62008CC0526_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Въведение
1. Комисията оспорва транспонирането от страна на Люксембург на Директива 91/676/ЕИО на Съвета от 12 декември 1991 година за опазване на водите от замърсяване с нитрати от селскостопански източници(2) (наричана по-нататък „Нитратна директива“). По-конкретно става въпрос за липсата на забрани за разпръскване на подобряващи почвата вещества през определени периоди, за места за съхранение на животинска тор, за разпръскване на подобряващи почвата вещества върху земи с остър наклон и за техники за разпръскване.
2. Този правен спор обаче е необичаен, доколкото на 8 март 2001 г. Съдът вече се е произнесъл по подобни възражения(3) . Следователно трябва да се провери доколко това обстоятелство противоречи на иска. Един друг процесуалноправен проблем следва от факта, че към своя иск Комисията е приложила две експертизи на английски език, въпреки че производството се води на френски език.
II – Правна уредба
3. От особено значение за допустимостта на иска е член 228 ЕО (понастоящем след изменението член 260 ДФЕС):
„(1) Ако Съдът установи, че държава членка не е изпълнила свое задължение, което произтича от настоящия договор, тази държава е длъжна да предприеме необходимите мерки с оглед изпълнението на решението на Съда.
(2) Ако Комисията счита, че въпросната държава членка не е взела необходимите мерки, след като даде на тази държава възможност да представи своите съображения, приема мотивирано становище, като посочва точките, по които съответната държава членка не се е съобразила с решението на Съда.
Ако държавата членка не е предприела необходимите мерки с оглед изпълнението на решението на Съда в срока, определен от Комисията, последната може да сезира Съда. Предприемайки това, тя посочва размера на еднократно платима сума или на периодична имуществена санкция, която въпросната държава членка трябва да заплати, изчислена съразмерно с обстоятелствата.
Ако Съдът установи, че въпросната държава членка не се е съобразила с неговото решение, той може да ѝ наложи заплащането на еднократно платима сума или на периодична имуществена санкция.
Настоящата процедура не засяга прилагането на член 227“.
4. В случая става въпрос за транспонирането на Директивата за нитратите. Нейната цел е посочена в член 1:
„Настоящата директива има за цел,
– да намали замърсяването на водите, предизвикано или породено от нитрати от селскостопански източници
– да предотврати всяко ново замърсяване от този вид“.
5. От значение в случая са дефинициите, които се съдържат в член 2, букви д)—ж):
„д) „подобряващо почвата вещество“ е всяко вещество, съдържащо едно или повече азотни съединения, разпръснато по почвата, с цел да подобри растежа на растенията, включително животинските отпадъци, остатъците от рибовъдните стопанства и пречистващата се тиня;
е) „изкуствен тор“ е всяко подобряващо вещество, произведено по промишлен път;
ж) „животински отпадъци“ са животинските изпражнения или смес от плява и животински изпражнения, дори ако те са претърпели обработка“.
6. Член 5, параграф 4 регламентира съдържанието на спорната в случая програма за действие:
„(4) Програмите за действие се прилагат в срок до четири години считано от тяхното изготвяне и съдържат следните задължителни мерки:
a) мерките, посочени в приложение III;
б) мерките, които държавите членки са определили в кодекса или кодексите за добрата селскостопанска практика, в съответствие с член 4, с изключение на тези, които са заменени с мерките, посочени в приложение III“.
7. В частност става въпрос за следните мерки съгласно приложения II и III:
„Приложение II
Кодекс(и) на добра селскостопанска практика
A. Кодексът или кодексите на добрата селскостопанска практика, които имат за цел да намалят замърсяването с нитрати и се съобразяват с характерните условия в различните райони на Общността, би трябвало да съдържат правила относно следващите по-долу елементи, доколкото те са правилни:
1. периодите, през които разпръскването на подобряващи почвата вещества е неуместно;
2. условията за разпръскване на подобряващи почвата вещества по земи с остър наклон;
3. […];
4. […];
5. капацитета и конструкцията на местата, предназначени за събиране на отпадните води, и по-специално мерките за намаляване на замърсяването на водите посредством стичане или инфилтриране в почвата или чрез оттичане в повърхностните води на течности, съдържащи отпадни води от животни и отпадни води от растителни вещества, като силажиран фураж;
6. начините за разпръскването на химически изкуствени торове и отпадни води от животни, и по специално неговото ниво и еднаквост с цел поддържане оттичането на хранителни елементи във водите на едно приемливо ниво.
Б. […]“
„Приложение III
Мерки за включване в програмите за действие съгласно член 5, параграф 4, буква а):
1. Мерките съдържат правила относно:
1. периодите, през които разпръскването на някои видове подобряващи почвата вещества е забранено;
2. капацитета на местата, предназначени за събиране на отпадните води от животновъдството; той трябва да надвишава необходимия капацитет за събиране на води през най-дългия период на забрана за разпръскване в уязвима зона, освен ако може да бъде доказано на компетентните органи, че обемът на отпадните води, който надвишава реалния капацитет за събиране, ще бъде евакуиран по безвреден за околната среда начин;
3. […]“
III – Обстоятелства, предхождащи спора, и искания
8. Люксембург транспонира Директивата за нитратите най-напред с Регламент на Великото херцогство от 20 септември 1994 г. за използването на подобряващи почвата органични вещества и за изменение на Регламент на Великото херцогство от 14 април 1990 г. за утайките от пречиствателните станции в изменената редакция(4) (наричан по-нататък „Регламент на Великото херцогство от 1994 г.“).
9. Тази разпоредба е била вече засегната в предходно производство за установяване на неизпълнение на задължения. На 8 март 2001 г. Съдът е констатирал, че като не е приел всички законови, подзаконови и административни разпоредби, необходими за съобразяване с член 5, параграфи 4 и 6 и член 10, параграф 1 от Директивата за нитратите, във връзка с буква A от приложение II, точка 1.3 от приложение III и приложение V, точка 4, буква д) към същата директива, Люксембург не е изпълнил задълженията си по нея(5) .
10. Още в хода на това първо съдебно производство Люксембург заменя Регламента на Великото херцогство от 1994 г. с Регламент на Великото херцогство от 24 ноември 2000 г. за използването на подобряващи почвата азотни вещества в селското стопанство(6) (наричан по-нататък „Регламент на Великото херцогство от 2000 г.“).
11. На 15 декември 2006 г. на основание член 226 ЕО (понастоящем след изменението член 258 ДФЕС) Комисията отново кани Люксембург да изрази становище относно недостатъците при транспонирането на Директивата за нитратите („официално уведомително писмо“). Люксембург не отговаря и на 29 юни 2007 г. Комисията издава мотивирано становище, в което определя на Люксембург последен срок от два месеца, за да отстрани установените от нея недостатъци при транспонирането.
12. Въз основа становището на Люксембург от 29 май 2008 г. Комисията се отказва от част от тези възражения, но продължава да поддържа останалите. Поради това на 2 декември 2008 г. тя предявява настоящия иск и моли Съда:
– да установи, че като не е приело законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за пълното и надлежно съобразяване с членове 4 и 5 от Директива 91/676/ЕИО на Съвета от 12 декември 1991 година за опазване на водите от замърсяване с нитрати от селскостопански източници, във връзка с буква A, точка 1 от приложение II, точка 1.1 от приложение III, буква A, точка 5 от приложение II, точка 1.2 от приложение III, буква A, точка 2 от приложение II и буква A, точка 6 от приложение II към същата директива, Великото Херцогство Люксембург не е изпълнило задълженията си по нея,
– да осъди Великото херцогство Люксембург да заплати съдебните разноски.
13. Великото херцогст во Люксембург моли Съда да обяви иска за лишен от основание или да го отхвърли като недопустим.
14. Съдът кани държавите членки и институциите по време на съдебното заседание на 2 декември 2009 г. да изразят становище относно възражението за недопустимост, изведено от нарушение на принципа ne bis in idem. Участие в това производство вземат Люксембург и Комисията, както и Дания, Германия, Гърция, Франция, Италия, Нидерландия, Австрия, Полша, Финландия, Швеция, Обединеното кралство и Парламентът.
IV – Правна оценка
A –	По допустимостта
15. Люксембург счита, че искът е лишен от основание, евентуално недопустим, поради неспазване на езиковия режим. Искът бил недопустим и поради нарушение на принципа ne bis in idem, т.е. на забраната за налагане на двойно наказание, доколкото Съдът вече се бил произнесъл по някои от правните основания на иска.
1. По езиковия режим
16. Люксембург аргументира твърдението си за нарушение във връзка с езиковия режим с това, че в приложенията на иска Комисията е добавила две статии на английски език без превод на френски език.
17. Съгласно член 29, параграф 2, буква а) от Процедурния правилник настоящото производство се води на френски език, тъй като той е един от официалните езици в Люксембург. Следователно съгласно член 29, параграф 3, първо и второ изречение писмени становища и приложения се представят на този език, а документи, съставени на друг език, трябва да се предадат в превод на езика на производството.
18. Следователно иск по член 226 ЕО би бил евентуално недопустим, ако Комисията е избрала език, който не може да използва по отношение на тази държава членка. Езиковият режим на Съда гарантира най-вече, че иск срещу държави членки в производство по установяване на неизпълнение на задължения може да бъде предявяван само на един от техните официални езици. Това ги улеснява при тяхната защита.
19. В конкретния случай искът е изготвен изцяло на френски език. Следователно Люксембург е можел безпроблемно да разбере всички възражения на Комисията. Поради това, противно на становището на Люксембург, искът не може да бъде изцяло недопустим поради неспазване на езиковия режим.
20. Всъщност представянето на двата документа, изготвени на английски език, би могло да бъде недопустимо. В това отношение Комисията обаче се позовава с право на член 29, параграф 3, трета алинея от Процедурния правилник. По силата на тази разпоредба при наличието на обемни доказателства и документи може да се направи превод само на извлечения от тях (на английски език: documents,
на френски език: pièces et documents ). В конкретния случай това е изпълнено, тъй като Комисията е представила в иска на френски език пасажите, които според нея са релевантни.
21. В случай че възникне необходимост от обстойно вземане под внимание на тези документи, член 29, параграф 3, трета алинея, второ изречение от Процедурния правилник предвижда, че Съдът може, служебно или по искане на някоя от страните, по всяко време да изиска по-пълен или цялостен превод. В този случай е направено и това, след като Люксембург е възразил срещу липсата на превод.
22. Всъщност защитата на Люксембург е била затруднена, поради това че към момента на изтичане на срока за подаване на писмената защита още не е имало превод. Люксембург обаче е можел да вземе мерки срещу този недостатък, като поиска удължаване на срока съгласно член 40, параграф 2 от Процедурния правилник.
23. Като алтернативна възможност, съгласно член 91, параграф 1 от Процедурния правилник Люксембург е могъл да изрази своите съмнения относно допустимостта с отделна писмена молба по инцидентното искане. Във връзка с това инцидентно искане Люксембург би имал отново възможност да изрази становище по въпроса(7) .
24. Фактът, че Люксембург не се е възползвал от тази възможност, за да предотврати евентуални затруднения при своята защита, не може да води до отстраняването от преписката, като недопустими, на документите, представени в правния спор съгласно Процедурния правилник.
25. Следователно твърдението на Люксембург за нарушение, основаващо се на езиковия режим, трябва изцяло да се отхвърли.
2. По последиците на Решението от 8 март 2001 г.
26. Люксембург поддържа също така, че искът е недопустим поради нарушение на принципа ne bis in idem (забрана за налагане на двойно наказание), тъй като на 8 март 2001 г. Съдът отчасти вече се е бил произнесъл по правните основания на иска в това производство. Следователно Комисията можела да прибегне само до производството по член 228, параграф 2 ЕО, но не можела да инициира производството по член 226 ЕО.
27. По мое мнение тези твърдения за нарушения не могат да бъдат приети. Принципът ne bis idem не е приложим спрямо производство за установяване на неизпълнение на задължения (вж. буква a по-долу). Действително, силата на пресъдено нещо на Решението от 8 март 2001 г. би могла по принцип да се противопостави на един последващ иск, но твърденията на Комисията за нарушения не засягат констатациите на Съда, имащи сила на пресъдено нещо (вж. буква б по-долу). На последно място, Комисията не трябва да провежда производство по член 228, параграф 2 ЕО, вместо такова по член 226 ЕО (вж. буква в по-долу).
a) Относно принципа ne bis idem
28. Принципът ne bis idem забранява на едно и също лице да бъде налагано наказание(8) или да бъде преследвано(9) повече от един път за едно и също неправомерно поведение с цел защита на едно и също правно благо. Съдът вече е разглеждал подобни твърдения за нарушения в производство по установяване на неизпълнение на задължения и ги е отхвърлил с аргумента, че става въпрос за две различни неща(10) . Той обаче никога не се е произнасял изрично, дали този принцип въобще може да бъде приложен спрямо производства за установяване на неизпълнение на задължения(11) .
29. Според някои държави членки принципът ne bis in idem не трябва да се прилага спрямо производства за установяване на неизпълнение на задължения по член 226 ЕО. Това производство не водело до налагане на наказание, а само до обективна констатация(12) .
30. Противно на това становище, по-специално Полша изтъква, че производството за установяване на неизпълнение на задължения по член 226 ЕО образува единно цяло с производството за налагане на санкции по член 228 ЕО. Съдът е квалифицирал периодичната имуществена санкция и еднократно платимата сума съгласно член 228, параграф 2 ЕО като санкция, спрямо която по правило се прилага принципът ne bis in idem(13) .
31. Не съм убедена, че принципът ne bis in idem трябва да се прилага спрямо даден стадий на производството по установяване на неизпълнение на задължения.
32. Както съгласно член 50 от Хартата на основните права на Европейския съюз, така и съгласно член 4 от Допълнителен протокол 7 към ЕКПЧОС(14) този принцип се прилага за наказателни производства, към които може да бъде отнесено и административното наказателно право, напр. наказателните производства в областта на правото на конкуренцията(15) . Член 54 от Конвенцията за прилагане на Спогодбата от Шенген от 14 юни 1985 година между правителствата на държавите от Икономическия съюз на страните от Бенелюкс, Федерална република Германия и Френската република за постепенното премахване на проверките по общите граници има за цел защитата на гражданите на Съюза от ново наказателно преследване
за същото деяние в друга договаряща държава(16) .
33. Производството, предвидено в член 228, параграф 2 ЕО, обаче е особено съдебно производство за изпълнение на решения — с други думи, изпълнително производство(17) . Санкциите за изпълнение на решение имат характер, различен от този на репресивните санкции. Действително изпълнението не може да се извърши два пъти, но принудителните мерки могат при необходимост да се прилагат повторно, за да се изпълни въпросният изпълнителен титул.
34. Най-важното ограничение за мерките за изпълнение е принципът на пропорционалността(18) . Прилагайки общите изисквания на този принцип(19), мерките за изпълнение и тяхното повторно прилагане не могат да надхвърлят подходящото и необходимото за изпълнение на първоначалното решение, като при възможност за избор между няколко подходящи мерки трябва да се прибегне до мярката, която създава най-малко ограничения, а причинените от нея неудобства не трябва да бъдат непропорционални на преследваните цели.
35. Дори ако не се следва моето становище и ако санкциите за изпълнение са предмет на принципа ne bis in idem, би било прекалено прилагането му към всяко решение, при изпълнението на което могат да бъдат налагани санкции. Тогава този принцип ще обхваща например и всички решения по гражданскоправни дела, които определят задължения за определени действия или бездействия.
36. На последно място, в случая тези въпроси всъщност са от второстепенно значение, тъй като силата на пресъдено нещо на Решението от 8 март 2001 г. има блокиращ ефект, подобно на този на принципа ne bis in idem.
б) По силата на пресъдено нещо
37. Принципът за сила на пресъдено нещо гарантира стабилността на правото и на правоотношенията, както и доброто правораздаване. Съдебните решения, които са станали окончателни след изчерпване на наличните способи за защита или след изтичане на предвидените за тази защита срокове, не могат повече да бъдат оспорени(20) . Следователно силата на пресъдено нещо на едно решение в производство по установяване на неизпълнение на задължения се отнася само до фактическите и правни въпроси, които действително или по необходимост са разрешени с предходното решение(21) .
38. Следователно силата на пресъдено нещо на едно решение е в противоречие с предявяването на нов иск, ако съществува опасност новото решение на Съда да противоречи на фактическите и правни констатации, съдържащи се в предходното решение. Ето защо следва да се държи сметка не само за диспозитива, но и за мотивите на решението, които обосновават диспозитива и поради това не могат да бъдат отделени от него(22) .
39. Следователно рискът от противоречие може да бъде премахнат, ако неизпълнението на Директивата за нитратите се проверява в различни периоди от време. Решението от 8 март 2001 г. касае въпроса дали на 26 февруари 2000 г. Люксембург е транспонирал разпоредбите на Директивата за нитратите(23), докато конкретният случай се отнася до транспонирането от 29 август 2007 г. Констатацията, че Люксембург е нарушил Директивата за нитратите през 2000 г., не би могла да бъде в противоречие с констатацията, че тази държава членка не е нарушила директивата през 2007 г.. За стабилността на правото обаче не би било добре, ако отново се повдигне спор относно незаконосъобразността на едно вече установено неизпълнение на задължения само защото това неизпълнение продължава.
40. Същото се отнася и за обикновения факт, че Регламент на Великото херцогство от 1994 г. междувременно е заменен с Регламент на Великото херцогство от 2000 г. Силата на пресъдено нещо продължава да бъде пречка за ново производство във връзка с нови национални разпоредби, ако тези нови разпоредби не са променили съществото на правилата за транспониране(24) .
41. Следователно твърденията за нарушение, изтъкнати от Комисията по настоящото производство, трябва да се разгледат подробно, за да се прецени дали Съдът вече се е произнесъл по тях с Решението от 8 март 2001 г. В това отношение следва да се вземат под внимание две възражения на Комисията, а именно първата част на първото твърдение за нарушение и третото твърдение за нарушение.
По първата част на първото твърдение за нарушение
42. С първата част на първото твърдение за нарушение Комисията оспорва обстоятелството, че няма забрани за разпръскване на изкуствени торове през определени периоди. Според Люксембург това твърдение за нарушение се съдържа в първото твърдение за нарушение, във връзка с което е постановено Решение от 8 март 2001 г.
43. В Решение от 8 март 2001 г. в рамките на първото твърдение за нарушение Съдът е констатирал във връзка с изкуствените торове, че Регламентът на Великото херцогство от 1994 г. е уреждал само използването на подобряващи почвата органични вещества в селското стопанство, въпреки че съгласно член 2, буква е) от Директивата за нитратите задълженията, посочени в Директивата, касаят и изкуствените торове(25) .
44. Забраните за разпръскването на подобряващи почвата вещества през определени периоди са регламентирани в член 5, параграф 4, буква а) от Директивата за нитратите и в точка 1.1 от приложение III към нея. Тези разпоредби не са били предмет на Решението от 8 март 2001 г.
45. Следователно Съдът би могъл да установи или отхвърли необходимостта от такива забрани във връзка с изкуствените торове, без това да води до противоречие с Решението от 8 март 2001 г. Следователно силата на пресъдено нещо на предходното решение не се разпростира върху това твърдение за нарушение, изтъкнато от страна на Комисията(26) .
По третото твърдение за нарушение
46. С третото си твърдение за нарушение, изтъкнато по настоящото производство, Комисията критикува факта, че не съществуват правила за разпръскване на изкуствени торове върху земи с остър наклон. Според Люксембург това твърдение за нарушение също вече е разгледано в Решение от 8 март 2001 г., а именно при разглеждането на второто твърдение за нарушение.
47. Държавите членки трябва да регламентират разпръскването на подобряващи почвата вещества върху земи с остър наклон съгласно член 5, параграф 4, буква а), член 5, параграф 4, буква б) и член 4 от Директивата за нитратите и точка 1.3, буква а) от приложение III и буква A, точка 2 от приложение II от нея. В Решение от 8 март 2001 г. Съдът е приел за недостатъчно, че Люксембург е регламентирал условията за разпръскване на подобряващи почвата вещества върху селскостопански земи с остър наклон, без да вземе предвид климатичните условия(27) .
48. Противно на това, което може да бъде разбрано при прочита на Решение от 8 март 2001 г., Регламентът на Великото херцогство от 1994 г. не съдържа никакви правила за разпръскването на подобряващи почвата вещества върху земи с остър наклон. Препратката към климатичните условия се отнасяла до други правила за разпръскване, касаещи земите с остър наклон по същия начин, както и равните повърхности.
49. Вследствие на това Съдът е оспорил пълната липса на правила за разпръскването на подобряващи почвата вещества върху земи с остър наклон.
50. От друга страна обаче не е изяснено дали са необходими специални правила за изкуствените торове. Следователно в рамките на настоящото производство Съдът би могъл да установи, че Люксембург трябва да регламентира разпръскването на изкуствени торове върху земи с остър наклон, или да отхвърли тази теза, без това да води до противоречие с Решение от 8 март 2001 г.
51. Следователно и тази точка от настоящия иск не противоречи на силата на пресъдено нещо на предходното решение.
в) По член 228 ЕО
52. На последно място трябва да се провери твърдението на Люксембург, че по точките, които вече са включени в Решение от 8 март 2001 г., Комисията е трябвало да основе иска си на член 228 ЕО.
53. Съгласно член 228, параграф 1 ЕО държавите членки трябва да предприемат мерки с оглед на изпълнението на решение, прието на базата на член 226 ЕО. В противен случай съгласно член 228, параграф 2 ЕО Комисията може да сезира Съда след повторно досъдебно производство(28) . Ако Съдът констатира, че въпросната държава членка не е изпълнила негово решение, той може да наложи заплащане на еднократно платима сума или на периодична имуществена санкция.
54. Доводът на Люксембург може да бъде приет само ако са налице две условия, а именно: първо, ако производството по член 228 ЕО въобще е възможно, и второ, ако тази възможност представлява пречка за подаването на иск по член 226 ЕО.
По възможността за производство по член 228 ЕО
55. На пръв поглед от резултата от проверката на силата на пресъдено нещо производството по член 228 ЕО изглежда невъзможно. Тъй като производството по член 228, параграф 2 ЕО трябва да се разглежда като специално съдебно производство за изпълнение на решенията на Съда, то в рамките на същото могат да бъдат разглеждани само неизпълнения на задължения от държавата членка, които Съдът въз основа на член 226 ЕО е счел за обосновани(29) . Ако силата на пресъдено нещо на първото решение не противоречи на твърдението за нарушение в новия иск, би могло да се приеме, че то не може да се отнася и до прилагането на предходното решение.
56. Всъщност силата на пресъдено нещо на едно решение и изпълнението му съгласно член 228 ЕО имат различни цели. При прилагането на член 228 ЕО е без значение дали определени правни основания могат да породят риска Съдът да постанови решение в противоречие с предходно такова, но е от значение дали държавата членка е предприела необходимите мерки, за да се съобрази с решение, постановено по производство за установяване на неизпълнение на задължения по член 226 ЕО. Въпросът какви мерки трябва да се предприемат обаче не е предмет на първото решение по член 226 ЕО(30) . Следователно силата на пресъдено нещо на предходно решение в никакъв случай не може да бъде пречка по отношение на даден спор относно това дали държавата членка е предприела достатъчно мерки. С други думи, производството по член 228 ЕО касае по принцип други правни и фактически въпроси, за разлика от предхождащото производство по член 226 ЕО.
57. Тук не трябва да се проверява подробно обхватът на задълженията, произтичащи от първото решение, основаващо се на член 228, параграф 1 ЕО. Във всеки случай Съдът е разгледал въпроса дали новите национални разпоредби на държавите членки транспонират изцяло първото решение(31) или затрудняват пълното съобразяване с него, като водят до неизпълнението на задължения по друг начин(32) . В частност едно предходно решение относно нетранспониране на директива се нарушава по смисъла на член 228, параграф 1 ЕО и когато последващите мерки за транспониране са непълни(33) . Всъщност твърдението за непълно транспониране по принцип се съдържа в твърдението за нетранспониране(34) .
58. Настоящият случай касае упрека за недостатъчната степен, в която е било изпълнено предходното решение. В Решение от 8 март 2001 г. Съдът е констатирал, че Люксембург въобще не се е съобразил със задълженията, произтичащи от Директивата за нитратите относно изкуствените торове(35) . Понастоящем Комисията оспорва факта, че Люксембург не е транспонирал две специфични задължения, произтичащи от тази директива, що се отнася до изкуствените торове.
59. Действително, в Решение от 8 март 2001 г. тези специфични задължения или въобще не са изяснени, или не са изяснени специално за изкуствените торове. Ако обаче се прилагат за изкуствените торове, то те са били част от констатацията, според която изискванията на Директивата за нитратите за изкуствени торове въобще не са транспонирани.
60. Следователно Комисията би могла да започне производство по член 228, параграф 2 ЕО, що се отнася до третата част на първото твърдение за нарушение и третото твърдение за нарушение.
По блокиращия ефект на член 228, параграф 2 ЕО
61. Предвид горните обстоятелства трябва да се провери дали възможността за подаване на иск по член 228, параграф 2 ЕО противоречи на иска по член 226 ЕО. Съществуват две причини за такъв блокиращ ефект: първо, Комисията би могла да бъде задължена да води производство по член 228 ЕО. Второ, член 228, параграф 2 ЕО би могъл да бъде lex specialis спрямо член 226 ЕО.
62. В частност генералният адвокат Fennelly е извел от текста на член 228, параграф 2 ЕО заключението, че Комисията трябва да провежда производството съгласно тази разпоредба, ако предходното решение не е било изцяло изпълнено(36), тъй като тази разпоредба е формулирана императивно с оглед на досъдебното производство:
„Ако счита, че въпросната държава членка не е взела необходимите мерки(37), Комисията приема мотивирано становище, след като даде на тази държава възможност да представи своите съображения“.
63. Този текст на практика е идентичен с текста на член 226, първо изречение ЕО, който съгласно постоянната съдебна практика позволява на Комисията да открие досъдебно производство по своя преценка(38) . По този начин правото на преценка на Комисията относно предявяването на иск по член 226, второ изречение ЕО се разширява спрямо досъдебното производство. На практика това досъдебно производство не би имало голям смисъл, ако Комисията не възнамерява да предяви иск от самото начало.
64. За да приеме за обоснована преценката на Комисията, за Съда е от значение преди всичко характерът (l’économie)
на производството по установяване на неизпълнение на задължения(39) . Това производство няма за цел да идентифицира всяко отделно нарушение на Договорите и на вторичното право, а трябва да допринася за насърчаване на единното прилагане на тези разпоредби във всички държави членки. В частност досъдебното производство трябва да улесни държавата членка да изпълни доброволно своите договорни задължения или евентуално да обоснове своето становище(40) . На тази основа е развита тезата, че в производството по установяване на неизпълнение на задължения Комисията и държавата членка „преговарят“ как държавата членка да изпълни доброволно своите договорни задължения или евентуално да обоснове становището си(41) .
65. Следователно императивната формулировка на член 226 задължава Комисията не да образува производство при определени условия, а само да осъществи предвидените етапи на производството, преди да може да предяви иск.
66. Поради сходната формулировка, за член 228, параграф 2 ЕО важи същото както за член 226 ЕО(42) . Поради това Комисията не е длъжна да образува производство по член 228 ЕО, ако според нея държава членка не е предприела всички мерки, произтичащи от решение на Съда.
67. При все това в качеството си на специално производство член 228, параграф 2 ЕО би могъл да има предимство пред член 226 ЕО(43) . Във връзка
с това генералният адвокат Fennelly посочва, че член 228, параграф 2 ЕО не засяга изрично производството по член 227 ЕО, но не предвижда такова изключение по отношение на член 226 ЕО(44) . От правото на преценка на Комисията зависи дали да образува производство по член 228, параграф 2 ЕО, но тя не може да приложи член 226 ЕО вместо това.
68. Действително, след въвеждането на член 228, параграф 2 ЕО Съдът най-малкото по едно дело е обявил за допустим иск по член 226 ЕО поради неизпълнение на предходно решение(45), като по това дело иск по член 228, параграф 2 ЕО би бил недопустим вероятно поради това че Комисията е провела досъдебно производство преди въвеждането на тази разпоредба(46) .
69. По-важно е, че Комисията като цяло повдига възражения във връзка с пълната липса на транспониране на директиви по пътя на първото производство по установяване на неизпълнение на задължения по Договора и накрая образува едно или дори няколко нови производства по установяване на неизпълнение на задължения по Договора съгласно член 226 ЕО поради непълно или неправилно транспониране на директиви(47) . Нито Съдът, нито държавите членки до момента са възразили срещу тази практика.
70. Според тази практика евентуалното специално правило на член 228, параграф 2 ЕО спрямо член 226 ЕО трябва да се ограничава до искове, които изрично имат за предмет непълното изпълнение на предходно решение по член 226 ЕО. Производства, основаващи се на други нарушения във връзка с непълното изпълнение на решения, обаче могат да почиват на член 226 ЕО, стига това да не засяга границите, наложени на предходни решения по силата на пресъдено нещо.
71. За такова решение говори и характерът на производството по установяване на неизпълнение на задължения, което обосновава преценката на Комисията по отношение на образуването и провеждането на такова производство. Приоритетна задача на Комисията е най-напред да прецени как спазването на договорите може да се осъществи най-добре. В случая тя може по-конкретно да се основе на принципа за лоялно сътрудничество с държавите членки, дори ако това не я затруднява да избере определени методи за налагане на правото(48) . При съмнение дали предходно решение не е било нарушено може да бъде от значение съответният спор да не бъде подлаган на непосредствената заплаха от санкции по член 228, параграф 2 ЕО, като най-напред се избере пътят на традиционното производство за установяване на неизпълнение на задължения. Това важи най-вече когато непълнотите в транспонирането могат да произхождат евентуално от факта, че под натиск на Комисията съответната държавата членка е въвела твърде бързо мерки за транспониране.
72. Член 260, параграф 3 ДФЕС, който е добавен към досегашния член 228 ЕО, подчертава важността на правото на преценка на Комисията в рамките на прилагането на общностното право чрез производството по установяване на неизпълнение на задължения. Той дори позволява на Комисията за в бъдеще да поиска още в първото производство по член 258 ДФЕС налагане заплащането на еднократна платима сума или периодична имуществена санкция, когато липсва уведомяване за мерките за транспониране. Съдът от своя страна може да определи тази принудителна мярка — за разлика от принудителните мерки по досегашния член 228, параграф 2 ЕО(49) — само до размера, поискан от Комисията. Следователно зависи единствено от Комисията дали още на този етап тя ще упражни по-силен натиск върху държавите членки, за да ускори прилагането на общностното право. Очевидно обаче тя не е длъжна да направи това.
73. Следователно възможността за подаване на иск по член 228, параграф 2 ЕО поради повдигнатите възражения от страна на Комисията в конкретния случай не противоречи на иска по член 226 ЕО. С оглед на това искът е напълно допустим.
Б –	По обосноваността
74. Комисията основава своя иск на четири правни основания, които имат за предмет съдържанието на програмите за действие по член 5 от Директивата за нитратите. Преди да ги разгледам подробно, трябва да направя две предварителни бележки относно доводите на Люксембург и правните основания на програмите за действие.
1.	По доводите на Люксембург
75. Люксембург оспорва правните основания на иска на Комисията само в писмената дуплика. Съгласно член 42, параграф 2 от Процедурния правилник в хода на производството, т.е. след писмената защита, не могат да се въвеждат нови правни основания, освен ако те не почиват на правни или фактически обстоятелства, установени в хода на производството(50) .
76. Правните основания на иска обаче са били известни на Люксембург от самото начало. Поради това възраженията на Люксембург в писмената дуплика са отправени със закъснение.
77. Ето защо ще разгледам по същество въпроса дали искът е обоснован, както и повдигнатите от Люксембург възражения само при условията на евентуалност, в случай че Съдът все пак реши да се произнесе по тях.
2.	По правните основания на програмите за действие
78. Съгласно член 1 Директивата за нитратите има за цел да намали замърсяването на водите, предизвикано или породено от нитрати от селскостопански източници, и да предотврати всяко ново замърсяване от този вид.
79. За тази цел държавите членки трябва по-специално да идентифицират уязвимите зони, които могат да бъдат замърсени от нитрати, ако не се предприемат защитни мерки. Съгласно член 5, параграф 1 държавите членки съставят програми за действие за тези зони. Съгласно член 3, параграф 5 Люксембург е заявил, че тези програми за действие трябва да се изготвят и прилагат съгласно изискванията на Директивата на цялата му национална територия.
80. Както следва от единадесето съображение от Директивата, такива програми за действие трябва да съдържат мерки, чиято цел е да се ограничи разпръскването на всякакви торове, съдържащи азот, върху почвите и, в частност, да се определят специални граници при разпръскването на изтичащи животновъдни води.
81. Съгласно член 5, параграф 4, букви а) и б) от Директивата за нитратите програмите за действие съдържат предвидените в приложение III и в кодексите за добрата селскостопанска практика задължителни мерки. Съгласно член 4, параграф 1, буква а) кодексите за добрата селскостопанска практика трябва да съдържат поне елементите, изброени в буква A от приложение II.
82. Отношението между мерките съгласно приложение III към Директивата за нитратите и кодексите за добрата селскостопанска практика е регламентирано в член 5, параграф 4, буква б). Разпоредбите на последните се приемат в програмите за действие само ако не са заменени с мерките, посочени в приложение III.
3. По първото твърдение за нарушение — периоди на разпръскване
83. Първото твърдение за нарушение обхваща три твърдения за нарушения във връзка с производството и периодите на разпръскване на подобряващи почвата вещества. Според Комисията релевантните разпоредби са посочени в буква A, точка 1 от приложение II и точка 1.1 от приложение III към Директивата за нитратите.
84. Съгласно буква A, точка 1 от приложение II към Директивата за нитратите кодексите за добрата селскостопанска практика трябва да съдържат правила за периодите, през които разпръскването на подобряващи почвата вещества върху селскостопански земи е неуместно, доколкото те са правилни.
85. Съгласно точка 1.1 от приложение III към Директивата за нитратите програмите за действие съдържат правила относно периодите, през които разпръскването на някои видове подобряващи почвата вещества върху селскостопански повърхности е забранено. Тази разпоредба заменя буква A, точка 1 от приложение II и следователно съгласно член 5, параграф 4, буква б) единствено тя е меродавна.
По първата част на твърдението за нарушение
86. Най-напред Комисията възразява, че люксембургските разпоредби за периодите, през които разпръскването на някои видове подобряващи почвата вещества върху селскостопански земи е забранено, не вземат под внимание изкуствените торове.
87. Съгласно член 2, буква д) от Директивата за нитратите „подобряващи почвата вещества“ са всички вещества, съдържащи едно или повече азотни съединения, разпръснати по почвата с цел да подобрят растежа на растенията. Съгласно член 2, буква е) „изкуствени торове“ са всички подобряващи почвата вещества, произведени по промишлен път. Следователно разпоредбите за подобряващите почвата вещества се прилагат и за изкуствените торове(51) .
88. По отношение на необходимостта от забрани за разпръскване през определени периоди Съдът вече е установил във връзка с кодексите за добрата селскостопанска практика съгласно буква A, точка 1 от приложение II към Директивата за нитратите, че преценката в това отношение трябва да се прави въз основа на обективни критерии, като например геоложките и климатични особености на отделните региони(52) . Това трябва да важи и за точка 1.1 от приложение III, тъй като тази разпоредба преследва същата цел както добрата селскостопанска практика.
89. Принципно трябва да се изходи от факта, че обективните причини на дадена забрана за разпръскване на животински отпадъци важат и за изкуствените торове. В съдебното производство Люксембург не е изтъкнал аргументи и по този пункт. Действително, поради икономически причини е малко вероятно селските стопани да разпръскват изкуствени торове през тези периоди. Докато животинските торове се натрупват дори когато торенето е ненужно, за изкуствените торове следва и да се плаща. Това обаче не е оправдание при определяне на забраните да не се вземат под внимание изкуствените торове(53) . Правната сигурност, напротив, изисква да се установи, че и изкуствените торове не могат да се разпръскват през тези периоди.
90. Следователно Люксембург не е изпълнил задължението си по член 5, параграф 4, буква б) от Директивата за нитратите и точка 1.1 от приложение III към същата директива, тъй като правилата относно периодите, през които е забранено разпръскването на определени видове подобряващи почвата вещества върху селскостопански земи, не вземат под внимание изкуствените торове.
По втората част от твърдението за нарушение
91. С втората част от твърдението си за нарушение Комисията оспорва, че люксембургските разпоредби за периодите, през които е забранено разпръскването на определени видове подобряващи почвата вещества върху селскостопански земи, не се прилагат за пасищата. Тя с право изтъква, че за определени видове селскостопански земи не са предвидени изрично изключения.
92. Всъщност и в това отношение следва да се приложат обективните критерии, в частност геоложките и климатични особености на Люксембург. Действително Комисията представя проучвания, съгласно които при географските и климатични условия на Люксембург пасищата, за разлика от площите без растителност, поемат незначителни количества азот както през есента, така и през зимата, но и според тези проучвания е необходима забрана за разпръскване на подобряващи почвата вещества. Това становище съответства на констатациите на Съда относно Нидерландия(54), чийто климат би трябвало повече да благоприятства поемането на азот през есента и зимата, отколкото климатът на Люксембург, който е характерен за по-голяма надморска височина.
93. Изтъкнатите със закъснение правни основания от страна на Люксембург не биха били в противоречие с позицията на Комисията. Твърдението, че пасищата поемат повече азот, отколкото Комисията е приела, изисква научни доказателства, от които Люксембург се е отказал изрично. Дори ако наторяването с азот е незначително, най-голямото допустимо количество от 80 kg на хектар изглежда във всеки случай твърде надвишено. Точка 2 от приложение III към Директивата за нитратите позволява да се разпръскват 170 kg през цялата година. Да се допусне почти половината от това количество през зимната половина на годината, би означавало, че растителността през този период използва почти толкова азот, колкото през лятната половина на годината.
94. Следователно Люксембург е нарушил член 5, параграф 4, буква б) от Директивата за нитратите и точка 1.1 от приложение III към нея, тъй като разпоредбите относно периодите, през които е забранено разпръскването на определени видове подобряващи почвата вещества върху селскостопански земи, не се отнасят до пасищата.
По третата част от твърдението за нарушение
95. Най-накрая Комисията оспорва, че съгласно член 7 от Регламент на Великото херцогство от 2000 г. в случай на извънредни климатични ситуации или при необичайни събития, които касаят дадено селскостопанско предприятие, компетентните министри могат да предвидят изключения от периодите на забрана. Според Комисията тези изключения трябва да бъдат дефинирани по-прецизно.
96. Директивата за нитратите не предвижда изключения от забраните за разпръскване. Следователно изключения могат да бъдат допуснати само с цел допълнително конкретизиране на забраните.
97. Такова конкретизиране е възможно при извънредни климатични ситуации, тъй като забраната за разпръскване трябва да бъде определена на базата на обективни климатични критерии. При стандартен период на забрана на базата на статистически метеорологични данни е възможно например подобряващи почвата вещества да бъдат разпръснати по-рано, ако вегетационният период през дадена година започва особено рано. Подобни обективни критерии за изключения трябва обаче да се дефинират по-прецизно, тъй като именно по този начин може да се гарантира, че компетентните органи ще съблюдават рамките на Директивата за нитратите.
98. От друга страна, Директивата за нитратите не предвижда изключения поради особени оперативни ситуации. Следователно те са винаги неправомерни.
99. И в това отношение правните основания, изтъкнати със закъснение от Люксембург, не биха могли да бъдат приети. В частност не може да бъде релевантен въпросът дали предложението на Комисията за формулиране на изключенията на Директивата за нитратите би могло да се транспонира по-добре, отколкото съществуващите правила. Напротив, от значение е само дали съществуващите изключения са съвместими с Директивата. Също така не е достатъчно, че в Люксембург само компетентните министерства могат да допускат приемането на изключения. Несъмнено тези органи са много добре квалифицирани, но обичайните практики, които по своето естество подлежат на промяна по волята на същите органи и са лишени от подходяща публичност, не биха могли да се считат за надлежно изпълнение на задълженията по Договора за ЕО(55) . Освен това в рамките на Директивата за нитратите, която съдържа сложни и технически правила в областта на правото на околна среда, държавите членки имат специалното задължение да следят правните им разпоредби, предназначени да гарантират транспонирането на Директивата, да бъдат ясно и прецизно формулирани(56) .
100. Следователно изключенията на член 7 от Регламент на Великото херцогство от 2000 г. не са съвместими с член 5, параграф 4, буква б) от Директивата за нитратите и точка 1.1 от приложение III към нея.
4. По второто твърдение за нарушение — капацитет на местата, предназначени за събиране на отпадни води
101. С второто си твърдение за нарушение Комисията оспорва твърдението, че само новите и модернизирани инсталации трябва да притежават капацитет за събиране на отпадни води съгласно член 8 от Регламент на Великото херцогство Люксембург от 2000 г. Това задължение не се отнася за съществуващи инсталации, които не са трансформирани.
102. Съгласно буква A, точка 5 от приложение II към Директивата за нитратите кодексите на добрата селскостопанска практика трябва да съдържат, доколкото те са правилни, разпоредби за капацитета и конструкцията на местата, предназначени за събиране на отпадните води, и по-специално мерките за намаляване на замърсяването на водите посредством стичане или инфилтриране в почвата или чрез оттичане в повърхностните води на течности, съдържащи отпадни води от животни и отпадни води от растителни вещества като силажиран фураж.
103. Съгласно точка 1.2 от приложение III програмите за действие съдържат правила относно капацитета на местата, предназначени за събиране на отпадните води от животновъдството; той трябва да надвишава необходимия капацитет за събиране на води през най-дългия период на забрана за разпръскване в уязвимата зона, освен ако може да бъде доказано на компетентните органи, че обемът на отпадните води, който надвишава реалния капацитет за съхранение, ще бъде евакуиран по безвреден за околната среда начин.
104. Изискванията за добра селскостопанска практика важат като допълнение към приложение III, ако касаят конструкцията на местата за събиране на отпадните води. Относно капацитета на местата за събиране, оспорван с това твърдение за нарушение, се прилага обаче само точка 1.2 от приложение III.
105. Съгласно член 2, буква ж) от Директивата за нитратите „животински отпадъци“ са животинските изпражнения. Следователно за животинските изпражнения трябва да бъдат налице достатъчно места за събиране.
106. В Директивата за нитратите не са предвидени изключения за съществуващи, немодернизирани инсталации. Единственото допустимо изключение е доказателството, че отпадните води, които не могат да бъдат събрани, ще бъдат евакуирани по безвреден за околната среда начин(57) . Член 8 от Регламента на Великото херцогство обаче не съдържа такова условие.
107. Противно на представеното със закъснение становище на Люксембург, не е оправдано съществуващите предприятия да бъдат освобождавани от това изискване. Ако същите не притежават нито достатъчно места за съхранение, нито могат да гарантират евакуиране по безвреден за околната среда начин, те биха били принудени да разпръсват натрупаните органични животински отпадъци през неподходящ период. По този начин те принудително биха замърсили околната среда — нещо, което Директивата за нитратите трябва да предотврати.
108. Всъщност Съдът вече е констатирал, че изискванията на Директивата за нитратите и следователно и правилата за достатъчен капацитет на местата за съхранение са съвместими с принципа на пропорционалност, принципа „замърсителят плаща“ и основното право на собственост(58) .
109. Следователно член 8 от Регламента на Великото херцогство от 2000 г. е несъвместим с член 5, параграф 4, буква б) от Директивата за нитратите и точка 1.2 от приложение III към нея.
5. По третото твърдение за нарушение — Разпръскване на изкуствени торове върху земи с остър наклон
110. С третото твърдение за нарушение Комисията възразява, без това да се оспорва, че правилата на Люксембург по член 6, раздел A, точка 6 от Регламент на Великото херцогство от 2000 г. за разпръскването на подобряващи почвата вещества върху земи с остър наклон не се отнасят за изкуствените торове.
111. Съгласно буква A, точка 2 от приложение II към Директивата за нитратите кодексите на добрата селскостопанска практика трябва да съдържат правила относно условията за разпръскване на подобряващи почвата вещества върху селскостопански земи с остър наклон, доколкото те са правилни. В случая с Люксембург подобни разпоредби са особено необходими(59) . Не е предвидено изключение за изкуствените торове(60) .
112. Следователно като не е приел кодекси за разпръскването на изкуствени торове върху земи с остър наклон, Люксембург не е изпълнил член 5, параграф 4, буква а) от Директивата за нитратите и буква A, точка 2 от приложение II към нея.
6. По четвъртото твърдение за нарушение — Техники за разпръскване
113. С четвъртото твърдение за нарушение Комисията оспорва факта, че Люксембург не е приел разпоредби за техниките за разпръскване, в частност по отношение на равномерното и ефективно разпръскване.
114. Буква A, точка 6 от приложение II към Директивата за нитратите предвижда, че кодексите на добрата селскостопанска практика трябва да съдържат, доколкото те са правилни, правила относно начините за разпръскването върху селскостопански земи на химически изкуствени торове и отпадни води от животни, и по-специално неговото ниво и еднаквост с цел поддържане оттичането на хранителни елементи във водите на едно приемливо ниво.
115. Тъй като в Люксембург липсват такива правила, следва да се заключи, че тази разпоредба е нарушена.
116. Изложените със закъснение доводи на Люксембург не биха променили по никакъв начин тази констатация. Въпросът дали правилата относно техниките за разпръскване предвид техническото състояние на селското стопанство на Люксембург са необходими или не, не променя нищо в задължението за надлежното и пълно транспониране на Директивата.
V – Съдебни разноски
117. Съгласно член 69, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна, в случая Люксембург, се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
VI – Заключение
118. Ето защо предлагам на Съда да постанови следното решение:
„1. Като не е приело необходимите мерки, за да се съобрази с член 5, параграф 4 от Директива 91/676/ЕИО на Съвета от 12 декември 1991 година за опазване на водите от замърсяване с нитрати от селскостопански източници, във връзка с буква A, точки 2 и 6 от приложение II и с точки 1.1 и 1.2 от приложение III към нея, Великото херцогство не е изпълнило задълженията си по тази директива.
2. Осъжда Люксембург да заплати съдебните разноски.“
(1) .
(2)  –	ОВ L 375, стр. 1; Специално издание на български език, глава 15, том 2, стр. 81; изменена с Регламент (ЕО) № 1882/2003 на Европейския парламент и на Съвета от 29 септември 2003 година за адаптиране към Решение 1999/468/ЕО на Съвета на разпоредбите относно комитетите, които подпомагат Комисията при упражняването на изпълнителните ѝ правомощия, определени в актовете, които подлежат на процедурата, посочена в член 251 от Договора за Европейската общност (ОВ L 284, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 4, стр. 213).
(3)  –	Решение от 8 март 2001 г. по дело Комисия/Люксембург (C‑266/00, Recueil, стр. I‑2073).
(4)  –	Вж. точка 14 от решението, посочено в бележка под линия 3. Този регламент е публикуван в Luxemburgischen Memorial A 1994 г., стр. 1648.
(5)  –	Посочено в бележка под линия 3.
(6)  –	Memorial A 2000 г., стр. 2856.
(7)  –	Решение от 17 декември 2009 г. по дело M/EMEA (C‑197/09 RX‑II, все още непубликувано в Сборника, точка 48 и сл.).
(8)  –	Вж. Решение от 7 януари 2004 г. по дело Aalborg Portland и др./Комисия (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P и C‑219/00 P, Recueil, стр. I‑123, точка 338) и Решение от 18 декември 2008 г. по дело Coop de France Bétail и Viande/Комисия (C‑101/07 P и C‑110/07 P, все още непубликувано в Сборника, точка 127).
(9)  –	Вж. член 50 от Хартата на основните права на Европейския съюз, Решение от 15 октомври 2002 г. по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, от C‑250/99 P до C‑252/99 P и C‑254/99 P, Recueil, стр. I‑8375, точка 59) и моето заключение от 6 август 2008 г. по дело Santesteban Goicoechea (C‑296/08 PPU, Сборник, стр. I‑6307, точка 53).
(10)  –	Вж. Решение от 8 ноември 2001 г. по дело Комисия/Италия (C‑127/99, Recueil, стр. I‑8305, точка 27 и сл.), Решение от 8 април 2008 г. по дело Комисия/Италия (C‑337/05, Сборник, стр. I‑2173, точка 25) и Решение от 2 октомври 2008 г. по дело Комисия/Италия (C‑157/06, Сборник, стр. I‑7313, точка 19); вж. в този смисъл заключението на генералния адвокат Geelhoed от 31 май 2001 г. по дело Комисия/Италия (C‑127/99, Recueil, стр. I‑8305, точка 46) и Решение от 21 октомври 2004 г. по дело Комисия/Франция (C‑212/03, Recueil, стр. I‑4213, точка 23), както и заключението на генералния адвокат Mazák от 10 юли 2007 г. по дело Комисия/Италия (C‑337/05, Сборник, стр. I‑2173, точка 32).
(11)  –	Решение от 8 септември 2005 г. по дело Комисия/Испания (C‑416/02, Recueil, стр. I‑7487, точка 65) изрично оставя този въпрос открит.
(12)  –	В този смисъл и заключението на генералния адвокат Stix-Hackl от 12 май 2005 г. по дело Комисия/Испания (C‑416/02, Recueil, стр. I‑7487, точка 155).
(13)  –	Решение от 12 юли 2005 г. по дело Комисия/Франция (C‑304/02, Recueil, стр. I‑6263, точка 84).
(14)  –	Протокол № 7 към Конвенцията за защита на човешките права и основни свободи, изменен с Протокол № 11, Страсбург, 1984 г., European Treaty Series № 117. Този протокол е ратифициран до момента от 23 държави членки, но не и от Белгия, Германия, Нидерландия и Обединеното кралство.
(15)  –	Вж. заключението на генералния адвокат Ruiz-Jarabo Colomer от 24 януари 2008 г. по дело Michaeler и Subito GmbH (C‑55/07 и C‑56/07, Сборник, стр. I‑3135, точка 56).
(16)  –	Вж. Решение от 28 септември 2006 г. по дело Gasparini и др. (C‑467/04, Recueil, стр. I‑9199, точка 27, с други доказателства).
(17)  –	Вж. Решение по дело Комисия/Франция (посочено в бележка под линия 13, точка 92) и Решение от 10 септември 2009 г. по дело Комисия/Португалия (C‑457/07, все още непубликувано в Сборника, точка 47).
(18)  –	Вж. относно процедурата по член 228, параграф 2 ЕО Решение от 4 юли 2000 г. по дело Комисия/Гърция (C‑387/97, Recueil, стр. I‑5047, точка 90) и Решение от 25 ноември 2003 г. по дело Комисия/Испания (C‑278/01, Recueil, стр. I‑14141, точки 41 и 49).
(19)  –	Вж. по-специално Решение от 11 юли 1989 г. по дело Schräder (265/87, Recueil, стр. 2237, точка 21), Решение от 13 ноември 1990 г. по дело Fedesa и др. (C‑331/88, Recueil, стр. I‑4023, точка 13), Решение от 12 юли 2001 г. по дело Jippes и др. (C‑189/01, Recueil, стр. I‑5689, точка 81), Решение от 9 март 2006 г. по дело Zuid-Hollandse Milieufederatie и Natuur en Milieu (C‑174/05, Recueil, стр. I‑2443, точка 28) и Решение от 24 май 2007 г. по дело Maatschap Schonewille-Prins (C‑45/05, Сборник, стр. I‑3997, точка 45).
(20)  –	Вж. Решение от 30 септември 2003 г. по дело Köbler (C‑224/01, Recueil, стр. I‑10239, точка 38), Решение от 16 март 2006 г. по дело Kapferer (C‑234/04, Recueil, стр. I‑2585, точка 20) и Решение от 3 септември 2009 г. по дело Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, все още непубликувано в Сборника, точка 22).
(21)  –	Вж. Решение от 19 февруари 1991 г. по дело Италия/Комисия (C‑281/89, Recueil, стр. I‑347, точка 14), Решение по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия (посочено в бележка под линия 9, точка 44) и Решение от 12 юни 2008 г. по дело Комисия/Португалия (C‑462/05, Сборник, стр. I‑4183, точка 23). Германският превод се отнася до „предмета на въпросното съдебно решение“, във френската първоначална редакция обаче се посочва, кои въпроси са били „решени“ (tranchés).
(22)  –	Вж. Решение от 26 април 1988 г. по дело Asteris и др./Комисия (97/86, 193/86, 99/86 и 215/86, Recueil, стр. 2181, точка 27), Решение от 1 юни 2006 г. по дело P & O European Ferries (Vizcaya) и Diputación Foral de Vizcaya/Комисия (C‑442/03 P и C‑471/03 P, Recueil, стр. I‑4845, точки 44 и 47) и Решение от 19 февруари 2009 г. по дело Gorostiaga Atxalandabaso/Парламент (C‑308/07 P, все още непубликувано в Сборника, точка 57). Това се илюстрира с Решение от 16 юли 2009 г. по дело Комисия/Schneider Electric (C‑440/07 P, все още непубликувано в Сборника, точка 113 и сл.). В този смисъл, Решение C‑127/99 (посочено в бележка под линия 10, точка 28) относно принципа ne bis in idem.
(23)  –	Вж. относно изтичането на срока на допълнителното мотивирано становище Решение по дело Комисия/Люксембург (посочено в бележка под линия 3, точка 18).
(24)  –	Срв. относно предмета на спора в производството за установяване на неизпълнение на задължения Решение от 17 ноември 1992 г. по дело Комисия/Гърция (C‑105/91, Recueil, стр. I‑5871, точка 13), Решение от 9 септември 2004 г. по дело Комисия/Гърция (C‑417/02, Recuiel, стр. I‑7973, точка 17) и Решение от 22 септември 2005 г. по дело Комисия/Белгия (C‑221/03, Recueil, стр. I‑8307, точка 39), както и за случая на еднакви по съдържание нови разпоредби на Съюза Решение от 9 ноември 1999 г. по дело Комисия/Италия (C‑365/97, Recueil, стр. I‑7773, точка 36) и Решение от 8 декември 2005 г. по дело Комисия/Люксембург (C‑33/04, Recueil, стр. I‑10629, точка 49).
(25)  –	Посочено в бележка под линия 3, точка 29.
(26)  –	Вж. Решение C-127/99 (посочено в бележка под линия 10, точка 29) относно принципа ne bis in idem.
(27)  –	Посочено в бележка под линия 3, точка 33.
(28)  –	Член 260, параграф 2 ДФЕС съкращава това досъдебно производство: вече не е необходимо мотивирано становище.
(29)  –	Решение по дело Комисия/Португалия, посочено в бележка под линия 17.
(30)  –	Вж. Решение от 18 юли 2007 г. по дело Комисия/Германия (C‑503/04, Сборник, стр. I‑6153, точка 15).
(31)  –	Вж. Решение от 15 октомври 1985 г. по дело Комисия/Италия (281/83, Recueil, стр. 3397). В този случай става въпрос за правната уредба, свързана с предлагането на оцет на пазара. След първото решение от 9 декември 1981 г. по дело Комисия/Италия (193/80, Recueil, стр. 3019) Италия не изпълнява задълженията си относно свободата на движение на стоки, като отказва пускането на пазара и вноса на оцет от селскостопански произход, който не е произведен от оцетно-киселата ферментация на виното, и свежда означението „оцет“ до „винен оцет“. Второто решение се отнася само до факта, че означението „оцет“ е сведено до „винен оцет“ в правната уредба, приета за изпълнение на първото решение. Вж. в този смисъл и Решение от 14 март 2006 г. по дело Комисия/Франция (C‑177/04, Recueil, стр. I‑2461, точка 36) и Решение от 18 юли 2006 г. по дело Комисия/Италия (C‑119/04, Recueil, стр. I‑6885, точки 28—32).
(32)  –	Съгласно Решение от 10 април 1984 г. по дело Комисия/Белгия (324/82, Recueil, 1861) облагането на автомобили с данък върху добавената стойност на база цената от каталога, без да се взема под внимание действителната продажна цена, е несъвместимо с Шеста директива. Като резултат от това решение Белгия приема разпоредби в областта на данъка върху добавената стойност и разпоредби за данъка върху регистрацията на автомобилите, които водят до това, че намаляването на данъка върху добавената стойност е компенсирано чрез данъка върху регистрацията на автомобилите. Съгласно Решение от 4 февруари 1988 г. по дело Комисия/Белгия (391/85, Recueil, стр. 579) този подход е в противоречие с първото решение.
(33)  –	Вж. Решение от 17 декември 1981 г. по дело Комисия/Италия (30/81—34/81, Recueil, стр. 3379) и Решение от 2 август 1993 г. по дело Комисия/Италия (C‑366/89, Recueil, стр. I‑4201) във връзка с транспонирането на Директива 75/439/ЕИО относно обезвреждането на отработени масла; вж. Решение от 12 юли 1988 г. по дело Комисия/Италия (322/86, Recueil, стр. 3995) и Решение от 9 март 1994 г. по дело Комисия/Италия (C‑291/93, Recueil, стр. I‑859) във връзка с транспонирането на Директива 78/659/ЕИО на Съвета от 18 юли 1978 година относно качеството на сладките води, които се нуждаят от опазване или подобряване, за да са годни за живота на рибите, както и Решение от 17 юни 1987 г. по дело Комисия/Белгия (1/86, Recueil, стр. 2797) и Решение от 5 май 1993 г. по дело Комисия/Белгия (C‑174/91, Recueil, стр. I‑2275) във връзка с транспонирането в областта Валония на Директива 80/68/ЕИО на Съвета от 17 декември 1979 година относно опазването на подземните води от замърсяване, причинено от определени опасни вещества.
(34)  –	Вж. Решение от 16 юни 2005 г. по дело Комисия/Италия (C‑456/03, Recueil, стр. I‑5335, точка 40) и моето заключение от 15 януари 2009 г. по дело Комисия/Ирландия (C‑427/07, все още непубликувано в Сборника, точка 42). Вж. в този смисъл по специфичното положение във връзка с процедурата по член 228, параграф 2 ЕО Решение по дело Комисия/Франция (посочено в бележка под линия 31, точка 38).
(35)  –	Посочено в бележка под линия 3, точка 29.
(36)  –	Заключение от 16 ноември 1995 г. по дело Комисия/Франция (C‑334/94, Recueil, стр. I‑1307, точка 13).
(37)  – Допълнено от мен.
(38)  –	Вж. по-специално Решение от 14 февруари 1989 г. по дело Star Fruit/Комисия (247/87, Recueil, стр. 291, точка 11), Решение от 17 май 1990 г. по дело Sonito и др./Комисия (C‑87/89, Recueil, стр. I‑1981, точка 6 и сл.) и Решение от 24 март 2009 г. по дело Danske Slagterier (C‑445/06, все още непубликувано в Сборника, точка 44).
(39)  –	Вж. Решение по дело Star Fruit/Комисия (посочено в бележка под линия 38) и Решение по дело Sonito (посочено в бележка под линия 38, точка 6). Вж. също Решение от 14 декември 1971 г. по дело Комисия/Франция (7/71, Recuiel, стр. 1003, точка 5).
(40)  –	Вж. Решение от 23 октомври 1997 г. по дело Комисия/Нидерландия (C‑157/94, Recuiel, стр. I‑5699, точка 60), Решение по дело Комисия/Италия (C‑158/94, Recuiel, стр. I‑5789, точка 56) и Решение по дело Комисия/Франция (C‑159/94, Recueil, стр. I‑5815, точка 103), както и Решение от 29 септември 1998 г. по дело Комисия/Германия (C‑191/95, Recueil, стр. I‑5449, точка 44).
(41)  –	Вж. Решение на Съда от 14 октомври 1999 г. по дело Bavarian Lager/Комисия (T‑309/97, Recueil, стр. II‑3217, точка 46) и Решение от 12 септември 2007 г. по дело API/Комисия (T‑36/04, Сборник, стр. II‑3201, точка 121). Вж. също моето заключение от 8 септември 2009 г. по дело Комисия/Technische Glaswerke Ilmenau (C‑139/07 P, все още непубликувано в Сборника, точки 105—110).
(42)  –	Вж. в този смисъл Определение на Съда от 7 септември 2009 г. по дело LPN/Комисия (T‑186/08, все още непубликувано в Сборника, на разположение само на португалски и френски език, точка 49).
(43)  –	Вж. в този смисъл заключението на генералния адвокат Fennelly по дело Комисия/Франция (посочено в бележка под линия 36, точка 13 и сл.).
(44)  –	Заключение по дело Комисия/Франция (посочено в бележка под линия 36, точка 14).
(45)  –	Вж. Решение от 7 март 1996 г. по дело Комисия/Франция (C‑334/94, Recueil, стр. I‑1307).
(46)  –	В този смисъл Решение от 4 юли 2000 г. по дело Комисия/Гърция (C‑387/97, Recueil, стр. I‑5047, точка 42).
(47)  –	Вж. по-специално Решение от 25 февруари 1999 г. по дело Комисия/Италия (C‑195/97, Recuiel, стр. I‑1169) и Решение от 8 ноември 2001 г. (посочено в бележка под линия 10) във връзка с Директивата за нитратите, както и Решение от 11 декември 1997 г. по дело Комисия/Германия (C‑83/97, Recuiel, стр. I‑7191) и Решение от 10 януари 2006 г. по дело Комисия/Германия (C‑98/03, Recueil, стр. I‑53) във връзка с Директива 92/43/ЕИО на Съвета от 21 май 1992 г. за опазване на естествените местообитания и на дивата флора и фауна (ОВ L 206, стр. 7; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 109).
(48)  –	Вж. Решение от 6 октомври 2009 г. по дело Комисия/Испания (C‑562/07, все още непубликувано в Сборника, точка 18 и сл.).
(49)  –	Вж. Решение по дело Комисия/Франция (посочено в бележка под линия 13, точка 90 и сл.).
(50)  –	Вж. Решение от 5 ноември 2002 г. по дело Комисия/Белгия (C‑471/98, Recueil, стр. I‑9681, точка 41 и сл.).
(51)  –	Вж. в този смисъл Решение от 2 октомври 2003 г. по дело Комисия/Нидерландия (C‑322/00, Recuiel, стр. I‑11267, точка 133 и сл.).
(52)  –	Решение по дело Комисия/Нидерландия (посочено в бележка под линия 51, точка 136). Точка 155 от това решение отива още по-далече: при преценката на въпроса дали елементите, изложени в буква A от приложение II към Директивата, са правилни, могат да се вземат под внимание само
обективни критерии във връзка с физическите, геоложките и климатичните особености на отделните региони.
(53)  –	Решение по дело Комисия/Нидерландия (посочено в бележка под линия 51, точка 135).
(54)  –	Решение по дело Комисия/Нидерландия (посочено в бележка под линия 51, точка 137).
(55)  –	Решение от 6 май 1980 г. по дело Комисия/Белгия (102/79, Recueil,
стр. 1473, точка 11), Решение от 20 ноември 2003 г. по дело Комисия/Франция (C‑296/01, Recueil, стр. I‑13909, точка 54), Решение от 12 юли 2007 г. по дело Комисия/Австрия (C‑507/04, Сборник, стр. I‑5939, точка 162) и Решение от 13 декември 2007 г. по дело Комисия/Италия (C‑465/05, Сборник, стр. I‑11091, точка 65).
(56)  –	Относно Директива 92/43 вж. в този смисъл Решение от 20 октомври 2005 г. по дело Комисия/Обединено кралство (C‑6/04, Recueil, стр. I‑9017, точка 26).
(57)  –	Решение по дело Комисия/Холандия (посочено в бележка под линия 51, точка 47).
(58)  –	Решение от 29 април 1999 г. по дело Standley и др. (С‑293/97, Recueil, стр. I‑2603, точки 46—57).
(59)  –	Решение по дело Комисия/Люксембург (посочено в бележка под линия 3, точка 33).
(60)  –	Решение по дело Комисия/Нидерландия (посочено в бележка под линия 51, точка 134).