62019CJ0741_RES
Kohtuasi C‑741/19
Moldova Vabariik
versus
Komstroy LLC, äriühingu Energoalians õigusjärglane
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud cour d’appel de Paris (Prantsusmaa))
Euroopa Kohtu (suurkoda) 2. septembri 2021. aasta otsus
Eelotsusetaotlus – Energiaharta leping – Artikkel 26 – Kohaldamatus liikmesriikide vahel – Vahekohtu otsus – Kohtulik kontroll – Liikmesriigi kohtu pädevus – Kolmanda riigi ettevõtja ja kolmanda riigi vaheline vaidlus – Euroopa Kohtu pädevus – Energiaharta lepingu artikli 1 punkt 6 – Mõiste „investeering“
Eelotsuse küsimused – Euroopa Kohtu pädevus – Sellise rahvusvahelise lepingu tõlgendamine, mille liit ja liikmesriigid on sõlminud jagatud pädevuse alusel – Energiaharta leping – Kolmanda riigi ettevõtja ja kolmanda riigi vaheline vaidlus – Liidu huvi selle lepingu ühetaolise tõlgenduse vastu – Euroopa Kohtu pädevus see tõlgendus anda
(ELL artikkel 19; ELTL artikkel 267; 1994. aasta energiaharta leping, artikli 1 punkt 6 ja artikli 26 lõige 1)
(vt punktid 22–38)
Rahvusvahelised lepingud – Energiaharta leping – Vaidluse allutamine selles lepingus ette nähtud vahekohtule – Kohus, mis ei kuulu liikmesriigi kohtusüsteemi, vaid on moodustatud ÜRO rahvusvahelise kaubandusõiguse komisjoni (UNCITRAL) vahekohtueeskirjade alusel – Liikmesriigi ja teise liikmesriigi investori vaheline vaidlus investori poolt selles esimeses liikmesriigis tehtud investeeringu üle – Välistamine
(1994. aasta energiaharta leping, artikli 1 punkt 6 ja artikkel 26)
(vt punktid 48–66)
Rahvusvahelised lepingud – Energiaharta leping – Investeering – Mõiste – Ühe energiaharta lepingu osalise ettevõtja poolt sellise elektrivarustuslepingust tuleneva nõude omandamine, mis ei ole investeeringuga seotud ja kuulus ühele selle lepingu välise riigi ettevõtjale teise lepinguosalise avaliku ettevõtja suhtes – Välistamine
(1994. aasta energiaharta leping, artikli 1 punkt 6 ja artikli 26 lõige 1)
(vt punktid 67–85 ja resolutsioon)
Kokkuvõte
Ukraina tootja Ukrenergo müüs 1999. aastal sõlmitud lepingute alusel elektrienergiat Ukraina turustajale Energoaliansile, kes müüs selle elektrienergia edasi Briti Neitsisaartel registreeritud äriühingule Derimen, kes omakorda müüs selle elektrienergia edasi Moldova avalikule ettevõtjale Moldtranselectro, et see eksportida Moldovasse. Tarnitava elektrienergia maht määrati kindlaks igal kuul otse Moldtranselectro ja Ukrenergo vahel.
Derimen tasus Energoaliansile sel viisil ostetud elektrienergia eest tasumisele kuuluvad summad täies ulatuses, samas kui Moldtranselectro tasus selle elektrienergia eest makstavad summad Derimenile vaid osaliselt. Derimen võõrandas nõude, mis tal Moldtranselectro suhtes oli, 30. mail 2000 Energoaliansile. Moldtranselectro tasus oma võla Energoaliansile vaid osaliselt, loovutades talle nõudeid, mida ta omas. Energoalians püüdis asjatult saavutada selle võla jäägi tasumist 16287185,94 USA dollari (USD) suuruses summas (ligikaudu 13 735 000 eurot), pöördudes Moldova kohtutesse ja seejärel Ukraina kohtutesse.
Energoalians leidis, et Moldova Vabariigi teatav tegevus selles olukorras kujutab endast energiaharta lepinguga (
1
) – mille peamine põhimõte on majanduskasvu edendamine investeeringute ning energiakaubanduse liberaliseerimise abil – võetud kohustuste selget rikkumist.
Energoalians, kelle õigusjärglaseks sai hiljem Komstroy LLC, taotles energiaharta lepingus ette nähtud (
2
) vahekohtumenetluse algatamist. Selle vaidluse lahendamiseks Pariisis (Prantsusmaa) moodustatud ad hoc vahekohus tunnistas ennast pädevaks ja mõistis Moldova Vabariigilt energiaharta lepingu alusel Energoaliansi kasuks välja rahasumma. Pärast tühistamishagi vahekohtu otsuse peale ja Cour de cassationi (Prantsusmaa kassatsioonikohus) otsust vaidlustas Moldova Vabariik selle vahekohtu pädevuse cour d’appel de Paris’s (Pariisi apellatsioonikohus, Prantsusmaa), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus, põhjendusega, et elektrienergia müügilepingust tulenev nõue ei ole „investeering“ energiaharta lepingu tähenduses (
3
). Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas sellega seoses kolm küsimust, mis puudutavad mõistet „investeering“.
Euroopa Kohtu suurkoda leidis oma otsuses, et kui ühe energiaharta lepingu osalise ettevõtja omandab elektrivarustuslepingust tuleneva nõude, mis ei ole investeeringuga seotud ja kuulus ühele selle lepingu välise riigi ettevõtjale teise lepinguosalise avaliku ettevõtja suhtes, ei kujuta see endast „investeeringut“ energiaharta lepingu tähenduses (
4
).
Euroopa Kohtu hinnang
Euroopa Kohus kontrollis kõigepealt, kas tema ise on pädev esitatud küsimustele vastama, kuna mitu menetlusosalist, sh Komstroy, väitsid, et liidu õigus ei ole põhikohtuasjas käsitletava vaidluse suhtes kohaldatav, kuna vaidluspooled ei ole Euroopa Liiduga seotud.
Euroopa Kohus kinnitas, et ta on pädev eelotsusemenetluses tõlgendama energiaharta lepingut, mis on segaleping, mis tähendab, et selle on sõlminud liit ja suur hulk liikmesriike. Tal on konkreetsemalt pädevus vastata esitatud küsimustele, kuna need puudutavad mõistet „investeering“ energiaharta lepingu tähenduses ning alates Lissaboni lepingu jõustumisest on liidul välismaiste otseinvesteeringute puhul ainupädevus ja muude kui otseinvesteeringute puhul jagatud pädevus (
5
).
Seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et põhikohtuasja vaidluse poolteks on ühe kolmanda riigi investor ja teine kolmas riik. On küll tõsi, et Euroopa Kohus ei ole põhimõtteliselt pädev tõlgendama rahvusvahelist lepingut seoses selle kohaldamisega vaidluse raames, mis ei kuulu liidu õiguse kohaldamisalasse. Nii on see eelkõige juhul, kui vaidluspoolteks on kolmanda riigi investor ja mõni teine kolmas riik. Samas on liidul huvi, et mõiste „investeering“ energiaharta lepingu tähenduses saaks edaspidiste erinevate tõlgenduste vältimiseks ühtse tõlgenduse, olenemata tingimustest, milles vaidlusalust sätet kohaldatakse. See on nii sätete puhul, mille tõlgendamist eelotsusetaotluse esitanud kohus taotleb. Tuleb märkida, et kui vaidlus kuuluks liidu õiguse kohaldamisalasse, võiks see kohus teha otsuse nendesamade energiaharta lepingu sätete tõlgendamise küsimuses, olgu see siis seoses nõudega tühistada vahekohtuotsus või ka juhul, kui vaidlus toimub tavakohtus.
Igal juhul otsustasid vaidluspooled esitada vaidluse lahendamiseks ad hoc vahekohtule, mis on moodustatud ÜRO rahvusvahelise kaubandusõiguse komisjoni (UNCITRAL) vahekohtueeskirjade alusel (
6
), ning nõustusid vastavalt neile vahekohtueeskirjadele, et vahekohtu asukoht on Pariisis, see tähendab liikmesriigi territooriumil, milleks käesoleval juhul on Prantsusmaa, kus energiaharta leping on kohaldatav liidu õigusaktina. See vahekohtu asukoha kindlaksmääramine toob seega kaasa selle liikmesriigi territooriumil algatatud menetluse suhtes liidu õiguse kohaldamise, mille järgimise peab asja lahendav kohus vastavalt ELL artiklile 19 tagama.
Et vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimesele küsimusele, mis puudutab mõistet „investeering“ energiaharta lepingu tähenduses, mille tõlgendamine on vajalik ad hoc vahekohtu pädevuse kindlakstegemiseks, uuris Euroopa Kohus kõigepealt vaidlusi, millega võib energiaharta lepingu artikli 26 alusel vahekohtu poole pöörduda. Mitu liikmesriiki, kes osalesid kirjalikus ja suulises menetluses, palusid Euroopa Kohtul täpsustada, kas selline vahekohus võib liidu õigussüsteemi autonoomiat arvestades lahendada ühe liikmesriigi ettevõtja ja teise liikmesriigi vahelist vaidlust (
7
).
Euroopa Kohus täpsustas sellega seoses esiteks, et vahekohus otsustab vaidluse üle vastavalt energiaharta lepingule, mis on liidu õigusakt, ja rahvusvahelisele õigusele, mistõttu võib sellel kohtul tekkida vajadus liidu õigust tõlgendada ja kohaldada.
Teiseks ei ole see vahekohus liikmesriigi – käesoleval juhul Prantsusmaa – kohtusüsteemi osa. Sellest järeldub, et seda kohut ei saa pidada „liikmesriigi“ kohtuks ELTL artikli 267 tähenduses ja seega ei ole tal õigust esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotlust (
8
).
Kolmandaks tuleb vahekohtuotsus selleks, et tagada kooskõla liidu õigussüsteemi autonoomia põhimõttega, allutada liikmesriigi kohtu kontrollile, millega saab tagada liidu õiguse täieliku järgimise, kindlustades, et liidu õiguse küsimusi on võimalik vajaduse korral esitada Euroopa Kohtule eelotsusemenetluses. Käesoleval juhul otsustasid põhikohtuasja vaidluspooled esitada vaidluse lahendamiseks vahekohtule, mis on moodustatud UNCITRALi vahekohtueeskirjade alusel, ning nõustusid sealjuures, et vahekohtu asukoht on Pariisis, muutes sellega Prantsuse õiguse kohaldatavaks eelotsusetaotluse esitanud kohtus toimuvale menetlusele, mille ese on vahekohtuotsuse kohtulik kontroll. Eelotsusetaotluse esitanud kohus saab sellist kohtulikku kontrolli teha siiski vaid niivõrd, kuivõrd riigisisene õigus talle seda võimaldab. Prantsuse õiguses on aga ette nähtud üksnes piiratud kontroll, mis puudutab eelkõige vahekohtu pädevust. Lisaks erineb vaidlusalune vahekohtumenetlus kaubandusarbitraaži menetlusest, mille aluseks on asjaomaste poolte autonoomne tahe. See tuleneb nimelt lepingust, millega liikmesriigid on nõustunud jätma kohtuliku kontrolli süsteemist, mille nad on kohustatud kehtestama, välja vaidlused, mis võivad puudutada liidu õiguse kohaldamist või tõlgendamist.
Neist vahekohtu tunnusjoontest nähtub, et kui vaidlus oleks liikmesriikide vahel, ei võimaldaks selle vaidluse lahendamise mehhanism tagada, et vaidlusi lahendaks liidu kohtusüsteemi kuuluv kohus, kuna vaid selline kohus suudab tagada liidu õiguse täieliku toime (
9
). Järelikult ei ole energiaharta vaidlusalune säte (
10
) kohaldatav liikmesriigi ja teise liikmesriigi investori vahelistele vaidlustele seoses viimase poolt esimeses liikmesriigis tehtud investeeringuga.
Edasi täpsustas Euroopa Kohus mõistet „investeering“ energiaharta lepingu tähenduses. Sellega seoses leidis Euroopa Kohus, et elektrivarustuslepingust tulenev nõue kujutab endast küll otseselt investori omandit, kusjuures tuleb täpsustada, et mõiste „investor“, mis on energiaharta lepingus määratletud ja mida on kasutatud muu hulgas energiaharta lepingu artikli 26 lõikes 1, tähistab eelkõige sellise lepinguosalise nagu Ukraina puhul iga ettevõtjat, kes tegutseb kooskõlas selle lepinguosalise territooriumil kohaldatavate õigusaktidega. Samas ei saa lihtsast elektrienergia müügilepingust tulenevat nõuet pidada nõudeks, mis on antud energiasektoris majandustegevusega tegelemiseks. Sellest järeldub, et lihtne elektrivarustusleping – mille puhul elektrienergiat toodavad teised ettevõtjad – on äritehing, mis ei saa iseenesest olla investeering. See tõlgendus vastab selgele vahetegemisele, mida on energiaharta lepingus tehtud kaubanduse ja investeeringute vahel.
(
1
)	Lissabonis 17. detsembril 1994 alla kirjutatud energiaharta leping (EÜT 1994, L 380, lk 24; ELT eriväljaanne 12/01, lk 199; edaspidi „energiaharta leping“), mis on Euroopa ühenduste nimel heaks kiidetud nõukogu ja komisjoni 23. septembri 1997. aasta otsusega 98/181/EÜ, ESTÜ, Euratom (EÜT 1998, L 69, lk 1; ELT eriväljaanne 12/02, lk 24).
(
2
)	Energiaharta lepingu artikli 26 lõige 1.
(
3
)	Energiaharta lepingu artikli 1 punkt 6 ja artikli 26 lõige 1.
(
4
)	Energiaharta lepingu artikli 1 punkt 6 ja artikli 26 lõige 1.
(
5
)	ELTL artikkel 207; 30. aprilli 2019. aasta arvamus 1/17 (ELi ja Kanada majandus- ja kaubandusleping) (EU:C:2019:341)
(
6
)	Energiaharta lepingu artikli 26 lõike 4 punkt b.
(
7
)	Energiaharta lepingu artikkel 26.
(
8
)	6. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, punktid 43–49).
(
9
)	6. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, punkt 56).
(
10
)	Energiaharta lepingu artikli 26 lõike 2 punkt c.