62022CC0242
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA
prednesené 14. júla 2022 (
1
)
Vec C‑242/22 (PPU)
TL,
za účasti:
Ministério Público
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunal da Relação de Évora (Odvolací súd Évora, Portugalsko)]
„Prejudiciálne konanie – Smernice 2010/64/EÚ a 2012/13/EÚ – Rozsah pôsobnosti – Právo na tlmočenie, preklad a informácie v trestnom konaní – Pojem základný dokument – Vyhlásenie o totožnosti a pobyte vyhotovené v jazyku konania, ktorému podozrivá alebo obvinená osoba nerozumie – Nezabezpečenie tlmočenia a prekladu – Nesplnenie podmienok odkladu výkonu trestu z dôvodu neprítomnosti na určenej adrese bydliska – Právoplatné uznesenie o zrušení odkladu výkonu trestu – Zrušiteľnosť – Právna sila rozhodnutej veci“
1.
Prejednávaný návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka uplatnenia smerníc 2010/64/EÚ (
2
) a 2012/13/EÚ (
3
) na trestné konanie, v ktorom portugalský súd odsúdil osobu (ďalej len „TL“), ktorá má moldavskú štátnu príslušnosť a ktorá rozumie len rumunčine, ktorá je úradným jazykom jej krajiny, na tri roky odňatia slobody.
2.
V samotnom odsudzujúcom rozsudku súd rozhodol o odklade výkonu trestu za určitých podmienok. Jednou z nich bolo, aby bol TL zastihnuteľný na adrese bydliska, ktorú uviedol na tlačive nazvanom „vyhlásenie o totožnosti a pobyte“ (ďalej len „VTP“). Keďže na tejto adrese bydliska nebol zastihnutý, odklad výkonu trestu bol zrušený a TL nastúpil do väzenia na účely výkonu trestu.
3.
Tribunal da Relação de Évora (Odvolací súd Évora, Portugalsko) sa vzhľadom na to, že VTP a iné procesné úkony boli uskutočnené bez prítomnosti tlmočníka a preloženia niektorých dokumentov do rumunského jazyka, pýta Súdneho dvora na výklad oboch vyššie uvedených smerníc v súvislosti s neplatnosťou úkonov, pri uskutočnení ktorých neboli dodržané ustanovenia týchto smerníc.
I. Právny rámec
A.
Právo Únie
1. Smernica 2010/64
4.
Článok 1 („Predmet úpravy a rozsah pôsobnosti“) znie:
„1.   Touto smernicou sa stanovujú pravidlá týkajúce sa práva na tlmočenie a preklad v trestnom konaní a konaní týkajúcom sa výkonu európskeho zatýkacieho rozkazu.
2.   Právo uvedené v odseku 1 sa vzťahuje na osoby od chvíle, keď sa od príslušných orgánov členského štátu úradným oznámením alebo inak dozvedia, že sú podozrivé alebo obvinené zo spáchania trestného činu, až do ukončenia konania, čo znamená konečné rozhodnutie o otázke, či podozrivé alebo obvinené osoby spáchali trestný čin, pričom sa v prípade potreby vzťahuje aj na odsúdenie a rozhodnutie o každom opravnom prostriedku.
…“
5.
V článku 2 („Právo na tlmočenie“) sa uvádza:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby sa podozrivým alebo obvineným osobám, ktoré nehovoria jazykom príslušného trestného konania alebo mu nerozumejú, bezodkladne poskytlo tlmočenie počas trestného konania pred vyšetrovacími a justičnými orgánmi vrátane policajného výsluchu, všetkých súdnych pojednávaní a akýchkoľvek potrebných predbežných pojednávaní.
…“
6.
Článok 3 („Právo na preklad základných dokumentov“) stanovuje:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby sa podozrivým alebo obvineným osobám, ktoré nerozumejú jazyku dotknutého trestného konania, v primeranom čase poskytol písomný preklad všetkých dokumentov, ktoré sú základné na zabezpečenie toho, aby boli schopné uplatniť svoje právo na obhajobu[,] a zaručenie spravodlivého procesu.
2.   Medzi základné dokumenty patrí každé rozhodnutie, ktorým sa osoba pozbavuje osobnej slobody, každá obžaloba alebo obvinenie a každý rozsudok.
3.   Príslušné orgány rozhodnú o tom, či sú v každom danom prípade ešte iné základné dokumenty. Podozrivé alebo obvinené osoby alebo ich právny zástupca môžu na tento účel podať odôvodnenú žiadosť.
…“
2. Smernica 2012/13
7.
V článku 2 („Rozsah pôsobnosti“) sa uvádza:
„1.   Táto smernica sa vzťahuje na akékoľvek osoby od chvíle, keď sa od príslušných orgánov členského štátu dozvedia, že sú podozrivé alebo obvinené zo spáchania trestného činu, až do ukončenia konania, čo znamená právoplatné rozhodnutie o otázke, či podozrivá alebo obvinená osoba spáchala trestný čin, vrátane prípadného vynesenia rozsudku a rozhodnutia o opravnom prostriedku.
…“
8.
Článok 3 („Právo na informácie o právach“) stanovuje:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby sa podozrivým alebo obvineným osobám poskytli bezodkladne informácie aspoň o uvedených procesných právach uplatniteľných podľa vnútroštátneho práva s cieľom umožniť ich účinné uplatňovanie:
…
d) právo na tlmočenie a preklad;
…“
9.
Článok 8 („Overenie a opravné prostriedky“) znie:
„…
2.   Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby alebo ich advokáti mali právo namietať v súlade s postupmi ustanovenými vo vnútroštátnom práve voči neposkytnutiu informácií alebo voči odmietnutiu poskytnúť tieto informácie príslušnými orgánmi v súlade s touto smernicou.“
B.
Portugalské právo. Código de processo penal (
4
)
10.
Podľa článku 57 („Postavenie obvineného“) má postavenie obvineného každý, voči komu bolo vznesené obvinenie alebo nariadené vyšetrovanie v trestnom konaní.
11.
Článok 61 („Procesné práva a povinnosti“) v odseku 1 písm. h) priznáva obvinenému v ktoromkoľvek štádiu konania bez toho, aby boli dotknuté výnimky stanovené zákonom, právo, aby ho justičný orgán alebo orgán kriminálnej polície, na ktorý sa má dostaviť, poučil o jeho právach.
12.
Článok 92 („Jazyk konania a ustanovenie tlmočníka“) stanovuje, že tak pri písomných, ako aj pri ústnych procesných úkonoch sa používa portugalský jazyk, ale ak sa na konaní musí zúčastniť osoba, ktorá nepozná alebo neovláda tento jazyk, ustanoví sa jej tlmočník.
13.
Článok 113 („Všeobecné pravidlá doručovania“) v odseku 10 stanovuje, že písomnosti, ktoré sa majú doručiť obvinenému, možno doručiť jeho advokátovi alebo obhajcovi. Výnimky tvoria písomnosti týkajúce sa obvinenia, rozhodnutia o vyšetrovaní, určenia termínu pojednávania a vyhlásenia rozsudku, ako aj písomnosti týkajúce sa donucovacích opatrení, ktoré sa musia doručiť aj advokátovi.
14.
V článku 119 („Prípady neplatnosti, ktorú nemožno napraviť“) je uvedených šesť prípadov neplatnosti, ktorú nemožno napraviť, ktoré sa musia skúmať ex offo v ktoromkoľvek štádiu konania. (
5
)
15.
Článok 120 („Prípady neplatnosti, ktorú treba namietať“) v odseku 1 stanovuje, že v ktoromkoľvek z prípadov neplatnosti odlišných od prípadov neplatnosti uvedených v článku 119 musí neplatnosť namietať dotknutá osoba. V odseku 2 tohto ustanovenia sú stanovené prípady neplatnosti, ktorú treba namietať, medzi ktorými sa nachádza „neustanovenie tlmočníka v prípadoch, v ktorých sa podľa zákona musí ustanoviť“ [písmeno c)].
16.
Podľa článku 120 ods. 3 je potrebné domáhať sa určenia neplatnosti, ktorú treba namietať:
–
v prípade neplatnosti úkonu, pri ktorom je dotknutá osoba prítomná, pred jeho dokončením [písmeno a)],
–
v prípade neplatnosti týkajúcej sa prešetrovania alebo vyšetrovania do ukončenia prejednávania prešetrovania, alebo ak sa neuskutoční vyšetrovanie, do piatich dní od doručenia uznesenia o skončení prešetrovania [písmeno c)].
17.
Článok 196 („Vyhlásenie o totožnosti a pobyte“) stanovuje, že justičný orgán alebo orgán kriminálnej polície si vyžiada VTP od každej obvinenej osoby. Táto osoba musí na účely doručovania uviesť miesto svojho pobytu, miesto výkonu práce alebo inú adresu bydliska, ktorú si zvolí.
18.
Podľa článku 196 ods. 3 musí byť vo VTP uvedené, že obvinený bol poučený:
–
o povinnosti dostaviť sa na príslušný orgán alebo zostať k dispozícii tomuto orgánu, pokiaľ to bude vyžadovať zákon alebo ak bude na tento účel riadne predvolaný,
–
o povinnosti nezmeniť miesto pobytu a nezdržiavať sa mimo tohto miesta viac ako päť dní bez oznámenia nového miesta pobytu alebo miesta, v ktorom ho bude možné zastihnúť,
–
o tom, že neskoršie oznámenia sa budú doručovať ako obyčajná zásielka na uvedenú adresu bydliska, pokiaľ obvinený neoznámi inú adresu bydliska prostredníctvom žiadosti odovzdanej alebo zaslanej doporučenou zásielkou kancelárii súdu, na ktorom sa bude v uvedenom čase viesť konanie,
–
o tom, že nedodržanie vyššie uvedených ustanovení je dôvodom na to, aby ho pri všetkých procesných úkonoch, na ktorých sa môže alebo musí osobne zúčastniť, zastupoval advokát, ako aj na uskutočnenie pojednávania v jeho neprítomnosti za podmienok stanovených v článku 333.
19.
Článok 495 („Nesplnenie podmienok odkladu výkonu trestu“) upravuje kroky, ktoré môžu viesť k zrušeniu odkladu výkonu trestu.
II. Skutkový stav, konanie vo veci samej a prejudiciálna otázka
20.
Dňa 10. júla 2019 bolo vydané uznesenie o obvinení TL, ktorý nerozumie ani nehovorí po portugalsky.
21.
Uvedené rozhodnutie bolo „vyhotovené v portugalčine a preložené do rumunčiny, úradného jazyka Moldavska, ako vyplýva z uvedeného uznesenia, ktoré [TL] podpísal“. (
6
)
22.
V ten istý deň bolo vyhotovené VTP bez účasti tlmočníka pre rumunský jazyk a bez toho, aby bol tento dokument preložený do uvedeného jazyka.
23.
V dokumentácii týkajúcej sa VTP bolo uvedené, že TL bol poučený o tom, že je povinný dostaviť sa na orgány a oznamovať zmeny pobytu, ako aj o následkoch nesplnenia týchto povinností.
24.
TL sa osobne zúčastnil na pojednávaní, na ktorom sa rozhodovalo o jeho konaní a na ktorom bol vypočutý, pričom ho obhajoval advokát. Na tomto procesnom úkone mal tiež k dispozícii tlmočníka „ustanoveného na tlmočenie úkonov počas pojednávania“.
25.
Tribunal Judicial da Comarca de Beja (Okresný súd Beja, Portugalsko) rozsudkom z 11. júla 2019, ktorý nadobudol právoplatnosť 26. septembra 2019, odsúdil TL na trest odňatia slobody v dĺžke troch rokov, ale odložil jeho výkon.
26.
Direção‑Geral de Reinserção e Serviços Prisionais (Generálne riaditeľstvo pre nápravu odsúdených a väzenské služby, Portugalsko) sa viackrát neúspešne pokúsilo zastihnúť TL na adrese bydliska uvedenej vo VTP.
27.
Dňa 7. januára 2021 súd, ktorý vydal rozsudok, vydal uznesenie, ktorým predvolal TL na účely overenia splnenia stanovených podmienok odkladu výkonu trestu. Dňa 12. januára 2021 mu bolo doporučenou zásielkou zaslané predvolanie na adresu bydliska uvedenú vo VTP. Dňa 6. apríla 2021 mu bolo rovnakým spôsobom opäť zaslané predvolanie.
28.
TL sa v deň, ktorý bol uvedený v predvolaniach, nedostavil na súd.
29.
Tribunal Judicial da Comarca de Beja (Okresný súd Beja) 9. júna 2021 vydal uznesenie, ktorým zrušil odklad výkonu trestu, ktorý bol uložený TL, a vydal príkaz na jeho zatknutie.
30.
Uznesenie o zrušení odkladu výkonu trestu, ktoré bolo vyhotovené v portugalčine a bez prekladu do rumunčiny, bolo doručené 25. júna 2021 tak na adrese uvedenej vo VTP, ako aj advokátovi TL. Keďže nebolo včas napadnuté opravným prostriedkom, 20. septembra 2021 nadobudlo právoplatnosť.
31.
Dňa 30. septembra 2021 bol TL zatknutý na účely výkonu trestu, ktorý mu bol uložený. Od uvedeného dňa je pozbavený osobnej slobody.
32.
Dňa 11. októbra 2021 si TL určil nového advokáta na zastupovanie v konaní a 18. novembra 2021 predložil podanie, ktorým navrhol určiť, že uznesenie o vznesení obvinenia, VTP, uznesenie, ktorým mu bola uložená povinnosť dostaviť sa na účely objasnenia okolností nesplnenia podmienok odkladu výkonu trestu, pokusy o doručenie a uznesenie o zrušení odkladu výkonu trestu sú neplatné.
33.
Na podporu návrhu na určenie neplatnosti uvedených úkonov TL uviedol, že predmetné písomnosti mu neboli doručené, lebo sa presťahoval na inú adresu. Túto skutočnosť neoznámil, lebo nevedel, že má povinnosť urobiť to, a nevedel ani o následkoch spojených s neoznámením tejto skutočnosti, keďže VTP nebolo preložené do rumunčiny.
34.
Prokuratúra vyjadrila nesúhlas s týmto návrhom na určenie neplatnosti, pričom uviedla, že namietané vady by mohli predstavovať nanajvýš prípad relatívnej neplatnosti podľa článku 120 CPP, ale že predmetné písomnosti boli doručené advokátovi TL, ktorý ich v lehote stanovenej na tento účel nenapadol sťažnosťou ani iným opravným prostriedkom.
35.
Súd, ktorý vydal rozsudok, uznesením z 20. novembra 2021 zamietol návrh na určenie neplatnosti, pričom uviedol, že (
7
)
–
vady spočívajúce v nezabezpečení tlmočníka a prekladu VTP, ako aj uznesenia o zrušení odkladu výkonu trestu, ktorý bol uložený TL, predstavujú vady spôsobujúce relatívnu neplatnosť, ktoré možno namietať len podaním zákonom stanovených opravných prostriedkov. Po márnom uplynutí lehôt na podanie týchto opravných prostriedkov sa tieto vady považujú za napravené;
–
TL sa osobne zúčastnil na konaní, bol vypočutý a zastupoval ho advokát. Bolo dodržané jeho právo vyjadriť sa ku každému rozhodnutiu, ktoré sa ho môže osobne týkať, ktoré mohol uplatniť jeho advokát. Jeho advokátovi boli doručené všetky oznámenia o procesných úkonoch uskutočnených počas konania, najmä mu bol doručený rozsudok, uznesenie o určení termínu pojednávania na posúdenie splnenia podmienok odkladu výkonu trestu a uznesenie o zrušení odkladu výkonu trestu;
–
všetky doručené rozhodnutia nadobudli právoplatnosť, lebo neboli napadnuté opravným prostriedkom, a preto treba akúkoľvek procesnú vadu považovať za napravenú.
36.
TL podal odvolanie proti tomuto uzneseniu na Tribunal da Relação de Évora (Odvolací súd Évora), ktorý predkladá Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:
„Možno články 1 až 3 smernice [2010/64] a článok 3 smernice [2012/13], ktoré prijali Európsky parlament a Rada, samostatne alebo v spojení s článkom 6 EDĽP [Európsky dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd] vykladať v tom zmysle, že nebránia ustanoveniu vnútroštátneho práva, ktoré sankcionuje neustanovenie tlmočníka a nepreloženie základných procesných úkonov obvinenému, ktorý nerozumie jazyku konania, relatívnou neplatnosťou, ktorú treba namietať, a ktoré dovoľuje, aby sa takáto neplatnosť uplynutím času napravila?“
III. Konanie na Súdnom dvore
37.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol doručený do kancelárie Súdneho dvora 6. apríla 2022.
38.
Dňa 12. mája 2022 Súdny dvor vyhovel žiadosti o prejednanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania v rámci naliehavého konania.
39.
Písomné pripomienky predložili TL, portugalská vláda a Európska komisia. Na pojednávaní konanom 27. júna 2022 sa zúčastnili len poslední dvaja uvedení účastníci konania.
IV. Posúdenie
A.
Úvod. Vymedzenie predmetu diskusie
40.
Aj keď TL navrhol určiť neplatnosť iných úkonov uskutočnených v trestnom konaní, (
8
) vnútroštátny súd sa zameriava na tri z nich: a) VTP, b) uznesenie o predvolaní TL na účely objasnenia okolností splnenia podmienok odkladu výkonu trestu a c) uznesenie o zrušenie tohto odkladu. (
9
)
41.
V návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa vychádza z týchto predpokladov:
–
na spor sa uplatnia relevantné ustanovenia smerníc 2010/64 a 2012/13, aj keď tieto smernice neboli prebraté do vnútroštátneho práva, (
10
)
–
uvádzané ustanovenia majú „vertikálny priamy účinok“, keďže ide o jasné, presné a bezpodmienečné ustanovenia, ktoré priznávajú práva jednotlivcom,
–
tri úkony uvedené v bode 40 vyššie možno zaradiť pod pojem „základné dokumenty“ trestného konania,
–
nezabezpečenie tlmočníka a prekladu dokumentov týkajúcich sa uvedených úkonov do rumunčiny predstavuje jeden z prípadov relatívnej (nie absolútnej) neplatnosti vymenovaných v článku 120 CPP,
–
pochybnosť spočíva v tom, či, ako rozhodol prvostupňový súd, prípady neplatnosti z dôvodu nezabezpečenia tlmočenia a prekladu možno považovať za „napravené“, keďže príslušné procesné úkony neboli včas napadnuté opravným prostriedkom.
B.
Uplatniteľnosť smerníc 2010/64 a 2012/13
1. Vo všeobecnosti
42.
Článok 2 smernice 2010/64 upravuje právo na ústne tlmočenie (výpovedí, ktoré sú rovnako ústne), zatiaľ čo článok 3 zakotvuje právo na písomný preklad určitých základných dokumentov. (
11
)
43.
Podľa článku 3 ods. 1 písm. d) smernice 2012/13 majú podozrivé alebo obvinené osoby bezodkladne dostať informácie o oboch právach (o práve na tlmočenie a o práve na preklad základných dokumentov).
44.
Tak článok 1 ods. 2 smernice 2010/64, ako aj článok 2 ods. 1 smernice 2012/13 stanovujú začiatok a koniec obdobia, počas ktorého sa majú tieto smernice uplatniť na trestné konanie:
–
začiatkom tohto obdobia je okamih, keď sa osoba od príslušných orgánov členského štátu úradným oznámením alebo inak dozvie, že je podozrivá alebo obvinená zo spáchania trestného činu,
–
koncom tohto obdobia je okamih „ukončenia konania, čo znamená konečné rozhodnutie o otázke, či podozrivé alebo obvinené osoby spáchali trestný čin, pričom sa v prípade potreby vzťahuje aj na odsúdenie a rozhodnutie o každom opravnom prostriedku“.
45.
V prejednávanej veci je dôležité zohľadniť koniec obdobia uplatňovania smerníc 2010/64 a 2012/13, teda ukončenie konania chápané v tom zmysle, ako som uviedol vyššie. Obe smernice sa teda neuplatnia v štádiách nasledujúcich po vyhlásení rozsudku (samozrejme s výnimkou opravných prostriedkov podaných proti nemu), ktorým sa skončí prejednávanie spáchania trestného činu.
46.
Smernice 2010/64 a 2012/13 sa teda neuplatnia na „štádium výkonu právoplatného rozhodnutia trestného súdu vydaného voči osobe, ktorá bola uznaná za vinnú zo spáchania trestného činu“, aj keď je toto štádium na iné účely súčasťou trestného konania (
12
). To platí aj v prípade, ak sa v uvedenom štádiu vydajú opatrenia, z ktorých vyplýva obmedzenie osobnej slobody odsúdeného, ako je napríklad opatrenie, o ktoré ide v prejednávanej veci, alebo ktorékoľvek z opatrení, ktoré sa prijmú v rámci výkonu trestu v ústave na výkon trestu odňatia slobody (napríklad zrušenie povolení na opustenie ústavu na výkon trestu odňatia slobody, zrušenie výkonu trestu v režime čiastočného obmedzenia osobnej slobody a iné podobné opatrenia).
47.
Súdny dvor vymedzil okolnosti, za ktorých sa uplatnia tieto dve smernice:
–
článok 1 ods. 1 smernice 2010/64 sa má vykladať v tom zmysle, že táto smernica sa neuplatní na konanie, ktoré sa „podľa svojej definície uskutoční po konečnom rozhodnutí o otázke, či podozrivá alebo obvinená osoba spáchala trestný čin, pričom sa v prípade potreby vzťahuje aj na jej odsúdenie“, (
13
)
–
z článku 1 a z článku 2 ods. 1 smernice 2012/13 „… vyplýva, že konanie, ktorého cieľom nie je určenie trestnoprávnej zodpovednosti určitej osoby, nemôže patriť do pôsobnosti smernice 2012/13“. (
14
)
48.
Vylúčenie štádií nasledujúcich po vyhlásení rozsudku nie je opomenutím, ale vedomým rozhodnutím normotvorcu Únie, ktorý odmietol uplatniť práva uznané v uvedených smerniciach aj na tieto štádiá.
49.
Pokiaľ teda ide o výkon trestu uloženého po konštatovaní viny v rozsudku, smernice 2010/64 a 2012/13 nepriznávajú odsúdeným osobám rovnaké práva, aké priznávajú podozrivým alebo obvineným osobám.
50.
Uvedené smernice sa preto nevzťahujú na podmienky odkladu výkonu uloženého trestu, ktoré sú už súčasťou štádia výkonu rozsudku (teda nasledujú po vydaní rozsudku). Ani jedna z týchto smerníc na účely zrušenia odkladu, o ktorom sa rozhodlo, nevyžaduje, aby odsúdený mal práva, ktorých ochranu majú tieto smernice zabezpečiť.
2. V spore vo veci samej
51.
Čo sa týka prejednávaného sporu, k vyhotoveniu VTP (ktoré je najspornejším úkonom, keďže je príčinou toho, k čomu došlo v štádiu odkladu výkonu trestu) došlo v okamihu pred súdnym konaním a vydaním odsudzujúceho rozsudku.
52.
Účelom VTP nie je „určenie trestnoprávnej zodpovednosti“, lebo je to úkon, ktorým sa zisťuje totožnosť a miesto pobytu obvineného na účely doručovania písomností v budúcnosti. V tom istom zmysle VTP nemôže ovplyvniť rozhodnutie o tom, či obvinený spáchal trestné činy, ktoré sa mu kladú za vinu.
53.
Z VTP však môžu vyplynúť významné dôsledky pre osoby, ktoré sú povinné urobiť toto vyhlásenie, (
15
) ktorého účinky sa vzťahujú tak na súdne konanie v neprítomnosti obvineného [ktoré sa podľa článku 196 ods. 3 písm. d) CPP môže uskutočniť, ak obvinený nesplní povinnosti spojené s VTP], ako aj na zrušenie odkladu výkonu uloženého trestu, k čomu došlo v prejednávanom prípade. (
16
)
54.
Zrušenie odkladu výkonu trestu, ktorý bol uložený TL, v prejednávanej veci nemožno oddeliť od vád VTP: oba úkony treba posudzovať ako celok, lebo inak by bolo vnímanie priebehu trestného konania skreslené. (
17
)
55.
Za týchto okolností je vzhľadom na dôsledky VTP pre nasledujúce štádiá konania logické, že vnútroštátny súd zdôrazňuje jeho význam a považuje ho za základný dokument. Jeho preklad je nevyhnutný na zabezpečenie toho, aby podozrivé alebo obvinené osoby, ktoré nehovoria jazykom trestného konania alebo mu nerozumejú, mohli v plnom rozsahu uplatniť svoje právo na obhajobu, a na zaručenie spravodlivého procesu [články 47 a 48 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“)].
56.
Ak sa teda VTP posudzuje z hľadiska rozhodnutí, s ktorými v prejednávanej veci súvisí (najmä so zrušením odkladu výkonu trestu a následným nástupom do výkonu trestu odňatia slobody), TL podľa môjho názoru mal mať: a) k dispozícii tlmočníka, ktorý by mu umožnil dozvedieť sa o povinnostiach stanovených v tomto dokumente, ako aj o následkoch ich nedodržania, a b) zabezpečený preklad VTP do jazyka, ktorému rozumie.
57.
Aby som to zhrnul, domnievam sa, že
–
článok 1 ods. 2 smernice 2010/64 a článok 2 ods. 1 smernice 2012/13 sa v zásade neuplatnia na procesné úkony, ktoré sa uskutočňujú v štádiu výkonu rozsudku a ktorých účelom je zrušenie rozhodnutia o odklade výkonu trestu odňatia slobody,
–
uvedené ustanovenia sa však uplatnia, ak tieto procesné úkony vyplývajú z nesplnenia povinnosti uloženej vo VTP (v štádiu pred vydaním rozsudku), o následkoch ktorého obvinený nemohol vedieť, keďže neovláda jazyk, v ktorom bolo VTP vyhotovené, a jeho obsah mu nebol preložený.
C.
Priamy účinok smerníc 2010/64 a 2012/13
58.
Vnútroštátny súd vychádza z predpokladu, že článok 2 ods. 1 a článok 3 ods. 1 smernice 2010/64, ako aj článok 3 ods. 1 písm. d) smernice 2012/13 majú priamy účinok.
59.
Súhlasím s uvedeným predpokladom, keďže spomenuté ustanovenia sú sformulované bezpodmienečne a presne a sú určené členským štátom, ktorých orgány – a to najmä justičné orgány – sú povinné zaručiť dodržiavanie práv, ktoré sú v nich stanovené.
60.
Uvedené články teda majú priamy účinok, takže jednotlivci sa na ne môžu odvolávať pred vnútroštátnymi súdmi.
61.
V článku 3 smernice 2010/64 sú konkrétne uvedené tri druhy základných dokumentov [a to „každé rozhodnutie, ktorým sa osoba pozbavuje osobnej slobody, každá obžaloba alebo obvinenie a každý rozsudok“ (odsek 2)], (
18
) ale tento článok umožňuje, aby príslušné orgány rozhodli o tom, „či sú v každom danom prípade ešte iné základné dokumenty“ (odsek 3) (
19
).
62.
Ak je článok 3 smernice 2010/64 koncipovaný takto, domnievam sa, že je tiež bezpodmienečným a presným ustanovením, aj keď zoznam základných dokumentov, ktorý sa v ňom nachádza, nie je uzavretý a za také dokumenty možno považovať aj iné dokumenty než tie, ktoré sú v ňom uvedené, ak o tom rozhodne súd. Každá podozrivá alebo obvinená osoba má právo disponovať prekladom všetkých týchto dokumentov bez ohľadu na to, pod ktorý z odsekov článku 3 smernice tieto dokumenty spadajú.
D.
Porušenie práv na tlmočenie, na preklad a na informácie o týchto dvoch právach
63.
Vnútroštátny súd uznáva – ako to už uznal prvostupňový súd –, že v prejednávanom prípade boli porušené práva TL na tlmočenie a preklad základných dokumentov, ktoré vyplývajú zo smernice 2010/64.
64.
Aj keď však vnútroštátny súd vo svojom rozhodnutí výslovne uvádza právo na informácie zakotvené v smernici 2012/13, prípadnému porušeniu tohto práva venuje menšiu pozornosť.
65.
Tieto dve skupiny porušení preskúmam samostatne.
1. Práva na tlmočenie a preklad
66.
Vzhľadom na to, že prvostupňový súd a vnútroštátny súd konštatovali, že došlo k porušeniu týchto práv, nemusím sa k tejto otázke podrobnejšie vyjadrovať.
67.
Pokiaľ ide o preklad, „základné dokumenty“ trestného konania sa majú poskytnúť podozrivým alebo obvineným osobám spolu s verziou vyhotovenou v jazyku, ktorému tieto osoby rozumejú. Keďže smernica 2010/64 „neobsahuje nijaký odkaz na vnútroštátne právne poriadky, [tento pojem] sa musí považovať za autonómny pojem práva Únie[, ktorý sa musí] vykladať… na území Únie jednotne“. (
20
)
68.
Už som uviedol, že nič nebráni tomu, aby vnútroštátny súd rozhodol, že VTP má v prejednávanej veci povahu základného dokumentu.
69.
Čo sa týka ústneho tlmočenia, obvinenému, ktorý nepozná alebo neovláda jazyk, v ktorom musí urobiť VTP, sa má zabezpečiť tlmočník, ktorý mu umožní pochopiť obsah tohto dokumentu.
70.
Povinnosť ustanoviť tlmočníka na účely VTP v skutočnosti bez väčších výkladových problémov vyplýva nielen zo smernice 2010/64, ale aj z vnútroštátneho ustanovenia (článok 92 CPP). S výhradou overenia, ktoré musí vykonať vnútroštátny súd, portugalské procesné predpisy týkajúce sa tlmočenia v prípade ktoréhokoľvek procesného úkonu umožňujú chrániť príslušné právo osoby, ktorá neovláda portugalský jazyk. (
21
) Inou otázkou je, či sa v procesnej praxi de facto dodržiava uvedené právo, ktoré je uznané v samotnom vnútroštátnom zákone.
2. Právo na informácie
71.
Aj keď vnútroštátny súd venuje menšiu pozornosť informáciám o právach na tlmočenie a preklad do jazyka, ktorému obvinená alebo podozrivá osoba rozumie, je potrebné preskúmať uplatnenie práva na informácie na prejednávaný prípad.
72.
Právo na informácie priamo súvisí s ustanoveniami smernice 2010/64. (
22
) Cieľom tejto smernice je „zabezpečiť právo podozrivých alebo obvinených osôb na tlmočenie a preklad v trestnom konaní, aby sa zaručilo ich právo na spravodlivý proces“ (
23
).
73.
Článok 3 ods. 1 písm. d) smernice 2012/13 priznáva každej podozrivej alebo obvinenej osobe právo na informácie o právach na tlmočenie a preklad.
74.
Portugalské trestné procesné predpisy podľa môjho názoru umožňujú dodržať uvedené právo na informácie, ak sa náležite uplatní článok 61 ods. 1 písm. h) CPP. Prípadné zlyhania opäť nespôsobuje samotné ustanovenie, ale jeho uplatňovanie v praxi.
75.
Keďže článok 61 ods. 1 písm. h) CPP priznáva obvinenému právo, aby ho justičný orgán alebo orgán kriminálnej polície, na ktorý sa má dostaviť, poučil o jeho právach, výklad tohto ustanovenia v súlade so smernicou 2012/13 musí viesť k tomu, aby uvedené orgány poučili obvineného o tom, že bude mať zabezpečené tlmočenie a preklad v zmysle smernice 2010/64.
76.
Aj keď prináleží vnútroštátnemu súdu, aby o tom rozhodol, všetko nasvedčuje tomu, že v prejednávanej veci uvedené právo na informácie nebolo dodržané od okamihu vyhotovenia VTP bez účasti tlmočníka pre rumunský jazyk. Jeho neprítomnosť teda spôsobila, že TL sa nemohol dozvedieť o právach, ktoré mal pri uskutočňovaní tohto úkonu v súdnom konaní.
E.
Neplatnosť spojená s porušením práv uznaných v smerniciach 2010/64 a 2012/13
77.
Smernice 2010/64 a 2012/13 neobsahujú nijaké ustanovenie, podľa ktorého by porušenie práv, ktoré sú v nich uznané, malo nevyhnutne viesť ku konštatovaniu absolútnej neplatnosti úkonov v trestnom konaní, pri ktorých došlo k tomuto porušeniu.
78.
Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že „v prípade neexistencie pravidiel Únie v danej oblasti prináleží vnútroštátnemu právnemu poriadku každého členského štátu, aby na základe zásady procesnej autonómie upravil procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie, avšak pod podmienkou, že nie sú menej výhodné ako procesné podmienky, ktoré upravujú podobné situácie podľa vnútroštátneho práva (zásada ekvivalencie), a nevedú k praktickému znemožneniu alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právom Únie (zásada efektivity)“ (
24
).
79.
V prejednávanom prípade je teda rozhodujúce, aby vnútroštátne predpisy zaručovali obvineným a podozrivým osobám možnosť domáhať sa práv zakotvených v smerniciach 2010/64 a 2012/13, pokiaľ tieto práva boli porušené, prostriedkami, ktoré stanovujú právne predpisy.
80.
Podľa rozhodnutia vnútroštátneho súdu z uplatnenia CPP vyplýva, že porušenie uvedených práv spôsobuje (relatívnu) neplatnosť príslušných procesných úkonov, ktorú musia dotknuté osoby namietať.
81.
Relatívna neplatnosť je konkrétne podľa článku 120 ods. 2 písm. c) CPP sankciou stanovenou pre prípad neustanovenia tlmočníka, ak sa podľa zákona (v tomto prípade podľa smernice) musí ustanoviť. Tak ako som to navrhol v súvislosti s iným ustanovením CPP, (
25
) tá istá sankcia by sa mala uplatniť v prípade nepreloženia základného dokumentu konania.
82.
Z abstraktného hľadiska nemožno podľa môjho názoru voči trestným procesným predpisom stanoveným v článkoch 119 a 120 CPP z pohľadu práva Únie nič namietať. Na základe zásady procesnej autonómie môžu členské štáty obmedziť kategóriu „prípadov neplatnosti, ktorú nemožno napraviť“ na prípady neplatnosti spôsobenej určitými vadami a považovať za „prípady neplatnosti, ktorú treba namietať“ prípady neplatnosti spôsobenej inými vadami, pokiaľ sa dodržia zásady ekvivalencie a efektivity.
83.
Pokiaľ ide o uvedené dve zásady:
–
články 119 a 120 CPP sa uplatňujú bez ohľadu na to, či boli vady procesného úkonu spôsobené porušením vnútroštátneho ustanovenia alebo práva Únie, a preto je porušenie zásady ekvivalencie vylúčené,
–
zo všeobecného hľadiska nič nebráni tomu, aby bolo konštatovanie neplatnosti podmienené tým, že dotknutá osoba napadne predmetný úkon. Nevyhnutným predpokladom napadnutia tohto aktu (teda dodržania zásady efektivity) však je, aby dotknutá osoba s dostatočnou istotou poznala obsah tohto úkonu v rozsahu, v akom môže poškodiť jej záujmy.
84.
Ak obvinená alebo podozrivá osoba vzhľadom na to, že nepozná jazyk trestného konania, nie je schopná pochopiť význam uvedeného procesného úkonu a jeho dôsledky, možnosti účinne ho napadnúť s cieľom domáhať sa určenia jeho (relatívnej) neplatnosti sú iluzórne.
85.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že vnútroštátne ustanovenie (v tomto prípade článok 120 CPP), podľa ktorého neplatný úkon, ktorého obsah osoba, ktorej je určený, nemôže pochopiť z dôvodu nezabezpečenia tlmočenia a prekladu do jazyka, ktorý táto osoba ovláda, treba napadnúť v určitej lehote, spravidla nie je v súlade so zásadou efektivity.
86.
V uvedenom prípade účinnosť práva na preklad a tlmočenie chráneného smernicou 2010/64 a práva na informácie, ktoré zaručuje smernica 2012/13, vyžaduje, aby lehota na napadnutie relatívne neplatného úkonu začala plynúť v okamihu, keď bude dotknutá osoba v jazyku, ktorému rozumie, v plnom rozsahu informovaná o jeho obsahu. (
26
)
87.
V opačnom prípade by došlo k porušeniu článku 6 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, na ktorý poukazuje vnútroštátny súd, a článkov 47 a 48 Charty, v ktorých je zakotvené právo na spravodlivý proces a rešpektovanie práva obvineného na obhajobu. (
27
)
F.
Neplatnosť a pomoc advokáta
88.
Hoci je otázka vnútroštátneho súdu podľa jej doslovného znenia obmedzená na rozhodnutie o prípadnej nezlučiteľnosti ustanovenia vnútroštátneho práva, podľa ktorého je nezabezpečenie tlmočenia a prekladu základných procesných úkonov sankcionované relatívnou neplatnosťou, so smernicami 2010/64 a 2012/13, v konaní a na pojednávaní vyšli najavo ďalšie faktory, ktoré by mohli byť relevantné pre poskytnutie užitočnej odpovede uvedenému súdu.
89.
Prvým faktorom je, že – ako vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu – TL mal k dispozícii advokáta, ktorému boli doručené základné rozhodnutia (vrátane uznesenia o zrušení odkladu výkonu trestu), ale ktorý proti nim nepodal opravný prostriedok. (
28
)
90.
Je pravda, že advokát TL mohol v príslušnej lehote napadnúť ktorékoľvek z uvedených rozhodnutí a tvrdiť, že je neplatné, keďže jeho klient sa – práve z dôvodu neprítomnosti tlmočníka a nepreloženia dokumentov – nemohol dozvedieť o povinnostiach, ktoré sa tým, že vyplnil VTP, zaviazal dodržiavať.
91.
Účasť advokáta je uvedená najmä v článku 8 ods. 2 smernice 2012/13, podľa ktorého podozrivé alebo obvinené osoby alebo ich advokáti majú „právo namietať v súlade s postupmi ustanovenými vo vnútroštátnom práve voči neposkytnutiu informácií“ o ich práve na tlmočenie a preklad príslušnými orgánmi.
92.
Právo namietať majú teda nielen podozrivé alebo obvinené osoby, ale aj ich advokáti, a to v súlade s vnútroštátnymi predpismi. Hoci vnútroštátnemu súdu prináleží, aby vyložil tieto predpisy, všetko nasvedčuje tomu, že sú v súlade s uvedeným ustanovením smernice 2012/13.
93.
Druhým faktorom, ktorý súvisí s uvedeným faktorom, je, že nečinnosť advokáta TL spôsobila, že procesné úkony, ktoré jeho klientovi spôsobovali ujmu (najmä uznesenie o zrušení odkladu výkonu trestu), neboli napadnuté, aj keď boli zjavne neplatné. (
29
)
94.
V tejto súvislosti musím pripomenúť, že bez ohľadu na účasť advokáta prináleží justičnému orgánu, aby zaručil, že podozrivá alebo obvinená osoba (v prejednávanom prípade obvinený) bude riadne informovaná o svojom práve na tlmočenie a preklad. Právo na uvedené informácie vyplýva priamo z článku 3 smernice 2012/13, je vyjadrené v článku 61 CPP a priznáva sa podozrivej alebo obvinenej osobe ako dotknutej osobe, teda bez ohľadu na to, či má k dispozícii advokáta.
95.
Pomoc advokáta teda nezbavuje justičné alebo prípadne policajné orgány povinnosti poučiť dotknutú osobu o jej práve na preklad základných dokumentov trestného konania a na tlmočenie ústnych výpovedí do jazyka, ktorému rozumie. (
30
)
G.
Právna sila rozhodnutej veci
96.
V prípade, ak portugalské trestné procesné predpisy neupravujú mechanizmy na preskúmanie (
31
) relatívne neplatných úkonov, ktoré nadobudli právnu silu rozhodnutej veci, prináleží vnútroštátnemu súdu objasniť, či by ešte bolo možné prehodnotiť neplatné rozhodnutie, o aké ide v prejednávanom prípade, s cieľom opäť zosúladiť vzniknutú situáciu s právom Únie. (
32
)
97.
Hoci nemám v úmysle vykonať uvedené posúdenie namiesto vnútroštátneho súdu, kladiem si otázku, či má zrušenie odkladu výkonu trestu odňatia slobody v skutočnosti znaky rozhodnutia s právnou silou rozhodnutej veci, alebo ho naopak možno zmeniť na základe zásad, ktorými sa riadi podmienečný odklad výkonu trestu.
98.
Uvedené zásady vo všeobecnosti vychádzajú zo zámeru obmedziť reakciu spočívajúcu vo výkone trestu odňatia slobody v prípade určitých trestných činov, ak možno primerane očakávať budúcu nápravu odsúdeného a dá sa predpokladať, že odsúdený nespácha ďalšie trestné činy. Súdy majú – tiež vo všeobecnosti – rozsiahle právomoci na to, aby mohli so zreteľom na meniace sa okolnosti posúdiť, či je v určitom okamihu potrebné odložiť výkon trestu, pričom nie sú nevyhnutne viazané predchádzajúcimi rozhodnutiami, ktoré boli vydané vzhľadom na okolnosti, ktoré existovali v čase ich vydania.
99.
Z tohto hľadiska si nemyslím, že by pre ten istý súd, ktorý bez vypočutia dotknutej osoby zrušil odklad trestu, ktorý jej bol uložený, bolo problematické neskôr na návrh tejto osoby a po vypočutí dôvodov, pre ktoré nedodržala VTP, opäť odložiť výkon trestu odňatia slobody.
100.
Súd, ktorý odložil výkon trestu, by pri tomto postupe mohol analogicky vychádzať z kritérií, ktorými sa podľa smernice (EÚ) 2016/343 (
33
) riadi obnova trestného konania, ak sa konanie vo veci odsúdeného uskutočnilo v jeho neprítomnosti (
34
).
101.
Je pravda, že smernica 2016/343 – pokiaľ ide o právo byť prítomný na konaní pred súdom v trestnom konaní – sa neuplatní na odklad výkonu trestu (ku ktorému prirodzene dochádza po konaní pred súdom). Ak je však – tak ako v prejednávanom prípade – predmetom sporu procesné rozhodnutie, ktoré má za následok pozbavenie osobnej slobody a dotknutá osoba nemohla byť bez vlastnej viny poučená o svojom práve byť vypočutá pred jeho prijatím, (
35
) domnievam sa, že smernica 2016/343 stanovuje kritériá, ktoré možno analogicky uplatniť aj na tento prípad.
102.
Uplatnenie uvedených kritérií v prípade osoby, ktorá sa z dôvodu, za ktorý nezodpovedá, nedostavila na pojednávanie o zrušení odkladu výkonu trestu, ktorý jej bol uložený (keďže neovládala jazyk konania a nebol jej zabezpečený preklad a tlmočenie, nevedela o povinnostiach vyplývajúcich z VTP), by viedlo k tomu, že po uskutočnení tohto pojednávania a nájdení uvedenej osoby ju treba poučiť o úkonoch, ktoré boli vykonané v jej neprítomnosti. Po tomto okamihu sa táto osoba môže rozhodnúť buď tak, že nenapadne zákonnosť uvedeného úkonu z dôvodu svojej neprítomnosti, alebo tak, že požiada o jeho opätovné uskutočnenie, aby sa na ňom mohla zúčastniť. (
36
)
103.
Tieto úvahy podľa môjho názoru svedčia o tom, že ochrana, ktorú v záujme právnej istoty poskytuje nezrušiteľnosť spojená s právnou silou rozhodnutej veci, sa nevzťahuje na súdne rozhodnutia, ako je súdne rozhodnutie, o ktoré ide v prejednávanej veci, ktoré boli prijaté v neprítomnosti dotknutej osoby, ak táto osoba bez vlastnej viny nevedela o povinnosti (nezmeniť miesto pobytu), ktorej nesplnenie spôsobilo, že bola pozbavená osobnej slobody.
104.
Ak vnútroštátny súd napriek tomu, čo som uviedol vyššie, bude trvať na tom, že sporné súdne rozhodnutia majú právnu silu rozhodnutej veci, bolo by potrebné objasniť, do akej miery predstavuje res iudicata neprekonateľnú prekážku uplatnenia ustanovení práva Únie, ktorých porušenie uznáva samotný vnútroštátny súd.
105.
Posudzovanie právnej sily rozhodnutej veci ako obmedzenia prednosti uplatňovania práva Únie v judikatúre Súdneho dvora podľa môjho názoru ešte nie je dostatočne ustálené na to, aby rozptýlilo všetky pochybnosti, ktoré vyvoláva tento inštitút, ak ide o vnútroštátne súdne rozhodnutia, ktoré sú v rozpore s právom Únie. (
37
)
106.
Súdny dvor najprv uznal, že právna sila rozhodnutej veci, ktorá vyplýva zo zásady právnej istoty, môže mať prednosť pred inými úvahami súvisiacimi s porušením predpisov Únie, takže právoplatné súdne rozhodnutia, ktoré neboli napadnuté v zákonom stanovenej lehote, sú už nenapadnuteľné. (
38
)
107.
Súdny dvor však – jednoznačnejšie od vydania rozsudku Lucchini (
39
) – zaviedol výnimky z absolútnej prednosti právnej sily rozhodnutej veci, pričom na tento kontext rozšíril pôsobnosť zásad ekvivalencie a efektivity, ktorými sa riadi vzťah medzi právom Únie a predpismi členských štátov prijatými na základe ich procesnej autonómie (
40
).
108.
Súdny dvor vo svojich nedávnych rozsudkoch (
41
) rozšíril rozsah výnimiek z nezrušiteľnosti vnútroštátnych súdnych rozhodnutí, ktoré majú právu silu rozhodnutej veci, pričom poukázal práve na zásadu efektivity, s cieľom zabrániť neuplatneniu ustanovení práva Únie (
42
).
109.
Pokiaľ ide o zásadu efektivity, podľa judikatúry Súdneho dvora sa vnútroštátne ustanovenia musia skúmať s prihliadnutím na ich postavenie v celom konaní. Je potrebné „v prípade potreby zohľadniť zásady, ktoré sú základom predmetného vnútroštátneho súdneho systému, akými sú ochrana práva na obranu, zásada právnej istoty a riadneho priebehu konania“. (
43
)
110.
Za okolností, akými sú okolnosti prejednávanej veci, keď porušenie práva Únie predstavuje zároveň porušenie článku 47 a článku 48 ods. 2 Charty, ktoré zakotvujú právo na spravodlivý proces a rešpektovanie práva obvineného na obhajobu, však vnútroštátny súd musí dbať na to, aby uvedené práva neboli zbavené obsahu, a nájsť vo svojom právnom poriadku procesné riešenie, ktoré umožní zabezpečiť ich účinnosť.
111.
Na pojednávaní portugalská vláda zdôraznila, že toto riešenie možno nájsť v samotnom CPP, ktorý podľa jej názoru dovoľuje súdu, ktorý vydal rozsudok, prehodnotiť zrušenie odkladu výkonu trestu, aj keď toto zrušenie nebolo včas napadnuté opravným prostriedkom.
V. Návrh
112.
Na základe vyššie uvedeného navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázku, ktorú mu položil Tribunal da Relação de Évora (Odvolací súd Évora, Portugalsko), takto:
Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2010/64/EÚ z 20. októbra 2010 o práve na tlmočenie a preklad v trestnom konaní a smernica Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní:
–
sa neuplatnia na procesné úkony, ktoré nasledujú po vydaní konečného rozhodnutia o otázke, či podozrivá alebo obvinená osoba spáchala trestný čin, ktorý sa jej kladie za vinu,
–
uplatnia sa však na procesné úkony, ktoré predchádzajú vydaniu uvedeného konečného rozhodnutia, ako aj na dôsledky pre neskoršie úkony, ktoré z nich vyplývajú, ak pri prvých uvedených úkonoch boli porušené príslušné práva,
–
nebránia vnútroštátnym právnym predpisom, ktoré sankcionujú neustanovenie tlmočníka a nepreloženie základných procesných úkonov relatívnou neplatnosťou, ktorú treba namietať, ak obvinená alebo podozrivá osoba nerozumie jazyku konania, pokiaľ: a) primeraná lehota na napadnutie neplatného úkonu začína plynúť v okamihu, keď uvedená osoba bola v jazyku, ktorému rozumie, poučená o tom, že má právo na tlmočenie a preklad, a b) budú dodržané článok 47 a článok 48 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie, ktoré zakotvujú právo na spravodlivý proces a rešpektovanie práva obvineného na obhajobu.
(
1
)	Jazyk prednesu: španielčina.
(
2
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 20. októbra 2010 o práve na tlmočenie a preklad v trestnom konaní (Ú. v. EÚ L 280, 2010, s. 1).
(
3
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní (Ú. v. EÚ L 142, 2012, s. 1).
(
4
)	Trestný poriadok, DL č. 78/87 zo 17. februára (ďalej len „CPP“).
(
5
)	Týmito prípadmi, popri ktorých existujú prípady uvedené v iných zákonných ustanoveniach, sú: a) nedostatočný počet sudcov alebo prísediacich, ktorí majú byť členmi senátu, alebo porušenie právnych predpisov týkajúcich sa spôsobu určenia zloženia senátu, b) skutočnosť, že konanie sa nezačalo na základe rozhodnutia prokuratúry v zmysle článku 48 a že prokurátor sa nezúčastnil na úkonoch, na ktorých sa musí zúčastniť, c) neprítomnosť obvineného alebo jeho obhajcu v prípadoch, v ktorých je ich účasť podľa zákona povinná, d) neuskutočnenie prešetrovania alebo vyšetrovania v prípadoch, v ktorých sú podľa zákona povinné, e) porušenie predpisov týkajúcich sa príslušnosti bez toho, aby bolo dotknuté ustanovenie článku 32 bodu 2, a f) použitie osobitnej formy konania s výnimkou prípadov stanovených zákonom.
(
6
)	Bod II.III rozhodnutia vnútroštátneho súdu. V tom istom bode sa v nasledujúcich riadkoch uvádza, že nebol ustanovený nijaký tlmočník, ktorého by mal obvinený k dispozícii počas uvedeného úkonu alebo pri vyhotovovaní VTP.
(
7
)	Bod I.II rozhodnutia vnútroštátneho súdu.
(
8
)	Konkrétne uznesenia o vznesení obvinenia a predvolaní (pozri bod 32 vyššie).
(
9
)	V tom istom zmysle rozhodol prvostupňový súd, podľa ktorého TL namietal neplatnosť VTP, doručenia vykonaného v portugalskom jazyku podľa 495 ods. 2 CPP a uznesenia o zrušení odkladu výkonu trestu.
(
10
)	Podľa rozhodnutia vnútroštátneho súdu obe smernice ako také neboli formálne prebraté do portugalského právneho poriadku pred uplynutím termínu určeného na ich prebratie. Komisia uvádza (poznámka pod čiarou 3 jej písomných pripomienok), že v roku 2021 začala proti Portugalsku konania o nesplnenie povinností z dôvodu, že Portugalsko riadne neprebralo obe smernice. Portugalská vláda na pojednávaní tvrdila, že praktické uplatňovanie ustanovení CPP je v súlade s obsahom smerníc 2010/64 a 2012/13.
(
11
)	Rozsudok z 15. októbra 2015, Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686, bod 30).
(
12
)	Komisia uvádza na podporu opačného stanoviska body 54 a 55 rozsudku z 27. mája 2019, OG a PI (Prokuratúry v Lübecku a Zwickau) (C‑508/18 a C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456), ktorý sa týkal európskych zatykačov. V bode 54 tohto rozsudku sa uvádza, že „výraz ‚konanie‘, ktorý sa vykladá široko, môže zahŕňať celé trestné konanie, a to tak prípravné konanie, ako aj samotné trestné konanie pred súdom, a tiež štádium výkonu právoplatného rozhodnutia trestného súdu vydaného voči osobe, ktorá bola uznaná za vinnú zo spáchania trestného činu“.
(
13
)	Rozsudok z 9. júna 2016, Balogh (C‑25/15, EU:C:2016:423, bod 37). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
14
)	Rozsudok zo 16. decembra 2021, AB a i. (Zrušenie amnestie) (C‑203/20, EU:C:2021:1016, bod 70).
(
15
)	Podľa CPP patrí VTP k „donucovacím opatreniam“.
(
16
)	V prípade odsúdenia účinky VTP trvajú až do zániku trestu.
(
17
)	Podobnú súvislosť medzi procesnými úkonmi badať v rozsudku z 12. októbra 2017, Sleutjes (C‑278/16, EU:C:2017:757, body 30 a 31).
(
18
)	V súlade s tým, čo som uviedol v bodoch 44 až 50 vyššie, zastávam názor, že pod rozhodnutím „ktorým sa osoba pozbavuje osobnej slobody“ treba v tomto kontexte rozumieť ktorékoľvek z rozhodnutí vydaných pred vydaním rozsudku, a nie rozhodnutia vydané na základe rozsudku. V opačnom prípade by došlo k prekročeniu pôsobnosti smernice 2010/64.
(
19
)	Rozsudok z 15. októbra 2015, Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686, bod 50): „prináleží vnútroštátnemu súdu[,] zohľadniac najmä vlastnosti konania uplatniteľného na trestný rozkaz vo veci samej…, ako aj charakter veci, o ktorej rozhoduje, určiť, či sa odpor podaný písomne voči trestnému rozkazu musí považovať za základný dokument, ktorého preklad je nevyhnutný“.
(
20
)	Rozsudok z 3. septembra 2014, Deckmyn a Vrijheidsfonds (C‑201/13, EU:C:2014:2132, bod 15).
(
21
)	V článku 92 CPP je spomenuté len tlmočenie, a nie (písomný) preklad. Nemalo by byť mimoriadne problematické prekonať tento nedostatok v spojení so smernicou 2010/64, a to s použitím zásady výkladu, ktorý je v súlade s právom Únie, tak, aby sa pravidlo stanovené v uvedenom článku analogicky uplatnilo na preklad základných dokumentov konania, ako to uviedla portugalská vláda na pojednávaní. Výklad článku 92 CPP však môžu podať jedine portugalské súdy.
(
22
)	Odôvodnenie 25 smernice 2012/13.
(
23
)	Odôvodnenie 14 smernice 2010/64. V zozname procesných práv uvedenom v článku 3 ods. 1 smernice 2012/13, ktorý je kumulatívny, zohrávajú práva na tlmočenie a preklad úlohu kľúčového nástroja: bez nich môžu byť informácie o ostatných právach neúčinné.
(
24
)	Tieto zásady boli pripomenuté v bodoch 41 až 44 rozsudku z 2. marca 2021, Prokuratuur (Podmienky prístupu k údajom týkajúcim sa elektronických komunikácií) (C‑746/18, EU:C:2021:152), a potvrdené v rozsudku z 5. apríla 2022, Commissioner of An Garda Síochána a i. (C‑140/20, EU:C:2022:258, bod 127). Oba rozsudky sa týkali prípustnosti určitých dôkazov, ktoré boli získané v trestnom konaní v rozpore s predpismi Únie. Túto judikatúru možno primerane uplatniť na iné porušenia predpisov Únie, ktoré sa vzťahujú na trestné konanie.
(
25
)	Pozri poznámku pod čiarou 21 vyššie. Komisia zastáva rovnaký názor (bod 31 jej písomných pripomienok) a dodáva, že „vnútroštátny súd podľa všetkého vychádza zo zásady, že toto ustanovenie [článok 120 ods. 2 písm. c) CPP] možno analogicky uplatniť na nezabezpečenie prekladu“.
(
26
)	Portugalská vláda na pojednávaní uviedla, že CPP to nielenže dovoľuje, ale že ak súd zistí, že došlo k porušeniu, k akému došlo v prejednávanom prípade, musí prijať vhodné opatrenia na nápravu vzniknutých vád.
(
27
)	V odôvodnení 5 smernice 2010/64 sa uvádza, že „táto smernica rešpektuje uvedené práva a mala by sa vykonať zodpovedajúcim spôsobom“.
(
28
)	Na pojednávaní však tak Komisia, ako aj portugalská vláda uviedli, že pri vyhotovení VTP nebol prítomný ani advokát. Musí to overiť vnútroštátny súd.
(
29
)	Európsky súd pre ľudské práva sa domnieva, že podľa článku 6 ods. 3 písm. c) EDĽP má obvinený právo na právnu pomoc, ktorá je praktická a účinná, a nie teoretická alebo iluzórna. O účinnej právnej pomoci nemožno hovoriť, ak sa ustanovený advokát vyhýba svojim povinnostiam. Pozri rozsudok ESĽP z 26. júla 2011, Huseyn a i. v. Azerbajdžan (CE:ECHR:2011:0726JUD003548505, bod 180).
(
30
)	Portugalská vláda na pojednávaní zdôraznila, že účasť advokáta nenahrádza povinnosť osobne oznámiť určité procesné úkony podozrivej alebo obvinenej osobe tak, aby im rozumela, stanovenú v článku 63 ods. 1 CPP.
(
31
)	Pod týmto pojmom treba rozumieť mimoriadny opravný prostriedok, ktorý v niektorých právnych poriadkoch umožňuje z presne vymedzených dôvodov napadnúť právoplatné procesné úkony.
(
32
)	Ako portugalská vláda uviedla na pojednávaní, hoci nebol včas podaný opravný prostriedok, súd, ktorý vydal rozsudok, má také právomoci.
(
33
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 9. marca 2016 o posilnení určitých aspektov prezumpcie neviny a práva byť prítomný na konaní pred súdom v trestnom konaní (Ú. v. EÚ L 65, 2016, s. 1).
(
34
)	Pozri rozsudok z 19. mája 2022, Specializirana prokuratura (Konanie proti ušlému obvinenému) (C‑569/20, EU:C.2022:401), ktorý sa týkal uplatnenia smernice 2016/343 na osoby odsúdené v neprítomnosti.
(
35
)	Článok 495 ods. 2 CPP stanovuje, že odsúdeného treba pri rozhodovaní o splnení podmienok odkladu výkonu trestu vypočuť.
(
36
)	Táto situácia bola predmetom sporu, ktorého sa týka rozsudok z 13. februára 2020, Specializirana prokuratura (Pojednávanie v neprítomnosti obvinenej osoby) (C‑688/18, EU:C:2020:94, bod 49).
(
37
)	Pozri TURMO, A.: National res iudicata in the European Union: revisiting the tension between the temptation of effectiveness and the acknowledgement of domestic procedural law. In: Common Market Law Review, 2021, roč. 58, č. 2, s. 361 až 390.
(
38
)	Súdny dvor pripomenul „dôležitosť zásady právnej sily rozhodnutej veci tak v právnom poriadku Únie, ako aj vo vnútroštátnych právnych poriadkoch. Na to, aby sa zabezpečila tak stabilita práva a právnych vzťahov, ako aj riadny výkon spravodlivosti, je totiž dôležité, aby sa nemohli napadnúť súdne rozhodnutia, ktoré sa stali konečnými… po uplynutí lehôt stanovených na tieto opravné prostriedky“. Rozsudok zo 6. októbra 2015, Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662, bod 28).
(
39
)	Rozsudok z 18. júla 2007 (C‑119/05, EU:C:2007:434, bod 63): právo Únie bráni „uplatneniu ustanovenia vnútroštátneho práva, ktorého cieľom je stanoviť zásadu právnej sily rozhodnutej veci, akým je článok 2909 talianskeho občianskeho zákonníka, keď jeho uplatnenie predstavuje prekážku vymáhania štátnej pomoci, ktorá bola poskytnutá v rozpore s právom Spoločenstva a ktorej nezlučiteľnosť so spoločným trhom bola stanovená konečným rozhodnutím Komisie“.
(
40
)	Rozsudok z 10. júla 2014, Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, bod 54): „ak neexistuje právna úprava Únie v predmetnej oblasti, podmienky vykonávania zásady právnej sily rozhodnutej veci musí stanoviť vnútroštátny právny poriadok v súlade so zásadou procesnej autonómie členských štátov a pri dodržaní zásad ekvivalencie a efektivity“.
(
41
)	Rozsudok z 2. apríla 2020, CRPNPAC a Vueling Airlines (C‑370/17 a C‑37/18, EU:C:2020:260, body 95 a 96), a rozsudky zo 17. mája 2022, MA (C‑600/19, EU:C:2022:394); SPV Project 1503 a i. (C‑693/19, EU:C:2022:395); Impuls Leasing România (C‑725/19, EU:C:2022:396), a Unicaja Banco (C‑869/19, EU:C:2022:397).
(
42
)	V súvislosti so zásadou ekvivalencie obvykle nevznikajú problémy: právna sila rozhodnutej veci sa uplatňuje bez ohľadu na to, či sa použije vnútroštátne právo alebo právo Únie, a preto je porušenie uvedenej zásady vylúčené.
(
43
)	Rozsudok zo 6. októbra 2015, Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662, body 36 a 37). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.