Predbežné znenie
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
TAMARA ĆAPETA
prednesené 4. decembra 2025(1)
Vec C‑440/25 [Ebilum(i)]
PM,
QN,
RM,
SM,
TM,
UM,
VM,
WM
proti
Minister van Asiel en Migratie
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Rechtbank den Haag zittingsplaats Zwolle (súd v Haagu zasadajúci vo Zwolle, Holandsko)]
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Azylová politika – Medzinárodná ochrana – Spoločné postupy udeľovania a odnímania medzinárodnej ochrany – Právo na účinný prostriedok nápravy – Plnohodnotné preskúmanie ex nunc – Žaloba proti rozhodnutiu o odmietnutí žiadosti o medzinárodnú ochranu – Právomoci súdov prvej inštancie rozhodnúť o opodstatnenosti žiadosti – Pojem ‚oprávnená obava pred prenasledovaním‘ – Primeraná miera pravdepodobnosti prenasledovania “
I.      Úvod
1.        Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Rechtbank den Haag zittingsplaats Zwolle (súd v Haagu zasadajúci vo Zwolle, Holandsko), vnútroštátny súd, sa týka výkladu smernice o azylových konaniach(2) a kvalifikačnej smernice(3).
2.        Na žiadosť Súdneho dvora sa však tieto návrhy zameriavajú výlučne na výklad pojmu „oprávnená obava pred prenasledovaním“ uvedeného vo vymedzení pojmu „utečenec“ podľa článku 2 písm. d) kvalifikačnej smernice.
II.    Skutkový stav v konaní vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
3.        Rodina z irackého regiónu Kurdistan, pozostávajúca z matky, otca a ich troch dcér (žalobcovia v konaní vo veci samej; ďalej len „žalobcovia“), požiadala Minister van Asiel en Migratie (minister pre azyl a migráciu, Holandsko; ďalej len „minister“), žalovaného vo veci samej, o azyl v Holandsku.
4.        Ako dôvody svojej žiadosti o azyl žalobcovia okrem iného uviedli problémy so susedom a obavy z pomsty, ako aj obavy z toho, že ich dcéry budú nútené do manželstva, a tiež z toho, že ich dcéry budú podrobené mrzačeniu ženských pohlavných orgánov, a skutočnosť, že ich dcéry sa stotožňujú so základnou hodnotou rovnosti medzi ženami a mužmi.
5.        Podľa návrhu na začatie prejudiciálneho konania prebieha azylové konanie od roku 2017.
6.        Rozhodnutiami z 11. septembra 2023 (ďalej len „napadnuté rozhodnutia“) minister zamietol žiadosti žalobcov o azyl ako zjavne neopodstatnené z dôvodu, že vyhlásenia žalobcov neboli dôveryhodné.
7.        Žalobcovia podali proti týmto rozhodnutiam žalobu na vnútroštátny súd.
8.        Uvedený súd na pojednávaní konanom 26. marca 2024 žalobu preskúmal a 30. apríla 2024 rozhodol o obnovení vyšetrovania po oznámení Súdneho dvora, že vynesie rozsudok K a L(4).
9.        V nadväznosti na uvedený rozsudok minister uskutočnil dodatočné vypočutie žalobcov. Svojimi doplňujúcimi rozhodnutiami z 25. februára 2025 (ďalej len „doplňujúce rozhodnutia“) minister zamietnutie žiadostí o azyl potvrdil. Pritom však uviedol ďalšie dôvody zamietnutia, ktoré sa týkali údajného strachu žalobcov z mrzačenia ženských pohlavných orgánov, strachu z núteného manželstva a stotožnenia sa so základnou hodnotou rovnosti medzi ženami a mužmi.
10.      Na základe týchto doplňujúcich rozhodnutí žalobcovia zmenili svoju žalobu pred vnútroštátnym súdom a predložili doplňujúce žalobné dôvody na základe dodatočných dôvodov, ktoré minister uviedol pri zamietnutí ich žiadostí o azyl.
11.      Dňa 12. júna 2025, počas konania pred vnútroštátnym súdom, minister vzal späť doplňujúce rozhodnutia bez toho, aby poskytol akékoľvek ďalšie vysvetlenie okrem toho, že potreboval viac času na preskúmanie dôsledkov rozsudku K a L a právnych predpisov prijatých v reakcii na daný rozsudok. Uviedol, že žalobcovia môžu zostať v Holandsku až do prijatia nových rozhodnutí.
12.      Žalobcovia, ktorí nechceli čakať na nové rozhodnutia ministra, požiadali vnútroštátny súd, aby ich žalobu z vecného hľadiska preskúmal a posúdil, pričom sa odvolávali na značný stres a psychickú
záťaž spôsobené zdĺhavým konaním, najmä pokiaľ ide o tri dcéry.
13.      Po prvé žalobcovia uviedli, že tri dcéry sa skutočne stotožňujú so základnou hodnotou rovnosti medzi ženami a mužmi a že v prípade ich návratu do krajiny pôvodu by boli považované za odlišné, a preto by mohli čeliť prenasledovaniu.
14.      Minister nepovažoval toto tvrdenie za hodnoverné, pretože tri dcéry nepreukázali, že ich stotožnenie sa s určitou sociálnou skupinou je základom ich identity.
15.      Vnútroštátny súd s týmto tvrdením nesúhlasí a okrem iného sa domnieva, že tvrdenie ministra vychádza z nesprávneho výkladu rozsudku K a L.
16.      Po druhé žalobcovia uviedli, že sa obávajú prenasledovania v prípade návratu do krajiny pôvodu, pretože patria do rodiny alebo klanu, kde sú ženy nútené do manželstva a sú považované za nerovnoprávne s mužmi a z dôvodu nesúhlasu so svojím manželom
môžu byť zavraždené.
17.      Minister považoval ich obavy za neopodstatnené, pretože v podstate dospel k záveru, že rodičia troch dcér majú otvorené zmýšľanie.
18.      Vnútroštátny súd opäť s ministrom nesúhlasí. Podľa uvedeného súdu minister dostatočne neodôvodnil, prečo by tri dcéry – ak sa skutočne stotožňujú so základnou hodnotou rovnosti medzi ženami a mužmi – nemali mať po návrate do Iraku opodstatnené obavy z prenasledovania. V tejto súvislosti sa vnútroštátny súd domnieva, že kritérium primeranej pravdepodobnosti prenasledovania, ako ho predtým uplatnil minister, sa musí posudzovať z hľadiska „obozretnej a rozumne uvažujúcej osoby“.
19.      Po tretie minister zamietol žiadosť žalobcov o azyl v časti týkajúcej sa ich údajných problémov so susedom a obáv z pomsty a núteného manželstva, pretože niektoré vyhlásenia otca v tejto súvislosti považoval za rozporuplné.
20.      Žalobcovia tvrdia, že otec síce bol podrobne vypočutý, no napriek tomu nemal dostatočnú možnosť byť vypočutý, aby mohol vysvetliť údajné nezrovnalosti.
21.      Vnútroštátny súd poznamenáva, že hoci nezrovnalosti vo výpovediach otca sú nepochybné, samotné rozpory automaticky neoslabujú dôveryhodnosť jeho vyhlásení. Podľa uvedeného súdu je to podporené tým, že vyhlásenia matky týkajúce sa problémov so susedom možno použiť na potvrdenie vyhlásení otca.
22.      Na základe vyššie uvedených skutočností sa vnútroštátny súd domnieva, že je dostatočne informovaný na to, aby mohol rozhodnúť o dôveryhodnosti žiadosti žalobcov o azyl, ktorú považuje za hodnovernú. Existujúca judikatúra Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (oddelenie správneho súdnictva Štátnej rady, Holandsko) však vnútroštátnemu súdu neumožňuje, aby opodstatnenosť žiadosti o azyl preskúmal sám.
23.      Z tohto dôvodu má vnútroštátny súd pochybnosti o zlučiteľnosti existujúcej judikatúry Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (oddelenie správneho súdnictva Štátnej rady) s kvalifikačnou smernicou a so smernicou o azylových konaniach.
24.      Vnútroštátny súd poznamenáva, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora platí, že ak vnútroštátny súd pri preskúmavaní žaloby proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o azyl dospeje k záveru, že má v tomto ohľade k dispozícii všetky potrebné skutkové a právne informácie, je tento vnútroštátny súd oprávnený, po komplexnom a ex nunc preskúmaní týchto skutočností, záväzne rozhodnúť o otázke, či osoba, ktorá podala danú žalobu, spĺňa podmienky stanovené v kvalifikačnej smernici na poskytnutie medzinárodnej ochrany. Rozhodnutie prijaté v tejto súvislosti daným súdom je potom pre príslušný orgán pri rozhodovaní o žiadostiach o azyl záväzné.
25.      Okrem toho sa vnútroštátny súd domnieva, že pojem „oprávnená obava“ sa má vykladať tak, že znamená „primeranú mieru pravdepodobnosti“ alebo „skutočné nebezpečenstvo“ prenasledovania, pričom rozhodujúcim kritériom môže byť to, či sa z pohľadu obozretnej a rozumne uvažujúcej osoby v situácii žiadateľa o azyl návrat do krajiny pôvodu javí po posúdení všetkých známych okolností ako nerozumný.
26.      Za týchto podmienok Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Zwolle (súd v Haagu zasadajúci vo Zwolle) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Môže súd z článku 46 ods. 3 [smernice o azylových konaniach], prípadne v spojení s článkom 47 Charty základných práv Európskej únie, resp. z iného ustanovenia práva Únie alebo zásady práva Únie odvodiť právomoc vykonať vlastné posúdenie dôveryhodnosti odôvodnenia žiadosti o azyl, ktoré nahradí posúdenie ministra?
2.      Môže súd z niektorého z vyššie uvedených ustanovení odvodiť právomoc, že na základe tých častí odôvodnenia žiadosti o azyl, ktoré minister považuje za dôveryhodné, a v prípade kladnej odpovede na prvú otázku aj na základe tých častí tohto odôvodnenia, ktoré okrem toho súd považuje za dôveryhodné, prijme meritórne a konečné rozhodnutie o žiadosti o medzinárodnú ochranu? Môže pritom súd vlastným posúdením dôveryhodnosti obáv z prenasledovania alebo skutočného nebezpečenstva, že dôjde k vážnej ujme, nahradiť posúdenie ministra, najmä ak sa súd považuje za dostatočne informovaný na to, aby takéto posúdenie vykonal na základe verejne dostupných informácií o krajine, ktoré sú k dispozícii?
3.      Môže vnútroštátna judikatúra, napríklad na základe procesnej autonómie, obmedziť právomoci uvedené v prvej a druhej otázke tak, že tieto právomoci sú napriek tomu priznané výlučne ministrovi?
4.      Môže súd pri posudzovaní, či má dostatok informácií na vydanie rozhodnutia vo veci samej, zohľadniť informácie predložené v priebehu súdneho konania, ktoré ešte neboli k dispozícii v správnom konaní? Je pritom relevantné, či sa účastníci konania mohli v plnom rozsahu vyjadriť ku skutkovému stavu veci písomne alebo na pojednávaní?
5.      Má sa pod pojmom ‚oprávnená obava‘ v zmysle článku 2 písm. d) [kvalifikačnej smernice] rozumieť situácia, v ktorej existuje primeraná miera pravdepodobnosti, že žiadateľ o azyl bude v prípade návratu prenasledovaný? Má sa táto primeraná miera pravdepodobnosti konkretizovať na základe kritéria ‚obozretnej a rozumne uvažujúcej osoby‘, v prípade ktorého je rozhodujúce, či sa z pohľadu obozretnej a rozumne uvažujúcej osoby v postavení žiadateľa o azyl po zvážení všetkých známych okolností návrat do krajiny pôvodu javí ako nerozumný? Ak nie, aké kritérium potom treba uplatniť?“
27.      Vnútroštátny súd požiadal, aby bola táto vec prejednaná buď v naliehavom konaní podľa článku 107 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, alebo v skrátenom konaní podľa jeho článku 105 ods. 1.
28.      V článku 105 ods. 1 rokovacieho poriadku sa stanovuje, že na návrh vnútroštátneho súdu, alebo výnimočne i bez návrhu, môže predseda Súdneho dvora, ak si povaha veci vyžaduje jej prejednanie bez zbytočného odkladu, po vypočutí sudcu spravodajcu a generálneho advokáta rozhodnúť, že prejudiciálne konanie prebehne v skrátenom súdnom konaní.
29.      Dňa 19. augusta 2025 predseda Súdneho dvora po vypočutí sudcu spravodajcu a generálneho advokáta rozhodol vyhovieť žiadosti vnútroštátneho súdu, aby sa o tomto návrhu na začatie prejudiciálneho konania rozhodlo v skrátenom konaní v súlade s článkom 105 ods. 1 rokovacieho poriadku.
30.      Predseda Súdneho dvora vychádzal zo skutočnosti, že vnútroštátny súd poskytol Súdnemu dvoru konkrétne, špecifické a hmatateľné dôkazy týkajúce sa zdravotného stavu dotknutých žalobcov, ako aj príčinnej súvislosti medzi ich zdravotným stavom a neistotou spôsobenou okolnosťami sporu v konaní o veci samej. Z týchto úvah takisto vyplýva, že odpoveď Súdneho dvora podaná v krátkej lehote môže výrazne obmedziť riziko zhoršenia zdravotného stavu dvoch dotknutých žalobcov.
31.      Žalobcovia, česká, nemecká a holandská vláda, ako aj Európska komisia predložili Súdnemu dvoru svoje písomné pripomienky.
32.      Dňa 27. októbra 2025 sa uskutočnilo spoločné pojednávanie s ďalším návrhom na začatie prejudiciálneho konania, ktorý bol predložený Súdnemu dvoru vo veci C‑198/25(5), na ktorom žalobcovia, holandská vláda a Komisia ústne predniesli svoje tvrdenia.
III. Analýza
33.      Ako som už vysvetlila, moje návrhy v tejto veci sa zameriavajú výlučne na piatu položenú otázku, ktorá sa týka výkladu pojmu „oprávnená obava“ uvedeného v článku 2 písm. d) kvalifikačnej smernice.
34.      Kvalifikačná smernica ako súčasť spoločnej azylovej politiky Európskej únie zakladá právo na medzinárodnú ochranu na uznaní postavenia utečenca.
35.      V tomto smere je pre uznanie takéhoto postavenia kľúčová „oprávnená obava“ osoby z prenasledovania po návrate do krajiny pôvodu.
36.      V článku 2 písm. d) kvalifikačnej smernice sa utečenec vymedzuje ako „štátny príslušník tretej krajiny, ktorý kvôli oprávnenej obave pred prenasledovaním z rasových, náboženských dôvodov, dôvodov štátnej príslušnosti, z dôvodu zastávania určitého politického názoru alebo príslušnosti k určitej sociálnej skupine nemôže prijať alebo v dôsledku uvedených obáv odmieta ochranu tejto krajiny, alebo osoba bez štátneho občianstva, ktorá sa nachádza mimo štátu svojho doterajšieho pobytu z dôvodov, ktoré sú uvedené vyššie, alebo ktorá sa tam vzhľadom na uvedené obavy nemôže alebo nechce vrátiť a na ktorú sa neuplatňuje článok 12“.
37.      Toto vymedzenie je prevzaté z článku 1 časti A bodu 2 Ženevského dohovoru(6), ktorý normotvorca Únie uznal za „základný kameň pre medzinárodný právny režim na ochranu utečencov“, ktorý rešpektuje aj Európska únia.(7)
38.      V tomto zmysle sú uvedený dohovor(8) vrátane rozdielnych medzinárodných výkladov pojmu „utečenec“, ktoré sú v ňom obsiahnuté, ako aj usmerňujúce dokumenty medzinárodných inštitúcií zriadených pod záštitou Organizácie Spojených národov, ako je Úrad vysokého komisára OSN pre utečencov (UNHCR),(9) relevantné pre výklad pojmu „utečenec“ v práve Únie.
39.      Osoba sa považuje za utečenca, len čo splní podmienky stanovené vo vymedzení pojmu utečenec obsiahnutom v Ženevskom dohovore.(10) Inými slovami, uznanie právneho postavenia utečenca je deklaratórny akt.(11)
40.      Keďže toto vymedzenie zahŕňa pojem „oprávnená obava“ z prenasledovania, pochopenie jeho významu a metód na zistenie, či je táto podmienka splnená, je nevyhnutné na určenie toho, či by sa v prípade danej osoby malo uznať jej postavenie utečenca.
41.      Pri rozhodovaní o tom, či sú splnené podmienky na priznanie postavenia utečenca, musia rozhodujúce orgány, prípadne súdy, najprv zistiť podstatné skutočnosti týkajúce sa osoby, ktorá žiada o uznanie postavenia utečenca, ako aj skutočnosti týkajúce sa situácie v jej krajine pôvodu. Po druhé musia rozhodnúť, či tieto skutočnosti vedú k záveru o existencii oprávnenej obavy z prenasledovania.(12)
42.      Práve s týmto druhým krokom súvisí piata otázka vnútroštátneho súdu v prejednávanej veci. Uvedený súd sa najprv v podstate pýta, či pri posudzovaní toho, či je splnená podmienka „oprávnenej obavy“ uvedená v článku 2 písm. d) kvalifikačnej smernice, musia vnútroštátne orgány zvážiť, či existuje primeraná miera pravdepodobnosti, že osoba žiadajúca o medzinárodnú ochranu bude v prípade návratu do krajiny pôvodu prenasledovaná. Po druhé sa vnútroštátny súd pýta, na základe akých kritérií by sa táto primeraná miera pravdepodobnosti mala určiť. Konkrétne sa pýta, či by sa to malo posudzovať na základe „obozretnej a rozumne uvažujúcej osoby“ v postavení žiadateľa o azyl, alebo na základe uplatnenia alternatívnych kritérií.
43.      Tieto otázky chápem tak, že vnútroštátny súd v podstate žiada o potvrdenie toho, že požiadavka existencie „oprávnenej obavy“ je objektívnym posúdením, a preto by sa mala stanoviť na základe objektívnych kritérií, a v tom prípade chce vnútroštátny súd ďalej vedieť, aké kritériá sa majú použiť.
44.      Moja analýza týchto otázok je usporiadaná takto: Najprv uvediem argumenty, prečo sa požiadavka „oprávnenej obavy“ musí posudzovať len na základe objektívnych kritérií (časť A). Následne sa budem zaoberať výkladom vnútroštátneho súdu, v prípade ktorého navrhnem, aby ho Súdny dvor prijal, a podľa ktorého by sa oprávnená obava z prenasledovania mala chápať ako existencia primeranej miery pravdepodobnosti prenasledovania (časť B). Nakoniec budem argumentovať, že nie je potrebné zaviesť štandard „rozumne uvažujúcej osoby“ s cieľom zvýšiť objektivitu pri posudzovaní možnej existencie oprávnenej obavy (časť C).
A.      Objektívne posúdenie „obavy“
45.      Hoci je pojem „oprávnená obava“ ústredným pojmom vymedzenia pojmu „utečenec“, v kvalifikačnej smernici
ani v Ženevskom dohovore sa jeho význam bližšie nešpecifikuje.
46.      Určenie existencie obavy pri rozhodovaní o tom, či sa má v prípade danej osoby uznať postavenie utečenca, je nevyhnutne posúdením orientovaným na budúcnosť. Rozhodujúci orgán sa musí pýtať, či sú obavy z prenasledovania, ktorému by osoba čelila v prípade návratu do krajiny pôvodu, oprávnené.
47.      V tomto ohľade a bez „krištáľovej gule“ je odpoveď na takúto otázku nevyhnutne posúdením (miery) pravdepodobnosti, že k takémuto prenasledovaniu v budúcnosti dôjde. Uvedená otázka, ku ktorej sa ešte vrátim, sa teda dá formulovať takto: Akou metódou by sa mala posudzovať miera pravdepodobnosti prenasledovania?
48.      V súvislosti s pojmom „obava“ však vzniká aj ďalšia otázka: či v prípade, že existuje pravdepodobnosť prenasledovania, musí osoba rozhodujúca o žiadosti o medzinárodnú ochranu dodatočne zistiť, či žiadateľ takúto obavu z prenasledovania skutočne má. Usmernenie na určenie tohto subjektívneho prvku požiadavky „oprávnenej obavy“ možno prevziať z usmernenia uvedeného v Príručke UNHCR.
49.      Podľa tohto dokumentu má pojem „oprávnená obava“ subjektívne a objektívne prvky. Obava je emócia, a teda subjektívny stav. V príručke UNHCR sa však ďalej vysvetľuje, že ďalšia podmienka „oprávnenosti“ znamená, že „o postavení utečenca rozhoduje nielen mentálny rámec dotknutej osoby, ale že tento mentálny rámec musí byť podložený objektívnou situáciou. Pojem ‚oprávnená obava‘ preto obsahuje subjektívny a objektívny prvok a pri určovaní toho, či oprávnená obava existuje, sa musia zohľadniť oba prvky“(13).
50.      To zrejme naznačuje, že pred uznaním postavenia utečenca je potrebné zistiť subjektívnu emóciu obavy aj objektívne uznanie oprávnenosti tejto emócie.
51.      Podľa viacerých vedeckých komentárov však na splnenie kritéria „oprávnenej obavy“ nie je nutné preukázať existenciu subjektívnej emócie obavy na strane žiadateľa.(14)
52.      Súhlasím s týmto stanoviskom a navrhujem, aby Súdny dvor rozhodol, že na uznanie postavenia utečenca stačí zistiť, že pravdepodobnosť prenasledovania objektívne existuje. To zahŕňa zistenie, že každá osoba s charakteristikami žalobcov by vzhľadom na okolnosti, ktoré v krajine pôvodu prevládajú, v prípade návratu do tejto krajiny pravdepodobne čelila prenasledovaniu. Preto nie je potrebné zisťovať, či sa táto osoba takéhoto prenasledovania skutočne obáva.
53.      Vylúčenie tohto subjektívneho prvku z posúdenia existencie opodstatnenej obavy možno odôvodniť viacerými spôsobmi.
54.      Po prvé je emóciu ako obava nielen ťažké merať, ale ľudia sú takisto rôzni a vyjadrujú emócie rôznymi spôsobmi.
55.      Po druhé, a čo je dôležitejšie, neschopnosť osoby primerane preukázať svoju obavu môže viesť rozhodujúci orgán k tomu, že žiadosť tejto osoby o azyl bude považovať za nedôveryhodnú. To by následne mohlo viesť k zamietnutiu uznania postavenia utečenca tejto osobe bez toho, aby tento orgán vôbec posudzoval objektívny prvok oprávnenej obavy.
56.      Napokon niektoré osoby, napríklad deti, nemusia strach pociťovať napriek objektívnej pravdepodobnosti, že budú po návrate do krajiny pôvodu prenasledovaniu vystavené.(15)
57.      Je takýto výklad, podľa ktorého majú rozhodujúce orgány zohľadniť len objektívne prvky obavy, v rozpore s usmerneniami uvedenými v Príručke UNHCR? Nie nevyhnutne. Zistením existencie objektívneho rizika, že by osoba mohla byť v prípade návratu do krajiny pôvodu prenasledovaná, môže rozhodujúci orgán nepriamo dospieť aj k záveru, že existuje subjektívna obava. V dôsledku uvedeného nie je potrebné samostatne posudzovať subjektívny aspekt obavy, aj keď sa pojem „obava“ uvedený vo vymedzení pojmu utečenec chápe tak, že má subjektívne a objektívne prvky.
58.      Zdá sa, že viaceré jurisdikcie akceptujú pri určovaní toho, či existuje oprávnená obava, prax, pri ktorej sa vychádza len z objektívnych prvkov.(16)
59.      Napríklad niektoré súdy v Spojených štátoch sa podľa všetkého pýtajú, či by „rozumne uvažujúca osoba“, ktorá by sa ocitla v rovnakej situácii ako žiadateľ o azyl, pociťovala obavu. V takom prípade možno subjektívnu obavu žiadateľa o medzinárodnú ochranu odvodiť.(17)
60.      Okrem toho súdy a rozhodujúce orgány v iných krajinách, napríklad v Austrálii, vo Francúzsku, v Nemecku a na Novom Zélande, podporujú pri preukazovaní oprávnenej obavy z prenasledovania objektívny prístup.(18)
61.      Súdny dvor zatiaľ nebol priamo požiadaný, aby zaujal stanovisko k tomu, či orgány, ktoré rozhodujú o žiadostiach o medzinárodnú ochranu, musia pri rozhodovaní o priznaní postavenia utečenca zohľadniť subjektívnu obavu žiadateľa.
62.      V rozsudku Y a Z
Súdny dvor pri odpovedi na inú otázku(19) uviedol, že keď „príslušné orgány… posudzujú, či sú obavy žiadateľa z prenasledovania oprávnené, snažia [sa] zistiť, či zistené okolnosti predstavujú takú hrozbu, že dotknutá osoba sa môže vzhľadom na svoju individuálnu situáciu odôvodnene obávať, že bude skutočne vystavená činom prenasledovania“(20).
63.      Z uvedeného odseku možno vyvodiť záver, že Súdny dvor požadoval, aby príslušné orgány zistili existenciu subjektívnej obavy žiadateľa, hoci základ tejto obavy musel byť aj objektívne uznaný, a to v dôsledku požiadavky, aby sa žiadateľ obával prenasledovania odôvodnene.
64.      V rozsudku Y a Z však Súdny dvor pokračoval v tom zmysle, že „toto posúdenie závažnosti rizika, ktoré je v každom prípade potrebné vykonať opatrne a obozretne…, spočíva výlučne na konkrétnom zhodnotení skutočností a okolností v súlade s pravidlami uvedenými najmä v článku 4 [kvalifikačnej] smernice“(21).
65.      Podľa môjho názoru to naznačuje, že Súdny dvor dospel k záveru, že len objektívne posúdenie prevládajúcich okolností môže viesť k záveru, že odôvodnene existuje obava z prenasledovania, čo je nevyhnutné a súčasne postačujúce na určenie, či osoba je alebo nie je utečencom.
66.      Novšia judikatúra takýto záver podľa môjho názoru potvrdzuje. V rozsudku K a L Súdny dvor spojil dva body z rozsudku Y a Z do jedného, ktorý znie: „… posúdenie opodstatnenosti obavy žiadateľa z prenasledovania zo strany príslušných vnútroštátnych orgánov musí mať individuálnu povahu a musí sa vykonať v každom jednotlivom prípade opatrne a obozretne a byť založené výlučne na konkrétnom posúdení skutočností a okolností, s cieľom určiť, či zistené okolnosti predstavujú takú hrozbu, že dotknutá osoba sa môže vzhľadom na svoju individuálnu situáciu odôvodnene obávať, že bude skutočne vystavená prenasledovaniu v prípade, že by sa musela vrátiť do svojej krajiny pôvodu…“(22).
67.      Podľa môjho názoru teda Súdny dvor už zaujal stanovisko, podľa ktorého musia orgány objektívne posúdiť, či by sa osoba v postavení žiadateľa a vzhľadom na okolnosti v jej krajine pôvodu mohla odôvodnene obávať prenasledovania.
B.      Chápanie oprávnenej obavy ako primeranej miery pravdepodobnosti prenasledovania
68.      Zistenie, či sa žiadateľ môže odôvodnene obávať prenasledovania, závisí od toho, ako rozhodujúci orgán posúdi riziko, či je pravdepodobné, že v prípade návratu do krajiny pôvodu bude dotknutý žiadateľ prenasledovaný. Takéto posúdenie rizika je nevyhnutne subjektívne, pokiaľ sa nepodarí vytvoriť matematický vzorec vypočítateľný súčasnými modelmi umelej inteligencie a overiteľný ľuďmi prijímajúcimi rozhodnutie.
69.      V tomto ohľade existuje množstvo faktorov, ktoré sa musia zohľadniť pri vykonávaní takéhoto posúdenia a ktoré sa navzájom môžu rôznymi spôsobmi ovplyvňovať. Nie je vylúčené, že model umelej inteligencie bude pri predpovedaní pravdepodobnosti prenasledovania žiadateľa o azyl úspešnejší, teda že bude presnenejší než človek. Na vyškolenie takéhoto modelu umelej inteligencie a následné porovnanie presnosti tohto modelu s presnosťou ľudí prijímajúcich rozhodnutie však nie sú k dispozícii dostatočné údaje o minulých udalostiach, najmä pokiaľ ide o počet situácií, v ktorých žiadatelia o medzinárodnú ochranu čelili prenasledovaniu v dôsledku zamietnutia medzinárodnej ochrany, a teda vrátenia do svojej krajiny pôvodu. Aj keby takýto model bolo možné vyvinúť, stále by si vyžadoval ľudský dohľad a mohol by sa prinajlepšom použiť ako dodatočný nástroj pri rozhodovaní o tom, či osoba spĺňa podmienky potrebné na uznanie za utečenca.
70.      V každom prípade, pokiaľ je mi známe, takýto model ešte vyvinutý nebol. Posúdenie miery pravdepodobnosti prenasledovania preto zatiaľ môžu vykonávať len ľudia, ktorých posúdenie bude nevyhnutne subjektívne v tom zmysle, že dva rôzne rozhodujúce orgány môžu dospieť k rozdielnym záverom pri posudzovaní rovnakého súboru okolností.
71.      Vzhľadom na to, že rozhodujúce orgány môžu v prípade dvoch žiadateľov v podobnej situácii prijať rozdielne rozhodnutia, je dôležité takéto riziko minimalizovať.
72.      V dôsledku uvedeného vzniká otázka: Ako objektivizovať subjektívne rozhodnutie o miere pravdepodobnosti prenasledovania konkrétnej osoby?
73.      Kvalifikačná smernica obsahuje niektoré prvky, ktoré slúžia na objektivizáciu rozhodovacieho procesu v súvislosti s rozhodnutiami o miere pravdepodobnosti prenasledovania. Ako už Súdny dvor vysvetlil, určenie existencie oprávnenej obavy sa musí vykonať „v súlade s pravidlami stanovenými najmä v článku 4 ods. 3 až 5 [kvalifikačnej smernice]“(23).
74.      V článku 4 ods. 3 kvalifikačnej smernice sa najprv vyžaduje, aby sa posúdenie vykonávalo na individuálnom základe. To znamená, že každá žiadosť sa musí analyzovať osobitne a na základe konkrétnych okolností prípadu. Pri danej analýze musí rozhodujúci orgán zohľadniť dva typy skutočností. Prvým typom sú skutočnosti, ktoré rozhodujúcim orgánom umožňujú dospieť k záveru o prevládajúcej situácii v krajine pôvodu, vrátane zákonov a iných právnych predpisov tejto krajiny a spôsobu ich uplatňovania v praxi. Druhým typom sú skutočnosti, ktoré sa týkajú priamo žiadateľa; zahŕňajú osobné charakteristiky tejto osoby, ako sú jej pôvod, pohlavie, náboženstvo a identita, ktoré možno doložiť dokladmi alebo vyhláseniami poskytnutými žiadateľom. Ak určité skutočnosti nemožno preukázať na základe predložených listinných alebo iných dôkazov, v článku 4 ods. 5 uvedenej smernice sa stanovujú okolnosti, za ktorých sa v prípade pochybností rozhodne v prospech žiadateľa.(24)
75.      V zásade sa všetky relevantné skutočnosti zisťujú v čase posudzovania žiadosti. Rozhodujúci orgán by však mal zohľadniť aj dôkazy o prenasledovaní daného žiadateľa v minulosti, ak existujú,(25) ako aj o činnosti žiadateľa po opustení krajiny, ktoré mohli k obavám z prenasledovania prispieť.(26)
76.      Rozhodujúci orgán by mal rozhodnúť o tom, či sú obavy žiadateľa z prenasledovania v krajine pôvodu skutočne „oprávnené“, až po skombinovaní osobných okolností žiadateľa so skutočnosťami zistenými v súvislosti s možnými dôvodmi prenasledovania v krajine pôvodu.
77.      Preto, a v rozpore so stanoviskom holandskej vlády, nemajú rozhodujúce orgány pri rozhodovaní o žiadostiach o medzinárodnú ochranu veľký priestor na voľnú úvahu. Naopak sú na základe článku 4 kvalifikačnej smernice povinné, v spolupráci so žiadateľom o azyl, dôkladne zvážiť všetky okolnosti prípadu, ktoré sú im známe, buď preto, že ich uviedol žiadateľ, alebo preto, že vykonali dôkladné posúdenie z vlastnej iniciatívy, aby mohli vykonať čo najúplnejšie hodnotenie, ktoré im umožní vo veci rozhodnúť.
78.      Priestor na osobné a subjektívne posúdenie zo strany rozhodujúceho orgánu je teda článkom 4 kvalifikačnej smernice obmedzený. Tento orgán v každom prípade musí po zohľadnení všetkých požadovaných skutočností rozhodnúť, do akej miery je pravdepodobné, že dotknutý žiadateľ bude v prípade vrátenia do krajiny pôvodu prenasledovaný.
79.      V tejto súvislosti vnútroštátny súd navrhuje, aby dôkazným štandardom bola „primeraná miera pravdepodobnosti“ prenasledovania.(27) Tento štandard znamená, ako sa vlastne zhodujú všetci účastníci tohto konania, že samotná možnosť prenasledovania nestačí.(28) Zároveň by však tento štandard nemal byť príliš prísny a určite by ním nemal byť dôkaz „bez dôvodných pochybností“, ako sa uplatňuje v trestnom práve. Účastníci konania sa však nezhodli na tom, či sa pre primeranú mieru pravdepodobnosti vyžaduje, aby to, že by mohlo dôjsť k prenasledovaniu, bolo „skôr pravdepodobné než nepravdepodobné“. Hoci ESĽP zdanlivo prejavil ochotu takýto dôkazný štandard akceptovať,(29) súhlasím s Komisiou, že takáto požiadavka 50 : 50 sa javí ako príliš prísny štandard. Existencia primeranej šance, že konkrétna osoba bude v prípade návratu do krajiny pôvodu prenasledovaná, by mala byť dostatočná na preukázanie oprávnenej obavy bez toho, aby sa vopred stanovila požadovaná percentuálna šanca.(30)
80.      Vzhľadom na vyššie uvedené skutočnosti možno na prvú časť piatej otázky vnútroštátneho súdu odpovedať tak, že
oprávnená obava z prenasledovania existuje vtedy, keď existuje primeraná miera pravdepodobnosti, že žiadateľ o medzinárodnú ochranu bude v prípade vrátenia do krajiny pôvodu prenasledovaný.
C.      Kritérium „rozumne uvažujúcej osoby“ ako metóda objektivizácie subjektívnych rozhodnutí
81.      Vnútroštátny súd sa ďalej pýta, či by sa primeraná miera pravdepodobnosti, že by v prípade vrátenia konkrétneho žiadateľa do jeho krajiny pôvodu mohlo dôjsť k prenasledovaniu, mohla posúdiť pomocou právneho štandardu „rozumne uvažujúcej osoby“. V tejto súvislosti sa vnútroštátny súd opiera o prax nemeckých súdov, ktoré pri rozhodovaní o žiadostiach o medzinárodnú ochranu používajú štandard „rozumne uvažujúcej a dobre informovanej osoby“(31).
82.      Nemecká vláda a Komisia vo svojich písomných pripomienkach túto prax podporujú a navrhujú, aby sa na situáciu žiadateľov o azyl uplatňoval štandard „rozumne uvažujúcej a dobre informovanej osoby“.
83.      Žalobcovia sa však domnievajú, že žiadosť o azyl sa musí posudzovať len z hľadiska žiadateľa o azyl, napríklad vzhľadom na situáciu, ktorá prevažuje v jeho krajine pôvodu. Vysvetľujú, že len týmto prístupom sa zabezpečuje, aby kritérium zahŕňalo neutrálne a objektívne posúdenie vo všetkých prípadoch, zatiaľ čo v prípade kritéria „rozumne uvažujúcej a dobre informovanej osoby“ hrozí, že sa zanedbá komplexné posúdenie. Žalobcovia preto na pojednávaní vysvetlili, že v dôsledku spoliehania sa na štandard „rozumne uvažujúcej a dobre informovanej osoby“ by sa mohlo posúdenie oddeliť od jednotlivých žiadateľov, o ktorých v danej veci ide.
84.      Holandská vláda sa domnieva, že spoliehanie sa na takéto kritérium by neviedlo k väčšej jednotnosti, pretože spôsob, akým fiktívna rozumne uvažujúca osoba prežíva určitú (subjektívnu) obavu, závisí aj od výkladu, ktorý v každom jednotlivom prípade podá rozhodujúci orgán a/alebo sudca. Preto sa holandská vláda, ktorú v tejto veci podporuje Komisia, domnieva, že nie je dôvod, aby Súdny dvor štandard primeranej miery pravdepodobnosti prenasledovania bližšie vymedzil, a mal by toto posúdenie naopak nechať v každom jednotlivom prípade na vnútroštátne orgány a súdy.
85.      Podľa môjho názoru, ak by sa právny štandard rozumne uvažujúcej osoby použil správne, poslúžil by na objektivizáciu rozhodnutia orgánu, ktorý má určiť, či v konkrétnom prípade primeraná miera pravdepodobnosti prenasledovania existuje. Tak by to bolo, pokiaľ by sa tento štandard chápal a používal na to, aby osobu prijímajúcu rozhodnutie vrátane sudcu viedol k tomu, aby sa stala „spoločenskou osobnosťou, ktorá sa zaujíma o iných“(32); inými slovami, aby sa nespoliehala len na svoj osobný pohľad. V tomto zmysle by použitie právneho štandardu „rozumne uvažujúcej osoby“ slúžilo ako dodatočné upozornenie pre rozhodujúcu osobu, aby nevnucovala svoje osobné názory.
86.      Keďže však existuje aj možnosť, že štandard rozumne uvažujúcej osoby sa v skutočnosti používa len na posilnenie určitého hľadiska – tým, že sa toto hľadisko prezentuje ako „rozumné“, a teda nepôsobí ako obmedzujúci faktor subjektivity, ale práve naopak, a teda umožňuje odôvodniť subjektívne rozhodnutie(33) –, súhlasím so žalobcami a holandskou vládou, že nie je potrebné používať tento štandard.
87.      Na druhú časť piatej otázky vnútroštátneho súdu treba odpovedať tak, že kritérium, ktoré sa má použiť na určenie existencie oprávnenej obavy z prenasledovania, spočíva v otázke, či by sa osoba s vlastnosťami žiadateľa v situácii, v ktorej sa žiadateľ nachádza, najmä s prihliadnutím na vzťah medzi jeho osobnými vlastnosťami a skutočnosťami zistenými v súvislosti s prenasledovaním v jeho krajine pôvodu, mohla primerane obávať, že bude v prípade vrátenia do danej krajiny prenasledovaná.
88.      Takéto posúdenie sa musí vykonať v jednotlivých prípadoch s ohľadom na všetky dostupné a relevantné dôkazy predložené dotknutým žiadateľom, ako aj na všetky ostatné informácie, ktoré je rozhodujúci orgán schopný získať a použiť na podporu vyhlásení daného žiadateľa.
89.      Tento výklad je v súlade so stanoviskom, ktoré už Súdny dvor vyjadril vo viacerých rozsudkoch, ako je uvedené v bode 66 vyššie, a ďalej ho rozvíja.
IV.    Návrh
90.      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby na piatu prejudiciálnu otázku, ktorú položil Rechtbank Den Haag zittingsplaats Zwolle (súd v Haagu zasadajúci vo Zwolle, Holandsko), odpovedal takto:
Článok 2 písm. d) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany
sa má vykladať v tom zmysle, že:
oprávnená obava z prenasledovania existuje vtedy, keď existuje primeraná miera pravdepodobnosti, že žiadateľ o medzinárodnú ochranu bude v prípade vrátenia do krajiny pôvodu prenasledovaný.
Na posúdenie existencie takejto primeranej miery pravdepodobnosti sa rozhodujúci orgán musí pýtať, či by sa osoba s vlastnosťami žiadateľa v situácii, v ktorej sa žiadateľ nachádza, a s prihliadnutím na vzťah medzi jeho osobnými vlastnosťami a skutočnosťami zistenými v súvislosti s prenasledovaním v jeho krajine pôvodu, mohla primerane obávať, že bude v prípade vrátenia do danej krajiny prenasledovaná.
Takéto posúdenie sa musí vykonať v jednotlivých prípadoch s ohľadom na všetky dostupné a relevantné dôkazy predložené dotknutým žiadateľom, ako aj na všetky ostatné informácie, ktoré je rozhodujúci orgán schopný získať a použiť na podporu vyhlásení daného žiadateľa.
1      Jazyk prednesu: angličtina.
i      Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
2      Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 60; ďalej len „smernica o azylových konaniach“).
3      Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9; ďalej len „kvalifikačná smernica“).
4      Rozsudok z 11. júna 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ženy stotožňujúce sa s hodnotou rodovej rovnosti) (C‑646/21, ďalej len „rozsudok K a L“, EU:C:2024:487).
5      Pozri vec C‑198/25, Quotal – návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Zwolle (súd v Haagu zasadajúci vo Zwolle) 11. marca 2025 – S/Minister van Asiel en Migratie (Ú. v. EÚ C, C/2025/3395), k dispozícii na: http://data.europa.eu/eli/C/2025/3395/oj.
6      Dohovor o právnom postavení utečencov, podpísaný v Ženeve 28. júla 1951, ktorý nadobudol platnosť 22. apríla 1954 (Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zv. 189, s. 137), doplnený Protokolom o právnom postavení utečencov, uzavretým v New Yorku 31. januára 1967  (Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zv. 606, s. 267), ktorý nadobudol platnosť 4. októbra 1967 (spolu ďalej len „Ženevský dohovor“).
7      Pozri odôvodnenia 3 a 4 kvalifikačnej smernice.
8      Pozri napríklad rozsudok zo 4. októbra 2024, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl a i. (Afganské ženy) (C‑608/22 a C‑609/22, EU:C:2024:828, bod 33 a citovaná judikatúra).
9      Pri chápaní pojmu „utečenec“ by sa preto mala zohľadniť UNHCR Handbook on Procedures and Criteria for Determining Refugee Status and Guidelines on International Protection – Under the 1951 Convention and the 1967 Protocol Relating to the Status of Refugees (Príručka UNHCR o postupoch a kritériách na určenie postavenia utečenca a usmernenia o medzinárodnej ochrane – podľa Dohovoru z roku 1951 a Protokolu z roku 1967 o postavení utečencov), z roku 2019 (ďalej len „Príručka UNHCR“).
10      Pozri bod 28 Príručky UNHCR.
11      Pozri odôvodnenie 21 kvalifikačnej smernice.
12      Pozri podrobný opis krokov, ktoré je potrebné vykonať pri rozhodovaní o tom, či osoba žiadajúca o medzinárodnú ochranu je utečencom, na webových stránkach Agentúry Európskej únie pre azyl (EUAA) v časti „Opodstatnené obavy z prenasledovania“ v príručke EASO Practical Guide: Qualification for international protection (Praktická príručka EASO: Oprávnenie na medzinárodnú ochranu), január 2022, s. 20 – 21; k dispozícii na: https://euaa.europa.eu/easo‑practical‑guide‑qualification‑international‑protection/well‑founded‑fear‑0.
13      Pozri bod 38 Príručky UNHCR (kurzívou zvýraznila generálna advokátka).
14      Napríklad HATHAWAY, J. C., FOSTER, M.: The Law of Refugee Status. Cambridge:
Cambridge University Press, 2014, s. 92. Pozri aj STOREY, H.: The Refugee Definition in International Law. Oxford:
Oxford University Press, 2023, a prehľad literatúry uvedený v tejto publikácii.
15      Pozri napríklad HATHAWAY, J. C., HICKS, W. S.: Is there a subjective element in the refugee convention’s requirement of ‚well‑founded fear‘? In: Michigan Journal of International Law. 2005, s. 505 –
562, najmä s. 512; a ZIMMERMANN, A., HERRMANN, F. M.: Article 1 A, para. 2 1951 Convention – (Definition of the term „refugee“/définition du terme „réfugié“). In: ZIMMERMANN, A. et al. (eds.): The 1951 Convention Relating to the Status of Refugees and its 1967 Protocol. Oxford: Oxford University Press, 2024, s. 359 – 555, najmä s. 484 – 489.
16      Pozri na účel prehľadu napríklad HATHAWAY, J. C., FOSTER, M., poznámka pod čiarou 14, c. d., s. 104; ANDERSON, A. a i.: A well‑founded fear of being persecuted ... But when?. In: Sydney Law Review. 2020, s. 155 – 181, najmä s. 161 – 162; a ZIMMERMANN, A., HERRMANN, F. M., poznámka pod čiarou
15, c. d., najmä s. 413 – 414.
17      Napríklad podľa United States Court of Appeals for the Fifth Circuit (Odvolací súd Spojených štátov amerických pre piaty okruh, USA) má „cudzinec opodstatnenú obavu z prenasledovania, ak by sa rozumne uvažujúca osoba v jeho situácii obávala prenasledovania v prípade, že by bola vrátená do svojej rodnej krajiny“ [Guevara Flores, žalobkyňa, v. Immigration and Naturalization Service, žalovaná (1986) 786 F.2d 1242 (USCA, 5th Cir., 1986), s. 1249].
18      Pozri príklady takýchto rozhodnutí v týchto krajinách, v Austrálii: High Court (Najvyšší súd, Austrália) vo veci Chan v. Minister for Immigration and Ethnic Affairs (9. december 1989); vo Francúzsku: Cour nationale du droit d’asile (Národný súd pre azylové právo, Francúzsko) vo veci č. 24009761 (17. júl 2024); v Nemecku: Oberverwaltungsgericht, Niedersachsen (Vyšší správny súd pre Dolné Sasko, Nemecko) vo veci č. 2 LA 1584/17 (17. august 2018); na Novom Zélande: Refugee Status Appeals Authority (Odvolací orgán pre priznanie postavenia utečenca, Nový Zéland), utečenecké odvolanie č. 72635/01 (6. september 2002).
19      Otázka položená v uvedenej veci sa týkala toho, či je obava žiadateľa, že bude prenasledovaný, dôvodná, ak sa žiadateľ môže vyhnúť vystaveniu prenasledovania vo svojej krajine pôvodu tým, že sa v nej vzdá výkonu niektorých náboženských praktík. Pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. septembra 2012, Y a
Z (C‑71/11 a C‑99/11, ďalej len „rozsudok Y a Z“, EU:C:2012:518, bod 73).
20      Rozsudok Y a Z (bod 76) (kurzívou zvýraznila generálna advokátka).
21      Pozri rozsudok Y a Z (bod 77) (odkazy na judikatúru vynechané, kurzívou zvýraznila generálna advokátka).
22      Pozri rozsudok K a L (bod 59 a citovaná judikatúra).
23      Rozsudok z 21. septembra 2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Politické názory v hostiteľskom členskom štáte) (C‑151/22, EU:C:2023:688, bod 42 a citovaná judikatúra).
24      Podobný postoj akceptuje aj Európsky súd pre ľudské práva (ESĽP). Pozri v tejto súvislosti rozsudok ESĽP, 23. marca 2016, F.G. v. Švédsko (CE:ECHR:2016:0323JUD004361111, bod 113 a citovaná judikatúra), v ktorom sa uvádza: „… vzhľadom na osobitnú situáciu, v ktorej sa žiadatelia o azyl často nachádzajú, je často potrebné sa v prípade pochybností prikloniť na ich stranu, pokiaľ ide o posúdenie dôveryhodnosti ich vyhlásení a dokumentov predložených na ich podporu. Keď sa však objavia informácie, ktoré odôvodňujú vážne pochybnosti o pravdivosti tvrdení predložených žiadateľom o azyl, jednotlivec musí poskytnúť uspokojivé vysvetlenie údajných nezrovnalostí ...“.
25      Článok 4 ods. 4 kvalifikačnej smernice.
26      Článok 4 ods. 3 písm. d) kvalifikačnej smernice.
27      Takýto dôkazný štandard navrhuje aj EUAA; pozri jej príručku Practical Guide on Evidence and Risk Assessment (Praktická príručka pri hodnotení dôkazov a posudzovaní rizík), 2024, s. 8.
28      To je aj stanovisko ESĽP; pozri jeho rozsudok z 30. októbra 1991, Vilvarajah a iní v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:1991:1030JUD001316387, bod 111).
29      Pozri rozsudok ESĽP, 28. februára 2008, Saadi v. Taliansko (CE:ECHR:2008:0228JUD003720106, bod 140).
30      Pozri v tejto súvislosti rozsudok U.S. Supreme Court (Najvyšší súd, USA) vo veci Immigration and Naturalization Service v. Cardoza‑Fonseca [480 U.S. 421 (1987), č. 85‑782]. Uvedený súd na s. 440 uviedol: „Vo vymedzení podľa OSN jednoducho nie je priestor na to, aby sa dospelo k záveru, že keďže žiadateľ má len 10 % šancu, že bude zastrelený, mučený alebo inak prenasledovaný, nemá ‚oprávnenú obavu‘, že sa takáto udalosť stane. … umiernený výklad štandardu ‚oprávnenej obavy‘ by naznačoval, ‚že pokiaľ je objektívna situácia preukázaná dôkazmi, nie je potrebné preukázať, že situácia pravdepodobne povedie k prenasledovaniu, ale stačí, že prenasledovanie je primeranou možnosťou.‘“
31      Konkrétne cituje rozsudok Oberverwaltungsgericht Niedersachsen (Vyšší správny súd pre Dolné Sasko) zo 17. augusta 2018, vec č. 2 LA 1584/17. Pozri poznámku pod čiarou 26 v návrhu na začatie prejudiciálneho konania (v pôvodnom jazyku a vo francúzštine).
32      Pozri v tejto súvislosti JEUTNER, V.:
The Reasonable Person.
Cambridge:
Cambridge University Press, 2024, s. 173.
33      Pozri v tejto súvislosti výskum, ktorý uverejnil V. Jeutner, poznámka pod čiarou 32, c. d.