62007CC0350
JÁN MAZÁK
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2008. november 18. (
1
)
C-350/07. sz. ügy
Kattner Stahlbau GmbH
kontra
Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft
„Verseny — EK 81., EK 82. és EK 86. cikk — A munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szemben biztosító intézménynél kötelezően létesítendő tagsági jogviszony — A »vállalkozás« fogalma — Erőfölénnyel való visszaélés — Szolgáltatásnyújtás szabadsága — EK 49. és EK 50. cikk — Korlátozás — Igazolás — A társadalombiztosítási rendszer pénzügyi egyensúlya súlyos sérelmének veszélye”
1.
A Sächsisches Landessozialgericht annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy az olyan intézmény, mint a Maschinenbau- und Metall-Berufsgenossenschaft (a továbbiakban: MMB), amely a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szemben nyújt biztosítást, az EK 81. és EK 82. cikk szerinti vállalkozásnak minősül-e. A kérdést előterjesztő bíróság továbbá arra szeretne választ kapni, hogy bizonyos munkáltatóknak az MMB-hez hasonló intézménnyel (
2
) a német jog értelmében kötelezően létesítendő tagsági jogviszonya a Szerződés szabályaiba, különösen a szolgáltatások nyújtására és/vagy igénybevételére vonatkozó szabályokba ütközik-e.
I – Nemzeti jogi háttér
2.
A Sozialgesetzbuch (szociális biztonságról szóló törvénykönyv) Hetedik Könyve (a továbbiakban: SGB VII.) foglalkozik a kötelező balesetbiztosítással (
3
). Az SGB VII. „A felelősség megosztása” címet viselő 152. §-a a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A járulékokat rendszerint a járulékfizetési kötelezettség keletkezése naptári évének végét követően kell meghatározni a felelősség megosztása alapján. E megosztásnak ki kell terjednie a megelőző évben érvényesített igényekre, és megfelelő tartalék biztosításához szükséges járulékokat kell meghatároznia. Ezen kívül csak a működési tőke finanszírozásához szükséges pénzeszközök biztosítása érdekében írható elő járulékfizetés.”
3.
Az SGB VII. „A számítás alapja” címet viselő 153. §-a a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az alábbi eltérő rendelkezések kivételével a járulékokat a finanszírozási igények (a megosztandó összeg), a biztosított személyek munkabére és fizetése, valamint a kockázati kategóriák alapján kell kiszámítani.
(2)   A biztosított személyek munkabérét és fizetését legmagasabb éves jövedelmük mértékéig lehet a járulék alapjának tekinteni.
(3)   A tizennyolcadik életévüket betöltött biztosított személyek legalacsonyabb éves munkabérére vagy fizetésére hivatkozással végrehajtási rendelet útján minimális számítási alap írható elő. […]
(4)   A járulékszámításkor a vállalaton belüli baleseti kockázat egészben vagy részben figyelmen kívül hagyható annyiban, amennyiben a nyugdíjakra, a halálesethez kapcsolódó ellátásokra és a kártalanításra fizetett kiadások:
1.
a biztosított kockázatok által e vállalkozásokban okozott olyan káron vagy sérülésen alapulnak, amely a járulékok megosztásának évét megelőző negyedik év vége előtt megszűnt, vagy amelyek orvoslása ezen időpont előtt megtörtént, vagy
2.
a biztosított kockázatok által okozott olyan káron vagy sérülésen alapulnak, amely először a járulékok megosztásának évét megelőző negyedik év vége előtt következett be vagy vált felismerhetővé.
Azon kiadások teljes összege, amelyeket a jelen bekezdés első mondata értelmében a baleseti kockázat mértékére tekintet nélkül kell a vállalkozásoknak juttatni, nem haladhatja meg a nyugdíjakra, a halálesethez kapcsolódó ellátásokra és a kártalanításra fizetett összes kiadás 30%-át. A végrehajtási szabályokat az alapszabály rögzíti.”
4.
Az SGB VII. „Kockázatskála” címet viselő 157. §-a a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A balesetbiztosítási fedezet nyújtására köteles vállalkozások önállóan eljárva kötelesek megállapítani a kockázatskálát. A kockázatskálának úgy kell meghatároznia a kockázati kategóriákat, hogy a járulékfizetést a fokozatosság alapján lehessen előírni. […]
(2)   A kockázatskálát tarifapozíciókra kell osztani úgy, hogy a kockázati közösségeket a viselt kockázatok szerint kell meghatározni, figyelemmel az általánosan elfogadott biztosítási elveken nyugvó kockázatmegosztásra. […]
(3)   A kockázati kategóriákat az ellátások, valamint a bérek és fizetések közötti kapcsolat alapján kell meghatározni.
[…]”
5.
Az SGB VII. „Kiigazítási kötelezettség” címet viselő 176. §-a úgy rendelkezik, hogy amennyiben:
„(1)
a munkáltatói felelősségbiztosítási társaság nyugdíjfizetési kötelezettségének összege meghaladja a munkáltatói felelősségbiztosítási társaságok átlagos nyugdíjfizetési kötelezettségének 4,5-szeresét,
(2)
az olyan munkáltatói felelősségbiztosítási társaság nyugdíjfizetési kötelezettségének összege, amely a 153. § (4) bekezdése értelmében a nyugdíjakra, halálesethez kapcsolódó ellátásokra és kártalanításra fizetett kiadásainak legalább 20, de nem több mint 30%-át a baleseti kockázat mértékére tekintet nélkül osztja szét a vállalkozások között, meghaladja a munkáltatói felelősségbiztosítási társaságok átlagos nyugdíjfizetési kötelezettségének a háromszorosát, vagy
(3)
a munkáltatói felelősségbiztosítási társaság kártalanítási kötelezettségének összege meghaladja a munkáltatói felelősségbiztosítási társaságok átlagos kártalanítási kötelezettségének ötszörösét,
úgy a munkáltatói felelősségbiztosítási társaságok kötelesek a többletköltségeket maguk között megosztani. Ha az (1) bekezdés 2. pontja értelmében megosztandó összeg meghaladja azt az összeget, amelyet a szakmai pénztár a baleseti kockázat mértékére tekintet nélkül oszt szét a vállalkozások között, azt ez utóbbi összegre kell korlátozni.”
II – Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra utaló végzés
6.
A Kattner Stahlbau GmbH (a továbbiakban: Kattner) elnevezésű korlátolt felelősségű társaságot, amely a működését 2004. január 1-jén kezdte meg, alapították. Az MMB határozatában azt közölte a Kattnerrel, hogy a Kattner tekintetében az MMB a kötelező balesetbiztosítás szempontjából hatáskörrel rendelkező hatóság. A Kattnert ezért az SGB VII. 136. §-ának megfelelően a 600212360. sz. tagsági számon felvették a tagok közé. A szóban forgó határozat a Kattner MMB-ben fennálló biztosítási tagságáról szóló döntést is tartalmazott.
7.
2004. november 1-jén kelt levelében a Kattner a 2004. év végével felmondta az MMB-nél a kötelező tagságát. Amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, a Kattner magánbiztosítás megkötésével kívánt védekezni a fennálló kockázatokkal szemben.
8.
Az MMB 2004. november 15-i határozata útján közölte a Kattnerrel, hogy az SGB VII. rendelkezései alapján a Kattner tekintetében az MMB a hatáskörrel rendelkező törvényes balesetbiztosítási hatóság. A balesetbiztosítás megszüntetése, illetve a kötelező törvényes biztosítás felmondása jogilag nem lehetséges. A tagsági jogviszony megszüntetését ezért elutasították. E határozatot az MMB határozata, valamint a Sozialgericht Leipzig ítélete helybenhagyta.
9.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint a Kattner a kérdést előterjesztő bíróság előtti fellebbezésében arra hivatkozik, hogy az MMB-vel kötelezően létesítendő tagsági jogviszony a közösségi jogba ütközik, mivel az hátrányosan befolyásolja a passzív szolgáltatásnyújtásra irányuló szabadságát. A Kattner csatolta egy dán biztosítóintézet olyan tartalmú ajánlatát, amely szerint e társaság az MMB feltételeivel megegyező feltételek mellett, a német balesetbiztosítási joggal összhangban biztosítja a Kattnert a munkahelyi balesetek, foglalkozási megbetegedések és az utazás közben elszenvedett balesetek kockázatával szemben. A szolgáltatások is szigorúan a Deutsche Gesetzliche Unfallversicherung (Német Törvényes Balesetbiztosítás) szolgáltatási katalógusához igazodnak. A Kattner arra hivatkozik, hogy az MMB „kizárólagos jogállása az EK 82. és az EK 86. cikkbe ütközik, és e versenykorlátozás nem igazolható. Ugyanez irányadó az EK 49. cikk és az azt követő cikkek szerinti szolgáltatásnyújtás szabadságának ebből következő korlátozására is. Nincsenek olyan közérdeken alapuló kényszerítő okok, amelyek a német biztosítóintézetek monopolhelyzetét azok mindenkori szolgáltatási területén igazolhatnák”.
10.
A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint a munkahelyi balesetekkel szemben kötelező biztosítás német és olasz rendszere között alapvető különbségek vannak, így a Bíróság Cisal-ügyben hozott ítélete (
4
) nem válaszolja meg a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő üggyel kapcsolatos összes döntő jelentőségű kérdést. A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a Cisal-ügyben hozott ítélet összefoglalásának 2. pontja értelmében „[v]alamely intézmény, amelyet a törvény erejénél fogva a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szembeni biztosítás rendszerének igazgatásával bíztak meg, nem tartozik az [EK 81. és 82. cikk] szerinti vállalkozás fogalma alá, ha a szolgáltatások és a járulékok mértéke állami felügyelet alatt áll, és az ilyen jellegű biztosítási rendszerre jellemző kötelező tagsági jogviszony elengedhetetlen e biztosítási rendszer pénzügyi egyensúlyának és a szolidaritás elve érvényesítésének biztosításához, mely utóbbi értelmében a biztosítottak részére nyújtott ellátások nem szigorúan arányosak az általuk fizetett járulékokkal. […] Az ilyen intézmény tisztán szociális jellegű feladatot lát el. Tevékenysége ezért nem tekinthető a versenyjog szerinti gazdasági tevékenységnek.”
11.
A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint kérdéses, hogy az MMB olyan „intézmény[-e], amelyet a törvény erejénél fogva a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szembeni biztosítás rendszerének igazgatásával bíztak meg”. Továbbá a kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint a német és olasz rendszer közötti egyik lényeges különbség abból fakad, hogy míg a Cisal-ügyben hozott ítéletben hivatkozott Istituto nazionale per l’assicurazione contro gli infortuni sul lavoro (INAIL) monopólium, addig a német jogszabály szerinti balesetbiztosítás oligopóliumként épül fel. Ezenfelül a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy az MMB feladata nem a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szembeni biztosítás rendszerének igazgatása, hanem e biztosítási tevékenységet közvetlenül maga végzi. A kérdést előterjesztő bíróság szerint az MMB „igazgatási tevékenysége” lényegében a megfelelő gazdasági alanyok - nevezetesen a biztosítótársaságok - megfelelő tevékenységeinek felel meg.
12.
E körülmények között a Sächsisches Landessozialgericht úgy döntött, hogy felfüggeszti az eljárást, és 2007. július 24-én kelt határozatával előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé az EK 234. cikk alapján:
„(1)
Az [MMB] az EK 81. és 82. cikk szerinti vállalkozásnak minősül-e?
(2)
A [Kattner]nek az [MMB]-vel kötelezően létesítendő tagsági jogviszonya a közösségi jogi előírásokba ütközik-e?”
III – A Bíróság előtti eljárás
13.
Írásbeli észrevételeket a Kattner, az MMB, a német kormány és a Bizottság terjesztett elő. Tárgyalást nem kértek, és nem tartottak.
IV – Elfogadhatóság
14.
A Sächsisches Landessozialgericht által a Bíróság elé terjesztett kérdések elfogadhatóságával kapcsolatban több kifogást is emeltek.
15.
Először is az MMB és a Bizottság úgy véli, hogy a Bíróság csak a közösségi jogot értelmezheti, így nem dönthet a nemzeti jog vagy a nemzeti intézkedések közösségi joggal való összeegyeztethetőségéről. E tekintetben a Bizottság úgy véli, hogy a kérdést előterjesztő bíróság első kérdését újra kellene fogalmazni, mivel az a nemzeti jog értelmezésére irányul, és nem jelöli meg pontosan azon körülményeket, amelyek miatt a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az olyan jogalany, mint az MMB, az EK 81. és EK 82. cikk értelmében vállalkozásnak lenne tekinthető. E körülményeket azonban az előzetes döntéshozatalra utaló határozat indokolása felsorolja.
16.
Elsőként arra kell emlékeztetni, hogy az EK 234. cikk alapján indított eljárásokban a Bíróság nem jogosult a közösségi jog szabályait konkrét esetre alkalmazni, és következésképpen arra sem, hogy a nemzeti jog rendelkezéseit ilyen szabály alapján minősítse. Azonban a Bíróság a közösségi jog értelmezéséhez szükséges valamennyi információt megadhatja a nemzeti bíróság részére, amelyek ez utóbbi számára hasznosak lehetnek a közösségi jogszabályok rendelkezései hatásainak értékelése során (
5
).
17.
Nézetem szerint a kérdést előterjesztő bíróság első kérdésével azt kéri, hogy a Bíróság konkrét esetre alkalmazza az EK 81. és EK 82. cikket. Ezért úgy vélem, hogy a Bíróságnak újra kell fogalmaznia az elé terjesztett első kérdést (
6
). Az első kérdést tehát arra irányuló kérdésként kell értelmezni, hogy az EK 81. és EK 82. cikk szerinti vállalkozás fogalma alá tartozik-e a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szembeni biztosítást nyújtó olyan intézmény, mint az MMB. Ezenfelül úgy vélem, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szolgáltatott és a Kattner, az MMB, a német kormány és a Bizottság írásbeli észrevételei által megerősített információk elégségesek a Bíróság számára az alapeljárás tárgyát képező tényállás és jogszabályi háttér értékeléséhez az ügy alapjául szolgáló helyzettel kapcsolatos közösségi versenyszabályok értelmezése érdekében.
18.
Másodszor: a második kérdés tekintetében a Bizottság úgy véli, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem jelölte meg megfelelő módon, hogy mely közösségi jogi szabályok Bíróság általi értelmezésére van szükség.
19.
Jóllehet a második kérdés valóban nem jelöli meg, hogy mely közösségi jogi szabályok értelmezésére van szükség, az előzetes döntéshozatalra utaló határozat egészéből kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy úgy kell-e értelmezni az EK 49. cikket és az azt követő cikkeket, továbbá az EK 82. cikket és az EK 86. cikket, hogy azokkal ellentétes a Kattnerhez hasonló vállalkozásnak az MMB-hez hasonló intézménnyel kötelezően létesítendő tagsági jogviszonya.
20.
Harmadszor: az MMB úgy véli, hogy a Sächsisches Landessozialgericht által a Bíróság elé terjesztett kérdések nem eredményezhetnek „hasznos” választ a kérdést előterjesztő bíróság számára, mivel utóbbi bíróság nem szüntetheti meg a Kattner MMB-vel létesített tagsági jogviszonyát. A Kattner MMB-vel létesített tagsági jogviszonya csak a tagsági jogviszony létesítéséről szóló, utóbb nem megtámadott, 2004. január 27-i határozat megsemmisítésével vagy módosításával szüntethető meg.
21.
E tekintetben a töretlen ítélkezési gyakorlat szerint az EK 234. cikkben meghatározott eljárás a Bíróság és a nemzeti bíróságok együttműködésére szolgál. Ezen együttműködés keretében az alapügyben eljáró, a tényállásról közvetlen ismeretekkel egyedül rendelkező és az ítélkezésért felelős nemzeti bíróság a legalkalmasabb arra, hogy – az adott ügy sajátosságaira figyelemmel – felmérje az előzetes döntéshozatali eljárásnak az alapügy megítéléséhez való szükségességét, illetve a Bíróság elé terjesztett kérdések jelentőségét. Mindazonáltal szükség esetén a Bíróság – saját hatáskörének vizsgálatához – köteles azokat a körülményeket vizsgálni, amelyek között a nemzeti bíróság hozzá fordult, és különösképpen köteles megállapítani, hogy a közösségi jog kért értelmezése kapcsolatban áll-e az alapjogvita tényállásával vagy tárgyával, annak érdekében, hogy a Bíróság ne legyen kénytelen általános vagy hipotetikus kérdésekkel kapcsolatos tanácsadó véleményeket adni. Amennyiben kiderül, hogy a feltett kérdés az alapügy eldöntéséhez nyilvánvalóan nem bír jelentőséggel, a Bíróságnak meg kell állapítania a kérelem okafogyottságát (
7
).
22.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapügy tárgyát képező jogvita elsősorban a Kattnernek a nemzeti jogrendszer értelmében az MMB-vel kötelezően létesítendő tagsági jogviszonyával kapcsolatos, továbbá az is, hogy a nemzeti bíróságnak kétségei vannak e kötelezettség közösségi joggal való összeegyeztethetősége tekintetében. Úgy tűnik tehát, hogy a közösségi jognak a kérdést előterjesztő bíróság által kért értelmezése kapcsolatban áll az alapjogvita tényállásával és tárgyával, ezért álláspontom szerint nem állítható, hogy az az alapügy eldöntéséhez nyilvánvalóan ne bírna jelentőséggel.
23.
Nézetem szerint ezért az elfogadhatósággal kapcsolatban előterjesztett kifogásokat el kell utasítani.
V – Az ügy érdeméről
A – Első kérdés
1. A felek főbb érvei
24.
A Kattner előadja, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre igenlő választ kell adni, és az olyan biztosítótársaságot, mint az MMB, az EK 81. és EK 82. cikk szerinti vállalkozásnak kell tekinteni.
25.
A Cisal-ügyben vizsgált olasz biztosítási rendszerrel ellentétben, Németországban az ellátások és a járulékok összegét nem törvény határozza meg, hanem az egyes biztosítótársaságok alapszabálya vagy belső szabályzatai. Jóllehet a járulékszámítás alapját törvény határozza meg, a Kattner úgy véli, hogy e feltételek nagyfokú szabadságot biztosítanak a biztosítótársaságok számára. A Kattner megjegyzi, hogy a jogalkotónak nincs befolyása a biztosítótársasággal szembeni, az SGB VII. 152. §-a szerinti előző évi igényekre vagy a biztosítottak munkabérére. Jóllehet a járulékszámításkor a biztosítottak munkabére tekintetében plafon (
8
) érvényesül, e plafont az SGB VII. 85. §-a (2) bekezdésének 2. pontja értelmében az illetékes biztosítótársaság megemelheti. Sőt e lehetőséggel valamennyi németországi biztosítótársaság élt is. Továbbá a biztosítótársaságok az SGB VII. 153. §-ának (3) bekezdése értelmében a járulékszámításkor legalább az éves minimálbért figyelembe vehetik. E rendelkezés azonban fakultatív jellegű. Továbbá, jóllehet a törvény nem ír elő járulékminimumot, az SGB VII. 161. §-a lehetővé teszi az egységes járulékminimum előírását, mely lehetőséggel a gyakorlatban valamennyi németországi biztosítótársaság élt is. A Kattner arra is hivatkozik, hogy az SGB VII. 157. §-ának szövegezéséből kitűnik, hogy a kockázatskála megállapítása kizárólag az illetékes biztosítótársaság feladata, és az csak korlátozott bírósági ellenőrzés alatt áll. Az SGB VII. 158. §-a értelmében a biztosítótársaságok által megállapított kockázatskálát az érintett felügyeleti hatóságnak is jóvá kell hagynia. E jóváhagyás azonban pusztán formális aktus, amelyet csak különösen ritka esetekben tagadnak meg. Továbbá az a tény, hogy az SGB VII. 162. §-a értelmében a biztosítótársaság további díjakat, kedvezményeket vagy jutalmakat szedhet be vagy oszthat ki, azt is kiemeli, hogy a járulékokra nem vonatkozik állami szabályozás.
26.
Ami a biztosítottak részére nyújtott ellátásokat illeti, azok összegét elsősorban nem a jogalkotó, hanem a biztosítótársaságok határozzák meg. Jóllehet az SGB VII. 26. és azt követő §-ai, valamint 81. és azt követő §-ai általános jelleggel megállapítják a biztosítótársaságok által nyújtandó ellátásokat, nincs olyan rendelkezés, amely ezek összegét jogilag meghatározná. Például az SGB VII. 85. §-ának (2) bekezdése értelmében a biztosítótársaság megemelheti a bizonyos ellátások nyújtásakor referenciaösszegként használt legmagasabb éves munkabér összegét.
27.
A Kattner úgy véli, hogy a szolidaritás német rendszerben meglévő elemei nem elégségesek ahhoz, hogy a biztosítótársaságok ne minősüljenek az EK 81. és az azt követő cikk szerinti vállalkozásoknak. E tekintetben a Kattner először is megjegyzi, hogy a Cisal-ügyben hozott ítélet értelmében a biztosítási rendszer szociális célját hangsúlyozza az a tény, hogy az ellátások akkor is járnak, ha az esedékes járulékokat nem fizették meg. Azonban a biztosítási rendszer szociális célja önmagában nem elégséges ahhoz, hogy a szóban forgó tevékenységet kizárja a gazdasági tevékenységek köréből. A Kattner szerint a be nem fizetett járulékok szintjére vonatkozó számadatok hiányában a szolidaritás ezen elemének nem lehet döntő jelentősége. Ráadásul a be nem fizetett járulékok utóbb behajthatók. Másodszor: a Kattner úgy véli, hogy az SGB VII. 157. §-a értelmében a járulékok kiszámítása elsősorban nem az általános feltételek, hanem a baleseti kockázat tényleges foka alapján történik. Harmadszor: a Kattner arra hivatkozik, hogy – a Cisal-ügy alapjául szolgáló helyzettel ellentétben, ahol az ellátások összegét az olasz jog határozza meg, és ezen ellátásokat a befizetett járulékok összegétől és a biztosítótársaság befektetéseinek pénzügyi eredményeitől függetlenül nyújtják – a járulékokkal nem fedezett ellátások nyújtásának veszélye nem áll fenn, mivel az SGB VII. 152. §-ának (1) bekezdése értelmében a járulékokat megosztás útján a járulékfizetési kötelezettség keletkezése naptári évének végét követően határozzák meg. Negyedszer: a Kattner megjegyzi, hogy a Cisal-ügyben a befizetett járulékok és az ellátások közötti közvetlen kapcsolat hiánya döntő jelentőségű volt a szolidaritás fennállásának megállapításában. A német jog alapján a járulékok és az ellátások között fennálló kapcsolat tekintetében a Kattner arra hivatkozik, hogy a német jog nem mentesít a járulékfizetési kötelezettség alól, ha a munkabérek nem érnek el egy meghatározott szintet. Továbbá az SGB VII. 161. §-a értelmében a biztosítótársaságok egységes járulékminimumot írhatnak elő. A legtöbb biztosítótársaság élt is e lehetőséggel, ami lehetővé teszi számukra a járulékminimumok és az ellátások összhangba hozatalát. Ráadásul járulékmaximum is létrejöhet, különös tekintettel a törvény által meghatározott legmagasabb éves munkabér járulékszámításkor történő figyelembevételére. A legmagasabb éves munkabért azonban az ellátások kiszámításakor is figyelembe kell venni, ami biztosítja a járulékok és az ellátások arányosságát. Ötödször: a Kattner úgy véli, hogy a szolidaritás elve magában foglalja, hogy a magasabb baleseti kockázatú vállalkozásokat az alacsonyabb kockázatúak finanszírozzák. A Kattner azonban arra hivatkozik, hogy a kockázat kiigazítására vonatkozó németországi szabályok nem a szolidaritást, hanem pusztán a rendszer fenntartását biztosítják. A Kattner megjegyzi, hogy a kockázat kiigazítása elsősorban ugyanazon kockázati kategórián belül történik, és ugyanazon biztosítótársaság különböző üzletágai vagy az ilyen társaságok közötti bármely kiigazítás pusztán a rendszer fenntartását szolgálja. Hatodszor: a Kattner fenntartja, hogy mivel a régebbi terheket el lehet határolni az újabbaktól, nem szükséges kötelező biztosítást fenntartani e régi terhek fedezése érdekében, amelyek jelentősége az idő előrehaladtával valószínűleg csökkenni fog.
28.
A Kattner továbbá arra hivatkozik, hogy valamely intézmény finanszírozási módja nem bír jelentőséggel a tekintetben, hogy az az EK 81. és az azt követő cikk szerinti vállalkozásnak minősül-e. Ugyanakkor a Kattner arra hivatkozik, hogy jóllehet a kötelező balesetbiztosítás járulékait megosztással határozzák meg, a német rendszer is tartalmaz bizonyos tőkefedezeti elemeket. Ráadásul az SGB VII. 164. §-a értelmében és a járulékfizetés biztosítása érdekében a biztosítótársaságok év közben például járulékelőleg fizetését írhatják elő azért, hogy a biztosítási igényeket fedezni tudják. Így az ilyen társaságok finanszírozása valójában nem különbözik a magánbiztosító-társaságétól, amelyek szintén figyelembe veszik az előrelátható éves igényeket, és járulékaikat ennek megfelelően számítják ki.
29.
Az MMB, a német kormány és a Bizottság úgy véli, hogy az olyan biztosítótársaság, mint az MMB, nem minősül az EK 81. és EK 82. cikk szerinti vállalkozásnak. Álláspontjuk szerint a Cisal-ügyben hozott ítélet értelmében e biztosítótársaságok nem végeznek gazdasági tevékenységet, hanem tisztán szociális jellegű feladatot látnak el, és a németországi szociális biztonsági rendszer egyik ágát jelentik. Továbbá a munkavállalók a szóban forgó biztosítási rendszerből eredő jogaikat bármely hibától, sőt a járulékok munkáltatóik általi megfizetésétől is függetlenül gyakorolhatják. Az MMB és a német kormány hangsúlyozza, hogy a szóban forgó biztosítási fedezetből egyetlen kockázat sincs kizárva. Az MMB és a Bizottság azt is hangsúlyozza, hogy a szóban forgó németországi biztosítótársaságok nonprofit szervezetek.
30.
Az MMB, a német kormány és a Bizottság arra hivatkozik, hogy a járulékfizetés előírásának és az ellátások nyújtásának módja alátámasztja, hogy a szóban forgó kötelező biztosítási rendszer a szolidaritás elvét érvényesíti.
31.
A járulékok tekintetében az MMB megjegyzi, hogy az SGB VII. 150. §-a értelmében a járulékfizetés csak a munkáltató, és nem a munkavállaló kötelezettsége. A német kormány arra hivatkozik, hogy – a biztosított személy kockázatán alapuló magánbiztosítási díjakkal ellentétben – a szóban forgó német biztosítási rendszerben a kockázatnövelő tényezők, például a munkavállaló korábbi betegségei, nem vehetők figyelembe a fizetendő járulékok kiszámításakor vagy az ellátások nyújtásának kizárása érdekében. Az ellátások nyújtása független a munkáltató vagy az áldozat részéről felmerült hibától, valamint a járulékok fizetésétől vagy azokkal kapcsolatos egyéb körülményektől.
32.
Az MMB, a német kormány és a Bizottság arra hivatkozik, hogy a németországi balesetbiztosítási rendszert az igények utólagos fedezésének elve alapján finanszírozzák. Ennélfogva a biztosítótársaság tagjainak járulékait úgy számítják ki, hogy a társaság megelőző évre vonatkozó összes igényét, beleértve az összes szükséges jövőbeli kockázati értékvesztést, elosztják a tagok között. A német kormány arra hivatkozik, hogy a vállalkozások járulékai a biztosítottak számára fizetett munkabéreken alapulnak, figyelemmel azon iparág kockázati kategóriájára, amelybe a szóban forgó vállalkozás tartozik. Az SGB VII. 153. §-ának (1) bekezdése értelmében egyes iparágak az egyes ágazatokban előforduló balesetek számát és komolyságát tükröző kockázati kategóriákra vannak osztva.
33.
A német kormány szerint a járulékokra vonatkozó szabályok három szinten érvényesítik a szolidaritás elvét. Először is valamennyi biztosítótársaság köteles létrehozni a különböző kockázati kategóriákat tartalmazó kockázatskálát. Egy adott iparág vállalkozásait egy kockázatközösségbe sorolják be, függetlenül az adott vállalkozás tényleges kockázatától. A német kormány és a Bizottság úgy véli, hogy mivel a járulékok alapja valamely kockázatnak egy adott iparághoz való kapcsolása, a szolidaritás elve ugyanazon iparág vállalkozásai között érvényesül. Másodszor a biztosítótársaságok egy meghatározott iparág kockázatskáláját általában a közelmúltban történt balesetek, és nem a régebben történtek alapján határozzák meg, számos tényezőt kizárva ezzel az adott iparág kockázatértékeléséből. A szolidaritás elve ezért az ugyanazon biztosítótársasághoz tartozó iparágak között érvényesül. Harmadszor a szolidaritás elve a biztosítótársaságok között is érvényesül. Az SGB VII. 176. és azt követő §-ai értelmében, ha valamely biztosítótársaság bizonyos kifizetései meghaladnak egy konkrét összeget, a többi biztosítótársaság köteles a többlet megfizetésére. E tekintetben az MMB megjegyzi, hogy az SGB VII. 176. és azt követő §-ai értelmében jelenleg 500-600 millió eurót fizetnek kártalanításként. A német kormány és a Bizottság úgy véli, hogy a szolidaritás elve érvényesülésének biztosítása érdekében nem szükségszerű, hogy a szóban forgó biztosítási rendszert központi intézmény működtesse, tekintettel a biztosítótársaságok közötti, az SGB VII. 176. és azt követő §-ai által meghatározott kártalanítási rendszerre.
34.
A Bizottság és az MMB a szóban forgó német biztosítási rendszer baleset-megelőzésben játszott szerepét hangsúlyozza. A Bizottság azt is megjegyzi, hogy a német rendszer megelőző intézkedésként az adott vállalkozásnál előforduló balesetek valószínűségére tekintettel kiigazítja a fizetendő járulékok összegét, ezáltal a fizetendő járulékok szintjét bizonyos mértékben a biztosított kockázathoz kapcsolja. A Bizottság azonban kiemeli, hogy a járulékok és a kockázat közötti kapcsolat nem teljes, és nem érvényesül a Bíróság által lefektetett „szigorú arányosság” követelménye.
35.
Az ellátások témakörével kapcsolatban az MMB, a német kormány és a Bizottság arra hivatkozik, hogy az ellátások összege nem szükségképpen arányos a biztosítottak jövedelmével. A német kormány és az MMB arra világít rá, hogy a biztosítótársaságok által nyújtott ellátások több mint 30%-a – többek között a baleset-megelőzésre és a gyógyászati költségek megtérítésére nyújtott – természetbeni ellátás, amely nem igazodik sem a biztosított munkabéréhez, sem a fizetett járulékhoz. Az olyan ellátásokkal kapcsolatban, mint a balesetet megelőző munkabér összegétől függő jövedelemkiesés és nyugdíj, a német kormány és a Bizottság arra hivatkozik, hogy a figyelembe vehető legalacsonyabb és legmagasabb munkabért az SGB VII. 85. §-a határozza meg, ami az ellátásoknak a biztosítottak bérétől való külön választását eredményezi.
36.
Az MMB, a német kormány és a Bizottság hangsúlyozza, hogy a szóban forgó német balesetbiztosítási rendszer állami felügyelet alatt áll. Az MMB arra hivatkozik, hogy kiterjed rá a közjogi szabályok hatálya, és köteles teljesíteni a jogszabályok által ráruházott feladatokat. Továbbá az SGB I. 31. §-a értelmében az SGB szerinti szociális ellátásokhoz kapcsolódó jogok és kötelezettségek csak a jogszabályok által megengedett mértékben létesíthetők, módosíthatók vagy szüntethetők meg. Az MMB, a német kormány és a Bizottság szerint az ellátásokat és azok nyújtásának feltételeit jogszabály határozza meg. A német kormány szerint a járulékok kiszámítása nagyrészt a biztosítótársaságokra hárul, különösen azért, mert ők állapítják meg a kockázatskálákat. Azonban az MMB és a német kormány arra hivatkozik, hogy e skálák megállapításához az állami felügyeleti szerv kifejezett engedélye szükséges. A német kormány szerint e kockázatskálák megállapításakor a biztosítótársaságoknak be kell tartaniuk a jogszabályokat, különösen az alaptörvényt, és az SGB VII. 157. §-ával összhangban a járulékok fokozatosságát lehetővé tevő kockázati kategóriákat kell létrehozniuk. Az MMB szerint a járulékokat az SGB VII. 150. §-ának megfelelően kell kiszámítani, ami alól egyetlen adott társaság esetében sem lehet kivételt tenni. Ráadásul a biztosítótársaságok számára tilos az egymással való verseny.
2. Értékelés
37.
A kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy az olyan intézmény, mint az MMB, az EK 81. és EK 82. cikk szerinti vállalkozásnak minősül-e. Érdemes emlékeztetni arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő jogvita középpontjában az áll, hogy a Kattner megszüntetheti-e az MMB-vel kötelezően létesített tagsági jogviszonyát. A kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő perben a Kattner valójában arra hivatkozik, hogy az MMB kizárólagos jogállása az EK 82. és az EK 86. cikkbe ütközik.
38.
A Bíróság rendelkezésére álló, az ügyre vonatkozó iratokból kitűnik, hogy a németországi munkáltatók főszabály szerint kötelesek biztosítást kötni a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szemben. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban a kérdést előterjesztő bíróság kifejtette, hogy a különböző németországi munkáltatói felelősségbiztosítási társaságokban kötelezően létesítendő tagsági jogviszony olyan szabályokon alapul, amelyek meghatározzák az egyes biztosítótársaságok ágazati hatáskörét és területi illetékességét.
39.
A Bíróság kimondta, hogy a közösségi versenyjogban a vállalkozás fogalma minden gazdasági tevékenységet folytató jogalanyra kiterjed, függetlenül azok jogállásától és finanszírozási módjától (
9
).
40.
Az Albany-ügyben hozott ítéletében (
10
) a Bíróság – a Poucet és Pistre ügyben hozott ítéletben (
11
) tett megállapításait összefoglalva – kimondta, hogy a Bíróság kizárta e fogalom köréből a bizonyos kötelező szociális biztonsági rendszerek igazgatásával megbízott, a szolidaritás elvén alapuló szervezeteket. A Poucet és Pistre ügyben tárgyalt esetben az egészség- és anyasági biztosítási rendszerben az ellátások azonosak voltak minden kedvezményezett számára, még akkor is, ha a járulékok a jövedelemmel álltak arányban; a nyugdíjbiztosítási rendszerben a nyugdíjak finanszírozását az aktív munkavállalók biztosították; ezenkívül a törvényi nyugdíjjogosultságok nem álltak arányban a nyugdíjrendszerbe befizetett járulékokkal; végül: a strukturális pénzügyi nehézségekkel küszködő rendszerek finanszírozásában a többlettel rendelkező rendszerek is részt vettek. Ez a szolidaritás szükségszerűen maga után vonta, hogy a különböző rendszereket egyetlen szervezet igazgassa, és hogy az e rendszerekbe való belépés kötelező jellegű legyen (
12
).
41.
Az Albany-ügyben hozott ítéletében a Bíróság megjegyezte továbbá, hogy ezzel szemben a Fédération française des sociétés d’assurance és társai ügyben hozott ítéletében (
13
) a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az a nonprofit szervezet, amely valamely, a kötelező alaprendszer kiegészítését szolgáló olyan nyugdíjbiztosítási rendszert igazgat, amelyet a jogszabályok szabadon választható rendszerként hoztak létre, és amely a tőkefedezeti elv alapján működik, az EK 81. és azt követő cikkei értelmében vállalkozásnak minősül. A szabadon választható belépés, a tőkefedezeti elv alkalmazása, valamint az a tény, hogy az ellátások kizárólag a kedvezményezettek által befizetett járulékok összegétől és a kezelő szervezet befektetéseinek pénzügyi eredményeitől függtek, azzal járt, hogy a szervezet a biztosítótársaságokkal versenyben gyakorolta gazdasági tevékenységét (
14
).
42.
A munkahelyi balesetek és a foglalkozási megbetegedések kockázatával szembeni biztosításokkal kapcsolatban a Bíróság a Cisal-ügyben hozott ítéletében úgy találta, hogy egy intézmény, nevezetesen az INAIL, amelyet a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szembeni biztosítás rendszerének igazgatásával bíztak meg, tisztán szociális jellegű feladatot lát el, és nem folytat a versenyjog szerinti gazdasági tevékenységet. A Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy az INAIL nem minősül az EK 81. és EK 82. cikk szerinti vállalkozásnak (
15
).
43.
A Cisal-ügyben levont következtetésének kimondásakor a Bíróság megjegyezte, hogy a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázatának fedezése régóta része azon szociális védelemnek, amelyet a tagállamok nyújtanak lakosságuk egészének vagy egy részének (
16
). A Bíróság azonban megállapította, hogy a biztosítási rendszer szociális célja önmagában nem elégséges ahhoz, hogy a szóban forgó tevékenységet kizárja a gazdasági tevékenységek köréből (
17
). Ezért a szociális célkitűzésen felül a biztosítási rendszernek érvényre kell juttatnia a szolidaritás elvét (
18
). Mivel az INAIL-t olyan járulékokból finanszírozták, amelyek összege nem állt teljes mértékben arányban a biztosított kockázattal, és a fizetett ellátások sem voltak teljesen arányosak a biztosított személy jövedelmével, a Bíróság úgy vélte, hogy a befizetett járulékok és a nyújtott ellátások közötti közvetlen kapcsolat hiánya így szolidaritást eredményezett a jobban fizetett munkavállalók és azok között, akik – alacsony jövedelmükre tekintettel – ilyen közvetlen kapcsolat fennállása esetén nem rendelkeznének megfelelő szociális fedezettel (
19
). A Bíróság kimondta, hogy az ilyen jellegű biztosítási rendszerre jellemző kötelező tagsági jogviszony elengedhetetlen e biztosítási rendszer pénzügyi egyensúlyának és a szolidaritás elve érvényesítésének biztosításához, mely utóbbi értelmében a biztosítottak részére nyújtott ellátások nem szigorúan arányosak az általuk fizetett járulékokkal (
20
).
44.
A Cisal-ügyben a Bíróság – annak megállapításán felül, hogy a szóban forgó olasz rendszer a szolidaritás elvét érvényesíti – kiemelte, hogy az INAIL által igazgatott rendszer két lényegi eleme, nevezetesen a befizetett járulékok összege és a biztosítottak részére nyújtott ellátások állami felügyelet alatt állnak (
21
).
45.
Jóllehet a Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján nyilvánvaló, hogy a biztosítási rendszer szociális célja önmagában nem elégséges ahhoz, hogy valamely tevékenységet kizárjon a gazdasági tevékenységek köréből, úgy vélem, hogy az ilyen célkitűzés mindazonáltal jelentős tényező – többek között – annak eldöntése tekintetében, hogy valamely adott tevékenység nem gazdasági jellegű-e. Ezért szükséges azt vizsgálni, hogy az alapeljárás tárgyát képező, munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázatával szemben biztosító törvényes rendszer szociális jellegű céllal működik-e.
46.
A kérdést előterjesztő bíróság vizsgálatától függően az SGB VII. 1. §-ából az tűnhet ki, hogy a szóban forgó biztosítási rendszer célja elsősorban a munkahelyi balesetek, a foglalkozási megbetegedések és a munkával összefüggő valamennyi egészségügyi kockázat minden lehetséges eszközzel történő megelőzése, másodszor pedig a munkahelyi balesetek és a foglalkozási megbetegedések bekövetkezése esetén a biztosítottak egészségének és munkaképességének minden lehetséges eszközzel történő helyreállítása és a biztosítottak vagy az általuk eltartott személyek számára anyagi kártalanítás nyújtása. Ráadásul – szintén a kérdést előterjesztő bíróság vizsgálatától függően – úgy tűnik, hogy a rendszer az áldozat vagy a munkáltató hibájára és a munkáltató által ténylegesen befizetett járulékok összegére tekintet nélkül nyújt biztosítási fedezetet. Továbbá az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból az tűnik ki, hogy a biztosítótársaságok a közjog hatálya alá tartozó nonprofit szervezetek.
47.
Azt is szükséges megvizsgálni, hogy a szóban forgó német biztosítási rendszer érvényre juttatja-e a szolidaritás elvét, és hogy e rendszer lényegi elemei állami felügyelet alatt állnak-e.
48.
Annak értékelésekor, hogy az adott szociális biztonsági rendszer érvényre juttatja-e a szolidaritás elvét, a Bíróság különös figyelmet fordít a rendszer alapján befizetett járulékok és a rendszer alapján nyújtott ellátások szintjeire. A szolidaritás elve nem érvényesül, ha a rendszer hatálya alá tartozó személyek részére nyújtott ellátások közvetlenül az általuk vagy a nevükben befizetett járulékok összegétől függnek. Így – nézetem szerint – a munkahelyi balesetek és a foglalkozási megbetegedések kockázatával szemben biztosító szociális biztonsági rendszernek a magánbiztosítás fedezetét meghaladó mértékben kell újraelosztó elemeket felmutatnia (
22
).
49.
A szóban forgó német rendszer alapján fizetendő járulékok összegével kapcsolatban a Bíróság a Cisal-ügyben hozott ítéletében nagy jelentőséget tulajdonított azon ténynek, hogy a szóban forgó olasz biztosítási rendszert olyan járulékokból finanszírozzák, amelyek összege nem állt teljes mértékben arányban a biztosított kockázattal. A kérdést előterjesztő bíróság vizsgálatától függően az ügy irataiból az tűnik ki, hogy a szóban forgó német rendszer alapján valamely munkáltató által befizetett járulékokat nem kizárólag az adott vállalkozás kockázatával kapcsolatos biztosításmatematikai számítás alapján számítják ki (
23
), hanem – többek között – az SGB VII. 152. és 153. §-a értelmében elsősorban a biztosítótársaság előző naptári évre vonatkozó finanszírozási igényei, másodsorban a biztosítottak munkabére, harmadsorban pedig azon iparág kockázati kategóriája alapján, amelyhez a vállalkozás tartozik.
50.
Úgy tűnik továbbá, hogy a szóban forgó német biztosítási rendszer alapján az iparágakat – a tevékenységükhöz kapcsolt kockázati tényezőre tekintettel – kockázati kategóriákba sorolják, és így a járulékokat nem kizárólag egy meghatározott vállalkozás kockázata alapján, hanem többek között az adott iparág kockázata alapján számítják ki. Nézetem szerint az ilyen kockázati kategóriáknak a járulékok megállapítása érdekében történő létrehozása biztosítja, hogy a szolidaritás elve ugyanazon iparág vállalkozásai között érvényesüljön. Továbbá – a kérdést előterjesztő bíróság vizsgálatától függően – úgy tűnik, hogy az SGB VII. 176. §-a előírja a biztosítótársaság bizonyos olyan kiadásainak megosztását e társaságok között, amelyek jelentősen meghaladják a németországi biztosítótársaságok szóban forgó átlagos kiadásait. Úgy tűnik, hogy e megosztás lehetősége biztosítja, hogy a szóban forgó német biztosítási rendszer bizonyos nemzeti szintű szolidaritási elemeket érvényesítsen valamennyi németországi biztosított személy között.
51.
A szóban forgó német biztosítási rendszer alapján nyújtott ellátások összege a biztosított személy jövedelmével sem szükségképpen arányos, mivel bizonyos ellátások egységesek, függetlenül attól, hogy az érintett biztosított személy nevében viszonylag magas vagy alacsony járulékot fizettek. Annak ellenére, hogy az SGB VII. 153. §-a értelmében a biztosított személy jövedelme szerepet játszik a járulékok megállapításánál, a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban kimondta, hogy a 2002. évben az összkiadásoknak 12,4%-át képezték a jövedelemtől független, például ambuláns és fekvőbeteg-ellátásra fordított kiadások.
52.
E tekintetben a Bíróság a Cisal-ügyben hozott ítéletben kimondta, hogy „[a] befizetett járulékok és a nyújtott ellátások közötti közvetlen kapcsolat hiánya szolidaritást eredményez a jobban fizetett munkavállalók és azok között, akik – alacsony jövedelmükre tekintettel – ilyen közvetlen kapcsolat fennállása esetén nem rendelkeznének megfelelő szociális fedezettel” (
24
). Úgy vélem továbbá, hogy mivel a biztosítási járulékok nem kizárólag egy adott vállalkozás vagy akár egy adott iparág kockázatainak valószínűségén alapulnak, a szolidaritás elve a németországi munkavállalók között az általuk végzett tevékenység jellegére tekintet nélkül érvényesül.
53.
Azon kérdést illetően, miszerint a szóban forgó német biztosítási rendszer lényegi elemei állami felügyelet alatt állnak-e, a kérdést előterjesztő bíróság előadja, hogy a biztosítótársaság saját belső szabályai meghatározhatják a munkabér legalacsonyabb és legmagasabb összegét, és e számadatok nemcsak a járulékok, hanem az ellátások – különösen a nyugdíjak – megállapításakor is jelentőséggel bírnak (
25
). Talán azt is érdemes megjegyezni, hogy jóllehet az előzetes döntéshozatalra utaló határozat kifejezetten nem vetette fel e kérdést, a Kattner arra hivatkozik, hogy a kockázatskála megállapítása kizárólag az illetékes biztosítótársaság feladata, és az csak korlátozott bírósági ellenőrzés alatt áll. Az MMB és a német kormány azonban arra hivatkozik, hogy e skálák megállapításához az állami felügyeleti hatóság kifejezett engedélyére van szükség.
54.
Míg a németországi biztosítótársaságok nyilvánvalóan rendelkeznek bizonyos mozgástérrel a járulékok megállapítása terén, és e társaságok bizonyos mértékben befolyásolhatják egyes ellátások szintjét, a kérdést előterjesztő bíróság vizsgálatától függően úgy tűnik, hogy a szóban forgó rugalmasságot kifejezetten a jogszabály hozza létre, és a rendszer fentiekben kiemelt szolidaritási elemei (
26
) ilyen rugalmas rendszerben maradnak fenn. Úgy tűnik tehát, hogy a szóban forgó német biztosítási rendszer alapján befizetendő járulékok megállapításának legfontosabb tényezőit és a rendszer alapján nyújtott ellátások jellegét az ellátások nyújtására vonatkozó feltételekkel együtt (
27
) jogszabály határozza meg, amelyet a biztosítótársaságok kötelesek betartani.
55.
Ezért véleményem szerint úgy tűnik, hogy a szóban forgó német biztosítási rendszer érvényre juttatja a szolidaritás elvét, és e rendszer lényegi elemei állami felügyelet alatt állnak. Szükséges azonban megvizsgálni a szóban forgó rendszernek a kérdést előterjesztő bíróság által kiemelt több olyan konkrét jellemzőjét, amelyek különböznek a Bíróság által korábban vizsgált egyéb rendszerek jellemzőitől.
56.
A kérdést előterjesztő bíróság előzetes döntéshozatalra utaló határozatában megjegyezte, hogy – eltérően a Cisal-ügy tárgyát képező helyzettől – Németországban nincs olyan szabályozás, amely előírná, hogy magas kockázatok esetén a járulék mértéke egy bizonyos összeghatárt nem léphet túl (
28
).
57.
Nézetem szerint a szociális biztonsági rendszer sajátos jellemzőit és a szolidaritás elvének való megfelelését eseti alapon kell értékelni, figyelembe véve az összes releváns tényezőt. Valamely rendszer bizonyos olyan jellemzőinek megléte vagy hiánya, amelyeket a Bíróság korábbi ítélkezési gyakorlatában a szolidaritás elve bizonyítékának tekintett, más esetekben nem szükségszerűen döntő jelentőségű. Véleményem szerint a kérdést előterjesztő bíróság által a német biztosítási rendszer alapján befizetendő járulékokra vonatkozó kifejezett (
29
) felső összeghatár hiányával kapcsolatban tett megállapítás nem érintheti, és nem is szüntetheti meg a szolidaritás azon elemeit, amelyek az adott rendszerben fennállni látszanak (
30
). Az ilyen tényező csak akkor bír jelentőséggel, ha az meghatározó mértékben befolyásolja a szóban forgó rendszer alapján befizetett járulékok és nyújtott ellátások közötti kapcsolatot, ami ténylegesen a szolidaritás elvének elvetését eredményezi (
31
). Ezt a kérdést előterjesztő bíróságnak kell eldöntenie.
58.
Továbbá a kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint a Cisal-ügy tárgyát képező olasz biztosítási rendszer és a jelen ügy tárgyát képező német rendszer közötti egyik lényeges különbség abból fakad, hogy míg az INAIL monopólium, addig a német biztosítási rendszer oligopóliumként épül fel. Ráadásul a kérdést előterjesztő bíróság szerint az MMB „igazgatási tevékenysége” lényegében a megfelelő gazdasági alanyok - nevezetesen a biztosítótársaságok - megfelelő tevékenységeinek felel meg. Az MMB „nem igazgatja a rendszert, hanem maga is része annak”.
59.
Nézetem szerint önmagában az a tény, hogy a tagállam úgy döntött, hogy a szociális biztonsági rendszer működését számos különböző intézmény között ágazati és/vagy földrajzi alapon megosztja, önmagában nem teheti ezen intézmények tevékenységét gazdasági jellegűvé, ha a szükséges szolidaritási elemek az állami felügyelettel együtt jelen vannak. Más következtetés esetén a szóban forgó rendszer lényege helyett annak lenne túlzott jelentősége, hogy a tagállam milyen formájú technikai vagy szervezeti megoldást választ szociális biztonsági rendszere egy részének működtetéséhez.
60.
Valóban, a Bíróság a Poucet és Pistre ügyben hozott ítéletében úgy találta, hogy egy regionális és ágazati alapon működő franciaországi egészség- és anyasági biztosítási, illetve öregségi nyugdíjbiztosítási rendszer tevékenységei nem gazdasági jellegűek. Továbbá az AOK-ügyben hozott ítéletében (
32
) a Bíróság úgy vélte, hogy egy regionális és ágazati alapon szervezett német egészségbiztosítási pénztár tevékenységei nem gazdasági jellegűek.
61.
Hasonlóképpen, a kérdést előterjesztő bíróság által jelzett azon tény, miszerint a német biztosítótársaságokat nem a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szembeni biztosítás rendszerének igazgatásával bíztak meg, hanem közvetlenül ilyen biztosítások szolgáltatásával (
33
), önmagában nem teszi e tevékenységeket gazdasági jellegűvé, ha a szükséges szolidaritási elemek az állami felügyelettel együtt jelen vannak.
62.
Úgy vélem ezért, hogy az első kérdést úgy kell megválaszolni, hogy a szociális biztonsági rendszerek igazgatásával megbízott, szolidaritás elvén alapuló szervezet, mint az MMB, nem tartozik az EK 81. és EK 82. cikk szerinti vállalkozás fogalma alá, feltéve, hogy e rendszer jelen indítványban jelzett valamennyi lényegi eleme állami felügyelet alatt áll, aminek eldöntése a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
B – Második kérdés
63.
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy úgy kell-e értelmezni elsősorban az EK 82. cikket és az EK 86. cikket, másodsorban pedig az EK 49. és az azt követő cikkeket, hogy azokkal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében az olyan munkáltatók, mint a Kattner, a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szembeni biztosítás megkötése céljából kötelesek tagsági viszonyt létesíteni az olyan intézménnyel, mint az MMB.
64.
Ami az EK 82. cikk és az EK 86. cikk értelmezésével kapcsolatos kérdést illeti, nézetem szerint e rendelkezések szövege alapján egyértelmű, hogy azok a vállalkozások magatartására vonatkoznak (
34
). Mivel a szóban forgó német biztosítási rendszerrel kapcsolatban úgy vélem, hogy az olyan intézmény, mint az MMB, nem minősül vállalkozásnak, azt gondolom, hogy az EK 82. cikk és az EK 86. cikk nem értelmezhető úgy, hogy azokkal ellentétes a Kattnerhez hasonló munkáltatónak az ilyen intézménynél kötelezően létesítendő tagsági jogviszonya.
1. A felek főbb érvei az EK 49. és az azt követő cikkekkel kapcsolatban
65.
A Kattner úgy véli, hogy a szolgáltatási monopóliumok a szolgáltatásnyújtás és a letelepedés szabadságának nem hátrányosan megkülönböztető korlátozását valósítják meg, és ilyenként csak közérdekű kényszerítő okokkal igazolhatók. A Kattner arra hivatkozik, hogy a biztosítótársasággal kötelezően létesítendő tagsági jogviszony eredményeként gyakorlatilag lehetetlen, hogy a magánbiztosítók az előbbiekkel versenyezzenek. Sőt a korlátozást nem igazolják közérdekű kényszerítő okok, mivel a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szembeni biztosítást magánbiztosítók is nyújthatják.
66.
Az MMB arra hivatkozik, hogy kötelező tagság hiányában a német biztosítótársaságok nem tudják teljesíteni a jogszabály által számukra előírt célkitűzéseket, mivel a „jó kockázatok” a magánbiztosítókhoz kerülnek, míg a „rossz kockázatok” a biztosítótársaságnál vagy az államnál maradnak. A jó kockázatok átkerülése az egész rendszer pénzügyi egyensúlyát megbillenti, mivel a „rossz kockázatok” vagy csak nagyon magas biztosítási díjak mellett, vagy egyáltalán nem fognak tudni magánfedezethez jutni. Azon érv, mely szerint a szóban forgó biztosítási fedezetet magánbiztosítók is nyújthatják, figyelmen kívül hagyja, hogy e biztosítók gazdaságilag nem feltétlenül képesek a jelenlegi rendszer alapján kínált szolgáltatások teljes körének nyújtására.
67.
A német kormány arra hivatkozik, hogy mivel a szóban forgó biztosítótársaságok – tekintettel a tevékenységük kizárólagosan szociális jellegére – nem vállalkozások, az illetékes tagállam nem sérti egyebek mellett a szolgáltatásnyújtás szabadságát sem azáltal, hogy az ilyen társadalombiztosítási intézményekkel kötelezően létesítendő tagsági viszonyt ír elő.
68.
A Bizottság álláspontja szerint a Kattnerhez hasonló vállalkozás által egy biztosítótársasággal kötelezően létesítendő tagsági viszony a szolgáltatásnyújtás szabadságának alkalmazási körén kívül esik. Az ilyen szociális biztonsági rendszerekkel kötelezően létesítendő tagsági viszonyra vonatkozó szabályokért egyedül a tagállamok felelősek.
2. Értékelés
69.
A töretlen ítélkezési gyakorlat értelmében a közösségi jog nem sérti a tagállamoknak a saját társadalombiztosítási rendszerük kialakítására vonatkozó hatáskörét. Közösségi szintű harmonizáció hiányában (
35
) minden tagállam jogalkotójának feladata egyrészt a társadalombiztosítási rendszerbe való belépési jog vagy kötelezettség feltételeinek, másrészt pedig a társadalombiztosítási ellátásokra való jogosultság feltételeinek a meghatározása (
36
).
70.
Nézetem szerint ez nem eredményezi a szociális biztonsági rendszerek kivonását a Szerződés hatálya alól, mivel a tagállamok e hatáskörük gyakorlása során mindazonáltal kötelesek figyelembe venni a közösségi jogot (
37
). A Bíróság úgy véli, hogy egyes szolgáltatásnyújtások sajátos természete nem vonja ki ezen tevékenységeket a szabad mozgás alapvető elve alól. Ezért az a tény, hogy az alapügyben szereplő nemzeti szabályozás a szociális biztonság területére tartozik, nem zárja ki az EK 49. és az EK 50. cikk alkalmazását (
38
).
71.
A Bíróság rendelkezésére álló iratokból az tűnik ki, hogy főszabály szerint a németországi munkáltató nemcsak a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szembeni biztosítás megkötésére köteles, hanem arra is, hogy e fedezetről valamely meghatározott biztosítótársaságnál gondoskodjék. A priori úgy tűnik, hogy a jogszabály által előírt biztosítási fedezetről való gondoskodás érdekében a német jog által előírt, valamely meghatározott biztosítótársasággal kötelezően létesítendő tagsági viszony eredményét tekintve korlátozza a munkáltató biztosítók közötti választási lehetőségét, mivel a munkáltató nem döntheti el, hogy mely németországi biztosítótársaságba lépjen be, továbbá e fedezetről a munkáltató nem gondoskodhat kizárólag – Németországban vagy valamely más tagállamban alapított – magán-biztosítótársaságok útján (
39
).
72.
Azonban – mint azt az első kérdésre javasolt válaszomban kiemeltem – a kérdést előterjesztő bíróság vizsgálatától függően úgy vélem, hogy a szóban forgó német biztosítási rendszer a szolidaritás elvén alapul, és a magánbiztosítás fedezetét meghaladó mértékben tartalmaz újraelosztó elemeket. Ezért erős kétségeim vannak a tekintetben, hogy a magán-biztosítótársaságok Németországban a szóban forgó szolidaritási elemeket tartalmazó biztosítást kínálnának a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szemben (
40
). Úgy vélem ezért, hogy elvileg az MMB-hez hasonló biztosítótársasággal kötelezően létesítendő tagsági jogviszonynak nincs a szolgáltatásnyújtás szabadságát korlátozó hatása (
41
).
73.
Amennyiben azonban a Bíróság úgy találná, hogy az MMB-hez hasonló biztosítótársasággal kötelezően létesítendő tagsági jogviszony a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának minősül, a Bíróságnak – mielőtt arról döntene, hogy az ilyen kötelezettség ellentétes-e az EK 49. és az azt követő cikkekkel – először azt kell megvizsgálnia, hogy az objektíve igazolható-e. E tekintetben a Bíróság már többször megállapította, hogy nem zárható ki, hogy a társadalombiztosítási rendszer pénzügyi egyensúlyában okozott súlyos kár olyan közérdeken alapuló kényszerítő okot jelent, amely igazolhatja a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozását (
42
).
74.
A kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban röviden jelezte, hogy a német rendszerben a kötelező jellegű tagsági jogviszony nem elengedhetetlen e biztosítási rendszer pénzügyi egyensúlyának és a szolidaritás elve érvényesítésének biztosításához. Nézetem szerint azonban az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból nem tűnik ki, hogy a kérdést előterjesztő bíróság megállapítása arra utal-e, hogy a német rendszer jelenlegi állapotában nem szükséges a kötelezően létesítendő tagsági jogviszony, vagy pedig a kérdést előterjesztő bíróság nézete szerint a kötelezően létesítendő tagsági jogviszony akkor nem lenne szükséges, ha a jelenlegi rendszert módosítanák.
75.
E körülmények között úgy vélem, hogy a kérdést előterjesztő bíróság feladata a rendelkezésére álló valamennyi információ alapján annak megállapítása, hogy az MMB-hez hasonló biztosítótársasággal kötelezően létesítendő tagsági jogviszony szükséges-e a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szembeni biztosítás jelenlegi német rendszerének pénzügyi egyensúlyához, vagy lehetőség van kevésbé korlátozó intézkedések elfogadására.
76.
A fenti megfontolásokra tekintettel és a kérdést előterjesztő bíróság bizonyos vizsgálataitól függően úgy vélem, hogy úgy kell értelmezni az EK 49. és az azt követő cikkeket, hogy azokkal nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében az olyan munkáltatók, mint a Kattner, a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szembeni biztosítás megkötése céljából kötelesek tagsági viszonyt létesíteni az olyan intézménnyel, mint az MMB.
VI – Végkövetkeztetések
77.
Ennélfogva azt javasolom, hogy a Bíróság a jelen ügyben előzetes döntéshozatalra utalt kérdéseket a következőképpen válaszolja meg:
(1)
A szociális biztonsági rendszerek igazgatásával megbízott, szolidaritás elvén alapuló szervezet, mint a Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft, nem tartozik az EK 81. és EK 82. cikk szerinti vállalkozás fogalma alá, feltéve, hogy e rendszer jelen indítványban jelzett valamennyi lényegi eleme állami felügyelet alatt áll, aminek eldöntése a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
(2)
Az EK 49. és az azt követő cikkeket, valamint az EK 82. cikket és az EK 86. cikket úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében az olyan munkáltatók, mint a Kattner Stahlbau GmbH, a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szembeni biztosítás megkötése céljából kötelesek tagsági viszonyt létesíteni az olyan intézménnyel, mint a Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	Úgy tűnik, hogy a német jog munkáltatói felelősségbiztosítási társaságként utal az olyan intézményekre, mint az MMB. A tömörség kedvéért az ilyen intézményekre a jelen indítványban időnként biztosítótársaságokként fogok utalni.
(
3
)	2007. április 20., BGBl. 2007 I., 554. o.
(
4
)	A C-218/00. sz. ügyben 2002. január 22-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-691. o.).
(
5
)	Lásd különösen a 37/86. sz. van Gastel-ügyben 1987. szeptember 24-én hozott ítélet (EBHT 1987., 3589. o.) 8. pontját.
(
6
)	Lásd a C-329/06. és C-343/06. sz., Wiedemann és Funk egyesített ügyekben 2008. június 26-án hozott ítélet (EBHT 2008., I-4635. o.) 45. pontját.
(
7
)	Lásd a C-152/03. sz. Ritter-Coulais-ügyben 2006. február 21-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-1711. o.) 13–15. pontját.
(
8
)	2003-ban például 57120 euró.
(
9
)	Lásd a C-41/90. sz., Höfner és Elser ügyben 1991. április 23-án hozott ítélet (EBHT 1991., I-1979. o.) 21. pontját és a 4. lábjegyzetben hivatkozott Cisal-ügyben hozott ítélet 22. pontját. Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében továbbá minden olyan tevékenység gazdasági tevékenységnek minősül, amely áruk vagy szolgáltatások adott piacon történő kínálatával jár. Lásd a 118/85. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1987. június 16-án hozott ítélet (EBHT 1987., 2599. o.) 7. pontját és a C-35/96. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1998. június 18-án hozott ítélet (EBHT 1998., I-3851. o.) 36. pontját.
(
10
)	A C-67/96. sz. ügyben 1999. szeptember 21-én hozott ítélet (EBHT 1999., I-5751. o.).
(
11
)	A C-159/91. és C-160/91. sz. egyesített ügyekben 1993. február 17-én hozott ítélet (EBHT 1993., I-637. o.).
(
12
)	Lásd a 10. lábjegyzetben hivatkozott Albany-ügyben hozott ítélet 78. pontját.
(
13
)	A C-244/94. sz. ügyben 1995. november 16-án hozott ítélet (EBHT 1995., I-4013. o.).
(
14
)	Lásd a 10. lábjegyzetben hivatkozott Albany-ügyben hozott ítélet 79. pontját.
(
15
)	Lásd a 4. lábjegyzetben hivatkozott Cisal-ügyben hozott ítélet 32. és 45. pontját.
(
16
)	Lásd a 4. lábjegyzetben hivatkozott Cisal-ügyben hozott ítélet 32. pontját.
(
17
)	Lásd a 4. lábjegyzetben hivatkozott Cisal-ügyben hozott ítélet 37. pontját és a 10. lábjegyzetben hivatkozott Albany-ügyben hozott ítélet 86. pontját; lásd még a C-180/98.–C-184/98. sz., Pavlov és társai egyesített ügyekben 2000. szeptember 12-én hozott ítélet (EBHT 2000., I-6451. o.) 118. pontját.
(
18
)	Lásd a 4. lábjegyzetben hivatkozott Cisal-ügyben hozott ítélet 38. pontját.
(
19
)	Lásd a 4. lábjegyzetben hivatkozott Cisal-ügyben hozott ítélet 39–42. pontját.
(
20
)	Lásd a 4. lábjegyzetben hivatkozott Cisal-ügyben hozott ítélet 44. pontját.
(
21
)	Lásd a 4. lábjegyzetben hivatkozott Cisal-ügyben hozott ítélet 44. pontját.
(
22
)	Lásd ebben az értelemben Jacobs főtanácsnok 10. lábjegyzetben hivatkozott Albany-ügyre vonatkozó indítványának 37–82. pontját. Lásd még Jacobs főtanácsnok 4. lábjegyzetben hivatkozott Cisal-ügyre vonatkozó indítványának 50–66. pontját.
(
23
)	Úgy tűnik azonban, hogy az egyes vállalkozások járulékai – baleseti statisztikájuktól függően – bizonyos mértékben kiigazíthatók. Megjegyzem, hogy Jacobs főtanácsnoknak a Cisal-ügyre vonatkozó indítványából az tűnik ki, hogy a munkahelyi balesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szemben biztosító olasz rendszer alapján a munkavállalók átlagos járulékát jövedelmük bizonyos százalékaként számították ki. E százalékos arány nagysága az őket alkalmazó vállalkozás tevékenységének átlagos kockázatától függött. Az ily módon meghatározott százalékos arányt az egyes vállalkozások tekintetében akkor lehetett módosítani, ha e vállalkozások bizonyították, hogy tevékenységük kockázata – például biztonsági intézkedéseknek köszönhetően – alacsonyabb az országos átlagnál. Lásd Jacobs főtanácsnoknak a 4. lábjegyzetben hivatkozott ügyre vonatkozó indítványának 22. pontját.
(
24
)	42. pont.
(
25
)	Lásd talán ezzel szemben a 4. lábjegyzetben hivatkozott Cisal-ügyben hozott ítélet 40. és 41. pontját.
(
26
)	Lásd a fenti 49–52. pontot.
(
27
)	Lásd ezzel szemben a 17. lábjegyzetben hivatkozott Pavlov és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 114. pontját, amelyben a Bíróság megjegyezte, hogy az ügy tárgyát képező pénztár „meghatározza a járulékok és az ellátások összegét, és a tőkefedezeti elv alapján működik. Így a pénztár által nyújtott ellátások szintje befektetéseinek pénzügyi eredményeitől függ […]”.
(
28
)	Úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a Bíróság által a Cisal-ügyben hozott ítélet 39. pontjában tett megállapítást emeli ki, amely szerint „[a]z [olasz] biztosítási rendszert olyan járulékokból finanszírozzák, amelyek összege nem áll teljes mértékben arányban a biztosított kockázattal. Az ügy bírósági irataiból például kitűnik, hogy ez az összeg akkor sem haladhat meg egy felső összeghatárt, ha a végzett tevékenység magas kockázattal jár, mivel a finanszírozás egyensúlyát az egyazon kockázati kategóriába tartozó összes vállalkozás viseli” (kiemelés tőlem).
(
29
)	A kérdést előterjesztő bíróság vizsgálatától függően úgy tűnik, hogy az SGB VII. 152. §-a korlátozza az előírható járulékok összegét, és többek között az SGB VII. 153. §-a megjelöli a járulékszámításkor figyelembe vehető tényezőket.
(
30
)	Lásd a fenti 49–52. pontot.
(
31
)	Lásd a fenti 49–52. pontot.
(
32
)	A C-264/01., C-306/01., C-354/01. és C-355/01. sz. egyesített ügyekben 2004. március 16-án hozott ítélet (EBHT 2004., I-2493. o.).
(
33
)	A kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben kimondta, hogy az MMB „üzleti tevékenysége alapvetően biztosítások megkötését, feldolgozását és rendezését öleli fel”.
(
34
)	Nincs okom azt gondolni, hogy az EK 86. cikkben szereplő „vállalkozás” kifejezés különbözne az EK 81. cikkben és az EK 82. cikkben szereplő kifejezéstől.
(
35
)	Véleményem szerint a munkabalesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szembeni, a szociális biztonsági rendszer részeként nyújtott biztosítás nem képezi közösségi jogi harmonizáció tárgyát. Lásd különösen az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosításra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról és a 73/239/EGK irányelv, valamint a 88/357/EGK irányelv módosításáról szóló, 1992. június 18-i 92/49/EGK tanácsi irányelv (harmadik nem életbiztosítási irányelv; HL 1992. L 228., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás: 6. fejezet, 1. kötet, 346. o.) 2. cikkének (2) bekezdését, amely úgy rendelkezik, hogy „[e]z az irányelv nem alkalmazandó azokra a biztosítástípusokra és műveletekre, sem azokra a vállalkozásokra vagy intézményekre, amelyekre a 73/239/EGK irányelv nem alkalmazandó, sem azokra a testületekre, amelyeket az említett irányelv 4. cikke említ”. Az életbiztosítás körén kívül eső közvetlen biztosítási tevékenység megkezdésére és gyakorlására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 73/239/EGK első tanácsi irányelv (HL 1973. L 228., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás: 6. fejezet, 1. kötet, 14. o.) 2. cikkének (1) bekezdése értelmében „[a]z irányelv nem vonatkozik: […] d) a szociális biztonság törvényes rendszerébe tartozó biztosítás[ra]”. Lásd még az életbiztosításról szóló, 2002/83/EK parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2002. L 345., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás: 6. fejezet, 6. kötet, 3. o.) 3. cikkének (4) bekezdését. Jóllehet a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő ügy szempontjából nincs jelentősége, lásd a 2002/83 irányelv 2. cikkének (3) bekezdését.
(
36
)	Lásd a C-158/96. sz. Kohll-ügyben 1998. április 28-án hozott ítélet (EBHT 1998., I-1931. o.) 17. és 18. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
37
)	Lásd a C-157/99. sz., Smits és Peerbooms ügyben 2001. július 12-én hozott ítélet (EBHT 2001., I-5473. o.) 45. és 46. pontját, amelyből kitűnik, hogy „a szociális biztonsági rendszerhez való csatlakozásra vonatkozó jog vagy kötelezettség” meghatározására vonatkozó hatáskörük „gyakorlása során a tagállamoknak tiszteletben kell tartaniuk a közösségi jogot” (kiemelés tőlem).
(
38
)	Lásd ebben az értelemben a 36. lábjegyzetben hivatkozott Kohll-ügyben hozott ítélet 20. és 21. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot. Lásd még a C-355/00. sz. Freskot-ügyben 2003. május 22-én hozott ítélet (EBHT 2003., I-5263. o.) 53. pontját.
(
39
)	Ki kell emelni, hogy a Bíróság rendelkezésére álló információk nem jelzik azt, hogy a valamely konkrét biztosítótársasággal kötelezően létesítendő tagsági jogviszonyt hátrányosan megkülönböztető céllal írták volna elő, vagy annak – a kötelezettséggel mint olyannal együtt járó hatásokon felüli, további – hátrányosan megkülönböztető hatása lenne. Úgy tűnik azonban, hogy valamely konkrét biztosítótársasággal kötelezően létesítendő tagsági jogviszony annak biztosítására irányul, hogy a magánbiztosítóval kötött biztosítás csak kiegészítő jellegű lehessen a törvény által előírthoz képest.
(
40
)	A kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban jelezte, hogy a munkabalesetek és foglalkozási megbetegedések kockázataival szembeni biztosítást belga, dán, finn és portugál magánbiztosítók nyújtják. A kérdést előterjesztő bíróság vizsgálatától függően azonban úgy tűnik, hogy az ilyen magánbiztosítási rendszerek nyereségszerzési céllal működnek, és nem tartalmazzák a német rendszerben meglévő szolidaritási elemeket. Továbbá, jóllehet az előzetes döntéshozatalra utaló határozat jelzi, hogy a Kattner csatolta egy dán biztosítóintézet olyan tartalmú ajánlatát, amely szerint e társaság az MMB feltételeivel megegyező feltételek mellett, a német balesetbiztosítási joggal összhangban biztosítja a Kattnert a munkabalesetek, foglalkozási megbetegedések és az utazás közben elszenvedett balesetek kockázatával szemben, és a szolgáltatások is szigorúan a Deutsche Gesetzliche Unfallversicherung (német törvényes balesetbiztosítási egyesület) szolgáltatási katalógusához igazodnak, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban nem található utalás arra, hogy a dán biztosító ne nyereségszerzési céllal működne.
(
41
)	Analógia alapján lásd a 38. lábjegyzetben hivatkozott Freskot-ügyben hozott ítélet 67. és 68. pontját.
(
42
)	Lásd a 36. lábjegyzetben hivatkozott Kohll-ügyben hozott ítélet 41. pontját; a 37. lábjegyzetben hivatkozott Smits és Peerbooms ügyben hozott ítélet 72. pontját; a C-385/99. sz. Müller-Fauré-ügyben 2003. május 13-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-4509. o.) 73. pontját és a C-444/05. sz. Stamatelaki-ügyben 2007. április 19-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-3185. o.) 30. pontját.