62023CJ0346_RES
Predmet C-346/23
Banco Santander SA
protiv
Asociación de Consumidores y Usuarios de Servicios Generales – Auge
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunal Supremo)
Presuda Suda (četvrto vijeće) od 16. siječnja 2025.
„Zahtjev za prethodnu odluku – Tržišta financijskih instrumenata – Direktiva 2004/39/EZ – Članak 52. stavak 2. – Postupak pokrenut u interesu potrošačâ – Organizacije potrošača čiji je legitimni interes zaštita potrošača – Aktivna procesna legitimacija radi obrane pojedinačnih interesa svojih članova – Gubitak aktivne procesne legitimacije u slučaju ulaganja u financijske proizvode visoke ekonomske vrijednosti – Oslobođenje od plaćanja sudskih troškova i obveze snošenja troškova protivne stranke – Postupovna autonomija – Načelo djelotvornosti”
Sloboda poslovnog nastana – Slobodno pružanje usluga – Tržišta financijskih instrumenata – Direktiva 2004/39 – Postupak pokrenut u interesu potrošačâ – Interes potrošačâ – Pojam – Pojedinačni interesi većeg broja potrošača – Uključenost
(Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2004/39, čl. 52. st. 2.)
(t. 46.-48.)
Sloboda poslovnog nastana – Slobodno pružanje usluga – Tržišta financijskih instrumenata – Direktiva 2004/39 – Postupak pokrenut u interesu potrošačâ – Organizacija potrošača koja brani pojedinačne interese većeg broja svojih članova – Procesna legitimacija – Ograničenje s obzirom na financijsku sposobnost ulagatelja koji se brane i ugovorene financijske instrumente – Nedopuštenost – Odbijanje dodjele besplatne pravne pomoći toj organizaciji zbog financijske sposobnosti ulagatelja koje brani i ugovorenih financijskih instrumenata – Dopuštenost – Pretpostavke
(Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2004/39, čl. 52. st. 2.)
(t. 49., 50., 55.-57., 61., 63. i izreka)
Kratak prikaz
U okviru spora koji se odnosi na valjanost ugovora o kupnji financijskih instrumenata koje su sklopili ulagači-potrošači koje brani udruga za zaštitu potrošača, Sud potvrđuje da aktivna procesna legitimacija takve udruge koja brani pojedinačne interese većeg broja svojih članova ne može biti ograničena s obzirom na financijsku sposobnost tih članova i značajke financijskih proizvoda u koje su ti članovi uložili. Međutim, takvi se kriteriji mogu uzeti u obzir kako bi se odlučilo može li ta udruga imati pravo na besplatnu pravnu pomoć.
Dvije fizičke osobe ugovorile su financijske proizvode s društvom Banco Banif, koje je postalo Banco Santander. Asociación de Consumidores y Usuarios de Servicios Generales – Auge (Udruga potrošača i korisnika općih usluga, u daljnjem tekstu: Auge), djelujući u svojstvu zastupnika tih dviju fizičkih osoba, podnio je protiv te banke tužbu pred španjolskim sudovima kako bi se utvrdila ništavost tih ugovora o stjecanju zbog mane volje.
Budući da su prvostupanjski i žalbeni sud prihvatili tu tužbu, navedena banka podnijela je Tribunalu Supremo (Vrhovni sud, Španjolska), sudu koji je uputio zahtjev, izvanredno pravno sredstvo zbog postupovne povrede i žalbu u kasacijskom postupku protiv presude žalbenog suda. Banka pred tim sudom ističe da Auge nije ovlašten pokrenuti sudski postupak u ime svojih članova jer su proizvodi koje su oni ugovorili špekulativni financijski proizvodi velike ekonomske vrijednosti, a ne proizvodi uobičajene i opće upotrebe, što bi značilo da pokrenuti postupak prema nacionalnom pravu nije obuhvaćen zaštitom potrošača.
Naime, prema nacionalnoj sudskoj praksi, organizacije potrošača nemaju aktivnu procesnu legitimaciju kad se tužba odnosi na ulaganja u špekulativne financijske proizvode ili financijske proizvode visoke ekonomske vrijednosti, s obzirom na to da ti proizvodi nisu svakodnevne, uobičajene i opće upotrebe. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, takvim nepriznavanjem aktivne procesne legitimacije u ovom bi se slučaju omogućilo izbjegavanje da se ulagači s velikom financijskom sposobnošću prijevarno ili zlouporabno koriste posebnom aktivnom procesnom legitimacijom udruga potrošača, kako bi iskoristili pravo na besplatnu pravnu pomoć koje je tim udrugama priznato nacionalnim pravom.
U tom se kontekstu taj sud pita je li nacionalna sudska praksa kojom se tako ograničava aktivna procesna legitimacija udruge potrošača za račun jednog od tih ulagatelja‑potrošača zbog njegove financijske sposobnosti te zbog ekonomske vrijednosti, vrste i složenosti njegovih ulaganja u skladu s člankom 52. stavkom 2. Direktive 2004/39 (
1
).
Ocjena Suda
Sud prije svega podsjeća na to da se „mali ulagatelj”, u smislu članka 4. stavka 1. točke 12. Direktive 2004/39, može smatrati „potrošačem” ako je riječ o fizičkoj osobi koja djeluje izvan svake poslovne djelatnosti (
2
). Iz uvodne izjave 14. Direktive 2020/1828 (
3
) također proizlazi da je „mali ulagatelj” potrošač, a iz njezine uvodne izjave 13. da ta direktiva, osim općeg prava o zaštiti potrošača, obuhvaća i područja kao što su financijske usluge.
Nadalje, Sud pojašnjava da države članice mogu organizacijama za zaštitu potrošača dodijeliti aktivnu procesnu legitimaciju za zaštitu pojedinačnih interesa većeg broja svojih članova.
Kako bi došao do tog zaključka, Sud ističe da članak 52. stavak 2. Direktive 2004/39 navodi interes „potrošača” u množini. Premda upotreba množine upućuje na to da se postupak koji pokreće organizacija potrošača treba odnositi na interese većeg broja potrošača, ta odredba ne precizira odnosi li se ta kolektivna dimenzija postupka na opći interes potrošačâ ili, naprotiv, na pojedinačne interese više potrošača. Međutim, s obzirom na to da ta odredba upućuje na pravo država članica, kako u pogledu određivanja tijela koja mogu zastupati interese potrošačâ tako i u pogledu postupovnih pravila u skladu s kojima se to zastupanje mora stvarno izvršavati, države članice slobodne su odrediti pojedinačnu ili kolektivnu prirodu interesa koje organizacije za zaštitu potrošača mogu braniti.
Usto, ako je država članica organizacijama potrošača priznala aktivnu procesnu legitimaciju za obranu pojedinačnih interesa većeg broja svojih članova, ona ipak ne može ograničiti aktivnu procesnu legitimaciju takve organizacije na obranu određene kategorije potrošača utvrđene s obzirom na njihovu financijsku sposobnost i financijske instrumente u koje su uložili. Naime, članak 52. stavak 2. Direktive 2004/39 predviđa pravo na pravno sredstvo u interesu svih potrošača‑ulagatelja, bez razlikovanja u tom pogledu.
Nasuprot tomu, ni ta odredba ni bilo koji drugi propis Europske unije ne nalaže dodjelu pravne pomoći organizacijama potrošača koje pokreću postupke u interesu potrošačâ. Stoga svaka država članica treba uspostaviti vlastita pravila o besplatnoj pravnoj pomoći, u skladu s načelom postupovne autonomije, pri čemu ta pravila ne smiju biti nepovoljnija od onih koja uređuju slične situacije u unutarnjem pravu (načelo ekvivalentnosti) te ne smiju činiti u praksi nemogućim ili pretjerano teškim ostvarenje prava dodijeljenih pravom Unije (načelo djelotvornosti). U tom pogledu, sudski troškovi koje udruga mora platiti, ako nema pravo na besplatnu pravnu pomoć, ne bi trebali biti nepremostivi troškovi koji bi mogli učiniti nemogućim ili pretjerano teškim ostvarivanje prava na pravno sredstvo, predviđenog člankom 52. stavkom 2. Direktive 2004/39.
(
1
)	Direktiva 2004/39/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o tržištima financijskih instrumenata te o izmjeni direktiva Vijeća 85/611/EEZ i 93/6/EEZ i Direktive 2000/12/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 93/22/EEZ (SL 2004., L 145, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 4., str. 29.)
(
2
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2019.(Petruchová, C‑208/18, EU:C:2019:825, t. 76.).
(
3
)	Direktiva (EU) 2020/1828 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2020. o predstavničkim tužbama za zaštitu kolektivnih interesa potrošačâ i stavljanju izvan snage Direktive 2009/22/EZ (SL 2020., L 409, str. 1.) U Prilogu I. toj direktivi upućuje se na Direktivu 2014/65/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o tržištu financijskih instrumenata i izmjeni Direktive 2002/92/EZ i Direktive 2011/61/EU (SL 2014., L 173, str. 349. i ispravci SL 2016., L 273, str. 35. i SL 2017., L 64, str. 116.), kojom je stavljena izvan snage i zamijenjena Direktiva 2004/39 i čiji članak 74. stavak 2., koji se odnosi na pravo na pravno sredstvo u interesu potrošača, odgovara članku 52. stavku 2. Direktive 2004/39, s obzirom na to da su ta dva članka sastavljena gotovo jednako.