62022CJ0132
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (шести състав)
15 юни 2023 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Свободно движение на работници — Член 45 ДФЕС — Регламент (ЕС) № 492/2011 — Член 3, параграф 1 — Пречка — Равно третиране — Процедура за класиране при разпределяне на длъжности в някои национални публични учебни заведения — Условие за допускане, свързано с предходния професионален опит, придобит в тези учебни заведения — Национална правна уредба, която не позволява да се вземе предвид професионалният опит, придобит в други държави членки — Обосноваване — Цел за борба с несигурността“
По дело C‑132/22
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Регионален административен съд Лацио, Италия) с акт от 13 декември 2021 г., постъпил в Съда на 25 февруари 2022 г., в рамките на производство по дело
BM,
NP
срещу
Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca – MIUR,
СЪДЪТ (шести състав),
състоящ се от: P. G. Xuereb, председател на състава, Aл. Арабаджиев, председател на първи състав (докладчик), и A. Kumin, съдия,
генерален адвокат: M. Szpunar,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за BM и NP, от D. Terracciano, avvocata,
–
за италианското правителство, от G. Palmieri, в качеството на представител, подпомагана от L. Fiandaca и A. Jacoangeli, avvocati dello Stato,
–
за Европейската комисия, от B.‑R. Killmann и D. Recchia, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 45, параграфи 1 и 2 ДФЕС и на член 3, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕС) № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2011 година относно свободното движение на работници в Съюза (OВ L 141, 2011 г., стр. 1).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между, от една страна, BM и NP, италиански граждани, които са придобили професионален опит в държави членки, различни от Италианската република, и от друга страна, Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca — MIUR (Министерство на образованието, университетите и научните изследвания, Италия) (наричано по-нататък „Министерството“) относно законосъобразността на министерски декрет, който предвижда, че само кандидатите, които са придобили определен професионален опит в италиански публични висши учебни заведения в областта на изкуствата, музиката и хореографията, могат да бъдат допуснати до процедурата за включване в списъците за наемане на персонал чрез безсрочни и срочни трудови договори в тези заведения.
Правна уредба
Правото на Съюза
Регламент № 492/2011
3
Член 3, параграф 1 от Регламент № 492/2011 предвижда:
„По силата на настоящия регламент законовите, подзаконови и административни разпоредби или административна практика на държава членка не се прилагат:
[…]
б)
когато, макар и да се прилагат независимо от гражданството, тяхната изключителна или основна цел или резултат е да не допускат граждани на друга държава членка до предложената работа.
[…]“.
Рамково споразумение относно срочната работа
4
Клауза 5 от Рамковото споразумение за срочната работа, което е сключено на 18 март 1999 г. и се намира в приложението към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (ОВ L 175, 1999 г., стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129), е озаглавена „Мерки за предотвратяване на злоупотребата“ и гласи следното:
„1. За да предотвратят злоупотреба, която произтича от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения, държавите членки, след консултация със социалните партньори в съответствие с националното законодателство, колективните трудови договори или практика, и/или социалните партньори, когато няма еквивалентни правни мерки за предотвратяване на злоупотребата, въвеждат, по начин, който отчита специфичните сектори и/или категории работници, една или повече от следните мерки:
a)
обективни причини, които оправдават подновяването на такива договори или правоотношения;
б)
максималната обща продължителност на последователните срочни трудови договори или правоотношения;
в)
броя на подновяванията на такива договори или правоотношения.
2. Държавите членки след консултация със социалните партньори и/или социалните партньори, когато е подходящо, определят при какви условия срочните трудови договори или правоотношения:
a)
се приемат за „последователни“;
б)
се приемат за договори или правоотношения с неопределена продължителност“.
Италианското право
5
Съгласно член 1, параграфи 653 и 655 от legge n. 205 – Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2018 e bilancio pluriennale per il triennio 2018-2020 (Закон № 205 за държавния бюджет за финансовата 2018 г. и за многогодишния бюджет за тригодишния период 2018—2020 г.) от 27 декември 2017 г. (GURI, бр. 302 от 29 декември 2017 г.) (наричан по-нататък „Закон № 205/2017“) предвижда:
„653.   За да се преодолее несигурността във висшите учебни заведения в областта на изкуствата, музиката и хореографията, 1 милион евро се отпускат за 2018 г., 6,6 милиона евро — за 2019 г., 11,6 милиона евро — за 2020 г., 15,9 милиона евро — за 2021 г., 16,4 милиона евро — за 2022 г., 16,8 милиона евро — за всяка от годините от 2023 г. до 2025 г., 16,9 милиона евро — за 2026 г., 17,5 милиона евро — за 2027 г., 18,1 милиона евро — за 2028 г. и 18,5 милиона евро годишно, считано от 2029 г. […]
[…]
655.   Преподавателите, които все още не са наети на безсрочни договори в посочените в параграф 653 учебни заведения, преминали са конкурс за подбор за включване в класирането на училищата и до академичната 2020/2021 година включително са натрупали най-малкото три академични години, дори и не последователни, преподавателски стаж през последните осем академични години в едно от посочените по-горе учебни заведения в курсовете, предвидени в член 3 от правилника, посочен в Декрет № 212 от 8 юли 2005 г. на президента на Републиката и в курсовете за обучение, предвидени в член 3, параграф 3 от Правилника за прилагане на Декрет № 249 от 10 септември 2010 г. на министъра на образованието, университетите и научните изследвания се включват в специални национални класирания за разпределяне на постоянни и срочни преподавателски длъжности в рамките на наличните свободни длъжности, при зачитане на съществуващите национални класирания по документи и на класиранията, посочени в параграф 653. Включването е предвидено в съответствие с реда и условията, предвидени в наредба на министъра на националното образование, университетите и научните изследвания“.
6
Член 2, параграф 1 от decreto ministeriale n. 597 – Costituzione gramatorie riservate per il personale docente delle Istituzioni AFAM (Министерски декрет № 597 относно процедурата за изготвяне на списъци с класирания на преподаватели във висшите учебни заведения в областта на изкуствата, музиката и хореографията) от 14 август 2018 г. (наричано по-нататък „Министерски декрет № 597/2018“) предвижда, че в тази процедура могат да участват само кандидатите, които са преподавали в продължение на най-малко три академични години в курсовете, посочени в член 3 от Декрет № 212 от 8 юли 2005 г. на президента на Републиката, или в курсовете за обучение, посочени в член 3, параграф 3 от Министерски декрет № 249 от 10 септември 2010 г. на министъра на образованието, университетите и научните изследвания.
7
Член 8, параграф 1, точка А от Министерски декрет № 597/2018 предвижда възможността за целите на оценката на квалификацията на кандидатите, допуснати до участие в посочената процедура, да се вземе предвид професионалният опит, придобит в намиращи се в чужбина учебни заведения от същото равнище като италианските висши учебни заведения в областта на изкуствата, музиката и хореографията.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
8
С отделни жалби, подадени през 2018 г. пред Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Регионален административен съд Лацио, Италия), който е запитващата юрисдикция, жалбоподателите в главното производство искат отмяната на Министерски декрет № 597/2018, като изтъкват по-специално, че като за целите на участието в процедурата за разпределяне на преподавателски длъжности на постоянни и срочни договори в италианските публични висши учебни заведения в областта на изкуствата, музиката и хореографията, посочено в член 1, параграф 655 от Закон № 205/2017, не признава професионалния опит от три или повече академични години, придобит в учебни заведения от същото равнище, намиращи се в държави членки, различни от Италианската република, посоченият министерски декрет нарушава член 45 ДФЕС и член 3 от Регламент № 492/2011.
9
Министерството изтъква, че Министерски декрет № 597/2018 не може да се счита за незаконосъобразен, тъй като е приет въз основа на Закон № 205/2017, който, видно от член 1, параграф 653 от него, целял да отстрани историческата несигурна заетост в сектора на висшето художествено, музикално и хореографско образование и поставял Министерството в условията на обвързана компетентност. Освен това нямало нарушение на член 45 ДФЕС, нито на Регламент № 492/2011, тъй като нямало разлика в третирането, основана на гражданството на кандидатите, поради това че процедурата по член 1, параграф 655 от Закон № 205/2017 била открита както за италианските граждани, така и за чужденците. Освен това, да се позволи на лицата, придобили опит в други държави членки, да участват в тази процедура, изопачавало логиката на разглежданото национално законодателство, която имала за цел да насърчи премахването на несигурната заетост в италианските публични висши учебни заведения в областта на изкуствата, музиката и хореографията чрез съставянето на списъци на преподаватели, придобили професионалния си опит в тези заведения, а не в чужбина.
10
Запитващата юрисдикция отбелязва, че при приемането на Министерски декрет № 597/2018 Министерството е трябвало да се позове на разпоредбите на Закон № 205/2017, за да определи условията за участие в процедурата по член 1, параграф 655 от този закон.
11
Според запитващата юрисдикция Закон № 205/2017, изглежда, представлява ограничение на свободното движение на работници, тъй като ограничава достъпа до процедурата за разпределяне на преподавателски длъжности на постоянни и срочни договори в италианските публични висши учебни заведения в областта на изкуствата, музиката и хореографията, като го запазва само за преподавателите с предходен опит от най-малко три години в тези учебни заведения.
12
От решения от 10 октомври 2019 г., Krah (C‑703/17, EU:C:2019:850) и от 23 април 2020 г., Land Niedersachsen (Релевантен предходен трудов стаж) (C‑710/18, EU:C:2020:299) обаче според тази юрисдикция следва, че мерки, които ограничават свободата на движение на работниците, могат да бъдат допуснати, когато са насочени към преследване на някоя от посочените в Договора за функционирането на ЕС цели или са обосновани с императивни съображения от общ интерес и са съобразени с принципа на пропорционалност.
13
Що се отнася до въпроса дали посочената в Закон № 205/2017 цел „за премахване на явлението „несигурна заетост“ в италианските публични висши учебни заведения в областта на изкуствата, музиката и хореографията представлява цел от общ интерес, която може да обоснове това ограничение, и дали последното е пропорционално на тази цел, запитващата юрисдикция отбелязва, на първо място, че от решение от 26 ноември 2014 г., Mascolo и др. (C‑22/13, C‑61/13—C‑63/13 и C‑418/13, EU:C:2014:2401) следва, че приемането от държавите членки на мерки за борба с явлението „несигурна заетост“ в публичната администрация, произтичащо от многократното сключване на срочни договори, има за цел да отговори не само на националните интереси, но и на тези на Европейския съюз.
14
На второ място, според запитващата юрисдикция участието в процедурата, посочена в член 1, параграф 655 от Закон № 205/2017, не е единственият начин за получаване на преподавателска длъжност на безсрочен или срочен трудов договор в италианските публични висши учебни заведения в областта на изкуствата, музиката и хореографията. Всъщност до половината от постоянния персонал на тези учебни заведения се наема въз основа на списъци за специално национално класиране, докато останалата част от този персонал се наема след публични процедури за подбор по документи и изпит. Освен това с включените в тези списъци преподаватели се сключвали приоритетно срочни трудови договори. Когато не било възможно всички свободни работни места да бъдат заети по този начин, съответните учебни заведения можели да отправят покани за представяне на кандидатури, за да се съставят специфични за всяко учебно заведение списъци.
15
На трето място, според запитващата юрисдикция от практиката на Corte costituzionale (Конституционен съд, Италия) следва, че правила — които подобно на разглежданите в главното производство предвиждат извънредни конкурси — по принцип са в съответствие с италианската конституция, след като са приети, за да се осигури доброто функциониране на администрацията, да се придаде сигурност на правоотношенията и да се преодолее несигурната заетост, и не ограничават необосновано правото на достъп до длъжности в публичния сектор, нито принципа на конкурсите на общо основание.
16
При това положение Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Регионален административен съд Лацио) решава да спре производството и да отправи до Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 45, параграфи 1 и 2 ДФЕС и член 3, параграф 1, буква б) от [Регламент № 492/2011] да се тълкуват в смисъл, че не допускат уредба като предвидената в член 1, параграф 655 от Закон № 205/2017, съгласно която за участие в процедурата за включване в списъците, съставени с цел последващото сключване на безсрочни и срочни преподавателски договори в италианските [публични висши учебни заведения в областта на изкуствата, музиката и хореографията], се взема предвид само професионалният опит, придобит от кандидатите в тези национални учебни заведения, но не и в учебни заведения от същото равнище в други европейски държави, като се има предвид специалната цел на въпросната процедура за борба с несигурността на работните места в Италия, а ако Съдът не приеме, че това италианско законодателство теоретично противоречи на европейската правна уредба, могат ли предвидените в него мерки да се считат за пропорционални, по-конкретно на посочената по-горе цел от общ интерес?“.
По преюдициалния въпрос
17
С въпроса си запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 45 ДФЕС и член 3, параграф 1, буква б) от Регламент № 492/2011 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда, че само кандидатите, придобили определен професионален опит в националните публични висши учебни заведения в областта на изкуствата, музиката и хореографията, могат да бъдат допуснати до процедура за включване в списъците, съставени с цел наемане на персонал в тези заведения чрез безсрочни и срочни трудови договори, и която по този начин възпрепятства възможността да се вземе предвид придобитият в други държави членки професионален опит за целите на допускането до тази процедура.
18
В това отношение следва да се припомни, че всички разпоредби на Договора за функционирането на ЕС, свързани със свободното движение на хора, целят да улеснят гражданите на държавите членки при упражняването на професионална дейност от какъвто и да е характер на територията на Съюза и не допускат мерки, които биха могли да поставят в неблагоприятно положение тези граждани, когато искат да упражняват икономическа дейност на територията на друга държава членка (решения от 23 април 2020 г., Land Niedersachsen (Релевантен предходен трудов стаж), C‑710/18, EU:C:2020:299, т. 24, и от 28 април 2022 г., Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C‑86/21, EU:C:2022:310, т. 21).
19
От съдебната практика следва, че в приложното поле на член 45 ДФЕС попадат условията за наемане на работа по-специално за длъжностите в публичната администрация, различни от посочените в параграф 4 от тази разпоредба (вж. в този смисъл решения от 26 май 1982 г., Комисия/Белгия, 149/79, EU:C:1982:195, т. 11, и от 11 февруари 2021 г., Katoen Natie Bulk Terminals и General Services Antwerp, C‑407/19 и C‑471/19, EU:C:2021:107, т. 82).
20
Национални разпоредби, които възпрепятстват или разубеждават работник — гражданин на държава членка, да напусне държавата си по произход, за да упражни правото си на свободно движение, представляват ограничения на тази свобода по смисъла на член 45, параграф 1 ДФЕС дори ако се прилагат независимо от гражданството на засегнатите работници (решение от 28 април 2022 г., Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C‑86/21, EU:C:2022:310, т. 23 и цитираната съдебна практика).
21
Освен това член 45 ДФЕС има за цел именно да не се допусне работник, който, упражнявайки правото си на свободно движение, е заемал различни длъжности в повече от една държава членка, без обективно основание да бъде третиран по-неблагоприятно от този, който е осъществил цялата си трудова дейност в една-единствена държава членка (решение от 28 април 2022 г., Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C‑86/21, EU:C:2022:310, т. 24 и цитираната съдебна практика).
22
Всъщност свободното движение на хора не би се осъществявало напълно, ако държавите членки можеха да отказват ползването от тази разпоредба на онези от своите граждани, които са се възползвали от улесненията, предвидени в правото на Съюза, и които са придобили поради тях професионални квалификации в държава членка, различна от тази, на която те са граждани (решение от 28 април 2022 г., Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C‑86/21, EU:C:2022:310, т. 25 и цитираната съдебна практика).
23
Така Съдът е постановил, че национална правна уредба, която не взема предвид целия равностоен предходен трудов стаж, натрупан в държава членка, различна от тази по произхода на работника мигрант, може в нарушение на член 45, параграф 1 ДФЕС да направи по-непривлекателно свободното движение на работници (вж. в този смисъл решения от 30 септември 2003 г., Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, т. 74, от 10 октомври 2019 г., Krah, C‑703/17, EU:C:2019:850, т. 54, от 23 април 2020 г., Land Niedersachsen (Релевантен предходен трудов стаж), C‑710/18, EU:C:2020:299, т. 26 и цитираната съдебна практика, и от 28 април 2022 г., Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C‑86/21, EU:C:2022:310, т. 26).
24
Освен това от съдебната практика следва, че когато при наемането на персонал за длъжности, които не попадат в приложното поле на член 45, параграф 4 ДФЕС, публичен орган на държава членка предвижда да се вземе предвид предходната професионална дейност, извършвана от кандидатите в рамките на публичната администрация, този орган не може да прави разграничение в зависимост от това дали тази дейност е била извършвана в публичната служба на посочената държава членка или на друга държава членка (вж. в този смисъл решения от 23 февруари 1994 г., Scholz, C‑419/92, EU:C:1994:62, т. 12, и от 12 май 2005 г., Комисия/Италия, C‑278/03, EU:C:2005:281, т. 14).
25
Следва да се отбележи, че разглежданата в главното производство национална правна уредба може да разубеди работник да упражни правото си на свободно движение, предвидено в член 45 ДФЕС, тъй като поставя условие за минимален професионален опит за включването на кандидатите в списъците, съставяни съгласно Министерски декрет № 597/2018 с цел наемането на работа чрез срочни и безсрочни трудови договори на персонал в италианските публични висши учебни заведения в областта на изкуствата, музиката и хореографията, но не позволява за тази цел да се вземе предвид опитът, придобит в държави членки, различни от Италианската република.
26
Всъщност такъв работник може да бъде разубеден да напусне своята държава членка по произход, за да отиде да работи или да се установи в друга държава членка, ако това обстоятелство го лишава от възможността професионалният му опит, придобит във втората държава членка, да бъде взет предвид при завръщането му в първата държава членка за целите на вписването в тези списъци.
27
Освен това следва да се припомни, че член 45, параграф 2 ДФЕС предвижда, че свободното движение на работници налага премахването на всякаква дискриминация, основана на гражданството, между работниците от държавите членки, що се отнася до заетостта, възнаграждението и другите условия на труд (вж. в този смисъл решение от 28 април 2022 г., Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C‑86/21, EU:C:2022:310, т. 29 и цитираната съдебна практика).
28
В това отношение следва да се припомни, че принципът на равно третиране, закрепен в член 45 ДФЕС, забранява не само преките дискриминационни практики, основани на гражданството, но и всички непреки форми на дискриминация, които чрез прилагане на други критерии за разграничаване фактически водят до същия резултат (вж. в този смисъл решение от 28 април 2022 г., Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C‑86/21, EU:C:2022:310, т. 30 и цитираната съдебна практика).
29
В тази насока Съдът е уточнил, че освен ако не е обективно оправдана и пропорционална на преследваната цел, разпоредба от националното право, приложима по отношение на всички работници без оглед на гражданството им, трябва да се счита за непряко дискриминационна, когато поради самото си естество може да засегне в по-голяма степен работниците, граждани на други държави членки, отколкото работниците местни граждани, и следователно може да постави по-специално първата категория в по-неблагоприятно положение (решение от 28 април 2022 г., Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C‑86/21, EU:C:2022:310, т. 31 и цитираната съдебна практика).
30
За да може дадена мярка да бъде квалифицирана като непряко дискриминационна, не е необходимо тя да поставя в по-благоприятно положение всички граждани на съответната държава или в по-неблагоприятно положение единствено гражданите на другите държави членки, а не гражданите на съответната държава (решение от 28 април 2022 г., Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C‑86/21, EU:C:2022:310, т. 32 и цитираната съдебна практика).
31
В настоящия случай, като отказва да вземе предвид равностойния професионален опит, придобит от работник мигрант в учебно заведение на държава членка, различна от Италианската република, разглежданата в главното производство национална правна уредба може да засегне повече работниците мигранти, отколкото работниците местни граждани, като поставя по-специално тези от първата категория в по-неблагоприятно положение, доколкото е много вероятно те да са придобили професионален опит в държава членка, различна от Италианската република, преди да постъпят на работа в италианските висши учебни заведения в областта на изкуствата, музиката и хореографията (вж. по аналогия решение от 28 април 2022 г., Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C‑86/21, EU:C:2022:310, т. 33). Следователно тази правна уредба може да установи разлика в третирането, непряко основана на гражданството.
32
При тези условия следва да се приеме, че разглежданата в главното производство правна уредба представлява ограничение на свободното движение на работници, което по принцип е забранено от член 45 ДФЕС.
33
Що се отнася до обосноваването на подобно ограничение, съгласно постоянната съдебна практика национални мерки, които биха могли да затруднят или да направят по-слабо привлекателно упражняването на основните свободи, гарантирани от Договора, могат да бъдат допуснати само при условие че преследват цел от общ интерес, че са в състояние да гарантират осъществяването на тази цел и че не надхвърлят необходимото за постигането ѝ (решение от 28 април 2022 г., Gerencia Regional de Salud de Castilla y León, C‑86/21, EU:C:2022:310, т. 35 и цитираната съдебна практика).
34
От предоставената от запитващата юрисдикция информация е видно, че разглежданата в главното производство национална правна уредба има за цел да отстрани историческата несигурна заетост в сектора на висшето художествено, музикално и хореографско образование в Италия, като благоприятства премахването на несигурната заетост в този сектор.
35
В това отношение следва да се отбележи, че дори да се предположи, че тази цел трябва да се счита за легитимна цел от общ интерес, която може да обоснове ограничение на свободното движение на работници, разглежданото в главното производство ограничение не изглежда в състояние да гарантира постигането на посочената цел.
36
Всъщност, както правилно изтъква Европейската комисия, изключването на кандидатите, придобили професионален опит в държава членка, различна от Италианската република, от процедурата по член 1, параграф 655 от Закон № 205/2017 само по себе си не изглежда необходимо, за да се благоприятства премахването на несигурната заетост, тоест за да се увеличи делът на работниците на постоянен трудов договор в сектора на висшето художествено, музикално и хореографско обучение в Италия, тъй като тази процедура позволява на учебните заведения от този сектор да наемат както такива работници, така и работници на срочен трудов договор.
37
Освен това, дори да се предположи, че посочената процедура позволява наемането на повече работници на постоянни трудови договори, отколкото на работници на срочни трудови договори, целта за увеличаване на дела на тази първа категория в разглеждания сектор би могла да бъде постигната по също толкова ефикасен начин, като достъп до същата процедура се предостави на кандидатите, придобили професионален опит в държава членка, различна от Италианската република, без да се запазват длъжности на постоянен трудов договор за „отдавна“ работещите на срочни трудови договори в посочения сектор.
38
Освен това подобна мярка не би попречила на Италианската република да се справи конкретно с несигурното положение на последните работници, което, както посочва националната юрисдикция, е резултат от многократното сключване на срочни договори, по-специално чрез прилагане на мерките, посочени в клауза 5 от Рамковото споразумение относно срочната работа, или чрез назначаването на тези работници на постоянна длъжност.
39
При тези условия следва да се приеме, че ограничението на свободното движение на работници, до което води разглежданата в главното производство национална правна уредба, не е обосновано.
40
Що се отнася до член 3, параграф 1 от Регламент № 492/2011, чийто текст е идентичен на текста на член 3, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 1612/68 на Съвета от 15 октомври 1968 година относно свободното движение на работници в Общността (ОВ L 257, 1968 г., стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 11) (решение от 5 февруари 2015 г., Комисия/Белгия, C‑317/14, EU:C:2015:63, т. 2), достатъчно е да се припомни, че той само изяснява правата, които вече произтичат от член 45 ДФЕС, що се отнася по-специално до достъпа до заетост, и следователно трябва да се тълкува по същия начин като този последен член (вж. по аналогия решения от 23 февруари 1994 г., Scholz, C‑419/92, EU:C:1994:62, т. 6, и от 12 май 2005 г., Комисия/Италия, C‑278/03, EU:C:2005:281, т. 3 и 15).
41
С оглед на изложените по-горе съображения на преюдициалния въпрос следва да се отговори, че член 45 ДФЕС и член 3, параграф 1, буква б) от Регламент № 492/2011 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда, че само кандидатите, придобили определен професионален опит в националните публични висши учебни заведения в областта на изкуствата, музиката и хореографията, могат да бъдат допуснати до процедура за включване в списъците, съставени с цел наемане на персонал в тези учебни заведения чрез безсрочни и срочни трудови договори, и която по този начин възпрепятства възможността да се вземе предвид придобитият в други държави членки професионален опит за целите на допускането до тази процедура.
По съдебните разноски
42
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:
Член 45 ДФЕС и член 3, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕС) № 492/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 5 април 2011 година относно свободното движение на работници в Съюза
трябва да се тълкуват в смисъл, че
не допускат национална правна уредба, която предвижда, че само кандидатите, придобили определен професионален опит в националните публични висши учебни заведения в областта на изкуствата, музиката и хореографията, могат да бъдат допуснати до процедура за включване в списъците, съставени с цел наемане на персонал в тези учебни заведения чрез безсрочни и срочни трудови договори, и която по този начин възпрепятства възможността да се вземе предвид придобитият в други държави членки професионален опит за целите на допускането до тази процедура.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.