62022CJ0352_RES
Predmet C-352/22
A.
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Oberlandesgericht Hamm)
Presuda Suda (veliko vijeće) od 18. lipnja 2024.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Direktiva 2011/95/EU – Članak 21. stavak 1. – Direktiva 2013/32/EU – Članak 9. stavci 2. i 3. – Konačno odobrenje statusa izbjeglice od strane države članice – Izbjeglica koji nakon tog odobrenja boravi u drugoj državi članici – Zahtjev za izručenje koji je treća država, koja je država podrijetla tog izbjeglice, uputila državi članici boravišta – Učinak odluke o odobravanju statusa izbjeglice na predmetni postupak izručenja – Članak 18. i članak 19. stavak 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Zaštita navedenog izbjeglice od tako zatraženog izručenja”
Granična kontrola, azil i useljavanje – Politika azila – Status izbjeglice ili status stečen na temelju supsidijarne zaštite – Direktiva 2011/95 – Zaštita od prisilnog udaljenja ili vraćanja – Doseg – Državljanin treće zemlje kojem je priznat status izbjeglice u jednoj državi članici, a boravi u drugoj državi članici – Zahtjev za izručenje izdan u zemlji podrijetla i upućen državi članici boravišta – Uvjeti za odobrenje izručenja – Razmjena informacija između države članice od koje se traži izručenje i tijela druge države članice koje je odobrilo status izbjeglice – Opoziv navedenog statusa od strane tog tijela
(čl. 4. st. 3. prvi podst. UEU-a; čl. 78. st. 2. t. (a) UFEU-a; Povelja Europske unije o temeljnim pravima, čl. 4., 18., čl. 19. st. 2. i čl. 51. st. 1.; Direktiva 2011/95 Europskog parlamenta i Vijeća, uv. izj. 12. i 21. te čl. 2. t. (b), (d) i (e), čl. 11. do 14., čl. 21. st. 1. i čl. 36. te Direktiva 2013/32 Europskog parlamenta i Vijeća, čl. 1., 9., 44., 45. i 49.)
(t. 39.-45., 49., 51.-55., 58., 61.-72. i izreka)
Kratak prikaz
Odlučujući o zahtjevu za prethodnu odluku Oberlandesgerichta Hamm (Visoki zemaljski sud u Hammu, Njemačka), Sud je, zasjedajući u velikom vijeću, pojasnio doseg načela zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja u kontekstu zahtjeva za izručenje koji je treća zemlja, koja je zemlja podrijetla izbjeglice, uputila državi članici njegova boravišta u situaciji u kojoj mu je taj status odobren u drugoj državi članici.
Talijanska su tijela 2010. osobi A., turskom državljaninu kurdskog podrijetla, odobrila status izbjeglice koji vrijedi do 2030. jer je zbog svoje potpore Kurdistanskoj radničkoj stranci (PKK) bila izložena opasnosti od političkog progona turskih tijela. Od srpnja 2019. osoba A. boravi u Njemačkoj.
Na temelju uhidbenog naloga koji je izdao turski sud u lipnju 2020., posredstvom Međunarodne organizacije kriminalističke policije (Interpol) izdano je upozorenje za uhićenje osobe A. radi njezina izručenja u svrhu kaznenog progona zbog ubojstva. Nakon što je osoba A. 18. studenoga 2020. uhićena u Njemačkoj, smještena je u istražni zatvor, a zatim u pritvor radi izručenja do 14. travnja 2022.
Rješenjem donesenim u studenome 2021. Visoki zemaljski sud u Hammu, odnosno sud koji je uputio zahtjev, proglasio je dopuštenim izručenje osobe A. Turskoj, smatrajući da, među ostalim, nije vezan odlukom o odobravanju statusa izbjeglice koju su donijela talijanska tijela. Međutim, nakon što je osoba A. podnijela ustavnu tužbu, Bundesverfassungsgericht (Savezni ustavni sud, Njemačka) ukinuo je to rješenje, smatrajući da je sud koji je uputio zahtjev propustio uputiti Sudu prethodno pitanje.
U tom kontekstu, nakon što mu je taj predmet vraćen, sud koji je uputio zahtjev, kojem je ponovno podnesen zahtjev za izručenje osobe A., odlučio je pitati Sud ima li odluka o priznavanju statusa izbjeglice koju je na temelju prava Unije donijela jedna država članica obvezujući učinak u postupku izručenja koji se vodi u drugoj državi članici.
Ocjena Suda
Sud je u svojoj presudi najprije utvrdio da, budući da odluka države članice da postupi u skladu sa zahtjevom za izručenje koji je izdala država podrijetla protiv državljanina treće zemlje koji je stekao status izbjeglice u drugoj državi članici ima za učinak lišavanje tog državljanina prava i povlastica navedenih u Direktivi 2011/95 (
1
), treba smatrati da se postupkom izručenja koji se vodi u prvoj državi članici provodi pravo Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja). Stoga nadležno tijelo države članice od koje se izručenje traži ne može odobriti izručenje trećoj zemlji njezina državljanina kojem je druga država članica priznala status izbjeglice ako bi se takvim izručenjem povrijedilo načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja iz članka 21. stavka 1. Direktive 2011/95 u vezi s člankom 18. i člankom 19. stavkom 2. Povelje (
2
).
U tom je pogledu Sud naglasio da, s jedne strane, sve dok osoba čije se izručenje traži ispunjava uvjete za status izbjeglice, njezino izručenje trećoj zemlji iz koje je pobjegla i u kojoj joj prijeti progon protivno je članku 18. Povelje. S druge strane, kada se osoba na koju se odnosi zahtjev za izručenje poziva na ozbiljnu opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja u slučaju izručenja, država članica od koje se izručenje traži prije eventualnog izručenja mora provjeriti da se njime ne bi ugrozila prava iz članka 19. stavka 2. Povelje.
Međutim, okolnost da je druga država članica osobi čije se izručenje traži odobrila status izbjeglice predstavlja osobito ozbiljan element koji nadležno tijelo države članice od koje se traži izručenje treba uzeti u obzir prilikom ocjene opasnosti od povrede članka 21. stavka 1. Direktive 2011/95 te članka 18. i članka 19. stavka 2. Povelje tako da odluka o odobravanju statusa izbjeglice treba, pod uvjetom da ga država članica koja ga je odobrila nije opozvala ili ukinula, navesti to tijelo da na temelju tih odredbi odbije izručenje. Naime, zajednički europski sustav azila temelji se na načelu uzajamnog povjerenja u skladu s kojim treba pretpostaviti, osim u iznimnim okolnostima, da je postupanje prema podnositeljima zahtjeva za međunarodnu zaštitu u svakoj državi članici u skladu sa zahtjevima prava Unije, Ženevske konvencije (
3
) i Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (
4
).
Usto, odredbe direktiva 2011/95 i 2013/32 (
5
) koje se odnose na opoziv i ukidanje statusa izbjeglice te postupak koji se njima predviđa zaobišli bi se kad bi država članica od koje se izručenje traži mogla izručiti državljanina treće zemlje kojem je druga država članica priznala status izbjeglice njegovoj zemlji podrijetla. Naime, takvo bi izručenje de facto dovelo do prestanka tog statusa i do lišavanja zainteresirane osobe stvarnog uživanja zaštite koju joj pruža članak 18. Povelje, prava i povlastica predviđenih, u pogledu sadržaja međunarodne zaštite, poglavljem VII. Direktive 2011/95 te postupovnih jamstava iz članka 45. Direktive 2013/32.
Stoga, na temelju načela lojalne suradnje (
6
), tijelo nadležno za izručenje države članice od koje se izručenje traži treba što je prije moguće započeti razmjenu informacija s tijelom druge države članice koje je osobi čije se izručenje traži odobrilo status izbjeglice. U tom pogledu, na njemu je da o zahtjevu za izručenje tog pojedinca obavijesti potonje tijelo, da mu dostavi svoje mišljenje o tom zahtjevu i da od njega zatraži da u razumnom roku proslijedi informacije kojima raspolaže i zbog kojih je odobrilo taj status kao i svoju odluku o tome treba li navedenoj osobi opozvati ili ukinuti status izbjeglice.
S jedne strane, svrha je te razmjene informacija omogućiti tijelu nadležnom za izručenje države članice od koje se izručenje traži da prilikom provjera koje je dužno provesti na temelju članka 18. i članka 19. stavka 2. Povelje bude u potpunosti informirano.
S druge strane, razmjena informacija omogućuje nadležnom tijelu druge države članice da opozove ili, ovisno o slučaju, ukine status izbjeglice na temelju članka 14. Direktive 2011/95, uz puno poštovanje jamstava iz članka 45. Direktive 2013/32.
S obzirom na prethodno navedeno, Sud je presudio da izručenje nije protivno pravu Unije samo ako nadležno tijelo države članice koje je osobi čije se izručenje traži odobrilo status izbjeglice odluči opozvati ili ukinuti taj status na temelju članka 14. Direktive 2011/95 i pod uvjetom da tijelo nadležno za izručenje države članice od koje se izručenje traži zaključi da ta osoba nema ili više nema svojstvo izbjeglice i da ne postoji nikakva ozbiljna opasnost da će navedena osoba u slučaju njezina izručenja trećoj državi koja traži izručenje ondje biti podvrgnuta smrtnoj kazni, mučenju ili drugom nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni.
Slijedom toga, u skladu s člankom 21. stavkom 1. Direktive 2011/95, u vezi s člankom 18. i člankom 19. stavkom 2. Povelje, kada je protiv državljanina treće zemlje kojem je priznat status izbjeglice u jednoj državi članici podnesen zahtjev za izručenje u drugoj državi članici na čijem državnom području boravi, a koji je izdala njegova zemlja podrijetla, država članica od koje se izručenje traži ne može odobriti izručenje ako nije započela razmjenu informacija s tijelom koje je taj status odobrilo osobi čije se izručenje traži i ako to tijelo nije opozvalo navedeni status.
(
1
)	Direktiva 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248. te ispravci SL 2020., L 76, str. 37. i SL 2023./90216, L)
(
2
)	Dok je u članku 18. Povelje utvrđeno pravo na azil, člankom 19. stavkom 2. Povelje predviđa se načelo zabrane prisilnog udaljenja ili vraćanja.
(
3
)	Konvencija o statusu izbjeglica, potpisana u Ženevi 28. srpnja 1951.
(
4
)	Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisana u Rimu 4. studenoga 1950.
(
5
)	Direktiva 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. te ispravci SL 2020., L 76, str. 38.; SL 2020., L 415, str. 90. i SL 2023./90200, L)
(
6
)	Sud pojašnjava da je to načelo iz članka 4. stavka 3. prvog podstavka UEU-a, prema kojem si Unija i države članice uz puno uzajamno poštovanje međusobno pomažu pri obavljanju zadaća koje proizlaze iz Ugovorâ, izričito navedeno u članku 36. Direktive 2011/95 i u članku 49. Direktive 2013/32.