62022CO0530
RJEŠENJE SUDA (šesto vijeće)
16. veljače 2023. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 99. Poslovnika Suda – Željeznički prijevoz – Prava i obveze putnika – Uredba (EZ) br. 1371/2007 – Članak 3. točka 8. – Ugovor o prijevozu – Pojam – Putnik koji nema kartu u trenutku ulaska u vlak – Zaštita potrošača”
U predmetu C‑530/22,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sąd Rejonowy dla Warszawy-Śródmieścia w Warszawie (Općinski sud za općinu Varšava-Śródmieście u Varšavi, Poljska), odlukom od 20. lipnja 2022., koju je Sud zaprimio 9. kolovoza 2022., u postupku
Dunaj‑Finanse sp. z o.o.
protiv
KG,
SUD (šesto vijeće),
u sastavu: P. G. Xuereb, predsjednik vijeća, T. von Danwitz (izvjestitelj) i A. Kumin, suci,
nezavisni odvjetnik: G. Pitruzzella,
tajnik: A. Calot Escobar,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči obrazloženim rješenjem, u skladu s člankom 99. Poslovnika Suda,
donosi sljedeće
Rješenje
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. točke 8. Uredbe (EZ) br. 1371/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2007. o pravima i obvezama putnika u željezničkom prometu (SL 2007., L 315, str. 14.)(SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 10., str. 143. i ispravak SL 2017., L 123, str. 135.), kao i članka 6. stavaka 1. i 2. Dodatka A Prilogu I. toj uredbi.
2
Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između Dunaj‑Finansea sp. z o.o. i osobe KG u pogledu dodatka na cijenu za prijevoz koji se potražuje od osobe KG zato što je putovala vlakom bez karte.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
Uvodne izjave 1. do 3. Uredbe br. 1371/2007 glase:
„1.
U okviru zajedničke prometne politike važno je štititi korisnička prava putnika u željezničkom prometu i poboljšati kakvoću i učinkovitost putničkih usluga u željezničkom prijevozu kako bi se pomoglo povećanju udjela željezničkog prijevoza u odnosu na druge načine prijevoza.
2.
U priopćenju Komisije pod nazivom ‚Strategija politike potrošača 2002.‑2006.’ [SL 2002., C 137, str. 2.] navodi se cilj postizanja visoke razine zaštite potrošača u području prijevoza u skladu s člankom 153. stavkom 2. Ugovora.
3.
Kako je putnik u željezničkom prijevozu slabija strana ugovora o prijevozu, u tom se smislu moraju štititi njegova prava.”
4
Člankom 1. točkom (a) te uredbe predviđa se:
„Ovom se Uredbom utvrđuju pravila u pogledu sljedećeg:
(a)
informacije koje moraju pružati željeznički prijevoznici, zaključivanje ugovora o prijevozu, izdavanje karata i provedba računalnog sustava informiranja i rezervacija u željezničkom prijevozu;”
5
Člankom 3. navedene uredbe određuje se:
„Za potrebe ove Uredbe, primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
2.
‚prijevoznik’ znači ugovorom utvrđen željeznički prijevoznik s kojim je putnik sklopio ugovor o prijevozu ili niz uzastopnih željezničkih prijevoznika koji imaju obvezu na temelju tog ugovora;
[…]
8.
‚ugovor o prijevozu’ znači ugovor o prijevozu, naplatan ili besplatan, između željezničkog prijevoznika ili prodavača karata i putnika o pružanju jedne ili više prijevoznih usluga;
[…]
16.
‚opći uvjeti prijevoza’ znači uvjeti prijevoznika u obliku općih uvjeta ili tarifa, koji su na snazi u skladu s pravom u pojedinoj državi članici i koji su sklapanjem ugovora o prijevozu postali njegov sastavni dio;
[…]”
6
Poglavlje II. Uredbe br. 1371/2007, naslovljeno „Ugovor o prijevozu, informacije i karte”, sadržava članke 4. do 10. te uredbe. Člankom 4. te uredbe, naslovljenim „Ugovor o prijevozu”, predviđa se:
„Sukladno odredbama ovog poglavlja, sklapanje i izvršavanje ugovora o prijevozu te pružanje informacija i karata, uređuju se odredbama glava II. i III. Priloga I.”
7
Prilog I. Uredbi br. 1371/2007, naslovljen „Izvod iz Jedinstvenih pravila o ugovoru o međunarodnom željezničkom prijevozu putnika i prtljage (CIV)”, sastoji se od naslova II. do VII. Dodatka A Konvenciji o međunarodnom željezničkom prijevozu (COTIF) od 9. svibnja 1980., kako je izmijenjena Protokolom iz Vilniusa od 3. lipnja 1999. (u daljnjem tekstu: COTIF). U tom prilogu I. tako se nalazi naslov II. tog dodatka naslovljen „Zaključivanje i izvršavanje ugovora o prijevozu”, koji sadržava članke 6. do 11. navedenog dodatka.
8
U skladu s člankom 6. Dodatka A COTIF‑u, naslovljenim „Ugovor o prijevozu”:
„1.   Ugovorom o prijevozu prijevoznik preuzima prijevoz putnika, a gdje je primjereno, i prijevoz prtljage i vozila, do odredišta te isporuku prtljage i vozila u mjestu odredišta.
2.   Ugovor o prijevozu mora se potvrditi s jednom ili s više karata koje su izdane putniku. Međutim, na temelju članka 9., izostanak, neispravnost ili gubitak karte neće utjecati na postojanje ili valjanost ugovora koji ostaje podložan tim Jedinstvenim pravilima.
3.   Karta je prima facie dokaz o zaključivanju i sadržaju ugovora o prijevozu.”
9
Člankom 9. Dodatka A, naslovljenim „Pravo na prijevoz. Isključenje iz prijevoza”, u njegovom stavku 1., određuje se:
„Putnik, od početka putovanja, mora posjedovati valjanu kartu i pokazati je pri pregledu karata. Opći uvjeti o prijevozu mogu predvidjeti
(a)
da putnik koji ne pokaže valjanu kartu, mora platiti, osim cijene karte, i nadoplatu;
(b)
da putnik koji odbije platiti naknadu za prijevoz ili nadoplatu pošto se to od njega zatraži, mora prekinuti putovanje;
(c)
ako i pod kojima uvjetima se naplaćuje nadoknada.”
Poljsko pravo
Zakon o Građanskom zakoniku
10
Člankom 117. ustawe – Kodeks cywilny (Zakon o Građanskom zakoniku) od 23. travnja 1964. (Dz. U. br. 16 iz 1964., poz. 93.), u verziji primjenjivoj na glavi postupak, u stavcima 2. i 21. predviđa se:
„§ 2.   Nakon proteka roka zastare dužnik se može osloboditi svoje obveze, osim ako se ne odrekne zastare. […]
§ 21.   Nakon isteka roka zastare, više nije moguće istaknuti potraživanje protiv potrošača.”
Zakon o prijevozu
11
U skladu s člankom 16. stavkom 1. ustawe Prawo przewozowe (Zakon o prijevozu), od 15. studenog 1984. (Dz. U. br. 53. iz 1984., pozicija 272), u verziji primjenjivoj na spor u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o prijevozu):
„Ugovor o prijevozu sklapa se kupnjom karte prije početka putovanja ili ispunjavanjem drugih uvjeta koje je predvidio prijevoznik ili organizator javnog prijevoza za pristup prijevoznom sredstvu ili, ako oni nisu utvrđeni, samim zauzimanjem mjesta u prijevoznom sredstvu.”
12
Člankom 33.a stavkom 3. Zakona o prijevozu određuje se:
„Kad se utvrdi da putnik nema valjanu kartu, prijevoznik ili organizator javnog prijevoza ili osoba koju je on ovlastio naplaćuje cijenu za prijevoz kao i dodatak na cijenu prijevoza ili izdaje zahtjev za plaćanje.”
13
Člankom 77. stavkom 1. i člankom 77. stavkom 3. točkom 4. tog zakona predviđa se:
„1.   Ne dovodeći u pitanje stavak 2. i članak 78., zahtjevi koji se temelje na ovom zakonu ili na provedbenim odredbama zastarijevaju u roku od jedne godine.
[…]
3.   Rok zastare počinje:
[…]
4.
za zahtjeve za plaćanje ili naknadu – od dana plaćanja ili, ako plaćanje nije izvršeno, od dana kad je plaćanje trebalo izvršiti.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
14
Osoba KG putovala je 10. rujna 2016. vlakom društva Koleje Mazowieckie – KM sp. z o.o., koji je željeznički prijevoznik, a da pritom nije imala valjanu kartu. Prema cjeniku željezničkog prijevoznika, naplaćen joj je iznos od 191,82 poljska zlota (oko 40,50 eura), što odgovara cijeni karte u iznosu od 6,82 poljska zlota (oko 1,50 eura) uvećanoj za dodatak na cijenu od 185 poljskih zlota (oko 39 eura).
15
Ugovorom o cesiji od 2. siječnja 2019., na Dunaj‑Finanse preneseno je potraživanje prijevoznika prema osobi KG.
16
Tužbom od 16. lipnja 2021., Dunaj‑Finanse podnio je Sądu Rejonowom dla Warszawy-Śródmieścia w Warszawie (Općinski sud za općinu Varšava-Śródmieście u Varšavi), sudu koji je uputio zahtjev, zahtjev kojim se traži da se osobi KG naloži plaćanje navedenog iznosa, uvećanog za zatezne kamate izračunane po zakonskoj stopi do dana plaćanja, na temelju članka 33.a stavka 3. Zakona o prijevozu. To društvo ističe da, na temelju članka 16. stavka 1. tog zakona, nije sklopljen nikakav ugovor o prijevozu između željezničkog prijevoznika i osobe KG, tako da se osoba KG ne može smatrati stranom ugovora o prijevozu, a stoga ni potrošačem. Dodaje da nacionalna odredba kojom se predviđa da sud po službenoj dužnosti utvrdi zastaru potraživanja koje se ističe u odnosu na potrošača stoga nije primjenjiva u okviru glavnog predmeta.
17
Sud koji je uputio zahtjev navodi da iz članka 77. navedenog zakona proizlazi da je na dan podnošenja tužbe 16. lipnja 2021. već bila nastupila zastara istaknutog potraživanja, ali da na temelju članka 117. stavka 21. Zakona o Građanskom zakoniku, u verziji primjenjivoj na glavni postupak, sud koji je uputio zahtjev može po službenoj dužnosti utvrditi tu zastaru i stoga odbiti tužbu samo ako se osobu KG smatra potrošačem, što pretpostavlja da je osoba KG sklopila ugovor o prijevozu sa željezničkim prijevoznikom. Suprotno tomu, ako treba prihvatiti da ugovor nije sklopljen i da se stoga osobu KG ne može smatrati potrošačem, zastaru potraživanja može se uzeti u obzir samo ako se osoba KG na nju pozove, što ona nije napravila, tako da bi trebalo prihvatiti tužbu.
18
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da, iako se ugovor o prijevozu može sklopiti prešutno u skladu s općim pravilima nacionalnog prava, na temelju članka 16. stavka 1. Zakona o prijevozu, osobito kako ga je Sąd Okręgowy w Kielcach (Okružni sud u Kielcu, Poljska) tumačio u presudi od 1. rujna 2019., ne može se zaključiti da postoji takav ugovor u situaciji u kojoj je putnik zauzeo mjesto u vlaku a da nije kupio kartu jer se predmetnim općim uvjetima prijevoza predviđa da je uvjet sklapanja ugovora kupnja karte i njezina potvrda odnosno aktivacija.
19
Prema tome, navedeni sud pita je li takav nacionalni propis u skladu s Uredbom br. 1371/2007, konkretno člankom 3. točkom 8. te uredbe, u kojoj se definira pojam „ugovor o prijevozu”, kako ga tumači Sud u presudi od 7. studenoga 2019, Kanyeba i dr. (C‑349/18 do C‑351/18, EU:C:2019:936).
20
Sud koji je uputio zahtjev dodaje da treba smatrati da se odredbama navedene uredbe protivi taj nacionalni propis, uzimajući u obzir da načelo učinkovitosti konkretno podupire takvo rješenje. Naime, taj sud ističe da je glavni cilj Uredbe br. 1371/2007 osigurati visoku razinu zaštite i sigurnosti putnika koji su slabija strana ugovora o prijevozu. Međutim, taj bi cilj bio djelomično poništen kad se makar i dio odredbi te uredbe ne bi primjenjivao na određenu kategoriju putnika. Osim toga, putnika koji putuje bez karte ne može se smatrati „potrošačem” na temelju drugih odredbi prava Unije, kao što su odredbe iz Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima [odredbama] u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.), tako da bi pravni položaj tog putnika bio još slabiji.
21
U tim je okolnostima Sąd Rejonowy dla Warszawy - Śródmieścia w Warszawie (Općinski sud za općinu Varšava-Śródmieściae u Varšavi) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 3. točku 8. Uredbe [br. 1371/2007], članak 6. stavke 1. i 2. Dodatka A Prilogu I. Uredbi br. 1371/2007, članak 169. stavak 1. [UFEU‑a], članke 20. i 38. Povelje Europske unije o temeljnim pravima kao i načela djelotvornosti, jednakosti pred zakonom i dosljednosti pravnog sustava tumačiti na način da im se protivi odredba nacionalnog prava na temelju koje nije sklopljen nikakav ugovor o prijevozu između prijevoznika i putnika koji zauzima mjesto u vlaku, a da pritom ne namjerava kupiti kartu?”
O prethodnom pitanju
22
Na temelju članka 99. Poslovnika Suda, Sud može, osobito kad se odgovor na pitanje postavljeno u prethodnom postupku može jasno izvesti iz sudske prakse ili kad odgovor ne ostavlja mjesta nikakvoj razumnoj sumnji, u svakom trenutku, na prijedlog suca izvjestitelja te nakon što sasluša nezavisnog odvjetnika, odlučiti obrazloženim rješenjem.
23
U ovom predmetu valja primijeniti tu odredbu.
24
Uvodno, valja istaknuti da je sud koji je uputio zahtjev u svojem pitanju uputio na Uredbu br. 1371/2007 i na članak 169. stavak 1. UFEU‑a, članke 20. i 38. Povelje Europske unije o temeljnim pravima kao i na načela djelotvornosti, jednakosti pred zakonom i dosljednosti pravnog sustava. Međutim ‚iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je u okviru ovog predmeta riječ samo o pojmu „ugovor o prijevozu”, u smislu te uredbe.
25
U tom pogledu, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da je, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljenog člankom 267. UFEU‑a, dužnost Suda da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti odlučivanje o sporu koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud će prema potrebi preoblikovati pitanja koja su mu postavljena (presude od 8. lipnja 2017., Freitag, C‑541/15, EU:C:2017:432, t. 29. i od 18. studenoga 2021., A. S. A., C‑212/20, EU:C:2021:934, t. 36. i navedena sudska praksa).
26
Stoga valja smatrati da sud koji je uputio zahtjev u svojem pitanju u biti pita treba li članak 3. točku 8. Uredbe br. 1371/2007, u vezi s člankom 6. stavcima 1. i 2. Dodatka A Prilogu I. toj uredbi tumačiti na način da mu se protivi odredba nacionalnog prava na temelju koje nije sklopljen nikakav ugovor između prijevoznika i putnika koji zauzima mjesto u vlaku a da pritom ne namjerava kupiti kartu.
27
Valja podsjetiti na to da za tumačenje određene odredbe prava Unije treba uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojemu se ona nalazi te ciljeve propisa kojeg je dio (presuda od 7. studenoga 2019., Kanyeba i dr., C‑349/18 do C‑351/18, EU:C:2019:936, t. 35. i navedena sudska praksa).
28
Najprije, kad je riječ o tekstu članka 3. točke 8. Uredbe br. 1371/2007, s jedne strane, pojam „ugovor” u svojem uobičajenom smislu označava suglasnost volja koje dovode do stvaranja pravnih učinaka. S druge strane, u okviru područja koje je uređeno tom uredbom i s obzirom na tekst te odredbe, taj učinak se prvenstveno sastoji od obveze željezničkog prijevoznika da putniku pruži jednu ili više usluga prijevoza i od obveze putnika da plati cijenu, osim ako se usluga prijevoza ne pruža besplatno (presuda od 7. studenoga 2019., Kanyeba i dr., C‑349/18 do C‑351/18, EU:C:2019:936, t. 36.).
29
Prema tome, s jedne strane, ostavljajući slobodan pristup svojem vlaku i, s druge strane, ukrcavajući se na taj vlak kako bi njime putovao, i željeznički prijevoznik i putnik očitovali su svoju suglasnu volju za ulazak u ugovorni odnos, tako da su nužni uvjeti za utvrđivanje postojanja ugovora o prijevozu u načelu ispunjeni. Međutim iz teksta članka 3. točke 8. Uredbe br. 1371/2007 nije moguće utvrditi je li putnikovo posjedovanje karte nužan element kako bi se zaključilo da postoji „ugovor o prijevozu” u smislu te odredbe (presuda od 7. studenoga 2019., Kanyeba i dr., C‑349/18 do C‑351/18, EU:C:2019:936, t. 37.).
30
Nadalje, kad je riječ o kontekstu u kojem se nalazi članak 3. točka 8., iz njega jasno proizlazi da je vozna karta, koja se u Dodatku A Prilogu I. toj uredbi označuje pojmom „karta”, samo sredstvo kojim se ostvaruje ugovor o prijevozu, u smislu navedene uredbe (presuda od 7. studenoga 2019., Kanyeba i dr., C‑349/18 do C‑351/18, EU:C:2019:936, t. 48.).
31
U tom pogledu, pojam „ugovor o prijevozu” pojavljuje se i u nekoliko drugih odredbi iste uredbe, osobito u njegovu članku 4. kojim se predviđa da „[s]ukladno odredbama [poglavlja II. Uredbe br. 1371/2007], sklapanje i izvršavanje ugovora o prijevozu te pružanje informacija i karata, uređuju se odredbama glava II. i III. Priloga I.” toj uredbi. Međutim, u tom Prilogu I., među ostalim, navodi se naslov II. Dodatka A COTIF‑u koji se odnosi na zaključivanje i izvršavanje ugovora o prijevozu, u čijem se članku 6. stavku 1. navodi da „[u]govorom o prijevozu prijevoznik preuzima prijevoz putnika […] do odredišta”, a u stavku 2. pojašnjava se da se ugovor o prijevozu mora potvrditi jednom ili više karata koje su izdane putniku i da na temelju članka 9. tog dodatka, izostanak, neispravnost ili gubitak karte neće utjecati na postojanje ili valjanost ugovora koji ostaje podložan tim Jedinstvenim pravilima COTIF‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 7. studenoga 2019., Kanyeba i dr., C‑349/18 do C‑351/18, EU:C:2019:936, t. 38., 40. i 41.).
32
Kad je riječ o članku 9. Dodatka A, iako se u njegovu stavku 1. prvoj rečenici predviđa da putnik od početka putovanja mora posjedovati valjanu kartu, u tom se članku 9. stavku 1. drugoj rečenici točkama (a) i (b) pojašnjava da opći uvjeti o prijevozu mogu predvidjeti da putnik koji ne pokaže valjanu kartu mora platiti, osim cijene karte, i nadoplatu; da putnik koji odbije platiti naknadu za prijevoz ili nadoplatu kad se to od njega zatraži mora prekinuti putovanje (vidjeti u tom smislu presudu od 7. studenoga 2019., Kanyeba i dr., C‑349/18 do C‑351/18, EU:C:2019:936, t. 45.).
33
Protiv putnika koji ne posjeduje valjanu kartu ili odbije platiti kartu kad se od njega to zatraži mogu se istaknuti, na temelju tog članka 9., opći uvjeti prijevoza, i, s obzirom na to da oni postaju, u skladu s člankom 3. točkom 16. te uredbe u vezi s njezinim člankom 3. točkom 2., za potrebe navedene uredbe, sastavni dio ugovora o prijevozu između željezničkog prijevoznika i putnika, iz sklapanja tog ugovora proizlazi da se takav prijevoznik koji dozvoljava slobodan pristup svojim vlakovima i putnik koji se ukrca na taj vlak kako bi njime putovao trebaju smatrati strankama „ugovora o prijevozu”, u smislu iste uredbe, od trenutka u kojem se putnik nalazi u vlaku. Naime, u suprotnom slučaju, protiv navedenog putnika na temelju Uredbe br. 1371/2007 ne bi se mogli istaknuti opći uvjeti prijevoza (presuda od 7. studenoga 2019., Kanyeba i dr., C‑349/18 do C‑351/18, EU:C:2019:936, t. 47.).
34
Tekst članka 3. točke 8. Uredbe br. 1371/2007 i kontekst u kojem se nalazi ta odredba stoga dovode do zaključka da pojam „ugovor o prijevozu” u smislu navedene odredbe za potrebe te uredbe treba smatrati neovisnim o tome je li putnik posjedovao kartu i da on obuhvaća situaciju u kojoj putnik uđe u vlak kojem je dozvoljen slobodan pristup kako bi njime putovao a da pritom nije kupio kartu (presuda od 7. studenoga 2019., Kanyeba i dr., C‑349/18 do C‑351/18, EU:C:2019:936, t.49.).
35
Takvo tumačenje potvrđeno je ciljevima koji se žele postići Uredbom br. 1371/2007. S jedne strane, u skladu s njezinim člankom 1. točkom (a), cilj te uredbe je, među ostalim, utvrđivanje pravila u pogledu zaključivanja ugovora o prijevozu. S druge strane, u uvodnoj izjavi 1. navedene uredbe istaknuto je, među ostalim, da je u okviru zajedničke prometne politike važno štititi korisnička prava putnika u željezničkom prometu. Nadalje, iz uvodne izjave 2. iste uredbe proizlazi da se mora postići visoka razina zaštite potrošača u području prijevoza i, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 3., s obzirom na to da je putnik u željezničkom prijevozu slabija strana ugovora o prijevozu, u tom se smislu moraju štititi njegova prava (presuda od 7. studenoga 2019., Kanyeba i dr., C‑349/18 do C‑351/18, EU:C:2019:936, t. 50.).
36
Bilo bi protivno tim ciljevima smatrati da pojam „ugovor o prijevozu” u smislu Uredbe br. 1371/2007 treba tumačiti na način da ne obuhvaća situaciju u kojoj putnik uđe u vlak kojem je dozvoljen slobodan pristup kako bi njime putovao a da pritom nije kupio kartu. Naime, ako bi se moglo smatrati da takav putnik, samo zato što ne posjeduje kartu u trenutku u kojem je ušao u vlak, nije stranka ugovornog odnosa sa željezničkim prijevoznikom koji je dozvolio slobodan pristup svojim vlakovima, tom bi se putniku, zbog okolnosti koje su izvan njegove kontrole, mogla uskratiti prava koja ta uredba daje u vezi sa sklapanjem ugovora o prijevozu, što je u suprotnosti s ciljem zaštite putnika u željezničkom prometu koji se želi postići navedenom uredbom i na koji se podsjeća u uvodnim izjavama 1. do 3. te uredbe (presuda od 7. studenoga 2019., Kanyeba i dr., C‑349/18 do C‑351/18, EU:C:2019:936, t. 51.).
37
Iz toga proizlazi da pojam „ugovor o prijevozu” u smislu članka 3. točke 8. Uredbe br. 1371/2007, koji predstavlja autonomni pojam prava Unije, koji treba tumačiti na ujednačen način u svim državama članicama, obuhvaća situaciju u kojoj putnik uđe u vlak kojem je dozvoljen slobodan pristup kako bi njime putovao a da pritom nije kupio kartu, neovisno o tome je li taj putnik namjeravao kupiti takvu kartu (vidjeti u tom smislu presudu od 7. studenoga 2019., Kanyeba i dr., C‑349/18 do C‑351/18, EU:C:2019:936, t. 53.).
38
Stoga, država članica ne može predvidjeti da situacija, u kojoj putnik uđe u vlak kojem je dozvoljen slobodan pristup kako bi njime putovao a da pritom nije kupio kartu i ne namjerava kupiti kartu, nije obuhvaćena pojmom „ugovor o prijevozu”.
39
Osim toga, valja podsjetiti na to da tumačenje iz točke 37. ovog rješenja, s obzirom na to da Uredba br. 1371/2007 ne sadržava odredbe u tom pogledu, ne dovodi u pitanje valjanost tog ugovora ili posljedice koje proizlaze iz neispunjenja ugovornih obveza jedne od stranaka, koje u slučaju da u tom pogledu ne postoje odredbe u toj uredbi i dalje uređuje primjenjivo nacionalno pravo (vidjeti u tom smislu presudu od 7. studenoga 2019., Kanyeba i dr., C‑349/18 do C‑351/18, EU:C:2019:936, t. 52.).
40
S obzirom na prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 3. točku 8. Uredbe br. 1371/2007, u vezi s člankom 6. stavcima 1. i 2. Dodatka A Prilogu I. toj uredbi treba tumačiti na način da mu se protivi odredba nacionalnog prava na temelju koje nije sklopljen nikakav ugovor između prijevoznika i putnika koji zauzima mjesto u vlaku kojem je dozvoljen slobodan pristup, a da pritom ne namjerava kupiti kartu.
Troškovi
41
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka.
Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:
Članak 3. točka 8. Uredbe (EZ) br. 1371/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2007. o pravima i obvezama putnika u željezničkom prometu, u vezi s člankom 6. stavcima 1. i 2. Dodatka A Prilogu I. toj uredbi,
treba tumačiti na način da mu se:
protivi odredba nacionalnog prava na temelju koje nije sklopljen nikakav ugovor o prijevozu između prijevoznika i putnika koji zauzima mjesto u vlaku kojem je dozvoljen slobodan pristup, a da pritom ne namjerava kupiti kartu.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: poljski