62019TJ0134_RES
Predmet T-134/19
AM
protiv
Europske investicijske banke
Presuda Općeg suda (prvo vijeće) od 10. ožujka 2021.
„Javna služba – Osoblje EIB-a – Primici od rada – Dopuštenost – Rok za podnošenje zahtjeva za pokretanje postupka mirenja – Akt kojim se nanosi šteta – Naknada za zemljopisnu mobilnost – Premještaj u vanjski ured – Odbijanje dodjele naknade – Tužba za poništenje i naknadu štete”
Tužbe dužnosnikâ – Osoblje Europske investicijske banke – Tužba protiv odluke kojom se završava postupak mirenja – Učinak – Pokretanje postupka pred sudom u pogledu pobijanog akta – Iznimka – Odluka koja nema potvrđujuću narav – Uzimanje u obzir navedenog obrazloženja
(Pravilnik o osoblju Europske investicijske banke, čl. 41.)
(t. 29., 30., 33., 34.)
Tužbe dužnosnikâ – Osoblje Europske investicijske banke – Akt koji negativno utječe – Pojam – Obračunska isprava o primicima od rada ili mirovini koja odražava odluku isključivo novčane prirode – Uključenost
(Pravilnik o osoblju Europske investicijske banke, čl. 41.)
(t. 40.-44.)
Dužnosnici – Osoblje Europske investicijske banke – Primici od rada – Naknada za zemljopisnu mobilnost – Pretpostavke za odobravanje – Odbijanje dodjele članu osoblja premještenom u vanjski ured Banke do isteka njegova ugovora – Nezakonitost – Dodjela uvjetovana povratkom u sjedište Banke – Nepostojanje
(t. 56., 58., 59., 61., 64., 65.-71.)
Tužbe dužnosnikâ – Osoblje Europske investicijske banke – Poništavajuća presuda – Učinci – Obveza usvajanja provedbenih mjera – Presuda kojom se poništava odluka o odbijanju dodjeljivanja naknade agentu – Tužiteljev zahtjev za naknadu imovinske štete koju je pretrpio – Preuranjenost zahtjeva
(čl. 266. st. 1. UFEU-a)
(t. 78. i 79.)
Kratak prikaz
Tužitelja, osobu AM, zaposlila je Europska investicijska banka (EIB) 1. lipnja 2014. na temelju ugovora na određeno vrijeme u trajanju od jedne godine, koji je nakon toga dvaput produljen. Od početka njegova prvog ugovora s EIB-om do 31. ožujka 2017. bio je raspoređen u vanjski uredi EIB-a u Beču (Austrija). Od 1. travnja 2017. do isteka njegova ugovora koji je bio u tijeku, odnosno 31. svibnja 2020., tužitelj je premješten u vanjski ured EIB-a u Bruxellesu (Belgija). EIB je 30. lipnja 2017. donio odluku u kojoj je pojasnio da njegov premještaj nije obuhvaćen područjem primjene Administrativnih odredbi koje se primjenjuju na osoblje EIB-a (u daljnjem tekstu: Administrativne odredbe) i da stoga nema pravo primati naknadu za zemljopisnu mobilnost. EIB je ponovio svoje odbijanje isplate tužitelju te naknade odlukom donesenom nakon njegova zahtjeva za pokretanje postupka mirenja (u daljnjem tekstu zajedno: pobijane odluke). Osim toga, unatoč činjenici da je EIB-ovo povjerenstvo za mirenje zaključilo da je tužitelj trebao primiti naknadu za zemljopisnu mobilnost počevši od 1. travnja 2017., predsjednik EIB-a odlučio je da neće slijediti zaključke tog povjerenstva čime je završen postupak mirenja.
Opći sud, kojem je podnesena tužba za poništenje i naknadu štete, poništava pobijane odluke i prvi put iznosi pojašnjenja o uvjetima dodjele naknade za zemljopisnu mobilnost osoblju EIB-a.
Ocjena Općeg suda
Najprije, što se tiče predmeta tužbe, Opći sud ističe da je za članove osoblja EIB-a koji su stupili u službu nakon 1. srpnja 2013., odluka predsjednika EIB-a kojom se završava postupak mirenja samo preduvjet za pokretanje postupka pred sudom Unije. Opći sud u tom pogledu smatra, poput sudske prakse o sporovima koji proizlaze iz Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije ili zakonodavstva primjenjivog na osoblje Europske središnje banke, da zahtjevi za poništenje formalno usmjereni protiv odluke predsjednika EIB-a kojom se završava postupak mirenja imaju za učinak pokretanje postupka pred sudom Unije u pogledu akta kojim se nanosi šteta i koji je predmet tog postupka, osim ako navedena odluka ima drukčiji doseg od akta koji je predmet postupka mirenja. Naime, kada ta odluka sadržava preispitivanje tužiteljeva statusa, u skladu s novim činjeničnim i pravnim elementima, ili kad se njome mijenja ili dopunjava prvotna odluka, ona čini akt koji je podnesen sudu Unije radi nadzora, a sud ga uzima u obzir kod ocjene zakonitosti pobijanog akta te ga može smatrati i aktom kojim se nanosi šteta, a koji zamjenjuje pobijani akt. Budući da to nije slučaj u ovom predmetu, Opći sud zaključuje da stoga nije potrebno posebno odlučivati o tom dijelu tužbenog zahtjeva.
Nadalje, što se tiče dopuštenosti tužbe, Opći sud odbija EIB-ovu argumentaciju prema kojoj rok za osporavanje neplaćanja naknade za zemljopisnu mobilnost počinje teći od dana kada je tužitelj primio svoju prvu obračunsku ispravu nakon što je premješten u vanjski ured u Bruxellesu. Opći sud u tom pogledu napominje da, iako je točno da je tužiteljeva obračunska isprava za travanj 2017. u novčanom smislu odražavala učinke odluke o njegovu premještaju u vanjski ured u Bruxellesu, činjenica je da ni ta odluka ni navedena obračunska isprava ne određuju jasno EIB-ovo stajalište u pogledu dodjele naknade za zemljopisnu mobilnost. Naime, izostanak naknade u obračunskoj ispravi za isplatu plaće predmetnoj osobi ne znači nužno da joj upravno tijelo odbija to pravo.
Međutim, budući da je odluka od 30. lipnja 2017. prva kojom se jasno navodi EIB-ovo odbijanje da tužitelju dodijeli naknadu za zemljopisnu mobilnost, Opći sud smatra da je ta odluka prvi akt kojim se nanosi šteta tužitelju, a što ima za učinak to da od nje počinje teći rok za žalbu i tužbu.
Naposljetku, što se tiče uvjeta za dodjelu naknade za zemljopisnu mobilnost u slučaju premještaja u vanjski ured EIB-a unutar Unije, Opći sud ističe da, u skladu s člankom 1.4. Administrativnih odredbi, pravo na naknadu za zemljopisnu mobilnost podliježe dvama kumulativnim uvjetima, odnosno, s jedne strane, premještaju na drugo radno mjesto unutar Unije na razdoblje od jedne do pet godina i, s druge strane, ostvarenju najmanje dvanaest mjeseci staža na prethodnom radnom mjestu.
Slijedom toga, Opći sud utvrđuje da taj članak ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na uvjet privremenog raspoređivanja u vanjski ured unutar Unije, prema kojem bi se član osoblja trebao vratiti u EIB-ovo sjedište nakon razdoblja raspoređivanja kako bi mogao ostvariti pravo na predmetnu naknadu.
Opći sud u tom pogledu pojašnjava da vraćanje u sjedište EIB-a, predviđeno člankom 2. Priloga VII. Administrativnim odredbama, nije uvjet za dodjelu naknade za zemljopisnu mobilnost, nego samo logična posljedica završetka razdoblja privremenog raspoređivanja u vanjski ured za članove osoblja čiji ugovor nije istekao i koji se moraju vratiti u sjedište EIB-a nakon isteka tog razdoblja.
U tim okolnostima Opći sud ističe da ne samo da se premještaj u vanjski ured na temelju relevantnih Administrativnih odredbi po svojoj prirodi ne može smatrati trajnim jer je od početka ograničen na najdulje trajanje predviđeno navedenim odredbama nego, čak i u slučaju da je član EIB-ova osoblja raspoređen u takav ured na razdoblje čiji se istek preklapa s istekom ugovora na određeno vrijeme, taj član osoblja ima pravo na tu naknadu ako ispunjava dva kumulativna uvjeta iz članka 1.4. Administrativnih odredbi.