62024CC0008
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 12. lipnja 2025. (
1
)
Predmet C-8/24
D. d.o.o.,
Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu
Kazneni postupak
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Visoki kazneni sud Republike Hrvatske)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima – Uredba (EU) 2018/1805 – Članak 1. stavci 1. i 4. – Članak 2. točka 2. i članak 2. točka 3. podtočka (d) – Oduzimanje bez pravomoćne osuđujuće presude – Nalog za oduzimanje imovinske koristi, donesen u okviru kaznenog postupka dovršenog oslobađajućom presudom, stečene drugim kaznenim djelom, a ne kaznenim djelom u povodu kojeg je donesena ta oslobađajuća presuda i u čijem počinjenju nisu sudjelovali optuženici oslobođeni optužbi, nego druge osobe protiv kojih nije podignuta optužnica – Članak 19. stavak 1. točka (h) – Razlozi za nepriznavanje i neizvršenje naloga za oduzimanje – Iznimne situacije u kojima postoje ozbiljni razlozi za pretpostavku da bi, na temelju specifičnih i objektivnih dokaza, izvršenje naloga za oduzimanje, u posebnim okolnostima slučaja, podrazumijevalo očito kršenje temeljnog prava određenog u Povelji Europske unije o temeljnim pravima – Prava na obranu i na djelotvoran pravni lijek”
I. Uvod
1.
U kontekstu tumačenja članka 1. stavka 3. Okvirne odluke 2002/584/PUP (
2
), prema kojem ta okvirna odluka „ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. [UEU-a]”, Sud je u svojoj sudskoj praksi razvio „ispitivanje u dvije faze” kako bi u postupku izvršenja europskog uhidbenog naloga ocijenio postoji li stvarna opasnost od povrede temeljnih prava zajamčenih Poveljom Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) (
3
).
2.
Na temelju ovog zahtjeva za prethodnu odluku, koji se odnosi na tumačenje nekoliko odredbi Uredbe (EU) 2018/1805 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. studenoga 2018. o uzajamnom priznavanju naloga za zamrzavanje i naloga za oduzimanje (
4
) kao i članka 47. Povelje, može se postaviti pitanje treba li tu sudsku praksu proširiti na tu uredbu.
3.
Zahtjev je upućen u okviru kaznenog postupka koji je protiv društva D. d.o.o., sa sjedištem u Hrvatskoj, pokrenulo Županijsko državno odvjetništvo u Zagrebu (u daljnjem tekstu: ŽDO Zagreb) u vezi s priznavanjem i izvršenjem naloga za oduzimanje koji su slovenska tijela proslijedila hrvatskim tijelima i koji se odnosi na dionice društva L.Z. d. d. koje drži društvo D.
4.
U ovom se predmetu u biti postavlja pitanje u kojoj mjeri tijelo izvršenja države članice može odbiti priznavanje i izvršenje naloga za oduzimanje donesenog u drugoj državi članici u okviru kaznenog postupka koji je doveo do oslobađanja optuženika, zbog toga što taj nalog ili nije obuhvaćen područjem primjene Uredbe 2018/1805 ili se njime krše temeljna prava osobe na koju se odnosi.
5.
Konkretno, tim se predmetom otvara pitanje dosega razloga za nepriznavanje i neizvršenje naloga za oduzimanje iz članka 19. stavka 1. točke (h) Uredbe 2018/1805, u slučaju ako u iznimnim situacijama postoje ozbiljni razlozi za pretpostavku da bi, na temelju specifičnih i objektivnih dokaza, izvršenje naloga za oduzimanje, u posebnim okolnostima slučaja, podrazumijevalo očito kršenje relevantnog temeljnog prava kako je utvrđeno u Povelji, posebice prava na djelotvoran pravni lijek, prava na pošteno suđenje ili prava na obranu.
6.
U tom kontekstu, ovaj predmet podrazumijeva, među ostalim, to da se utvrdi u kojoj je mjeri ispitivanje u dvije faze koje je Sud razvio u okviru tumačenja članka 1. stavka 3. Okvirne odluke 2002/584, koje je zatim prošireno na Okvirnu odluku 2008/909/PUP (
5
), relevantno za potrebe provedbe posebne odredbe kao što je ona predviđena u članku 19. stavku 1. točki (h) Uredbe 2018/1805. Konkretnije, valja odlučiti zahtijeva li odbijanje priznavanja i izvršenja naloga za oduzimanje na temelju te odredbe dokazivanje postojanja stvarne opasnosti od povrede temeljnog prava zajamčenog Poveljom zbog sustavnih ili općih nedostataka u državi članici izdavanja u području poštovanja temeljnih prava.
7.
Sud stoga mora pojasniti je li okvir za analizu iznimaka od uzajamnog priznavanja i povjerenja na kojima se temelji područje slobode, sigurnosti i pravde istovjetan za sve instrumente uzajamnog priznavanja u kaznenim stvarima ili taj okvir za analizu može varirati ovisno o posebnostima svakog od tih instrumenata.
II. Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja
8.
Na temelju optužnice koju je 29. svibnja 2017. izdalo specializirano državno tožilstvo Republike Slovenije (Specijalizirano državno odvjetništvo Republike Slovenije), Okrožno sodišče v Mariboru (Okružni sud u Mariboru, Slovenija) pokrenulo je kazneni postupak protiv četiriju osoba (u daljnjem tekstu: četiri optuženika) osumnjičenih za počinjenje kaznenog djela zlouporabe položaja ili ovlasti. Stavlja im se na teret da su između 11. i 25. srpnja 2007. društvu I.J.S. d.d. pribavili nezakonitu imovinsku korist prilikom kupnje dionica društva L.Z.
9.
Taj je sud utvrdio da su ostvarena sva zakonska obilježja kaznenih djela oštećenja vjerovnika i pranja novca u pogledu osoba koje nisu četiri optuženika jer je društvo I.J.S. u lipnju 2013., prodalo, a da pritom nije došlo do stvarne isplate, dionice društva L.Z. društvu V.K. d.o.o., a zatim je društvo V.K. d.o.o. u srpnju 2013. sklopilo ugovor o prodaji tih dionica društvu D., posredstvom njihovih direktora, kako bi se prikrilo njihovo podrijetlo.
10.
Kazneno djelo oštećenja vjerovnika razmatrano je u prethodnom kaznenom postupku u okviru kojeg su u odnosu na dionice društva L.Z. donesene privremene mjere osiguranja radi oduzimanja imovinske koristi (
6
). Unatoč tim privremenim mjerama, te su dionice 13. listopada 2014. prenesene na skrbničke račune koji ne omogućuju identifikaciju stvarnih vlasnika. Međutim, u pogledu tih dvaju kaznenih djela oštećenja vjerovnika i pranja novca nije podignuta optužnica.
11.
Društvo D. je posredstvom svojeg zastupnika Z.Z. podnijelo žalbu Županijskom sudu u Zagrebu radi osporavanja priznavanja i izvršenja navedenih privremenih mjera u Hrvatskoj. Taj je sud odbio tu žalbu.
12.
Okrožno sodišče v Mariboru (Okružni sud u Mariboru) saslušalo je 27. siječnja 2020. osobu Z.Z. Na tom saslušanju, taj sud obavijestio je osobu Z.Z., u skladu s člankom 500. Zakona o kazenskem postopku (Zakon o kaznenom postupku) (u daljnjem tekstu: ZKP), o mogućnosti da se očituje u vezi s oduzimanjem imovinske koristi koja će se eventualno izreći u odnosu na društvo D. d.o.o., i da predloži dokaze i postavlja pitanja. Navedeni sud također ju je obavijestio o mogućnosti oduzimanja dionica društva L.Z. Osoba Z.Z. je pak izjavila da je upoznata s privremenim mjerama osiguranja, da ih smatra neosnovanima i da je zbog toga već po odvjetniku podnosila žalbe Županijskom sudu u Zagrebu. Također je navela da će se u slučaju oduzimanja tih dionica žaliti.
13.
Okrožno sodišče v Mariboru (Okružni sud u Mariboru) održalo je 22. svibnja 2020. glavnu raspravu uz sudjelovanje državnog odvjetnika, četiriju optuženika i njihovih odvjetnika. Državni odvjetnik u svojem je završnom govoru predložio da se društvu D. oduzmu dionice društva L.Z. kao imovinska korist ostvarena kaznenim djelom.
14.
Presudom od 27. svibnja 2020. Okrožno sodišče v Mariboru (Okružni sud u Mariboru) oslobodilo je četiri optuženika, pri čemu je na temelju članka 498.a stavka 1. točke 1. ZKP-a (
7
) donijelo nalog za oduzimanje dionica društva L.Z. koje je držalo društvo D., u vezi s kaznenim djelima oštećenja vjerovnika i pranja novca (u daljnjem tekstu: nalog za oduzimanje). Budući da je Višje sodišče v Mariboru (Viši sud u Mariboru, Slovenija) presudom od 24. studenoga 2021. odbilo žalbu koju je državni odvjetnik podnio protiv te presude, taj je nalog za oduzimanje postao pravomoćan 22. prosinca 2021.
15.
Okrožno sodišče v Mariboru (Okružni sud u Mariboru) izdalo je 17. veljače 2022. potvrdu o oduzimanju, u smislu članka 14. Uredbe 2018/1805, u kojoj je dionice društva L.Z. označilo kao imovinsku korist ostvarenu kaznenim djelom u skladu s člankom 2. točkom 3. podtočkom (a) te uredbe te podložnu oduzimanju bez pravomoćne osuđujuće presude slijedom postupka u vezi s kaznenim djelom, prema članku 2. točki 3. podtočki (d) navedene uredbe.
16.
Taj je sud tu potvrdu proslijedio ŽDO-u Zagreb, zajedno s prijevodom, s jedne strane, uvoda, izreke, dijela obrazloženja u kojem je sadržan nalog za oduzimanje i pouke o pravnim lijekovima iz presude od 27. svibnja 2020. i, s druge strane, uvoda i izreke presude Višjeg sodišča v Mariboru (Viši sud u Mariboru) od 24. studenoga 2021. kojom je odbijena žalba podnesena protiv te odluke radi priznavanja i izvršenja navedene odluke.
17.
Presudom od 25. studenoga 2022. Županijski sud u Zagrebu, pred kojim je u tu svrhu ŽDO Zagreb pokrenuo postupak, priznao je nalog o oduzimanju.
18.
Državni odvjetnik i društvo D. podnijeli su žalbu protiv te presude Visokom kaznenom sudu Republike Hrvatske, sudu koji je uputio zahtjev. Tom sudu nametnule su se dvojbe o tome potpada li imovina u pogledu koje je donesen nalog za oduzimanje u područje primjene Uredbe 2018/1805 u smislu odredbi njezina članka 2. točke 3. Taj sud također dvoji u pogledu poštovanja, u okviru postupka u kojem je donesen navedeni nalog, temeljnih, Poveljom zaštićenih prava osobe na koju se nalog odnosi, s obzirom na to da izostanak poštovanja tih prava može, u iznimnim situacijama, u skladu s člankom 19. stavkom 1. točkom (h) te uredbe, biti osnova za nepriznavanje i neizvršenje naloga za oduzimanje.
19.
Sud koji je uputio zahtjev najprije postavlja dva pitanja o tumačenju članka 2. točke 3. Uredbe 2018/1805. Taj sud pita može li se kazneni postupak koji, s jedne strane, završava oslobađajućom presudom i, s druge strane, u kojem je donesen nalog za oduzimanje koji se temelji na utvrđenjima u vezi s drugim kaznenim djelom, a ne onim u povodu kojeg je ta presuda donesena, a koje su počinili počinitelji različiti od četiriju optuženika, smatrati „postupkom u vezi s kaznenim djelom” koji može dovesti do „oduzimanja [imovine] bez pravomoćne osuđujuće presude”.
20.
Zatim se sud koji je uputio zahtjev, koji podsjeća na to da je načelo uzajamnog priznavanja presuda i sudskih odluka kamen temeljac pravosudne suradnje u kaznenim stvarima, što podrazumijeva da je nepriznavanje takvih presuda moguće samo u iznimnim situacijama, u skladu s člankom 19. stavkom 1. točkom (h) Uredbe 2018/1805, pita o poštovanju temeljnih prava društva D. u okviru donošenja naloga za oduzimanje imovinske koristi.
21.
Naime, taj sud ističe, kao prvo, da je zastupnik društva D. na raspravi održanoj 27. siječnja 2020. ispitan kao svjedok, što je potrebno provjeriti, te je obaviješten o mogućnosti oduzimanja dionica kao i mogućnosti podnošenja dokaza i postavljanja pitanja tijekom postupka. Suprotno tomu, on nije bio obaviješten o pravu na odvjetnika, utvrđenom u članku 8. Direktive 2014/42/EU (
8
), tijekom čitavog postupka oduzimanja.
22.
Kao drugo, navedeni sud naglašava da na toj raspravi još nije bio podnesen zahtjev za oduzimanje imovine jer ga je državni odvjetnik iznio tek u svibnju 2020., u svojem završnom govoru. Okrožno sodišče v Mariboru (Okružni sud u Mariboru) održalo je stoga raspravu na temelju optužnice podignute 2017.
23.
Kao treće, društvu D. dostavljen je prijevod samo izvadaka iz presude koju je donio taj sud, iako je, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, cjelovita presuda bitan dokument (
9
) i iako pravna pravila u području poštenog suđenja zahtijevaju dostavu cjelovite presude.
24.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da je Okrožno sodišče v Mariboru (Okružni sud u Mariboru) navelo da je izvatke iz presude dostavilo društvu D. koje protiv nje nije podnijelo žalbu. Nasuprot tomu, društvo D. tvrdi da nije primilo te izvatke iz presude i u tom smislu predlaže provođenje dokaza uz pomoć grafološkog vještačenja potvrde o izvršenoj dostavi. Sud koji je uputio zahtjev pita se o opsegu provjere i savjetovanja s tijelom izdavateljem koje podrazumijevaju te tvrdnje. S tim u vezi ističe važnost načela uzajamnog priznanja i članka 33. Uredbe 2018/1805 koji propisuje da se materijalni razlozi za izdavanje naloga za oduzimanje ne osporavaju pred sudom države članice izvršenja.
25.
U tim je okolnostima Visoki kazneni sud odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Obuhvaća li pojam ‚postupak u vezi s kaznenim djelom koji može rezultirati oduzimanjem imovine i bez osuđujuće presude’ prema članku 2. točki 3. Uredbe [2018/1805] i kazneni postupak dovršen oslobađajućom presudom?
2.
Obuhvaća li pojam ‚postupak u vezi s kaznenim djelom koji može rezultirati oduzimanjem imovine i bez osuđujuće presude’ prema članku 2. točki 3. Uredbe [2018/1805] i kazneni postupak koji je dovršen oslobađajućom presudom uz nalog za oduzimanje imovine kao protupravne imovinske koristi stečene drugim kaznenim djelom, a ne kaznenim djelom u povodu kojeg je donesena oslobađajuća presuda i u čijem počinjenju nisu sudjelovali optuženici, nego osobe protiv kojih nije podignuta optužnica?
3.
Protivi li se Uredbi [2018/1805], članku 1. stavku 2. Uredbe i članku 47. Povelje priznanje naloga za oduzimanje donesenog u kaznenom postupku u kojem osoba na koju se nalog odnosi iz članka 2. stavka 10. Uredbe [2018/1805]:
–
nije pozvana sudjelovati u svim fazama kaznenog postupka;
–
nije upozorena na pravo na odvjetnika tijekom čitavog postupka;
–
nije primila cjelovit tekst presude u kojoj je sadržan nalog za oduzimanje na jeziku koji razumije, nego samo izvatke takve presude, a protiv tako dostavljene presude nije podnijela žalbu?”
26.
ŽDO Zagreb, hrvatska i slovenska vlada te Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja te su, osim ŽDO-a Zagreb, sudjelovali na raspravi održanoj 3. veljače 2025. na kojoj su usmeno odgovarali na pitanja koja je postavio Sud.
III. Analiza
A.
Prvo i drugo prethodno pitanje
27.
Tim pitanjima, koja prema mojem mišljenju valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita je li kazneni postupak koji je dovršen oslobađajućom presudom i tijekom kojeg je donesen nalog za oduzimanje imovinske koristi stečene drugim kaznenim djelom, a ne kaznenim djelom u povodu kojeg je donesena ta oslobađajuća presuda i u čijem počinjenju nisu sudjelovali optuženici, nego druga osoba, obuhvaćen područjem primjene Uredbe 2018/1805.
28.
Smatram da na navedena pitanja treba odgovoriti potvrdno.
29.
Uvodno valja pojasniti da je Uredba 2018/1805 dio cilja održavanja i razvoja područja sigurnosti i pravde, jačajući pravosudnu suradnju u kaznenim stvarima, koja se temelji na načelu uzajamnog priznavanja presuda i sudskih odluka (
10
).
30.
Polazeći od utvrđenja prema kojem se, s jedne strane, zamrzavanje i oduzimanje predmeta i imovinske koristi ostvarene kaznenim djelima nalaze među najučinkovitijim sredstvima borbe protiv kriminala (
11
) i da, s druge strane, prekogranična priroda kriminaliteta podrazumijeva osiguravanje učinkovitosti prekogranične suradnje u tom području (
12
), zakonodavac Unije naglasio je važnost olakšavanja uzajamnog priznavanja i izvršenja naloga za zamrzavanje i naloga za oduzimanje uspostavom pravila kojima se državu članicu obvezuje da bez dodatnih formalnosti prizna takve naloge koje je u okviru postupaka u kaznenim stvarima izdala druga država članica te da te naloge izvrši na svojem državnom području (
13
).
31.
Članak 1. stavak 1. Uredbe 2018/1805 određuje da se tom uredbom utvrđuju pravila u skladu s kojima država članica priznaje i izvršava na svojem državnom području naloge za zamrzavanje i naloge za oduzimanje koje je izdala druga država članica u okviru postupaka u kaznenim stvarima.
32.
Suprotno tomu, na temelju članka 1. stavka 4. te uredbe, ona se ne primjenjuje na naloge za zamrzavanje i naloge za oduzimanje izdane u okviru postupaka u građanskim ili upravnim stvarima (
14
). Nije sporno da je nalog za oduzimanje iz glavnog postupka izdan u okviru postupka u kaznenim stvarima.
33.
U tom pogledu, članak 2. stavak 2. Uredbe 2018/1805 pojašnjava da pojam „nalog za oduzimanje” znači konačnu sankciju ili mjeru koju je izrekao sud slijedom postupka u vezi s kaznenim djelom i čija je posljedica konačno oduzimanje imovine od fizičke ili pravne osobe. Usto, u članku 2. točki 3. podtočki (d) te uredbe pojam „imovina” definira se na način da uključuje, među ostalim, svu imovinu za koju tijelo izdavatelj smatra da je podložna oduzimanju, uključujući oduzimanje
bez pravomoćne osuđujuće presude, na temelju prava države izdavanja slijedom postupka u vezi s kaznenim djelom.
34.
Te različite odredbe treba tumačiti s obzirom na uvodnu izjavu 13. Uredbe 2018/1805, iz koje proizlazi da njezino područje primjene treba smatrati veoma širokim jer se njime nastoje obuhvatiti sve vrste naloga za zamrzavanje i naloga za oduzimanje izdanih slijedom postupaka u vezi s kaznenim djelom. Tako je u toj uvodnoj izjavi navedeno da je riječ ne samo o nalozima obuhvaćenima Direktivom 2014/42, nego ta uredba pokriva i druge vrste naloga izdanih bez pravomoćne osuđujuće presude, uključujući tijekom kaznene istrage koje provode policija i druga tijela kaznenog progona (
15
). Imajući to u vidu, iako je moguće da takvi nalozi ne postoje u pravnom sustavu države članice, dotična država članica trebala bi moći priznati i izvršiti takav nalog koji je izdala druga država članica (
16
).
35.
U ovom slučaju, sud koji je donio nalog za oduzimanje smatrao je, u okviru kaznenog postupka, da oduzeta imovina potječe od kaznenih djela oštećenja vjerovnika i pranja novca. Na temelju tih elemenata taj nalog ulazi u područje primjene Uredbe 2018/1805. U tom pogledu nije relevantna okolnost da za ta kaznena djela nije podignuta optužnica i da su drugi optuženici u okviru tog postupka oslobođeni u vezi s drugim kaznenim djelom.
36.
Prema mojem mišljenju, iz prethodno navedenog može se zaključiti da, kao što su to istaknuli svi sudionici u ovom postupku, članak 1. stavke 1. i 4. te članak 2. točku 2. i članak 2. točku 3. podtočku (d) Uredbe 2018/1805, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 13., treba tumačiti na način da se ta uredba primjenjuje na nalog za oduzimanje imovinske koristi, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, donesen u okviru kaznenog postupka dovršenog oslobađajućom presudom, stečene drugim kaznenim djelom, a ne kaznenim djelom u povodu kojeg je donesena ta oslobađajuća presuda i u čijem počinjenju nisu sudjelovali optuženici oslobođeni optužbi, nego druga osoba protiv koje nije podignuta optužnica.
B.
Treće prethodno pitanje
37.
Tim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud može li nadležno tijelo države članice izvršenja zbog navodne povrede određenih temeljnih prava u državi članici izdavanja odbiti priznati nalog za oduzimanje uz obrazloženje da osoba na koju se odnosi taj nalog, kao prvo, nije bila pozvana sudjelovati u svim fazama kaznenog postupka, kao drugo, nije bila obaviještena o pravu na odvjetnika tijekom čitavog postupka i, kao treće, nije primila cjelovit tekst presude u kojoj je sadržan nalog za oduzimanje na jeziku koji razumije, iako ta osoba nije podnijela pravni lijek protiv te presude (
17
).
38.
Kako bi se odgovorilo na to pitanje, valja podsjetiti na to da se, poput drugih instrumenata uzajamnog priznavanja u kaznenim stvarima koji se odnose na druge vrste naloga, Uredbom 2018/1805 utvrđuje pravilo prema kojem je država članica dužna na svojem državnom području priznati i izvršiti nalog za oduzimanje koji je izdala druga država članica u okviru postupka u kaznenim stvarima.
39.
Tako članak 18. stavak 1. te uredbe određuje da tijelo izvršitelj priznaje nalog za oduzimanje poslan u skladu s njezinim člankom 14. i poduzima mjere potrebne za njegovo izvršenje na isti način kao i za domaći nalog za oduzimanje koji je izdalo tijelo države izvršenja, osim ako se tijelo izvršitelj pozove na jedan od razloga za nepriznavanje i neizvršenje predviđenih u članku 19. navedene uredbe ili na jedan od razloga za odgodu predviđenih u članku 21. te uredbe. Kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 31. Uredbe 2018/1805, priznavanje i izvršenje naloga za oduzimanje ne bi se trebalo odbiti na temelju razloga koji nisu predviđeni u toj uredbi.
40.
Osim toga, važno je pojasniti da se obveza poštovanja Povelje nalaže državama članicama kada odlučuju o zahtjevu za priznavanje i izvršenje naloga za oduzimanje s obzirom na to da tada provode pravo Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje. Nadležna tijela države članice izvršenja stoga su prilikom odlučivanja o takvom zahtjevu dužna zajamčiti poštovanje temeljnih prava priznatih Poveljom osobi na koju se odnosi nalog za oduzimanje čije se priznavanje i izvršenje traži (
18
).
41.
Među tim pravima nalaze se, među ostalim, pravo na djelotvoran pravni lijek i pošteno suđenje iz članka 47. Povelje, kao i prava obrane zajamčena njezinim člankom 48. stavkom 2.
42.
Imajući navedeno u vidu, članak 1. stavak 2. Uredbe 2018/1805 navodi da se njome ne mijenja obveza poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela iz članka 6. UEU-a (
19
).
43.
Nadalje, članak 19. stavak 1. točka h) te uredbe propisuje da tijelo izvršitelj može odlučiti odbiti priznavanje ili izvršenje naloga za oduzimanje, među ostalim, i u slučaju ako u iznimnim situacijama postoje ozbiljni razlozi za pretpostavku da bi, na temelju specifičnih i objektivnih dokaza, izvršenje naloga za oduzimanje, u posebnim okolnostima slučaja, podrazumijevalo očito kršenje relevantnog temeljnog prava kako je utvrđeno u Povelji, posebice prava na djelotvoran pravni lijek, prava na pošteno suđenje ili prava na obranu (
20
).
44.
S obzirom na zabrinutost koju je sud koji je uputio zahtjev izrazio u svojem zahtjevu za prethodnu odluku, Sud bi, prema mojem mišljenju, u okviru ispitivanja trećeg pitanja trebao protumačiti potonju odredbu.
45.
Sudionici na raspravi bili su pozvani očitovati se o tome zahtijeva li provedba razloga za nepriznavanje i neizvršenje navedenog u članku 19. stavku 1. točki (h) Uredbe 2018/1805 da tijelo izvršitelj provede isto ispitivanje u dvije faze kao što je ono koje je Sud razvio u kontekstu tumačenja članka 1. stavka 3. Okvirne odluke 2002/584.
46.
Naime, tekst te odredbe, koji je sličan onomu u članku 1. stavku 2. Uredbe 2018/1805, predviđa da ta okvirna odluka ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. UEU-a.
47.
Sud je na temelju članka 1. stavka 3. Okvirne odluke 2002/584 presudio da postojanje opasnosti od povrede temeljnih prava priznatih Poveljom može pravosudnom tijelu izvršenja omogućiti da se iznimno i nakon odgovarajuće provjere suzdrži od izvršenja europskog uhidbenog naloga (
21
).
48.
Kad je riječ o načinima takvog ispitivanja, iz sudske prakse Suda koja se odnosi na Okvirnu odluku 2002/584 proizlazi da ocjenu, tijekom postupka izvršenja europskog uhidbenog naloga, o tome postoji li stvarna opasnost od povrede temeljnih prava zajamčenih člancima 4., 7., 24. i 47. Povelje, načelno treba provesti u okviru ispitivanja u dvije različite faze koje se ne smiju preklapati jer podrazumijevaju analizu na temelju različitih kriterija te se samim time moraju provoditi jedna za drugom (
22
).
49.
U tu svrhu pravosudno tijelo izvršenja mora u okviru prve faze utvrditi postoje li objektivni, vjerodostojni, precizni i uredno ažurirani podaci kojima se dokazuje postojanje stvarne opasnosti od povrede nekog od tih temeljnih prava u državi članici izdavanja, zbog sustavnih ili općih nedostataka ili nedostataka koji konkretno utječu na objektivno odredivu skupinu osoba (
23
).
50.
U okviru druge faze pravosudno tijelo izvršenja mora konkretno i precizno provjeriti u kojoj mjeri nedostaci utvrđeni u prvoj fazi ispitivanja mogu utjecati na osobu protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog te postoje li, s obzirom na njezinu osobnu situaciju, ozbiljni i dokazani razlozi koji upućuju na to da će ta osoba biti izložena stvarnoj opasnosti od povrede navedenih temeljnih prava u slučaju predaje državi članici koja je izdala uhidbeni nalog (
24
).
51.
Kako bi opravdao zahtjev za provođenje takvog ispitivanja u dvije faze, Sud je naglasio da se pojednostavnjeni i učinkoviti sustav predaje osuđenih ili osumnjičenih osoba uspostavljen Okvirnom odlukom 2002/584 zasniva na visokoj razini povjerenja koja mora postojati između država članica i na načelu uzajamnog priznavanja koje je, u skladu s uvodnom izjavom 6. te okvirne odluke, „kamen temeljac” pravosudne suradnje između država članica u kaznenim stvarima (
25
).
52.
S tim u vezi, načelo uzajamnog povjerenja svakoj od tih država nalaže, osobito u pogledu područja slobode, sigurnosti i pravde, da smatra, osim u iznimnim okolnostima, da sve ostale države članice poštuju pravo Unije i konkretno temeljna prava priznata tim pravom (
26
).
53.
Stoga, kad provode pravo Unije, države članice mogu, na temelju tog prava, biti obvezne pretpostaviti da druge države članice poštuju temeljna prava, tako da od druge države članice ne samo da ne mogu zahtijevati višu nacionalnu razinu zaštite temeljnih prava od one koju osigurava pravo Unije nego ni, osim u iznimnim slučajevima, provjeriti je li ta druga država članica u konkretnom slučaju doista poštovala temeljna prava koja jamči Unija (
27
).
54.
U tom kontekstu, cilj je obveze utvrđivanja postojanja nedostataka, kao što su oni iz točke 49. ovog mišljenja, da bi se nakon toga moglo konkretno i precizno provjeriti je li osoba protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog izložena stvarnoj opasnosti od povrede temeljnog prava, upravo to da se izbjegne da se takva provjera može provesti izvan iznimnih slučajeva te je stoga posljedica presumpcije da država članica koja je izdala uhidbeni nalog poštuje temeljna prava, koja proizlazi iz načela uzajamnog povjerenja (
28
).
55.
Sud je pojasnio da ako se ta obveza poštuje, osobito se može osigurati podjela odgovornosti između države članice koja izdaje uhidbeni nalog i države članice izvršenja u pogledu očuvanja zahtjevâ povezanih s temeljnim pravima koje proizlazi iz pune primjene načela uzajamnog povjerenja i priznavanja na kojima se temelji funkcioniranje mehanizma europskog uhidbenog naloga (
29
).
56.
Na temelju te sudske prakse čini se legitimnim postaviti pitanje o tome treba li u području uzajamnog priznavanja naloga za oduzimanje tijelu izvršitelju nametnuti obvezu da utvrdi postojanje sustavnih ili općih nedostataka ili nedostataka koji konkretno utječu na objektivno odredivu skupinu osoba prije nego što konkretno i precizno može provjeriti je li osoba protiv koje je izdan nalog za oduzimanje izložena stvarnoj opasnosti od povrede temeljnog prava.
57.
Odgovarajući na to pitanje, sudionici na raspravi iznijeli su dvije suprotne teze. Hrvatska i slovenska vlada tvrdile su da bi u pogledu uzajamnog priznavanja naloga za oduzimanje trebalo primijeniti ispitivanje u dvije faze. Suprotno tomu, Komisija je izrazila svoje protivljenje primjeni takvog ispitivanja.
58.
Slažem se s Komisijinim mišljenjem.
59.
Naime, ističem da je ispitivanje u dvije faze rezultat sudske prakse kojom se nastoji osigurati učinkovitost mehanizma predaje uspostavljenog Okvirnom odlukom 2002/584, uzimajući u obzir njezin poseban cilj (
30
), pri čemu se jamči da se taj mehanizam ne provodi na štetu zaštite temeljnih prava. Ta sudska praksa donesena je na temelju opće odredbe o temeljnim pravima iz članka 1. stavka 3. te ok virne odluke, čak i ako se u navedenoj okvirnoj odluci izričito ne spominje nijedan razlog za neizvršenje europskog uhidbenog naloga koji se temelji na opasnosti od povrede temeljnih prava u državi članici izdavateljici.
60.
U tom kontekstu koji obilježava nedostatak pojašnjenja u tekstu Okvirne odluke 2002/584 o metodi i kriterijima koje treba primijeniti kako bi se ispitalo postoji li opasnost od povrede temeljnih prava u državi članici izdavateljici, Sud je morao sam pojasniti tu metodu i te kriterije, osobito pazeći da se ne onemogući funkcioniranje mehanizma predaje predviđenog tom okvirnom odlukom. U tom pogledu, Sud ne polazi od nule jer je već utvrdio glavnu točku svoje sudske prakse presudivši u točki 192. svojeg mišljenja 2/13 (Pristupanje Unije EKLJP‑u) od 18. prosinca 2014. (
31
) da država članica, osim u iznimnim slučajevima, ne može provjeriti je li druga država članica u konkretnom slučaju doista poštovala temeljna prava koja jamči Unija.
61.
S obzirom na to pojašnjenje, ističem da mi se čini da Sud nije zahtijevao općenito, odnosno u okviru primjene svih instrumenata uzajamnog priznavanja u kaznenim stvarima, da ograničavanje na iznimne slučajeve u kojima država članica može provesti nadzor poštovanja temeljnih prava u drugoj državi članici uvijek podrazumijeva prethodno utvrđenje postojanja sustavnih ili općih nedostataka ili nedostataka koji konkretno utječu na objektivno odredivu skupinu osoba prije nego što se konkretno i precizno može provjeriti je li osoba na koju se odnosi odluka čije se priznavanje traži izložena stvarnoj opasnosti od povrede temeljnog prava.
62.
Doista, Sud je potvrdno odgovorio na pitanje može li se ispitivanje u dvije faze koje se zahtijeva u okviru Okvirne odluke 2002/584 primijeniti na slučaj zahtjeva koji se ne odnosi na predaju tijelima koja su izdala europski uhidbeni nalog protiv određene osobe na temelju te okvirne odluke, nego na priznavanje presude i izvršenje u državi izvršenja, na temelju Okvirne odluke 2008/909, kazne izrečene u drugoj državi članici, kada postoje elementi koji upućuju na to da su uvjeti u potonjoj državi članici – u trenutku donošenja odluke koju treba izvršiti ili naknadnih odluka koje se na nju odnose – bili nespojivi s temeljnim pravom na pošteno suđenje iz članka 47. drugog stavka Povelje (
32
).
63.
Ipak, kako bi došao do tog zaključka, koji je s doktrinarnog stajališta mogao izazvati određene dvojbe (
33
), Sud se oslonio na više odredbi Okvirne odluke 2008/909 o poštovanju temeljnih prava koje se nalaze i u Okvirnoj odluci 2002/584 (
34
), istaknuvši povezanost tih dviju okvirnih odluka (
35
). Tako osobito proizlazi iz članka 3. stavka 4. Okvirne odluke 2008/909, u kojem se navodi da se njome ne mijenja obveza poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela iz članka 6. UEU-a. Naime, ta opća odredba o poštovanju temeljnih prava odgovara onoj navedenoj u članku 1. stavku 3. Okvirne odluke 2002/584 (
36
).
64.
Točno je da se, kao što sam to prethodno naveo, takva opća klauzula o poštovanju temeljnih prava nalazi i u članku 1. stavku 2. Uredbe 2018/1805.
65.
Stoga bi moglo biti moguće zahtijevati od tijela izvršitelja da u okviru primjene te uredbe provede ispitivanje u dvije faze u slučaju tvrdnje o opasnosti od povrede temeljnih prava u državi članici izdavateljici.
66.
Međutim, smatram da se taj zahtjev sam po sebi ne podrazumijeva zbog toga što u Uredbi 2018/1805 postoji poseban razlog za nepriznavanje i neizvršenje, kao što je onaj naveden u članku 19. stavku 1. točki (h) te uredbe.
67.
Naime, ističem da, za razliku od okvirnih odluka 2002/584 i 2008/909, zakonodavac Unije nije samo predvidio opću odredbu o poštovanju temeljnih prava u Uredbi 2018/1805, nego je usto predvidio da se u Uredbu uključi poseban razlog za nepriznavanje i neizvršenje (
37
), pri čemu je pojasnio metodu i kriterije na temelju kojih tijelo izvršitelj naloga treba ocijeniti opasnost od povrede temeljnih prava. Stoga valja uputiti na tu metodu i te kriterije, koji su izloženi u onome što se može smatrati lex specialisom u odnosu na opću odredbu o poštovanju temeljnih prava iz članka 1. stavka 2. Uredbe 2018/1805 (
38
).
68.
U tom pogledu valja naglasiti da članak 19. stavak 1. točka (h) te uredbe, time što upućuje na opasnost od „očitog kršenja” temeljnog prava „u posebnim okolnostima slučaja”, nedvosmisleno zahtijeva pojedinačno ispitivanje postojanja takve opasnosti. Primjećujem da se nigdje ni u toj ni u nekoj drugoj odredbi navedene uredbe ne zahtijeva da takvom pojedinačnom ispitivanju nužno prethodi utvrđenje sustavnih ili općih nedostataka ili nedostataka koji konkretno utječu na objektivno odredivu skupinu osoba (
39
). U vrijeme donošenja Uredbe 2018/1805, Sud je već bio formulirao zahtjev ispitivanja u dvije faze u području europskog uhidbenog naloga (
40
), uključujući kako bi se provjerilo postojanje opasnosti od povrede temeljnog prava na pošteno suđenje, kako je navedeno u članku 47. drugom stavku Povelje (
41
), tako da je, prema mojem mišljenju, u okviru te uredbe zakonodavac Unije potpuno informirano i namjerno propustio nametnuti takvo ispitivanje u dvije faze. Iako utvrđenje postojanja takvih nedostataka može, naravno, olakšati utvrđenje povrede temeljnog prava u okolnostima slučaja, ako se pridržavamo izraza koje je zakonodavac Unije upotrijebio u članku 19. stavku 1. točki (h) navedene uredbe, ne radi se o obveznoj fazi.
69.
Smatram da se iz analogne primjene Uredbe (EU) 2023/1543 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. srpnja 2023. o europskim nalozima za dostavljanje i europskim nalozima za čuvanje elektroničkih dokaza u kaznenim postupcima i za izvršenje kazni zatvora nakon kaznenog postupka (
42
) ne može izvesti drukčije rješenje. Ta uredba u svojem članku 12. stavku 1. točki (b) sadržava razlog za odbijanje koji je formuliran na način usporediv s formulacijom članka 19. stavka 1. točke (h) Uredbe 2018/1805 (
43
). Ipak, uvodna izjava 64. Uredbe 2023/1543 kojom se pojašnjava doseg tog razloga za odbijanje mogla bi navesti na zaključak da provedba navedenog razloga podliježe ispitivanju u dvije faze (
44
). Međutim, smatram da je, navođenjem konkretnog primjera obrazloženog prijedloga donesenog na temelju članka 7. stavka 1. UEU-a, zakonodavac Unije samo istaknuo potrebu da tijelo zaduženo za provedbu naloga pristupi pojedinačnom ispitivanju kad se utvrde sustavni ili opći nedostaci u pogledu neovisnosti sudske vlasti države članice izdavanja.
70.
Osim toga, ističem da razmatranje drugih instrumenata uzajamnog priznavanja u kaznenim stvarima ne ide u prilog tezi prema kojoj bi se tijelu izvršitelju općenito trebalo naložiti da provede ispitivanje u dvije faze kako bi provjerilo postoji li opasnost od povrede temeljnih prava.
71.
Tako Okvirna odluka 2005/214/PUP (
45
) u svojem članku 20. stavku 3. predviđa da svaka država članica može, kada potvrda iz njezina članka 4. upućuje na to da su možda povrijeđena temeljna prava ili temeljna pravna načela iz članka 6. UEU-a, uskratiti priznavanje i izvršenje odluka. Primjećujem da primjena tog razloga za nepriznavanje i neizvršenje odluke kojom se izriče novčana kazna uopće nije podvrgnuta ispitivanju u dvije faze u sudskoj praksi Suda (
46
), pri čemu se pojašnjava da navedeni razlog, s obzirom na to da predstavlja iznimku od načela uzajamnog priznavanja, treba usko tumačiti (
47
).
72.
Osim toga, kada se od njega tražilo da uzme u obzir razlog za neizvršenje europskog istražnog naloga predviđen u članku 11. stavku 1. točki (f) Direktive 2014/41/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 3. travnja 2014. o Europskom istražnom nalogu u kaznenim stvarima (
48
), Sud nije spomenuo zahtjev ispitivanja u dvije faze (
49
).
73.
Pojašnjavam i da, prema mojem mišljenju, valja isključiti mogućnost dvostrukog standarda nadzora poštovanja temeljnih prava u okviru Uredbe 2018/1805, ovisno o prirodi predmetnog temeljnog prava i primjenjive odredbe. Stoga postojanje opće odredbe iz članka 1. stavka 2. Uredbe 2018/1805 samo po sebi ne podrazumijeva to da treba provesti ispitivanje u dvije faze kako bi se utvrdilo treba li priznavanje i izvršenje naloga za oduzimanje odbiti zbog navodne povrede temeljnih prava u državi članici izdavanja.
74.
Naime, člankom 19. stavkom 1. točkom (h) Uredbe 2018/1805 predviđa se poseban razlog za nepriznavanje i neizvršenje naloga za oduzimanje u slučaju opasnosti od očitog kršenja temeljnih prava, tako da se ne treba oslanjati na opću odredbu iz članka 1. stavka 2. te uredbe kako bi se ocijenilo postojanje takve opasnosti. U tom je kontekstu jedini cilj te opće odredbe podsjetiti na obvezu država članica da poštuju temeljna prava i pravna načela iz članka 6. UEU-a. Pojašnjavam i da se poseban razlog predviđen u članku 19. stavku 1. točki (h) navedene uredbe ne može ograničiti na temeljna prava koja se u njemu navode, odnosno pravo na djelotvoran pravni lijek, pravo na pošteno suđenje i pravo na obranu. Navođenje „posebice” tih temeljnih prava upućuje na to da to nabrajanje nije iscrpno, tako da se poseban razlog za nepriznavanje i neizvršenje iz potonje odredbe može primijeniti na navodnu povredu drugih temeljnih prava.
75.
Razumijem i argument prema kojem bi moglo biti paradoksalno primijeniti tako strog test kao što je ispitivanje u dvije faze u području europskog uhidbenog naloga, u kojem se izravno utječe na pravo na slobodu, dok takav test ne bi postojao u području oduzimanja, u kojem se ne radi o takvu pravu.
76.
S obzirom na navedeno, valja utvrditi da je taj paradoks rezultat odluke zakonodavca Unije da odredbe o poštovanju temeljnih prava sastavi na različit način ovisno o instrumentu uzajamnog priznavanja u kaznenim stvarima o kojem je riječ.
77.
S tim u vezi podsjećam na to da Okvirna odluka 2002/584 ne sadržava poseban razlog za neizvršenje europskog uhidbenog naloga čiji bi tekst bio istovjetan tekstu članka 19. stavka 1. točke (h) Uredbe 2018/1805.
78.
S obzirom na ta pojašnjenja, zakonodavac Unije je, time što je mogućnost kojom raspolaže tijelo izvršenja da se pozove na razlog za nepriznavanje i neizvršenje predviđen u članku 19. stavku 1. točki (h) Uredbe 2018/1805 ograničio na „iznimne situacije” i na „očito kršenje” temeljnog prava zaštićenog Poveljom, namjeravao tijelu izvršenja nametnuti poštovanje osobito visokog praga ozbiljnosti takve povrede, što se poklapa s onime što je Sud presudio u točki 192. svojeg mišljenja 2/13 (Pristupanje Unije EKLJP-u) od 18. prosinca 2014. (
50
)
79.
Iako je takva ocjena u konačnici na sudu koji je uputio zahtjev, s obzirom na elemente koji su podneseni Sudu čini se da takav prag u okviru ovog predmeta nije dosegnut.
80.
U tom pogledu podsjećam na to da se sud koji je uputio zahtjev pita poštuju li se, s obzirom na više aspekata te iako pravna osoba nije podnijela žalbu protiv naloga za oduzimanje koji je protiv nje donesen u državi članici izdavanja, njezina temeljna prava s obzirom na, kao prvo, njezino navodno nesudjelovanje u svim fazama kaznenog postupka u kojem je taj nalog donesen, kao drugo, njezinu navodnu neobaviještenost o pravu na odvjetnika i, kao treće, na navod da nije primila cjeloviti tekst presude koja sadržava nalog za oduzimanje na jeziku koji razumije. Stoga je riječ o pravu na djelotvoran pravni lijek i pravima obrane, koja su izričito navedena u članku 19. stavku 1. točki (h) Uredbe 2018/1805.
81.
Što se tiče tih temeljnih prava, ističem, na prvome mjestu, da Direktiva 2014/42 i Okvirna odluka 2005/214, koju je djelomično zamijenila ta direktiva, obvezuju države članice da uspostave minimalna zajednička pravila o oduzimanju predmeta i imovinske koristi pribavljenih kaznenim djelima kako bi se, među ostalim, olakšalo uzajamno priznavanje sudskih naloga za oduzimanje donesenih u okviru kaznenih postupaka (
51
).
82.
Tako članak 8. stavak 1. Direktive 2014/42 obvezuje države članice da poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da osobe pogođene mjerama predviđenima u okviru te direktive imaju pravo na učinkovita pravna sredstva i na pravično suđenje kako bi sačuvale svoja prava (
52
). Konkretno, u skladu s člankom 8. stavkom 6. navedene direktive, države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da se navedu razlozi za svaki nalog za oduzimanje i da se odluka priopći dotičnoj osobi. Države članice osiguravaju učinkovitu mogućnost za osobu u pogledu koje je naloženo oduzimanje da osporava nalog za oduzimanje pred sudom. Štoviše, članak 8. stavak 7. te direktive određuje da, ne dovodeći u pitanje Direktivu 2012/13/EU (
53
) i Direktivu 2013/48/EU (
54
), osobe čija je imovina zahvaćena nalogom za oduzimanje imaju pravo na odvjetnika tijekom čitavog postupka oduzimanja u vezi s određivanjem imovinske koristi i predmeta kako bi ostvarile svoja prava i da budu obaviještene o tom pravu.
83.
Ako je nalog za oduzimanje obuhvaćen područjem primjene Direktive 2014/42 (
55
), osoba na koju se odnosi taj nalog može zahtijevati zaštitu postupovnih prava koja su joj dodijeljena tom direktivom (
56
).
84.
Na drugom mjestu, u uvodnoj izjavi 18. Uredbe 2018/1805 navodi se da bi se postupovna prava navedena u nekoliko direktiva (
57
) trebala primjenjivati, unutar područja primjene tih direktiva, na kaznene postupke obuhvaćene tom uredbom u pogledu država članica koje navedene direktive obvezuju.
85.
Iz toga slijedi da ako je nalog za oduzimanje obuhvaćen područjem primjene jedne od direktiva iz uvodne izjave 18. navedene uredbe, osoba na koju se odnosi taj nalog može zahtijevati zaštitu postupovnih prava koja su joj dodijeljena tom direktivom.
86.
Na trećem mjestu, u uvodnoj izjavi 18. Uredbe 2018/1805 precizirano je da bi se u svakom slučaju na sve postupke obuhvaćene tom uredbom trebala primjenjivati jamstva iz Povelje. Konkretno, u toj uvodnoj izjavi navedeno je da bi se temeljna jamstva u kaznenim postupcima utvrđena u Povelji posebno trebala primjenjivati na postupke u kaznenim stvarima koji nisu kazneni postupci, a koji su obuhvaćeni tom uredbom.
87.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da u skladu s člankom 47. prvim i drugim stavkom Povelje, svatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima tim člankom, a osobito da se njegov slučaj pravično ispita (
58
). Načelo djelotvorne sudske zaštite, koju pojedinci uživaju na temelju prava Unije i koje je sadržano u članku 47. Povelje, sastoji se od različitih elemenata među kojima su osobito pravo na obranu, načelo jednakosti oružja, pravo na pristup sudu i pravo biti savjetovan, branjen i zastupan (
59
). Valja također navesti članak 48. stavak 2. Povelje čiji je cilj jamčiti poštovanje prava obrane svakog okrivljenika.
88.
Iz prethodno navedenog proizlazi da, u svakom slučaju te iako njezina situacija nije obuhvaćena područjem primjene različitih direktiva o postupovnim pravima u okviru kaznenih postupaka koje sam prethodno naveo, osobi protiv koje je u jednoj državi članici izdan nalog za oduzimanje čije se priznavanje i izvršenje zahtijeva u drugoj državi članici, na temelju Uredbe 2018/1805, mora se omogućiti da u državi članici izdavanja tog naloga uživa bitna jamstva kaznenog postupka koja se navode u Povelji.
89.
Konkretno, nužno je da osoba protiv koje je naloženo oduzimanje ima na raspolaganju djelotvoran pravni lijek koji joj omogućuje da od suda ishodi nadzor poštovanja tih temeljnih jamstava.
90.
U tom pogledu napominjem da se čini da su takva jamstva uvrštena u ZKP. Naime, s jedne strane, članak 500. ZKP-a predviđa, u slučaju oduzimanja, pravo na saslušanje za pravne osobe posredstvom njihova zastupnika, kako tijekom prethodnog postupka tako i na glavnoj raspravi (
60
), kao i pravo podnošenja dokaza i postavljanja pitanja (
61
). S druge strane, članak 498.a stavak 4. ZKP-a predviđa da vlasnik oduzete imovine raspolaže pravom na žalbu protiv svake mjere oduzimanja (
62
).
91.
Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da osoba na koju se odnosi nalog za oduzimanje čije se priznavanje i izvršenje traži nije podnijela pravno sredstvo protiv presude od 27. svibnja 2020. u kojoj je sadržan taj nalog, iako joj je u državi članici izdavanja bilo na raspolaganju djelotvorno pravno sredstvo.
92.
U tim se okolnostima ta osoba ne može u fazi priznavanja i izvršenja predmetnog naloga za oduzimanje pred sudom države članice izvršenja koji je nadležan za priznavanje i izvršenje tog naloga pozvati na povredu svojih temeljnih prava tijekom postupka koji je doveo do donošenja navedenog naloga, pozivajući se pritom na razlog za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 19. stavka 1. točke (h) Uredbe 2018/1805.
93.
Naime, situacija u kojoj osoba na koju se odnosi nalog za oduzimanje želi da sud države članice izvršenja utvrdi povredu takvih prava, iako je u tu svrhu u državi članici izdavanja imala na raspolaganju djelotvorno pravno sredstvo, ne može, prema mojem mišljenju, dosegnuti osobito visok prag ozbiljnosti koji se zahtijeva tom odredbom. Drugim riječima, ne pronalazim nijedan element kojim bi se moglo dokazati postojanje „iznimne situacije” obilježene postojanjem „specifičnih i objektivnih dokaza” koji mogu predstavljati „ozbiljne razloge” za pretpostavku da bi izvršenje predmetnog naloga za oduzimanje „u posebnim okolnostima slučaja” dovelo do „očitog kršenja” temeljnog prava navedenog u Povelji, u smislu članka 19. stavka 1. točke (h) Uredbe 2018/185.
94.
Drukčije stajalište bilo bi, prema mojem mišljenju, protivno logici na kojoj se temelji sustav pravosudne suradnje u kaznenim stvarima između država članica, zasnovan na načelima uzajamnog povjerenja i priznavanja (
63
), čiju je temeljnu važnost Sud naglasio kako bi se omogućilo stvaranje i održavanje područja bez unutarnjih granica (
64
).
95.
Tako je Sud presudio da načelo uzajamnog priznavanja presuda i sudskih odluka podrazumijeva to da postoji uzajamno povjerenje u to da svaka država članica prihvaća primjenu kaznenog prava koje je na snazi u drugim državama članicama, čak i ako bi provedba vlastitog nacionalnog prava dovela do drukčijeg rješenja (
65
). To se načelo provodi među državama članicama različitim instrumentima pravosudne suradnje u kaznenim stvarima, kao što su Okvirna odluka 2002/584 i Direktiva 2014/41. Sustav pravosudne suradnje predviđen tim instrumentima temelji se na raspodjeli nadležnosti između pravosudnog tijela izdavatelja i pravosudnog tijela izvršitelja, u okviru koje je na pravosudnom tijelu izdavatelju da nadzire poštovanje uvjeta potrebnih za izdavanje naloga čije se izvršenje traži, pri čemu pravosudno tijelo izvršitelj ne može, u skladu s načelom uzajamnog priznavanja, zatim nadzirati tu ocjenu (
66
).
96.
Posljedično, u okviru pravosudne suradnje u kaznenim stvarima između država članica koja se temelji na načelima uzajamnog povjerenja i priznavanja, tijelo izvršitelj nije dužno nadzirati poštuje li tijelo izdavatelj uvjete za izdavanje pravosudne odluke koju mora izvršiti (
67
).
97.
Kao što to osobito proizlazi iz njezina članka 18. stavka 1. (
68
), članka 23. stavka 1. (
69
) i članka 33. stavka 2. (
70
), sustav pravosudne suradnje uspostavljen Uredbom 2018/1805 temelji se i na razlikovanju između odgovornosti povezanih s opravdanjem i izdavanjem naloga za oduzimanje, koje su u nadležnosti tijela izdavatelja, i odgovornosti koje se odnose na izvršenje tog naloga, koje su u nadležnosti tijela izvršitelja. U tom je okviru na državi članici izdavateljici da jamči da nalog za oduzimanje poštuje prava koja za osobu na koju se odnosi nalog proizlaze iz prava Unije, čiji su dio temeljna prava zaštićena Poveljom (
71
). Stoga tijelo izvršitelj samo iznimno može, na temelju članka 19. stavka 1. točke (h) te uredbe, odbiti priznavanje i izvršenje naloga za oduzimanje koji mu je dostavljen. Samo tako zamišljena raspodjela odgovornosti može osigurati učinkovitost prekogranične suradnje u zamrzavanju i oduzimanju predmeta i imovinske koristi ostvarene kaznenim djelima (
72
).
98.
U skladu sa svojom odgovornošću da prije svega zajamči temeljna prava u okviru postupka koji dovodi do donošenja naloga za oduzimanje, država članica izdavanja mora zajamčiti djelotvornu sudsku zaštitu osobi protiv koje je izdan takav nalog, osobito uspostavom pravnih lijekova koji omogućuju nadzor poštovanja tih prava. Od trenutka kad je nesporno da je ta osoba u toj državi članici imala na raspolaganju pravno sredstvo kojim se nije koristila, iako je mogla, u slučaju potrebe, pred sudom navedene države članice tim sredstvom ispraviti ili sankcionirati povredu svojih temeljnih prava, poput onih zajamčenih člankom 47. Povelje, tijelo izvršitelj ne može dovoditi u pitanje pretpostavku da je nalog za oduzimanje protiv te osobe bio donesen uz poštovanje tih temeljnih prava (
73
). To rješenje zabranjuje, u skladu s načelom uzajamnog povjerenja, da sud države članice izvršenja, kad su pred njime istaknuti navodi poput onih u glavnom postupku, provede nadzor nad tim je li sud države članice izdavanja u konkretnom slučaju primijenio svoja postupovna pravila u kaznenom postupku.
99.
Ukratko, čini mi se ključnim izbjeći to da osoba koja u državi članici izdavanja ne iskoristi svoje pravo na pravni lijek protiv naloga za oduzimanje koji se na nju odnosi može u fazi postupka priznavanja i izvršenja tog naloga u državi članici izvršenja osporavati povrede svojih postupovnih prava koje su navodno počinjene u državi članici izdavanja.
100.
U tom pogledu, iako i područje koje se odnosi na pravosudnu suradnju u kaznenim stvarima i ono koje se odnosi na pravosudnu suradnju u građanskim stvarima sadržavaju sebi svojstvena obilježja i ciljeve, čini mi se zanimljivim, kako bih potkrijepio argumentaciju, navesti sudsku praksu Suda u području pravosudne suradnje u građanskim stvarima o povredi javnog poretka države u kojoj se zahtijeva priznavanje. Naime, odredbu o javnom poretku iz članka 34. točke 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (
74
) treba usko tumačiti i primjenjivati samo u iznimnim slučajevima (
75
).
101.
S tim u vezi, iz te sudske prakse proizlazi da upotreba te odredbe javnog poretka pretpostavlja očitu i neproporcionalnu povredu prava tuženika na pošteno suđenje, zajamčenog u članku 47. drugom stavku Povelje (
76
). Sud je, osobito što se tiče okolnosti da odluka nekog suda države članice donesena povredom jamstava postupovne naravi može biti razlog za odbijanje priznavanja na temelju članka 34. točke 1. Uredbe br. 44/2001, presudio da se na odredbu o javnom poretku predviđenu tim člankom može pozivati samo ako takva povreda podrazumijeva da priznavanje dotične odluke u državi u kojoj se zahtijeva priznavanje dovodi do očite povrede pravnog pravila za koje se u pravnom poretku Unije, a stoga i pravnom poretku navedene države članice smatra da ima ključno značenje (
77
). Ističem i da je stajalište Suda da se upravo na temelju tog uzajamnog povjerenja koje postoji među državama članicama u pogledu pravnih sustava i pravosudnih institucija može zaključiti da u slučaju pogrešne primjene nacionalnog prava ili prava Unije, sustav pravnih sredstava uspostavljen u svakoj državi članici, dopunjen mehanizmom prethodnog postupka predviđenim u članku 267. UFEU-a, pojedincima pruža dovoljno jamstvo (
78
). Tako Uredbu br. 44/2001 treba tumačiti na način da se temelji na osnovnoj ideji da su pojedinci načelno dužni koristiti sva pravna sredstva dostupna na temelju prava države članice podrijetla. Stoga pravni subjekti u toj državi članici trebaju koristiti sva raspoloživa pravna sredstva kako bi se unaprijed spriječila povreda javnog poretka, osim ako posebne okolnosti previše otežavaju ili onemogućuju korištenje pravnih sredstava u državi članici podrijetla (
79
). Prilikom provjere eventualnog postojanja očite povrede javnog poretka države u kojoj se zahtijeva priznanje, sud te države članice treba uzeti u obzir potonji element (
80
).
102.
U okviru ovog predmeta nadležni sud države članice izvršenja stoga treba, kako bi provjerio postoji li eventualna očita povreda temeljnog prava utvrđenog u Povelji, u skladu s člankom 19. stavkom 1. točkom (h) Uredbe 2018/1805, uzeti u obzir činjenicu da društvo D. nije iskoristilo pravna sredstva dostupna u državi članici izdavanja kako bi unaprijed spriječilo povredu svojih temeljnih prava, kao što su ona zajamčena člankom 47. Povelje. Ako društvo D. navede posebne okolnosti koje su previše otežale ili onemogućile korištenje pravnih sredstava u toj državi članici, taj ih sud mora uzeti u obzir.
103.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da poštovanje prava na djelotvornu sudsku zaštitu zahtijeva, među ostalim, osiguravanje stvarnog i učinkovitog primitka odluka, odnosno njihovu dostavu njihovu adresatu (
81
).
104.
Napominjem da se čini da društvo D. pred sudom koji je uputio zahtjev osporava dostavu naloga za oduzimanje. Naime, to društvo tvrdi da nije primilo izvatke iz presude u kojima je sadržan taj nalog kao ni pouku o pravnim lijekovima. Navedeno društvo predlaže da se to dokaže grafološkim vještačenjem potvrde o dostavi. Ipak, ističem da iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da potvrda o oduzimanju sadržava napomenu prema kojoj su izvaci iz presude od 27. svibnja 2020. koji sadržavaju nalog za oduzimanje (odnosno uvod, izreka, dio obrazloženja koje se odnosi na oduzetu imovinsku korist i pravni lijek), uz prijevod na hrvatski jezik, dostavljeni društvu D., koje je te izvatke iz presude zaprimilo 13. listopada 2020., a da pritom protiv nje nije podnijelo žalbu. Budući da je takva potvrda namijenjena olakšavanju uzajamnog priznavanja naloga za oduzimanje i uzimajući u obzir uzajamno povjerenje koje obvezuje sudove država članica (
82
), smatram da bi se tijelo izvršitelj trebalo osloniti na navode iz te potvrde.
105.
Stoga bi tijelo izvršitelj trebalo moći odbiti utvrđenja nadležnog slovenskog suda, kao tijela izdavatelja, u potvrdi o oduzimanju samo ako postoje dovoljno konkretni i objektivni elementi koji mogu dovesti u pitanje njihovu vjerodostojnost. Ako navodi društva D. navode to tijelo da sumnja u postojanje ili pravilnost dostave naloga za oduzimanje, ono se o tom pitanju mora savjetovati s tijelom izdavateljem. S tim u vezi ističem da se, u skladu s onime što predviđa članak 19. stavak 2. Uredbe 2018/1805, kad je riječ o razlozima za nepriznavanje i neizvršavanje spomenutima u članku 19. stavku 1. te uredbe, prije donošenja odluke o odbijanju priznavanja ili izvršenja naloga za oduzimanje, u cijelosti ili djelomično, tijelo izvršitelj savjetuje s tijelom izdavateljem primjerenim sredstvima i, prema potrebi, traži od tijela izdavatelja da bez odgode dostavi sve potrebne informacije.
106.
Pojašnjavam i da provjere koje, ovisno o slučaju, tijelo izvršitelj treba provesti u okviru provedbe članka 19. stavka 1. točke (h) Uredbe 2018/1805 ne dovode u pitanje moguću primjenu nekog drugog razloga za nepriznavanje i neizvršenje iz stavka 1. tog članka.
107.
Tako se člankom 19. stavkom 1. točkom (c) te uredbe određuje da tijelo izvršitelj može odlučiti ne priznati i ne izvršiti nalog za oduzimanje ako je potvrda o oduzimanju nepotpuna ili očito netočna i nije popunjena nakon savjetovanja iz članka 19. stavka 2. navedene uredbe.
108.
Komisija je na raspravi navela da je nakon uvida u nacionalni spis utvrdila da su određeni dijelovi proslijeđene presude nečitljivi.
109.
Člankom 14. stavkom 1. prvom rečenicom Uredbe 2018/1805 određuje se da se nalog za oduzimanje šalje u obliku potvrde o oduzimanju čiji se obrazac nalazi u Prilogu II. toj uredbi.
110.
U skladu s člankom 14. stavkom 2. navedene uredbe, države članice mogu dati izjavu u kojoj navode da im tijelo izdavatelj pri slanju potvrde o oduzimanju s ciljem priznavanja i izvršenja naloga za oduzimanje treba poslati izvornik naloga za oduzimanje ili njegovu ovjerenu presliku zajedno s potvrdom o oduzimanju (
83
).
111.
U tom pogledu ističem da je Republika Hrvatska dala takvu izjavu 8. prosinca 2020 (
84
).
112.
Prema mojem mišljenju, jasno je da slanje izvornika naloga za oduzimanje ili njegove ovjerene preslike pretpostavlja da je poslani dokument čitljiv.
113.
Ako to nije slučaj, tijelo izvršitelj moglo bi odbiti priznati i izvršiti nalog za oduzimanje koji mu je poslan. U tom pogledu podsjećam na to da se člankom 18. stavkom 1. Uredbe 2018/1805 određuje da tijelo izvršitelj priznaje svaki nalog za oduzimanje poslan u skladu s člankom 14. te uredbe.
114.
Međutim, ako se pokaže da je nalog za oduzimanje koji je poslan s potvrdom uistinu u cijelosti ili djelomično nečitljiv i da se tijelo izvršitelj stoga, u skladu s člankom 19. stavkom 1. točkom (c) Uredbe 2018/1805, poziva na nepotpunost te potvrde, to se tijelo mora, u skladu s člankom 19. stavkom 2. te uredbe, savjetovati s tijelom izdavateljem kako bi mu ono proslijedilo čitljivu verziju tog naloga.
115.
Samo u slučaju izostanka takvog prosljeđivanja tijelo izvršitelj može, u slučaju potrebe, odbiti priznati i izvršiti nalog za oduzimanje.
116.
S obzirom na sve te elemente, predlažem Sudu da na treće prethodno pitanje odgovori tako da članak 19. stavak 1. točku (h) Uredbe 2018/1805 treba tumačiti na način da tijelo izvršitelj na temelju te odredbe ne može odbiti priznavanje i izvršenje naloga za oduzimanje u situaciji u kojoj je osoba na koju se odnosi taj nalog, koji joj je uredno dostavljen, u državi članici izdavanja imala na raspolaganju djelotvoran pravni lijek kojim se nije koristila, iako je na taj način mogla od suda te države članice zatražiti nadzor poštovanja njezinih temeljnih prava, osobito onih zajamčenih člankom 47. Povelje, pozivajući se pred tim sudom na, kao prvo, navodno nesudjelovanje u svim fazama kaznenog postupka u kojem je taj nalog donesen, kao drugo, navodnu neobaviještenost o pravu na odvjetnika i, kao treće, na navod da nije primila cjeloviti tekst presude koja sadržava nalog za oduzimanje na jeziku koji razumije.
IV. Zaključak
117.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Visoki kazneni sud Republike Hrvatske odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 1. stavke 1. i 4. te članak 2. točku 2. i članak 2. točku 3. podtočku (d) Uredbe (EU) 2018/1805 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. studenoga 2018. o uzajamnom priznavanju naloga za zamrzavanje i naloga za oduzimanje, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 13.,
treba tumačiti na način da se:
ta uredba primjenjuje na nalog za oduzimanje imovinske koristi donesen u okviru kaznenog postupka dovršenog oslobađajućom presudom, stečene drugim kaznenim djelom, a ne kaznenim djelom u povodu kojeg je donesena ta oslobađajuća presuda i u čijem počinjenju nisu sudjelovali optuženici oslobođeni optužbi nego druga osoba protiv koje nije podignuta optužnica.
2.
Članak 19. stavak 1. točku (h) Uredbe 2018/1805
treba tumačiti na način da:
tijelo izvršitelj na temelju te odredbe ne može odbiti priznavanje i izvršenje naloga za oduzimanje u situaciji u kojoj je osoba na koju se odnosi taj nalog, koji joj je uredno dostavljen, u državi članici izdavanja imala na raspolaganju djelotvoran pravni lijek kojim se nije koristila, iako je na taj način mogla od suda te države članice zatražiti nadzor poštovanja njezinih temeljnih prava, osobito onih zajamčenih člankom 47. Povelje, pozivajući se pred tim sudom na, kao prvo, navodno nesudjelovanje u svim fazama kaznenog postupka u kojem je taj nalog donesen, kao drugo, navodnu neobaviještenost o pravu na odvjetnika i, kao treće, na navod da nije primila cjeloviti tekst presude koja sadržava nalog za oduzimanje na jeziku koji razumije.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Okvirna odluka Vijeća od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (SL 2002., L 190, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak SL 2013., L 222, str. 14.)
(
3
)	Vidjeti osobito presudu od 29. srpnja 2024., Breian (C-318/24 PPU, EU:C:2024:658, t. 38. i 77.-79. i navedenu sudsku praksu).
(
4
)	SL 2018., L 303, str. 1.
(
5
)	Okvirna odluka Vijeća od 27. studenoga 2008. o primjeni načela uzajamnog priznavanja presuda u kaznenim predmetima kojima se izriču kazne zatvora ili mjere koje uključuju oduzimanje slobode s ciljem njihova izvršenja u Europskoj uniji (SL 2008., L 327, str. 27.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 111.)
(
6
)	Iz očitovanja slovenske vlade proizlazi da je taj nalog o zamrzavanju, donesen 16. lipnja 2014. na rok od tri mjeseca, zabranjivao imatelju dionica društva L.Z, društvu D., da njima raspolaže. Ono se protiv navedenog naloga nije žalilo. Nadalje, iz tih istih očitovanja proizlazi da je trajanje tog naloga više puta produljeno između 9. rujna 2014. i 28. studenoga 2019. Društvo D. žalilo se na dva od tih produljenja. Te su žalbe odbijene.
(
7
)	U skladu s tom odredbom, osim u slučajevima kada je kazneni postupak dovršen presudom kojom je okrivljenik proglašen krivim, novac ili imovina nezakonitog podrijetla iz članka 245. Kaznenog zakonika (Kazneni zakonik) i protupravno predano ili dano mito iz članaka 151., 157., 241., 242., 261., 262., 263. i 264. tog zakonika oduzet će se i ako su dokazana zakonska obilježja kaznenog djela iz članka 245. navedenog zakonika koja upućuju na to da novac ili imovina iz tog članka potječu od kaznenih djela.
(
8
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 3. travnja 2014. o zamrzavanju i oduzimanju predmeta i imovinske koristi ostvarene kaznenim djelima u Europskoj uniji (SL 2014., L 127, str. 39. i ispravak SL 2014., L 138., str. 114.)
(
9
)	Zahtjev za prethodnu odluku upućuje u tom pogledu na članak 3. stavak 2. Direktive 2010/64/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 20. listopada 2010. o pravu na tumačenje i prevođenje u kaznenim postupcima (SL 2010., L 280, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 213).
(
10
)	Vidjeti uvodne izjave 1. i 2. Uredbe 2018/1805.
(
11
)	Vidjeti uvodnu izjavu 3. Uredbe 2018/1805.
(
12
)	Vidjeti uvodnu izjavu 4. Uredbe 2018/1805.
(
13
)	Vidjeti uvodnu izjavu 12. Uredbe 2018/1805.
(
14
)	Vidjeti i uvodnu izjavu 13. Uredbe 2018/1805.
(
15
)	Za detaljnu studiju vidjeti Maugeri, A. M., „Regulation (EU) 2018/1805: Mutual recognition of freezing and confiscation orders between efficiency and safeguards. ‚Proceedings in criminal matters’ and non-conviction based confiscation”, New Journal of European Criminal Law, sv. 15., br. 2., Intersentia, Mortsel, 2024., str. 164. do 208. Vidjeti također Oliveira e Silva, S., „Regulation (EU) 2018/1805 on the mutual recognition of freezing and confiscation orders: A headlong rush into Europe-wide harmonization?”, New Journal of European Criminal Law, sv. 13., br. 2., Intersentia, Mortsel, 2022., str. 198. do 215.
(
16
)	Tako načelo uzajamnog priznavanja presuda i sudskih odluka podrazumijeva da postoji uzajamno povjerenje u to da svaka država članica prihvaća primjenu kaznenog prava koje je na snazi u drugim državama članicama, čak i ako bi provedba vlastitog nacionalnog prava dovela do drukčijeg rješenja: vidjeti osobito presudu od 21. prosinca 2023., G. K. i dr. (Ured europskog javnog tužitelja) (C‑281/22, EU:C:2023:1018, t. 57. i navedenu sudsku praksu).
(
17
)	Moje je mišljenje da se moraju odbaciti prigovori koje je uputila slovenska vlada u pogledu dopuštenosti trećeg pitanja, u vezi s navodno pogrešnim navođenjem činjeničnog stanja od strane suda koji je uputio zahtjev, s obzirom na pretpostavku relevantnosti pitanja koja upućuje taj sud, na kojem je osobito odgovornost da utvrdi činjenično stanje (vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 2024., Sozialministeriumservice (C-116/23, EU:C:2024:292, t. 29. i navedenu sudsku praksu)).
(
18
)	Vidjeti analogijom presudu od 29. srpnja 2024., Alchaster (C-202/24, u daljnjem tekstu: presuda Alchaster, EU:C:2024:649, t. 49.).
(
19
)	Vidjeti, u vezi s tom općom odredbom, uvodne izjave 16. i 17. Uredbe 2018/1805.
(
20
)	Vidjeti i uvodnu izjavu 34. Uredbe 2018/1805.
(
21
)	Vidjeti osobito presudu Alchaster (t. 51. i navedenu sudsku praksu).
(
22
)	Vidjeti osobito presudu Alchaster (t. 52. i navedenu sudsku praksu).
(
23
)	Vidjeti osobito presudu Alchaster (t. 53. i navedenu sudsku praksu).
(
24
)	Vidjeti osobito presudu Alchaster (t. 54. i navedena sudska praksa).
(
25
)	Vidjeti osobito presudu Alchaster (t. 56. i navedenu sudsku praksu).
(
26
)	Vidjeti osobito presudu Alchaster (t. 57. i navedenu sudsku praksu).
(
27
)	Vidjeti osobito presudu Alchaster (t. 58. i navedenu sudsku praksu).
(
28
)	Vidjeti osobito presudu Alchaster (t. 59. i navedenu sudsku praksu).
(
29
)	Vidjeti osobito presudu Alchaster (t. 60. i navedenu sudsku praksu).
(
30
)	Što se tiče različitog cilja koji se nastoji postići europskim uhidbenim nalogom u odnosu na cilj drugih instrumenata pravosudne suradnje u kaznenim stvarima, u konkretnom slučaju europskog istražnog naloga, vidjeti presudu od 8. prosinca 2020., Staatsanwaltschaft Wien (Krivotvoreni nalozi za plaćanje) (C-584/19, EU:C:2020:1002, t. 72. i 73.).
(
31
)	ECLI:EU:C:2014:2454
(
32
)	Vidjeti presudu od 9. studenoga 2023., Staatsanwaltschaft Aachen (C-819/21, EU:C:2023:841, t. 24., 27. do 30. i 42.).
(
33
)	Vidjeti osobito Ouwerkerk, J., „The Missing Link in CJUE Staatsanwaltschaft Aachen (C-819/21) and the Argument for Humanitarian Considerations in Prison Transfer Proceedings”, European Journal of Crime, Criminal Law and Criminal Justice, sv. 32, br. 3., Wolters Kluwer, La Haye, 2024., str. 181. do 195.; Romero Candau, S., „Deficiencias sistémicas y reconocimiento de sentencias privativas de libertad. A propósito de la sentencia de 9 de noviembre de 2023, Staatsanwaltschaft Aachen”, Revista de Derecho Comunitario Europeo, sv. 78., Centro de Estudios Políticos y Constitucionales, Madrid, 2024., str. 217. do 235., kao i Montaldo, S., „Intersections among EU judicial cooperation instruments and the quest for an advanced and consistent European judicial space: The case of the transfer and surrender of convicts in the EU”, New Journal of European Criminal Law, sv. 13., br. 3., Intersentia, Mortsel, 2022., str. 252. do 269., osobito str. 264. do 268.
(
34
)	Vidjeti presudu od 9. studenoga 2023., Staatsanwaltschaft Aachen (C-819/21, EU:C:2023:841, t. 25. i 26.).
(
35
)	Vidjeti presudu od 9. studenoga 2023., Staatsanwaltschaft Aachen (C-819/21, EU:C:2023:841, t. 19.).
(
36
)	Isto vrijedi i za uvodnu izjavu 13. Okvirne odluke 2008/909, koja odgovara uvodnoj izjavi 12. Okvirne odluke 2002/584.
(
37
)	Taj razlog za nepriznavanje i neizvršenje uvršten je tijekom zakonodavnog postupka na inicijativu Europskog parlamenta [vidjeti izvješće od 12. siječnja 2018. o Prijedlogu uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o uzajamnom priznavanju naloga za zamrzavanje i naloga za oduzimanje (dokument A8-0001/2018) kao i informativni memorandum Glavnog tajništva Vijeća od 9. listopada 2018. upućen Odboru stalnih predstavnika/Vijeću o Prijedlogu uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o uzajamnom priznavanju naloga za zamrzavanje i naloga za oduzimanje – Ishod prvog čitanja u Europskom parlamentu (Strasbourg, 1. do 4. listopada 2018.) (dokument 12697/18)] i slijedom izjave Savezne Republike Njemačke o potrebi jasnog i transparentnog isticanja da se odlukama o priznavanju i izvršenju naloga za oduzimanje moraju poštovati temeljna prava, uzimajući u obzir najnoviju sudsku praksu Suda u području poštovanja temeljnih prava [vidjeti informativni memorandum Glavnog tajništva Vijeća od 15. prosinca 2017. upućen delegacijama u vezi s prijedlogom uredbe Europskog parlamenta i Vijeća o uzajamnom priznavanju odluka o zamrzavanju i oduzimanju – Ishod rasprava vođenih u Vijeću za pravosuđe i unutarnje poslove 8. prosinca 2017. (dokument 15451/17)].
(
38
)	Vidjeti Montaldo, S., „The European Arrest Warrant and the protection of the best interests of the child: The Court’s last word on the limits of mutual recognition and the evolving obligations of national judicial authorities in Case C-261/22 GN”, Maastricht journal of European and Comparative Law, sv. 31, Sage Publications, London, 2024., br. 1., str. 106. do 123., osobito str. 115. i 117.
(
39
)	Sud stoga ne može doći do istog utvrđenja kao u pogledu članka 3. stavka 2. drugog podstavka Uredbe (EU) br. 604/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o utvrđivanju kriterija i mehanizama za određivanje države članice odgovorne za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji je u jednoj od država članica podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva (SL 2013., L 180, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 108. i ispravak SL 2017., L 49, str. 50.), odnosno da iz te odredbe nedvojbeno proizlazi da samo na temelju „sustavnih nedostataka” koji „bi mogli izazvati opasnost neljudskog i ponižavajućeg postupanja u smislu članka 4. [Povelje]” nije moguć transfer podnositelja zahtjeva za međunarodnu zaštitu u odgovornu državu članicu. U navedenoj odredbi navode se stoga dva kumulativna uvjeta: vidjeti osobito presudu od 19. prosinca 2024., Tudmur (C-185/24 i C‑189/24, EU:C:2024:1036, t. 35. i navedenu sudsku praksu). Takvo utvrđenje ne može se donijeti u pogledu Uredbe 2018/1805 iz koje nikako ne proizlazi da bi isključivo postojanje općih ili sustavnih nedostataka omogućilo tijelu izvršitelju da se pozove na razlog za nepriznavanje i neizvršenje iz članka 19. stavka 1. točke (h) te uredbe.
(
40
)	Vidjeti presudu od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru (C-404/15 i C-659/15 PPU, EU:C:2016:198).
(
41
)	Vidjeti presudu od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci u pravosudnom sustavu) (C-216/18 PPU, EU:C:2018:586).
(
42
)	SL 2023., L 191, str. 118.
(
43
)	Riječ je o razlogu za odbijanje europskih naloga za dostavljanje kad u iznimnim situacijama postoje opravdani razlozi zbog kojih se vjeruje, na temelju konkretnih i objektivnih dokaza, da bi izvršenje naloga u posebnim okolnostima slučaja značilo očito kršenje relevantnog temeljnog prava kako je utvrđeno u članku 6. UEU-a i u Povelji.
(
44
)	U toj se uvodnoj izjavi, naime, navodi da, osobito, prilikom ocjene razloga za odbijanje navedenog u članku 12. stavku 1. točki (b) Uredbe 2023/1543, ako tijelo izvršitelj raspolaže dokazima ili materijalima poput onih navedenih u obrazloženom prijedlogu jedne trećine država članica, Parlamenta ili Komisije donesenom u skladu s člankom 7. stavkom 1. UEU-a, koji upućuju na to da u slučaju izvršenja naloga postoji očita opasnost od teškog kršenja temeljnog prava na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje iz članka 47. Povelje zbog sustavnih ili općih nedostataka u pogledu neovisnosti pravosuđa države izdavateljice, tijelo izvršitelj trebalo bi konkretno i precizno utvrditi postoje li opravdani razlozi zbog kojih se vjeruje da postoji opasnost od kršenja prava osobe na pošteno suđenje, uzimajući u obzir osobnu situaciju dotične osobe, kao i prirodu kaznenog djela zbog kojeg se vodi kazneni postupak i činjenični kontekst na kojemu se temelji nalog, te s obzirom na informacije koje je dostavilo tijelo izdavatelj.
(
45
)	Okvirna odluka Vijeća od 24. veljače 2005. o primjeni načela uzajamnog priznavanja na novčane kazne (SL 2005., L 76. str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 69.)
(
46
)	Vidjeti osobito presude od 5. prosinca 2019., Centraal Justitieel Incassobureau (Priznavanje i izvršenje novčanih kazni) (C-671/18, EU:C:2019:1054) i od 6. listopada 2021., Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty (C-338/20, EU:C:2021:805).
(
47
)	Vidjeti osobito presude od 5. prosinca 2019., Centraal Justitieel Incassobureau (Priznavanje i izvršenje novčanih kazni) (C-671/18, EU:C:2019:1054, t. 31. i navedenu sudsku praksu) i od 6. listopada 2021., Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty (C-338/20, EU:C:2021:805, t. 24. i navedenu sudsku praksu).
(
48
)	SL 2014., L 130, str. 1. te ispravci SL 2015., L 143, str. 16. i SL 2025./90423, L.
(
49
)	Vidjeti presudu od 11. studenoga 2021., Gavanozov II (C-852/19, EU:C:2021:902). Vidjeti, o nepostojanju zahtjeva ispitivanja u dvije faze u tom području, Mancano, L., „The Systemic and the Particular in European Law – Judicial Cooperation in Criminal Matters”, German Law Journal, sv. 24., br. 6., Cambridge University Press, Cambridge, 2023., str. 962. do 981., osobito str. 976. Vidjeti također Hernandez Weiss, A., „Effective protection of rights as a precondition to mutual recognition: Some thoughts on the CJEU’s Gavanozov II decision”, New Journal of European Criminal Law, sv. 13., br. 2., Intersentia, Mortsel, 2022., str. 180. do 197., osobito str. 190. i 191.
(
50
)	EU:C:2014:2454. Navodim i da, kao i svaki razlog za nepriznavanje i neizvršenje, onaj predviđen u članku 19. stavku 1. točki (h) Uredbe 2018/1805 treba usko tumačiti: vidjeti osobito analogijom presude od 29. travnja 2021., X (Europski uhidbeni nalog – Ne bis in idem) (C-665/20 PPU, EU:C:2021:339, t. 39.); od 14. srpnja 2022., Glavni državni odvjetnik pri Žalbenom sudu u Angersu (C-168/21, EU:C:2022:558, t. 40.), i od 6. lipnja 2023., O. G. (Europski uhidbeni nalog protiv državljanina treće zemlje) (C-700/21, EU:C:2023:444, t. 33.).
(
51
)	Vidjeti osobito presudu od 4. listopada 2024., 1Dream i dr. (C-767/22, C-49/23 i C‑161/23, EU:C:2024:823, t. 73. i navedenu sudsku praksu).
(
52
)	Vidjeti osobito presudu od 21. listopada 2021., Okražna prokuratura – Varna (C‑845/19 i C-863/19, EU:C:2021:864, t. 75. do 82.), u kojoj je Sud presudio da, zbog općenitosti teksta članka 8. stavka 1. Direktive 2014/42, osobe kojima države članice moraju zajamčiti učinkovita pravna sredstva i pošteno suđenje nisu samo one koje su proglašene krivima za kazneno djelo, nego i treće strane na čiju se imovinu odnosi nalog za oduzimanje (t. 76. i navedena sudska praksa). Vidjeti također presudu od 12. svibnja 2022., RR i JG (Zamrzavanje vlasništva/imovine trećih osoba) (C-505/20, EU:C:2022:376, t. 24. i 33. do 38.).
(
53
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o pravu na informiranje u kaznenom postupku (SL 2012., L 142, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 48.)
(
54
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013. o pravu na pristup odvjetniku u kaznenom postupku i u postupku na temelju europskog uhidbenog naloga te o pravu na obavješćivanje treće strane u slučaju oduzimanja slobode i na komunikaciju s trećim osobama i konzularnim tijelima (SL 2013., L 294, str. 1. i ispravak SL 2023./90091, L)
(
55
)	Vidjeti u tom pogledu presudu od 4. listopada 2024., 1Dream i dr. (C‑767/22, C‑49/23 i C-161/23, EU:C:2024:823). Napominjem da je Direktiva 2014/42 zamijenjena Direktivom (EU) 2024/1260 Europskog parlamenta i Vijeća od 24. travnja 2024. o povratu i oduzimanju imovine (SL 2024./1260, L). Članak 15. te direktive odnosi se na oduzimanje koje se ne temelji na osuđujućoj presudi.
(
56
)	U pogledu prava obrane u okviru primjene Uredbe 2018/1805, Brandão, N., vidjeti „The right of defence under Regulation (EU) 2018/1805 on the mutual recognition of freezing orders and confiscation orders”, New Journal of European Criminal Law, sv. 13., br. 1., Intersentia, Mortsel, 2022., str. 28. do 41.
(
57
)	Riječ je o direktivama 2010/64, 2012/13 i 2013/48, kao i o Direktivi (EU) 2016/343 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2016. o jačanju određenih vidova pretpostavke nedužnosti i prava sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku (SL 2016., L 65, str. 1.), Direktivi (EU) 2016/800 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2016. o postupovnim jamstvima za djecu koja su osumnjičenici ili optuženici u kaznenom postupku (SL 2016., L 132, str. 1.) i Direktivi (EU) 2016/1919 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. listopada 2016. o pravnoj pomoći za osumnjičenike i okrivljenike u kaznenom postupku i za tražene osobe u postupku na temelju europskog uhidbenog naloga (SL 2016., L 297, str. 1. i ispravak SL 2017., L 91, str. 40.)
(
58
)	Vidjeti presudu od 21. listopada 2021., Okražna prokuratura – Varna (C‑845/19 i C‑863/19, EU:C:2021:864, t. 75.).
(
59
)	Vidjeti osobito presudu od 26. srpnja 2017., Sacko (C-348/16, EU:C:2017:591, t. 32. i navedenu sudsku praksu).
(
60
)	U skladu s člankom 500. stavkom 1. ZKP-a, kad se radi o oduzimanju imovinske koristi od drugog primatelja imovinske koristi, tu se osobu mora pozvati radi saslušanja u okviru prethodnog postupka i na glavnoj raspravi. U ime pravne osobe poziva se njezin zastupnik. U pozivu valja navesti da će se postupak provesti i bez njegove prisutnosti. U skladu s člankom 500. stavkom 2. ZKP-a, zastupnika pravne osobe saslušava se na glavnoj raspravi nakon okrivljenika. Isto vrijedi i za drugog primatelja imovinske koristi, ako nije bio pozvan kao svjedok. Nadalje, članak 500. stavak 5. ZKP-a predviđa da ako sud tek na glavnoj raspravi utvrdi da je moguće primijeniti oduzimanje imovinske koristi, prekida glavnu raspravu i poziva primatelja koristi odnosno zastupnika pravne osobe.
(
61
)	U skladu s člankom 500. stavkom 3. ZKP-a, primatelj koristi i zastupnik pravne osobe imaju pravo predlagati dokaze u vezi s utvrđivanjem imovinske koristi i postavljati pitanja okrivljeniku, svjedocima i vještacima uz odobrenje predsjednika vijeća.
(
62
)	Ta odredba tako određuje da vlasnik oduzetog novca, imovine ili mita ima pravo žalbe protiv naloga za oduzimanje iz članka 498.a stavka 2. ZKP-a ako smatra da za oduzimanje nema zakonske osnove.
(
63
)	Vidjeti presudu od 21. prosinca 2023., G. K. i dr. (Ured europskog javnog tužitelja) (C-281/22, EU:C:2023:1018, t. 55.).
(
64
)	Vidjeti osobito presudu od 21. prosinca 2023., G. K. i dr. (Ured europskog javnog tužitelja) (C-281/22, EU:C:2023:1018, t. 56. i navedenu sudsku praksu).
(
65
)	Vidjeti osobito presudu od 21. prosinca 2023., G. K. i dr. (Ured europskog javnog tužitelja) (C-281/22, EU:C:2023:1018, t. 57. i navedenu sudsku praksu).
(
66
)	Vidjeti osobito presudu od 21. prosinca 2023., G. K. i dr. (Ured europskog javnog tužitelja) (C-281/22, EU:C:2023:1018, t. 61. i 63. i navedenu sudsku praksu).
(
67
)	Vidjeti presudu od 21. prosinca 2023., G. K. i dr. (Ured europskog javnog tužitelja) (C-281/22, EU:C:2023:1018, t. 64.).
(
68
)	Vidjeti točku 39. ovog mišljenja.
(
69
)	Ta odredba predviđa da se izvršenje naloga za zamrzavanje ili naloga za oduzimanje uređuje pravom države članice izvršenja i da su jedino njezina tijela nadležna za odlučivanje o postupcima njihova izvršenja i određivanje svih mjera koje se na njih odnose.
(
70
)	Na temelju te odredbe, materijalni razlozi za izdavanje naloga za zamrzavanje ili naloga za oduzimanje ne osporavaju se pred sudom u državi članici izvršenja.
(
71
)	Vidjeti osobito, kad je riječ o Okvirnoj odluci 2002/584, presudu od 29. srpnja 2024., Breian (C-318/24 PPU, EU:C:2024:658, t. 32. i navedenu sudsku praksu). Vidjeti također, kad je riječ o Direktivi 2014/41, presudu od 11. studenoga 2021., Gavanozov II (C-852/19, EU:C:2021:902, t. 55. i navedenu sudsku praksu).
(
72
)	Vidjeti uvodnu izjavu 4. Uredbe 2018/1805.
(
73
)	A contrario, Sud je u svojoj presudi od 11. studenoga 2021., Gavanozov II (C‑852/19, EU:C:2021:902), naglasio da nemogućnost da se u državi članici izdavateljici osporava potreba za izdavanjem europskog istražnog naloga za provođenje pretraga i privremenih oduzimanja predmeta te saslušanja svjedoka putem videokonferencije kao i pravilnost izdavanja takvog naloga čini povredu prava na djelotvorno pravno sredstvo iz članka 47. Povelje, koja može isključiti mogućnost da se uzajamno priznavanje provede i da se njime ta država članica koristi (t. 56.). Zato je, osobito u pogledu ključne uloge načela uzajamnog priznavanja u sustavu uspostavljenom Direktivom 2014/41, na državi članci izdavateljici da stvori uvjete u kojima će tijelo izvršitelj svoju pomoć moći pružiti korisno i u skladu s pravom Unije (t. 58.). Nadalje, Sud je uzeo u obzir članak 11. stavak 1. točku (f) te direktive za koji smatra da tijelima izvršiteljima omogućava da iznimno odstupe od tog načela, nakon procjene koja se provodi od slučaja do slučaja, kada postoje opravdani razlozi za sumnju da izvršenje europskog istražnog naloga ne bi bilo u skladu s temeljnim pravima koja su zajamčena, među ostalim, Poveljom. Istaknuo je da bi bez ikakva pravnog sredstva u državi članici izdavateljici primjena te odredbe postala sustavna, što bi istodobno bilo u suprotnosti s općom strukturom navedene direktive i s načelom uzajamnog povjerenja (t. 59.). Sud je iz toga zaključio da članak 6. te direktive, u vezi s člankom 47. Povelje i člankom 4. stavkom 3. UEU-a, treba tumačiti na način da mu se protivi to da nadležno tijelo države članice izda europski istražni nalog za provođenje pretraga, privremenih oduzimanja predmeta i saslušanja svjedoka putem videokonferencije, ako propisom te države članice nije predviđeno nikakvo pravno sredstvo protiv izdavanja takvog europskog istražnog naloga (t. 62.).
(
74
)	SL 2001., L 12, str. 1.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.
(
75
)	Vidjeti osobito presude od 7. rujna 2023., Charles Taylor Adjusting (C-590/21, EU:C:2023:633, t. 32. i navedenu sudsku praksu), kao i od 4. listopada 2024., Real Madrid Club de Fútbol (C-633/22, EU:C:2024:843, t. 34. i navedenu sudsku praksu). Vidjeti također, o tom pitanju, mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u predmetu Real Madrid Club de Fútbol (C-633/22, EU:C:2024:127, t. 44.).
(
76
)	Vidjeti osobito presudu od 6. rujna 2012., Trade Agency (C-619/10, EU:C:2012:531, t. 62.). Vidjeti o tome i mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Szupanara u predmetu Real Madrid Club de Fútbol (C-633/22, EU:C:2024:127, t. 75.).
(
77
)	Vidjeti presude od 16. srpnja 2015., Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, t. 50.) i od 25. svibnja 2016., Meroni (C-559/14, EU:C:2016:349, t. 46.). Vidjeti općenitije u pogledu zahtjeva očite povrede pravnog pravila koje se u pravnom poretku države u kojoj se traži priznavanje smatra ključnim ili prava koje je priznato kao temeljno pravo u tom pravnom poretku, presudu od 4. listopada 2024., Real Madrid Club de Fútbol (C-633/22, EU:C:2024:843, t. 37.). U potonjoj presudi Sud je naveo da je samo u slučaju da izvršenje odluke u državi članici u kojoj se zahtijeva priznavanje ili izvršenje dovodi do očite povrede temeljnog prava koje je propisano Poveljom, sud te države članice dužan, na temelju članka 34. točke 1. i članka 45. Uredbe br. 44/2001, odbiti izvršenje te odluke ili povući potvrdu o njezinoj izvršivosti (t. 44.).
(
78
)	Vidjeti presude od 16. srpnja 2015., Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, t. 49. i 63.); od 25. svibnja 2016., Meroni (C-559/14, EU:C:2016:349, t. 47.), i od 4. listopada 2024., Real Madrid Club de Fútbol (C-633/22, EU:C:2024:843, t. 38.).
(
79
)	Vidjeti presude od 16. srpnja 2015., Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, t. 64.) i od 25. svibnja 2016., Meroni (C-559/14, EU:C:2016:349, t. 48.). Vidjeti također, kad je riječ o Uredbi (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2025./90335, L, SL 2025./90143, L, SL 2016., L 202, str. 57. te SL 2014., L 160, str. 40.), koja je zamijenila Uredbu br. 44/2001, presudu od 7. travnja 2022., H Limited (C-568/20, EU:C:2022:264, t. 44. do 46.). U potonjoj presudi Sud je pojasnio da se očita povreda pravnog pravila, koje se u pravnom poretku države u kojoj se traži priznavanje smatra ključnim, ili prava koje je priznato kao temeljno pravo u tom pravnom poretku može osobito sastojati u činjenici da se stranka protiv koje se provodi izvršenje nije mogla učinkovito braniti pred sudom podrijetla i osporavati, u državi članici podrijetla, odluku čije se izvršenje traži (t. 45. i navedena sudska praksa).
(
80
)	Vidjeti presudu od 16. srpnja 2015., Diageo Brands (C-681/13, EU:C:2015:471, t. 68.).
(
81
)	Vidjeti također presudu od 6. listopada 2021., Prokuratura Rejonowa Łódź-Bałuty (C-338/20, EU:C:2021:805, t. 34. i navedenu sudsku praksu). U istoj točki Sud je također naveo da takva dostava mora omogućiti dotičnoj osobi da se potanko upozna s razlozima na kojima je osnovana odluka koja se na nju odnosi kao i s pravnim sredstvima protiv takve odluke i rokom određenim u tu svrhu, kako bi mogla djelotvorno braniti svoja prava i odlučiti, uz potpuno poznavanje činjenica, ima li svrhe sudski osporavati tu odluku.
(
82
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 29. srpnja 2024., Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, t. 115.).
(
83
)	Tom se odredbom također pojašnjava da se samo potvrda o oduzimanju mora prevesti, u skladu s člankom 17. stavkom 2. Uredbe 2018/1805.
(
84
)	Vidjeti izjavu dostupnu na sljedećoj internetskoj adresi: https://www.ejn-crimjust.europa.eu/ejn/libdocumentproperties/FR/3304.