaidlustatakse […]“ (kohtujuristi kursiiv)).
98.      Sel põhjusel näib mulle, et kuigi kohustus tunnustada kohtuotsust, mille sisuks on vaid kohtualluvuse kindlaksmääramine, võib tekkida olenemata sellest, kas see on jõustunud või mitte (nagu tuleneb määruse nr 1215/2012 artikli 38 punktist a), on taolise lis pendens’i olukorra, nagu on vaidluse all eelotsusetaotluse esitanud kohtus, praktiliseks lahendamiseks asjakohasem see, et eiratud kohtualluvuse kokkuleppes määratud kohtu jaoks määruse nr 1215/2012 artikli 29 lõikest 3 tulenev kohustus sedastada, et asi ei allu temale, tekib alles siis, kui asja allumine kohtule, kuhu esimesena pöörduti, on eespool kirjeldatud viisil kindlaks tehtud (kui seda kohtualluvust ei saa enam vaidlustada).
99.      Viimasena täheldan veel, et eelotsusetaotluse esitanud kohus on samuti seisukohal (nagu ma aru saan, alternatiivina negatiivsete kohtualluvuse konfliktide ohuga seotud muredele), et kui Hispaania kohtute otsus on omandanud seadusjõu (mis tähendab, et seda ei saa enam vaidlustada), ei ole neil kohtutel keelatud muuta oma lähenemist ja otsustada järgida määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõiget 2, suunates asja menetlusse õige kohtualluvuse järgi.
100. Järeldus, millele ma eespool jõudsin, muudab selle kaalutluse sisutühjaks. Täielikkuse huvides märgin, et minu arvates ei saa kohtualluvuse kindlaksmääramise võimalikku seadusjõudu kohtualluvuse kokkuleppes määramata kohtu liikmesriigi õiguses lahendada kergekäeliselt pelga viitega liidu õiguse esimusele.
101. Liidu õiguses ei ole nimelt üldist kohustust, mis kohustaks „liikmesriigi kohut jätma kohaldamata riigisisesed menetlusnormid, mis omistavad kohtulahendile seadusjõu, ja seda isegi siis, kui see võimaldaks heastada liidu õigusega vastuolus oleva riigisisese olukorra“.(46) Euroopa Kohus on tuletanud korduvalt meelde kohtuotsuse seadusjõu põhimõtte tähtsust, mis on lihtsalt selgitades põhjendatud huviga tagada õiguse ja õigussuhete stabiilsus ning korrakohane õigusemõistmine.(47) Euroopa Kohus on küll määratlenud mitu piiratud erandit sellest eeldusest, kuid ükski neist ei ole käesolevas asjas kohaldatav.(48) Igal juhul tuleks seda küsimust analüüsida võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtte seisukohast, mis koos ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö kohustusega raamistavad liikmesriikide menetlusautonoomia teostamist.(49) Samas piirdun minu poolt eespool esitatud ettepanekut arvestades nende üldiste kommentaaridega, pidamata vajalikuks seda aspekti käesolevas asjas põhjalikumalt uurida.
102. Eeltoodut arvestades järeldan, et määruse nr 1215/2012 artikli 2 punkti a ja artikli 36 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „kohtuotsus“ nende sätete tähenduses hõlmab otsust, millega liikmesriigi kohus, kuhu pöörduti esimesena, on selle määruse artikli 31 lõiget 2 rikkudes sedastanud asja allumist temale (ilma et ta oleks asja veel sisuliselt läbi vaadanud). Lisaks, kuigi sellise kohtuotsuse tunnustamise kohustus tekib olenemata sellest, kas see kohtuotsus on jõustunud või mitte, tekib määruse nr 1215/2012 artikli 29 lõikes 3 ette nähtud kohustus, mille kohaselt peab eiratud kohtualluvuse kokkuleppes määratud kohus, kuhu on pöördutud teisena, sedastama, et asi ei allu temale, alles siis, kui (kohtualluvuse kokkuleppes määramata) kohus, kuhu pöörduti esimesena, on määruse nr 1215/2012 artikli 29 lõike 1 tähenduses kindlaks tehtud, st kui asja allumist temale ei saa pooleliolevas menetluses enam vaidlustada.
V.      Ettepanek
103. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesgerichtshofile (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) järgmiselt:
Määruse nr 1215/2012 artikli 2 punkti a ja artikli 36 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „kohtuotsus“ nende sätete tähenduses hõlmab otsust, millega liikmesriigi kohus, kuhu pöörduti esimesena, on selle määruse artikli 31 lõiget 2 rikkudes sedastanud asja allumist temale (ilma et ta oleks asja veel sisuliselt läbi vaadanud).
Kuigi sellise kohtuotsuse tunnustamise kohustus tekib olenemata sellest, kas see kohtuotsus on jõustunud või mitte, tekib määruse nr 1215/2012 artikli 29 lõikes 3 ette nähtud kohustus, mille kohaselt peab eiratud kohtualluvuse kokkuleppes määratud kohus, kuhu on pöördutud teisena, sedastama, et asi ei allu temale, alles siis, kui (kohtualluvuse kokkuleppes määramata) kohus, kuhu pöörduti esimesena, on määruse nr 1215/2012 artikli 29 lõike 3 tähenduses kindlaks tehtud, st kui asja allumist temale ei saa pooleliolevas menetluses enam vaidlustada.
1      Algkeel: inglise.
2      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määrus (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (uuesti sõnastatud) (ELT 2012, L 351, lk 1).
3      Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et sellel menetlusel ei ole „sama alus“ määruse nr 1215/2012 artikli 29 lõike 1 tähenduses, mida arutan hiljem.
4      Nagu allpool üksikasjalikumalt selgitatakse, on määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõikes 2 sätestatud, et kui pooltevahelise kokkuleppe kohaselt allub asi erandlikult teatava liikmesriigi kohtule, tuleb esmajärjekorras kindlaks teha, kas asi allub sellele kohtule, isegi kui tema poole ei ole esimesena pöördutud.
5      Määruse nr 1215/2012 artikli 36 lõikes 1 on sätestatud, et „[l]iikmesriigis tehtud kohtuotsust tunnustatakse teistes liikmesriikides ühegi erimenetluse järgimist nõudmata“.
6      Vt 21. märtsi 2024. aasta kohtuotsus Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252; edaspidi „kohtuotsus Gjensidige“).
7      Eelotsusetaotluses ei ole muid täpsustusi Kanadevia osalemise kohta selles menetluses.
8      Eelotsusetaotlusest nähtub, et Oberlandesgericht Köln (liidumaa kõrgeim üldkohus Kölnis, Saksamaa) väljendas selles suhtes kahtlusi.
9      Vt selle kohta eelkõige 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
10      Vt selle kohta 29. aprilli 2025. aasta kohtuotsus Prezydent Miasta Mielca (C‑453/23, EU:C:2025:285, punkt 26 ja seal viidatud kohtupraktika).
11      Vt minu ettepanek kohtuasjas Procureur de la République (Euroopa vahistamismääruse ja väljaandmistaotluse konkurents) (C‑763/22, EU:C:2024:707, punkt 84 ja 33. joonealune märkus). Lisaks meenutan seoses selle aspektiga, et pooltel ei ole mingit subjektiivset õigust esitada konkreetne küsimus ELTL artiklis 267 sätestatud menetluses. Vt 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, punktid 54 ja 55) ning minu ettepanek kohtuasjas Centro Petroli Roma – II (C‑386/24, EU:C:2025:775, punktid 49 ja 50).
12      Määruse nr 1215/2012 artiklis 39 on sätestatud, et „[l]iikmesriigis tehtud kohtuotsus, mis on selles liikmesriigis täidetav, on täidetav ka teistes liikmesriikides, ilma et oleks nõutav otsuse täidetavaks tunnistamine“.
13      Vt selle kohta määruse nr 1215/2012 põhjendused 3 ja 26. Vt nt kohtuotsus Gjensidige, punkt 60, ja minu ettepanek kohtuasjas Spielerschutz Sigma (C‑683/24, punkt 96), mis esitati käesoleva ettepanekuga samal päeval.
14      Vt eelkõige määruse nr 1215/2012 põhjendused 4, 6 ja 26.
15      Määruse nr 1215/2015 artiklis 52 on sätestatud, et „[ü]hes liikmesriigis tehtud kohtuotsus ei kuulu ühelgi juhul taotluse saanud liikmesriigis sisulisele läbivaatamisele“.
16      Määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõige 3. Jenardi aruande kohaselt „eeldab sisulise kontrolli puudumine täielikku usaldust otsuse teinud liikmesriigi kohtu vastu; otsuse põhjendatusega seotud usaldus peab laienema ka sellele, kuidas kohus on rakendanud kohtualluvuse [ühtlustatud] eeskirju“, P. Jenardi aruanne kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise konventsiooni kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (allkirjastatud Brüsselis 27. septembril 1986) (EÜT 1979, C 59, lk 1; edaspidi „Jenardi aruanne“). Euroopa Kohus viitab sellele passusele 15. novembri 2012. aasta kohtuotsuses Gothaer Allgemeine Versicherung jt (C‑456/11, edaspidi „kohtuotsus Gothaer“, EU:C:2012:719, punkt 37).
17      Vt nt kohtujurist Boti ettepanek kohtuasjas Gothaer Allgemeine Versicherung jt (C‑456/11, edaspidi „ettepanek kohtuasjas Gothaer“, EU:C:2012:554, punktid 72, 73 ja 75).
18      Kohtuotsus Gjendisige, punkt 46 ja seal viidatud kohtupraktika. Määruse nr 44/2001 kontekstis vt nt kohtuotsus Gothaer, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika. 1968. aasta Brüsseli konventsiooni kontekstis vt 28. märtsi 2000. aasta kohtuotsus Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, punkt 31) ja 27. juuni 1991. aasta kohtuotsus Overseas Union Insurance jt (C‑351/89, EU:C:1991:279, punktid 23 ja 24). Tuletan meelde, et „kuivõrd määrusega nr 1215/2012 tunnistatakse kehtetuks ja asendatakse määrus nr 44/2001, mis omakorda asendas Brüsseli konventsiooni, kehtib ühe nimetatud õigusinstrumendi sätetele Euroopa Kohtu antud tõlgendus ka teiste suhtes, kui neid sätteid võib pidada samaväärseteks“. Vt näiteks kohtuotsus Gjensidige, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika.
19      Märgin, et kohtuotsuse Gjensidige aluseks olnud asjaolusid reguleeris Genfis 19. mail 1956 allkirjastatud rahvusvahelise kaupade autoveolepingu konventsioon, mida on muudetud Genfis 5. juulil 1978 allkirjastatud protokolliga. Kuna viimati nimetatud konventsioonis puuduvad konkreetsed eeskirjad tunnustamise kohta, reguleerib seda aspekti siiski määrus nr 1215/2012 (ja seetõttu analüüsis Euroopa Kohus seda küsimust nimetatud määruse alusel). Vt kohtuotsus Gjensidige, punktid 43–47.
20      Euroopa Kohus analüüsis ka määruse nr 1215/2015 artikli 45 lõike 1 punktis a nimetatud avaliku korraga seotud keeldumise alust, mida ei saa määruse nr 1215/2015 artikli 45 lõike 3 teise lause kohaselt kohtualluvuse eeskirjade suhtes kohaldada. Kohtuotsus Gjensidige, punktid 51–53.
21      Need kaitsvad kohtualluvuse eeskirjad on sätestatud määruse nr 1215/2012 II peatüki 3.–5. jaos.
22      Need on loetletud määruse nr 1215/2012 artiklis 24. Need hõlmavad i) kinnisasjaõiguse teatavaid aspekte, ii) teatavaid äriõiguse asju, iii) avalike registrite kannete kehtivust, iv) patentide, kaubamärkide, disainilahenduste või muude sarnaste õiguste kehtivust ning v) kohtuotsuste täitmist.
23      Tuletan meelde, et määruse nr 1215/2012 artikli 25 lõike 1 kohaselt on kohtualluvuse kokkuleppega antud kohtualluvus erandlik, kui pooled ei ole kokku leppinud teisiti. Tuletan samuti meelde, et määruse nr 1215/2012 artikkel 25 paikneb määruse nr 1215/2015 II peatüki 7. jaos. See asjaolu on oluline, kuna määruse nr 1215/2015 artikli 45 lõike 1 punkti e alapunktis ii sätestatud erand viitab kohtuotsustele, mis on vastuolus II peatüki 6. jaos loetletud kohtualluvuse alustega.
24      Minu ettepanek kohtuasjas Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2023:994, punkt 86; edaspidi „minu ettepanek kohtuasjas Gjensidige“).
25      Vt selle kohta kohtuotsus Gjensidige, punkt 73. Vt ka Euroopa Komisjoni roheline raamat nõukogu määruse (EÜ) nr 44/2001 (kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades) läbivaatamise kohta, KOM(2009) 175 (lõplik), lk 5.
26      Vt 1968. aasta Brüsseli konventsiooni artikkel 21 ja määruse nr 44/2001 artikkel 27.
27      Vt määruse nr 1215/2012 põhjendus 22. Vt ka Law, S., „Article 31“, teoses Requejo Isidro, M. (toim), Brussels I Bis: A Commentary on Regulation (EU) No 1215/2012, Edward Elgar Publishing (Series: Elgar Commentaries in Private International Law), 2022, lk 490–499, lk 495 jj.
28      Vt eelkõige 1968. aasta Brüsseli konventsiooni kontekstis 9. detsembri 2003. aasta kohtuotsus Gasser (C‑116/02, EU:C:2003:657, punktid 41–54). Vt Mankowski, P., „Der Schutz von Gerichtsstandsvereinbarungen vor abredewidrigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F.“, RIW 2015, lk 17–24; Law, S., „Article 31“, teoses Requejo Isidro, M. (toim), Brussels I Bis: A Commentary on Regulation (EU) No 1215/2012, Edward Elgar Publishing (Series: Elgar Commentaries in Private International Law), 2022, lk 490–499, eelkõige lk 494.
29      Kohtuotsus Gjensidige, punkt 73.
30      Vt selle kohta ka minu ettepanek kohtuasjas Gjensidige, punktid 91 ja 98.
31      Vt kohtuotsus Gothaer, punktid 25–29. Jenardi aruanne, op. cit. 16. joonealuses märkuses, eelkõige lk 42; aruanne, mis käsitleb 9. oktoobri 1978. aasta konventsiooni Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ühinemise kohta konventsiooniga kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades ning protokolliga, mis käsitleb konventsiooni tõlgendamist Euroopa Kohtus (alla kirjutatud Luxembourgis 9. oktoobril 1979) (EÜT 1979, C 59, lk 71), punktid 184 ja 191.
32      20. juuni 2022. aasta kohtuotsus London Steam-Ship Owners’ Mutual Insurance Association (C‑700/20, EU:C:2022:488, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt ka 14. oktoobri 2004. aasta kohtuotsus Mærsk Olie & Gas (C‑39/02, edaspidi „kohtuotsus Mærsk“, EU:C:2004:615, punkt 50 ja seal viidatud kohtupraktika).
33      Kohtuotsus Mærsk, punkt 52.
34      Lisaks järeldas Euroopa Kohus, et kohtu jaoks, kellelt taotletakse otsuse tunnustamist, on siduv liikmesriigi kohtu järeldus, et tal puudub kokkuleppe kehtivuse tõttu pädevus. Kohtuotsus Gothaer, punkt 43.
35      Vt kohtuotsus Gothaer, punkt 20, milles korratakse selles kohtuasjas eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitust, et kuna pädevusest loobumise otsusega jäetakse hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata, ei vasta see sisulistes küsimustes tehtava otsuse nõuetele, mistõttu on Saksa õigusteooria kohaselt tegemist „menetlusotsusega“ („Prozessurteil“).
36      Vt selle kohta Mankowski, P., „Der Schutz von Gerichtsstandsvereinbarungen vor abredewidrigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F.“, Recht der internationalen Wirtschaft, 2015, lk 17–24.
37      Selle kohtuasja tagajärgede kohta vt Voulgarakis, K. D., „Reflections on the scope of „EU res judicata“ in the context of Regulation 1215/2012“, Journal of Private International Law, 2020, 16:3, lk 451–464.
38      Vt selle kohta ka ettepanek kohtuasjas Gothaer, punktid 46–48.
39      Kohtuotsus Gothaer, punktid 30 ja 31, ning 7. aprilli 2022. aasta kohtuotsus H Limited (C‑568/20, EU:C:2022:264, punkt 31 ja seal viidatud kohtupraktika).
40      Või selleks määruse nr 1215/2012 artiklis 30 sätestatud seotud menetluste eeskirja alusel. Tegemist on menetlustega, mis ei vasta nõuetele, mis võimaldaksid asuda seisukohale, et tegemist on samal alusel hagidega samade poolte vahel (mis on lis pendens’i eeskirjade kohaldamise eeltingimus), kuid mille puhul tõstatatud küsimuste sarnasus võib siiski õigustada menetluse peatamist ja teatavatel spetsiifilistel asjaoludel seda, et kohus, kelle poole pöörduti hiljem, loobub asja allumisest temale.
41      Vt ka Mankowski, P., „Der Schutz von Gerichtsstandsvereinbarungen vor abredewidrigen Klagen durch Art. 31 Abs. 2 EuGVVO n.F.“, RIW 2015, lk 17–24.
42      Kohtujuristi kursiiv.
43      27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Cartier parfums-lunettes ja Axa Corporate Solutions assurances (C‑1/13, EU:C:2014:109, punkt 44). Euroopa Kohus tegi need järeldused seoses lis pendens’i üldeeskirjaga (mis on ette nähtud määruses nr 44/2001 ja samaväärne määruse nr 1215/2012 artikliga 29), kuid sama kehtib ka lis pendens’i erieeskirja kohta (määruse nr 1215/2012 artikli 31 lõige 2), sest hetk, mil „prioriteeti mitteomav“ kohus peab sedastama, et asi ei allu talle, on määratletud samamoodi. Kuigi on tõsi, et Euroopa Kohus leidis, et tema otsus ei hõlma juhtumeid, kus asi allub erandliku kohtualluvuse korras kohtule, kuhu hagi on esitatud hiljem (lis pendens’i üldreegli alusel), on siiski selge, et Euroopa Kohus viitas sellega seoses erandliku kohtualluvuse alustele, millest ei saa kokkuleppel kõrvale kalduda (ja mille rikkumine võib kaasa tuua tunnustamisest keeldumise määruse nr 1215/2012 artikli 45 lõike 1 punkti e alapunkti ii alusel, nagu on eespool selgitatud). Ibidem, punkt 26.
44      Ibidem, punktid 42 ja 43.
45      BeckOK ZPO/Eichel, 60. Ed. 1.3.2026, Brüssel, Ia-VO Art. 29 Rn. 47.
46      Vt nt 9. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Profi Credit Polska (jõustunud kohtuotsusega lõpetatud asja teistmine) (C‑582/21, EU:C:2024:282, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
47      Vt nt 18. detsembri 2025. aasta kohtuotsus Soledil (C‑320/24, EU:C:2025:993, punkt 32) ja 24. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus XC jt (C‑234/17, EU:C:2018:853, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
48      Vt nende ülevaadet näiteks minu ettepanekust kohtuasjas Profi Credit Polska (jõustunud kohtuotsusega lõpetatud asja teistmine) (C‑582/21, EU:C:2023:674, punktid 42–50 ja 158–169) või minu ettepanekust kohtuasjas Società Cattolica di Assicurazione (C‑17/25, punktid 57–64), mis esitati käesoleva ettepanekuga samal päeval.
49      Vt nt 16. jaanuari 2025. aasta kohtuotsus BALTIC CONTAINER TERMINAL (C‑376/23, EU:C:2025:20, punkt 73 ja seal viidatud kohtupraktika).