62021CO0313
RJEŠENJE SUDA (osmo vijeće)
22. prosinca 2022. (
*1
)
„Žalba – Članak 182. Poslovnika Suda – Javna služba – Mirovina – Pravilnik o osoblju za dužnosnike Europske unije – Članak 20. Priloga VIII. – Priznavanje prava na mirovinu za nadživjele osobe – Nadživjeli bračni drug bivšeg dužnosnika koji je primao naknadu za invalidnost – Brak sklopljen nakon što je dužnosnik stekao pravo na naknadu za invalidnost – Uvjet minimalnog trajanja braka od pet godina u trenutku dužnosnikove smrti – Članak 19. Priloga VIII. – Brak sklopljen prije nego što je dužnosnik stekao pravo na naknadu za invalidnost – Nepostojanje uvjeta minimalnog trajanja braka – Prigovor nezakonitosti članka 20. Priloga VIII. – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 20. – Načelo jednakog postupanja – Članak 21. stavak 1. – Načelo nediskriminacije – Članak 52. stavak 1. – Nepostojanje proizvoljnog ili očito neprimjerenog razlikovanja u pogledu ciljeva koje nastoji ostvariti zakonodavac Europske unije”
U spojenim predmetima C‑313/21 P i C‑314/21 P,
povodom dviju žalbi na temelju članka 56. Statuta Suda Europske unije, podnesenih 19. svibnja 2021.,
Vijeće Europske unije, koje zastupaju M. Alver i M. Bauer, u svojstvu agenata,
žalitelj u predmetu C‑313/21 P,
a druge stranke u postupku su:
FI,
tužitelj u prvostupanjskom postupku,
Europska
komisija, koju zastupaju T. S. Bohr i B. Mongin, u svojstvu agenata,
tuženik u prvostupanjskom postupku,
Europski parlament,
intervenijent u prvostupanjskom postupku,
i
Europska
komisija, koju zastupaju T. S. Bohr i B. Mongin, u svojstvu agenata,
žalitelj u predmetu C‑314/21 P,
a druge stranke u postupku su:
FI,
tužitelj u prvostupanjskom postupku,
Europski parlament,
Vijeće Europske unije, koje zastupaju M. Alver i M. Bauer, u svojstvu agenata,
intervenijenti u prvostupanjskom postupku,
SUD (osmo vijeće),
u sastavu: M. Safjan (izvjestitelj), predsjednik vijeća, N. Piçarra i N. Jääskinen, suci,
nezavisni odvjetnik: A. Rantos,
tajnik: A. Calot Escobar,
odlučivši, nakon što je saslušao stranke i nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči obrazloženim rješenjem, u skladu s člankom 182. Poslovnika Suda,
donosi sljedeće
Rješenje
1
Vijeće Europske unije (C‑313/21 P) i Europska komisija (C‑314/21 P) svojim žalbama traže ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 10. ožujka 2021., FI/Komisija (T‑694/19, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda, EU:T:2021:122), kojom je Opći sud poništio odluke Komisije od 8. ožujka 2019. i 1. travnja 2019., kojima se odbija zahtjev za priznavanje FI‑ju prava na mirovinu za nadživjele osobe (u daljnjem tekstu: sporne odluke).
Pravni okvir
2
Članak 1.d Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) glasi kako slijedi:
„1.   Pri primjeni ovog Pravilnika o osoblju zabranjuje se svaka diskriminacija na osnovi spola, rase, boje kože, etničkog ili socijalnog podrijetla, genetskih obilježja, jezika, vjere ili uvjerenja, političkog ili drugog nazora, pripadnosti nacionalnoj manjini, imovine, rođenja, invaliditeta, dobi ili spolne orijentacije.
Za potrebe ovog Pravilnika o osoblju izvanbračna zajednica smatra se brakom, pod uvjetom da su ispunjeni svi uvjeti navedeni u članku 1. stavku 2. točki (c) Priloga VII.
2.   Radi osiguravanja u praksi potpune jednakosti između muškaraca i žena u radnom okružju, što je bitan element koji se treba uzeti u obzir pri provedbi svih aspekata ovog Pravilnika o osoblju načelo jednakog postupanja ne sprečava institucije Europske unije da provode ili donesu mjere kojima se osiguravaju posebne prednosti kako bi se pripadnicima nedovoljno zastupljenog spola olakšalo bavljenje strukom ili kako bi se spriječio, odnosno nadoknadio, nepovoljan položaj u njihovoj profesionalnoj karijeri.
[…]
5.   U slučaju da osobe obuhvaćene ovim Pravilnikom o osoblju koje smatraju da su zakinute zato što gore utvrđeno načelo jednakog postupanja nije primijenjeno na njih, utvrde činjenice na temelju kojih se može pretpostaviti izravna ili neizravna diskriminacija, na instituciji leži teret dokazivanja da načelo jednakog postupanja nije povrijeđeno. Ova se odredba ne primjenjuje u stegovnom postupku.
6.   Ne dovodeći u pitanje načela nediskriminacije i proporcionalnosti, svako ograničenje njihove primjene mora se temeljiti na objektivnim i opravdanim razlozima te mora biti usmjereno na opravdane ciljeve od općeg interesa u okviru kadrovske politike. Tim se ciljevima može osobito opravdati utvrđivanje dobi za obvezno umirovljenje i najniže dobi za ostvarivanje prava na starosnu mirovinu.”
3
Člankom 35. Pravilnika o osoblju određuje se:
„Dužnosniku se dodjeljuje jedan od sljedećih administrativnih statusa:
(a)
aktivna služba;
(b)
upućivanje;
(c)
dopust za osobne potrebe;
(d)
mirovanje;
(e)
dopust za služenje vojnog roka;
(f)
roditeljski ili obiteljski dopust;
(g)
dopust u interesu službe.”
4
Člankom 47. Pravilnika o osoblju predviđa se:
„Služba prestaje:
(a)
ostavkom;
(b)
obveznom ostavkom;
(c)
umirovljenjem u interesu službe;
(d)
otkazom zbog stručne nesposobnosti;
(e)
udaljivanjem s radnog mjesta;
(f)
umirovljenjem; ili
(g)
smrću.”
5
U članku 52. prvom i drugom stavku Pravilnika o osoblju navodi se:
„Ne dovodeći u pitanje odredbe članka 50. dužnosnik se umirovljuje:
(a)
automatski zadnjeg dana u mjesecu u kojem navršava 66 godina života, ili
(b)
na vlastiti zahtjev zadnjeg dana u mjesecu na koji se zahtjev odnosi ako je navršio dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu ili ako je njegova dob između 58 godina života i dobi za stjecanje prava na odlazak u mirovinu i ispunjava uvjete za neposrednu isplatu mirovine u skladu s člankom 9. Priloga VIII. Članak 48. drugi stavak druga rečenica primjenjuje se analogno.
Međutim, dužnosnik može na vlastiti zahtjev i ako tijelo za imenovanje to smatra opravdanim u interesu službe, nastaviti raditi do 67. godine života; ili iznimno do 70. godine života; u tom slučaju dužnosnik se umirovljuje automatski zadnjeg dana u mjesecu u kojemu navrši tu godinu života.”
6
Članak 53. Pravilnik o osoblju glasi kako slijedi:
„Ako Odbor za utvrđivanje invalidnosti utvrdi da se na dužnosnika primjenjuju odredbe članka 78., on se automatski umirovljuje zadnjeg dana u mjesecu u kojemu je tijelo za imenovanje priznalo njegovu trajnu nesposobnost za obavljanje poslova.”
7
U skladu s člankom 78. prvim stavkom Pravilnika o osoblju:
„Dužnosnik ima pravo na naknadu za invalidnost kako je predviđeno člancima 13. do 16. Priloga VIII. u slučaju potpune trajne invalidnosti zbog koje ne može obavljati poslove koji odgovaraju radnom mjestu u njegovoj funkcijskoj skupini.”
8
Člankom 1. stavkom 2. točkom (c) Priloga VII. Pravilniku o osoblju predviđa se:
„Pravo na naknadu za kućanstvo ima:
[…]
(c)
dužnosnik koji živi u registriranoj izvanbračnoj zajednici, pod uvjetom da:
i.
par dostavi dokument čiju valjanost priznaju država članica ili nadležno tijelo države članice, kojim se potvrđuje njihov status izvanbračnih partnera;
ii.
nijedan od partnera nije u braku ni u drugoj izvanbračnoj zajednici;
iii.
partneri nisu u srodstvu ni na jedan od sljedećih načina: roditelj, dijete, djed/baka, unuk(a), brat, sestra, tetka/strina/ujna, tetak/stric/ujak, nećak, nećakinja, zet, snaha;
iv.
par nema pravo na zakonito sklapanje braka u državi članici; za potrebe ove točke smatra se da par ima pravo na zakonito sklapanje braka samo ako partneri ispunjuju sve uvjete propisane zakonodavstvom države članice koja takvom paru dopušta sklapanje braka;
[…]”
9
Prilog VIII. Pravilniku o osoblju, koji se odnosi na „[m]irovinski sustav”, sadržava, među ostalim, poglavlje 4. naslovljeno „Mirovina za nadživjele osobe”, koji uključuje članke 17. do 29. tog priloga. Članak 17. glasi kako slijedi:
„U slučaju smrti dužnosnika s jednim od administrativnih statusa utvrđenih člankom 35. Pravilnika o osoblju, nadživjeli bračni drug ima pravo, pod uvjetom da je par bio u braku najmanje godinu dana u trenutku smrti dužnosnika i pridržavajući se odredaba iz članka 1. stavka 1. i članka 22., na mirovinu za nadživjele osobe koja iznosi 60 % starosne mirovine koju bi dužnosnik primao da je u trenutku smrti imao pravo na tu mirovinu, neovisno o stažu u službi i dobi.
Trajanje bračne zajednice ne uzima se u obzir ako dužnosnik iz predmetnog ili prethodnog braka ima jedno dijete ili više njih, pod uvjetom da nadživjeli bračni drug uzdržava ili da je uzdržavao tu djecu, ili ako je dužnosnik preminuo zbog fizičke invalidnosti ili bolesti koja je nastala tijekom obavljanja dužnosti ili je posljedica nesreće.”
10
U članku 18. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju određuje se:
„Ako je bivši dužnosnik primao starosnu mirovinu, nadživjeli bračni drug ima pravo, pod uvjetom da je par bio u braku prije nego što je dužnosnik napustio službu institucije i da je trajao najmanje godinu dana i pridržavajući se odredaba iz članka 22., na mirovinu za nadživjele osobe koja iznosi 60 % starosne mirovine koju je primao u trenutku smrti. Najmanja mirovina za nadživjele osobe iznosi 35 % zadnje osnovne plaće; iznos mirovine za nadživjele osobe, međutim, ne smije ni u kojem slučaju biti veći od iznosa starosne mirovine koju je bračni drug primao u trenutku smrti.
Trajanje braka ne uzima se u obzir ako dužnosnik ima jedno dijete ili više njih iz braka sklopljenog prije nego što je napustio službu, pod uvjetom da nadživjeli bračni drug uzdržava ili da je uzdržavao tu djecu.”
11
Člankom 19. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju predviđa se:
„Ako je bivši dužnosnik primao naknadu za invalidnost, nadživjeli bračni drug ima pravo, pridržavajući se odredaba iz članka 22. ovog Priloga i pod uvjetom da je par bio u braku prije nego što je dužnosnik stekao pravo na naknadu, na mirovinu za nadživjele osobe koja iznosi 60 % naknade za invalidnost koji je bračni drug primao u trenutku smrti.
Najmanja mirovina za nadživjele osobe iznosi 35 % zadnje osnovne plaće; iznos mirovine za nadživjele osobe, međutim, ne smije ni u kojem slučaju biti veći od iznosa naknade za invalidnost kojeg je bračni drug primao u trenutku smrti.”
12
U članku 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju navodi se:
„Za potrebe članaka 17.a, 18., 18.a, i 19. trajanje braka ne uzima se u obzir ako je brak, iako sklopljen nakon prestanka radnog odnosa dužnosnika, trajao najmanje pet godina.”
13
U skladu s člankom 27. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju:
„Razvedeni bračni drug dužnosnika ili bivšeg dužnosnika ima pravo na mirovinu za nadživjele osobe, kako je definirano ovim poglavljem, pod uvjetom da u slučaju smrti bivšeg bračnog druga može dokazati da ima pravo na uzdržavanje na temelju sudske odluke ili službeno registriranog sporazuma između bivših bračnih drugova.
Mirovina za nadživjele osobe, međutim, ne smije biti veća od iznosa za uzdržavanje koji se isplaćuje u trenutku smrti bivšeg bračnog druga, s tim da se iznos ažurira u skladu s postupkom utvrđenim člankom 82. Pravilnika o osoblju.
Pravo razvedenog bračnog druga prestaje teći ako on uđe u novi brak prije smrti bivšeg bračnog druga. U slučaju sklapanja novog braka nakon smrti bivšeg bračnog druga, primjenjuje se članak 26.”
Okolnosti spora i sporne odluke
14
FI je od 2001. živio u faktičnoj zajednici s dužnosnicom institucije Unije, koja je automatski umirovljena 2005. zbog invalidnosti te je stekla pravo na naknadu za invalidnost.
15
FI i ta dužnosnica sklopili su brak 12. svibnja 2014. Ta dužnosnica preminula je 25. siječnja 2019., odnosno manje od pet godina nakon dana sklapanja braka.
16
FI je u svojem svojstvu nadživjelog bračnog druga bivše dužnosnice Unije podnio zahtjev za priznavanje prava na mirovinu za nadživjele osobe na temelju poglavlja 4. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju.
17
Komisijin Ured za upravljanje individualnim materijalnim pravima i njihovu isplatu (PMO) u spornim je odlukama odbio FI‑jev zahtjev jer nije ispunjavao uvjete koji su u članku 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju predviđeni za ostvarivanje prava na mirovinu za nadživjele osobe s obzirom na to da je njegov brak s preminulom dužnosnicom, sklopljen nakon prestanka njezina radnog odnosa, trajao kraće od pet godina.
18
Odbijena je FI‑jeva pritužba protiv tih odluka.
Tužba u prvostupanjskom postupku i pobijana presuda
19
Zahtjevom predanim tajništvu Općeg suda 9. listopada 2019. FI je podnio tužbu za poništenje spornih odluka.
20
Europskom parlamentu i Vijeću dopuštena je intervencija u potporu Komisijinu zahtjevu.
21
U prilog svojoj tužbi, FI je istaknuo tri tužbena razloga, od kojih se prvi u biti temelji na nezakonitosti članka 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju s obzirom na načelo jednakog postupanja.
22
Prilikom odlučivanja o prvom tužbenom razlogu, Opći sud utvrdio je da je, za potrebe priznavanja prava na mirovinu za nadživjele osobe, situacija obuhvaćena člankom 19. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, odnosno situacija nadživjelog bračnog druga bivšeg dužnosnika Unije koji prima naknadu za invalidnost i koji je sklopio brak prije nastanka invalidnosti, usporediva sa situacijom obuhvaćenom člankom 20. tog priloga, odnosno situacijom nadživjelog bračnog druga bivšeg dužnosnika koji prima naknadu za invalidnost i koji je sklopio brak nakon nastanka invalidnosti. Opći sud zatim je presudio da postoji različito postupanje u usporedivim situacijama s obzirom na datum sklapanja braka jer se mirovina za nadživjele osobe odobrava nadživjelom bračnom drugu u okviru članka 19. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju a da se pritom ne primjenjuje uvjet minimalnog trajanja braka, dok mu se u okviru članka 20. tog priloga mirovina za nadživjele osobe odobrava samo pod uvjetom da je brak trajao najmanje pet godina. Opći sud dodao je da takvo različito postupanje nadživjelog bračnog druga bivšeg dužnosnika koji je sklopio brak nakon nastanka invalidnosti stavlja u nepovoljniji položaj u odnosu na nadživjelog bračnog druga bivšeg dužnosnika koji je sklopio brak prije nastanka invalidnosti.
23
Nakon što je naveo da je različito postupanje uvedeno člankom 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju predviđeno zakonom u smislu članka 52. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), Opći sud provjerio je može li se otkriveno različito postupanje opravdati ciljem u općem interesu te je li proporcionalno s obzirom na cilj koji se nastoji postići, osobito s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 48. pobijane presude.
24
U tom pogledu, kada je riječ o cilju u općem interesu kojim se nastoje spriječiti prijevare, Opći sud je, priznavši da se uvjetom prema kojem brak treba ispunjavati uvjet minimalnog trajanja kako bi se ostvarilo pravo na mirovinu za nadživjele osobe može osigurati da taj brak ne počiva isključivo na razlozima koji nisu povezani s planiranjem zajedničkog života, poput isključivo financijskih razloga ili razloga povezanih s ishođenjem prava na boravak, presudio da je nerazumno zaključiti da uvjet minimalnog trajanja braka od pet godina predviđen u članku 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, koji se ne navodi u članku 19. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, koji ne dopušta nikakvu iznimku na temelju koje bi se moglo utvrditi nepostojanje prijevare, neovisno o podnesenim objektivnim dokazima, može biti nužan za postizanje cilja borbe protiv prijevare.
25
Opći sud zaključio je da članak 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju povređuje načelo jednakog postupanja. U tim je okolnostima prihvatio prigovor nezakonitosti koji je istaknuo FI te je poništio sporne odluke.
Zahtjevi stranaka žalbenog postupka i postupak pred Sudom
26
Žalbom u predmetu C‑313/21 P Vijeće od Suda zahtijeva da:
–
prihvati žalbu i ukine pobijanu presudu;
–
konačno odluči u sporu i odbije tužbu u prvostupanjskom postupku kao neosnovanu, i
–
naloži FI‑ju snošenje troškova prvostupanjskog postupka i žalbenog postupka.
27
Žalbom u predmetu C‑314/21 P Komisija od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
odbije tužbu u prvostupanjskom postupku, i
–
naloži FI‑ju snošenje troškova prvostupanjskog postupka i žalbenog postupka.
28
Odlukom predsjednika Suda od 30. lipnja 2021., ovi su predmeti prekinuti do objave presude u spojenim predmetima C‑116/21 P do C‑118/21 P, C‑138/21 P i C‑139/21 P. Nakon objave presude od 14. srpnja 2022., Komisija/VW i dr. (C‑116/21 P do C‑118/21 P, C‑138/21 P i C‑139/21 P, EU:C:2022:557), postupak je nastavljen odlukom predsjednika Suda od 19. srpnja 2022.
29
U skladu s člankom 54. stavkom 2. Poslovnika Suda, predsjednik Suda odlučio je 30. lipnja 2021. spojiti predmete C‑313/21 P i C‑314/21 P u svrhu pisanog i usmenog dijela postupka kao i donošenja presude.
O žalbama
Primjena članka 182. Poslovnika
30
Na temelju članka 182. Poslovnika, kad je Sud već odlučivao o jednom ili više pravnih pitanja koja su jednaka onima istaknutim u žalbenim ili protužalbenim razlozima i ako smatra da je žalba ili protužalba očito osnovana, Sud može, na prijedlog suca izvjestitelja i nakon što sasluša stranke i nezavisnog odvjetnika, obrazloženim rješenjem kojim se upućuje na relevantnu sudsku praksu odlučiti proglasiti žalbu ili protužalbu očito osnovanom.
31
Komisija pojašnjava da ne ističe prigovor u pogledu primjene tog članka.
32
Vijeće i FI nisu odgovorili na poziv Suda da iznesu stajalište o tom pitanju.
33
U ovom slučaju, valja utvrditi da se u žalbenim razlozima istaknutim u okviru ovih predmeta postavljaju pravna pitanja jednaka onima o kojima je Sud odlučio u presudi od 14. srpnja 2022., Komisija/VW i dr. (C‑116/21 P do C‑118/21 P, C‑138/21 P i C‑139/21 P, EU:C:2022:557). Slijedom toga, u ovim predmetima treba primijeniti članak 182. Poslovnika.
Meritum
34
Vijeće u prilog svojoj žalbi u predmetu C‑313/21 P ističe tri žalbena razloga, od kojih se prvi temelji na pogreškama koje se tiču prava u pogledu postojanja različitog postupanja, drugi na pogreškama koje se tiču prava u pogledu opsega sudskog nadzora koji Opći sud provodi nad izborima zakonodavca Unije, a treći na pogreškama koje se tiču prava u pogledu opravdanja različitog postupanja.
35
Komisija u prilog svojoj žalbi u predmetu C‑314/21 P ističe tri jednaka žalbena razloga, od kojih se prvi temelji na pogreški koja se tiče prava u pogledu kriterija ocjenjivanja zakonitosti izborâ zakonodavca Unije i na povredi obveze obrazlaganja, drugi na pogreški koja se tiče prava u tumačenju načela nediskriminacije, a treći na pogreški koja se tiče prava u tumačenju članka 52. stavka 1. Povelje i na nekoliko povreda obveze obrazlaganja.
Prvi žalbeni razlog u predmetu C‑313/21 P, treći dio prvog žalbenog razloga i drugi žalbeni razlog u predmetu C‑314/21 P
– Argumentacija stranaka
36
Tim žalbenim razlozima i dijelovima Vijeće i Komisija tvrde da je Opći sud u pobijanoj presudi počinio pogrešku koja se tiče prava u tumačenju načela jednakog postupanja i načela nediskriminacije time što je pogrešno zaključio da su situacije obuhvaćene odredbama članaka 19. i 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju usporedive i da stoga postoji različito postupanje povezano s primjenom različitih sustava na te usporedive situacije.
37
Te institucije smatraju da je Opći sud u točkama 57. i 58. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da je dan sklapanja braka jedini odlučujući element za primjenu članka 19. ili članka 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju i da su stoga situacije obuhvaćene tim odredbama usporedive. Međutim, da je Opći sud uzeo u obzir sve elemente koji obilježavaju te situacije, trebao je utvrditi da ne postoji bitna i objektivna razlika između dužnosnika koji su u službi i onih koji su primaju naknadu zbog invalidnosti i koji više nisu u službi institucije Unije. Ta razlika odnosi se na pravnu situaciju tih dužnosnika, osobito s obzirom na prava i profesionalne obveze koje imaju prvonavedeni dužnosnici, za razliku od drugonavedenih, na temelju odredbi Pravilnika o osoblju tijekom cijelog trajanja njihove službe.
38
Konkretno, Vijeće i Komisija naglašavaju činjenicu da dužnosnik u službi, za razliku od bivših dužnosnika koji više nisu obvezni raditi, treba uplaćivati doprinose u mirovinski sustav, prima osnovnu plaću veću od starosne mirovine na koju će imati pravo odlaskom u mirovinu, ima obvezu boraviti u mjestu rada te ima pravo na naknade za život u inozemstvu, boravak u stranoj državi i putne troškove. Ta razmatranja pokazuju da situacija dužnosnika koji sklopi brak nakon nastanka invalidnosti i odlaska iz službe ne zahtijeva, jednako očito kao u slučaju dužnosnika koji sklopi brak dok je još u službi, da se nadživjelom bračnom drugu dodijeli zamjenski prihod priznavanjem prava na mirovinu za nadživjele osobe.
39
Komisija smatra i da se situacije dužnosnika iz članka 19. i situacije dužnosnika iz članka 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju razlikuju i s osobnog aspekta. S jedne strane, bivši dužnosnici koji primaju naknadu za invalidnost općenito imaju kraći životni vijek od dužnosnika koji ne primaju takvu naknadu, što nužno pridonosi povećanju opasnosti od prijevare te se time objašnjava predmetno različito postupanje. S druge strane, Komisija tvrdi da je opasnost od zlouporabe ili prijevare manja ako je nadživjeli bračni drug sklopio brak prije nastanka invalidnosti svojeg bračnog druga te mu je zatim pomagao tijekom cijelog trajanja braka sve do njegove smrti, dok u slučaju braka sklopljenog nakon nastanka invalidnosti i prestanka radnog odnosa tog bračnog druga ne bi bilo očito neprimjereno zahtijevati da brak traje pet godina kako bi se moglo objektivno utvrditi postojanje solidarnosti i uzajamne pomoći bračnih drugova.
40
Vijeće i Komisija dodaju da je Opći sud u točki 55. pobijane presude pogrešno odbio uzeti u obzir utvrđenja iz točke 33. svoje presude od 17. lipnja 1993., Arauxo‑Dumay/Komisija (T‑65/92, EU:T:1993:47), u kojoj je naglasio da postoji razlika između situacija uređenih člankom 19. odnosno 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju. Naime, logika na kojoj se temelji ta presuda može se primijeniti na ovaj slučaj unatoč tomu što se razlikuju činjenice o kojima je riječ.
41
Osim toga, Komisija tvrdi da je Opći sud u točki 56. pobijane presude u okviru svoje analize pogrešno zanemario svrhu minimalnog trajanja braka predviđenog člankom 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, odnosno, kao što to proizlazi iz točaka 87. i 88. presude od19. prosinca 2019., HK/Komisija (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119), svrhu izbjegavanja dogovora o nasljeđivanju i stoga sklapanja braka samo radi mogućnosti primanja mirovine za nadživjele osobe, a da u tom braku ne postoje nikakve stvarne ni stabilne veze između dotičnih osoba. Stoga Opći sud nije poštovao kriterij u skladu s kojim pri ocjenjivanju usporedivosti situacija treba uzeti u obzir sve elemente koji ih obilježavaju, kao i sva pravna pravila kojima se uređuju položaji svake od situacija koje treba usporediti. Konkretno, time što je u istoj točki pobijane presude smatrao da brak koji je sklopljen nakon stjecanja prava na naknadu za invalidnost bitno ne mijenja situaciju nadživjelog bračnog druga u pogledu njegovih imovinskih prava u usporedbi sa situacijom na koju se odnosi članak 19. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, Opći sud uopće nije obrazložio to razmatranje te je zanemario opasnost da takav brak može biti izlika za sklapanje dogovora o nasljeđivanju. Naime, ne može se osporavati da je, s obzirom na situaciju dužnosnika koji sklopi brak nakon stjecanja takvog prava, opasnost od prijevare i zlouporabe veća nego u slučaju dužnosnika koji sklopi brak prije stjecanja navedenog prava.
– Ocjena Suda
42
Najprije valja podsjetiti na ustaljenu sudsku praksu Suda, prema kojoj je jednakost pred zakonom iz članka 20. Povelje opće načelo prava Unije koje zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (presuda od 14. srpnja 2022., Komisija/VW i dr., C‑116/21 P do C‑118/21 P, C‑138/21 P i C‑139/21 P, EU:C:2022:557, t. 95. i navedena sudska praksa).
43
Zahtjev koji se odnosi na usporedivost situacija, radi određivanja postojanja povrede načela jednakog postupanja, treba ocijeniti na temelju svih elemenata koji ih obilježavaju i osobito vodeći računa o predmetu i cilju koji se nastoji postići aktom koji uspostavlja razliku o kojoj je riječ, pri čemu u tu svrhu treba uzeti u obzir načela i ciljeve područja kojem taj akt pripada. Pod uvjetom da situacije nisu usporedive, različito postupanje u dotičnim situacijama ne čini povredu prava na jednakost pred zakonom koje je utvrđeno u članku 20. Povelje (presuda od 14. srpnja 2022., Komisija/VW i dr., C‑116/21 P do C‑118/21 P, C‑138/21 P i C‑139/21 P, EU:C:2022:557, t. 96. i navedena sudska praksa).
44
Upravo s obzirom na tu sudsku praksu valja ispitati tvrdnje Vijeća i Komisije prema kojima je Opći sud u pobijanoj presudi pogrešno zaključio da su situacije obuhvaćene odredbama članaka 19. i 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju usporedive i da postoji različito postupanje u tim usporedivim situacijama s obzirom na datum sklapanja braka.
45
U tom pogledu valja istaknuti da je Opći sud u točkama 50., 51. i 54. pobijane presude utvrdio da je cilj članaka 19. i 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, podložno poštovanju uvjeta minimalnog trajanja braka predviđenog u drugoj od tih odredbi, priznavanje prava na mirovinu za nadživjele osobe nadživjelom bračnom drugu samo s obzirom na pravnu prirodu veza koje postoje između tog bračnog druga i preminulog bračnog druga. Opći sud naveo je i da je svrha tih odredbi nadživjelom bračnom drugu dodijeliti zamjenski prihod koji bi djelomično nadoknadio gubitak prihoda preminulog bračnog druga, pri čemu je potonji bračni drug prije svoje smrti bio bivši dužnosnik koji više nije u službi.
46
Stoga je Opći sud u biti smatrao da su cilj i svrha tih dviju odredbi Priloga VIII. Pravilniku o osoblju gotovo jednaki s obzirom na sudsku praksu iz točke 43. ovog rješenja i koju je sam Opći sud naveo u točki 44. pobijane presude. Prema mišljenju Općeg suda, glavni element koji obilježava predmetne mirovine za nadživjele osobe jest pravna priroda veza koje postoje između nadživjelog bračnog druga kao osobe kojoj se navedenim odredbama priznaje pravo i preminulog bivšeg dužnosnika. Također prema mišljenju Općeg suda, primjena članaka 19. i 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, kao što to nedvojbeno proizlazi iz točke 52. pobijane presude, razlikuje se samo prema tome je li brak sklopljen prije ili nakon datuma na koji je dužnosnik stekao pravo na naknadu za invalidnost, uzimajući u obzir da se člankom 20. tog priloga predviđa uvjet minimalnog trajanja braka za razliku od članka 19. navedenog priloga.
47
U tim je okolnostima Opći sud mogao smatrati, a da pritom ne počini pogrešku koja se tiče prava, s jedne strane, u točki 57. pobijane presude, da su situacije obuhvaćene odredbama članaka 19. i 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju usporedive i, s druge strane, u točkama 52. i 58. pobijane presude, da se situacije obuhvaćene tim odredbama razlikuju samo s obzirom na datum sklapanja braka u odnosu na datum na koji je dužnosnik stekao pravo na naknadu za invalidnost.
48
Međutim, Vijeće i Komisija tvrde, kao prvo, da se situacije iz članaka 19. i 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju bitno i objektivno razlikuju po činjenici da je upravo na dan sklapanja braka dužnosnik u okviru prvonavedene odredbe i dalje obavljao svoje dužnosti u instituciji Unije, dok u okviru drugonavedene odredbe više nije mogao obavljati te dužnosti zbog nastanka invalidnosti i stjecanja prava na naknadu za invalidnost. Opći sud stoga pri ocjenjivanju usporedivosti situacija nije u dovoljnoj mjeri uzeo u obzir taj specifični element.
49
Međutim, kao što je to Opći sud pravilno naveo u točki 53. pobijane presude, pravna priroda veza koje postoje između nadživjelog bračnog druga i preminulog dužnosnika ne razlikuje se ovisno o tome je li dužnosnik na dan sklapanja braka obavljao profesionalnu djelatnost ni ovisno o iznosu doprinosa koje je uplatio u mirovinski sustav Unije ili koje još treba uplatiti. Isto tako, kao što je to Opći sud utvrdio u točki 56. pobijane presude, okolnost je li preminuli dužnosnik sklopio brak prije ili nakon što je stekao pravo na naknadu za invalidnost ne može bitno izmijeniti situaciju nadživjelog bračnog druga u pogledu njegovih imovinskih prava, među kojima je i pravo na mirovinu za nadživjele osobe kao zamjenski prihod.
50
Naime, datum sklapanja braka određuju sami budući supružnici. Ta odluka proizlazi iz slobodnog izbora dužnosnika na temelju brojnih razmatranja koja ne uključuju nužno niti jedino uzimanje u obzir okolnosti povezanih s eventualnim obavljanjem profesionalne djelatnosti. Suprotno onomu što tvrde Vijeće i Komisija, činjenica da je na taj dan utvrđena ili nije utvrđena invalidnost tog dužnosnika te može li ili ne može obavljati svoje dužnosti stoga ne može odlučujuće utjecati na ocjenu usporedivosti situacija o kojima je riječ s obzirom na kriterije navedene u točki 43. ovog rješenja i, osobito, predmet i cilj članaka 19. i 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, kako su navedeni u točki 45. ovog rješenja. U tom se pogledu rasuđivanje Općeg suda navedeno u prethodnoj točki ovog rješenja u biti temelji na tom predmetu, tom cilju i tom glavnom elementu koji obilježava pravo na mirovinu za nadživjele osobe, kao što se navodi u točki 46. ovog rješenja.
51
Točno je da, kao što to proizlazi iz točke 46. ovog rješenja, činjenica da je dužnosnik na datum sklapanja braka stekao ili nije pravo na naknadu za invalidnost te da stoga može ili ne može obavljati svoje dužnosti utječe na uvjet minimalnog trajanja braka. Iako se taj uvjet ne zahtijeva u slučaju da je brak sklopljen kad dužnosnik još nije stekao pravo na naknadu za invalidnost te stoga obavlja svoje dužnosti, brak treba trajati najmanje pet godina u slučaju kad je dužnosnik sklopio brak nakon što je stekao pravo na takvu naknadu te više ne može obavlja svoje dužnosti.
52
Međutim, kao što to proizlazi iz točaka 49. i 50. ovog rješenja, ni pitanje obavljanja dužnosti ni datum sklapanja braka nisu relevantni elementi u fazi ocjene usporedivosti situacija jer nisu izravno povezani s predmetom, ciljem ni glavnim elementom koji obilježava pravo na mirovinu za nadživjele osobe iz članaka 19. i 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju.
53
Upravo zbog toga po analogiji valja smatrati, kao što je Sud to u pogledu mirovine za nadživjele osobe predviđene člankom 17. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju naveo u točki 70. presude od 19. prosinca 2019., HK/Komisija (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119), da priznavanje prava na mirovinu za nadživjele osobe u samom svojem načelu ovisi „isključivo” o pravnoj prirodi veza koje postoje između dotične osobe i preminulog dužnosnika, i to iako je Sud u točki 89. te presude priznao da je i minimalno trajanje braka uvjet da bi se nadživjelom bračnom drugu priznalo pravo na mirovinu za nadživjele osobe.
54
Naime, upravo se na pravnoj prirodi veza između bračnih drugova temelji sustav mirovina za nadživjele osobe iz javne službe Unije jer je taj uvjet za priznavanje prava zajednički svim mirovinama za nadživjele osobe iz članaka 17. do 20. i članka 27. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju. Što se pak tiče uvjeta minimalnog trajanja braka, riječ je o dodatnom uvjetu uz onaj koji se odnosi na pravnu prirodu veza između bračnih drugova jer se njime samo nastoji pojasniti razdoblje tijekom kojeg pravna veza treba trajati za potrebe priznavanja prava na mirovinu za nadživjele osobe. Taj dodatan uvjet usto nije preuzet u određenim mirovinama za nadživjele osobe kao što su one iz članaka 19. i 27. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju.
55
Stoga je Opći sud u točkama 51. i 53. pobijane presude u svojem obrazloženju pravilno ustrajao na važnosti pravne veze između bračnih drugova kao glavnog elementa koji obilježava Unijin sustav mirovina za nadživjele osobe i zaključio da stjecanje prava na naknadu za invalidnost ili obavljanje dužnosti ne utječe na tu vezu.
56
Vijeće i Komisija tvrde, kao drugo, da situacija bivšeg dužnosnika koji sklopi brak nakon stjecanja prava na naknadu za invalidnost i koji stoga ne može obavljati svoje dužnosti ne zahtijeva, jednako očito kao u slučaju dužnosnika koji sklopi brak dok još obavlja svoje dužnosti da se nadživjelom bračnom drugu dodijeli zamjenski prihod. U tom je pogledu dovoljno podsjetiti, kao što je to Opći sud pravilno naveo u točki 56. pobijane presude, upućivanjem na točku 69. presude od 19. prosinca 2019., HK/Komisija (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119), na to da pravo na mirovine za nadživjele osobe iz članaka 18. i 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju ne podliježe uvjetima koji se odnose na sredstva ili imovinu, a tiču se nemogućnosti nadživjelog bračnog druga da zadovolji svoje potrebe, čime se dokazuje njegova prethodna financijska ovisnost o preminuloj osobi.
57
Komisija ističe, kao treće, da Opći sud nije uzeo u obzir svrhu minimalnog trajanja braka predviđenog člankom 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju za razliku od članka 19. tog priloga, odnosno, kao što to proizlazi iz točke 89. presude od 19. prosinca 2019., HK/Komisija (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119), izbjegavanje sklapanja prijevarnih ili zlouporabnih dogovora o nasljeđivanju, izbjegavanje te opasnosti od zlouporabe i prijevara, u osobnom pogledu, situacije na koje se ova dva članka odnose. U tom je pogledu dovoljno istaknuti da taj aspekt nije relevantan u fazi ocjene usporedivosti situacija. Naime, taj se argument odnosi na opravdanje uvjeta minimalnog trajanja braka, tako da se može istaknuti samo u fazi ocjene proporcionalnosti eventualnog različitog postupanja koje se utvrdi.
58
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da, suprotno onomu što tvrde Komisija i Vijeće, zaključci do kojih je Opći sud došao u točkama 57. i 58. pobijane presude ne sadržavaju pogrešku koja se tiče prava.
59
U tim okolnostima valja kao bespredmetan kvalificirati argument Vijeća i Komisije prema kojem je Opći sud u točki 55. pobijane presude pogrešno odbio uzeti u obzir utvrđenja iz točke 33. presude od 17. lipnja 1993., Arauxo‑Dumay/Komisija (T‑65/92, EU:T:1993:47). Naime, čak i da je taj argument osnovan, zaključci Općeg suda o usporedivosti situacija u dovoljnoj se mjeri temelje na obrazloženju koje se nalazi u točkama 50. do 54. odnosno 56. pobijane presude, neovisno o razmatranjima navedenima u točki 55. te presude.
60
Iz toga slijedi da kao neosnovane valja odbiti prvi žalbeni razlog u predmetu C‑313/21 P, treći dio prvog žalbenog razloga i drugi žalbeni razlog u predmetu C‑314/21 P
Drugi žalbeni razlog u predmetu C‑313/21 P i prva dva dijela prvog žalbenog razloga u predmetu C‑314/21 P
– Argumentacija stranaka
61
Vijeće i Komisija u tim žalbenim razlozima u biti prigovaraju Općem sudu da je u pobijanoj presudi počinio pogrešku koja se tiče prava u pogledu opsega sudskog nadzora.
62
Te dvije institucije ističu da je Opći sud u drugoj rečenici točke 48. pobijane presude primijenio sudsku praksu Unije koja je razvijena u potpuno drukčijem kontekstu izbora kadrovske politike u situacijama u kojima je zakonodavcu dostupno više mogućnosti. Stoga je Opći sud, među ostalim u točki 80. pobijane presude pogrešno zaključio da je izbor zakonodavca Unije u pogledu minimalnog trajanja braka utvrđenog u članku 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju jednostavno „nerazuman”. Time je proveo nadzor koji prekoračuje „očito neprikladnu ili neprimjerenu” prirodu predmetne odredbe u odnosu na cilj koji nastoje postići nadležne institucije, odnosno, u ovom slučaju, sprečavanje zlouporabe prava i prijevara. Opći sud na neki je način zamijenio ocjenu zakonodavca Unije svojom ocjenom te je stoga prekoračio granice nadzora zakonitosti.
63
Komisija usto ističe da je Opći sud, time što je tvrdio da je svoju ocjenu zakonitosti članka 20. Priloga VIII. temeljio na člancima 20. i 21. Povelje, odstupio od sudske prakse Suda prema kojoj se ocjena zakonitosti akta Unije s obzirom na temeljna prava ni u kojem slučaju ne može zasnivati na navodima koji se temelje na posljedicama tog akta u konkretnom slučaju. Naime, u točki 77. pobijane presude Opći sud temeljio je argument na posebnim činjeničnim okolnostima slučaja kako bi presudio da je članak 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju nezakonit.
– Ocjena Suda
64
Valja istaknuti da je Opći sud u točkama 46. do 48. pobijane presude podsjetio na zahtjeve iz članka 52. stavka 1. Povelje, kao i na sudsku praksu primjenjivu u svrhu nadzora proporcionalnosti različitog postupanja. Zatim je u točki 49. pobijane presude presudio da, ako su situacije iz članaka 19. i 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju usporedive, tada treba provjeriti da nije nerazumno da zakonodavac Unije smatra da uvedeno različito postupanje može biti primjereno i nužno za potrebe postizanja cilja u općem interesu koji se nastoji postići uvjetom u pogledu minimalnog trajanja braka predviđenog u članku 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju. Budući da je zaključio da su situacije usporedive, tu je analizu proveo počevši od točke 62. pobijane presude.
65
Međutim, kao što to ističu Vijeće i Komisija, iz sudske prakse Suda proizlazi da se, ako su na snazi pravila Pravilnika o osoblju kao što su to ona o kojima je riječ u ovom predmetu i s obzirom na široku diskrecijsku ovlast kojom u tom pogledu raspolaže zakonodavac Unije, načelo jednakog postupanja, kako je propisano u članku 20. Povelje, ne poštuje samo kada zakonodavac provede razlikovanje koje je proizvoljno ili očito neprimjereno u odnosu na cilj propisa o kojem je riječ (presuda od 14. srpnja 2022., Komisija/VW i dr., C‑116/21 P do C‑118/21 P, C‑138/21 P i C‑139/21 P, EU:C:2022:557, t. 127. i navedena sudska praksa).
66
Ta sudska praksa primjenjiva je u okviru provjere zahtjeva proporcionalnosti propisanog člankom 52. stavkom 1. Povelje (presuda od 14. srpnja 2022., Komisija/VW i dr., C‑116/21 P do C‑118/21 P, C‑138/21 P i C‑139/21 P, EU:C:2022:557, t. 128.).
67
Opći sud u ovom je slučaju u točki 49. pobijane presude smatrao da valja provjeriti nije li nerazumno da zakonodavac Unije smatra da uvedeno različito postupanje može biti primjereno i nužno za potrebe postizanja cilja u općem interesu koji se nastoji postići uvjetom u pogledu minimalnog trajanja braka predviđenog u članku 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju.
68
Međutim, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 65. i 66. ovog rješenja, trebao je samo provjeriti nije li razlikovanje provedeno u toj odredbi, u vezi s člankom 19. tog priloga, proizvoljno ili očito neprimjereno s obzirom na cilj u općem interesu koji se nastoji postići. Opći sud nije poštovao opseg svojeg sudskog nadzora jer je pogrešno ispitao zahtjev proporcionalnosti i stoga je počinio pogrešku koja se tiče prava. Naime, da nije počinio tu pogrešku, Opći sud primijenio bi drukčije rasuđivanje te bi eventualno došao do zaključaka različitih od onih do kojih je došao u točkama 80., 81. i 83. pobijane presude.
69
To nepoštovanje opsega sudskog nadzora odrazilo se i u točki 67. pobijane presude. Naime, Opći sud nastojao je, počevši od te točke, ispitati je li uvjet minimalnog trajanja braka od pet godina predviđen u članku 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju – razmatran zasebno i neovisno o članku 19. tog priloga, s obzirom na članak 52. stavak 1. Povelje – proporcionalan na način da očito ne prekoračuje ono što je nužno za ostvarenje cilja koji zakonodavac Unije nastoji postići. Međutim, kao što to proizlazi iz točke 66. ovog rješenja, Opći sud čak je i u kontekstu te odredbe Povelje trebao samo ispitati treba li razliku utvrđenu u tom slučaju, odnosno činjenicu da se uvjet minimalnog trajanja braka zahtijeva u situacijama obuhvaćenima člankom 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, dok se taj uvjet ne zahtijeva u situacijama obuhvaćenima člankom 19. tog priloga, uzimajući u obzir da su, osim toga, sve te situacije usporedive, smatrati proizvoljnom ili očito neprimjerenom s obzirom na zajednički cilj tih dviju odredbi koji zakonodavac Unije nastoji postići.
70
U tim okolnostima valja, a da pritom nije potrebno ispitati druge argumente koje su istaknuli Vijeće i Komisija, prihvatiti drugi žalbeni razlog u predmetu C‑313/21 P, kao i drugi dio prvog žalbenog razloga u predmetu C‑341/21 P.
71
Stoga valja prihvatiti žalbe i ukinuti pobijanu presudu a da pritom nije potrebno ispitati treći žalbeni razlog u predmetu C‑313/21 P, prvi dio prvog žalbenog razloga i treći žalbeni razlog u predmetu C‑314/21 P.
Tužba pred Općim sudom
72
U skladu s člankom 61. prvim stavkom drugom rečenicom Statuta Suda Europske unije, Sud u slučaju ukidanja odluke Općeg suda može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.
73
U ovom slučaju, osobito s obzirom na okolnost da se tužba za poništenje u predmetu T‑694/19 temelji na tužbenim razlozima o kojima se vodila kontradiktorna rasprava pred Općim sudom i za čije ispitivanje nije potrebno donijeti nikakvu dodatnu mjeru upravljanja postupkom ili ispitivanja spisa, valja smatrati da stanje postupka dopušta donošenje odluke o tužbi i da o njoj valja konačno odlučiti.
74
U prilog svojoj tužbi pred Općim sudom, FI ističe četiri tužbena razloga od kojih se prvi temelji na nezakonitosti članka 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, drugi na pogreški koja se tiče prava u primjeni članaka 18. i 20. tog priloga, treći na pogreški u tumačenju pojma „bračni drug” kako se u sustavu Unije upotrebljava u pogledu mirovina za nadživjele osobe i četvrti koji se temelji na očitoj pogreški u ocjeni zbog neuzimanja u obzir njegove posebne situacije.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na nezakonitosti članka 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju
75
Svojim prvim tužbenim razlogom, FI tvrdi da se člankom 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, time što se njime propisuje uvjet minimalnog trajanja braka od pet godina, ne poštuju načela jednakog postupanja i nediskriminacije na temelju dobi, prirode pravnog odnosa zajedničkog života i invalidnosti.
Prvi dio prvog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi načela jednakog postupanja
76
U tom dijelu FI ističe da se, isključivanjem plaćanja mirovine za nadživjele osobe nadživjelom bračnom drugu u slučaju kad je brak sklopljen nakon što je njegov bračni drug stekao pravo na naknadu za invalidnost trajao manje od pet godina, dok se, u skladu s člankom 19. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, taj uvjet minimalnog trajanja braka ne nalaže kad je brak sklopljen prije stjecanja tog prava, člankom 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju povređuje načelo jednakog postupanja osobito predviđeno člankom 20. Povelje i člankom 1.d Pravilnika o osoblju koji je stoga nezakonit.
77
Komisija, koju podupiru Parlament i Vijeće, osporava tu argumentaciju.
78
Valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 52. stavkom 1. Povelje, svako ograničenje pri ostvarivanju njome priznatih prava i sloboda mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bit tih prava i sloboda. Podložno načelu proporcionalnosti, ograničenja su moguća samo ako su potrebna i ako zaista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.
79
Osim toga, načelo jednakog postupanja, sadržano u članku 20. Povelje, predstavlja opće načelo prava Unije čiji je poseban izraz načelo nediskriminacije sadržano u članku 21. stavku 1. Povelje. Na ta dva načela podsjeća se i u članku 1.d Pravilnika o osoblju (presuda od 14. srpnja 2022., Komisija/VW i dr., C‑116/21 P do C‑118/21 P, C‑138/21 P i C‑139/21 P, EU:C:2022:557, t. 140. i navedena sudska praksa).
80
Kao što je to već navedeno u točki 42. ovog rješenja, opće načelo jednakog postupanja zakonodavcu Unije, u skladu sa zahtjevima iz članka 52. stavka 1. Povelje, zabranjuje različito postupanje u usporedivim situacijama i jednako postupanje s različitim situacijama, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano. Razlika u postupanju opravdana je kada je utemeljena na objektivnom i razumnom mjerilu odnosno kada je u vezi s pravno dopuštenim ciljem kojem teži predmetno zakonodavstvo i kada je ta razlika proporcionalna cilju koji se želi postići predmetnim postupanjem (presuda od 14. srpnja 2022., Komisija/VW i dr., C‑116/21 P do C‑118/21 P, C‑138/21 P i C‑139/21 P, EU:C:2022:557, t. 142. i navedena sudska praksa).
81
Kao što je to navedeno u točki 43. ovog rješenja, zahtjev koji se odnosi na usporedivost situacija, radi određivanja postojanja povrede načela jednakog postupanja, treba ocijeniti na temelju svih elemenata koji ih obilježavaju i osobito vodeći računa o predmetu i cilju koji se nastoji postići aktom koji uspostavlja razliku o kojoj je riječ, pri čemu u tu svrhu treba uzeti u obzir načela i ciljeve područja kojem taj akt pripada. Pod uvjetom da situacije nisu usporedive, različito postupanje u dotičnim situacijama ne čini povredu prava na jednakost pred zakonom koje je utvrđeno u članku 20. Povelje.
82
Usto valja podsjetiti na sudsku praksu Suda, navedenu u točki 65. ovog rješenja, prema kojoj se, ako su na snazi pravila Pravilnika o osoblju kao što su to ona o kojima je riječ u ovom predmetu i s obzirom na široku diskrecijsku ovlast kojom u tom pogledu raspolaže zakonodavac Unije, načelo jednakog postupanja ne poštuje samo kada zakonodavac provede razlikovanje koje je proizvoljno ili očito neprimjereno u odnosu na cilj propisa o kojem je riječ.
83
Upravo s obzirom na tu sudsku praksu i zahtjeve iz članka 52. stavka 1. Povelje treba ispitati prigovor nezakonitosti članka 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju koji je istaknuo FI s obzirom na načelo jednakog postupanja propisano člankom 20. Povelje i navedeno u članku 1.d Pravilnika o osoblju.
84
Kada je riječ, kao prvo, o usporedivosti situacija iz članaka 19. i 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, zbog razloga navedenih u točkama 45. do 60. ovog rješenja valja smatrati da su te situacije usporedive.
85
Kao drugo, valja utvrditi da je zakonodavac Unije, time što u članku 19. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju nije predvidio uvjet minimalnog trajanja braka suprotno članku 20. tog priloga, različito postupao u usporedivim situacijama.
86
Kao treće, valja ispitati je li to različito postupanje u skladu s člankom 20. Povelje na način da ispunjava kriterije iz članka 52. stavka 1. Povelje navedene u točki 78. ovog rješenja.
87
Na prvom mjestu, nesporno je da je to različito postupanje predviđeno zakonom u smislu članka 52. stavka 1. Povelje jer proizlazi iz članka 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, u vezi s člankom 19. tog priloga. Iako se potonjim člankom ne predviđa uvjet minimalnog trajanja braka, člankom 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju predviđa se precizno brojčano iskazan uvjet minimalnog trajanja braka kojim se utvrđuje doseg ograničavanja ostvarivanja prava na jednako postupanje (vidjeti, kada je riječ o dosegu zahtjeva da svako ograničavanje ostvarivanja temeljnih prava mora biti predviđeno zakonom, presudu od 26. travnja 2022, Poljska/Parlament i Vijeće, C‑401/19, EU:C:2022:297, t. 64. i navedenu sudsku praksu).
88
Na drugom mjestu, ograničenjem koje je u sustav mirovina za nadživjele osobe uvedeno predmetnim različitim postupanjem poštuje se bitan sadržaj načela jednakog postupanja, u skladu s člankom 52. stavkom 1. Povelje. Naime, tim se ograničenjem ne dovodi u pitanje to načelo kao takvo jer se odnosi samo na ograničeno pitanje uvjeta minimalnog trajanja braka koji nadživjeli bračni drugovi preminulih dužnosnika ili bivših dužnosnika trebaju ili ne moraju ispuniti kako bi mogli ostvariti pravo na mirovinu za nadživjele osobe a da pritom bračnim drugovima obuhvaćenima člankom 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju nije uskraćena mogućnost ostvarivanja prava na takvu mirovinu, koja se predviđa u članku 19. tog priloga.
89
Na trećem mjestu, navedeno ograničenje odgovara cilju u općem interesu u smislu članka 52. stavka 1. Povelje, odnosno cilju kojim se nastoje spriječiti zlouporaba prava i prijevare, s obzirom na to da njihova zabrana predstavlja opće načelo prava Unije čije se poštovanje zahtijeva od pojedinaca (vidjeti u tom smislu presudu od 6. veljače 2018., Altun i dr., C‑359/16, EU:C:2018:63, t. 49.). Naime, Sud je već presudio da je uvjet prema kojem brak mora trajati određeno vrijeme da bi se nadživjelom bračnom drugu priznalo pravo na mirovinu za nadživjele osobe namijenjen tomu da se osigura postojanje stvarne i stabilne veze između dotičnih osoba (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2019., HK/Komisija, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, t. 89.). Riječ je o jedinstvenom kriteriju koji se bez razlike primjenjuje na sve nadživjele bračne drugove obuhvaćene člankom 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju i čiji cilj nije pretpostaviti da su nadživjeli bračni drugovi počinili zlouporabu ili prijevaru, nego spriječiti počinjenje takvih zlouporaba ili prijevara.
90
Na četvrtom mjestu, kada je riječ o ispitivanju proporcionalnosti, u okviru kontrole zakonitosti odredbe prava Unije s obzirom na načelo jednakog postupanja i zbog široke diskrecijske ovlasti kojom zakonodavac Unije raspolaže u području pravila Pravilnika o osoblju valja provjeriti, kao što je to navedeno u točkama 65. i 82. ovog rješenja, predviđa li se člankom 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, time što se njime za nadživjelog bračnog druga koji je sklopio brak s dužnosnikom nakon što je stekao pravo na naknadu za invalidnost propisuje minimalno trajanje braka od pet godina, iako se člankom 19. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju ne predviđa takav uvjet u slučaju braka sklopljenog s dužnosnikom prije nego što je stekao takvo pravo, proizvoljno ili očito neprimjereno razlikovanje u odnosu na cilj u općem interesu naveden u prethodnoj točki ovog rješenja.
91
Kao što je to Komisija, koju podupiru Parlament i Vijeće, u biti navela u svojim pismenima, nije ni proizvoljno ni očito neprimjereno u članku 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju zahtijevati minimalno trajanje braka, dok se takav uvjet trajanja ne zahtijeva člankom 19. tog priloga. Naime, u slučaju iz tog članka 20., koji obilježava činjenica da je brak sklopljen nakon što je dužnosnik stekao pravo na naknadu za invalidnost, poticaj za zlouporabu ili prijevaru vjerojatniji je, s jedne strane, zbog stanja slabosti i ovisnosti u kojem se može nalaziti dužnosnik koji je teško bolestan do te mjere da mu je utvrđena invalidnost i stoga ne može obavljati svoje dužnosti, u smislu članka 78. stavka 1. Pravilnika o osoblju i, s druge strane, zbog financijskih posljedica koje mogu proizaći iz tog statusa invalidnosti jer je bračni drug dužnosnika mogao sklopiti brak u nadi da će životni vijek dužnosnika zbog njegove bolesti biti znatno kraći od prosječnog te da će taj bračni drug zbog toga imati pravo na mirovinu za nadživjelu osobu u ranoj dobi i na potencijalno vrlo dugo razdoblje.
92
Suprotno tomu, činjenica da se člankom 19. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, za razliku od članka 20. tog priloga, ne predviđa uvjet minimalnog trajanja braka objašnjava se, kao što to proizlazi iz pismena Komisije i Parlamenta, činjenicom da je opasnost od zlouporabe i prijevare zanemariva jer već vjenčani par najčešće ne može predvidjeti nastanak invalidnosti dužnosnika Unije te ona stoga u potpunosti mijenja situaciju tog para, tako da je zakonodavac Unije želio zanemariti taj uvjet, na isti način na koji ga je zanemario u okviru članka 17. drugog stavka i članka 18. drugog stavka Priloga VIII. Pravilniku o osoblju kako bi uzeo u obzir situacije u kojima je, s jedne strane, dužnosnik preminuo zbog fizičke invalidnosti ili bolesti koja je nastala tijekom obavljanja dužnosti ili je posljedica nesreće i, s druge strane, nadživjeli bračni drug uzdržava ili je uzdržavao djecu iz braka sklopljenog prije prestanka radnog odnosa dužnosnika.
93
U tim okolnostima valja smatrati da zakonodavac Unije, time što je u članku 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju odredio minimalno trajanje braka od pet godina kako bi spriječio zlouporabe i prijevare, iako se u situacijama obuhvaćenima člankom 19. tog priloga ne predviđa nikakvo minimalno trajanje braka, u okviru široke diskrecijske ovlasti kojom raspolaže nije proveo proizvoljno ili očito neprimjereno razlikovanje.
94
Iz prethodno navedenog proizlazi da je različito postupanje uvedeno u članku 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju u skladu s člankom 20. Povelje i da prvi dio prvog tužbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
Drugi dio prvog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi načela nediskriminacije na temelju dobi
95
FI navodi povredu načela nediskriminacije na temelju dobi, propisanog člankom 21. stavkom 1. Povelje i navedenog u članku 1.d stavku 1. Pravilnika o osoblju, jer članak 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju obuhvaća starije dužnosnike zbog činjenice da sklapaju brak nakon umirovljenja, dok se članak 19. tog priloga primjenjuje u slučaju braka sklopljenog prije nego što dužnosnik stekne pravo na naknadu za invalidnost te tako obuhvaća dužnosnike koji su još u službi i koji su puno mlađi. Kad bi se, kao što se to propisuje člankom 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, naložio uvjet minimalnog trajanja braka u situacijama u kojima je brak sklopljen nakon prestanka radnog odnosa preminulog dužnosnika, time bi se parove koje obuhvaća ta odredba diskriminiralo na temelju njihove dobi.
96
Komisija, koju podupiru Parlament i Vijeće, osporava tu argumentaciju.
97
U tom pogledu, valja utvrditi da se drugi dio prvog tužbenog razloga koji je istaknuo FI temelji na netočnoj pretpostavci, kao što je to Komisija navela u odgovoru na tužbu pred Općim sudom.
98
Naime, kao što to proizlazi iz točke 47. ovog rješenja, situacije obuhvaćene člancima 19. i 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju razlikuju se samo s obzirom na datum sklapanja braka, ne u odnosu na datum prestanka radnog odnosa dužnosnika zbog umirovljenja, nego u odnosu na datum na koji je taj dužnosnik stekao pravo na naknadu za invalidnost.
99
Međutim, dužnosnikovo stjecanje prava na naknadu za invalidnost ne ovisi o njegovoj dobi jer dužnosnici bilo koje dobi mogu steći pravo na takvu naknadu.
100
Isto vrijedi i ako na temelju članka 53. Pravilnika o osoblju dužnosnik ode u mirovinu istodobno s nastankom invalidnosti i stjecanjem prava na naknadu za invalidnost, kao što se to dogodilo u ovom slučaju. Naime, u takvom slučaju, do umirovljenja nije došlo zbog dobne granice za umirovljenje iz članka 52. Pravilnika o osoblju, nego samo zbog datuma stjecanja prava na naknadu, koja se može dogoditi u bilo kojoj dobi, kao što se to navodi u prethodnoj točki.
101
Iz prethodno navedenog proizlazi da se navodna povreda jednakog postupanja na koju se poziva FI ne temelji na dobi, u smislu članka 21. stavka 1. Povelje i članka 1.d stavka 1. Pravilnika o osoblju i da se stoga ne može smatrati da je članak 20. Priloga VIII. Pravilnika o osoblju nezakonit zbog diskriminacije na temelju kriterija dobi. Drugi dio prvog tužbenog razloga stoga treba odbiti kao neosnovan.
Treći dio prvog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi načela nediskriminacije na temelju prirode pravnog odnosa zajedničkog života
102
U okviru tog dijela, FI tvrdi, s jedne strane, da je bio diskriminiran na temelju svojeg bračnog statusa zbog razlike koja se uvodi u članku 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju između bračnih drugova i izvanbračnih drugova, s obzirom na to da je stvarna i konkretna svakodnevna činjenična situacija tih kategorija bračnih drugova u potpunosti jednaka.
103
S druge strane, FI podsjeća na to da je, na temelju članka 1.d stavka 1. drugog podstavka Pravilnika o osoblju i članka 1. stavka 2. točke (c) Priloga VII. Pravilniku o osoblju, područje primjene Pravilnika o osoblju prošireno na druge oblike zajedničkog života osim braka, odnosno na određene registrirane izvanbračne zajednice. U tim okolnostima, načelo nediskriminacije valja tumačiti u skladu s promjenama društvenih običaja i primijeniti članak 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju na sve izvanbračne parove koji se nalaze u usporedivoj situaciji te prema njima treba jednako postupati.
104
Komisija, koju podupiru Parlament i Vijeće, osporava tu argumentaciju.
105
U tom pogledu, dovoljno je podsjetiti na to da je Sud već odlučio da, kada je riječ o mirovini za nadživjele osobe, partneri u faktičnoj zajednici nisu u situaciji usporedivoj s onom vjenčanih osoba niti s onom partnera koji su sklopili registrirano partnerstvo, u smislu članka 1.d stavka 1. drugog podstavka Pravilnika o osoblju, za potrebe primjene članka 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju i da se tom odredbom stoga ne povređuje opće načelo jednakog postupanja i načelo nediskriminacije. FI uostalom ni u kojem slučaju ne tvrdi da faktična zajednica u nacionalnom pravu kojim je obuhvaćena stvara obveze iste prirode kao one proizišle iz braka (vidjeti po analogiji presudu od 19. prosinca 2019., HK/Komisija, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, t. 80., 84. i 85.).
106
Osim toga, zbog istih razmatranja kao što su ona iz točki 91. i 94. rješenja od 22. prosinca 2022., Komisija/KM i Vijeće/KM (C‑341/21 P i C‑357/21 P), situacija para koji je u faktičnoj zajednici i ima mogućnost sklapanja braka u svojoj državi članici, poput FI‑ja i njegove supruge prije nego što su sklopili brak, nije usporediva sa situacijom istospolnog para u registriranoj izvanbračnoj zajednici koji nema tu mogućnost te stoga članak 20. Priloga VIII. nije nezakonit zbog povrede načela nediskriminacije na temelju spolne orijentacije.
107
Kad je riječ o širokom tumačenju koje predlaže FI, s obzirom na promjene društvenih običaja, načelo nediskriminacije i članak 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju u tom smislu da taj članak obuhvaća sve izvanbračne parove, uključujući parove u faktičnoj zajednici, dovoljno je podsjetiti na to da u različitim državama članicama Unije brak, s jedne strane, i drugi oblici zakonitih zajednica i faktičnih zajednica, s druge strane, trenutačno i dalje nisu općenito izjednačeni. Budući da je zakonodavac Unije namjeravao odobriti pravo na mirovinu za nadživjele osobe samo osobama u braku i osobama u registriranoj izvanbračnoj zajednici, u smislu članka 1.d stavka 1. drugog podstavka Pravilnika o osoblju, nije na sudu Unije da tumači Pravilnik o osoblju na način da se s brakom i takvim registriranim izvanbračnim zajednicama izjednačuju zakonite i faktične zajednice koje se razlikuju od njih. Naprotiv, na samom je zakonodavcu da, po potrebi, donese izmjene u tom smislu (vidjeti po analogiji presudu od 31. svibnja 2001., D i Švedska/Vijeće, C‑122/99 P i C‑125/99 P, EU:C:2001:304, t. 37., 38. i 50.).
108
Iz prethodno navedenih razmatranja proizlazi da treći dio prvog tužbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
Četvrti dio prvog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi načela nediskriminacije na temelju invalidnosti
109
Tim dijelom, koji se navodi u FI‑jevim očitovanjima na intervencijske podneske Parlamenta i Vijeća i u FI‑jevu odgovoru od 23. studenoga 2020. na pitanja Općeg suda na koja je trebalo odgovoriti u pisanom obliku, FI smatra da se, s jedne strane, iako se nadživjeli bračni drugovi iz članka 19. odnosno 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju nalaze u istoj situaciji s obzirom na to da su pomagali dužnosniku s invalidnošću i koji je primao naknadu za invalidnost u trenutku smrti, drugom od tih odredbi povređuje načelo nediskriminacije na temelju invalidnosti jer nadživjelim bračnim drugovima kao što je FI uskraćuje pravo na mirovinu za nadživjele osobe samo zato što su sklopili brak s takvim dužnosnikom nakon što je on stekao pravo na naknadu za invalidnost.
110
S druge strane, FI smatra da je bio diskriminiran „na temelju povezanosti” zbog invalidnosti njegove preminule supruge te se u tom pogledu poziva na presudu od 17. srpnja 2008., Coleman (C‑303/06, EU:C:2008:415). FI se naime svakodnevno i cijelo vrijeme brinuo o osobi s invalidnošću kao da je par bio u braku od prvog dana njihova zajedničkog života i s istom posvećenošću kao što je ona koju pokazuju nadživjeli bračni drugovi iz članka 19. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju. FI u tom pogledu pojašnjava da je invalidnost njegove supruge bila činjenični uzrok koji je doveo do njihova kasnog braka jer je ta invalidnost bila prioritet važniji od bilo kakvog drugog razmatranja u pogledu pravnog statusa para.
111
Komisija, koju podupiru Parlament i Vijeće, osporava tu argumentaciju.
112
Valja podsjetiti na to da, na temelju sudske prakse Suda, svaki slučaj diskriminacije na temelju invalidnosti, u smislu članka 21. stavka 1. Povelje i članka 1.d stavka 1. Pravilnika o osoblju pretpostavlja da se u usporedivim situacijama prema osobi nepovoljno postupalo ili da je bila u nepovoljnom položaju zbog njezine invalidnosti ili invalidnosti člana njezine obitelji (vidjeti u tom smislu i po analogiji presude od 17. srpnja 2008., Coleman, C‑303/06, EU:C:2008:415, t. 56. i od 26. siječnja 2021., Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie, C‑16/19, EU:C:2021:64, t. 29.).
113
Međutim, čak i pod pretpostavkom da se bolest zbog koje je nastala invalidnost FI‑jeva bračnog druga i zbog koje je stekao pravo na naknadu za invalidnost može kvalificirati kao invalidnost, navodna povreda jednakog postupanja koju FI tvrdi da je pretrpio zbog invalidnosti njegova bračnog druga ne temelji se ni na koji način na toj invalidnosti.
114
Naime, kao što je to Komisija objasnila u svojim pismenima pred Općim sudom, to što je FI‑ju odbila priznati pravo na mirovinu za nadživjele osobe nije povezano s invalidnošću njegova bračnog druga, nego s činjenicom da je par odlučio ostati u izvanbračnoj zajednici te je sklopio brak koji je trajao manje od pet godina prije smrti bračnog druga tek nakon što je taj bračni drug stekao pravo na naknadu za invalidnost.
115
Kad je riječ o utjecaju koji je navodna invalidnost FI‑jeva bračnog druga mogla imati na odluku o kasnom braku tog para, dovoljno je podsjetiti na to da, kao što se to navodi u točki 50. ovog rješenja, datum sklapanja braka određuju sami budući supružnici, a njihova odluka proizlazi iz slobodnog izbora na temelju brojnih razmatranja koja ne uključuju nužno niti jedino uzimanje u obzir okolnosti povezanih s invalidnošću jednog od njih. To bi moglo biti drukčije samo u iznimnim okolnostima, kao što su nemogućnost osobe s invalidnošću da izrazi želju da sklopi brak, no FI ne navodi takve okolnosti u ovom slučaju.
116
Stoga valja odbiti četvrti dio prvog tužbenog razloga kao neosnovan i stoga u cijelosti prvi tužbeni razlog, koji se temelji na nezakonitosti članka 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju s obzirom na načelâ jednakog postupanja i nediskriminacije.
Drugi i treći tužbeni razlog, koji se temelje na pogreški koja se tiče prava u primjeni članaka 18. i 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju odnosno na pogreški u tumačenju pojma „bračni drug” u smislu sustava mirovina za nadživjele osobe predviđenog Pravilnikom o osoblju
117
U tim dvama tužbenim razlozima, koje valja razmotriti zajedno, FI tvrdi da članke Pravilnika o osoblju koji se odnose na sustav mirovina za nadživjele osobe, kao što su članci 18. i 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, treba tumačiti na način da se odnose na zajednički život, neovisno o tome je li riječ o zakonitoj ili faktičnoj zajednici. Konkretno, treba priznati ista prava osobama koje su, iako nisu u braku ili u registriranoj izvanbračnoj zajednici u smislu članka 1.d stavka 1. drugog podstavka Pravilnika o osoblju, u razdoblju od pet godina predviđenom u članku 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju dijelile život s dužnosnikom koji je u međuvremenu preminuo.
118
Izjednačavanje pojma „bračni drug” sa svim oblicima zakonitih zajednica i faktičnim zajednicama usto je opravdano društvenim promjenama u nekoliko zadnjih godina, zbog kojih su brojne države članice izjednačile brak s drugim oblicima zajednica ili su barem približile bračne i izvanbračne zajednice, tako da sada više nije moguće povezati pojam „par” samo s odnosom proizišlim iz građanskog braka. FI dodaje da je sam zakonodavac Unije popratio tu promjenu time da je izmijenio Pravilnik o osoblju na način da je, u okviru sustava zdravstvenog osiguranja dužnosnikâ Unije, izjednačio nevjenčanog partnera dužnosnika s bračnim drugovima.
119
Komisija, koju podupiru Parlament i Vijeće, osporava tu argumentaciju.
120
Najprije valja pojasniti da, iako se FI u okviru drugog tužbenog razloga poziva na pogrešku koja se tiče prava u primjeni članaka 18. i 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, iz logičke strukture zahtjeva i FI‑jevih objašnjenja u odgovoru od 23. studenoga 2020. na pitanja Općeg suda na koje je trebalo odgovoriti u pisanom obliku proizlazi da je FI u svoju argumentaciju također namjeravao uključiti članak 19. tog priloga jer članci 18. do 20. navedenog priloga čine cjelinu neodvojivo povezanih pravila. S obzirom na činjenicu da su i institucije u svojim pismenima zaključile da se FI‑jev drugi tužbeni razlog odnosi i na članak 19. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, valja smatrati da FI u okviru tog tužbenog razloga prigovara Komisiji da je pogrešno primijenila članak 20. tog priloga, u vezi s njegovim člancima 18. i 19.
121
Kad je riječ o meritumu, iz razloga sličnih onima iznesenima u točkama 105. do 107. ovog rješenja, valja odbiti drugi i treći tužbeni razlog kao neosnovane, uzimajući u obzir da je u pogledu FI‑jeva argumenta koji se temelji na tome da se u okviru sustava zdravstvenog osiguranja dužnosnikâ Unije nevjenčani partner dužnosnika izjednačuje s bračnim drugovima, dovoljno je istaknuti da to izjednačavanje, koje se odnosi samo na određeno područje Pravilnika o osoblju, proizlazi iz same volje zakonodavca i da se, s obzirom na to da zakonodavac Unije nije unio izričite izmjene u ostatak Pravilnika o osoblju, na navedeno izjednačavanje ne može pozvati radi horizontalnog poopćavanja u ostatku Pravilnika o osoblju.
Četvrti tužbeni razlog, koji se temelji na Komisijinoj očitoj pogreški u ocjeni zbog neuzimanja u obzir posebne FI‑jeve situacije
122
FI podsjeća na to da je, prije smrti svoje supruge 2019., živio s njom u faktičnoj zajednici sve dok par nije sklopio brak koji je trajao skoro pet godina, odnosno tri mjeseca manje. FI navodi da se tijekom cijelog njihova zajedničkog života brinuo o svojoj supruzi. Prema tome, zbog činjenice da je s njom živio u takvim okolnostima, bilo bi posebno nepravedno kad bi mu se odbilo priznati pravo na mirovinu za nadživjele osobe jer mu nedostaju samo četiri mjeseca da ispuni uvjet minimalnog trajanja braka od pet godina koji je propisan člankom 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju. Time je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni.
123
Komisija, koju podupiru Parlament i Vijeće, osporava tu argumentaciju a da pritom ne proturječi činjenicama koje iznosi FI.
124
Valja podsjetiti na to da je, kao što se to navodi u točki 89. ovog rješenja, uvjet minimalnog trajanja braka od pet godina predviđen člankom 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju jedinstven kriterij koji se bez razlike primjenjuje na sve nadživjele bračne drugove obuhvaćene tom odredbom, čiji cilj nije pretpostaviti da su nadživjeli bračni drugovi počinili zlouporabu ili prijevaru, nego spriječiti počinjenje takvih zlouporaba ili prijevara.
125
Isto tako valja napomenuti da, neovisno o posebnim slučajevima koje zakonodavac Unije izričito predviđa, pravo Unije ne poznaje opće pravno načelo u skladu s kojim se važeće pravno pravilo prava Unije ne može primijeniti kada to pravilo obvezuje zainteresiranu stranku na način koji bi zakonodavac Unije bio očito nastojao izbjeći da je predvidio taj slučaj u trenutku donošenja pravila (presuda od 26. svibnja 2016., Ezernieki, C‑273/15, EU:C:2016:364, t. 56. i navedena sudska praksa).
126
Osim toga, Sud je već presudio da, iako u marginalnim situacijama zbog uvođenja općeg i apstraktnog propisa nužno nastaju povremeni nedostatci, zakonodavcu se ne može prigovoriti da je primijenio kategorizaciju, s obzirom na to da, kao što se to odlučilo u točkama 78. do 116. ovog rješenja u pogledu članka 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, on u biti nije diskriminirajuć s obzirom na cilj koji se njime nastoji postići (presuda od 15. travnja 2010., Gualtieri/Komisija, C‑485/08 P, EU:C:2010:188, t. 81. i navedena sudska praksa).
127
U tim okolnostima, ne može se prigovoriti Komisiji da je počinila očitu pogrešku u ocjeni kad je odbila priznati FI‑ju pravo na mirovinu za nadživjele osobe zato što ne ispunjava uvjet minimalnog trajanja braka od pet godina predviđen člankom 20. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju.
128
Iz toga slijedi da četvrti tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan, isto kao i, slijedom toga, FI‑jevu tužbu u cijelosti.
Troškovi
129
U skladu s člankom 184. stavkom 2. Poslovnika, kad je žalba osnovana i Sud sâm konačno odluči u sporu, Sud odlučuje o troškovima.
130
U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, osoba koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
131
Budući da FI nije uspio u svojem tužbenom zahtjevu nakon prihvaćanja žalbi i da su Vijeće i Komisija podnijeli zahtjev da mu se naloži snošenje troškova, valja mu naložiti snošenje, osim vlastitih troškova, i troškova tih dviju institucija u prvostupanjskom postupku te u ovim žalbenim postupcima.
132
Iako nije sudjelovao u žalbenom postupku, Parlament je intervenirao u prvostupanjskom postupku pred Općim sudom. Nakon ukidanja pobijane presude i konačnog odlučivanja u predmetu T‑694/19 ovim rješenjem, valja ponovno odlučiti o troškovima te institucije u prvostupanjskom postupku, u skladu s odredbama članka 137. i članka 184. stavka 2. Poslovnika.
133
U tom pogledu, u skladu s člankom 140. stavkom 1. tog Poslovnika, države članice i institucije koje su intervenirale u postupku same snose svoje troškove. U tim okolnostima, Parlament će snositi troškove koji su mu nastali u prvostupanjskom postupku.
Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) rješava:
1.
Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 10. ožujka 2021., FI/Komisija (T‑694/19, neobjavljena, EU:T:2021:122).
2.
Odbija se FI‑jeva tužba u predmetu T‑694/19.
3.
FI‑ju se nalaže snošenje, osim vlastitih troškova, i troškova Vijeća Europske unije i Europske komisije u predmetu T‑694/19 i u predmetima C‑313/21 P i C‑314/21 P.
4.
Europski parlament snosi troškove u predmetu T‑694/19.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski