62024TO0392_RES
Vec T‑392/24
Raf VerbekeaElias Vlerick
proti
Európskemu parlamentuaRade Európskej únie
Uznesenie Všeobecného súdu (šiesta komora) z 26. novembra 2024
„Žaloba o neplatnosť – Nariadenie (EÚ) 2024/1263 – Nariadenie (EÚ) 2024/1264 – Smernica (EÚ) 2024/1265 – Legislatívny akt – Akt obsahujúci vykonávacie opatrenia – Neexistencia priamej dotknutosti – Zjavná neprípustnosť – Žiadosť o ‚ústavný dialóg‘ s belgickým Ústavným súdom – Zjavný nedostatok právomoci“
Žaloba o neplatnosť – Fyzické alebo právnické osoby – Pojem regulačný akt v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ – Všetky všeobecne záväzné akty s výnimkou legislatívnych aktov – Nariadenia 2024/1263 a 2024/1264 – Nariadenia prijaté v súlade s riadnym legislatívnym postupom alebo mimoriadnym legislatívnym postupom – Vylúčenie
(Článok 263 štvrtý odsek a článok 289 ods. 1 až 3 ZFEÚ; nariadenie Európskeho parlamentu a Rady 2024/1263; nariadenie Rady 2024/1264)
(pozri body 8 – 12)
Žaloba o neplatnosť – Fyzické alebo právnické osoby – Akty, ktoré sa ich priamo a osobne týkajú – Priama dotknutosť – Kritériá – Priamy vznik záväzných právnych účinkov na právnu situáciu žalobcu – Neexistencia – Zjavná neprípustnosť
(Článok 263, štvrtý odsek ZFEÚ; nariadenie Európskeho parlamentu a Rady 2024/1263, článok 1 ods. 1 a 2; nariadenie Rady 2024/1264; smernica Rady 2024/1265, odôvodnenie 8)
(pozri body 17 – 25, 27 – 29)
Zhrnutie
Všeobecnému súdu bola podaná žaloba o neplatnosť, ktorú zamietol ako zjavne neprípustnú, pričom poskytol podrobnejšie poznatky o aktívnej legitimácii bežných žalobcov na podanie takej žaloby, v súlade s článkom 263 štvrtým odsekom ZFEÚ, proti právnym aktom Európskej únie, ktoré nie sú určené bežným žalobcom, a presnejšie o podmienkach priamej dotknutosti.
Táto žaloba smerovala proti nariadeniam 2024/1263 (
1
) a 2024/1264 (
2
), ako aj proti smernici 2024/1265 (
3
) (ďalej len spoločne „napadnuté akty“), ktorých cieľom je reforma rámca správy hospodárskych záležitostí Únie vzhľadom na ciele rozpočtovej disciplíny a udržateľnosti dlhu členských štátov.
Subsidiárne sa žalobcovia obrátili na Všeobecný súd so žiadosťou o to, aby začal viesť „ústavný dialóg“ s belgickým Cour constitutionnelle (Ústavný súd, Belgicko) o tom, ako belgické orgány vykonávajú napadnuté akty, čo je požiadavka, ktorú Všeobecnú súd zamietol z dôvodu zjavného nedostatku právomoci.
Posúdenie Všeobecným súdom
Úvodom Všeobecný súd pripomenul, že článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ rozlišuje tri prípady, v ktorých žalobu o neplatnosť podanú fyzickou alebo právnickou osobou možno vyhlásiť za prípustnú, a to konkrétne žalobu proti aktu, ktorý je jej určený alebo ktorý sa jej priamo a osobne týka, alebo voči regulačnému aktu, ak sa jej tento akt priamo týka a nevyžaduje vykonávacie opatrenia.
Predovšetkým Všeobecný súd konštatoval, že keďže napadnuté akty nie sú určené žalobcom, nemajú právo podať žalobu podľa prvého uvedeného predpokladu.
Ďalej, pokiaľ ide o tretí predpoklad, ktorý skúmal na úvod, Všeobecný súd spresnil, že výraz „regulačný akt“ nezahŕňa legislatívne akty, teda akty, ktoré sú prijaté v súlade s postupmi nazývanými „riadny legislatívny postup“ a „mimoriadny legislatívny postup“. (
4
)
V tejto súvislosti na jednej strane uviedol, že nariadenia 2024/1263 a 2024/1264 boli prijaté v súlade s riadnym a mimoriadnym legislatívnym postupom, a nie sú teda regulačnými aktmi, a na druhej strane že vznik právnych účinkov smernice 2024/1265 vo vzťahu k žalobcom si vyžaduje vykonávacie opatrenia v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ, teda vnútroštátne opatrenia na prebratie smernice, ktoré môžu byť predmetom súdneho preskúmania pred vnútroštátnymi súdmi.
Všeobecný súd dospel k záveru, že žalobcovia nemajú právo podať žalobu proti napadnutým aktom podľa tretieho predpokladu uvedeného v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ.
Pokiaľ ide napokon o druhý predpoklad uvedený v tomto článku, Všeobecný súd zdôraznil, že prvý žalobný návrh na zrušenie napadnutých aktov by bolo možné vyhlásiť za prípustný len v rozsahu, v akom by boli žalobcovia priamo a osobne dotknutí napadnutými aktmi.
V nadväznosti na to uviedol, že na to, aby bol bežný žalobca priamo dotknutý aktom, ktorý je predmetom žaloby, musia byť splnené dve kumulatívne podmienky. Na jednej strane napadnuté opatrenie musí priamo ovplyvňovať jeho právne postavenie a na druhej strane nesmie ponechávať žiadny priestor na voľnú úvahu jeho adresátom, ktorí sú poverení jeho uplatňovaním.
Pokiaľ ide o prvú z týchto podmienok, z ustálenej judikatúry vyplýva, že žalobu o neplatnosť upravenú v článku 263 ZFEÚ možno podať proti všetkým opatreniam prijatým inštitúciami, ktoré majú mať záväzné právne účinky, bez ohľadu na ich formu. Pri určovaní toho, či akt vyvoláva takéto účinky, a teda či môže byť napadnutý žalobou o neplatnosť, je potrebné zamerať sa na podstatu tohto aktu a posúdiť uvedené účinky podľa objektívnych kritérií, akými sú obsah tohto aktu, a prípadne zohľadniť kontext, v akom bol tento akt prijatý, ako aj právomoci inštitúcie, ktorá je jeho autorom. Spôsobilosť aktu vyvolať priamo účinky na právne postavenie fyzickej alebo právnickej osoby teda nemožno posudzovať len na základe skutočnosti, že akt má formu smernice.
V prejednávanej veci Všeobecný súd poznamenal, že cieľom napadnutých aktov je reforma rámca správy ekonomických záležitostí Únie vzhľadom na ciele rozpočtovej disciplíny a udržateľnosti dlhu členských štátov, pričom zaväzujú členské štáty, keďže stanovujú rámec ich hospodárskeho riadenia, najmä pravidlá týkajúce sa národných fiškálno‑štrukturálnych plánov, postupu pri nadmernom deficite členských štátov, ktoré prijali jednotnú menu, a rozpočtových rámcov členských štátov s cieľom vyhnúť sa nadmernému deficitu verejných financií.
Napadnuté akty preto nemôžu mať priame záväzné účinky na vlastné právne postavenie žalobcov. Tento záver potvrdzujú aj tvrdenia žalobcov uvedené v žalobe, pretože neoznačili žiadne konkrétne ustanovenie napadnutých aktov, ktoré by mohlo mať účinky na ich právne postavenie, ani žiadny konkrétny účinok na ich právne postavenie. Uvádzané prípadné účinky napadnutých aktov na správu a práva takého verejného subjektu, akým je mesto Gent (Belgicko), konkrétne nemôžu predstavovať účinky, ktoré sa prejavujú priamo vo vzťahu k ich právnemu postaveniu.
Všeobecný súd dospel k záveru, že keďže podmienka priamej dotknutosti nie je splnená, žalobcovia nemajú aktívnu legitimáciu na podanie žaloby o neplatnosť napadnutých aktov na základe druhého predpokladu uvedeného v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ.
V dôsledku toho Všeobecný súd zamietol ako zjavne neprípustný prvý žalobný návrh žalobcov, keďže žalobcovia nemôžu založiť svoju aktívnu legitimáciu na podanie žaloby o neplatnosť napadnutých aktov na žiadnom z predpokladov uvedených v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ.
(
1
)	Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2024/1263 z 29. apríla 2024 o účinnej koordinácii hospodárskych politík a mnohostrannom rozpočtovom dohľade a o zrušení nariadenia Rady (ES) č. 1466/97 (Ú. v. EÚ L, 2024/1263).
(
2
)	Nariadenie Rady (EÚ) 2024/1264 z 29. apríla 2024, ktorým sa mení nariadenie (ES) č. 1467/97 o urýchľovaní a objasňovaní vykonania postupu pri nadmernom schodku (Ú. v. EÚ L, 2024/1264).
(
3
)	Smernica Rady (EÚ) 2024/1265 z 29. apríla 2024, ktorou sa mení smernica 2011/85/EÚ o požiadavkách na rozpočtové rámce členských štátov (Ú. v. EÚ L, 2024/1265).
(
4
)	Podľa článku 289 ods. 1 a 3 ZFEÚ.