62009CC0348_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Käesoleva eelotsusetaotlusega palub Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen (Saksamaa) Euroopa Kohtul, et ta – pidades silmas 23. novembri 2010. aasta otsust kohtuasjas Tsakouridis(2) – täpsustaks väljasaatmise eest kaitsmise tingimusi, mis on sätestatud direktiivi 2004/38/EÜ(3) artikli 28 lõike 3 punktis a.
2. Selles sättes on ette nähtud, et liidu kodaniku suhtes, kes on eelneva kümne aasta jooksul elanud vastuvõtvas liikmesriigis, võib väljasaatmisotsuse teha üksnes juhul, kui see on avaliku julgeoleku huvides hädavajalik.
3. Euroopa Kohtul palutakse otsustada, kas nimetatud sätet tuleb tõlgendada nii, et avaliku julgeoleku huvides hädavajalikkuse mõiste hõlmab neljateistaastase alaealise seksuaalset kuritarvitamist, seksuaalset väärkohtlemist ning vägistamist. Kuna Euroopa Kohus on kohtuotsuses Tsakouridis tunnistanud, et see mõiste hõlmab võitlust kuritegeliku ühenduse korraldatava narkootiliste ainetega kaubitsemisega, siis on käesolevas asjas eelkõige küsimus selles, kas eraldiseisev tegu nagu põhikohtuasjas P.I. poolt toime pandud neljateistaastase alaealise seksuaalne kuritarvitamine, seksuaalne väärkohtlemine ning vägistamine, on samuti nimetatud mõistega hõlmatud.
4. Käesolevas ettepanekus selgitan põhjuseid, miks ma leian, et direktiivi 2004/38 artikli 28 lõike 3 punkti a tuleb tõlgendada nii, et neljateistaastase alaealise seksuaalne kuritarvitamine, seksuaalne väärkohtlemine ning vägistamine ei ole hõlmatud mõistega „avaliku julgeoleku huvides hädavajalik”, sest need teod ei ohusta otseselt kogu rahvastiku või selle suure osa rahu ja füüsilist julgeolekut.
5. Seejärel põhjendan, miks minu arvates tuleb tõlgendada sama direktiivi artikli 28 lõikeid 2 ja 3 nii, et liidu kodanik ei saa tugineda õigusele saada selle sätte alusel kõrgendatud kaitset väljasaatmise eest, kui on tõendatud, et nimetatud kodanik tuletab selle õiguse õigusvastasest käitumisest, mis vastuvõtva liikmesriigi avalikku korda tõsiselt häirib.
I. Õiguslik raamistik
A. Direktiiv 2004/38
6. Enne direktiivi 2004/38 jõustumist kehtis isikute vaba liikumise ja Euroopa kodanike elamisõiguse valdkonnas mitu direktiivi ja määrust. Kõnealune direktiiv koondas ja lihtsustas liidu õigust nimetatud valdkonnas.
7. Nii on selles kõrvaldatud liidu kodanike kohustus hankida elamisluba, kehtestatud nendele kodanikele alaline elamisõigus ja kitsendatud liikmesriikide võimalust piirata teiste liikmesriikide kodanike viibimist nende territooriumil.
8. Võttes eelkõige aluseks Euroopa Kohtu praktikas välja toodud kriteeriumid, annab direktiiv 2004/38 liidu kodanikele kaitse väljasaatmise eest.
9. Nii võivad liikmesriigid selle direktiivi artikli 27 lõike 1 kohaselt piirata liidu kodanike liikumise ja elamise õigust avaliku korra, julgeoleku või tervishoiu huvides, välja arvatud majanduslikel eesmärkidel.
10. Kõnealuse direktiivi artikli 27 lõige 2 näeb ette, et avaliku korra või julgeoleku huvides võetud meetmed on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega(4) ja põhinevad eranditult selle isiku isiklikul käitumisel, kelle suhtes väljasaatmisotsus on tehtud.(5) Peale selle peab väljasaatmisotsuse adressaadiks oleva isiku käitumine kujutama endast tõelist, vahetut ja piisavalt tõsist ohtu, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi.(6)
11. Direktiivi 2004/38 artikli 28, mis käsitleb kaitset väljasaatmise eest, lõike 3 punkt a on sõnastatud järgmiselt:
„Välja arvatud juhul, kui see on liikmesriikide arvates avaliku julgeoleku huvides hädavajalik, ei või liidu kodanike väljasaatmise otsust teha, kui nad:
a) on elanud vastuvõtvas liikmesriigis eelnevad kümme aastat [...].”
B. Saksa õigus
12. 30. juuli 2004. aasta Gesetz über die allgemeine Freizügigkeit von Unionsbürgern(7) (liidu kodanike vaba liikumise seadus) võtab direktiivi 2004/38 sätted üle Saksa õiguskorda. FreizügG/EU § 6 lõige 1 näeb nimelt ette, et Saksamaa territooriumile sisenemise ja seal elamise õiguse kaotamist saab liidu kodaniku suhtes tuvastada üksnes avaliku korra, avaliku julgeoleku või rahvatervise huvides. FreizügG/EU § 6 lõike 2 kohaselt võib väljasaatmisotsuse põhjendamisel arvesse võtta föderaalsest keskregistrist veel kustutamata süüdimõistvaid otsuseid, tingimusel, et nende süüdimõistmiste aluseks olevatest asjaoludest ilmneb isiklik käitumine, mis kujutab endast tõelist ohtu avalikule korrale, pidades silmas, et tegemist peab olema tegeliku ja piisavalt tõsise ohuga, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi.
13. FreizügG/EU § 6 lõige 3 täpsustab, et väljasaatmisotsuse tegemisel tuleb eriti arvesse võtta asjaomase isiku elamise kestust Saksamaa territooriumil, tema vanust, tervislikku seisundit, perekondlikku ja majanduslikku olukorda, sotsiaalset ja kultuurilist integreerumist sellel territooriumil, samuti tema sidemete tihedust päritoluriigiga.
14. FreizügG/EU § 6 lõige 4 sedastab, et Saksamaa territooriumil elamise ja sinna sisenemise õiguse saab pärast alalise elamisõiguse omandamist kaotada üksnes tõsistel põhjustel.
15. FreizügG/EU § 6 lõige 5 sätestab, et liidu kodanike või nende pereliikmete suhtes, kes on elanud liitvabariigi territooriumil viimased kümme aastat, võib FreizügG/EU § 6 lõikes 1 nimetatud õiguse kaotamise tuvastamine toimuda üksnes juhul, kui see on avaliku julgeoleku huvides hädavajalik. See ei kehti alaealistes suhtes, kui elamisõiguse äravõtmine on vajalik lapse huvides. Hädavajalikkus avaliku julgeoleku huvides esineb üksnes siis, kui puudutatud isikut on jõustunud kohtuotsusega karistatud ühe või mitme tahtlikult toimepandud kuriteo eest vähemalt viieaastase vangistuse või alaealistele kohaldatava vangistusega või kui seoses viimase jõustunud süüdimõistva kohtuotsusega on asjaomasele isikule määratud karistusjärgne kinnipidamine, kui on ohustatud Saksamaa Liitvabariigi julgeolek või kui puudutatud isikust lähtub terrorismioht.
II. Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
16. Itaalia kodanik P. I. on sündinud 3. septembril 1965. aastal Licatas (Itaalia). Ta elab Saksamaa territooriumil alates 1987. aastast. Tema elamisluba anti talle 1987. aasta aprillis ning seda on regulaarselt pikendatud. P.I. on vallaline ja lastetu. Ta ei ole omandanud ei üld‑ ega kutseharidust ning on Saksamaal töötanud ainult ajutiselt lihttöölisena. Enne vahistamist töötas ta oma endise elukaaslase abilisena, kes ise töötab koristajana. P.I.‑l on viis õde-venda, kellest osa elab Saksamaal ja osa Itaalias. Tema ema elab tema vahistamisest alates osaliselt Saksamaal ja osaliselt Itaalias.
17. Landgericht Köln’i 16. mai 2006. aasta otsusega mõisteti P.I.–le neljateistaastase alaealise seksuaalse kuritarvitamise ja väärkohtlemise ning vägistamise eest seitsme aasta ja kuue kuu pikkune vangistus. Kohtuotsus jõustus 28. oktoobril 2006. Karistuse aluseks olevad teod pandi toime aastatel 1990–2001. Kuritegude ohver, P.I. toonase elukaaslase tütar, oli kuritegude toimepaneku algusaastatel kaheksa aastane. Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et P.I. sundis oma ohvrit alates 1992. aastast astuma temaga järjepidevalt peaaegu igal nädalal sugulisse vahekorda või sooritama teisi sugulisi toiminguid, ähvardades muu hulgas tappa ohvri ema või venna.
18. P.I. kannab alates 10. jaanuarist 2006 vanglakaristust ning selle lõpptähtaeg on 9. juuli 2013.
19. Oberbürgermeisterin der Stadt Remscheid tuvastas 6. mail 2008 FreizügG/EU § 6 lõike 1 alusel, et P.I. on kaotanud Saksamaale sisenemise ja Saksamaal elamise õiguse, sest tema süüdimõistmise tõttu on täidetud FreizügG/EU § 6 lõikes 5 sätestatud tingimused ning et lisaks sellele tegutses P.I. märkimisväärse energiaga ja põhjustas oma ohvrile aastatepikkuse kuritarvitamisega tohutuid kannatusi. Peale selle leiab Oberbürgermeisterin der Stadt Remscheid, et välistada ei saa uue kuriteo toimepanekut, kuna P.I. vägistas oma ohvrit ja väärkohtles teda seksuaalselt järjepidevalt pika aja vältel ning tal ei ole siiani tekkinud süütunnet. Kinnipidamisasutuse andmetel näeb P.I. tegeliku ohvrina ennast ega ole tänaseni valmis tunnistama oma tegude äärmiselt taunimisväärset olemust. Oberbürgermeisterin der Stadt Remscheid kuulutas 6. mai 2008. aasta otsuse viivitamatult täitmisele pööratavaks ja kohustas P.I.‑d Saksamaa territooriumilt lahkuma, sest vastasel juhul saadetakse ta Itaaliasse välja.
20. P.I. esitas 12. juunil 2008 selle otsuse peale kaebuse põhjendusega, et tema puhul puudub hädavajalikkus avaliku julgeoleku huvides, mida on vaja tema riiki sisenemise ja riigis elamise õiguse kaotamise tuvastamiseks.
21. Verwaltungsgericht jättis nimetatud kaebuse 14. juuli 2008. aasta otsusega rahuldamata, leides, et tegemist on avaliku julgeoleku huvidest tuleneva hädavajalikkusega ning et P.I. süüdimõistmise aluseks olevatest asjaoludest nähtub P.I. isiklik käitumine, millest võib oodata vahetut, tõelist ja piisavalt tõsist ohtu, mis ähvardab ühiskonna põhihuve, milleks on tüdrukute ja naiste kaitsmine seksuaalse väärkohtlemise ja vägistamiste eest.
22. P.I. esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen’ile, kes otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas direktiivi 2004/38 artikli 28 lõikes 3 sisalduv mõiste „hädavajalikkus avaliku julgeoleku huvides” hõlmab üksnes ohtu riigi sise‑ ja välisjulgeolekule, mis seisneb riigi ja selle avalike asutuste ning oluliste talituste terviklikkuses ja toimimises, rahvastiku säilimises ning rahvusvahelistes suhetes ja rahvaste rahumeelses kooseksisteerimises?”
III. Minu analüüs
23. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimusega sisuliselt teada seda, kas neljateistaastase alaealise seksuaalne kuritarvitamine, seksuaalne väärkohtlemine ja vägistamine, mis on toime pandud peresiseselt, kujutavad endast hädavajalikke põhjuseid avaliku julgeoleku huvides, mis võivad õigustada liidu kodaniku väljasaatmist, kes on elanud vastuvõtva liikmesriigi territooriumil rohkem kui kümme aastat.
24. Alljärgnevas analüüsis selgitan esmalt põhjuseid, miks ma leian, et niisugune rikkumine nagu see, mille pani toime P.I., ei kuulu mõiste „avaliku julgeoleku huvides hädavajalik” alla direktiivi 2004/38 artikli 28 lõike 3 tähenduses. Teiseks selgitan, miks minu arvates ei saa P.I. sellegipoolest tugineda selles sättes ja sama direktiivi artikli 28 lõikes 2 sätestatud õigusele saada kõrgendatud kaitset.
A. Mõiste „avaliku julgeoleku huvides hädavajalik”
25. Eespool viidatud kohtuotsuses Tsakouridis leidis Euroopa Kohus, et direktiivi 2004/38 artikli 28 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et võitlus kuritegeliku ühenduse korraldatava narkootiliste ainetega kaubitsemisega seotud kuritegevusega on hõlmatud mõistega „avaliku julgeoleku huvides hädavajalik”, mis võib õigustada väljasaatmisotsuse tegemist liidu kodaniku suhtes, kes on vastuvõtvas liikmesriigis elanud eelnevad kümme aastat.
26. Nimelt märkis Euroopa Kohus kõigepealt, et kuritegeliku ühenduse korraldatav narkootiliste ainetega kaubitsemine on hajus kuritegevus, millel on muljetavaldavad majanduslikud ja operatiivsed ressursid ning väga sageli ka rahvusvahelised sidemed.(8) Selle kaubandusega seotud kuritegevuse hävitavate tagajärgede kohta on raamotsuse 2004/757/JSK(9) põhjenduses 1 sätestatud, et uimastikaubandus ohustab liidu kodanike tervist, turvalisust ja elukvaliteeti ning liikmesriikide seaduslikku majandustegevust, stabiilsust ja julgeolekut.(10) Pärast konstateeringut, et uimastisõltuvus on nuhtlus üksikisikule ning majanduslik ja sotsiaalne oht inimkonnale, märkis Euroopa Kohus seejärel, et seda tüüpi kaubitsemine võib olla nii intensiivne, et ähvardab otseselt kogu rahvastiku või selle suure osa rahu ja füüsilist julgeolekut.(11)
27. Käesolevas asjas on küsimus selles, kas niisugune karistatav tegu nagu see, mille pani toime P.I., st neljateistaastase alaealise seksuaalne kuritarv itamine, seksuaalne väärkohtlemine ja vägistamine peresiseselt, võib samuti olla hõlmatud mõistega „avaliku julgeoleku huvides hädavajalik”, isegi kui tegemist on eraldiseisva teoga, mis ei sõltu selle toimepanija osalemisest mis tahes võrgustikus.
28. Kuigi neljateistaastase alaealise seksuaalne kuritarvitamine, seksuaalne väärkohtlemine ja vägistamine kahjustavad kahtlemata eriti tõsiselt ühte ühiskonna põhiväärtust, ei arva ma siiski, et seda tüüpi tegu on hõlmatud mõistega „avalik julgeolek” direktiivi 2004/38 artikli 28 lõike 3 tähenduses.
29. Sellega seoses on tarvilik meenutada direktiivi 2004/38 aluseks olevat käsitust, täpsustades, et siin satuvad need mõisted vastamisi karistusõiguse reaalsuse ja eripäraga.
30. Selle direktiivi eesmärk on edendada iga liidu kodaniku põhiõigust liikmesriikide territooriumil vabalt liikuda ja elada. See põhiõigus tuleneb liidu kodakondsusest ja selle kasutamine toimub nimetatud direktiivis sätestatud tingimuste ja piirangute kohaselt.(12)
31. Kuna liidu kodaniku elamise kestus vastuvõtvas liikmesriigis võetakse aluseks tema lõimumise eeldusele selles riigis, näeb direktiiv 2004/38 ette, et alaline elamisõigus selles riigis saadakse siis, kui liidu kodanik on seal elanud pidevalt viis järjestikust aastat.(13)
32. Alaline elamisõigus annab seda õigust omavale isikule kaitse väljasaatmise meetmete vastu, kuna neid meetmeid saab tema suhtes võtta vaid avaliku korra või julgeolekuga seonduvatel tõsistel põhjustel.(14)
33. Kui liidu kodanik on elanud vastuvõtvas liikmesriigis vähemalt kümme aastat, siis on tal samade meetmete vastu kõrgendatud kaitse, kuna neid meetmeid saab võtta üksnes siis, kui see on avaliku julgeoleku huvides hädavajalik.(15) Mõistete „tõsistel põhjustel” ja „hädavajalik” erinevus näib juba viitavat liidu seadusandja tahtele.(16)
34. Veelgi enam, direktiivi 2004/38 artikli 28 lõigete 2 ja 3 võrdlusest nähtub selgesti, et direktiivi sõnastuses tehakse täpset vahet mõistete avalik kord ja avalik julgeolek vahel, kusjuures teisena nimetatud mõiste tähistab esimesest raskemat vormi, kui tahetakse mööda minna liidu kodanikule ette nähtud kõrgendatud kaitsest.
35. Need kaks mõistet vastavad kriminaalasjades kohaldatuna erinevatele kriminoloogilistele nähtustele.
36. Iga liikmesriik määrab oma karistusõigusega kindlaks enda avaliku korra raamid, sest ta määratleb need teod, mis on karistuse ähvardusel keelatud. Kahtlemata kuuluvad karistusõiguse normid kõik avaliku korra reeglite alla selles mõttes, et kuna nad on oma olemuselt imperatiivsed normid, ei saa üksikisiku tahtega neist mööda minna. Nad on loodud just üksikisiku tahte vastu juhuks, kui sellel oleksid niisugused tagajärjed, mida peetakse ühiskonna väärtusi kahjustavateks.
37. Nende normide rikkumisega kaasneb seega liikmesriigi kehtestatud avaliku korra kahjustamine, kusjuures kahju suurus sõltub toime pandud teo laadist ning avalikule korrale tekitatud kahju peegeldub tavaliselt riigi seadusandja poolt keelatud käitumise karistamiseks kehtestatud karistuse määras. Igal konkreetsel juhtumil väljendub see hinnang ning vajaduse korral selle kaalumine tegelikult määratud karistuses, mis konkreetse juhtumi asjaolusid silmas pidades peegeldab tegelikult tekitatud häiringu taset.
38. Viide avaliku julgeoleku mõistele ei tulene ilmselt automaatselt ainuüksi asjaolust, et õigusrikkumine on toime pandud, vaid see tuleneb eriti raskest õigusrikkumisest nii teo enda kui selle tagajärgede osas, mis läheb kaugemale ühele või mitmele ohvrile individuaalselt tekitatud kahjust. Need kaks mõistet ei ole seega identsed ning kuigi igasugune avalikku julgeolekut ohustav käitumine häirib põhimõtteliselt avalikku korda, ei ole see nii vastupidisel juhul, isegi kui kord ilmsiks tulnud tegu võib tekitada avalikus arvamuses emotsiooni, mis peegeldab rikkumisega tekitatud häiringut.
39. Selles etapis on oluline täpsustada, et küsimus, kas õigusrikkuja kujutab oma käitumisega ohtu avalikule julgeolekule, ei sõltu üksnes toime pandud õigusrikkumise raskusest, mida võib aimata eeldatava või mõistetud karistuse põhjal, vaid pigem selle laadist.
40. Selles üldise analüüsi etapis ei ole uue süüteo toimepanemise risk iseenesest määrav. Missuguse õigusrikkumise puhul ei esine süüteo korduva toimepanemise riski? Olemas ei ole hoopis ilma süüteo kordumise riskita õigusrikkumist. Ka avaliku julgeoleku ohustamise osas tuleb arvesse võtta just selle ohu olemust ennast. Kui käitumise laad tekitab ohtu, nii et selle tõrjumiseks on hädavajalik riigist väljasaatmine, siis on direktiivi 2004/38 artikli 28 lõikes 3 sätestatud tingimused täidetud. Korduva rikkumise tõenäosust võib kohus või pädev asutus küll arvesse võtta, kuid kui hinnatakse, kas väljasaatmine tuleb tegelikult ellu viia, on see üksnes täiendav või tasakaalustav argument koos selles direktiivis sätestatud teiste tingimuste või teguritega ning Euroopa Kohtu praktikaga.(17)
41. Missugused õigusrikkumised võivad seega kujutada endast niisugust ohtu avalikule julgeolekule? Euroopa Kohus on neid määratlenud eespool viidatud kohtuotsuses Tsakouridis.
42. Nagu käesoleva ettepaneku punktis 26 märgitud, on Euroopa Kohus leidnud, et kuritegeliku ühenduse korraldatav narkootiliste ainetega kaubitsemine on hajus kuritegevus ja see võib olla nii intensiivne, et ähvardab otseselt kogu rahvastiku või selle suure osa rahu ja füüsilist julgeolekut.
43. Kas P.I. toime pandud teod kuuluvad Euroopa Kohtu poolt niimoodi sõnastatud määratluse alla? Isegi kui valdab tahtmine vastata eeltoodud küsimusele jaatavalt, kuna moraalsest vaatepunktist tekitavad toimepandud teod spontaanset hukkamõistu ja tülgatust, annab juriidiline analüüs pigem eitava vastuse.
44. Nimelt ei näi kahtlust olevat selles, et eelkõige kriminoloogilisest vaatepunktist ei saa seda laadi käitumist, mis on toimunud ainult peresiseselt, samastada nn seksuaalkiskjate(18) käitumisega. Kuigi P.I. kujutab endast vaieldamatult ohtu peresfääris, ei ole toime pandud teo laadiga tõendatud, et ta kujutab endast ohtu liidu kodanike turvalisusele – sõnastus, mis on võetud eespool nimetatud kohtuotsuse Tsakouridis punktist 46. Nii eemaletõukav kui see ka on, ei kaasne intsesti toimepanekuga minu arvates avaliku julgeoleku seisukohast sama tüüpi ohtu kui Euroopa Kohtu poolt nimetatud kohtuotsuses määratletud teoga.
45. Teistsugune seisukoht tähendaks selle möönmist, et ainult kuriteo objektiivne raskus, mis on määratud selle eest eeldatavalt mõistetava või mõistetud karistusega, on potentsiaalseks õigustuseks avaliku julgeoleku huvides hädavajalikule väljasaatmisotsusele.
46. Sellegipoolest tuleb nentida, et see lähenemine ei ole minu arvates kooskõlas direktiivi 2004/38 aluseks oleva käsitusega. Pealegi tuleb elamiseks ja liikumiseks ühise ala loomisel võtta selle ühise ala üldistes huvides, milleks on liidu sotsiaalne ühtekuuluvus, arvesse sellist nähtust nagu kuritegevus, koos võimaliku vajadusega töötada välja ühised meetmed selle ennetamiseks ja selle vastu võitlemiseks. Mulle näib, et see on vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala ülesanne ja ambitsioon. See ala ei saa rajaneda sellel, et päritoluliikmesriiki saadetakse tagasi kõik raskelt karistatud kurjategijad pelgalt seetõttu, et neid on karistatud. Pealegi näib mulle, et see lähtekoht ühtib direktiivi seisukohaga, mis väljendub ettevaatusmeetmetes, mida liikmesriigid peavad enne väljasaatmist võtma.(19)
47. Võib muidugi arvata, et P.I. kohalolu vastuvõtvas liikmesriigis võib luua tingimused esimeste süütegude ohvri suhtes uue kuriteo toimepanemiseks, mille pärast P.I. väljasaatmine toimuks kannatanu kaitsmise eesmärgil. Selline võimalus, mida ei saa kohe alguses välistada, võib olla seoses karistusjärgse kontrolli meetmetega sätestatud üksnes konkreetses vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevat ala käsitlevas aktis, mille õiguslik alus ei ole direktiiv 2004/38. Kuna seda küsimust ei ole võistlevas menetluses arutatud, siis ei peatu ma sellel siinkohal pikemalt, vastasel juhul tuleks minu arvates uuendada suuline menetlus.
48. Seevastu vajab analüüsimist poolte vahel võistlevas menetluses käsitletud küsimus, kas P.I. suhtes on kohaldatav direktiivi 2004/38 artiklis 28 sätestatud kõrgendatud kaitse.
B. Direktiivi 2004/38 artikli 28 lõigetes 2 ja 3 sätestatud kõrgendatud kaitse kohaldamine
49. Jagan Madalmaade valitsuse seisukohta,(20) et direktiivi 2004/38 artikli 28 lõige 3 ei ole P.I. juhtumil kohaldatav, kuna tema käitumise ja tegude toimepanemise viisi põhjal on näha, et ta ei olnud tegelikult integreerunud, mille tõttu tema suhtes ei ole kohaldatav selles sättes ette nähtud kõrgendatud kaitse.
50. Selles osas on minu arvates Madalmaade valitsuse võrdlus kohtuasjaga Kol(21) asjakohane, kuivõrd selles konkreetses asjas, mis oli küll täiesti erinev, möönis Euroopa Kohus, et pettuse tõttu võib selle toime pannud isik jääda ilma elamisloast.
51. Eespool viidatud kohtuotsuses Kol märgib Euroopa Kohus, et välistatud on see, et töötamine niisuguse elamisloa alusel, mis on välja antud pettuse tulemusel ja mille eest on tehtud süüdimõistev otsus, võiks anda Türgi töötajale õigusi või õigustada tema õiguspärast ootust.(22)
52. Minu arvates on see kohtupraktika ülekantav käesolevale kohtuasjale.
53. Nimelt nähtub direktiivi 2004/38 põhjendusest 23, et liidu kodanike ja nende pereliikmete väljasaatmine avaliku korra või julgeoleku huvides võib tõsiselt kahjustada isikuid, kes on neile EÜ asutamislepinguga antud õigusi ja vabadusi kasutades igati (23) vastuvõtvasse liikmesriiki integreerunud. (24)
54. Sel põhjusel – nagu nähtub ka selle direktiivi põhjendusest 24 – kehtestab see direktiiv kaitsesüsteemi väljasaatmise vastu, mis põhineb liidu kodaniku integreerumise astmel vastuvõtvas liikmesriigis, nii et mida suurem on selle kodaniku ja tema pereliikmete vastuvõtvasse liikmesriiki integreerumise aste, seda suurem peaks olema neile võimaldatav väljasaatmisvastane kaitse.(25)
55. Eespool esitatud käsitlusest nähtub, et direktiivi 2004/38 artikli 28 lõige 3 kujutab endast kõige viimast ja olulisemat väljasaatmisvastase kaitse astet, kuna see näeb ette kaitse nendele liidu kodanikele, kes on vastuvõtva liikmesriigi territooriumil elanud väljasaatmisotsusele eelnevad kümme aastat.
56. Minu arvates sisaldab see säte lihtsat integratsiooni eeldust, kusjuures integratsiooni kummutavad tõendid tulenevad käesoleval juhul faktilistest asjaoludest endist.
57. Nimelt lähtus liidu seadusandja põhimõttest, et elamisperioodi kestus peegeldab teatavat integreerumist vastuvõtvasse liikmesriiki.(26) Pärast kümneaastast elamist selle riigi territooriumil eeldatakse, et liikumisvabadust kasutanud liidu kodaniku ja nimetatud riigi vahel on tihe side, isegi niisugune, et see kodanik tunnetab end selle ühiskonna lahutamatu osana, kusjuures tuleb märkida, et see on sotsiaalse ühtekuuluvuse edendamise huvides, mis on üks liidu põhieesmärke.(27)
58. Minu arvates ei ole käesolevas asjas kahtlust selles, et – võttes arvesse tegude toimepanemise aega – kui need teod oleksid tulnud ilmsiks kohe nende toimepanemise alguses, siis oleks P.I. suhtes alustatud menetlust, ta oleks süüdi mõistetud ning vajaduse korral välja saadetud, seejuures ilmselgelt ilma võimaluseta tugineda direktiivi 2004/38 artikli 28 lõikes 3 sätestatud kaitsele.
59. Nimelt alustas P.I. oma elukaaslase alaealise lapse kuritarvitamist alates tema kolmandast vastuvõtva liikmesriigi territooriumil viibimise aastast, seega enne viieaastase liikmesriigis seadusliku elamise aja täitumist, mis eelnevad alalisele elamisõigusele, kusjuures ta jätkas kuritarvitamist kuni 2001. aastani, see tähendab selle kümne aasta jooksul, mis eelnesid tema suhtes tehtud väljasaatmisotsusele.(28)
60. Kuigi liidu kodaniku integratsioon põhineb tõepoolest territoriaalsetel ja ajalistel asjaoludel, põhineb see ka kvalitatiivsetel teguritel.(29) Samas on ilmne, et P.I. käitumine, mis kujutab endast avaliku korra tõsist rikkumist, annab tunnistust sellest, et P.I.‑l puudub täielikult tahe integreeruda sellese ühiskonda, kus ta elab ja mille põhiväärtusi ta nii teadlikult aastate vältel on eiranud. Nüüd on näha kümneaastase tähtaja täitumise tagajärjed, kusjuures selle tähtaja kulgemise katkemise hoidis ära asjaolu, et tema käitumine jäi varjatuks füüsilise ja vaimse vägivalla tõttu, millega kannatanut aastate vältel tülgastust tekitavalt mõjutati.
61. Sellist laadi rikkumine ei või olla õigustloov ettekäändel, et see kestis pikka aega. Peale selle näeb direktiivi 2004/38 artikkel 35 ise ette, et õiguste kuritarvitamise või pettuse puhul võivad liikmesriigid vastu võtta vajalikud meetmed sellest direktiivist tulenevate õiguste lõpetamiseks, kehtetuks tunnistamiseks või nendest keeldumiseks. Euroopa Kohtul tuleb sellisest pettusest teha siinkohal järeldused.
62. Kui möönda, et P.I. võib oma rikkumisest tuletada selle direktiivi artikli 28 lõigetes 2 ja 3 ette nähtud õiguse kõrgendatud kaitsele, kahjustaks see minu arvates liidu kodakondsuse aluseks olevaid väärtusi.
63. Eeltoodut arvesse võttes peaks P.I. suhtes kindlasti kehtima nende õiguste tagatised vastavalt nimetatud direktiivi artikli 28 lõike 1 sätetele ning vastavalt Euroopa Kohtu põhiõiguste tagamist puudutava praktika põhimõtetele; neid põhimõtteid on korratud eespool viidatud kohtuotsuses Tsakouridis, eelkõige selle punktis 52.
64. Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes leian, et direktiivi 2004/38 artikli 28 lõikeid 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et liidu kodanik ei saa tugineda selle sätte alusel õigusele saada kõrgendatud kaitset väljasaatmise eest, kui on tõendatud, et nimetatud kodanik tuletab selle õiguse rikkumisest, mis häirib tõsiselt vastuvõtva liikmesriigi avalikku korda.
IV. Ettepanek
65. Eeltoodust tulenevalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfaleni esitatud küsimusele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ (mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 9 0/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ) artikli 28 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et neljateistaastase alaealise seksuaalne kuritarvitamine, seksuaalne väärkohtlemine ning vägistamine ei kuulu mõiste „avaliku julgeoleku huvides hädavajalik” alla, sest need teod ei ohusta otseselt kogu rahvastiku või selle suure osa rahu ja füüsilist julgeolekut.
Direktiivi 2004/38 artikli 28 lõikeid 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et liidu kodanik ei saa tugineda selle sätte alusel õigusele saada kõrgendatud kaitset väljasaatmise eest, kui on tõendatud, et nimetatud kodanik tuletab selle õiguse rikkumisest, mis häirib tõsiselt vastuvõtva liikmesriigi avalikku korda.
(1) .
(2)  – Kohtuasi C‑145/09, EKL 2010, lk I‑11979.
(3)  – Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiv, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT L 158, lk 77; parandatud ELT L 229, lk 35 ja ELT 2005, L 197, lk 34).
(4)  – Vt 18. mai 1982. aasta otsus liidetud kohtuasjades 115/81 ja 116/81: Adoui ja Cornuaille (EKL 1982, lk 1665).
(5)  – Vt 26. veebruari 1975. aasta otsus kohtuasjas 67/74: Bonsignore (EKL 1975, lk 297).
(6)  – Vt 27. oktoobri 1977. aasta otsus kohtuasjas 30/77: Bouchereau (EKL 1977, lk 1999).
(7)  – BGBl . 2004 I, lk 1950, mida on muudetud 26. veebruari 2008. aasta Gesetz zur Änderung des Bundespolizeigesetzes und anderer Gesetze’ga ( BGBl.  2008 I, lk 215; föderaalpolitsei seaduse ja teiste seaduste muutmise seadus) (edaspidi „FreizüG/EU”).
(8)  – Vt punkt 46.
(9)  – Nõukogu 25. oktoobri 2004. aasta raamotsus, millega kehtestatakse miinimum eeskirjad ebaseadusliku uimastiäri kuriteokoosseisu ja karistuste kohta (ELT L 335, lk 8).
(10)  – Eespool viidatud kohtuotsus Tsakouridis (punkt 46).
(11)  – Ibidem (punkt 47).
(12)  – 21. detsembri 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑424/10 ja C‑425/10: Ziolkowski (EKL 2011, lk I‑14035, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
(13)  – Vt selle direktiivi artikli 16 lõige 1.
(14)  – Vt nimetatud direktiivi artikli 28 lõige 2.
(15)  – Direktiivi 2004/38 artikli 28 lõike 3 punkt a.
(16)  – Eespool viidatud kohtuotsus Tsakouridis (punkt 40).
(17)  – Ibidem
(punktid 49–53).
(18)  –	Eriti ohtlike kurjategijate kategooria, millele on iseloomulik selline käitumine nagu tuli ilmsiks kohtuasjades Dutroux et Fourniret.
(19)  – Vt eelkõige nimetatud direktiivi artikli 27 lõige 2.
(20)  – Vt käesoleva ettepaneku punkt 37 jj.
(21)  –	Kohtuasi C‑285/95, milles otsus tehti 5. juunil 1997 (EKL 1997, lk I‑3069).
(22)  – Punkt 28.
(23)  – Kohtujuristi kursiiv.
(24)  – Eespool viidatud kohtuotsus Tsakouridis (punkt 24).
(25)  – Ibidem
(punkt 25).
(26)  – Vt ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil (KOM(2001) 257 lõplik).
(27)  – Vt direktiivi 2004/38 põhjendus 17.
(28)  – Vt eelotsusetaotluse punktid 31 ja 32.
(29)  – Vt 21. juuli 2011. aasta otsus kohtuasjas C‑325/09: Dias (EKL 2011, lk I‑6387, punkt 64).