PRESUDA SUDA13. prosinca 1979.(*)„Zabrana sadnje novih nasada vinograda“U predmetu C‑44/79_povodom
zahtjeva za prethodnu odluku koji je na temelju članka 177. Ugovora o
EEZ-u uputio Verwaltungsgericht (upravni sud) u Neustadt an der
Weinstrasseu (Njemačka), u postupku Liselotte Hauer, s prebivalištem u Bad Dürkheimu_protivLand Rheinland-Pfalz (savezna zemlja Porajnje-Falačka)_koji
se odnosi na tumačenje članka 2. Uredbe Vijeća br. 1162/76 od 17.
svibnja 1976. o mjerama predviđenim za prilagodbu vinogradarskog
potencijala tržišnim uvjetima, izmijenjene i dopunjene Uredbom Vijeća
br. 2776/78 od 23. studenoga 1978. [neslužbeni prijevod], uzimajući u
obzir članak 1. Gesetz ueber Massnahmen auf dem Gebiete der
Weinwirtschaft – Weinwirtschaftsgesetz (njemački zakon o mjerama u
proizvodnji vina), SUD_u
sastavu: H. Kutscher, predsjednik, A. O'Keeffe i A. Touffait,
predsjednici vijeća, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore, Mackenzie
Stuart, G. Bosco, T. Koopmans i O. Due, suci, nezavisni odvjetnik: F. Capotorti_tajnik: A. Van Houtte_donosi sljedećuPresudu1      Odlukom
od 14. prosinca 1978., koju je Sud zaprimio 20. ožujka 1979.,
Verwaltungsgericht iz Neustadt an der Weinstrassea (Njemačka) postavio
je Sudu, na temelju članka 177. Ugovora o EEZ-u, dva prethodna pitanja
koja se odnose na tumačenje Uredbe Vijeća br. 1162/76 od 17. svibnja
1976. o mjerama predviđenim za prilagodbu vinogradarskog potencijala
tržišnim uvjetima (SL, br. L 135, str. 32.), izmijenjene i dopunjene
Uredbom Vijeća br. 2776/78 od 23. studenoga 1978. (SL, br. L 333, str.
1.). 2      Iz
spisa predmeta proizlazi da je 6. lipnja 1975. tužiteljica u glavnom
postupku zatražila od nadležnog upravnog tijela savezne zemlje
Porajnja-Falačke izdavanje dozvole za sadnju vinove loze na čestici
zemljišta u svojem vlasništvu u regiji Bad Dürkheim. Zahtjev za
izdavanje dozvole prvobitno je odbijen iz razloga što se, prema
odredbama njemačkog zakonodavstva primjenjivog na tu materiju, konkretno
zakona kojim se uređuje proizvodnja vina (Weinwirtschaftsgesetz), od
10. ožujka 1977. odnosna čestica zemljišta ne može smatrati
odgovarajućom za uzgoj vinove loze. Dana 22. siječnja 1976. tužiteljica u
glavnom postupku uložila je prigovor protiv te odluke. Tijekom vremena u
kojem je navedeni prigovor bio u rješavanju pred nadležnim upravnim
tijelom, usvojena je Uredba br. 1162/76 od 17. svibnja 1976., u čijem je
članku 2. propisana zabrana svih novih nasada vinove loze u razdoblju
od 3 godine. Sljedećeg 21. listopada nadležno tijelo odbilo je prigovor
navodeći dva razloga: s jedne strane neodgovarajuće zemljište i s druge
strane zabranu nasada na temelju navedene Uredbe Zajednice. 3      Tužiteljica
je pokrenula spor pred Verwaltungsgerichtom. Na temelju stručnih
mišljenja o vrstama grožđa koje se mogu uzgajati na istom području te
uzimajući u obzir sporazum postignut s vlasnicima drugih čestica
zemljišta susjednih tužiteljičinu, nadležno je tijelo prihvatilo da se
tužiteljičino zemljište može smatrati odgovarajućim za uzgoj vinove loze
u skladu s minimalnim uvjetima koje postavlja nacionalno zakonodavstvo.
Posljedično, nadležno je tijelo najavilo da će izdati dozvolu nakon
proteka razdoblja zabrane sadnje novih nasada koju je naložila Uredba
Zajednice. Nakon toga spor među strankama zasniva se isključivo na
pitanjima koja se odnose na pravo Zajednice. 4      Tužiteljica
u glavnom postupku smatra da je dozvola koju je tražila morala biti
izdana jer je zahtjev podnesen znatno prije stupanja na snagu Uredbe br.
1162/76 te da u njezinom slučaju odredbe te Uredbe nisu bile
primjenjive. Čak i pod pretpostavkom da bi Uredba bila primjenjiva u
slučaju zahtjeva podnesenih prije njezina stupanja na snagu, prema
tužiteljičinu mišljenju na odredbe navedene Uredbe u njezinom se slučaju
ne može pozivati na njezinu štetu jer bi to bilo protivno njezinom
pravu vlasništva i pravu na slobodu obavljanja zanimanja koje jamče
članci 12. i 14. Grundgesetza (Temeljnog zakona Savezne Republike
Njemačke).5      U svrhu razrješenja ovog spora Verwaltungsgericht je postavio dva pitanja kako slijedi: 1.
Treba li Uredbu Vijeća br. 1162/76 od 17. svibnja 1976., izmijenjenu i
dopunjenu Uredbom Vijeća br. 2776/78 od 23. studenoga 1978. (SL, br. L
333, str. 1.), tumačiti u smislu da se njezin članak 2. stavak 1.
primjenjuje i na zahtjeve za izdavanje dozvola za sadnju novih nasada
vinove loze kao vinograda koji su bili podneseni prije stupanja na snagu
navedene Uredbe?2. U slučaju potvrdnog
odgovora na prvo pitanje, treba li članak 2. stavak 1. Uredbe br.
1162/76 tumačiti u smislu da se zabrana izdavanja dozvola za sadnju
novih nasada koju predviđa ‒ ne uzimajući u obzir izuzeća predviđena
člankom 2. stavkom 2. Uredbe ‒ primjenjuje općenito, odnosno neovisno o
pitanju pogodnosti zemljišta koje je uređeno člankom 1. stavkom 1.
drugom rečenicom i stavkom 2. Weinwirtschaftsgesetza (njemački zakon
kojim se uređuje proizvodnja vina)?Prvo pitanje (vremensko važenje Uredbe br. 1162/76) 6      Tužiteljica
u glavnom postupku navodi da je njezin zahtjev, koji je podnesen
nadležnom upravnom tijelu 6. lipnja 1975., u normalnim okolnostima
trebao biti riješen u njezinu korist prije stupanja na snagu uredbe
Zajednice, da je upravni postupak imao uobičajeni tijek te da je upravno
tijelo bez odgode prepoznalo činjenicu da je njezina čestica zemljišta
pogodna za uzgoj vinove loze u skladu s nacionalnim propisima.
Tužiteljica smatra da se ta okolnost mora uzeti u obzir prilikom
utvrđivanja vremenskog važenja uredbe Zajednice, to više što uzgoj
predmetnog vinograda ne bi imao nikakav znatniji utjecaj na uvjete
tržišta, uzimajući u obzir protek vremena između sadnje i prvog uroda.7      Argumenti
koje je navela tužiteljica u glavnom predmetu ne mogu se podržati.
Doista, članak 2. stavak 1. podstavak 2. Uredbe br. 1162/76 izričito
navodi da države članice ne mogu više izdavati dozvole za nove nasade
„od dana stupanja na snagu ove Uredbe“. Predviđajući akt kojim se
dopušta sadnja, ova odredba isključuje mogućnost uzimanja u obzir
trenutka u kojem je podnesen zahtjev. Svrha je ove odredbe osigurati
trenutačan učinak Uredbe, do te mjere da se za vrijeme razdoblja zabrane
onemogućuje provedba prava na sađenje ili ponovno sađenje stečenih
prije stupanja Uredbe na snagu.8      Kako
je navedeno u šestoj uvodnoj izjavi preambule, u vezi sa zadnje
navedenom odredbom, zabrana nove sadnje obrazložena je „nepobitnim
javnim interesom“, sukladno kojem je potrebno zaustaviti razvoj
pretjerane proizvodnje vina u Zajednici te ponovno uspostaviti ravnotežu
na tržištu i spriječiti stvaranje strukturnih viškova. Očiti je cilj
Uredbe br. 1162/76 trenutačno zaustaviti širenje postojećih vinograda.
Stoga nije moguće dopustiti iznimke u korist zahtjeva podnesenih prije
stupanja na snagu ove Uredbe.9      Stoga
je odgovor na prvo pitanje da Uredbu Vijeća br. 1162/76 od 17. svibnja
1976., izmijenjenu i dopunjenu Uredbom Vijeća br. 2776/78 od 23.
studenoga 1978., treba tumačiti u smislu da se njezin članak 2. stavak
1. primjenjuje jednako i na zahtjeve za izdavanje dozvola za sadnju
novih nasada vinove loze podnesene prije stupanja na snagu prve Uredbe. Drugo pitanje (materijalno važenje Uredbe br. 1162/76) 10      Verwaltungsgericht
u drugom pitanju Sudu pita primjenjuje li se zabrana nove sadnje
navedena u članku 2. stavku 1. općenito, to jest obuhvaća li i zemljišta
koja su u skladu s mjerilima nacionalnog zakonodavstva prepoznata kao
pogodna za uzgoj kulture vinove loze.11      U
tom pogledu, tekst uredbe u članku 2. izričito navodi da su zabranjeni
„svi novi nasadi“, ne praveći razliku između kvalitete odnosnog tla.
Kako iz teksta tako i iz ciljeva Uredbe br. 1162/76 proizlazi da zabrana
treba obuhvatiti nove nasade neovisno o prirodi tla i njegovoj
klasifikaciji prema nacionalnom zakonodavstvu. Cilj je Uredbe, kao što
proizlazi iz druge uvodne izjave preambule, zaustaviti pretjeranu
proizvodnju vina u Europi i uspostaviti kratkoročnu i dugoročnu
ravnotežu tržišta. Samo članak 2. stavak 2. Uredbe predviđa određene
iznimke od opće zabrane iz stavka 2. istog članka, ali se ni jedna od
tih iznimaka neupitno ne primjenjuje u ovom slučaju.12      Stoga
je odgovor na drugo pitanje da članak 2. stavak 1. Uredbe br. 1162/76
treba tumačiti u smislu da se zabrana izdavanja dozvole za nove nasade,
ne uzimajući u obzir iznimke predviđene u članku 2. stavku 2. Uredbe,
primjenjuje općenito, to jest konkretno neovisno o pitanju je li
zemljište prema odredbama nacionalnog propisa pogodno ili nepogodno za
uzgoj vinove loze.Jamstvo temeljnih prava u pravnom poretku Zajednice13      Verwaltungsgericht
u svom zahtjevu za prethodnu odluku navodi da bi se, u slučaju da
Uredbu br. 1162/76 treba tumačiti u smislu da propisuje opću zabranu,
uključujući i zemljišta pogodna za uzgoj kultura vinove loze, ta odredba
eventualno mogla smatrati neprimjenjivom u Saveznoj Republici Njemačkoj
iz razloga što postoji sumnja u njezinu sukladnost s temeljnim pravima
koja jamče članci 12. i 14. Temeljnog zakona, a koji se odnose na pravo
vlasništva i slobodu obavljanja zanimanja.14      Kako
je Sud već potvrdio u svojoj presudi od 1. prosinca 1970.
Internationale Handelsgesellschaft (Recueil 1970., str. 1125.),
pitanje koje se odnosi na eventualnu povredu temeljnih prava aktom
institucija Zajednice može se procjenjivati samo u okviru samog prava
Zajednice. Uvođenje posebnih kriterija procjene koji bi proizlazili iz
zakonodavstva ili ustavnog poretka određene države članice povrijedilo
bi materijalno jedinstvo i učinkovitost prava Zajednice, što bi
neizbježno dovelo do rušenja jedinstva zajedničkog tržišta te ugrozilo
koheziju Zajednice.15      Sud je također u gore navedenoj presudi, kao i u kasnijoj presudi Nold (Recueil
1974., str. 491.), naglasio da temeljna prava čine sastavni dio općih
načela prava kojima on jamči poštovanje; da se u očuvanju tih prava Sud
treba voditi zajedničkim ustavnim tradicijama država članica, tako da se
u Zajednici ne dopuštaju mjere koje nisu sukladne temeljnim pravima
priznatim u ustavima država članica; da međunarodni instrumenti za
zaštitu ljudskih prava u kojima su države članice sudjelovale ili su im
pristupile također mogu dati smjernice koje treba slijediti u okviru
prava Zajednice. Ovaj koncept naknadno je potvrđen zajedničkom
deklaracijom Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije od 5. travnja 1977.
u kojoj se, podsjećajući na praksu Suda, te institucije u jednom
dijelu pozivaju na prava zajamčena ustavima država članica i u drugom
dijelu na Europsku konvenciju za zaštitu ljudskih prava i temeljnih
sloboda od 4. studenoga 1950. (SL 1977, br. C 103, str. 1.).16      U
tim okolnostima dvojbe koje pokazuje Verwaltungsgericht o sukladnosti
odredaba Uredbe br. 1162/76 s propisima koji se odnose na zaštitu
temeljnih prava treba shvatiti kao da se postavljaju pitanja valjanosti
Uredbe u pogledu prava Zajednice. U tom smislu potrebno je razlikovati, s
jedne strane, eventualnu povredu prava vlasništva i, s druge strane,
eventualno ograničavanje slobode obavljanja zanimanja.Pitanje o pravu vlasništva17      Pravo
vlasništva zajamčeno je u pravnom poretku Zajednice u skladu s
konceptima zajedničkim ustavima država članica, a koji se jednako
ogledaju i u prvom Protokolu uz Europsku konvenciju za zaštitu ljudskih
prava.18      Članak 1. toga Protokola navodi:„Svaka
fizička ili pravna osoba ima pravo na mirno uživanje svojega
vlasništva. Nitko se ne smije lišiti svoga vlasništva, osim u javnom
interesu, i to samo uz uvjete predviđene zakonom i općim načelima
međunarodnog prava. Prethodne odredbe,
međutim, ni na koji način ne umanjuju pravo države da primijeni zakone
koje smatra potrebnima da bi uredila upotrebu vlasništva u skladu s
općim interesom ili za osiguranje plaćanja poreza ili drugih doprinosa
ili kazni.“19      Ova
odredba, osim što potvrđuje poštovanje prava vlasništva, predviđa i dva
načina moguće povrede prava vlasništva, s obzirom na to je li povreda u
tome da se vlasnika lišilo njegovog prava vlasništva ili da ga se
ograničilo u upotrebi istoga. U ovom slučaju nije sporno da se zabrana
nove sadnje ne može smatrati aktom kojim se vlasnika lišava vlasništva
jer mu ostaje sloboda raspolaganja njegovom imovinom i mogućnost
koristiti se njome za sve druge namjene koje nisu zabranjene. S druge
strane, nema sumnje da ova zabrana ograničava upotrebu vlasništva. U tom
pogledu, drugi podstavak članka 1. Protokola sadržava važnu naznaku u
smislu da priznaje pravo države „da primijeni zakone koje smatra
potrebnima da bi uredila upotrebu vlasništva u skladu s općim
interesom“. Time Protokol u načelu priznaje zakonitost ograničenja prava
upotrebe vlasništva, istodobno svodeći ograničenja samo na ona koja su
ocijenjena „nužnima“ kako bi država očuvala „opći interes“. Ova odredba,
međutim, ne daje dovoljno precizan odgovor na pitanje koje je postavio
Verwaltungsgericht.20      Da
bi se odgovorilo na ovo pitanje, potrebno je proučiti elemente koji
proizlaze iz ustavnih pravila i prakse devet država članica. Jedan od
prvih zaključaka koji se nameće u tom pogledu jest da ta pravila i
praksa omogućuju zakonodavcu reguliranje upotrebe privatnog vlasništva u
općem interesu. U tu svrhu, određeni ustavi pozivaju se na obveze
svojstvene institutu vlasništva (njemački Temeljni zakon – Grundgesetz,
članak 14. podstavak 2. prva rečenica), društvenu funkciju (talijanski
ustav, članak 42. podstavak 2.), podređenost upotrebe vlasništva
zahtjevima općeg dobra (njemački Temeljni zakon – Grundgesetz, članak
14. podstavak 2. druga rečenica i irski ustav, članak 43.2.2°), ili
socijalnu pravdu (irski ustav, članak 43.2.1). U mnogim zakonodavnim
aktima svih država članica konkretno je izražena društvena funkcija
prava vlasništva. U svim državama članicama može se naći zakonodavstvo
koje se odnosi na poljoprivredno gospodarstvo i šumarstvo, uređenje
voda, zaštitu okoliša te prostorno i urbanističko uređenje kojim se
nameću ograničenja, katkad znatna, upotrebe nekretnina.21      Konkretnije,
u svim državama Zajednice koje se bave proizvodnjom vina postoje
obvezujući propisi, iako različite strogosti, koji se odnose na sadnju
vinograda, te izbor vrsta i metode uzgoja vinove loze. Ni u jednoj od
odnosnih država ove se odredbe u načelu ne smatraju nesukladnima s
poštovanjem prava vlasništva.22      Stoga
je dopušteno tvrditi, uzimajući u obzir ustavne koncepte zajedničke
državama članicama i ustaljenu zakonodavnu praksu u različitim
područjima, da se ograničenja sadnje novih nasada vinove loze koja
postavlja Uredba br. 1162/76 u načelu ne mogu osporavati. Riječ je o
vrsti ograničenja koja je poznata i priznata kao legitimna, u istom ili
sličnom obliku, u ustavnim porecima svih država članica.23
Ovaj zaključak, međutim, ne rješava problem koji je postavio
Verwaltungsgericht. Čak i ako nije moguće osporavati, u načelu,
mogućnost Zajednice da ograniči upotrebu prava vlasništva u okviru
zajedničke organizacije tržišta i za svrhu strukturalne politike, i
dalje je potrebno ispitati odgovaraju li sporne odredbe doista cilju
općeg interesa Zajednice i predstavljaju li, u pogledu zadanog cilja,
nerazmjerno i nedopustivo miješanje u pravo vlasništva, dovodeći u
pitanje samu bit prava vlasništva. U tom je smislu i prigovor
tužiteljice u glavnom postupku, koja navodi da bi samo politika
kvalitete kao cilj davala zakonodavcu pravo ograničiti upotrebu prava
vlasništva nad vinogradom, što bi značilo da ona ima neosporivo pravo od
trenutka kad se utvrdi da je njezino zemljište svugdje pogodno za uzgoj
vinove loze. Stoga valja ispitati koji je cilj uredbe koju se osporava
te ocijeniti postoji li razumna veza između mjera koje predviđa uredba i
cilja koji slijedi Zajednica.24      Odredbe
Uredbe br. 1162/76 moraju se razmatrati u kontekstu zajedničke
organizacije tržišta vina, usko povezano sa strukturnom politikom koju
na tom području predviđa Zajednica. Ciljevi te politike navedeni su u
Uredbi br. 816/70 od 28. travnja 1970. o dodatnim odredbama na području
zajedničke organizacije tržišta vina (SL L 99, str. 1.), koja je osnova
za spornu Uredbu, i u Uredbi br. 337/79 od 5. veljače 1979. o
zajedničkoj organizaciji tržišta vina (SL L 54, str. 1.), kojom se
kodificiraju sve odredbe kojima se uređuje zajednička organizacija
tržišta. Glava III. te Uredbe odnosi se na „pravila o proizvodnji i
nadzoru razvoja nasada“, i zapravo stvara pravni okvir u tom području.
Drugi čimbenik koji dopušta prepoznavanje politike Zajednice u tom
području jest Rezolucija Vijeća od 21. travnja 1975. koja se odnosi na
nove smjernice za uravnoteženje tržišta stolnog vina (SL C 90, str. 1.).25      Iz
svih ovih akata proizlazi da se politika koju je započela i djelomično
provela Zajednica sastoji od zajedničke organizacije tržišta povezane sa
strukturnim poboljšanjem u području vinarstva. U okviru smjernica iz
članka 39. Ugovora o EEZ-u, ta aktivnost teži ostvarenju dvostrukog
cilja, koji je, s jedne strane, ustanoviti održivu ravnotežu na tržištu
vina s cijenama profitabilnima za proizvođače i pravednima za potrošače,
a s druge strane postići poboljšanje kvalitete vina na tržištu. Kako bi
se postigla ta dva cilja, količinska ravnoteža i poboljšanje kvalitete,
pravila Zajednice koja se odnose na tržište vina predvidjela su široku
lepezu intervencija koje se primjenjuju i za proizvodnju i za prodaju
vina.26      U
tom pogledu potrebno je posebno uputiti na odredbe članka 17. Uredbe
br. 816/70, ponovno i dodatno razrađene u članku 31. Uredbe br. 337/79,
koje predviđaju da države članice utvrde prethodne planove sadnje i
proizvodnje, koordinirane u okviru obveznog plana Zajednice. U svrhu
provedbe toga plana mogu se donositi mjere koje se odnose na sadnju,
ponovnu sadnju, vađenje i prestanak uzgoja vinograda. 27      U
tom kontekstu donesena je Uredba br. 1162/76. Iz preambule te Uredbe i
gospodarskih okolnosti u kojima je donesena, obilježenih stvaranjem
stalnih viškova proizvodnje nakon berbe 1974., proizlazi da ta Uredba
ima dvostruku funkciju: s jedne strane, mora omogućiti zaustavljanje
stalnog rasta viškova; s druge strane, mora institucijama Zajednice
osigurati vrijeme potrebno za provedbu strukturne politike podrške
proizvodnji visoke kvalitete, uz poštovanje posebnosti i potreba
različitih vinorodnih regija u Zajednici, kroz odabir zemljišta, kultura
i vrsta vinove loze, kao i uređenje načina proizvodnje.28      U
svrhu ispunjenja te dvostruke namjene Vijeće je Uredbom br. 1162/76
propisalo opću zabranu nove sadnje, uz neke strogo ograničene iznimke,
ne praveći razliku prema kvaliteti tla. Treba napomenuti da, općenito,
mjera koju je uvelo Vijeće ima privremeni karakter. Svrha joj je hitno
djelovati u konjunkturnoj situaciji koju karakteriziraju viškovi,
istodobno pripremajući trajne strukturne mjere.29      U
tom pogledu sporna mjera ne stvara nikakva ograničenja u izvršavanju
prava vlasništva. Uzgoj novih vinograda u situaciji trajne pretjerane
proizvodnje nema nikakvog učinka s gospodarskog aspekta osim povećavanja
obujma viškova; nadalje, takvo proširenje u toj fazi stvara rizik
otežavanja provedbe strukturne politike na razini Zajednice u situaciji
kada se ta politika zasniva na kriterijima odabira zemljišta za uzgoj
vinove loze strožim nego u nacionalnim zakonodavstvima.30      Stoga
treba zaključiti da je ograničenje upotrebe prava vlasništva kroz
zabranu sadnje novih nasada vinove loze, koje je na ograničeno vrijeme
uvela Uredba br. 1162/76, opravdano općim interesom koji slijedi
Zajednica i ne znači povredu prava vlasništva kako ga prepoznaje i štiti
pravni poredak Zajednice.Pitanje slobode obavljanja profesionalnih aktivnosti 31      Tužiteljica
u glavnom postupku tvrdi da zabrana nove sadnje propisana Uredbom br.
1162/76 krši njezina temeljna prava jer je učinak te zabrane ograničenje
njezine slobode obavljanja profesionalne aktivnosti koja je
iskorištavanje vinograda.32      Kako
je Sud već presudio u presudi Nold od 14. svibnja 1974., točno je da
ustavni poretci mnogih država članica jamče pravo na slobodno obavljanje
profesionalne aktivnosti, ali je pravo koje se jamči daleko od
apsolutnog te ga treba razmatrati u smislu društvene funkcije zaštićenih
aktivnosti. U ovom slučaju potrebno je istaknuti da sporna mjera
Zajednice ni na jedan način ne utječe na pristup zanimanju vinogradara
ni na slobodu obavljanja tog zanimanja na površinama trenutačno
namijenjenima uzgoju vinogradarskih kultura. U mjeri u kojoj zabrana
novih nasada utječe na slobodu obavljanja vinogradarskog zanimanja, ovo
ograničenje samo je posljedica ograničenja upotrebe prava vlasništva,
tako da se ta dva ograničenja spajaju. Ograničavanje slobode obavljanja
zanimanja vinogradara, ukoliko doista postoji, može se opravdati istim
razlozima kao i ograničavanje upotrebe prava vlasništva.33      Iz
navedenog proizlazi da razmatranje Uredbe br. 1162/76, s obzirom na
dvojbe koje je izrazio Verwaltungsgericht, nije pokazalo ni jedan
element koji bi utjecao na valjanost te uredbe zbog suprotnosti
zahtjevima koji proizlaze iz zaštite temeljnih prava Zajednice. Troškovi1        Troškovi
Vlade Savezne Republike Njemačke, Vijeća i Komisije Europskih zajednica
koji su podnijeli očitovanja Sudu ne nadoknađuju se. 2        Budući
da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog
postupka pred Verwaltungsgerichtom u Neustadt an der Weinstraßeu, na tom
je sudu da odluči o troškovima postupka.Slijedom navedenog_SUDu
odgovoru na pitanja koja je postavio Verwaltungsgericht u Neustadt an
der Weinstraßeu svojim zahtjevom od 14. prosinca 1978. odlučuje:1.      Uredbu
Vijeća br. 1162/76 od 17. svibnja 1976. o mjerama predviđenima za
prilagodbu vinogradarskog potencijala tržišnim uvjetima (SL, br. L 135,
str. 32.), izmijenjenu i dopunjenu Uredbom Vijeća br. 2776/78 od 23.
studenoga 1978. (SL, br. L 333, str. 1.), kojom se drugi put mijenja
Uredba br. 1162/76, treba tumačiti u smislu da se njezin članak 2.
stavak 1. primjenjuje jednako i na zahtjeve za izdavanje dozvola za
sadnju novih nasada vinove loze
podnesene prije stupanja na snagu
uredbe. 2.      Članak
2. stavak 1. Uredbe br. 1162/76 treba tumačiti u smislu da se zabrana
izdavanja dozvole za nove nasade, ne uzimajući u obzir iznimke
predviđene u članku 2., stavku 2. Uredbe, primjenjuje općenito, to jest
konkretno neovisno o pitanju je li zemljište prema odredbama nacionalnog
propisa pogodno ili nepogodno za uzgoj vinove loze.KutscherO´Keeffe      TouffaitMertens de WilmarsPescatore      Mackenzie Stuart      BoscoKoopmansDueObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu, 13. prosinca 1979.Tajnik       PredsjednikA. Van Houtte       H. Kutscher* Jezik postupka: njemački.