Predbežné znenie
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
PRIIT PIKAMÄE
prednesené 29. februára 2024
(1)
Vec C‑8/23
FH
proti
Conseil national de l’ordre des médecins,
za účasti:
Ministre de la Santé et de la Prévention,
Ministre de l’Économie, des Finances et de la Souveraineté industrielle et numérique
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Conseil d’État (Štátna rada, Francúzsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb – Uznávanie odbornej kvalifikácie – Smernica 2005/36/ES – Oprávnenie vykonávať lekárske povolanie – Systém automatického uznávania – Diplom o ukončení základnej lekárskej odbornej prípravy vydaný tretím štátom – Diplom uznaný členským štátom pôvodu – Získanie titulu lekára špecialistu v členskom štáte pôvodu – Neuznanie tohto titulu hostiteľským členským štátom“
I.      Úvod
1.        Predmetom tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Conseil d’État (Štátna rada, Francúzsko) podľa článku 267 ZFEÚ je výklad článku 21 a článku 25 ods. 4, ako aj prílohy V, bodu 5.1.1 a 5.1.2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/36/ES zo 7. septembra 2005 o uznávaní odborných kvalifikácií(2) (ďalej len „smernica 2005/36“). Návrh bol podaný v rámci sporu medzi FH a Conseil national de l’ordre des médecins (Národná rada lekárskych komôr, Francúzsko) (ďalej len „CNOM“) vo veci odmietnutia zápisu FH do zoznamu lekárov.
2.        Tento prípad otvára dôležitú a čiastočne novú právnu otázku podľa smernice 2005/36, ktorá sa týka automatického uznávania diplomu lekára špecialistu v rámci Európskej únie a rozdelenia zodpovednosti za dohľad nad odbornou prípravou lekárov špecialistov a prístupom k tomuto povolaniu medzi členskými štátmi v prípadoch, keď základná lekárska odborná príprava bola ukončená mimo Únie. Súdny dvor musí predovšetkým rozhodnúť o účinkoch uznania diplomu o základnej lekárskej odbornej príprave získaného v tretej krajine členským štátom a o prípadnej povinnosti ostatných členských štátov tiež tento diplom uznať.
3.        V prípade, že smernica 2005/36 neobsahuje ustanovenia, ktoré by sa zaoberali osobitnými okolnosťami konania vo veci samej, bude úlohou Súdneho dvora, aby v čo najväčšej miere uviedol praktické riešenia na uľahčenie uznávania odbornej kvalifikácie získanej osobou v uvedenej situácii. Súdny dvor bude musieť pri svojich úvahách zohľadniť ciele sledované normotvorcom, a to podporiť slobodné poskytovanie služieb a slobodu usadiť sa v rámci Únie a zároveň zabezpečiť prísne dodržiavanie verejného zdravia a bezpečnosti a ochrany spotrebiteľa.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
4.        Odôvodnenia 6, 19 a 44 smernice 2005/36 uvádzajú:
„(6)      Musí sa zabezpečiť uľahčenie poskytovania služieb v kontexte prísneho rešpektovania verejného zdravia, verejnej bezpečnosti a ochrany spotrebitelia. Preto by sa mali prijať' osobitné ustanovenia pre regulované povolania s dôsledkami na verejné zdravie a verejnú bezpečnosť, pri ktorých sa dočasne alebo príležitostne poskytujú cezhraničné služby.
…
(19)      Sloboda pohybu a vzájomné uznávanie dokladov o formálnych kvalifikáciách lekárov… by sa mal opierať o základnú zásadu automatického uznávania dokladov o formálnych kvalifikáciách na základe koordinovaných minimálnych podmienok na odbornú prípravu. Prístup k povolaniu lekára [v členských štátoch]… by mal byt' okrem toho podmienený dosiahnutím danej kvalifikácie, čím sa zabezpečí, že príslušná osoba prešla odbornou prípravou, ktorá vyhovuje minimálnym stanoveným podmienkam. …
…
(44)      Touto smernicou nie sú dotknuté opatrenia nevyhnutné na zabezpečenie vysokej úrovne ochrany zdravia a spotrebiteľa.“
5.        Článok 1 prvý odsek tejto smernice stanovuje:
„Táto smernica stanovuje pravidlá, podľa ktorých členský štát, ktorý na svojom území umožňuje prístup k regulovanému povolaniu alebo výkon regulovaného povolania na základe osobitných odborných kvalifikácií (ďalej len ‚hostiteľský členský štát‘), uznáva odborné kvalifikácie získané v jednom alebo viacerých členských štátoch (ďalej len ‚domovský členský štát‘), a ktorý umožňuje osobe s takými odbornými kvalifikáciami vykonávať rovnaké povolanie v tomto štáte, na prístup k tomuto povolaniu a výkon tohto povolania.
6.        Článok 2 ods. 2 tejto smernice stanovuje:
„Každý členský štát môže povoliť štátnym príslušníkom členského štátu, ktorí majú doklad o odbornej kvalifikácii, ktorý nezískali v tomto členskom štáte, vykonávať regulované povolanie v zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) na území tohto štátu v súlade s jeho právnymi predpismi. V prípade povolaní, na ktoré sa vzťahuje hlava III kapitola III, sa pri tomto pôvodnom uznaní rešpektujú minimálne požiadavky na odbornú prípravu, uvedené v tej kapitole.“
7.        Podľa článku 3 ods. 1 a 3 tej istej smernice:
„1.      Na účely tejto smernice sa uplatňujú tieto pojmy:
…
c)      ‚doklad o formálnej kvalifikácii‘: diplom, vysvedčenie alebo iný doklad, ktorý vydal orgán členského štátu určený v súlade s legislatívnymi, regulačnými alebo správnymi opatreniami tohto členského štátu, a potvrdzujúci úspešné skončenie odbornej prípravy získanej predovšetkým v [Únii]. Ak neplatí prvá veta tohto vymedzenia pojmu, doklad o formálnej kvalifikácii podľa odseku 3 sa považuje za doklad o formálnej kvalifikácii;
…
3.      Doklad o formálnej kvalifikácii, ktorý vydala nečlenská krajina, sa považuje za doklad o formálnej kvalifikácii, ak má jeho držiteľ tri roky odbornej praxe v príslušnej oblasti na území členského štátu, ktorý uznal tento doklad o formálnej kvalifikácii podľa článku 2 ods. 2, osvedčený tým členským štátom.“
8.        Podľa článku 4 ods. 1 smernice 2005/36, uznanie odbornej kvalifikácie zo strany hostiteľského členského štátu umožňuje príslušným osobám získať v tomto členskom štáte prístup k rovnakému povolaniu, ako je povolanie, pre ktoré sú kvalifikovaní v domovskom členskom štáte, a vykonávať ho v hostiteľskom členskom štáte za tých istých podmienok ako ich štátni príslušníci.
9.        V kapitole I s názvom „Všeobecný systém uznávania dokladov o odbornej príprave“ článok 10 tejto smernice uvádza:
„Táto kapitola sa vzťahuje na všetky povolania, ktoré nie sú upravené v kapitolách II a III tejto hlavy a v nasledujúcich prípadoch, v ktorých žiadateľ z osobitných a výnimočných dôvodov nespĺňa podmienky uvedené v tých kapitolách:
…
d)      bez toho, aby bol dotknutý článok 21 ods. 1, články 23 a 27, pre lekárov, sestry, zubných lekárov, veterinárnych lekárov, pôrodné asistentky, farmaceutov a architektov, ktorí majú doklad o formálnej kvalifikácii ako špecialisti, ktorí museli prejsť odbornou prípravou, ktorá vedie k získaniu titulu uvedeného v prílohe V body 5.1.1, 5.2.2, 5.3.2, 5.4.2, 5.5.2, 5.6.2 a 5.7.1., a výlučne na účely uznania príslušnej špecializácie;
…
g)      pre migrantov, ktorí spĺňajú požiadavky uvedené v článku 3 ods. 3.“
10.      Pod nadpisom „Zásada automatického uznávania“ sa v článku 21 uvedenej smernice uvádza:
„1.      Každý členský štát uznáva doklad o formálnej kvalifikácii lekára, ktorý umožňuje prístup k odborným činnostiam lekára so základnou odbornou prípravou a špecializovaného lekára… uvedený v prílohe V body 5.1.1, 5.1.2…, ktorý spĺňa minimálne požiadavky na odbornú prípravu podľa článkov 24 [a] 25…, a na účely prístupu k odborným činnostiam a výkonu týchto odborných činností, uznáva takýto doklad na svojom území ako rovnocenný s dokladom o formálnej kvalifikácii, ktorý sám vydáva.
Tento doklad o formálnej kvalifikácii musí byť vydaný príslušnými orgánmi členského štátu a v prípade potreby doplnený osvedčeniami uvedenými v prílohe V body 5.1.1 [a] 5.1.2…
Ustanovenia prvého a druhého pododseku neovplyvňujú nadobudnuté práva uvedené v článkoch 23 [a] 27…
…
6.      Každý členský štát umožní prístup k odborným činnostiam a výkon odborných činností lekárom… na základe dokladu o formálnych kvalifikáciách uvedeného v prílohe V bodoch 5.1.1 [a] 5.1.2…, ktorý potvrdzuje, že príslušný odborník získal podľa potreby počas svojej odbornej prípravy znalosti, zručnosti a schopnosti uvedené v článku 24 ods. 3…“
11.      Článok 24 tej istej smernice, ktorý sa týka základnej odbornej prípravy lekára, stanovuje toto:
„1.      Prijatie na základnú lekársku odbornú prípravu je podmienené držaním diplomu alebo osvedčenia, ktoré poskytujú prístup na príslušné štúdium na univerzite.
2.      Základná lekárska odborná príprava pozostáva najmenej z päťročného štúdia, ktoré môže byť vyjadrené aj ako ekvivalent kreditov ECTS [Európsky systém prenosu a zhromažďovania kreditov] a pozostáva minimálne z 5 500 hodín teoretickej a praktickej odbornej prípravy, ktorú poskytuje univerzita alebo sa poskytuje pod dohľadom univerzity.
…
3.      Základná lekárska odborná príprava poskytuje záruku, že príslušná osoba získala tieto znalosti a zručnosti [uvedené v písm. a) až d)].“
12.      Pod nadpisom „Lekárska odborná príprava špecialistov“ sa v článku 25 smernice 2005/36 uvádza:
„1.      Prijatie na špecializovanú lekársku odbornú prípravu je podmienené ukončením a nostrifikáciou základnej lekárskej odbornej prípravy uvedenej v článku 24 ods. 2, v kurze, počas ktorého účastník odbornej prípravy získal príslušné znalosti základnej medicíny.
…
4.      Členské štáty podmienia vydávanie dokladov o lekárskej odbornej príprave špecialistov držaním dokladu o základnej lekárskej odbornej príprave, uvedeného v prílohe V bod 5.1.1.
…“
13.      Článok 50 ods. 2 tejto smernice stanovuje
„V prípade odôvodnených pochybností môže hostiteľský členský štát požiadať príslušné orgány členského štátu o potvrdenie autentickosti potvrdení a dokladov o formálnej kvalifikácii, ktoré boli v tomto členskom štáte vydané, a ak je to vhodné, potvrdenie skutočnosti, že žiadateľ spĺňa pre povolania uvedené v kapitole III tejto časti minimálne požiadavky na odbornú prípravu uvedené v článkoch 24, 25, 28, 31, 34, 35, 38, 40, 44 a 46.“
14.      Príloha V uvedenej smernice má názov „Uznávanie na základe koordinácie minimálnych požiadaviek na odbornú prípravu“. Pod položkou „V.1. Doktor medicíny“ bod 5.1.1 tejto prílohy uvádza „doklad o formálnej kvalifikácii v oblasti základnej lekárskej odbornej prípravy“, konkrétne, pokiaľ ide o Spolkovú republiku Nemecko, „Zeugnis über die Ärztliche Prüfung“ a „Zeugnis über die Ärztliche Staatsprüfung und Zeugnis über die Vorbereitungszeit als Medizinalassistent, soweit diese nach den deutschen Rechtsvorschriften noch für den Abschluss der ärztlichen Ausbildung vorgesehen war.“.
15.      Bod 5.1.2 uvedenej prílohy uvádza „doklady o formálnej kvalifikácii špecializovaných lekárov“ členských štátov, konkrétne v prípade Spolkovej republiky Nemecko „Fachärztliche Anerkennung“.
B.      Francúzske právo
16.      Code de la santé publique (Zákonník verejného zdravia), vo verzii uplatniteľnej na spor vo veci samej v článku L. 4111‑1 uvádza:
„Nikto nemôže vykonávať povolanie lekára…, ak nie je:
1°      Držiteľom diplomu, osvedčenia alebo iného dokladu uvedeného v článk[u] L. 4131‑1…;
…
3°      Zapísaný do zoznamu lekárov… s výhradou ustanovení článkov L. 4112‑6 a L. 4112‑7.
…“
17.      Článok L. 4111‑2 tohto zákonníka uvádza:
„…
II.      So súhlasným stanoviskom komisie zloženej najmä z profesionálov môže príslušný orgán taktiež individuálne povoliť vykonávať povolania lekára v príslušnej špecializácii… štátnym príslušníkom členského štátu Európskej únie alebo iného štátu, ktorý je stranou dohody o Európskom hospodárskom priestore, ak sú držiteľmi dokladov o vzdelaní vydaných tretím štátom a uznaným v štáte [členskom alebo ktorý je stranou dohody] inom než Francúzsko, čo im umožňuje voľne tam vykonávať povolanie. Čo sa týka lekárov… uznanie sa týka tak základného dokladu, ako aj dokladu o špecializácii.
…“
18.      Článok L. 4131‑1 uvedeného zákonníka uvádza:
„Za doklady o vzdelaní vyžadované podľa článku odseku 1 článku L. 4111‑1 na účel výkonu povolania lekára sú považované:
1° Buď francúzsky štátny diplom doktora medicíny;
…
2°      Alebo ak je uchádzač štátnym príslušníkom členského štátu Európskej únie alebo stranou dohody o Európskom hospodárskom priestore:
a)      Doklady o lekárskom vzdelaní vydané jedným z týchto štátov v súlade s povinnosťami Únie a nachádzajúcimi sa na zozname zostavenom na základe výnosu ministrov poverených vyšším vzdelávaním a zdravím;
b)      Doklady o lekárskom vzdelaní vydané jedným z týchto členských štátov alebo stranou dohody v súlade s povinnosťami Únie a nenachádzajúcimi sa na zozname uvedenom v písmene a), ak sú opatrené potvrdením tohto štátu osvedčujúcim, že sú výsledkom vzdelávania v súlade s týmito povinnosťami a že sú týmto štátom asimilované ako doklady nachádzajúce sa na tomto zozname;
…“
19.      Zoznam uvedený v bode 2 písm. a) arrêté du 13 juillet 2009 fixant les listes et les conditions de reconnaissance des titres de formation de médecin et de médecin spécialiste délivrés par les États membres de l’Union européenne ou parties à l’accord sur l’Espace économique européen (výnos z 13. júla 2009 o zoznamoch a podmienkach uznávania dokladov o lekárskom vzdelaní a o vzdelaní špecializovaných lekárov vydaných členskými štátmi Európskej únie alebo stranami dohody o Európskom hospodárskom priestore) uvedený v odseku 2 článku L. 4131‑1 code de la santé publique (Zákonník verejného zdravia) zodpovedá zoznamu uvedenému v prílohe V bodoch 5.1.1 a 5.1.2 smernice 2005/36.
III. Skutkové okolnosti sporu, konanie vo veci samej a prejudiciálna otázka
20.      FH je francúzsko‑nemeckým štátnym príslušníkom a je držiteľom štátneho diplomu doktor medicíny vydaného Univerzitou v Monastire (Tunisko) 18. septembra 2012.
21.      Rozhodnutím zo 6. novembra 2015 príslušné nemecké orgány uznali tento diplom ako diplom o ukončení základnej odbornej prípravy lekára a povolili FH vykonávať povolanie lekára. Rozhodnutím z 1. augusta 2016 tieto orgány zapísali FH do lekárskej komory v Dolnom Sasku (Nemecko). Dňa 28. januára 2021 FH získal diplom špecialistu v odbore anestéziológia vydaný univerzitou v Hannoveri (Nemecko).
22.      Dňa 25. marca 2021 sa FH obrátil na Conseil départemental de Saône‑et‑Loire de l’ordre des médecins (departmentálna rada lekárskej komory v Saône‑et‑Loire, Francúzsko) so žiadosťou o zápis do zoznamu lekárov na základe článku L. 4111‑1 code de la santé publique (Zákonník verejného zdravia). Rozhodnutím z 20. mája 2021 táto conseil départemental (departmentálna rada) odmietla vyhovieť tejto žiadosti.
23.      Na základe opravného prostriedku podaného FH proti rozhodnutiu Conseil régional de Bourgogne‑Franche‑Comté de l’ordre des médecins (regionálna rada lekárskej komory Bourgogne‑Franche‑Comté, Francúzsko) zasadajúcej v obmedzenom zložení, ktorá rozhodnutím z 15. júla 2021 taktiež odmietla jeho žiadosť o zápis do zoznamu lekárov, aj CNOM zasadajúca v obmedzenom zložení 17. septembra 2021 potvrdila odmietnutie zápisu do zoznamu lekárov.
24.      FH teda podal proti tomuto rozhodnutiu žalobu, o ktorej rozhoduje Conseil d’État (Štátna rada, Francúzsko).
25.      Za týchto okolností Conseil d’État (Štátna rada) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Môže sa lekár, ktorý je štátnym príslušníkom jedného z členských štátov Európskej únie a držiteľom dokladu o lekárskej odbornej príprave špecialistov vydaného v jednom z členských štátov, uvedeného v bode 5.1.2 prílohy V k smernici [2005/36], na základe tohto jediného dokladu domáhať v inom členskom štáte uplatnenia systému automatického uznávania dokladov o odbornej príprave ustanoveného v článku 21 tejto smernice, aj keď je držiteľom dokladu o základnej lekárskej odbornej príprave vydaného tretím štátom, ktorý bol uznaný len členským štátom, v ktorom tento lekár získal diplom špecializovaného lekára, a nenachádza sa medzi diplomami, ktoré sú uvedené v bode 5.1.1 prílohy V [tejto] smernice a ak [článok 25 ods. 4] [tejto] smernice podmieňuje vystavenie dokladu o lekárskej odbornej príprave špecialistov držbou jedného z tam uvedených dokladov o základnej lekárskej odbornej príprave?“
IV.    Konanie na Súdnom dvore
26.      Návrh na začatie prejudiciálneho konania z 27. decembra 2022 bol kancelárii Súdneho dvora doručený 12. januára 2023.
27.      FH, CNOM, francúzska, talianska, holandská a poľská vláda, Dozorný orgán EZVO (Európske združenie voľného obchodu) a Európska komisia predložili písomné pripomienky v lehote stanovenej v článku 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie.
28.      Na pojednávaní 11. januára 2024 predložili pripomienky zástupcovia ad litem FH a CNOM, francúzska vláda, Dozorný orgán EZVO a Komisia.
V.      Právna analýza
A.      Úvodné poznámky
29.      Táto vec sa týka výkladu a uplatňovania ustanovení smernice 2005/36, ktorou sa vymedzujú práva a povinnosti odborníkov na účely uznávania dokladov o formálnej kvalifikácii získaných v Európskej únii a na účely výkonu povolania v inom členskom štáte. V súlade s článkom 4 ods. 1 smernice 2005/36, uznanie odbornej kvalifikácie hostiteľským členským štátom umožňuje príslušným osobám získať v tomto členskom štáte prístup „k rovnakému povolaniu, ako je povolanie, pre ktoré sú kvalifikovaní v domovskom členskom štáte“ a vykonávať ho „za tých istých podmienok ako ich štátni príslušníci“, ako rozhodol Súdny dvor vo svojej judikatúre.(3)
30.      Smernica 2005/36 zrušila a nahradila sériu odvetvových a všeobecných smerníc upravujúcich uznávanie odborných kvalifikácií a v podstate zaviedla tri možné systémy uznávania takýchto kvalifikácií. Predovšetkým existuje všeobecný systém (kapitola I, články 10 až 15), ktorý sa vzťahuje na všetky povolania, ktoré nepatria do pôsobnosti ostatných dvoch systémov (článok 10). Potom existuje systém uznávania založený na odbornej praxi (kapitola II, články 16 až 20), ktorý sa vzťahuje na určité činnosti uvedené v prílohe IV tejto smernice.
31.      Napokon existuje systém automatického uznávania (kapitola III, články 21 až 49), ktorý sa vyznačuje minimálnou harmonizáciou odbornej prípravy. Povolanie lekára je jedným zo siedmich povolaní, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti systému automatického uznávania, spolu s povolaním zdravotnej sestry, pôrodnej asistentky, zubného lekára, farmaceuta, architekta a veterinárneho lekára.(4) Automatické uznávanie si vyžaduje splnenie minimálnych podmienok odbornej prípravy stanovených v článku 24 a nasl. smernice, v závislosti od príslušného povolania. Súdny dvor spresnil, že členské štáty nesmú podmieniť uznanie iným požiadavkám, než je predloženie dokladu o príslušnej odbornej kvalifikácii.(5)
32.      Vnútroštátny súd sa svojím návrhom na začatie prejudiciálneho konania pýta, či sa lekár, štátny príslušník jedného z členských štátov Únie, ktorý je držiteľom dokladu o lekárskej odbornej príprave špecialistov vydaného v jednom členskom štáte, môže na základe tohto jediného dokladu dovolávať v inom členskom štáte vyššie uvedeného systému automatického uznávania dokladov o formálnej kvalifikácii, hoci je držiteľom dokladu o základnej lekárskej odbornej príprave vydaného tretím štátom, ktorý bol uznaný len členským štátom, v ktorom získal svoj diplom lekára špecialistu.
33.      Ako uvediem vo svojej analýze založenej na výklade smernice 2005/36 a na metódach výkladu uznaných v judikatúre, na túto otázku treba odpovedať záporne z dôvodu, že systém automatického uznávania sa v prejednávanej veci neuplatní. Neobmedzím sa však len na odpoveď na otázku položenú vnútroštátnym súdom, ale tiež vysvetlím, aké prostriedky má osoba v opísanej situácii k dispozícii, aby čo najlepšie dosiahla svoj cieľ. Takýto prístup je vhodný na to, aby sa vnútroštátnemu súdu poskytla užitočná odpoveď v súlade s duchom spolupráce, ktorý musí viesť konanie o prejudiciálnej otázke.
B.      O možnosti žalobcu vo veci samej dovolávať sa systému automatického uznávania
1.      O neoddeliteľnej súvislosti medzi špecializáciou v medicíne a základnou odbornou prípravou
34.      Podľa ustálenej judikatúry je pri výklade ustanovení práva Únie potrebné zohľadniť nielen ich znenie, ale aj ich kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej sú súčasťou.(6)
35.      Článok 21 ods. 1 smernice 2005/36 stanovuje, že každý členský štát uznáva najmä doklad o formálnej kvalifikácii lekára, ktorý umožňuje prístup k odborným činnostiam lekára so základnou odbornou prípravou a špecializovaného lekára, uvedených v prílohe V body 5.1.1 a 5.1.2, ktoré sú v súlade s minimálnymi požiadavkami na odbornú prípravu uvedenými v článkoch 24 a 25 a priznáva im na svojom území, pokiaľ ide o prístup k odborným činnostiam a výkonu týchto činností, rovnaký účinok ako dokladom o formálnej kvalifikácii, ktoré sám vydáva.
36.      Preto ak je štátny príslušník členského štátu držiteľom dokladu o lekárskej odbornej príprave špecialistov podľa prílohy V bodu 5.1.2, ako je to v tomto prípade, mal by v zásade získať v hostiteľskom členskom štáte na základe článku 21 ods. 1 automatické uznanie tohto dokladu, aby v ňom mohol vykonávať povolanie lekára s príslušnou špecializáciou. Napriek tomu vzniká otázka, či skutočnosť, že daná osoba nemá zároveň doklad o základnej lekárskej odbornej príprave vydaný v členskom štáte, je prekážkou takéhoto automatického uznávania.
37.      V tejto súvislosti treba uviesť, že uvedený článok 21 ods. 1 vyžaduje, aby doklad o formálnej kvalifikácii lekára „spĺň[al] minimálne požiadavky na odbornú prípravu podľa [článku] 25 [uvedenej smernice]“. Z článku 25 ods. 4 vyplýva, že „členské štáty podmienia vydávanie dokladov o lekárskej odbornej príprave špecialistov držaním dokladu o základnej lekárskej odbornej príprave, uvedeného v prílohe V bod 5.1.1“. Pokiaľ ide o Spolkovú republiku Nemecko, bod 5.1.1 sa týka dvoch typov nemeckých dokladov o základnej lekárskej odbornej príprave.(7)
38.      Z doslovného výkladu článku 25 ods. 4 zrejme vyplýva, že automatické uznanie dokladu o formálnej kvalifikácii lekára špecialistu uvedeného v bode 5.1.2 prílohy V tejto smernice je neoddeliteľne spojené s uznaním dokladu o základnej lekárskej odbornej príprave uvedeného v bode 5.1.1 tejto prílohy a vyžadovalo by predchádzajúce získanie takéhoto dokladu.
39.      Je potrebné poznamenať, že ustanovenia článku 21 smernice 2005/36 sa vždy spoločne vzťahujú na doklad o formálnej základnej lekárskej kvalifikácii a doklad o formálnej kvalifikácii lekára špecialistu. Tieto ustanovenia najmä nikdy neodkazujú izolovane na bod 5.1.2 prílohy V týkajúci sa dokladu o formálnej kvalifikácii lekára špecialistu, ale vždy odkazujú spoločne aj na bod 5.1.1 tejto prílohy týkajúci sa dokladu o formálnej základnej lekárskej kvalifikácii.
40.      Článok 21 ods. 1 ako celok tak uvádza „doklad o formálnej kvalifikácii lekára“, pričom spresňuje, že tieto doklady umožňujú prístup k odborným činnostiam lekára so základnou odbornou prípravou a odbornou prípravou špecializovaného lekára. Okrem toho, hoci tieto doklady o formálnej kvalifikácii sú predmetom dvoch samostatných bodov v tejto prílohe V, sú zoskupené pod rovnakým nadpisom „V.1. Doktor medicíny“, ktorý vymenúva najskôr doklady o formálnej kvalifikácii v oblasti základnej lekárskej odbornej prípravy a potom doklady o formálnej kvalifikácii špecializovaných lekárov.
41.      Okrem toho zo samotného názvu článku 24 smernice 2005/36 [„Základná lekárska odborná príprava“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát)] vyplýva, že základná lekárska odborná príprava je nevyhnutná na zabezpečenie získania znalostí a minimálnych schopností potrebných na výkon lekárskeho povolania. V súlade s odsekom 2 uvedeného článku totiž táto základná odborná príprava trvá najmenej päť rokov, čo je dlhšie ako minimálna dĺžka akejkoľvek odbornej prípravy lekárov špecialistov.
42.      Vedomosti a zručnosti získané počas základnej lekárskej odbornej prípravy opísané v článku 24 ods. 3 smernice 2005/36 tak predstavujú základ, ktorý sa nevyučuje v rámci lekárskej odbornej prípravy špecialistov, ako je opísaná v článku 25 tejto smernice, a ktorý pritom je nevyhnutný na výkon odborných činností lekára špecialistu, bez ohľadu na predmetnú špecializáciu.
43.      V rámci systematického výkladu článku 21 ods. 1 a článku 25 ods. 4 smernice 2005/36 treba upozorniť na článok 21 ods. 6 tejto smernice, ktorý stanovuje, že „každý členský štát umožní prístup k odborným činnostiam a výkon odborných činností lekárom… na základe dokladu o formálnych kvalifikáciách uvedeného v prílohe V bodoch 5.1.1 [a] 5.1.2… ktorý potvrdzuje, že príslušný odborník získal podľa potreby počas svojej odbornej prípravy znalosti, zručnosti a schopnosti uvedené v článku 24 ods. 3“. Z tohto ustanovenia jasne vyplýva, že doklad o formálnej kvalifikácii lekára špecialistu nie je sám osebe zárukou toho, že dotknutá osoba získala uvedené vedomosti a zručnosti, a že v dôsledku toho automatické uznanie tohto dokladu musí byť neoddeliteľne spojené s automatickým uznaním dokladu o formálnej kvalifikácii v oblasti základnej lekárskej odbornej prípravy.
44.      Napokon treba pripomenúť, že automatické uznávanie sa uplatňuje len na doklady o formálnej lekárskej kvalifikácii uvedené v bodoch 5.1.1 a 5.1.2 prílohy V, ktoré členské štáty považujú za také, ktoré zabezpečujú minimálne požiadavky na odbornú prípravu. To platí aj pre nemecké doklady o formálnej kvalifikácii uvedené v bode 5.1.1, ktoré žalobca nemá. V dôsledku toho doklad o formálnej kvalifikácii získaný v treťom štáte nemôže byť automaticky uznaný bez ohľadu na skutočnosť, že členský štát ho uznal jednostranne na základe svojho vnútroštátneho práva v súlade s článkom 2 ods. 2 smernice 2005/36.
45.      Tento posledný aspekt si z mojej strany vyžaduje niekoľko doplňujúcich poznámok, najmä preto, lebo viaceré členské štáty, ktoré vstúpili do konania v prejednávanej veci, vyjadrili pochybnosti o možných právnych dôsledkoch uznania takéhoto dokladu o formálnej kvalifikácii získaného v tretej krajine členským štátom.
2.      O právnych dôsledkoch jednostranného uznania dokladu o formálnej kvalifikácii členským štátom podľa článku 2 ods. 2 smernice 2005/36
46.      V závislosti od miesta získania odbornej kvalifikácie sa uplatňujú rôzne pravidlá. Odborná kvalifikácia priznaná členským štátom Únie, ktorá potvrdzuje odbornú prípravu, ktorá sa uskutočnila prevažne v Únii, bude uznaná ľahšie ako diplom, ktorý bol udelený tretím štátom. Článok 1 smernice 2005/36 totiž uvádza, že „uznáva odborné kvalifikácie získané v jednom alebo viacerých členských štátoch“(8). Článok 3 ods. 1 písm. c) tejto smernice tiež uvádza, že dokladmi o formálnej kvalifikácii sú „diplom, vysvedčenie alebo iný doklad… potvrdzujúci úspešné skončenie odbornej prípravy získanej predovšetkým v [Únii]“(9). V prípade odbornej kvalifikácie získanej v tretej krajine právo Únie predpokladá uznanie len vtedy, ak je toto uznanie vyslovené v členskom štáte Únie podľa jeho vnútroštátneho práva.
47.      Podľa článku 2 ods. 2 smernice 2005/36 totiž každý členský štát „môže povoliť štátnym príslušníkom členského štátu, ktorí majú doklad o odbornej kvalifikácii, ktorý nezískali v tomto členskom štáte, vykonávať regulované povolanie v zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) na území tohto štátu v súlade s jeho právnymi predpismi“(10). Toto ustanovenie umožňuje členským štátom uzatvárať dvojstranné dohody o vzájomnom uznávaní odborných kvalifikácií s tretími štátmi. Členské štáty teda môžu slobodne stanoviť podmienky takéhoto uznávania, pokiaľ sú splnené minimálne podmienky odbornej prípravy požadované pre povolania v jednotlivých odvetviach, na ktoré sa vzťahuje hlava III kapitola III tejto smernice. Zo znenia tohto ustanovenia však jasne vyplýva, že právne účinky takéhoto uznávania na základe vnútroštátnych predpisov sú obmedzené na územie daného členského štátu a nemôžu z nich vyplývať povinnosti pre iné členské štáty.
48.      Tento výklad podporuje aj rozsudok Haim(11), v ktorom Súdny dvor vyložil článok 1 ods. 4 smernice Rady z 25. júla 1978 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych opatrení týkajúcich sa činností zubných lekárov(12), ktorý mal podobné znenie ako článok 2 ods. 2 smernice 2005/36,(13) v tom zmysle, že uznanie zo strany členského štátu dokladov vydaných tretími štátmi, aj keď boli uznané za rovnocenné v jednom alebo viacerých členských štátoch, nezaväzuje ostatné členské štáty. Na účely prejednávanej veci to znamená, že článok 2 ods. 2 bráni tomu, aby sa žalobca v konaní vo veci samej mohol odvolávať na uznanie svojej odbornej kvalifikácie získanej v Tunisku nemeckými orgánmi s cieľom zaviazať francúzske orgány, aby ju následne uznali v súlade so systémom automatického uznávania.
49.      Bez ohľadu na uplatniteľnosť tohto ustanovenia je potrebné uviesť, že článok 21 ods. 6 smernice 2005/36 stanovuje, že znalosti a schopnosti špecifické pre základnú lekársku odbornú prípravu musia byť „[získané] počas… odbornej prípravy“(14), čo v zásade vylučuje akékoľvek rozhodnutie vnútroštátnych orgánov, ktoré by malo ten následok, že odborná príprava získaná v treťom štáte by sa považovala za odbornú prípravu získanú v členskom štáte. Inými slovami, toto ustanovenie predpokladá vzdelávací proces ako súčasť akademického študijného programu. Preto len odborná príprava lekára „získaná“ v Európskej únii môže poskytnúť znalosti a schopnosti potrebné na účely automatického uznania na základe článku 21 ods. 1 uvedenej smernice.
3.      O možnosti uznania dokladu o formálnej kvalifikácii vydaného v tretej krajine podľa článku 3 ods. 3 smernice 2005/36
50.      To však neznamená, že osoba v situácii žalobcu vo veci samej, ktorá získala doklad o formálnej kvalifikácii v zmysle článku 3 ods. 1 písm. c) smernice 2005/36 v tretej krajine, je zbavená možnosti vykonávať svoje povolanie v inom členskom štáte. Naopak článok 3 ods. 3 tejto smernice stanovuje, že „doklad o formálnej kvalifikácii, ktorý vydala nečlenská krajina, sa považuje za doklad o formálnej kvalifikácii, ak má jeho držiteľ tri roky odbornej praxe v príslušnej oblasti na území členského štátu, ktorý uznal tento doklad o formálnej kvalifikácii podľa článku 2 ods. 2, osvedčený tým členským štátom“.(15)
51.      Uznávanie odborných kvalifikácií získaných v tretích krajinách sa teda riadi pomerne prísnymi ustanoveniami. Občan Únie s takouto odbornou kvalifikáciou sa môže odvolávať na článok 3 ods. 3 smernice 2005/36 len za dvoch podmienok: po prvé diplom musí byť uznaný členským štátom Únie podľa jeho vnútroštátneho práva a po druhé držiteľ odbornej kvalifikácie musí mať trojročnú odbornú prax v prvom uvedenom členskom štáte uznania. Táto posledná podmienka má zjavne zabrániť tomu, aby občania zneužívali systém tejto smernice alebo sa pokúšali obísť jej pravidlá prostredníctvom „uznávania uznania“(16).
52.      Spôsoby tohto „uznávania uznania“ však podliehajú osobitným pravidlám. Predovšetkým toto uznanie podlieha výlučne všeobecnému systému hlavy III kapitoly I smernice 2005/36.(17) Každý členský štát musí teda uznať kvalifikáciu z tretieho štátu, ktorá bola predtým uznaná v Únii, nie je však povinný udeliť automatické uznanie. Dôsledkom tohto pravidla je predovšetkým oprávnenie druhého členského štátu zabezpečiť prostredníctvom kompenzačných opatrení, aby držiteľ diplomu z tretieho štátu dosiahol nielen minimálnu úroveň odbornej prípravy stanovenú touto smernicou, ale aj úroveň odbornej prípravy, ktorá presahuje minimálnu úroveň Únie a ktorú sa dotknutý štát rozhodol vyžadovať od svojich vlastných štátnych príslušníkov. Ďalej druhý členský štát uznania nie je povinný ponúknuť výber medzi dvoma kompenzačnými opatreniami, ak zistí podstatné rozdiely v odbornej príprave. V súlade s článkom 14 tejto smernice môže rozhodnúť o uložení typu kompenzačného opatrenia, t. j. buď skúšky spôsobilosti alebo adaptačného obdobia.
53.      Na účely posúdenia prejudiciálnej otázky položenej vnútroštátnym súdom treba uviesť, že hoci nemecké orgány uznali tuniský doklad o formálnej kvalifikácii žalobcu vo veci samej v súlade s článkom 2 ods. 2 smernice 2005/36, stanoviská účastníkov konania vo veci samej sa líšia v otázke, či žalobca vo veci samej skutočne získal trojročnú odbornú prax na nemeckom území. Z tohto dôvodu treba pri absencii presnejších informácií vychádzať z toho, že žalobca vo veci samej nespĺňa jednu z dvoch podmienok stanovených v článku 3 ods. 3 tejto smernice.
C.      O možnosti žalobcu vo veci samej dovolávať sa všeobecného systému uznávania
54.      Vzniká teda otázka, či sa občan Únie v situácii opísanej v prejudiciálnej otázke môže napriek tomu dovolávať všeobecného systému uznávania dokladov o formálnej kvalifikácii. Ako vyplýva z článku 10 smernice 2005/36, tento systém má subsidiárnu povahu, keďže sa uplatňuje „na všetky povolania, ktoré nie sú upravené v kapitolách II a III tejto hlavy a v nasledujúcich prípadoch, v ktorých žiadateľ z osobitných a výnimočných dôvodov nespĺňa podmienky uvedené v tých kapitolách“.
55.      Táto prvá podmienka je podľa môjho názoru v prejednávanej veci a priori splnená, pretože na lekársku odbornú prípravu absolvovanú v tretej krajine sa nevzťahujú kapitoly II a III hlavy III smernice 2005/36 týkajúce sa slobody usadiť sa. Konkrétnejšie, ako som vysvetlil v rámci mojej analýzy, systém automatického uznávania sa na prejednávanú vec nevzťahuje z toho dôvodu, že žalobca vo veci samej nemá žiaden z dokladov o formálnej kvalifikácii v oblasti základnej lekárskej odbornej prípravy uvedených v bode 5.1.1 prílohy V tejto smernice. Inými slovami uznanie tuniského diplomu žalobcu vo veci samej zo strany nemeckých orgánov podľa článku 2 ods. 2 uvedenej smernice nemá ten účinok, aby premenilo tento diplom na jeden z nemeckých diplomov vymenovaných v tomto bode.
56.      Vzhľadom na to je potrebné upozorniť na skutočnosť, že článok 10 smernice 2005/36 vykazuje určité osobitosti, keďže stanovuje uplatnenie všeobecného systému uznávania dokladov o formálnej kvalifikácii len v „osobitných a výnimočných“ prípadoch, ktoré sú v tomto ustanovení výslovne uvedené.(18) Ide o druhú z dvoch kumulatívnych podmienok. Prípad uvedený v tomto článku 10 písm. d) by mohol byť v prejednávanej veci relevantný v rozsahu, v akom sa týka lekára, ktorý „[musí] prejsť odbornou prípravou, ktorá vedie k získaniu titulu uvedeného v [bode 5.1.1 prílohy V tejto smernice]“. Je však dôležité poznamenať, že toto ustanovenie obsahuje dôležité spresnenie, a to, že všeobecný systém sa uplatňuje „výlučne na účely uznania príslušnej špecializácie“.
57.      Pochybujem však, že táto podmienka je v prejednávanej veci splnená, keďže žalobca žiada nielen o uznanie svojej špecializácie anestéziológa získanej v členskom štáte, ale aj o uznanie svojho základného lekárskeho odborného vzdelania získaného v tretej krajine. V dôsledku toho sa mi zdá, že už znenie tohto ustanovenia bráni jeho uplatneniu na prejednávanú vec. Okrem toho z pripomienok žalobcu vo veci samej nevyplýva, že by tvrdil a preukazoval existenciu „osobitného a výnimočného“ dôvodu v zmysle článku 10 smernice 2005/36, ktorý by odôvodňoval uplatnenie systému všeobecného uznávania.
58.      Podľa môjho názoru existujú tiež úvahy založené na systematickom výklade, ktoré hovoria v neprospech uplatnenia článku 10 písm. d) smernice 2005/36. Ako som vysvetlil v predchádzajúcich bodoch, článok 3 ods. 3 tejto smernice stanovuje osobitný postup, ktorý umožňuje uznávanie odbornej spôsobilosti získanej v tretích štátoch a ktorý vyžaduje, aby dotknutá osoba vykonávala príslušné povolanie najmenej tri roky na území členského štátu, v ktorom získala prvotné uznanie podľa článku 2 ods. 2 uvedenej smernice. Ak je uvedená podmienka splnená, uznanie tejto kvalifikácie prebehne podľa všeobecného systému. Vzhľadom na uvedené skutočnosti je ťažké pochopiť, prečo by smernica 2005/36 stanovila paralelnú, oveľa menej obmedzujúcu cestu, ktorá by poskytovala prístup k rovnakému systému uznávania. Zdá sa mi, že alternatívne uplatnenie článku 10 písm. d) s cieľom uľahčiť uznávanie odbornej kvalifikácie získanej v tretích krajinách v situácii, akou je situácia v prejednávanej veci, by zbavilo článok 3 ods. 3 akéhokoľvek potrebného účinku.
59.      Navyše treba vziať do úvahy skutočnosť, že článok 10 treba ako výnimku vykladať reštriktívne.(19) Z prípravných prác totiž vyplýva, že úvodný návrh Komisie neobsahoval žiadnu zmienku ani o pojme „osobitný a výnimočný dôvod“, ani o článku 10 písm. a) až g) smernice 2005/36.(20) Tento pojem a tieto ustanovenia boli doplnené z iniciatívy Rady. Z dôvodovej správy Rady vyplýva, že sa domnievala, že pôvodný návrh Komisie týkajúci sa článku 10 tejto smernice bol príliš široký.(21)
60.      V tejto súvislosti treba spomenúť rozsudok Angerer(22), v ktorom sa Súdny dvor domnieval, že štruktúra, ciele a genéza smernice 2005/36 bránia rozširujúcemu výkladu pojmu „osobitný a výnimočný dôvod“(23). Okrem skutočnosti, že ostatné podmienky uplatnenia článku 10 písm. d) tejto smernice zjavne nie sú v prejednávanej veci splnené, nemôžem súhlasiť so stanoviskom Súdneho dvora. Nechápem, ako by bolo možné toto ustanovenie vykladať tak, aby sa jeho pôsobnosť vzťahovala na okolnosti prejednávanej veci.
61.      Z uvedených dôvodov sa domnievam, že článok 10 písm. d) smernice 2005/36 sa nemá uplatniť na okolnosti prejednávanej veci.
62.      Vzhľadom na uvedené úvahy treba v tejto fáze analýzy predbežne konštatovať, že ani systém automatického uznávania, ani všeobecný systém uznávania sa v tomto prípade neuplatňuje.
63.      Skutočnosť, že žiadne ustanovenie smernice 2005/36 sa nevzťahuje na situáciu opísanú vnútroštátnym súdom, v zásade otvára možnosť obrátiť sa priamo na ustanovenia primárneho práva, konkrétne na články 45 a 49 ZFEÚ, ktoré upravujú voľný pohyb pracovníkov a právo usadiť sa(24), ktoré podrobne preskúmam ďalej v týchto návrhoch.
D.      O možnosti žalobcu vo veci samej dovolávať sa základných slobôd
64.      Z vyššie uvedenej analýzy vyplýva, že smernica 2005/36 nie je uplatniteľná vtedy, ak sa odborník, ktorý je štátnym príslušníkom Únie, chce usadiť v inom členskom štáte bez toho, aby mohol preukázať trojročnú odbornú prax v členskom štáte, ktorý uznal kvalifikáciu tretej krajiny, požadovanú článkom 3 ods. 3 tejto smernice.(25)
65.      Pritom však treba pripomenúť, že účelom smernice 2005/36 nie je sťažovať uznanie odbornej kvalifikácie v situáciách, ktoré nepatria do rozsahu jej pôsobnosti a že nemôže mať takýto účinok(26). Systém automatického uznávania upravený touto smernicou dopĺňa práva zaručené základnými slobodami, nenahrádza však posúdenie vykonané na základe týchto ustanovení. Z toho vyplýva, že mimo pôsobnosti uvedenej smernice(27), a to aj v prípade, že nie sú splnené podmienky na uznanie odbornej kvalifikácie,(28) sa odborník môže dovolávať základných slobôd.(29)
66.      Ako Súdny dvor rozhodol v rozsudku Vlassopoulou(30), vnútroštátne podmienky odbornej spôsobilosti, aj keď sa uplatňujú bez diskriminácie z dôvodu štátnej príslušnosti, môžu mať ten následok, že bránia štátnym príslušníkom ostatných členských štátov Únie vo výkone ich práva usadiť sa(31), pričom neskoršia judikatúra dospela k rovnakým záverom, pokiaľ ide o voľný pohyb pracovníkov.(32) V dôsledku toho prináleží členskému štátu Únie, ktorý posudzuje žiadosť o povolenie vykonávať povolanie, ku ktorému je prístup podľa vnútroštátnej právnej úpravy podmienený získaním diplomu alebo odbornej kvalifikácie, zohľadniť všetky diplomy, osvedčenia a iné doklady o odbornej kvalifikácii ako aj relevantnú prax a to porovnaním na jednej strane schopností osvedčených týmito dokladmi a touto praxou a na druhej strane znalostí a kvalifikácií, ktoré vyžadujú vnútroštátne právne predpisy.(33)
67.      V rozsudku Hocsman(34) Súdny dvor rozhodol, že zásady uznávania stanovené v rozsudku Vlassopoulou sa vzťahujú aj na kvalifikáciu získanú v tretej krajine. Tento rozsudok vo veci Hocsman sa týkal lekára, ktorého argentínsky diplom zo všeobecnej medicíny bol uznaný za rovnocenný s vnútroštátnym diplomom v členskom štáte, čo mu umožnilo pokračovať v špecializovanom štúdiu v tom istom štáte a získať diplom špecialistu, ktorý by bol uznaný za rovnocenný podľa práva Únie, ak by bol diplom zo všeobecnej medicíny tiež vydaný v členskom štáte. V tejto súvislosti je dôležité pripomenúť, že v už uvedenom rozsudku Haim Súdny dvor zopakoval platnosť zásad vypracovaných v tejto judikatúre, a to bez ohľadu na konštatovanie, že jednostranné uznanie dokladov o formálnej kvalifikácii vydaných tretími krajinami členským štátom nemôže byť záväzné pre ostatné členské štáty Únie.(35)
68.      Z tejto judikatúry vyplýva, že pri posudzovaní znalostí a kvalifikácie odborníka v situáciách, ktoré nepatria do pôsobnosti smernice 2005/36 je hostiteľský členský štát povinný zohľadniť všetky relevantné dokumenty týkajúce sa znalostí a doklady o kvalifikácii vydané inými členskými štátmi Únie,(36) najmä dokumentáciu týkajúcu sa rovnocennosti, bez ohľadu na to, kde bola odborná príprava absolvovaná, vrátane tretích krajín, a bez ohľadu na názov tejto odbornej prípravy v inom členskom štáte alebo v tretej krajine, a hostiteľský členský štát je tiež povinný zohľadniť všetku relevantnú odbornú prax, najmä tú, ktorú odborník získal v rámci odbornej prípravy špecialistu.(37)
69.      Ak toto porovnávacie preskúmanie vedie ku konštatovaniu, že vedomosti a kvalifikácia zodpovedajú tým, ktoré vyžadujú vnútroštátne ustanovenia, členský štát je povinný pripustiť, že tento diplom spĺňa podmienky, ktoré stanovujú tieto ustanovenia.(38) Pri porovnávacom preskúmaní možno zohľadniť len objektívne rozdiely.(39) Ak nie sú vedomosti a kvalifikácia žiadateľa, ako boli osvedčené diplomom a relevantnou praxou, rovnocenné alebo ak zodpovedajú len sčasti vedomostiam a kvalifikácii vyžadovanej hostiteľským členským štátom, tento členský štát musí presne uviesť, aká odborná príprava žiadateľovi chýba tak, aby sa mu umožnilo doplniť si odbornú prípravu alebo absolvovať novú.(40) Kompenzačné opatrenia uložené hostiteľským členským štátom nesmú byť neprimerané.(41)
70.      Domnievam sa, že iný výklad by neuľahčil účinné uplatňovanie základných slobôd zaručených ZFEÚ. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že právo Únie ukladá povinnosť odôvodniť vnútroštátne rozhodnutia, ktoré ovplyvňujú výkon práv priznaných zmluvami jednotlivcom.(42) Takže taký žiadateľ, akým je žalobca vo veci samej musí byť schopný pochopiť dôvody, na ktorých spočíva odmietnutie jeho žiadosti, najmä, aké odborné vzdelanie mu chýba.(43)
71.      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že neuznanie vedomostí a kvalifikácie získanej v inom členskom štáte Únie môže mať za následok zabránenie výkonu voľného pohybu odborníkov a ich slobody usadiť sa, hoci sú aj tieto vnútroštátne pravidlá uplatňované bez diskriminácie súvisiacej so štátnou príslušnosťou.(44) Hostiteľský členský štát teda nemôže nezohľadniť vedomosti a kvalifikáciu získanú v inom členskom štáte Únie. Domnievam sa, že to isté sa musí vzťahovať na neuznanie vedomostí a kvalifikácie získaných v tretej krajine, ktoré sú uznané za rovnocenné iným členským štátom, a že hostiteľský členský štát preto nemôže túto kvalifikáciu nezohľadniť. Vnútroštátne právne predpisy prijaté v tejto súvislosti najmä nemôžu predstavovať nedôvodnú prekážku účinného výkonu základných slobôd, ktoré zaručuje právo Únie.(45)
72.      Domnievam sa, že v situácii, akou je situácia v prejednávanej veci, v ktorej lekárska odborná príprava špecialistu získaná odborníkom, ktorý je občanom Únie, sama osebe spĺňa podmienky automatického uznania podľa smernice 2005/36 a v ktorej základná odborná príprava absolvovaná v tretej krajine bola uznaná za rovnocennú iným členským štátom, je priestor na odôvodnené obmedzenie základných slobôd obmedzený. Platí to o to viac, že podľa článku 2 ods. 2 tejto smernice sú členské štáty pri jednostrannom uznávaní odborných kvalifikácií získaných v tretích krajinách povinné dodržiavať „minimálne požiadavky na odbornú prípravu“ stanovené pre povolanie lekára, čo v zásade vylučuje ohrozenie ochrany verejného zdravia a bezpečnosti v Únii. Z tohto uhla pohľadu si vážne kladiem otázku, či by nebolo spravodlivé a primerané domnievať sa, že za takých okolností existuje prezumpcia rovnocennosti základnej odbornej prípravy v hostiteľskom členskom štáte.(46) V tejto súvislosti musím konštatovať, že žiaden z účastníkov tohto konania nepredložil presvedčivé argumenty, ktoré by taký výklad spochybňovali.
73.      V každom prípade sa hostiteľský členský štát nemôže dovolávať praktických a administratívnych ťažkosti s cieľom odôvodniť, prečo nepristúpil k posúdeniu, ktoré je povinný vykonať v súlade s rozsudkom Vlassopoulou(47). Základné slobody spočívajúce vo voľnom pohybe pracovníkov a slobode usadiť sa treba vykladať tak, že hostiteľskému členskému štátu ukladajú povinnosť pristúpiť k posúdeniu vedomostí a odbornej prípravy, ktoré sú osvedčené odbornou kvalifikáciou žiadateľa. Hostiteľský členský štát pritom musí, ako som uviedol v týchto návrhoch, zohľadniť všetky diplomy, osvedčenia a iné doklady o formálnej kvalifikácii, ako aj príslušnú prax. Odmietnutie takéhoto posúdenia z dôvodu praktických alebo administratívnych ťažkostí by samo osebe predstavovalo neodôvodnené obmedzenie uvedených slobôd.
VI.    Návrh
74.      Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor na prejudiciálnu otázku položenú Conseil d’État (Štátna rada, Francúzsko) odpovedal takto:
Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/36/ES zo 7. septembra 2005 o uznávaní odborných kvalifikácií
sa má vykladať v tom zmysle, že:
príslušné orgány členského štátu sú povinné uznať na základe systému automatického uznávania definovaného v článku 21 tejto smernice doklad o odbornej príprave lekára špecialistu vydaný v inom členskom štáte, ktorý je uvedený v bode 5.1.2 prílohy V uvedenej smernice, len ak lekár, ktorý je držiteľom tohto dokladu o vzdelaní, tiež preukáže doklad o základnej lekárskej odbornej príprave vydaný v členskom štáte, ktorý je uvedený v bode 5.1.1 prílohy V tej istej smernice. Týmto výkladom nie je dotknutá možnosť, v prípade neexistencie takéhoto dokladu o základnej lekárskej odbornej príprave, uznať doklad o odbornej príprave lekára špecialistu na základe všeobecného systému uznávania dokladov o formálnej kvalifikácii stanoveného v hlave III kapitole I smernice 2005/36 alebo prípadne na základe článku 45 alebo článku 49 ZFEÚ.
1      Jazyk prednesu: francúzština.
2      Ú. v. EÚ L 255, 2005, s. 22.
3      Pozri rozsudky z 8. júla 2021, Lietuvos Respublikos sveikatos apsaugos ministerija (C‑166/20, EU:C:2021:554, bod 25), a z 3. marca 2022, Sosiaali‑ ja terveysalan lupa‑ ja valvontavirasto (Základná lekárska odborná príprava) (C‑634/20, EU:C:2022:149, bod 34).
4      VON LEWINSKI, K.:
Europarecht (Schulze/Janssen/Kadelbach), 4. vydanie, Baden‑Baden, 2020, bod 72.
5      Pozri rozsudok z 30. apríla 2014, Ordre des architectes (C‑365/13, EU:C:2014:280, body 21 a 22).
6      Pozri rozsudky z 2. septembra 2021, LG a MH (Samopranie) (C‑790/19, EU:C:2021:661, bod 47), a zo 16. marca 2023, Colt Technology Services a i. (C‑339/21, EU:C:2023:214, bod 39).
7      Ako som uviedol v bode 14 vyššie, ide o „Zeugnis über die Ärztliche Prüfung“ a „Zeugnis über die Ärztliche Staatsprüfung und Zeugnis über die Vorbereitungszeit als Medizinalassistent, soweit diese nach den deutschen Rechtsvorschriften noch für den Abschluss der ärztlichen Ausbildung vorgesehen war“.
8      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
9      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
10      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
11      Rozsudok z 9. februára 1994 (C‑319/92, EU:C:1994:47, body 20 a 21).
12      Ú. v. ES L 233, 1978, s. 10.
13      Článok 1 ods. 4 smernice 78/687 uvádza: „Žiadne ustanovenie tejto smernice nebráni tomu, aby členské štáty v súlade so svojimi vlastnými predpismi na svojom území udelili oprávnenie na začatie a vykonávanie činnosti zubného lekára držiteľom diplomov, osvedčení alebo iných úradných dokladov o vzdelaní, ktoré neboli získané v danom členskom štáte.“ (Kurzívou zvýraznil generálny advokát).
14      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
15      Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
16      Pozri v tejto súvislosti BERTHOUD, F.: La reconnaissance des qualifications professionnelles. In:
Dossiers de droit européen, č. 30, Genève, 2016, s. 104 a nasl.
17      Pozri v tomto zmysle Príručku užívateľa k smernici 2005/36/ES: Všetko čo potrebujete vedieť o uznávaní odborných kvalifikácií, s. 25.
18      Pozri rozsudok Súdu EZVO z 25. marca 2021, Lindberg (E‑3/20, Zbierka súdu EZVO 2021, bod 60).
19      Pozri návrhy, ktoré preniesla generálna advokátka Kokott vo veci Komisia/Spojené kráľovstvo (C‑346/08, EU:C:2009:772, bod 15).
20      Návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o uznávaní odborných kvalifikácií [KOM(2002) 119 v konečnom znení] (Ú. v. ES C 181 E, 2002, s. 183).
21      Spoločná pozícia (ES) č. 10/2005 z 21. decembra 2004, ktorú Rada prijala v súlade s postupom upraveným v článku 251 Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva s cieľom prijať smernicu Európskeho parlamentu a Rady o uznávaní odborných kvalifikácií (Ú. v. EÚ C 58 E, 2005, s. 1 a 119).
22      Rozsudok zo 16. apríla 2015 (C‑477/13, EU:C:2015:239).
23      Rozsudok zo 16. apríla 2015, Angerer (C‑477/13, EU:C:2015:239, bod 27 a nasl.).
24      Pozri rozsudok z 2. marca 2023, A (Učiteľ v materskej škole) (C‑270/21, EU:C:2023:147, bod 66).
25      Pozri v tomto zmysle Príručku užívateľa k smernici 2005/36/ES: Všetko čo potrebujete vedieť o uznávaní odborných kvalifikácií, s. 8, 25 a 28.
26      Pozri rozsudok z 22. januára 2002, Dreessen (C‑31/00, EU:C:2002:35, bod 26).
27      Pozri rozsudok zo 6. októbra 2015, Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, bod 46).
28      Pozri rozsudok z 22. januára 2002, Dreessen (C‑31/00, EU:C:2002:35, bod 31).
29      Pozri v tomto zmysle ZAGLMAYER, B.:
Anerkennung von Gesundheitsberufen in Europa.
Wien, 2016, s. 184 a nasl.; pozri tiež rozsudky Súdu EZVO z 25. marca 2021, Lindberg (E‑3/20, Zbierka súdu EZVO 2021, body 60 a 61) a Martinez Haugland (E‑4/20, Zbierka súdu EZVO 2021, bod 83).
30      Rozsudok zo 7. mája 1991 (C‑340/89, ďalej len „rozsudok Vlassopoulou“, EU:C:1991:193).
31      Rozsudky Vlassopoulou (bod 15) a z 8. mája 2008, Komisia/Španielsko (C‑39/07, EU:C:2008:265, bod 37).
32      Pozri rozsudok zo 6. októbra 2015, Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, bod 52).
33      Pozri rozsudok Vlassopoulou (bod 16).
34      Rozsudok zo 14. septembra 2000 (C‑238/98, EU:C:2000:440).
35      Rozsudok z 9. februára 1994, Haim (C‑319/92, EU:C:1994:47, bod 26).
36      Pozri rozsudok zo 6. októbra 2015, Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, bod 54).
37      Pozri v tomto zmysle, PEETERS, M.: Free Movement of Medical Doctors: The New Directive 2005/36/EC on the Recognition of Professional Qualifications. In:
European Journal of Health Law, zv. 12, č. 4, október 2005, s. 377 a nasl., ktorý uvádza, že členský štát nemôže jednoducho odmietnuť uznať diplom získaný v treťom štáte.
38      Pozri rozsudky zo 6. októbra 2015, Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, bod 57), a z 3. marca 2022, Sosiaali‑ ja terveysalan lupa‑ ja valvontavirasto (Základná lekárska odborná príprava) (C‑634/20, EU:C:2022:149, bod 43).
39      Pozri rozsudok zo 6. októbra 2015, Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, bod 56).
40      Pozri rozsudok la Súdu EZVO z 25. marca 2021, Lindberg (E‑3/20, Zbierka súdu EZVO 2021, bod 70).
41      Pozri rozsudok z 3. marca 2022, Sosiaali‑ ja terveysalan lupa‑ ja valvontavirasto (Základná lekárska odborná príprava) (C‑634/20, EU:C:2022:149, bod 45).
42      Pozri rozsudky z 15. októbra 1987, Heylens a i. (222/86, EU:C:1987:442, bod 17); Vlassopoulou (bod 22) a z 2. apríla 1998, Norbrook Laboratories (C‑127/95, EU:C:1998:151, bod 103).
43      Pozri rozsudok Súdu EZVO z 25. marca 2021, Lindberg (E‑3/20, Zbierka súdu EZVO 2021, bod 69).
44      Pozri rozsudok zo 6. októbra 2015, Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, bod 53).
45      Pozri rozsudok zo 6. októbra 2015, Brouillard (C‑298/14, EU:C:2015:652, bod 52).
46      Pozri analogicky rozsudok Súdu EZVO z 25. marca 2021, Martinez Haugland (E‑4/20, Zbierka súdu EZVO 2021, bod 51).
47      Pozri najmä rozsudky zo 16. decembra 1986, Komisia/Grécko (124/85, EU:C:1986:490, bod 12); z 12. júla 1990, Komisia/Taliansko (C‑128/89, EU:C:1990:311, bod 22); z 27. novembra 2008, Papillon (C‑418/07, EU:C:2008:659, bod 54), a z 3. júla 2019, Delfarma (C‑387/18, EU:C:2019:556, bod 30).