62024CJ0279_RES
Vec C‑279/24
AY
proti
Liechtensteinische Landesbank (Österreich) AG
(návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Oberster Gerichtshof)
Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 4. decembra 2025
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Justičná spolupráca v občianskych veciach – Nariadenie (ES) č. 593/2008 – Článok 3 ods. 1 a 2 – Voľba rozhodného práva – Článok 6 – Pôsobnosť – Zmluva uzavretá medzi podnikateľom a spotrebiteľom s bydliskom v inom členskom štáte – Činnosť podnikateľa smerovaná do členského štátu obvyklého pobytu spotrebiteľa po dátume uzavretia zmluvy obsahujúcej doložku o voľbe rozhodného práva“
Justičná spolupráca v občianskych veciach – Právo uplatniteľné na zmluvné záväzky – Rímsky dohovor o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky – Nariadenie č. 593/2008 – Spotrebiteľské zmluvy – Pôsobnosť – Zmluva uzavretá medzi podnikateľom a spotrebiteľom s bydliskom v inom členskom štáte – Činnosť podnikateľa smerovaná do členského štátu obvyklého pobytu spotrebiteľa po dátume uzavretia zmluvy obsahujúcej doložku o voľbe rozhodného práva – Vylúčenie
(Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 593/2008, odôvodnenia 6, 11, 16 a 23 a články 3 a 6)
(pozri body 24 – 42 a výrok)
Zhrnutie
Súdny dvor, na ktorý Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd, Rakúsko) podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, spresnil rozhodné právo pre spotrebiteľskú zmluvu uzavretú medzi spotrebiteľom s bydliskom v prvom členskom štáte a bankou so sídlom v druhom členskom štáte z hľadiska nariadenia Rím I (
1
).
V roku 2013 AY, spotrebiteľ s bydliskom v Taliansku, uzavrel s rakúskou bankou Liechtensteinische Landesbank (Österreich) AG (ďalej len „banka“) zmluvu o otvorení bežného účtu a vkladového účtu cenných papierov.
Podľa „všeobecných obchodných podmienok banky“ vypracovaných bankou, o ktorých AY vedel, sa všetky právne vzťahy medzi zmluvnými stranami riadia rakúskym právom. Okrem toho tak pri podpise zmluvy, ako aj pri neskorších aktualizáciách svojho zákazníckeho profilu si dotknutá osoba zvolila „vzťah bez poradenstva“.
V roku 2016 sa AY zúčastnil na podujatí organizovanom v Padove (Taliansko) talianskou investičnou spoločnosťou (ďalej len „podujatie v Padove“), počas ktorého riaditeľ tejto spoločnosti predstavil fond, ktorého portfólio zahŕňalo aj dlhové cenné papiere obchodované na burze cenných papierov (ETN). Na tomto podujatí sa zúčastnil aj zamestnanec banky so zámerom predstaviť banku prítomným investorom.
O nejaký čas neskôr AY z vlastnej iniciatívy prostredníctvom banky nakúpil ETN, ako aj podiely vo fonde, ktorý bol predstavený na podujatí v Padove.
Keďže sa AY domnieval, že v dôsledku týchto nákupov utrpel finančnú stratu, podal súdnu žalobu, ktorou sa domáhal náhrady škody z dôvodu, že banka si nesplnila svoju poradenskú a informačnú povinnosť. Domnieval sa, že sa uplatní talianske právo, ktoré je pre neho výhodnejšie ako rakúske právo, pretože svojou prítomnosťou na podujatí v Padove banka smerovala svoju činnosť na taliansky trh. Keďže súdy nižšieho stupňa zamietli jeho návrh, AY sa obrátil na vnútroštátny súd, ktorý podal na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa rozhodného práva pre spor vo veci samej.
Posúdenie Súdnym dvorom
V tejto súvislosti sa v súlade so všeobecným pravidlom uvedeným v článku 3 nariadenia Rím I zmluva spravuje právnym poriadkom, ktorý si zvolia zmluvné strany. Článok 6 tohto nariadenia s názvom „Spotrebiteľské zmluvy“ vo svojom odseku 1 stanovuje, že zmluva uzavretá medzi spotrebiteľom a podnikateľom sa spravuje právnym poriadkom krajiny obvyklého pobytu spotrebiteľa za predpokladu, že sú splnené podmienky stanovené v tomto ustanovení, t. j. že podnikateľ vykonáva svoju obchodnú alebo podnikateľskú činnosť v krajine obvyklého pobytu spotrebiteľa alebo že akýmkoľvek spôsobom smeruje takúto činnosť na túto krajinu alebo niekoľko krajín vrátane tejto krajiny a zmluva patrí do rozsahu tejto činnosti.
Len za predpokladu, že predmetná zmluva nespĺňa tieto podmienky, ktoré musia byť overené ku dňu jej uzavretia, sa táto zmluva spravuje právnym poriadkom, ktorý si zvolia zmluvné strany. (
2
)
V prejednávanej veci banka ku dňu uzavretia dotknutej zmluvy nevykonávala svoju obchodnú alebo podnikateľskú činnosť v krajine, v ktorej mal spotrebiteľ obvyklý pobyt, ani ju nesmerovala do tejto krajiny, v dôsledku čoho tieto podmienky neboli splnené.
Banka však následne smerovala svoju obchodnú alebo podnikateľskú činnosť do krajiny obvyklého pobytu spotrebiteľa, v dôsledku čoho táto podmienka bola splnená po podpise zmluvy uzavretej medzi týmto spotrebiteľom a bankou.
Súdny dvor následne pristúpil k doslovnému, kontextuálnemu a teleologickému výkladu článku 6 ods. 1 nariadenia Rím I.
Vzhľadom na doslovný výklad znenie tohto ustanovenia výslovne nestanovuje možnosť zmeny rozhodného práva v spotrebiteľskej zmluve, ak podmienky uvedené v tomto ustanovení neboli splnené v čase uzavretia tejto zmluvy, ale sú splnené neskôr v priebehu trvania obchodného vzťahu.
Pokiaľ ide o kontextuálny a teleologický výklad, treba po prvé pripomenúť, že cieľom nariadenia Rím I je najmä zabezpečiť právnu istotu v európskom justičnom priestore prostredníctvom kolíznych noriem s vysokým stupňom predvídateľnosti.
Po druhé článok 3 ods. 2 uvedeného nariadenia spresňuje, že zmena rozhodného práva pre zmluvu stanoveného dohodou zmluvných strán pri uzatvorení tejto zmluvy môže vyplývať len z dohody týchto zmluvných strán, pričom sloboda zvoliť si rozhodné právo by mala byť navyše jedným zo základných prvkov systému kolíznych noriem v oblasti zmluvných záväzkov. Na účely zabezpečenia plnej účinnosti zásady autonómie vôle zmluvných strán je potrebné zabezpečiť, aby bola rešpektovaná slobodná voľba, pokiaľ ide o rozhodné právo uplatniteľné v rámci ich zmluvného vzťahu.
Po tretie zmluvné strany považované za slabšie by mali byť chránené kolíznymi normami, ktoré chránia ich záujmy lepšie, než ich chránia všeobecné normy. Výklad, podľa ktorého by bolo možné odchýliť sa od kolíznych noriem stanovených v nariadení Rím I na účely určenia rozhodného práva pre spotrebiteľské zmluvy z dôvodu, že pre spotrebiteľa by bol výhodnejší iný právny poriadok, by nevyhnutne viedol k značnému zásahu do všeobecnej požiadavky predvídateľnosti práva, a teda do zásady právnej istoty v zmluvných vzťahoch týkajúcich sa spotrebiteľov.
Vzhľadom na vyššie uvedené je možnosť zmeny rozhodného práva pre spotrebiteľskú zmluvu – ak podmienky stanovené v článku 6 ods. 1 nariadenia Rím I neboli splnené v čase uzavretia tejto zmluvy, ale sú splnené neskôr počas trvania obchodného vzťahu – vylúčená znením tohto ustanovenia, pričom systematika ustanovenia a ciele sledované uvedeným ustanovením tento výklad potvrdzujú. Navyše takáto zmena by zasahovala do voľby práva uskutočnenej zmluvnými stranami v súlade s článkom 3 ods. 1 tohto nariadenia.
(
1
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 zo 17. júna 2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I) (Ú. v. EÚ L 177, 2008, s. 6) (ďalej len „nariadenie „Rím I“)
(
2
)	Článok 3 a článok 6 ods. 1 písm. a) a b) a článok 6 ods. 3 nariadenia Rím I.