62023CJ0454
PRESUDA SUDA (peto vijeće)
27. veljače 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Politika azila – Međunarodna zaštita – Direktiva 2011/95/EU – Status izbjeglice – Članak 14. stavak 4. točka (a) i članak 14. stavak 5. – Opoziv ili odbijanje odobravanja statusa izbjeglice u slučaju opasnosti za sigurnost države članice domaćina – Postupanje i djela počinjena prije ulaska podnositelja zahtjeva na državno područje države članice domaćina – Dopuštenost – Valjanost – Članak 18. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Članak 78. stavak 1. UFEU‑a – Konvencija o statusu izbjeglica (Ženevska konvencija)”
U predmetu C‑454/23,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias (Upravni sud za međunarodnu zaštitu, Cipar), odlukom od 19. lipnja 2023., koju je Sud zaprimio 18. srpnja 2023., u postupku
Κ.Α.Μ.
protiv
Republike Cipra,
SUD (peto vijeće),
u sastavu: M. L. Arastey Sahún, predsjednica vijeća, D. Gratsias (izvjestitelj), E. Regan, J. Passer i B. Smulders, suci,
nezavisna odvjetnica: L. Medina,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za osobu Κ.Α.Μ., N. Charalambidou, dikigoros,
–
za Republiku Cipar, F. Sotiriou i E. Symeonidou, u svojstvu agenata,
–
za Saveznu Republiku Njemačku, J. Möller i R. Kanitz, u svojstvu agenata,
–
za Europski parlament, I. Anagnostopoulou i R. van de Westelaken, u svojstvu agenata,
–
za Vijeće Europske unije, M. Balta, M. Moore i K. Pleśniak, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, T. Adamopoulos, A. Azéma, F. Blanc, J. Hottiaux i A. Katsimerou, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnu odvjetnicu, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se, s jedne strane, na tumačenje članka 12. i članka 14. stavka 4. točke (a) Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248. i ispravci SL 2020., L 76, str. 37. i SL 2023./90216, L) te članka 18. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i, s druge strane, na valjanost tog članka 14. stavka 4. točke (a) s obzirom na članak 78. stavak 1. UFEU‑a i članak 18. Povelje.
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe K. A. M. i Republike Cipra, koju zastupa Ypiresia Asylou (Služba za azil, Cipar) u vezi s odbijanjem, od strane te službe, njezina zahtjeva za priznavanje statusa izbjeglice zbog toga što predstavlja opasnost za sigurnost te države članice.
Pravni okvir
Međunarodno pravo
3
Članak 1. Konvencije o statusu izbjeglica, koja je potpisana u Ženevi 28. srpnja 1951. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 189., str. 150., br. 2545 (1954.)) i koja je stupila na snagu 22. travnja 1954. te je dopunjena Protokolom o statusu izbjeglica sklopljenim u New Yorku 31. siječnja 1967., koji je stupio na snagu 4. listopada 1967. (u daljnjem tekstu: Ženevska konvencija), naslovljen „Definicija pojma ‚izbjeglica’”, u odjeljku F glasi kako slijedi:
„Odredbe [Ženevske] [k]onvencije neće se primjenjivati na osobe za koje postoje ozbiljni razlozi zbog kojih se može smatrati:
(a)
da su počinile zločin protiv mira, ratni zločin ili zločin protiv čovječnosti kako je definirano međunarodnim instrumentima izrađenim kako bi se predvidjele odredbe u pogledu takvih zločina;
(b)
da su počinile teško nepolitičko kazneno djelo izvan zemlje u koju su izbjegle prije nego su bile prihvaćene kao izbjeglice;
(c)
da su krive za djela koja su u suprotnosti s ciljevima i načelima Ujedinjenih naroda.”
4
Članak 33. te konvencije, naslovljen „Zabrana protjerivanja i vraćanja”, predviđa:
„1.   Nijedna država ugovornica neće protjerati ili prisilno udaljiti ili na bilo koji način vratiti izbjeglicu na granice područja gdje bi njegov život ili sloboda bili ugroženi zbog njegove rase, vjere, državljanstva, pripadnosti nekoj društvenoj skupini ili političkih uvjerenja.
2.   Na pravo iz te odredbe, međutim, ne može se pozivati izbjeglica kojeg se opravdano smatra opasnim za sigurnost zemlje u kojoj se nalazi ili koji, nakon što je pravovaljano osuđen za posebno teško kazneno djelo, predstavlja opasnost za društvo navedene zemlje.”
Pravo Unije
5
U uvodnim izjavama 21., 31. i 37. Direktive 2011/95 navodi se:
„(21)
Priznanje statusa izbjeglice deklaratorni je akt.
[…]
(31)
Radnje koje su u suprotnosti s ciljevima i načelima Ujedinjenih naroda navedene su u Preambuli i člancima 1. i 2. Povelje Ujedinjenih naroda te su, među ostalim, sadržane u rezolucijama Ujedinjenih naroda koje se odnose na mjere za borbu protiv terorizma i u kojima se izjavljuje da ‚su djela, metode i prakse terorizma u suprotnosti s ciljevima i načelima Ujedinjenih naroda’ te da je ‚svjesno financiranje, planiranje i poticanje terorističkih djela također suprotno ciljevima i načelima Ujedinjenih naroda’.
[…]
(37)
Pojam nacionalne sigurnosti i javnog reda obuhvaća i slučajeve u kojima državljanin treće zemlje pripada udruženju koje podržava međunarodni terorizam ili podržava takvo udruženje.”
6
U članku 2. te direktive, naslovljenom „Definicije”, određuje se:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(d)
‚izbjeglica’ znači državljanin treće zemlje koji je, zbog osnovanog straha od proganjana zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, političkog mišljenja ili pripadnosti određenoj društvenoj skupini, izbjegao iz svoje nacionalne države te nije u mogućnosti ili, zbog takvog straha, ne želi staviti se pod zaštitu te države, kao i osoba bez državljanstva koja se nalazi izvan države prethodnog uobičajenog boravišta, a koja se zbog istih gore navedenih razloga, ili zbog takvog straha, ne želi vratiti u tu državu, te na koju se ne primjenjuje članak 12.;
[…]”
7
Poglavlje II. navedene direktive, naslovljeno „Procjena zahtjeva za međunarodnom zaštitom”, koje sadržava njezine članke 4. do 8., predviđa relevantne elemente za utvrđivanje potrebe za međunarodnom zaštitom podnositelja zahtjeva. U poglavlju III. iste direktive, naslovljenom „Uvjeti za status izbjeglice”, koje sadržava njezine članke 9. do 12., navode se kriteriji koji se odnose na svojstvo izbjeglice.
8
Članak 12. Direktive 2011/95, naslovljen „Isključenje”, u stavku 2. predviđa:
„Državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva nemaju pravo na stjecanje statusa izbjeglice ako postoje ozbiljni razlozi zbog kojih se može smatrati:
(a)
da su počinili zločin protiv mira, ratni zločin ili zločin protiv čovječnosti kako je definirano međunarodnim instrumentima izrađenim kako bi se predvidjele odredbe u pogledu takvih zločina;
(b)
da su počinili teško nepolitičko kazneno djelo izvan zemlje u koju su izbjegli prije nego su bili prihvaćeni kao izbjeglice, što znači prije izdavanja dozvole boravaka na temelju odobrenog statusa izbjeglice; posebno okrutna djela, čak i ako su počinjena s navodnim političkim ciljem, mogu se smatrati teškim nepolitičkim kaznenim djelima;
(c)
da su krivi za djela koja su u suprotnosti s ciljevima i načelima Ujedinjenih naroda kao što su navedena u preambuli i člancima 1. i 2. Povelje Ujedinjenih naroda.”
9
U skladu s odredbama članka 13. te direktive, naslovljenog „Odobravanje statusa izbjeglice”:
„Države članice odobravaju status izbjeglice državljaninu treće zemlje ili osobi bez državljanstva koja ispunjava uvjete za stjecanje statusa izbjeglice u skladu s poglavljima II. i III.”
10
Članak 14. navedene direktive, naslovljen „Opoziv, poništenje ili odbijanje obnavljanja statusa izbjeglice”, u stavcima 4. do 6. glasi:
„4.   Države članice mogu opozvati, poništiti ili odbiti obnoviti status izbjeglice koji je odobrilo izvršno, upravno, sudsko ili neformalno sudsko tijelo ako:
(a)
postoje opravdani razlozi da dotična osoba predstavlja opasnost za sigurnost države članice u kojoj se nalazi;
(b)
dotična osoba, s obzirom da je pravomoćno osuđena za posebno teško kazneno djelo, predstavlja opasnost za društvo te države članice.
5.   U slučajevima koji su opisani u stavku 4., države članice mogu odlučiti ne odobriti status izbjeglice ako takva odluka još nije bila donesena.
6.   Osobama na koje se primjenjuju stavci 4. ili 5. pripadaju prava navedena u člancima 3., 4., 16., 22., 31., 32. i 33. Ženevske konvencije ili slična prava, pod uvjetom da se nalaze u državi članici.”
11
Članak 21. navedene direktive, naslovljen „Zaštita od prisilnog udaljenja ili vraćanja“, određuje:
„1.   Države članice poštuju načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja u skladu sa svojim međunarodnim obvezama.
2.   Ako nije zabranjeno međunarodnim obvezama navedenim u stavku 1., države članice mogu prisilno udaljiti ili vratiti izbjeglicu, bez obzira je li mu status službeno priznat ili nije, ako:
(a)
postoje opravdani razlozi da se dotična osoba smatra opasnom za sigurnost države članice u kojoj se nalazi; ili
(b)
dotična osoba, s obzirom da je pravomoćno osuđena za posebno teško kazneno djelo, predstavlja opasnost za društvo te države članice.
3.   Država članica može opozvati, poništiti ili odbiti obnoviti ili izdati dozvolu boravka izbjeglici na koju se primjenjuje stavak 2.”
12
Članak 24. stavak 1. Direktive 2011/95, naslovljen „Dozvole boravka”, glasi kako slijedi:
„Čim prije nakon odobravanja međunarodne zaštite, države članice izdaju osobama sa statusom izbjeglice dozvolu boravka koja mora vrijediti barem tri godine s mogućnošću produljenja, osim ako neotklonjivi razlozi nacionalne sigurnosti ili javnog reda nalažu drukčije, i ne dovodeći u pitanje članak 21. stavak 3.”
Ciparsko pravo
13
Člankom 5. Perija Prosfygon Nómos iz 2000. (Zakon o izbjeglicama iz 2000.) (EE, prilog 6. (I.), br. 3383, 28. 1. 2000., str. 1.), kako je izmijenjen (u daljnjem tekstu: Zakon o izbjeglicama), naslovljenim „Isključenje podnositelja zahtjeva”, određuje se:
„1.   Podnositelj zahtjeva nema pravo na stjecanje statusa izbjeglice:
[…]
(c)
ako postoje ozbiljni razlozi zbog kojih se može smatrati da:
i.
je počinio zločin protiv mira, ratni zločin ili zločin protiv čovječnosti kako je definirano međunarodnim konvencijama izrađenim kako bi se predvidjele odredbe u pogledu takvih zločina; ili
ii.
je počinio teško nepolitičko kazneno djelo u drugoj zemlji prije nego što mu je izdana dozvola boravka na temelju priznavanja statusa izbjeglice; za potrebe ove točke pojam teškog nepolitičkog kaznenog djela uključuje posebno okrutna djela, čak i ako su počinjena s navodnim političkim ciljem; ili
iii.
je kriv za djela koja su u suprotnosti s ciljevima i načelima Ujedinjenih naroda kao što su navedena u preambuli i člancima 1. i 2. Povelje Ujedinjenih naroda;
iv.
je poticatelj ili na drugi način sudjeluje u jednom od kaznenih djela ili djela navedenih u točkama od i. do iii.
[…]”
14
Članak 6.A Zakona o izbjeglicama predviđa:
„1.   Status izbjeglice opoziva se ako načelnik [Službe za azil]:
[…]
(c)
smatra da osoba o kojoj je riječ iz opravdanih razloga predstavlja opasnost za sigurnost Republike; ili
(d)
smatra da osoba o kojoj je riječ predstavlja opasnost za ciparsko društvo jer je pravomoćno osuđena za posebno teško kazneno djelo.
1.   A Ako zahtjev podnosi osoba koja pripada jednoj od kategorija iz stavka 1. točaka (c) i (d), načelnik [Službe za azil] odlukom odbija zahtjev za priznavanje statusa izbjeglice.
2.   Ako načelnik [Službe za azil] nakon ispitivanja spisa primjenom po analogiji redovnog postupka razmatranja zahtjeva iz članka 13. utvrdi da je ispunjen jedan od uvjeta iz stavka 1., on opoziva svojstvo izbjeglice osobe o kojoj je riječ pisanom i obrazloženim odlukom, u kojoj navodi činjenične i pravne razloge na kojima se ta odluka temelji; on također obavješćuje osobu o kojoj je riječ o njezinu pravu na žalbu protiv te odluke […]
[…]
5.   Osobe na koje se primjenjuju odredbe stavka 1. točke (b) ili stavka 1.A imaju prava predviđena u člancima 3., 4., 16., 22., 31., 32. i 33. [Ženevske konvencije] sve dok se nalaze na područjima koja nadzire Vlada Republike.”
15
U skladu s člankom 29. Zakona o izbjeglicama, naslovljenim „Protjerivanje korisnika međunarodne zaštite”:
„1.   Direktor [Tmime Archeiou Plithysmou kai Metanastefsis (Služba za registraciju stanovništva i za imigraciju)] je ovlašten odlučivati o protjerivanju korisnika međunarodne zaštite:
(a)
ako postoje ozbiljni razlozi za to da osoba o kojoj je riječ predstavlja opasnost za sigurnost Republike; […]
[…]
4.   Zabranjeno je donijeti nalog za protjerivanje izbjeglice […] u zemlju u kojoj bi njegov život ili sloboda bili u opasnosti ili bi ta osoba mogla biti izložena mučenju, ponižavajućem ili nečovječnom postupanju ili kažnjavanju ili progonu zbog svojeg spola, vjere, nacionalnosti, pripadnosti određenoj zajednici, političkog mišljenja, oružanog sukoba ili ekološke katastrofe.
[…]
6.   Osobe na koje se primjenjuju odredbe stavka 1. sve dok se nalaze na područjima koja nadzire Vlada Republike imaju prava predviđena u člancima 3., 4., 16., 22., 31., 32. i 33. [Ženevske konvencije].”
Glavni postupak i prethodna pitanja
16
Tužitelj iz glavnog postupka, osoba K. A. M., državljanin Maroka koji je 29. prosinca 2018. nezakonito ušao na državno područje Republike Cipra, podnio je 10. siječnja 2019. Službi za azil zahtjev za međunarodnu zaštitu.
17
Grafeio Katapolemisis tis Tromokratias (Ured za borbu protiv terorizma, Cipar) uputio je 28. siječnja 2019. povjerljivi dopis Službi za azil u kojem je istaknuo da podnositelj zahtjeva predstavlja opasnost.
18
Prema elementima s kojima je tužitelj iz glavnog postupka upoznat i koje je naveo u svojim pisanim očitovanjima pred Sudom, u tom se dopisu navodi, kao prvo, da se u informacijama koje su dobila tijela Republike Cipra osoba o kojoj je riječ identificira kao osoba koja obavlja operativnu aktivnost u korist terorističke skupine, kao drugo, da je ta osoba proturječila sama sebi, među ostalim, kad je riječ o njezinim putovanjima prije ulaska na državno područje i, kao treće, da je tužitelj iz glavnog postupka bio u doticaju s belgijskim, španjolskim i francuskim policijskim tijelima zbog različitih kažnjivih djela te je prijetio bombaškim napadom na Veleposlanstvo Belgije u Maroku.
19
Dana 16. travnja 2019. Služba za azil obavijestila je tužitelja iz glavnog postupka o odbijanju njegova zahtjeva za međunarodnu zaštitu. U tom pogledu, ta je služba „utvrdila da postoje ozbiljni razlozi zbog kojih se može smatrati da bi [osoba K. A. M.], ako se vrati u Maroko, bila izložena ozbiljnom progonu, kako tijela te zemlje tako i društva” zbog svojih mišljenja te je iz toga zaključila da „se čini da iz gore navedenih navoda [osobe K. A. M.] proizlazi da su u odnosu na nju ispunjeni subjektivni i objektivni elementi na temelju kojih se može utvrditi da je pobjegla iz svoje zemlje podrijetla i ne želi se vratiti u nju zbog opravdanog straha od proganjanja zbog jednog od razloga navedenih u članku 3. stavku 1. Zakona o izbjeglicama iz 2000. i 2018.”. Međutim, navodeći da su nadležna tijela okarakterizirala osobu o kojoj je riječ kao osobu koja je opasna za ciparsko društvo i za sigurnost Republike Cipara, navedena služba smatrala je da su ispunjeni uvjeti predviđeni u članku 6.A stavku 1. točki (c) i članku 6.A stavku 1.A Zakona o izbjeglicama te joj je stoga odbila odobriti status izbjeglice.
20
Budući da je tužitelj iz glavnog postupka istog dana podnio žalbu u upravnom postupku protiv te odluke pred Anatheoritiki Archi Prosfygonom (Žalbeno tijelo za izbjeglice, Cipar, u daljnjem tekstu: žalbeno tijelo), ono je 30. srpnja 2019. potvrdilo navedenu odluku. Naime, zbog sličnih razloga smatralo je da „njegov status izbjeglice treba opozvati u skladu s člankom 6.A stavkom 1. točkom (c) i člankom 6.A stavkom 1.A Zakona o izbjeglicama iz 2000. i 2018.”.
21
Dana 14. listopada 2019. podnio je Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasiasu (Upravni sud za međunarodnu zaštitu, Cipar), sudu koji je uputio zahtjev, tužbu za poništenje odluke žalbenog tijela od 30. srpnja 2019.
22
U okviru te tužbe tužitelj iz glavnog postupka u biti tvrdi da sud koji je uputio zahtjev treba Sudu uputiti zahtjev za prethodnu odluku kako bi utvrdio može li se članak 14. stavak 4. točka (a) Direktive 2011/95 tumačiti na način da se tom odredbom dopušta opoziv statusa izbjeglice zbog postupanja koje je izbjeglica počinio u prošlosti ili zbog djela koja je izbjeglica navodno počinio prije svojeg ulaska u državu koja pruža zaštitu i izvan nje, a koja se ne nalaze među postupanjima koja predstavljaju razloge za isključenje iz statusa izbjeglice i koja ne mogu biti obuhvaćena člankom 33. Ženevske konvencije kao ranija postupanja počinjena prije ulaska osobe o kojoj je riječ u državu koja pruža zaštitu i, u slučaju potvrdnog odgovora na to pitanje, proširuje li takvo tumačenje navedene odredbe taksativan popis slučajeva u kojima je isključenje statusa izbjeglica dopušteno na temelju Ženevske konvencije.
23
Republika Cipar pred sudom koji je uputio zahtjev osporava relevantnost pitanja koja je tužitelj u glavnom postupku predložio za rješavanje spora u glavnom postupku i usto tvrdi da je Sud već tumačio pojam „opasnost za sigurnost države” te da su pitanja nacionalne sigurnosti u isključivoj nadležnosti država članica.
24
Sud koji je uputio zahtjev najprije ističe da među strankama glavnog postupka nije sporno da su činjenice na kojima se temelji odbijanje odobravanja statusa izbjeglice tužitelju iz glavnog postupka povezane s ranijim postupanjem ili djelima koja je potonji počinio prije nego što je ušao na državno područje.
25
Nadalje, taj sud koji je uputio zahtjev napominje da, iako su Sudu već upućena pitanja slična onima koja su postavljena u okviru ovog predmeta, on još nije konkretno odgovorio na njih.
26
U tom pogledu, s jedne strane, sud koji je uputio zahtjev ističe da je u okviru predmeta u kojem je donesena presuda od 14. svibnja 2019., M i dr. (Opoziv statusa izbjeglice) (C‑391/16, C‑77/17 i C‑78/17, EU:C:2019:403), Sud odlučivao o pitanju jesu li odredbe Direktive 2011/95, osobito njezin članak 14. stavci 4. do 6. kojima se državama članicama omogućuje da ukinu ili odbiju odobriti status izbjeglice, klauzula o opozivu ili isključenju koja se ne nalazi u Ženevskoj konvenciji i jesu li te odredbe valjane s obzirom na pravila Povelje i UFEU‑a na temelju kojih politika azila Europske unije mora biti u skladu sa Ženevskom konvencijom.
27
Usto, sud koji je uputio zahtjev napominje da je Sud u toj presudi presudio da su te odredbe valjane i da je naglasio, konkretnije, da opoziv i odbijanje odobravanja statusa izbjeglice ne dovode do toga da se osobi, koja osnovano strahuje od proganjanja u svojoj zemlji podrijetla, oduzme svojstvo izbjeglice i prava koja Ženevska konvencija vezuje uz taj status, čime se razlikuje pojam „status izbjeglice” u smislu Ženevske konvencije i pojam „status izbjeglice” kako je definiran u Direktivi 2011/95.
28
S druge strane, sud koji je uputio zahtjev napominje da je Sud u točkama 100. do 105. presude od 9. studenoga 2010., B i D (C‑57/09 i C‑101/09, EU:C:2010:661) smatrao da su razlozi za isključenje navedeni u članku 12. stavku 2. točkama (b) i (c) Direktive Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite (SL 2004., L 304, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 64.), kojom je preinačena Direktiva 2011/95, imali za cilj sankcionirati djela počinjena u prošlosti, ali je pojasnio da se svaka trenutačna opasnost koju eventualno predstavlja izbjeglica za dotičnu državu članicu ne može uzeti u obzir u okviru te odredbe, nego u okviru članka 14. stavka 4. točke (a) ili članka 21. stavka 2. te direktive.
29
U tim je okolnostima Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias (Upravni sud za međunarodnu zaštitu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Mogu li se odredbe članka 14. stavka 4. točke (a) Direktive 2011/95, kojima se predviđa da se status izbjeglice može opozvati ako postoje opravdani razlozi za to da dotična osoba predstavlja opasnost za sigurnost države koja pruža zaštitu, s obzirom na odredbe članka 78. stavka 1. UFEU‑a i Ženevske konvencije o statusu izbjeglica te članka 18. [Povelje] (o pravu na azil), tumačiti na način da se njima dopušta opoziv statusa izbjeglice u vezi s ranijim postupanjima izbjeglice ili navodnim djelima koja je izbjeglica počinio prije ulaska u državu koja pruža zaštitu koji su se dogodili izvan države koja pruža zaštitu i koji nisu obuhvaćeni djelima koja predstavljaju razlog za isključenje iz statusa izbjeglice s obzirom na odredbe članka 1. odjeljka F [Ženevske konvencije] i članka 12. Direktive 2011/95 (o isključenju, kojima se taksativno utvrđuju razlozi zbog kojih osoba može biti isključena iz statusa izbjeglice)?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora na [prvo pitanje]: je li članak 14. stavak 4. točka (a) [Direktive 2011/95], koji se tumači na takav način, u skladu s člankom 18. [Povelje] i člankom 78. stavkom 1. UFEU‑a kojima se predviđa, među ostalim, usklađenost sekundarnog prava [Unije] sa [Ženevskom konvencijom] čija je klauzula o isključenju, predviđena [njezinim] člankom 1. [odjeljka F], taksativna i treba je usko tumačiti?
3.
Na koji način treba tumačiti pojam ‚opasnost za sigurnost države’ u kontekstu primjene članka 14. stavka 4. točke (a) Direktive [2011/95] s obzirom na izrazito visoku razinu uvjeta koji se primjenjuju na taj pojam, kako je predviđeno člankom 33. stavkom 2. [Ženevske konvencije], i ozbiljne posljedice za izbjeglicu čiji se status opoziva? Konkretnije, može li taj članak obuhvaćati ocjenu opasnosti u vezi s navodnim djelima ili postupanjima prije ulaska u državu koja pruža zaštitu? Može li pojam ‚opasnost za sigurnost države’ u kontekstu primjene članka 14. stavka 4. [točke (a)] Direktive [2011/95] obuhvaćati djela ili postupanja izbjeglice koji se nisu dogodili u toj državi?”
O prethodnim pitanjima
Uvodna očitovanja
30
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu je da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi te će u tom smislu Sud prema potrebi preoblikovati pitanja koja su mu postavljena (presuda od 5. prosinca 2023., Nordic Info, C‑128/22, EU:C:2023:951, t. 46. i navedena sudska praksa).
31
Uvodno valja podsjetiti na to da iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da pojmovi iz odredbi tog prava koji, poput članka 14. stavaka 4. i 5. Direktive 2011/95, ne sadržavaju nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica radi utvrđivanja svojeg smisla i dosega trebaju u cijeloj Uniji imati autonomno i ujednačeno tumačenje (vidjeti po analogiji presudu od 6. srpnja 2023., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Osobito teško kazneno djelo), C‑402/22, EU:C:2023:543, t. 23. i navedenu sudsku praksu).
32
U tom pogledu, iz teksta članka 14. stavka 4. te direktive izričito proizlazi da opoziv statusa izbjeglice podrazumijeva da je taj status izbjeglici prethodno „odobrilo izvršno, upravno, sudsko ili neformalno sudsko tijelo”. Suprotno tomu, mogućnost da se ne odobri status izbjeglice, predviđena stavkom 5. tog članka, pretpostavlja da odluka o odobravanju tog statusa „još nije donesena”.
33
U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev svojim prethodnim pitanjima traži samo tumačenje članka 14. stavka 4. točke (a) Direktive 2011/95 o opozivu statusa izbjeglice.
34
Međutim, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je svojom odlukom dostavljenom 16. travnja 2019. Služba za azil odbila zahtjev za međunarodnu zaštitu koji je tužitelj iz glavnog postupka podnio 10. siječnja 2019. Kao što je to sud koji je uputio zahtjev potvrdio u odgovoru na zahtjev Suda za dostavu informacija, toj odluci nije prethodila nikakva prethodna odluka kojom je izvršno, upravno, sudsko ili neformalno sudsko tijelo Republike Cipra priznalo status izbjeglice tužitelju iz glavnog postupka u smislu članka 14. stavka 4. Direktive 2011/95.
35
Točno je da sud koji je uputio zahtjev u svojem odgovoru na zahtjev za dostavu informacija koji je uputio Sud ističe da je Služba za azil konačno odbila zahtjev tužitelja iz glavnog postupka za međunarodnu zaštitu nakon što je zaključila da su ispunjeni elementi na temelju kojih se može dokazati opravdani strah te osobe od proganjanja u njezinoj zemlji podrijetla i stoga nakon što je donijela odluku kojom joj je priznat status izbjeglice i, prema tome, prihvatila njezin zahtjev za odobravanje tog statusa. Iz toga slijedi da konačno odbijanje tog zahtjeva treba kvalificirati kao „opoziv”. Usto, ističe da je odlukom žalbenog tijela navedeni status izričito opozvan.
36
Međutim, valja podsjetiti na to da se, kao što je to Sud presudio, članak 14. stavke 4. i 5. te direktive ne može tumačiti na način da, u kontekstu sustava uvedenog tom direktivom, opoziv statusa izbjeglice ili odbijanje njegova odobravanja rezultira time da predmetni državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva koji ispunjavaju uvjete iz članka 2. točke (d) navedene direktive, u vezi s odredbama njezina poglavlja III., gube svojstvo izbjeglice, u smislu navedenog članka 2. točke (d) i članka 1. odjeljka A Ženevske konvencije. Naime, okolnost da se na predmetnu osobu primjenjuje jedna od situacija iz članka 14. stavaka 4. i 5. Direktive 2011/95 ipak ne znači da ona više ne ispunjava materijalne uvjete o kojima ovisi svojstvo izbjeglice, a koji se odnose na postojanje osnovanog straha od proganjanja u vlastitoj zemlji podrijetla (presuda od 14. svibnja 2019., M i dr. (Opoziv statusa izbjeglice), C‑391/16, C‑77/17 i C‑78/17, EU:C:2019:403, t. 97. i 98.).
37
Stoga, suprotno onomu što se čini da smatra sud koji je uputio zahtjev, činjenica da je u obrazloženju odluke kojom se odbija odobrenje „statusa” izbjeglice nadležno tijelo utvrdilo da podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu o kojem je riječ ispunjava materijalne uvjete iz te direktive o kojima ovisi „svojstvo” izbjeglice ne znači nužno da tu odluku treba analizirati kao „opoziv” tog „statusa”. Naime, neovisno o takvom utvrđenju, ako države članice već nisu odobrile navedeni status, one imaju mogućnost odbiti njegovu dodjelu na temelju članka 14. stavka 5. navedene direktive, osobito ako postoje opravdani razlozi da se smatra da podnositelj zahtjeva o kojem je riječ predstavlja opasnost za sigurnost države članice u kojoj se nalazi, u smislu njezina članka 14. stavka 4. točke (a).
38
U tim okolnostima valja smatrati da sud koji je uputio zahtjev svojim pitanjima upućuje kako na slučaj opoziva statusa izbjeglice tako i na slučaj odbijanja odobravanja tog statusa u situaciji opisanoj u članku 14. stavku 4. točki (a) Direktive 2011/95 i da stoga ne traži samo tumačenje te odredbe, nego i članka 14. stavka 5. te direktive. Na sudu koji je uputio zahtjev je da na temelju navoda iz točaka 32. do 37. ove presude provjeri treba li prvotnu odluku Službe za azil i odluku žalbenog tijela o kojoj je riječ u glavnom postupku kvalificirati kao odluke o opozivu navedenog statusa ili kao odluke o odbijanju njegova odobrenja.
Prvo i treće pitanje
39
Svojim prvim i trećim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 14. stavak 4. točku (a) i članak 14. stavak 5. Direktive 2011/95, u vezi s člankom 78. stavkom 1. UFEU‑a i člankom 18. Povelje, tumačiti na način da država članica može opozvati status izbjeglice ili ga ne odobriti ako se opravdani razlozi na temelju kojih izbjeglica predstavlja opasnost za sigurnost te države članice temelje na djelima ili postupanjima koja je potonji počinio prije svojeg ulaska na državno područje navedene države članice, uzimajući u obzir, s jedne strane, činjenicu da ta djela i to postupanje nisu razlozi za isključenje iz statusa izbjeglice koji su izričito predviđeni člankom 1. odjeljkom F Ženevske konvencije i člankom 12. te direktive i, s druge strane, uvjete koji se primjenjuju na pojam „opasnost za sigurnost zemlje” iz članka 33. stavka 2. te konvencije kao i ozbiljne posljedice koje iz toga proizlaze za izbjeglice.
40
Kao prvo, što se tiče pitanja može li se izraz „opravdani razlozi da izbjeglica predstavlja opasnost za sigurnost države članice u kojoj se nalazi” u smislu članka 14. stavka 4. točke (a) Direktive 2011/95 odnositi na djela ili postupanja tog izbjeglice počinjena prije njegova ulaska na državno područje države članice o kojoj je riječ, valja istaknuti da nijedna odredba te direktive ne definira smisao i doseg tih pojmova. Stoga ih treba tumačiti u skladu s njihovim uobičajenim značenjem u svakodnevnom jeziku, uzimajući u obzir kontekst u kojem se koriste i ciljeve kojima teži propis kojeg su dio (vidjeti po analogiji presudu od 6. srpnja 2023., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Osobito teško kazneno djelo), C‑402/22, EU:C:2023:543, t. 24. i navedenu sudsku praksu).
41
Najprije, kad je riječ o uobičajenom značenju izraza „opravdani razlozi da izbjeglica predstavlja opasnost za sigurnost države članice u kojoj se nalazi” u svakodnevnom jeziku, valja istaknuti da se, s obzirom na njihovu općenitost, ne čini da se ti izrazi odnose na bilo kakvo ograničenje takvih „opravdanih razloga” ni zemljopisno ni vremenski ni u pogledu prirode činjenica na kojima se ti razlozi temelje (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 22. rujna 2022., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság i dr., C‑159/21, EU:C:2022:708, t. 89. i navedenu sudsku praksu).
42
Nadalje, što se tiče konteksta u kojem se ti izrazi koriste, valja naglasiti da, za razliku od članka 14. stavka 4. točke (b) Direktive 2011/95, koji upućuje na dva kumulativna elementa koji se odnose na postojanje, s jedne strane, pravomoćne osude za osobito teško kazneno djelo i, s druge strane, opasnosti za društvo države članice u kojoj se dotični državljanin treće zemlje nalazi, članak 14. stavak 4. točka (a) te direktive omogućuje ukidanje izbjegličkog statusa državljaninu treće zemlje koji predstavlja opasnost za sigurnost te države članice neovisno o postojanju takve osuđujuće presude (vidjeti u tom smislu presudu od 6. srpnja 2023., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo), C‑8/22, EU:C:2023:542, t. 30. i 40.).
43
Naposljetku, kad je riječ o cilju članka 14. stavka 4. točke (a) Direktive 2011/95, valja utvrditi da se tom odredbom, upućivanjem na „opasnost za sigurnost države članice u kojoj se nalazi”, nastoji spriječiti opasnost od ugrožavanja te sigurnosti do koje može doći zbog prisutnosti osobe o kojoj je riječ na državnom području te države članice, u trenutku kada nadležno tijelo donese odluku ili kasnije.
44
Usto, točno je da navedena odredba predstavlja odstupanje od pravila navedenog u članku 13. te direktive, prema kojem države članice odobravaju status izbjeglice svakom državljaninu treće zemlje koji ispunjava uvjete da se može smatrati izbjeglicom te se stoga treba usko tumačiti (vidjeti po analogiji presudu od 6. srpnja 2023., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo), C‑8/22, EU:C:2023:542, t. 32. i navedenu sudsku praksu).
45
Međutim, ranija djela ili postupanja koja se mogu pripisati toj osobi mogu predstavljati relevantne okolnosti kako bi se provjerila sklonost te osobe da u budućnosti nastavi s takvim postupanjem ili da ponovi takva djela, osobito s obzirom na težinu tih postupanja ili tih djela, vrijeme koje je proteklo od njihova nastanka i eventualni naknadni razvoj događaja (vidjeti u tom smislu presudu od 6. srpnja 2023., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo), C‑8/22, EU:C:2023:542, t. 63., t. 64. i navedenu sudsku praksu).
46
Stoga nadležno tijelo ne može biti dužno isključiti uzimanje u obzir ranijih djela ili postupanja koja se mogu pripisati izbjeglici samo zato što su ona počinjena prije njegova ulaska na državno područje države članice u kojoj se nalazi.
47
Kao što je to istaknula njemačka vlada, čini se da se nužnost uzimanja u obzir takvih djela ili postupanja nameće tim više kada nadležno tijelo mora prvi put odlučiti o zahtjevu za priznavanje statusa izbjeglice koji podnosi podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je ušao na državno područje nedugo prije toga. Naime, ako to ne bi bio slučaj, procjena eventualne opasnosti koju izbjeglica predstavlja za sigurnost države članice o kojoj je riječ u toj bi situaciji u praksi mogla biti pretjerano otežana. Članku 14. stavku 5. Direktive 2011/95, kojim se državama članicama upravo dopušta da odbiju odobriti status izbjeglice u takvoj situaciji, stoga bi se djelomično oduzeo koristan učinak.
48
Kao drugo, kad je riječ o prirodi djela ili postupanja počinjenih prije ulaska izbjeglice na državno područje države članice o kojoj je riječ, a koja se mogu uzeti u obzir u svrhu procjene opasnosti za sigurnost te države članice, valja naglasiti da se članak 14. stavak 4. točka (a) Direktive 2011/95 odnosi na različitu vrstu opasnosti od one na koju se upućuje u članku 14. stavku 4. točki (b) te direktive, koja se odnosi na opasnost za društvo te države članice (presuda od 6. srpnja 2023., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo), C‑8/22, EU:C:2023:542, t. 41.).
49
Konkretnije, pojam „sigurnost države članice u kojoj se [izbjeglica] nalazi” iz članka 14. stavka 4. točke (a) Direktive 2011/95 odgovara pojmu „nacionalna sigurnost” iz članka 24. stavka 1. te direktive. U tom pogledu valja uzeti u obzir sudsku praksu Suda prema kojoj pojam „javne sigurnosti” u smislu članka 28. stavka 3. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji na slobodno kretanje i boravište na području države članice, kojom se izmjenjuje Uredba (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktive 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL 2004., L 158, str. 77.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42.) pokriva i unutarnju sigurnost države članice i njezinu vanjsku sigurnost te da stoga ima negativan utjecaj na djelovanje institucija i bitnih javnih službi kao i na opstanak stanovništva, a nosi i rizik teškog poremećaja u vanjskim odnosima ili miroljubivom suživotu ljudi ili još šteti vojnim interesima koji mogu utjecati na javnu sigurnost (vidjeti u tom smislu presudu od 24. lipnja 2015., T., C‑373/13, EU:C:2015:413, t. 78. i navedenu sudsku praksu).
50
Osobito, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 37. Direktive 2011/95, pojam „nacionalna sigurnost” obuhvaća i slučajeve u kojima državljanin treće zemlje pripada udruženju koje podržava međunarodni terorizam ili podržava takvo udruženje.
51
Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi jesu li informacije koje je Ured za borbu protiv terorizma proslijedio Službi za azil, a koje upućuju na postupanje tužitelja iz glavnog postupka i na djela koja se odnose na njega, a koja su počinjena prije njegova ulaska na državno područje, takve da mogu dovesti do opasnosti od ugrožavanja unutarnje ili vanjske sigurnosti države članice o kojoj je riječ, kako je definirana sudskom praksom navedenom u točki 49. ove presude.
52
Osim toga, činjenica da se u članku 14. stavku 4. točki (a) Direktive 2011/95 upućuje na „opravdane razloge” da podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu predstavlja opasnost za sigurnost predmetne države članice, dok se njezin članak 14. stavak 4. točka (b) odnosi na slučaj u kojem taj podnositelj zahtjeva, s obzirom na to da je pravomoćno osuđen za osobito teško kazneno djelo, „predstavlja” opasnost za društvo te države članice, upućuje na to da prva od tih odredbi može obuhvaćati ne samo stvarnu i trenutačnu opasnost, nego i potencijalnu opasnost (vidjeti u tom smislu i po analogiji presude od 2. travnja 2020., Komisija/Poljska, Mađarska i Češka Republika (Privremeni mehanizam premještanja podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu), C‑715/17, C‑718/17 i C‑719/17, EU:C:2020:257, t. 157. i navedenu sudsku praksu i od 6. srpnja 2023., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo), C‑8/22, EU:C:2023:542, t. 52. i 53.).
53
Međutim, na nadležnom je tijelu da prilikom primjene članka 14. stavka 4. točke (a) i članka 14. stavka 5. Direktive 2011/95 provede, za svaki pojedinačni slučaj, ocjenu svih okolnosti specifičnih za taj slučaj (presuda od 6. srpnja 2023., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo), C‑8/22, EU:C:2023:542, t. 61. i navedena sudska praksa), osobito s obzirom na elemente navedene u točki 45. ove presude.
54
Naime, iz teksta tih odredbi proizlazi da to tijelo mora raspolagati marginom prosudbe kako bi odlučilo moraju li razmatranja o nacionalnoj sigurnosti države članice o kojoj je riječ dovesti do opoziva statusa izbjeglice ili do odbijanja njegova odobrenja, što isključuje da utvrđenje postojanja opasnosti za tu sigurnost automatski znači donošenje takve oduke. Usto, doseg informacija koje su pružila tijela zadužena za posebne zadaće povezane s nacionalnom sigurnosti i njihovu relevantnost za tu odluku to tijelo mora slobodno ocijeniti (vidjeti u tom smislu presudu od 22. rujna 2022., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság i dr., C‑159/21, EU:C:2022:708, t. 81. i 83.).
55
Kao treće, uzimanje u obzir ranijih djela ili postupanja koja se mogu pripisati izbjeglici ili podnositelju zahtjeva za međunarodnu zaštitu ne može se ograničiti okolnošću da ta djela i postupanja nisu razlozi za isključenje iz statusa izbjeglice koji su izričito predviđeni člankom 1. odjeljkom F Ženevske konvencije i člankom 12. te direktive.
56
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, iako Unija nije ugovorna stranka Ženevske konvencije, članak 78. stavak 1. UFEU‑a i članak 18. Povelje ipak nalažu poštovanje pravila te konvencije. Odredbe Direktive 2011/95 stoga treba tumačiti u skladu sa Ženevskom konvencijom i drugim relevantnim ugovorima iz članka 78. stavka 1. UFEU‑a i pravima priznatima Poveljom, a osobito njezinim člankom 18. (vidjeti u tom smislu presude od 1. ožujka 2016., Alo i Osso, C‑443/14 i C‑444/14, EU:C:2016:127, t. 29. i navedenu sudsku praksu i od 14. svibnja 2019., M i dr. (Opoziv statusa izbjeglice), C‑391/16, C‑77/17 i C‑78/17, EU:C:2019:403, t. 74.).
57
Međutim, razlika koja postoji između, s jedne strane, razloga za isključenje iz članka 12. stavka 2. te direktive, umetnutog u njezino poglavlje III., na temelju kojeg državljanin treće zemlje „nema pravo na stjecanje statusa izbjeglice” i, s druge strane, razloga za opoziv ili odbijanje odobravanja tog statusa, predviđenih u njezinu članku 14. stavcima 4. i 5., u biti odražava razliku između članka 1. odjeljka F Ženevske konvencije i njezina članka 33. stavka 2. (vidjeti u tom smislu presudu od 6. srpnja 2023., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo), C‑8/22, EU:C:2023:542, t. 34. i navedenu sudsku praksu).
58
Konkretno, iz teksta tog članka 12. stavka 2. proizlazi da, ako su uvjeti koji su u njemu utvrđeni ispunjeni, osoba o kojoj je riječ „nema pravo na stjecanje” statusa izbjeglice. Usto, u sustavu Direktive 2011/95 njezin članak 2. točka (d) izričito uvjetuje svojstvo „izbjeglice” činjenicom da osoba o kojoj je riječ nije obuhvaćena područjem primjene članka 12. te direktive (vidjeti, po analogiji, kad je riječ o Direktivi 2004/83, presudu od 9. studenoga 2010., B i D, C‑57/09 i C‑101/09, EU:C:2010:661, t. 107.). Suprotno tomu, kao što je to navedeno u točki 36. ove presude, opoziv statusa izbjeglice ili odbijanje njegova odobravanja na temelju članka 14. stavka 4. ili članka 14. stavka 5. te direktive ne rezultira time da predmetni državljanin treće zemlje gubi svojstvo izbjeglice u smislu članka 2. točke (d) Direktive 2011/95 i članka 1. odjeljka A Ženevske konvencije.
59
Kao četvrto, valja istaknuti da je točno da situacije predviđene u članku 14. stavku 4. Direktive 2011/95, u kojima države članice mogu opozvati status izbjeglice ili, na temelju stavka 5. tog članka 14., odlučiti ne odobriti taj status, u biti odgovaraju onima u kojima države članice mogu prisilno udaljiti ili vratiti izbjeglicu na temelju članka 21. stavka 2. te direktive i članka 33. stavka 2. Ženevske konvencije (vidjeti u tom smislu presudu od 14. svibnja 2019., M i dr. (Opoziv statusa izbjeglice) (C‑391/16, C‑77/17 i C‑78/17, EU:C:2019:403, t. 93.).
60
Međutim, ako bi prisilno udaljenje ili vraćanje izbjeglice u jednoj od situacija iz članka 14. stavaka 4. i 5. te članka 21. stavka 2. Direktive 2011/95 uzrokovalo opasnost da će mu biti povrijeđena temeljna prava zajamčena člankom 4. i člankom 19. stavkom 2. Povelje, kojima se apsolutno zabranjuje mučenje te nečovječno ili ponižavajuće postupanje ili kažnjavanje, neovisno o postupanju osobe o kojoj je riječ, kao i udaljavanje u državu u kojoj postoji ozbiljna opasnost da će osoba biti podvrgnuta takvom postupanju, predmetna država članica ne može odstupiti od načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja na temelju članka 33. stavka 2. Ženevske konvencije (vidjeti u tom smislu presudu od 14. svibnja 2019., M i dr. (Opoziv statusa izbjeglice), C‑391/16, C‑77/17 i C‑78/17, EU:C:2019:403, t. 94. i 95.).
61
U tim okolnostima, s obzirom na to da se člankom 14. stavcima 4. i 5. navedene direktive u situacijama koje su u njemu predviđene pruža mogućnost da države članice opozovu status izbjeglice ili odbiju odobriti taj status, dok članak 33. stavak 2. Ženevske konvencije omogućava prisilno udaljenje ili vraćanje izbjeglice koji se nalazi u jednoj od tih situacija u zemlju u kojoj bi njegov život ili sloboda bili ugroženi, pravo Unije predviđa širu međunarodnu zaštitu predmetnih izbjeglica od one koja je osigurana tom konvencijom (presuda od 14. svibnja 2019., M i dr. (Opoziv statusa izbjeglice), C‑391/16, C‑77/17 i C‑78/17, EU:C:2019:403, t. 96.).
62
Stoga se ne može smatrati da opoziv statusa izbjeglice ili odbijanje odobravanja tog statusa, na temelju članka 14. stavka 4. ili stavka 5. Direktive 2011/95, podrazumijeva zauzimanje stajališta o odvojenom pitanju može li se ta osoba udaljiti u svoju zemlju podrijetla (vidjeti u tom smislu presudu od 6. srpnja 2023., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Izbjeglica koji je počinio teško kazneno djelo), C‑663/21, EU:C:2023:540, t. 41. i navedenu sudsku praksu).
63
Prema tome, u okviru odvagivanja između, s jedne strane, ocjene opasnosti koju izbjeglica predstavlja za sigurnost države članice u kojoj boravi, kako bi se utvrdilo opravdava li ta opasnost opoziv statusa izbjeglice ili odbijanje odobrenja tog statusa, i, s druge strane, posljedica tog opoziva ili tog odbijanja na njegovu situaciju, ne treba se pozivati na razinu ozbiljnosti opasnosti koja može opravdati prisilno udaljenje ili vraćanje osobe o kojoj je riječ u njezinu zemlju podrijetla, pod uvjetima definiranima u članku 33. stavku 2. Ženevske konvencije.
64
Konkretnije, određene okolnosti koje ne predstavljaju stupanj ozbiljnosti koji opravdava prisilno udaljenje ili vraćanje tog podnositelja zahtjeva ipak se mogu smatrati „opravdanim razlozima” kojima se može opravdati odbijanje da mu se izda dozvola boravka (vidjeti u tom smislu presudu od 24. lipnja 2015., T., C‑373/13, EU:C:2015:413, t. 75.).
65
Naime, upućivanje na „opravdane razloge” zbog kojih se može smatrati da podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu ili izbjeglica predstavlja opasnost za sigurnost države članice domaćina jasno potonjoj ostavlja široku marginu prosudbe (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 2. travnja 2020., Komisija/Poljska, Mađarska i Češka Republika (Privremeni mehanizam premještanja podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu), C‑715/17, C‑718/17 i C‑719/17, EU:C:2020:257, t. 156.).
66
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da na prvo i treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 14. stavak 4. točku (a) i članak 14. stavak 5. Direktive 2011/95, u vezi s člankom 78. stavkom 1. UFEU‑a i člankom 18. Povelje, treba tumačiti na način da država članica može opozvati status izbjeglice ili ga ne odobriti ako se opravdani razlozi na temelju kojih izbjeglica predstavlja opasnost za sigurnost te države članice u smislu članka 14. stavka 4. točke (a) te direktive temelje na djelima ili postupanjima koja je potonji počinio prije svojeg ulaska na državno područje navedene države članice. Nije relevantno to što ta djela i to postupanje nisu razlozi za isključenje iz statusa izbjeglice koji su izričito predviđeni člankom 1. odjeljkom F Ženevske konvencije i člankom 12. navedene direktive. Kako bi se ocijenila, s jedne strane, razina ozbiljnosti opasnosti kojom se opravdava opoziv statusa izbjeglice ili odbijanje odobravanja tog statusa i, s druge strane, posljedice tog opoziva ili tog odbijanja na situaciju izbjeglice, ne treba se pozivati na uvjete primjenjive na pojam „opasnost za sigurnost zemlje” iz članka 33. stavka 2. te konvencije ni na ozbiljne posljedice koje iz toga proizlaze za tog izbjeglicu.
Drugo pitanje
67
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li, u slučaju potvrdnog odgovora na prvo i treće pitanje, članak 14. stavak 4. točka (a) i članak 14. stavak 5. Direktive 2011/95 valjan s obzirom na članak 78. stavak 1. UFEU‑a i članak 18. Povelje jer se tim odredbama zahtijeva poštovanje Ženevske konvencije, a osobito njezina članka 1. odjeljka F.
68
Uvodno valja podsjetiti na to da, na temelju članka 78. stavka 1. UFEU‑a i članka 18. Povelje, Direktiva 2011/95 mora poštovati pravila Ženevske konvencije (vidjeti u tom smislu presudu od 14. svibnja 2019., M i dr. (Opoziv statusa izbjeglice), C‑391/16, C‑77/17 i C‑78/17, EU:C:2019:403, t. 74. i navedenu sudsku praksu).
69
Međutim, kao što je to navedeno u točki 57. ove presude, valja uzeti u obzir razliku koja postoji između, s jedne strane, razloga za isključenje iz članka 12. stavka 2. te direktive, umetnutog u njezino poglavlje III., na temelju kojeg državljanin treće zemlje „nema pravo na stjecanje statusa izbjeglice” i, s druge strane, razloga za opoziv ili odbijanje odobravanja tog statusa, predviđenih u njezinu članku 14. stavcima 4. i 5., koja u biti odražava razliku između članka 1. odjeljka F Ženevske konvencije i njezina članka 33. stavka 2.
70
Stoga, kao što je to navedeno u točki 36. ove presude, s obzirom na to da je Sud u presudi od 14. svibnja 2019., M i dr. (Opoziv statusa izbjeglice) (C‑391/16, C‑77/17 i C‑78/17, EU:C:2019:403, t. 97.), presudio da opoziv statusa izbjeglice ili odbijanje njegova odobravanja, na temelju članka 14. stavka 4. ili članka 14. stavka 5. Direktive 2011/95, ne rezultira time da državljanin treće zemlje o kojem je riječ gubi svojstvo izbjeglice u smislu članka 2. točke (d) te konvencije i članka 1. odjeljka A Ženevske konvencije, taj članak 14. stavke 4. i 5. ne može se tumačiti na način da se njime dodaju novi razlozi za isključenje statusa izbjeglice onima iz članka 12. stavka 2. te direktive i članka 1. odjeljka F te konvencije.
71
Uostalom, valja istaknuti da je Sud u toj presudi zaključio da ispitivanjem članka 14. stavaka 4. do 6. Direktive 2011/95 nije utvrđen nijedan element koji bi utjecao na valjanost tih odredbi s obzirom na članak 78. stavak 1. UFEU‑a i članak 18. Povelje (presuda od 14. svibnja 2019., M i dr. (Opoziv statusa izbjeglice), C‑391/16, C‑77/17 i C‑78/17, EU:C:2019:403, t. 112.). Međutim, iz prethodno navedenog proizlazi da ispitivanjem članka 14. stavka 4. točke (a) i članka 14. stavka 5. te direktive u okviru ovog predmeta nije utvrđen nijedan novi element koji bi mogao dovesti u pitanje taj zaključak u dijelu u kojem se odnosi na potonje odredbe.
72
S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja zaključiti da ispitivanjem članka 14. stavka 4. točke (a) i članka 14. stavka 5. Direktive 2011/95 nije utvrđen nijedan element koji bi utjecao na valjanost tih odredbi s obzirom na članak 78. stavak 1. UFEU‑a i članak 18. Povelje.
Troškovi
73
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:
1.
Članak 14. stavak 4. točku (a) i članak 14. stavak 5. Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite, u vezi s člankom 78. stavkom 1. UFEU‑a i člankom 18. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da:
država članica može opozvati status izbjeglice ili ga ne odobriti ako se opravdani razlozi na temelju kojih izbjeglica predstavlja opasnost za sigurnost te države članice u smislu članka 14. stavka 4. točke (a) te direktive temelje na djelima ili postupanjima koja je potonji počinio prije svojeg ulaska na državno područje navedene države članice. Nije relevantno to što ta djela i to postupanje nisu razlozi za isključenje iz statusa izbjeglice koji su izričito predviđeni člankom 1. odjeljkom F Konvencije o statusu izbjeglica, koja je potpisana u Ženevi 28. srpnja 1951. i koja je stupila na snagu 22. travnja 1954. te je dopunjena Protokolom o statusu izbjeglica sklopljenim u New Yorku 31. siječnja 1967., koji je stupio na snagu 4. listopada 1967. i člankom 12. navedene direktive. Kako bi se ocijenila, s jedne strane, razina ozbiljnosti opasnosti kojom se opravdava opoziv statusa izbjeglice ili odbijanje odobravanja tog statusa i, s druge strane, posljedice tog opoziva ili tog odbijanja na situaciju izbjeglice, ne treba se pozivati na uvjete primjenjive na pojam „opasnost za sigurnost zemlje” iz članka 33. stavka 2. te konvencije ni na ozbiljne posljedice koje iz toga proizlaze za tog izbjeglicu.
2.
Ispitivanjem članka 14. stavka 4. točke (a) i članka 14. stavka 5. Direktive 2011/95 nije utvrđen nijedan element koji bi utjecao na valjanost tih odredbi s obzirom na članak 78. stavak 1. UFEU‑a i članak 18. Povelje o temeljnim pravima.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: grčki