Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
NICHOLAS EMILIOU
15 päivänä toukokuuta 2025 (1)
Asia C‑133/24
CD Tondela – Futebol, SAD,
Clube Desportivo Feirense – Futebol, SAD,
Liga Portuguesa de Futebol Profissional (CA/LPFP),
Académico de Viseu Futebol Clube, Futebol SAD,
Os Belenenses – Sociedade Desportiva de Futebol, SAD,
Boavista Futebol Clube, Futebol SAD,
Sporting Clube de Braga, Futebol, SAD,
Sporting Clube da Covilhã – Futebol, SDUQ, Lda,
Estoril Praia – Futebol, SAD,
Gil Vicente Futebol Clube – Futebol, SDUQ, Lda,
Leixões Sport Clube, Futebol, SAD,
Clube Desportivo de Mafra – Futebol, SDUQ, Lda,
União Desportiva Oliveirense – Futebol, SAD,
Futebol Clube de Paços de Ferreira, SDUQ, Lda,
Futebol Clube de Penafiel, SA,
Portimonense Futebol, SAD,
Rio Ave Futebol Clube – Futebol SDUQ, Lda,
Santa Clara Açores – Futebol, SAD,
Varzim Sporting Club - Futebol, SDUQ, Lda,
União Desportiva Vilafranquense, Futebol SAD,
Futebol Clube de Famalicão – Futebol SAD,
Associação Académica de Coimbra - Organismo Autónomo de Futebol, SDUQ, Lda,
Moreirense Futebol Clube – Futebol, SAD,
Marítimo da Madeira, Futebol, SAD,
Vitória Sport Clube – Futebol, SAD,
Futebol Clube do Porto, Futebol, SAD,
Sporting Clube de Portugal – Futebol, SAD ja
Sport Lisboa e Benfica, Futebol, SAD
vastaan
Autoridade da Concorrência
(Ennakkoratkaisupyyntö – Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (kilpailu‑, sääntely‑ ja valvonta‑asioiden tuomioistuin, Portugali)
Ennakkoratkaisupyyntö – Kilpailu – SEUT 101 artikla – Ammattilaisjalkapallo – Kansallinen sarja – Kilpailunvastaisen tarkoituksen ja vaikutuksen käsitteet – Covid-19-pandemia – No-poach-sopimus – Tuomio Meca-Medina (C‑519/04 P)
I       Johdanto
1.        Useissa äskettäisissä asioissa – nimittäin asioissa ISU,(2) Superleague,(3) Royal Antwerp(4) ja FIFA(5) – unionin tuomioistuimen tarkasteltavana oli kansainvälisten tai kansallisten urheilujärjestöjen antamien tiettyjen säännösten yhteensopivuus kilpailua ja sisämarkkinoita koskevien unionin oikeussääntöjen kanssa.
2.         Nyt käsiteltävä asia on luonnollista jatkoa näille asioille. Pääasian oikeudenkäynti koskee nimittäin ns. no-poach-sopimusta, jonka Portugalin jalkapalloliigan ylimmällä ja toiseksi ylimmällä sarjatasolla pelaavat jalkapalloseurat tekivät Covid-19-pandemian aikana yhteisymmärryksessä kansallisen jalkapalloliiton kanssa. Jotta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi arvioida kyseisen sopimuksen yhteensopivuutta SEUT 101 artiklan kanssa, se pyytää kysymyksillään unionin tuomioistuimelta lähinnä lisäohjeita tarkoitukseen perustuvan kilpailunrajoituksen käsitteestä ja tuomioon Meca-Medina(6) perustuvasta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä johtuvien periaatteiden ulottuvuudesta.
3.        Pääosin samankaltaisia kysymyksiä tulee esille myös kahdessa muussa ennakkoratkaisupyynnössä – asiassa C‑209/23, RRC Sports(7) ja asiassa C‑428/23, ROGON ym.(8) – joissa esitän ratkaisuehdotukseni samana päivänä kuin nyt käsiteltävässä asiassa. Tätä ratkaisuehdotusta olisikin luettava yhdessä näiden muiden ratkaisuehdotusten kanssa. Prosessiekonomiaan liittyvistä syistä ja auttaakseni lukijoita pyrin välttämään tarpeetonta toistoa kyseisissä kolmessa ratkaisuehdotuksessa ja esitän tätä varten useita ristiviittauksia niiden välillä.
II     Tosiseikat, asian käsittelyn vaiheet ja ennakkoratkaisukysymykset
4.        Liga Portuguesa de Futebol Profissional (Portugalin ammattilaisjalkapalloliiga, jäljempänä LPFP) on yksityisoikeudellinen voittoa tavoittelematon järjestö, jonka tehtävänä on tukea ja säännellä ammattilaisjalkapalloilutoimintaa Portugalissa ja jonka varsinaisia jäseniä ovat urheiluseurat. LPFP järjestää miesten ammattilaisjalkapalloilun kilpailutoimintaa, johon kuuluvat Primeira Liga (ylin sarjataso) ja Segunda Liga (toiseksi ylin sarjataso).
5.        Kaudella 2019/2020 Primeira Ligassa oli 18 joukkuetta ja Segunda Ligassa 13 joukkuetta. Kyseisen kauden aikana Maailman terveysjärjestö (WHO) julisti Covid-19-epidemian vuoksi 30.1.2020 maailmanlaajuisen terveydellisen hätätilan, ja 11.3.2020 se julisti epidemian laajentuneen pandemiaksi.
6.        Portugalin hallitus ilmoitti 12.3.2020 useista rajoitustoimenpiteistä viruksen leviämisriskin torjumiseksi. Samana päivänä LPFP päätti ja ilmoitti Primeira Ligan ja Segunda Ligan toiminnan keskeyttämisestä toistaiseksi; pelaamatta oli tuolloin kymmenen pelikierrosta.
7.        Epidemiatilanteen pahenemisen vuoksi Portugalin viranomaiset julistivat 18.3.2020 poikkeustilan (jonka voimassaoloa jatkettiin vähän kerrallaan 2.5.2020 saakka).
8.        LPFP ja Sindicato de Jogadores Profissionais de Futebol (ammattijalkapalloilijoiden ammattijärjestö, jäljempänä SJPF) perustivat 21.3.2020 Covid-19-seurantakomitean ja aloittivat neuvottelut, joiden tavoitteena oli varmistaa toimintatapojen urheilullinen ja taloudellinen kestävyys.
9.        LPFP ja SJPF antoivat 7.4.2020 kumpikin lehdistötiedotteen keskinäisten neuvottelujensa tilasta. LPFP totesi lehdistötiedotteessaan ensinnäkin, että se oli saanut SJPF:ltä suostumuksen oikeudellisten toimenpiteiden pakettiin, joka oli tarkoitus sisällyttää ammattilaisjalkapalloilijoihin sovellettavaan työehtosopimukseen (jäljempänä CCT) ja johon sisältyi työsopimusten ja pelaajien laina- tai siirtosopimusten jatkaminen kauden 2019/2020 loppuun saakka; tällä tarkoitettiin ajankohtaa, jona kyseisen kauden viimeinen virallinen peli pelattaisiin. Tämän jälkeen LPFP täsmensi, ettei SJPF:n kanssa ollut päästy sopimukseen neuvoteltavina olevista taloudellisista kysymyksistä, joihin sisältyi mahdollisuus sopia palkanalennuksesta. Se, ettei sopimusta näistä kysymyksistä ollut syntynyt, mainittiin myös SJPF:n samana päivänä antamassa lehdistötiedotteessa. LPFP myös muistutti, että koska tällaista sopimusta ei ollut, seurat olivat vapaita muun muassa turvautumaan yksinkertaistettuun lomautusmenettelyyn tai aloittamaan erilliset neuvottelut pelaajiensa kanssa.
10.      Samana päivänä LPFP ja Primeira Ligaan osallistuvat seurat, joita edustivat enimmäkseen niiden puheenjohtajat, osallistuivat videoneuvotteluun, jonka jälkeen LPFP antoi lehdistötiedotteen otsikolla ”[Primeira Ligan] seurojen puheenjohtajat vahvistavat säännön sopimusten yksipuoliselle päättämiselle”. Kyseisessä lehdistötiedotteessa kerrottiin, että ”yksikään seura ei palkkaa pelaajaa, joka päättää työsopimuksensa yksipuolisesti vedoten Covid-19-pandemian aiheuttamiin vaikeuksiin tai mihin tahansa siihen liittyviin poikkeuksellisiin päätöksiin, kuten erityisesti urheilukauden pidentämiseen”. Seuraavana päivänä osa Segunda Ligaan osallistuvista seuroista antoi lehdistötiedotteen, jossa ne ilmaisivat aikomuksensa hyväksyä Primeira Ligan seurojen sopiman säännön.
11.      Euroopan tasolla Kansainvälinen jalkapalloliitto (Fédération internationale de football association; jäljempänä FIFA), joka oli perustanut työryhmän käsittelemään pandemiaan liittyviä sääntelykysymyksiä, julkaisi 7.4.2020 asiakirjan, jonka otsikko oli ”COVID-19 – Football Regulatory Issues”. Kyseisessä asiakirjassa FIFA kaavaili muun muassa, että kansalliset jalkapalloliitot olisi valtuutettava muuttamaan kansallisten sarjakausiensa ja pelaajien rekisteröintijaksojen ajankohtia. FIFA myös ehdotti, että seuroja ja pelaajia kannustetaan yhteistyöhön sopimusten aikaansaamiseksi palkanmaksun lykkäämisestä tai palkkojen alentamisesta, tai vaihtoehtoisesti, että seurojen ja pelaajien tekemät sopimukset jäädytetään sarjakauden keskeyttämisen ajaksi.
12.      Euroopan kilpailuviranomaisten verkosto antoi 23.3.2020 kilpailusääntöjen soveltamisesta terveyskriisin aikana yhteisen lausuman, jossa se myönsi yritysten välisen yhteistyön voivan olla tarpeellista.
13.      Portugalin hallitus antoi 23.4.2020 asetuksen, jossa vahvistettiin useita urheilun alalla toteutettavia poikkeuksellisia ja tilapäisiä toimenpiteitä, joihin kuului portugalilaisille urheilujärjestöille annettu lupa muuttaa sääntöjään sarjakauden 2019/2020 aikana ja sen ajaksi Covid-19-pandemiasta aiheutuneiden vaikeuksien selättämiseksi. Viranomaiset antoivat 30.4.2020 päätöslauselman, jossa määritettiin strategia epidemian hillitsemiseksi toteutettujen toimenpiteiden poistamiseksi ja johon sisältyi mahdollisuus jatkaa sarjakautta 2019/2020 kilpailujen saamiseksi päätökseen.
14.      LPFP, SJPF ja Associação Nacional de Treinadores de Futebol (Portugalin jalkapallovalmentajien liitto) allekirjoittivat 4.5.2020 sopimusten kestoa ja urheilullista yhteistyötä koskevan yhteisymmärrysmuistion. Kyseisessä muistiossa viitattiin muun muassa Covid-19-pandemian aiheuttamaan ”epätyypilliseen ja poikkeukselliseen” tilanteeseen ja tarpeeseen turvata kilpailut, samalla kun noudatetaan eheyden ja urheilullisten ansioiden periaatteita. Muistiossa todettiin seuraavaa: i) sarjakausi 2019/2020 päättyisi kauden viimeistä virallista ottelua seuraavana päivänä, ja ii) seurojen ja pelaajien tekemien, meneillään olevan kauden aikana päättyvien sopimusten voimassaoloa jatkettaisiin automaattisesti niin, että ne päättyisivät kauden päättyessä. Muistion sisältö sisällytettiin myöhemmin CCT:hen.
15.      Autoridade da Concorrência (Portugalin kilpailuviranomainen, jäljempänä AdC) määräsi 26.5.2020 turvaamistoimen, jolla keskeytettiin välittömästi 90 päivän ajaksi sopimuksen, jossa seurat sitoutuivat olemaan rekrytoimatta tai palkkaamatta muiden Primeira ja Segunda Ligan seurojen jalkapalloilijoita, jotka päättivät työsopimuksensa yksipuolisesti (jäljempänä riidanalainen sopimus), täytäntöönpano. LPFP ja kyseiset seurat noudattivat turvaamistoimea 2.6.2020.
16.      AdC antoi 28.4.2022 asiassa lopullisen päätöksen, jossa se totesi riidanalaisen sopimuksen 8.5.2012 annetun lain nro 19/2012 (jäljempänä uusi kilpailusäännöstö) 9 §:n (”Yritysten yhteenliittymien sopimukset, yhdenmukaistetut menettelytavat ja päätökset”) ja SEUT 101 artiklan vastaiseksi kilpailunvastaiseksi sopimukseksi ja määräsi asianomaisille yrityksille taloudellisia seuraamuksia.
17.      Näistä yrityksistä 28 (jäljempänä pääasian kantajat) riitauttivat AdC:n päätöksen Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisãossa (kilpailu‑, sääntely‑ ja valvonta‑asioiden tuomioistuin, Portugali). Kyseisessä menettelyssä kansallisen tuomioistuimen on siten tutkittava muun muassa, kielletäänkö SEUT 101 artiklan 1 kohdassa riidanalainen sopimus.(9) Kyseinen tuomioistuin oli epätietoinen mainitun määräyksen asianmukaisesta tulkinnasta, joten se päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Voidaanko [riidanalaisen sopimuksen kaltaista sopimusta] pitää tässä ennakkoratkaisupyynnössä kuvatuissa olosuhteissa urheilusääntönä [tuomioon Meca-Medina] – – perustuvassa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla?
2)      Voidaanko [riidanalaisen sopimuksen kaltaiseen sopimukseen] perustuvaa sääntöä tässä ennakkoratkaisupyynnössä eriteltyine piirteineen ja tavoitteineen sekä kuvatuissa olosuhteissa pitää [tuomioon Wouters ja tuomioon Meca-Medina] perustuvan oikeuskäytännön valossa oikeasuhteisena ja tarkoitukseensa soveltuvana ja siten SEUT 165 artiklassa säädetty huomioon ottaen SEUT 101 artiklan 1 kohdan mukaisena?
3)      Onko SEUT 101 artiklan 1 kohta esteenä sellaiselle tulkinnalle, että piirteiltään ja tavoitteiltaan tässä ennakkoratkaisupyynnössä kuvatun kaltaista ja kuvatuissa olosuhteissa tehtyä [riidanalaisen sopimuksen kaltaista sopimusta] voidaan pitää tarkoitukseen perustuvana kilpailun rajoituksena sen vuoksi, että se ilmentää riittävää vahingollisuutta kilpailulle?”
18.      Kirjallisia huomautuksia käsiteltävässä asiassa esittivät CD Tondela, Marítimo da Madeira, Vitória Sport Clube, Sporting Clube de Portugal, Sport Lisboa e Benfica, AdC, Kreikan, Puolan ja Portugalin hallitukset sekä Euroopan komissio. CD Tondela, Marítimo da Madeira, Vitória Sport Clube, Futebol Clube do Porto, Sporting Clube de Portugal, Sport Lisboa e Benfica, AdC, Portugalin hallitus ja komissio esittivät myös suulliset lausumansa 13.2.2025 pidetyssä istunnossa.
III  Asian tarkastelu
19.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmella kysymyksellään, voidaanko no-poach-sopimuksen kaltaista sopimusta, jossa Portugalin Primeira ja Segunda Ligan suurimmat jalkapalloseurat sopivat olevansa rekrytoimatta toisissa seuroissa pelaavia ammattilaisjalkapalloilijoita, jotka päättävät työsopimuksensa yksipuolisesti vedoten Covid-19-pandemian aiheuttamiin vaikeuksiin tai mihin tahansa siihen liittyviin poikkeuksellisiin päätöksiin, kuten erityisesti sarjakauden pidentämiseen, i) pitää yritysten yhteenliittymän sopimuksena, jonka ”tarkoituksena” on rajoittaa kilpailua SEUT 101 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, ja ii) voiko se kuulua tuomioon Meca-Medina perustuvan oikeuskäytännön alaan.
20.      Aloitan tarkasteluni kolmannesta ennakkoratkaisukysymyksestä (A), minkä jälkeen käsittelen ensimmäistä ja toista kysymystä, jotka voidaan tutkia yhdessä (B).
A       Kolmas kysymys
21.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmannella kysymyksellään lähinnä, olisiko no-poach-sopimuksen, jonka kaikki (tai lähes kaikki) kansalliseen sarjaan osallistuvat jalkapalloseurat tekivät Covid-19-pandemian aikana kansallisen jalkapalloliiton suostumuksella ja jolla on edellä 19 kohdassa tarkoitetut piirteet, ”tarkoituksena” katsottavan olevan kilpailun rajoittaminen SEUT 101 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
22.      Voidakseni vastata tähän kysymykseen selvennän ensin tarkastelun kannalta merkityksellistä kehystä (1) ennen kuin siirryn tarkastelemaan pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevan sopimusmuodon erityispiirteitä (2).
1.     Onko tarkastelun jokseenkin hämärää kehystä viimeinkin selvennetty?
23.      SEUT 101 artiklan 1 kohdassa kielletään sellaiset yritysten väliset sopimukset, yritysten yhteenliittymien päätökset sekä yritysten yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua sisämarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy sisämarkkinoilla.
24.      Vain muutama vuosi sitten julkisasiamies Bobek piti yllättävänä, että ”pitkälti yli 60 vuotta Rooman sopimuksen voimaantulosta SEUT 101 artiklan 1 kohtaan sisältyvä keskeinen käsite [oli] edelleen epävarma ja vaat[i] siten lisäselvennystä unionin tuomioistuimilta”.(10) Voidaan nimittäin tuskin kiistää, että ainakin viime aikoihin saakka tarkoitukseen perustuvan kilpailunrajoituksen käsite ja tämän käsitteen ja vaikutukseen perustuvan kilpailunrajoituksen käsitteen välinen ero oli jokseenkin hämärä.(11)
25.      Otaksuttavasti se on nyt selvempi, kun unionin tuomioistuin – suuressa jaostossa – on tuomioissaan ISU, Superleague ja Royal Antwerp esittänyt selkeitä ohjeita tästä aiheesta. Se teki näin enimmäkseen konsolidoimalla (aiempaa runsasta) oikeuskäytäntöä, jota sen jaostot olivat edellisinä vuosina antaneet aiheesta. Tämän oikeuskäytännön taustalla on nähdäkseni kolme pääasiallista näkökohtaa: i) kaavamaisuuden välttäminen tarkoitukseen perustuvien rajoitusten määrittelyssä, ii) kyseisen käsitteen suppean tulkinnan varmistaminen ja iii) tarkoitukseen perustuvan kilpailunrajoituksen ja vaikutukseen perustuvan kilpailunrajoituksen selkeä erottelu. Seuraavissa jaksoissa määrittelen ensin tarkoitukseen perustuvan kilpailunrajoituksen käsitteen (a) ja selitän sen jälkeen, miten tällaiset rajoitukset olisi todettava (b) ja (c).
a)     Mikä on tarkoitukseen perustuva kilpailunrajoitus?
26.      Nykyisin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tarkoitukseen perustuvan kilpailunrajoituksen käsitettä on tulkittava suppeasti.(12) Sillä viitataan yksinomaan tiettyihin yritysten välisen toiminnan yhteensovittamisen muotoihin, jotka ilmentävät sellaista riittävää haitallisuutta kilpailulle, että niiden vaikutusten tutkimista voidaan pitää tarpeettomana. Tiettyjen yritysten välisen toiminnan yhteensovittamisen muotojen voidaan nimittäin jo luonteensa puolesta katsoa haittaavan tavanomaista kilpailua.(13)
27.      Ilmaisua ”riittävää haitallisuutta” ei kuitenkaan pitäisi ymmärtää määrälliseksi raja-arvoksi.(14) Kuten unionin tuomioistuin on selittänyt tuomiossa Superleague, tarkoitukseen perustuvia kilpailunrajoituksia ovat paitsi ”kilpailulle erityisen vahingolliset” kollusiiviset toimintatavat, ”kuten horisontaaliset kartellit, joissa vahvistetaan hintoja, rajoitetaan tuotantokapasiteettia tai jaetaan asiakkaita”, myös muuntyyppinen toiminta, jolla ”voidaan joissakin tapauksissa katsoa olevan kilpailunvastainen tarkoitus, vaikka se ei välttämättä ole yhtä haitallista kilpailulle”.(15) Tämä pätee muun muassa tietyntyyppisiin muihin horisontaalisiin sopimuksiin kuin kartelleihin(16) tai tietyntyyppisiin vertikaalisiin sopimuksiin.(17)
28.      Käsitteen ”riittävä haitallisuus” olisikin ymmärrettävä liittyvän sopimuksen tai muuntyyppisen kolluusivisen toimintatavan laadulliseen ominaisuuteen. Jotta kyseessä on tarkoitukseen perustuva kilpailunrajoitus, sopimuksella on oltava ilmeisen kilpailunvastainen taloudellinen peruste. Toisin sanoen on oltava selvää, että taloudellisesta näkökulmasta tarkasteltuna sopimuksen objektiivinen tarkoitus on ristiriidassa SEUT 101 artiklaan kirjattujen etujen kanssa.(18) Tästä syystä viranomaiset voivat näissä tilanteissa katsoa, että niillä on riittävästi tietoa kyseisen menettelytavan luokittelemiseen SEUT 101 artiklan 1 kohdan vastaiseksi, ilman että niiden on tutkittava kontrafaktuaalista skenaariota todetakseen sen vaikutukset markkinoilla.(19)
29.      Sopimuksen taloudellista perustetta ei pitäisi myöskään sekoittaa kyseisten yritysten tietoisuuteen kilpailusääntöjen rikkomisesta eikä subjektiiviseen aikomukseen rajoittaa kilpailua.(20) Kumpikaan niistä ei ole ratkaiseva tekijä SEUT 101 artiklan rikkomisen toteamisen kannalta, vaikka – jos ne näytetään toteen – ne voidaan luonnollisesti ottaa huomioon sopimuksen kilpailunvastaisen luonteen arvioinnissa.(21)
30.      Kuten tuomio BIDS osoittaa, kyseiset yritykset voivat hyvinkin toimia pyrkiäkseen johonkin lopulliseen päämäärään, jonka ne mieltävät hyväksyttäväksi (kyseisessä asiassa alan ylikapasiteetin vähentäminen). Mahdollisesti hyvää tarkoittava toimikin on merkityksetön, jos tähän tarkoitukseen sovitun yhteistyön tavoite ja keinot ovat jo luonteensa vuoksi kilpailunvastaisia (kyseisessä asiassa sellaisen mekanismin käyttöönotto, jonka tarkoituksena on kannustaa kilpailevia yrityksiä poistumaan markkinoilta).(22)
31.      Tämä SEUT 101 artiklan 1 kohdan tulkinta kuvastaa jossain määrin – ymmärtääkseni – perustamissopimuksen laatijoiden alkuperäistä valintaa, jossa tarkoituksena oli kieltää sekä sopimukset, jotka tehtiin nimenomaisena tavoitteena rajoittaa kilpailua (tarkoitukseen perustuvat kilpailunrajoitukset), ja ne, joilla, vaikka ne tehtiinkin jostain muusta syystä, oli siitä huolimatta kilpailua rajoittavia vaikutuksia (vaikutukseen perustuvat kilpailunrajoitukset).(23) Nykyinen tulkinta perustuu siten tähän alkuperäiseen lähestymistapaan, jossa otetaan huomioon se ilmeinen tosiseikka, että asianomaiset yritykset ovat yleensä oikeushenkilöitä eikä siten ole aina realistista tutkia niiden (subjektiivisia) aikomuksia – mikä voi myös olla jokseenkin vaikeaa.
32.      Lisäksi, vaikka seuraamukset, joita viranomaiset voivat määrätä, kuuluvat Euroopan unionin perusoikeuskirjassa (jäljempänä perusoikeuskirja) ja Euroopan ihmisoikeussopimuksessa tarkoitettuun rikosoikeuden alaan, unionin kilpailuoikeus eroaa rikosoikeuden kovasta ytimestä.(24) Viranomaisten ei tarvitse todeta kilpailunvastaisen käyttäytymisen psykologista osatekijää vaan ainoastaan sen aineellinen osatekijä, jotta ne voivat saattaa yritykset vastuuseen rikkomisista.
b)     Miten tarkoitukseen perustuva kilpailunrajoitus määritetään (I)?
33.      Unionin tuomioistuin on todennut selvästi, että sen ratkaisemiseksi, onko tietty menettelytapa tarkoitukseen perustuva kilpailunrajoitus, on tutkittava seuraavia kolmea näkökohtaa: i) sopimuksen sisältöä, ii) sen taloudellista ja oikeudellista asiayhteyttä ja iii) sen tavoitteita.(25)
34.      Sopimuksen sisällön tutkiminen – joka muodostaa luonnollisesti tarkastelun lähtökohdan – koskee asianomaisten yritysten yhteistoiminnan kohdetta tai toisin sanoen niiden luomaa mekanismia. Kuten unionin tuomioistuin totesi, tämä voi edellyttää ”sopimuksen eri näkökohtien tutkimista sen määrittämiseksi, onko kyseisellä yhdenmukaistamisella sellaisia ominaispiirteitä, joiden perusteella sen voidaan katsoa kuuluvan sellaiseen yritysten välisen yhteensovittamisen muotoon, jonka on jo luonteensa vuoksi katsottava haittaavan tavanomaisen kilpailun toimivuutta”.(26) Yksinkertaisesti ilmaistuna: Miten kyseinen sopimus toimii? Vastaako se sellaista menettelytapaa, jonka tiedämme olevan tyypillisesti haitallinen?
35.      Kyseessä olevan toiminnan taloudellisen ja oikeudellisen asiayhteyden osalta unionin tuomioistuin on katsonut, että ”on – – otettava – – huomioon kyseessä olevien tavaroiden tai palvelujen luonne sekä kyseessä olevan alan tai markkinoiden rakenteelle ja toiminnalle ominaiset tosiasialliset olosuhteet”.(27) Tässä yhteydessä merkityksellisiä voivat olla sekä taloudelliset tekijät (esimerkiksi markkinoille pääsyn ja laajentumisen esteet, markkinoiden keskittyminen, kilpailijoiden vahvuus ja toimittajien ja ostajien tasapainottava voima) että oikeudelliset tekijät (esimerkiksi sovellettava lainsäädäntö, itsesäätelyelinten antamat asiaa koskevat säännöt ja se, että markkinoilla on samankaltaisia sopimuksia, joilla voi olla kumulatiivisia vaikutuksia). Tämä riippuu enimmäkseen kyseisen tapauksen olosuhteista.
36.      Voi esimerkiksi olla, että ”vain tiettyjen erityisten olosuhteiden vallitessa voidaan olettaa, että tietyt yhteensovittamisen muodot – – haittaavat tavanomaisen kilpailun toimivuutta”.(28) Samoin on mahdollista, että vaikka tietty menettelytapa on tyypillisesti haitallinen, tietyillä markkinoilla ei yksinkertaisesti ole kilpailua, jota voitaisiin rajoittaa.(29) Joissain tapauksissa voi myös olla tarpeen tutkia, miten merkitykselliset markkinat ovat kehittyneet ajan saatossa sen määrittämiseksi, onko tiettyä menettelytapaa, vaikka se ei ollut kilpailunvastainen silloin, kun se otettiin käyttöön ensimmäisen kerran, mahdollisesti myöhemmin jatkettu kilpailunvastaiseen tavoitteeseen pyrkimiseksi.(30)
37.       Kyseessä olevalla toiminnalla tavoiteltujen tavoitteiden – tarkastelun viimeinen osatekijä ja, ilmiselvistä syistä, ratkaiseva tässä yhteydessä – osalta on määritettävä välittömät ja suorat päämäärät, joita kyseisellä toiminnalla pyritään saavuttamaan kilpailun näkökulmasta.(31) Toisin ilmaistuna, viranomaisten olisi pyrittävä yksilöimään kyseessä olevien yritysten yhteistyön ensisijaiset taloudelliset tarkoitukset.(32)
38.      Lisäksi, kuten edellä 29 kohdassa mainittiin, vaikka osapuolten subjektiivinen aikomus ei ole välttämätön tekijä määritettäessä, onko sopimuksen tarkoituksena rajoittaa kilpailua, tämä tekijä voidaan ottaa tarvittaessa huomioon. Olisi esimerkiksi kohtuutonta olla ottamatta huomioon sisäisiä asiakirjoja ja muita todisteita, jotka osoittavat, että osapuolten henkilöstö oli tietoinen siitä, että kyseisen menettelytavan lainmukaisuus oli erittäin kyseenalaista, ja antoi hyvin harhaanjohtavia tietoja, joiden tavoitteena oli erehdyttää viranomaisia.(33)
39.      Selvennettyäni tätä seikkaa seuraava – käytännönläheisempi – kysymys on se, miten näitä kolmea osatekijää olisi tosiasiassa arvioitava sen määrittämiseksi, onko tietyn menettelytavan tarkoituksena rajoittaa kilpailua.
40.      Tämäkin riippuu kunkin tapauksen erityispiirteistä. Vaikuttaa siltä, että viimeaikaisen oikeuskäytännön mukaan on kaksi pääasiallista tarkastelutapaa, joita viranomaiset voivat käyttää.
c)     Miten tarkoitukseen perustuva kilpailunrajoitus määritetään (II)?
41.      Ensimmäinen ja ”perinteisempi” tarkastelutapa omaksutaan tyypillisesti silloin, jos kyseessä oleva sopimus vaikuttaa kuuluvan sellaisten sopimusten ryhmään, joiden haitallinen luonne on tiedossa ja hyväksytään yleisesti: esimerkiksi hinnoista sopiminen, tuotannon rajoittaminen ja markkinoiden jakaminen. Näissä tapauksissa kokemus – toisin sanoen taloudellinen analyysi ja aiempi hallinnollinen käytäntö ja oikeuskäytäntö – nimittäin vahvistaa, että sopimukset ovat yleensä kilpailunvastaisia.(34)
42.      Jos sopimusten sisällön tutkiminen paljastaa, että sopimus muodostaa prima facie (usein käytettyä ilmaisua lainatakseni) ”peittelemättömän rajoituksen”,(35) sopimuksen oikeudellista ja taloudellista asiayhteyttä ja tavoitteita ei siten tarvitse aina tutkia kovinkaan yksityiskohtaisesti.(36) Sopimuksen kilpailunvastaisen luonteen vahvistamiseksi viranomaisten on ainoastaan tarkistettava, että ei ole olemassa mitään erityisiä seikkoja, jotka voivat kyseenalaistaa kyseisen sopimuksen oletetusti vahingollisen luonteen.(37) Toisin sanoen viranomaisten olisi varmistettava, että niiden tutkinnassa kerätyt tiedot, myös kyseisten yritysten niiden tietoon saattamat, vahvistavat, että myös kyseessä oleva sopimus, aivan kuten useimmat samaan ryhmään kuuluvat sopimukset, on jo luonnostaan kilpailua rajoittava.(38) Tämäntyyppinen tarkastelu tarjoaa kilpailuviranomaisille selkeän, hallittavissa olevan ja selkeärajaisen menettelyllisen kehyksen sellaisia menettelytapoja vastaan, jotka ovat ilmeisen haitallisia, samalla kun se säästää näiden viranomaisten hallinnollisia kustannuksia ja minimoi virheiden riskin.(39)
43.      Toinen tarkastelutapa koskee sopimuksia, joiden tavoitetta ei voida arvioida ”varmasti” prima facie esimerkiksi, koska niillä on merkittäviä omaperäisiä piirteitä tai koska ne vaikuttavat kuuluvan sellaisten sopimusten ryhmään, jotka eivät yleensä ole ongelmallisia. Tällaisissa tapauksissa viranomaisten on yleensä arvioitava perusteellisemmin kyseisen sopimuksen sisältöä, asiayhteyttä ja tavoitteita voidakseen määrittää, onko sillä kilpailunvastainen tavoite. Viimeaikainen oikeuskäytäntö, kuten ”pay-for-delay-saagassa” annettu,(40) osoittaa nimittäin, että kilpailunvastaista tavoitetta ei välttämättä sulje pois se seikka, ettei samankaltaisesta menettelystä ole olemassa aiempaa hallinto- tai oikeuskäytäntöä.
44.      Näissäkin tapauksissa kokemuksesta voi kuitenkin olla apua – ensi näkemältä harmittoman – sopimuksen todellisen kohteen määrittelyssä. Kokemuksen käsitettä ei voida ymmärtää suppeasti ja staattisesti. Ratkaisevaa on se, että oikeudellisen ja taloudellisen analyysin vakiintuneiden menetelmien ansiosta viranomaisilla on selkeä käsitys sopimuksella luodusta oikeudellisesta mekanismista ja tietämys sen todennäköisestä taloudellisesta vaikutuksesta markkinoihin. On nimittäin mahdollista, että kun sopimusta tarkastellaan sen perustekijöiden avulla, siinä piilee peittelemätön rajoitus tai muu käytäntö, jonka haitallinen luonne on kohtuullisen selvä, tai sopimus vastaa taloudellisesta näkökulmasta tarkasteltuna tällaista rajoitusta tai käytäntöä.(41)
45.      Lisäksi kokemuksen käsite ”väistämättä muuttuu ajan kuluessa toimivaltaisille hallinto- ja oikeusviranomaisille karttuneen tietämyksen ja kokemuksen lisääntymisen, yhä kehittyneempien analyysivälineiden luomisen ja taloudellisen ajattelutavan kehittymisen myötä”.(42) Tämä logiikka toimii tietysti molempiin suuntiin: kokemuksen myötä tiettyjä menettelytapoja voidaan ottaa pois ”tavoitteiden laatikosta”, mutta sen myötä sinne voidaan myös lisätä uusia.
46.      Näitä periaatteita vasten tarkastelen seuraavaksi pääasian oikeudenkäynnissä riidanalaisen sopimuksen yhteydessä esille tulevia kysymyksiä.
2.     No-poach-sopimukset ja vaikutukseen perustuvat kilpailunrajoitukset
47.      Aluksi on huomautettava, että SEUT 267 artiklassa tarkoitetussa menettelyssä, joka perustuu kansallisten tuomioistuimien ja unionin tuomioistuimen tehtävien selkeään jakoon, unionin tuomioistuimen tehtävä rajoittuu niiden unionin oikeuden säännösten ja määräysten, joita ennakkoratkaisupyyntö koskee, eli nyt käsiteltävässä asiassa SEUT 101 artiklan 1 kohdan, tulkintaan. Näin ollen ei ole unionin tuomioistuimen vaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä arvioida lopullisesti, onko – kun otetaan huomioon kaikki pääasian tilanteen tunnusomaiset merkitykselliset seikat ja sen oikeudellinen ja taloudellinen asiayhteys – riidanalaisen sopimuksen tarkoituksena rajoittaa kilpailua. Unionin tuomioistuin voi kuitenkin ennakkoratkaisupyyntöä käsitellessään tehdä käytettävissään olevien asiakirja-aineistoon sisältyvien seikkojen perusteella täsmennyksiä ohjatakseen ennakkoratkaisua pyytänyttä tuomioistuinta tulkinnassaan, jotta tämä voi ratkaista oikeusriidan.(43)
48.      Tämä huomioon ottaen pyrin auttamaan unionin tuomioistuinta antamaan ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle ohjeita seuraavien kahden pääasiallisen kysymyksen osalta: ensinnäkin, voidaanko no-poach-sopimuksia yleisesti pitää jo luonnostaan kilpailua rajoittavina, ja toiseksi, olisiko riidanalaisen sopimuksen tekemiseen liittyvillä erityisillä seikoilla oltava merkitystä arvioinnin kannalta.
a)     Vaikutukseen perustuvien kilpailunrajoitusten ryhmä?
49.      Heti aluksi voidaan todeta, että no-poach-sopimuksilla eli sopimuksilla, joissa vähintään kaksi yritystä sopii olevansa palkkaamatta tai houkuttelematta toistensa henkilöstöä, on – ainakin silloin, kun niitä tekevät tosiasialliset ja mahdolliset kilpailijat, ja elleivät ne liity lainmukaiseen liiketoimeen, joka itsessään ei ole kilpailunvastainen – kaikki ominaisuudet, jotta niitä voitaisiin pitää prima facie vaikutukseen perustuvina kilpailunrajoituksina.
50.      Ensinnäkin no-poach-sopimusta voidaan hyvin selkeästi pitää eräänlaisena hankintalähteen (tässä tapauksessa työvoiman hankinnan) jakamisen muotona, joka on menettelytapa, johon viitataan nimenomaisesti SEUT 101 artiklan 1 kohdan c alakohdassa. Lisäksi viranomaisten(44) ja tuomioistuinten(45) viimeaikaisesta käytännöstä (sekä Euroopan unionissa että muualla) samoin kuin oikeus- ja talousalan tutkimuksesta(46) näyttäisi ilmenevän riittävästi luotettavia seikkoja sen näkemyksen tueksi, että no-poach-sopimukset ovat yleensä haitallisia kilpailun tavanomaiselle toiminnalle. Itse asiassa tuomiossa FIFA unionin tuomioistuin viittasi kollusiiviseen käyttäytymiseen, joka koostuu ”korkeatasoisten työntekijöiden rekrytoinnin” rajoittamisesta tai valvomisesta tietyillä aloilla tai tietyillä markkinoilla, mahdollisena tarkoitukseen perustuvana kilpailunrajoituksena.(47)
51.      Yhdyn tähän näkemykseen. Sen sijaan, että kyseiset yritykset kilpailisivat parhaiden työntekijöiden rekrytoimisessa – tarjoamalla korkeampia palkkoja ja/tai parempia työoloja ja
‑mahdollisuuksia –, ne ”lukitsevat” henkilöstönsä, minkä seurauksena niiden sopimusten ehdot ”jäädytetään”. Tehokkaimmat yritykset, joilla olisi kannustin ja kyky rekrytoida henkilöstöä, jonka ne katsovat soveltuvan parhaiten tarpeisiinsa, eivät voi tehdä näin, kun kyseinen henkilöstö on jonkin muun sopimuspuolen palveluksessa.
52.      Tämä johtaa väistämättä henkilöstöresurssien ei-optimaaliseen jakautumiseen, tehokkuuden ja/tai innovaatioiden vähenemiseen ja, hyvin selvästi, henkilöstön alhaisempiin palkkoihin. Tällä on ehdottomasti kielteinen vaikutus panosta koskeviin markkinoihin (työvoimamarkkinoihin), ja tämän seurauksena sillä voi usein olla samankaltainen vaikutus myös tuotosta koskeviin markkinoihin (kyseisten yritysten tarjoamiin tavaroihin tai palveluihin).
53.      Onkin varsin helppoa päätyä katsomaan – yhtyen muun muassa AdC:n, Portugalin hallituksen ja komission argumentteihin –, että kilpailijoiden välisten useimpien no-poach-sopimusten taloudellinen peruste on kilpailunvastainen.
54.      Tästä huolimatta – edellä esitetyistä syistä – sen toteaminen, että tietty sopimus kuuluu sellaisten sopimusten ryhmään, joilla tyypillisesti rajoitetaan kilpailua, ei suinkaan tarkoita, että tarkastelu päättyisi tähän. Olisikin tarkasteltava riidanalaisen sopimuksen sisältöä, oikeudellista ja taloudellista asiayhteyttä sekä tavoitteita sen varmistamiseksi, liittyykö siihen erityisiä seikkoja, jotka saattavat herättää epäilyjä kyseisen sopimuksen haitallisesta luonteesta.
b)     Pääasiassa kyseessä olevat erityiset seikat
55.      Käsiteltävässä asiassa on mielestäni useita osatekijöitä, jotka vaikuttavat sulkevan pois sen, että riidanalainen sopimus olisi jo luonnostaan kilpailunvastainen.
56.      Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että jalkapalloseurat tekivät riidanalaisen sopimuksen kansallisen jalkapalloliiton tuella Covid-19-pandemian aikana pyrkimyksenään varmistaa, että kausi 2019/2020 voitaisiin keskeytyksestä ja viivästyksistä huolimatta saada päätökseen vaarantamatta jalkapallosarjan eheyttä ja oikeudenmukaisuutta.
57.      On nähdäkseni melko ilmeistä, että kun 10 peliä oli edelleen pelaamatta, ellei riidanalaisen kaltaista sopimusta olisi tehty, joidenkin joukkueiden olisi ollut melko helppo vääristää sarjan asianmukaista etenemistä. Etenkin palkkaamalla kaikkein suorimpien kilpailijoidensa parhaita pelaajia niiden joukosta, joiden sopimuksen oli määrä päättyä tai joiden sopimus irtisanottiin yksipuolisesti, rikkaimmat seurat olisivat voineet vahvistaa omaa joukkuettaan ja samanaikaisesti heikentää kilpailijoidensa joukkueita.(48) Tämä olisi ollut sitäkin todennäköisempää, koska pandemian vaikutukset jalkapalloseurojen rahoitukseen olivat melko tuntuvia(49) eikä siten ole suinkaan mahdotonta, että tämä olisi voinut kasvattaa entisestään eri seurojen välisiä varallisuuseroja ja siten vaikuttaa uusien pelaajien rekrytoimiseen.
58.      Tällainen menettely olisi voinut – uskoakseni – heikentää koko jalkapallosarjan uskottavuutta muun muassa sponsoreiden ja kannattajien silmissä. Näin ollen seurojen halu säilyttää joukkueet näissä viimeisissä 10 ottelussa mahdollisimman samankaltaisina kuin kauden ensimmäisessä osassa on toimenpide, joka on urheilukilpailujen, jossa tulokset perustuvat ansioihin eivätkä tarkoituksenmukaisuuteen, eheyden ja oikeudenmukaisuuden varmistamista koskevan tavoitteen mukainen. Tuomiossa FIFA unionin tuomioistuin on jo myöntänyt, että ”voi olla perusteltua, että [jalkapalloliitot pyrkivät] tietyssä määrin varmistamaan vakauden pelaajistoissa, joista seurat muodostavat joukkueensa tietyllä kaudella, esimerkiksi kieltämällä – – työsopimusten yksipuolisen päättämisen kunkin kauden tai vuoden aikana”.(50) Tällainen toteamus on mielestäni mutatis mutandis merkityksellinen myös käsiteltävässä asiassa. Käytännössä riidanalaisen sopimuksen tarkoituksena oli viivyttää tiettyjen pelaajien osalta siirtoikkunan – joka ilmiselvistä syistä ei ole tavallisesti avoinna näin lähelle pelisarjan päättymistä sijoittuvina ajanjaksoina(51) – avautumista sen yhdenmukaistamiseksi jalkapallosarjan uuden kalenterin kanssa.
59.      Lisään tältä osin, etten pidä vakuuttavana AdC:n ja komission väitettä, joka koskee tuomiossa FIFA tutkittujen sääntöjen,(52) joilla unionin tuomioistuin totesi itse asiassa olevan kilpailua rajoittava tavoite, ja pääasian kohteena olevan sopimuksen määräysten suhteellista samankaltaisuutta. Tuomiossa FIFA säännöt oli ensinnäkin muotoiltu ”erittäin yleisiksi ja epätäsmällisiksi, joten [niiden] soveltaminen on helposti harkinnanvaraista ja siten ennustamatonta ja vaikeasti valvottavaa,”(53) mikä johti siihen, että niihin vedottiin väärinkäyttötarkoituksessa.(54) Mikä tahansa näiden sääntöjen rikkominen voisi johtaa, käytännössä automaattisesti ja pelkkien olettamien perusteella, ankarien ja/tai pysyvien seuraamusten määräämiseen,(55) jolloin pelaaja menettäisi ”mahdollisuuden osallistua järjestäytyneeseen jalkapalloiluun”(56) ja ”[uusi seura altistuisi] riskille siitä, että sen katsotaan olevan yhteisvastuussa mahdollisesti erittäin suuren korvauksen maksamisesta”.(57) Kyseisistä säännöistä seurasi siten ”yleinen ja erittäin voimakas seurojen välisen rajat ylittävän kilpailun rajoitus, joka – – ulottuu maantieteellisesti koko unionin alueelle ja on ajallisesti pysyvä”.(58)
60.      En näe, mitä yhteisiä piirteitä näillä kahdella toimenpideryhmällä on.
61.      Riidanalaisella sopimuksella ei myöskään ollut vaikutusta, joka on rinnastettavissa tuomiossa Royal Antwerp tutkitun toimenpiteen vaikutukseen. Mainitussa asiassa unionin tuomioistuin vahvisti jälleen kerran, että yritysten yhteenliittymien sopimuksen tai päätökset, joilla pyritään ”eristämään markkinat kansallisten rajojen mukaan, palauttamaan kansallisten markkinoiden eristyneisyys tai tekemään monensuuntainen kansallisille markkinoille pääsy vaikeammaksi, saattavat olla vastoin EU- ja EUT-sopimusten tavoitetta, joka on kansallisten markkinoiden yhtenäistäminen sisämarkkinat muodostamalla, ja niitä on tästä syystä lähtökohtaisesti pidettävä sopimuksina, joiden ’tarkoituksena’ on kilpailun rajoittaminen”.(59) Tällaista vaikutusta ei ole havaittavissa käsiteltävässä asiassa, koska riidanalainen sopimus ei johtanut rajat ylittäviin siirtoihin kumpaankaan suuntaan.
62.      Vaikka riidanalaisella sopimuksella otettiin käyttöön joitain rajoituksia seurojen mahdollisuudelle kilpailla yhden niiden toiminnan olennaisen panoksen (pelaajien rekrytoiminen) osalta,(60) katsonkin, että käsiteltävän asian poikkeuksellisissa olosuhteissa ja sopimuksen rajallinen ulottuvuus huomioon ottaen kyseistä sopimusta voitaisiin tuskin pitää jo luonnostaan kilpailua rajoittavana.
63.      Voitaisiin itse asiassa jopa väittää, että kyseisellä sopimuksella oli kilpailua edistävä vaikutus. Urheilusarjat eivät toimi kuten tavanomaiset tavara- tai palvelumarkkinat. Minkä tahansa sarjaan osallistuvan seuran ”villein unelma” ei ole häätää kaikkia kilpailijoitaan pois markkinoilta ja olla de facto monopoliasemassa. Se on tosiasiassa mahdotonta ja taloudellisesti typerää. Seurojen määrä on vakaa, ja niiden suoriutuminen markkinoilla (kannattajien, sponsoreiden, lähetystoiminnan harjoittajien jne. kanssa) edellyttää tietyntasoisen kilpailun säilymistä sarjassa.(61) Tästä näkökulmasta tarkasteltuna ei siten olisi kohtuutonta katsoa, että siltä osin kuin riidanalainen sopimus oli tärkeä tekijä asianmukaisen kilpailurakenteen säilyttämiseksi sarjassa kauden loppuun asti, sen taloudellisena perusteena oli terveen kilpailun säilyttäminen ja vahvistaminen.
64.      Ymmärrän asian siten, että riidanalaisen sopimuksen osalta merkitykselliset markkinat ovat pelaajien siirtomarkkinat (sarja itsessään ei toimi markkinana). Näiden kahden keskinäinen riippuvuus on kuitenkin ilmeinen: jos sarja menettäisi eheytensä ja kilpailullisuutensa, kannattajien, sponsoreiden ja lähetystoiminnan harjoittajien kiinnostus todennäköisesti vähenisi sillä seurauksella, että pelaajien siirtomarkkinat kärsisivät myös, koska investointien määrä pienenisi, jolloin sekä seurat että pelaajat häviäisivät.
65.      Tältä osin, kun komissiota pyydettiin istunnossa pohtimaan, voitaisiinko riidanalaista sopimusta pitää juuri edellä selitetyistä syistä luonteeltaan kilpailua edistävänä, komissio pelkästään viittasi no-poach-sopimusten yleensä tuottamiin kilpailua rajoittaviin vaikutuksiin lausumatta kyseisen nimenomaisen sopimuksen perusteesta ja sen varsinaisesta sisällöstä. Istunnossa esittämässään lopullisessa vastauksessa komissio jopa totesi, että oli pohjimmiltaan tarpeetonta tarkastella asiayhteyttä, koska riidanalainen sopimus muodostaa tarkoitukseen perustuvan kilpailunrajoituksen.
66.      Olen tästä eri mieltä. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö on johdonmukainen sen suhteen, että asiayhteydellä on aina merkitystä,(62) minkä lisäksi useissa muutaman viime vuoden aikana annetuissa tuomioissa on selvennetty, että – kuten edellä kohdassa selitettiin – asiayhteyden (samoin kuin sisällön ja tavoitteiden) ”yksityiskohtainen tarkastelu” voi olla tarpeen, jos tapaukset eivät ole mitenkään suoraviivaisia.(63) Aivan kuten asiayhteys voi toisinaan saada aikaan, että sopimusta, joka ei kuulu sellaisten sopimusten ryhmään, joilla tyypillisesti rajoitetaan kilpailua, pidetään tarkoitukseen perustuvana kilpailunrajoituksena, asiayhteyden tarkastelulla voi myös olla päinvastainen vaikutus.
67.      Tämä selittää myös sen, miksi olen jokseenkin hämillään AdC:n, Portugalin hallituksen ja komission suullisissa lausumissa esittämistä toistuvista viittauksista tuomion Toshiba kohtaan, jonka mukaan ”taloudellisen ja oikeudellisen asiayhteyden tarkastelu voidaan siten rajoittaa siihen, mikä osoittautuu ehdottoman tarpeelliseksi tarkoitukseen perustuvan kilpailunrajoituksen olemassaolon toteamiseksi”.(64) Ne vaikuttavat tulkitsevan kyseistä tuomion kohtaa siten, että viranomaiset voivat arvioida asiayhteyttä pintapuolisesti (ellei jopa ylimalkaisesti) kaikissa olosuhteissa. Tämä on ilmeisen virheellinen tulkinta tuomiosta Toshiba. Kyseiset osapuolet antavat painoa ilmaisuille ”rajoittaa” ja ”ehdottoman”, samalla kun ne sivuuttavat ilmaisun ”tarpeelliseksi” ja jättävät huomiotta edellisessä kohdassa mainitun oikeuskäytännön.
68.      Vaikuttaa siltä, että riidanalaisen sopimuksen kilpailua rajoittava luonne on käsiteltävässä asiassa kaikkea muuta kuin selvä. Sopimuksen sisällöstä (sen rajallinen ulottuvuus), asiayhteydestä (Covid-19-pandemia) ja tavoitteesta (sarjakauden asianmukaisen päätökseen saamisen varmistaminen) ilmenee selvästi, että sopimuksen kilpailua rajoittavan tarkoituksen (ja tarvittaessa vaikutuksen) yksityiskohtaisempi ja perusteellisempi arviointi on tarpeen.
69.      Itse asiassa, kun AdC:tä pyydettiin istunnossa selittämään, mitä haittaa kuluttajille käytännössä aiheutui riidanalaisesta sopimuksesta, sillä oli vaikeuksia antaa järkevää vastausta. Kyseinen viranomainen viittasi pelaajien oikeudenmukaiseen kohteluun liittyviin mahdollisiin ongelmiin. Kuten edellä 49–53 kohdasta selvästi ilmenee, en lähtökohtaisesti vastusta sitä, että kilpailua koskevassa arvioinnissa otetaan huomioon kysymyksiä, jotka liittyvät työvoimaan ja siihen, miten yritysten käytäntö voi vaikuttaa työvoimamarkkinoihin. Kilpailu- ja työlainsäädännöllä on kuitenkin erilaiset tavoitteet, ja niitä ohjaavat erilaiset periaatteet. Itse asiassa pelaajien seurojensa kanssa tekemiin työsopimuksiin sovelletaan yleensä kansallista lainsäädäntöä.(65) Joissain maissa ja tiettyjen urheilulajien osalta on käytössä myös järjestäytyneitä työehtosopimuksia. Unionin oikeudessa – myös unionin kilpailuoikeudessa – kunnioitetaan näitä kansallisia lakeja ja työehtosopimuksia.(66) Olisikin selitettävä huolellisesti, miten työvoimaan liittyvät kysymykset vaikuttavat kilpailua koskeviin kysymyksiin ja toisin päin, kun SEUT 101 artiklan nojalla vedotaan työntekijöille väitetysti aiheutuneeseen haittaan. Käsiteltävässä asiassa on todettava, että tämä vuorovaikutus on edelleen epäselvä, kuten AdC:n päätöksen taustalla oleva haittaan perustuva erityinen teoriakin.
70.      Kansallisen tuomioistuimen tehtävä on kuitenkin viime kädessä lausua kaikista edellä tarkastelluista kysymyksistä riidanalaisen sopimuksen sisällön, asiayhteyden ja tavoitteiden perusteellisen tarkastelun jälkeen.
71.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen, että SEUT 101 artiklan 1 kohtaa olisi tulkittava siten, että no-poach-sopimusta, jonka ammattilaisjalkapalloseurat tekivät Covid-19-pandemian aikana kansallisen jalkapalloliiton suostumuksella, ei pidä luokitella tarkoitukseen perustuvaksi kilpailunrajoitukseksi, jos sen todellisena perusteena oli pandemiasta kärsineiden urheilukilpailujen oikeudenmukaisuuden ja eheyden säilyttäminen.
IV     Ensimmäinen ja toinen kysymys
72.      Ensimmäisellä ja toisella kysymyksellään, jotka voidaan tutkia yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, voiko riidanalaisen kaltainen sopimus kuulua tuomioon Meca-Medina perustuvan oikeuskäytännön alaan ja voidaanko sitä tästä syystä pitää yhteensopivana SEUT 101 artiklan kanssa.
73.      Palautettakoon mieliin, että kyseessä on tuomioon Wouters(67) pohjautuva unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntölinja, jota sittemmin sovellettiin urheiluun liittyviin toimintoihin ensin tuomiossa Meca-Medina ja johon viitattiin sittemmin tuomioissa ISU, Superleague ja Royal Antwerp samoin kuin joissain uudemmissa tuomioissa.(68) Tuomioon Meca-Medina perustuvassa oikeuskäytännössä selvennetään lähinnä, että sopimukset, joilla rajoitetaan asianomaisten yritysten toimintavapautta, eivät kuulu SEUT 101 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon piiriin, jos i) ne voidaan perustella yhdellä tai useammalla yleisen edun mukaisella hyväksyttävällä tavoitteella, joka ei sellaisenaan ole kilpailunvastainen; ii) konkreettiset keinot, joihin näiden tavoitteiden toteuttamiseksi turvaudutaan, ovat todella tarpeen tätä varten ja, iii) vaikka osoittautuisi, että näiden keinojen luontaisena seurauksena on kilpailun rajoittuminen tai vääristyminen vähintään potentiaalisesti, kyseinen luontainen seuraus ei mene pidemmälle kuin on tarpeen erityisesti poistamalla kaiken kilpailun.
74.      Ratkaisuehdotukseni ROGON 21–53 kohdassa olen tarkastellut yksityiskohtaisesti tämän oikeuskäytännön alkuperää, logiikkaa ja ulottuvuutta. Prosessiekonomiaan liittyvistä syistä kehotan lukijoita tutustumaan mainittuihin kohtiin. Niissä esitettyjen näkökohtien valossa käsittelen seuraavaksi tuomioon Meca-Medina perustuvan oikeuskäytännön sovellettavuutta riidanalaisen kaltaiseen sopimukseen. Lopullisen ratkaisun tästä tekee kuitenkin jälleen kansallinen tuomioistuin.
75.      Huomautan aluksi, että jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tulee siihen tulokseen, että kyseessä oleva sopimus on – alustavasta arvioinnistani poiketen – tarkoitukseen perustuva kilpailunrajoitus, kyseistä oikeuskäytäntöä ei voitaisi soveltaa. Jäljempänä tekemäni tarkastelu perustuu siten siihen olettamukseen, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen riidanalaisen sopimuksen lopullinen tutkinta vahvistaa, ettei sillä ole kilpailunvastaista tarkoitusta.
76.      Kuten edellä 70 kohdasta ilmenee, unionin tuomioistuimen tuomioon Meca-Medina perustuvassa oikeuskäytännössä kehittämä arviointimenetelmä koostuu lähinnä kolmesta peräkkäisestä arviointivaiheesta, joissa menettelyä ei voida arvioida abstraktisti vaan sitä olisi aina tarkasteltava sen taloudellisen ja oikeudellisen asiayhteyden valossa.(69)
77.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on ensinnäkin määritettävä, voidaanko riidanalainen sopimus perustella yhdellä tai useammalla yleisen edun mukaisella hyväksyttävällä tavoitteella, joka ei sellaisenaan ole kilpailunvastainen. Kun on jo suljettu pois, että riidanalaisen kaltaisella sopimuksella oli kilpailunvastainen tarkoitus, on vielä tarkistettava seuraavat osatekijät: pyrittiinkö sopimuksella tarkoitukseen, joka on unionin oikeudessa suojelun arvoinen, ja oliko riidanalaisen sopimuksen tehneillä oikeussubjekteilla oikeus toimia. Alustavan näkemykseni mukaan molempiin kysymyksiin olisi vastattava myöntävästi.
78.      Ensinnäkin SEUT 165 artiklan 2 kohdan mukaan Euroopan unioni tunnustaa ”urheilukilpailujen rehellisyyden ja avoimuuden” ja edistää sitä.(70) Itse asiassa jo ennen kuin kyseinen määräys otettiin käyttöön Lissabonin sopimuksella unionin tuomioistuin oli nimenomaisesti tunnustanut näihin arvoihin liittyvän yleisen edun.(71) Viimeaikaisessa oikeuskäytännössä on yksiselitteisesti vahvistettu, että ”kansainvälisten ammattilaisjalkapallokilpailujen järjestämiseen ja kulkuun on perusteltua soveltaa yhteisiä sääntöjä, joiden tarkoituksena on – – edistää asianmukaisesti ja tehokkaasti yhtäläisiin mahdollisuuksiin ja urheilullisiin ansioihin perustuvien kilpailujen järjestämistä”.(72)
79.      Tarkemmin ottaen tuomiossa FIFA unionin tuomioistuin totesi seuraavaa: i) ”tavoite varmistaa urheilukilpailujen sääntöjenmukaisuus on yleisen edun mukainen hyväksyttävä tavoite, johon urheiluliitto voi pyrkiä esimerkiksi antamalla sääntöjä pelaajasiirtoja koskevista määräajoista sellaisten myöhäisten siirtojen välttämiseksi, jotka voivat vaikuttaa huomattavasti jonkin joukkueen urheilulliseen tasoon kilpailun aikana ja saattaa näin kyseenalaiseksi kilpailussa mukana olevien eri joukkueiden välisten tulosten vertailukelpoisuuden sekä tämän seurauksena mainitun kilpailun asianmukaisen sujumisen kokonaisuutena tarkasteltuna” ja ii) ”tietynasteisen vakauden säilymistä pelaajistoissa ja siten pelaajien sopimusten tiettyä jatkuvuutta ei siten ole pidettävä itsessään yleisen edun mukaisena hyväksyttävänä tavoitteena vaan yhtenä mahdollisena keinona edistää seurajoukkuejalkapallokilpailujen sääntöjenmukaisuuden varmistamista koskevan yleisen edun mukaisen hyväksyttävän tavoitteen saavuttamista”.(73)
80.      Lisäksi LPFP:n – joka auttoi riidanalaisen sopimuksen tehneitä seuroja ja teki yhteistyötä niiden kanssa – kaltaisten kansallisten urheiluliittojen on johdonmukaisesti katsottu olevan sekä ”ensisijaisesti vastuussa [urheiluasioista]”, mihin tarkoitukseen niillä on jonkinlaista liikkumavaraa ”oman lajinsa organisoinnissa ja edistämisessä”,(74) että kansallisten ja unionin viranomaisten neuvottelukumppaneita urheiluasioissa.(75) Tämä on tunnustettu nimenomaisesti unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä.(76)
81.      Toiseksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä, olivatko kyseisen tarkoituksen saavuttamiseksi käytetyt keinot todella tarpeellisia tähän tarkoitukseen. Tämä ”tarpeellisuuden” arviointiperuste edellyttää nähdäkseni, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tarkastaa lähinnä kolme näkökohtaa, jotka liittyvät tiukasti toisiinsa, nimittäin sen, i) tehtiinkö riidanalainen sopimus reaktiona objektiiviseen tarpeeseen pyrkiä kyseiseen tarkoitukseen, ii) oliko riidanalaisen sopimuksen taustalla aito intressi varmistaa kyseisen tarkoituksen saavuttaminen johdonmukaisesti ja iii) soveltuiko riidanalainen sopimus kyseisen tarkoituksen saavuttamiseen, mikä tarkoittaa, että se vaikutti soveltuvan sen saavuttamisen edistämiseen mielekkäällä tavalla.
82.      Tässäkin yhteydessä on todettava, että asiakirja-aineistoon sisältyvien tietojen perusteella myös näihin kolmeen kysymykseen olisi todennäköisesti vastattava myöntävästi. Covid-19-pandemian poikkeuksellinen luonne aiheutti vakavan riskin siitä, että seurat eivät pystyisi saattamaan jalkapallokautta 2019–2020 päätökseen, tai ainakin siitä, että sarjan viimeisten pelien eheyttä ja oikeudenmukaisuutta ei voitaisi varmistaa. On nähdäkseni tuskin kiistanalaista, että jalkapalloseurojen ja
‑järjestöjen ”oli tehtävä jotakin pelastaakseen sen, mikä oli pelastettavissa” tällaisissa epävarmoissa ja ennakoimattomissa olosuhteissa.
83.      Kuten edellä 57, 58, 63 ja 64 kohdassa selitin, kyseisen sopimuksen vaikuttimena näyttää olleen jalkapalloseurojen ja
‑liiton aito halu varmistaa kauden oikeudenmukainen ja asianmukainen päätökseen saaminen säilyttämällä jalkapallosarjan kilpailullinen rakenne ennallaan.
84.      Huomautan tässä yhteydessä, että tuomioon Meca-Medina perustuvassa oikeuskäytännössä tarkoitetuissa arviointiperusteissa käytettyä todellisen tarpeen käsitettä ei voi tulkita ehdottomaksi ennakkoedellytykseksi kyseisen tarkoituksen saavuttamiselle. Kuten olen ratkaisuehdotukseni ROGON 41–45 kohdassa selittänyt, asianomaisilla sääntelyelimillä on oltava jonkinlaista liikkumavaraa niiden toimenpiteiden valinnassa, joiden ne katsovat soveltuvan parhaiten kyseisten etujen suojelemiseen. Vain yhden esimerkin mainitakseni, tuomiossa Wouters kyseessä ollutta kieltoa, jonka mukaan asianajat eivät saaneet harjoittaa asianajajan ammattia integroidussa yhteistyössä tilintarkastajien kanssa, ei voida pitää ehdottoman olennaisena ja välttämättömänä, jotta varmistetaan ”asianomaisten henkilöiden rehellisyys ja ammattitaidot oikeudellisten palvelujen vastaanottajia ja oikeudenhoidon asianmukaisuutta varten”.(77) Avainsana tässä yhteydessä on ”perusteltavuus”: voisivatko asianomaiset osapuolet perustellusti katsoa, että kyseinen toimenpide edistäisi merkittävästi mainitun tarkoituksen saavuttamista, samalla kun mikä tahansa kilpailua vähemmän rajoittava toimenpide ei olisi yhtä tehokas?
85.      Kuten ratkaisuehdotukseni ROGON 35–37 kohdassa tarkemmin selitin, olen tietoinen siitä, että tuomiossa Wouters esiintyvää käsitettä ”perustellusti” ei käytetä tuomioissa ISU, Superleague ja Royal Antwerp. Unionin tuomioistuin on kuitenkin yksinkertaisesti muotoillut tämän käsitteen eri tavalla tuomion Superleague 197 kohdassa. Kyseisessä kohdassa todetaan, että tarkastellessaan toimenpiteen tarpeellisuuden edellytystä unionin ja kansallisten tuomioistuinten olisi selvitettävä, ”voidaanko – – odotettavissa olevat tehokkuusedut saavuttaa kilpailua vähemmän rajoittavilla toimenpiteillä”, mutta ne eivät voi tehdä vaihtoehtoisten toimenpiteiden välillä ”tarkoituksenmukaisuuteen perustuvaa valintaa”.
86.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on lisäksi selvitettävä, ylittävätkö riidanalaisen sopimuksen vaikutukset sen, mikä on tarpeen sen tavoitteen saavuttamiseksi, etenkin poistamalla kaiken kilpailun. Kuten edellä on selitetty, riidanalainen sopimus koski ainoastaan yhtä parametriä, jossa seurat kilpailevat keskenään (uusien pelaajien rekrytoiminen) – eikä se siten vaikuttanut seurojen väliseen kilpailuun muissa suhteissa – ainoastaan joidenkin pelaajien osalta hyvin lyhyen aikaa. Tämä tarkoittaa mielestäni sitä, ettei kyseisellä sopimuksella poisteta kaikkea kilpailua asianomaisilta markkinoilta.
87.      Vaikuttaakin siltä, että on yksi pääkysymys, johon ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi ehkä tarpeen keskittyä tässä yhteydessä: oliko olemassa muita toimenpiteitä, joilla tavoiteltu tarkoitus voitiin saavuttaa yhtä hyvin mutta joilla myös rajoitettiin vähemmän kilpailua? Tämä on nimittäin kysymys, jonka ratkaisemiseen ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on selvästi parhaat edellytykset, koska se edellyttää useiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen huomioon ottamista. Kyseisen sopimuksen useat erityispiirteet tai asiayhteys, jossa se tehtiin, ovat kuitenkin nähdäkseni erityisen merkityksellisiä.
88.      Ensinnäkin riidanalaisen sopimuksen maantieteellinen ja henkilöllinen soveltamisala oli suppea: Primeira Ligan ja Segunda Ligan portugalilaisten jalkapalloseurojen, jotka olivat sopimuksen sopimuspuolia, palveluksessa olevat pelaajat, joiden työsopimus päättyi tai päätettiin yksipuolisesti Covid-19-pandemian aikana. Seurat olivat vapaita palkkaamaan esimerkiksi pelaajia Portugalin ulkopuolella pelaavista seuroista tai Portugalin alemmilla sarjatasoilla pelaavista seuroista. Myös sopimuksen ajallinen soveltamisala oli jokseenkin suppea: sitä sovellettiin ainoastaan ajanjaksona, joka oli tarpeen kauden 2019–2020 päätökseen saamiseksi, ja sen vaikutus lakkasi kyseisen kauden viimeistä peliä seuraavana päivänä.
89.      Toiseksi, kun otetaan huomioon asian kiireellisyys ja tilanteen epävarmuus ja monimutkaisuus, vaihtoehtoisten toimenpiteiden olemassaoloa – jonka osoittaminen on AdC:n tehtävä – tarkastellessaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi otettava huomioon ainoastaan ne toimenpiteet, jotka olivat kohtuudella käytettävissä ja verrattain yksinkertaisia rakenteeltaan ja toteutukseltaan. Se ei luonnollisestikaan ollut ajanjakso, jona oli mahdollista tehdä yksityiskohtaisia tutkimuksia tai selvityksiä taikka kokeiluja. Edes henkilökohtaiset tapaamisethan eivät olleet mahdollisia, eivätkä verkkoalustat varmasti olleet tehokkain tapa käydä pitkiä ja monitahoisia keskusteluja.
90.      Tässä yhteydessä en myöskään jättäisi huomiotta sitä seikkaa, että muutama viikko ennen riidanalaisen sopimuksen tekemistä Euroopan kilpailuviranomaisten verkosto antoi yhteisen lausunnon, jossa se tunnusti mahdollisen tarpeen yritysten väliselle yhteistyölle.(78) Tämä voisi tukea sitä näkemystä, että jalkapalloseurat ja kansallinen liitto saattoivat perustellusti katsoa, että kyseisenä ajanjaksona oli poikkeuksellisesti tarpeen tehdä jonkinasteista yhteistyötä niiden näkökohtien osalta, joissa ne olisivat muutoin kilpailleet ankarasti.
91.      Kolmanneksi riidanalaisen sopimuksen vaikutus jalkapalloilijoiden taloudelliseen toimintaan vaikuttaa verrattain vähäiseltä. He olivat vapaita siirtymään milloin tahansa Portugalin ulkopuolella pelaaviin seuroihin ja myös mihin tahansa seuraan Portugalissa kauden viimeistä peliä seuraavana päivänä. Kun otetaan huomioon FIFAn kansallisille jalkapalloliitoille antama suositus muuttaa pelaajien rekisteröintijaksojen ajankohtia,(79) pelaajat voivat nähdäkseni tuskin väittää menettäneensä riidanalaisen sopimuksen vuoksi uusiin sopimuksiin liittyviä tärkeitä tilaisuuksia. Kyseinen sopimus ei myöskään vaikuttanut – eikä tietenkään voinut vaikuttaa – yksipuolisesti pelaajien olemassa olevien sopimusten oikeudelliseen kestoon; sopimuksen pidentämisestä (ja tarvittaessa lisäkorvauksesta) oli sovittava seuran ja asianomaisen pelaajan välillä. Pelaajat saattoivat siten vapaasti neuvotella ja kieltäytyä tarjouksista, joita he eivät pitäneet houkuttelevina, harkitessaan samalla muiden jalkapallosarjojen tarjoamia mahdollisuuksia.
92.      Vaikka sopimus on saattanut houkuttaa pelaajia hyväksymään tarjouksia, jotka olivat alhaisempia kuin he olisivat toivoneet, näillä pelaajilla ollut vaihtoehto (Portugalin hallituksen pandemian aikana käyttöön ottama lomautusjärjestelmä) oli käsittääkseni heidän kannaltaan taloudellisesti paljon epäedullisempi.
93.      Katson näin ollen alustavasti, että kyseinen sopimus on suunniteltu siten, että sen vaikutus asianomaisten seurojen väliseen kilpailuun rajoitetaan minimiin, ja että vaihtoehtoisia, yhtä tehokkaita ja vähemmän rajoittavia, toimenpiteitä on vaikea yksilöidä. Kun otetaan myös huomioon Euroopan kilpailuviranomaisten verkoston ilmaisema kanta, voitaisiin väittää, että jalkapalloseurat ja kansallinen liitto saattoivat tuolloin perustellusti pitää riidanalaisesta sopimuksesta seurannutta kilpailun rajoittamista tarpeellisena yleisen edun mukaisen oikeutetun tavoitteen saavuttamiseksi ja oikeasuhteisena kyseiseen tavoitteeseen nähden.
94.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa ensimmäiseen ja toiseen ennakkoratkaisukysymykseen, että SEUT 101 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä oleva kaltainen no-poach-sopimus kuuluu tuomioon Meca-Medina perustuvan oikeuskäytännön alaan edellyttäen, että sillä erityisesti pyrittiin aidosti varmistamaan urheilukilpailujen eheys ja oikeudenmukaisuus ja että se oli tarpeen kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi ja oikeasuhteinen siihen nähden.
V       Ratkaisuehdotus
95.      Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin vastaa Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisãon esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin siten, että
SEUT 101 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että ammattilaisjalkapalloseurojen Covid-19-pandemian aikana kansallisen jalkapalloliiton suostumuksella tekemää no-poach-sopimusta
–        ei pidetä tarkoitukseen perustuvana kilpailunrajoituksena, jos sen todellisena perusteena oli urheilukilpailujen, joihin pandemia vaikutti, oikeudenmukaisuuden ja eheyden säilyttäminen ja että
–        tällainen sopimus kuuluu tuomioon Meca-Medina perustuvan oikeuskäytännön alaan edellyttäen, että sillä erityisesti pyrittiin aidosti varmistamaan urheilukilpailujen eheys ja oikeudenmukaisuus ja että se oli tarpeen kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi ja oikeasuhteinen siihen nähden.
1      Alkuperäinen kieli: englanti.
2      Tuomio 21.12.2023, International Skating Union v. komissio (C‑124/21 P, EU:C:2023:1012; jäljempänä tuomio ISU).
3      Tuomio 21.12.2023, European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011; jäljempänä tuomio Superleague).
4      Tuomio 21.12.2023, Royal Antwerp Football Club (C‑680/21, EU:C:2023:1010; jäljempänä tuomio Royal Antwerp).
5      Tuomio 4.10.2024, FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:824; jäljempänä tuomio FIFA).
6      Viitaten 18.7.2006 annettuun tuomioon Meca-Medina ja Majcen v. komissio (C‑519/04 P, EU:C:2006:492; jäljempänä tuomio Meca-Medina).
7      C-209/23 (jäljempänä ratkaisuehdotus RRC Sports).
8      C-428/23 (jäljempänä ratkaisuehdotus ROGON).
9      Ennakkoratkaisukysymyksissä riidanalaiseen sopimukseen viitataan ”etäyhteyksin Zoom- tai Microsoft Teams
‑alustan kautta 7.4.2020 tehtynä ammattilaisjalkapalloilun ylimmän sarjatason kaikkien urheiluseurojen välisenä sopimuksena, johon seuraavana päivänä liittyi suurin osa jäsenvaltion ammattilaisjalkapalloilun toiseksi ylimmän sarjatason joukkueista ja johon molemmissa tapauksissa osallistui ammattilaisjalkapalloilutoimintaa asianomaisessa jäsenvaltiossa järjestävä ja sääntelevä järjestö sekä jolla seurat sopivat, etteivät ne tee sopimuksia mainittujen sarjojen ammattijalkapalloilijoiden kanssa, jos he ovat yksipuolisesti irtisanoneet työsopimuksensa vedoten covid-19-pandemian aiheuttamiin seurauksiin tai siihen liittyviin poikkeuksellisiin päätöksiin, kuten urheilukauden pidentämiseen”.
10      Ratkaisuehdotus Budapest Bank ym. (C‑228/18, EU:C:2019:678, 1 kohta; jäljempänä ratkaisuehdotus Budapest Bank).
11      Ks. esim. Kovar, J-P. ja Kovar, R., ”L’objet anticoncurrentiel au sens de l’article 101, paragraphe 1, du TFUE: Un objet difficile à identifier”, Concurrences N° 1-2016, Art. N° 77266, s. 48 ja Idot, L., ”La distinction restriction de concurrence par objet / restriction de concurrence par effet et l’article 101 TFUE: Un sujet de disputatio”, Concurrences N° 3-2017, Art. N° 93464, s. 1.
12      Ks. esim. tuomio 11.9.2014, CB v. komissio (C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, 58 kohta; jäljempänä tuomio CB); tuomio 2.4.2020, Budapest Bank ym. (C‑228/18, EU:C:2020:265, 54 kohta; jäljempänä tuomio Budapest Bank) ja tuomio 30.1.2020, Generics (UK) ym. (C‑307/18, EU:C:2020:52, 67 kohta; jäljempänä tuomio Generics).
13      Ks. tuomio Superleague, 161 ja 162 kohta.
14      Samaan tapaan Ibáñez Colomo, P., ”Restrictions by object under Article 101(1) TFEU: From dark art to administrable framework”, Yearbook of European Law, 2024, 00, s. 1–37.
15      Ks. tuomio Superleague, 163 ja 164 kohta.
16      Ibid.
17      Ks. mm. tuomio 29.6.2023, Super Bock Bebidas (C‑211/22, EU:C:2023:529).
18      Ks. julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Generics (UK) ym. (C‑307/18, EU:C:2020:28, 163 kohta; jäljempänä ratkaisuehdotus Generics), jossa asia ilmaistaan toisin.
19      Ks. vastaavasti tuomio 25.3.2021, Lundbeck v. komissio (C‑591/16 P, EU:C:2021:243, 139–143 kohta; jäljempänä tuomio Lundbeck).
20      Ks. ratkaisuehdotukseni HSBC Holdings ym. v. komissio (C‑883/19 P, EU:C:2022:384, 85 kohta).
21      Ks. tuomio Superleague, 167 kohta. Totean myös sivumennen, että pelkkä aikomus rajoittaa kilpailua ei itsessään riitä rajoituksen toteamiseen. Ajatellaanpa esimerkiksi sopimusta, joka on ilmeisen kyvytön johtamaan kilpailun rajoittamiseen. Ks. tästä kysymyksestä tuomio CB, 54 kohta ja julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotus CB v. komissio (C‑67/13 P, EU:C:2014:1958, 107 kohta; jäljempänä ratkaisuehdotus CB).
22      Tuomio 20.11.2008, Beef Industry Development Society ja Barry Brothers (C‑209/07, EU:C:2008:643; jäljempänä tuomio BIDS).
23      Ks. mm. Frumento, A., ”Le regole di concorrernza fra imprese industriali nella Comunità economica europea”, Rivista Internazionale di Scienze Economiche e Commerciali, 1958, nro 1, s. 10; Joliet, R., ”La légalité des clauses de fidélité d’approvisionnement au regard de l’article 85 du Traité de Rome”, Revue Critique De Jurisprudence Belge, 1968, s. 157 ja, uudemmasta oikeuskirjallisuudesta, Petit, N., ”La rationalisation au long cours de la restriction de concurrence par « objet » dans la jurisprudence de la Cour de Justice de l’Union européenne”, AJCA, 2015, s. 422 ja 423 oikeuskirjallisuusviittauksineen.
24      Ks. julkisasiamies Sharpstonin ratkaisuehdotus KME Germany ym. v. komissio (C‑272/09 P, EU:C:2011:63, 67 kohta), jossa viitataan Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen uraauurtavaan tuomioon 23.11.2006, Jussila v. Suomi, ECHR:2006:1123JUD007305301, 43 kohta).
25      Ks. tuomio Superleague, 165 kohta.
26      Ks. esim. tuomio 29.7.2024, Banco BPN/BIC Português ym. (C‑298/22, EU:C:2024:638, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; jäljempänä tuomio BPN).
27      Ks. mm. tuomio Superleague, 166 kohta.
28      Ks. tuomio BPN, 48 kohta.
29      Ks. esim. julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Generics, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen. Ks. myös oikeuskirjallisuudessa Odudu, O., ”The Object/Effect Distinction”, teoksessa Charbit, N. ja Ahmad, S. (toim.), Richard Whish Liber Amicorum: Taking Competition Law Outside The Box, Concurrences, 2020, s. 112–.
30      Ks. julkisasiamies Bobekin ratkaisuehdotus Budapest Bank, 61 kohta. Ks. myös oikeuskirjallisuudessa Dekeyser, K. ym. (toim.), Regulation 1/2003 and EU Antitrust Enforcement – A Systematic Guide, Wolters Kluwer, 2023, s. 85.
31      Ks. tuomio Superleague, 167 kohta.
32      Ks. tuomio BPN, 56 kohta.
33      Ks. vastaavasti tuomio 6.12.2012, AstraZeneca v. komissio (C‑457/10 P, EU:C:2012:770, 79–99 kohta).
34      Ks. erityisesti tuomio Budapest Bank, 76 ja 79 kohta. Ks. myös julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotus CB, 79 kohta ja julkisasiamies Bobekin ratkaisuehdotus Budapest Bank, 65–72 kohta. Kokemuksen merkityksestä ks. oikeuskäytännössä Bailey, D., ”Restrictions of competition by object under Article 101 TFEU”, Common Market Law Review, nide 49, nro 2, 2012, s. 562–566.
35      Viittaan tällä käsitteellä menettelytapoihin, joihin ei liity kyseisten yritysten kannalta muuta taloudellista intressiä kuin kilpailun rajoittaminen.
36      Ks. vastaavasti tuomio 20.1.2016, Toshiba Corporation v. komissio (C‑373/14 P, EU:C:2016:26, 29 kohta; jäljempänä tuomio Toshiba). Tarkastelen tätä tuomiota jäljempänä tämän ratkaisuehdotuksen 66 ja 67 kohdassa.
37      Ks. julkisasiamies Bobekin ratkaisuehdotus Budapest Bank, 41 ja 48 kohta, joissa viitattiin ”kaksivaiheiseen arviointiin”. Oikeuskirjallisuudessa julkaisussa Peeperkorn, L., ”Defining restrictions ’by object’’, Concurrences N° 3-2015, Art. N° 74812, s. 43 ja 50, viitattiin mutatis mutandis ”kaksitasoiseen arviointiin”.
38      Ks. tältä osin tuomio 4.10.2011, Football Association Premier League ym. (C‑403/08 ja C‑429/08, EU:C:2011:631, 143 kohta).
39      Ks. vastaavasti julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotus CB, 53 kohta. Oikeuskirjallisuudessa ks. esim. Jones, A., ”Left Behind by Modernisation? Restrictions by Object Under Article 101(1)”, European Competition Journal, 2010, s. 655.
40      Ks. nimittäin tuomio Generics, 76 kohta; tuomio Lundbeck, 129–132 kohta ja tuomio 27.6.2024, Servier ym. v. komissio (C‑201/19 P, EU:C:2024:552, 144 kohta). Ks. myös julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Lundbeck v. komissio (C‑591/16 P, EU:C:2020:428, 155–157 kohta).
41      Ks. esim. tuomio Generics, 77 kohta ja ratkaisuehdotus Generics, 163 kohta. Ks. myös edellä alaviitteessä 30 mainittu Dekeyser, K. ym. (toim.), s. 84.
42      Ratkaisuehdotus Budapest Bank, 67 kohta.
43      Ks. mm. tuomio 25.1.2024, Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ks. myös ratkaisuehdotukseni RRC Sports, 36–38 kohta.
44      Ks. U.S. Department of Justice and Federal Trade Commission, ”Antitrust Guidelines for Business Activities Affecting Workers”, tammikuu 2025 (jolla korvataan lokakuussa 2016 julkaistu aiempi versio) ja Euroopan komissio, Competition Policy Brief, ”Antitrust in Labour Markets”, toukokuu 2024.
45      Ks. oikeuskäytäntö, johon viitataan julkaisuissa Polden, D. J., ”No-Poach Agreements: An overview of US, EU, and national case law”, 1.2.2024, e-Competitions, Art. N° 11682 ja Posner, E. A. ja Volpin, C., ”No-poach agreements: An overview of EU and national case law”, 4.5.2023, e-Competitions, Art. N° 112194. Unionin tuomioistuimista ks. esim. julkisasiamies Szpunarin äskettäinen ratkaisuehdotus FIFA (C‑650/22, EU:C:2024:375, alaviite 34; jäljempänä ratkaisuehdotus FIFA).
46      Ks. mm. Hovenkamp, H. J. ja Areeda, P. E., Antitrust Law: An Analysis of Antitrust Principles and Their Application, 352 kohta (päivitetty viimeksi 9/2024), Kluwer, 2024; Posner, E. A., ”Enforcement of U.S. Antitrust Law in Labor Markets”, Journal of Antitrust Enforcement, 2023, s. 259 (alaviitteessä 11 mainitut taloustieteilijöiden tuotokset) ja Stuzt, R. M., ”The Evolving Antitrust Treatment of Labor-Market Restraints: From Theory to Practice”, American Antitrust Institute, 31.7.2018.
47      Tuomion FIFA 129 kohta, jossa viitataan tuomion Royal Antwerp 107, 109 ja 110 kohtaan.
48      Ks. samaan tapaan tuomio 13.4.2000, Lehtonen ja Castors Braine (C‑176/96, EU:C:2000:201, 55 kohta; jäljempänä tuomio Lehtonen): ”Play off
‑otteluihin hyväksytyillä tai putoamisotteluihin joutuneilla joukkueilla olisi näet mahdollisuus turvautua määräaikojen jälkeen tehtyihin siirtoihin vahvistaakseen joukkuettaan sarjan viimeistä vaihetta varten ja jopa tilanteessa, jossa on jäljellä vain yksi ratkaiseva ottelu.”
49      Ks. esim. Euroopan komissio, ”Mapping study on measuring the economic impact of COVID-19 on the sport sector in the EU – Final report”, 2020, 2.3 jakso.
50      Ks. tuomion 143 ja 144 kohta.
51      Ks. jälleen tuomio Lehtonen, 54 kohta: ”Määräaikojen päätyttyä tehdyt siirrot saattaisivat näet muuttaa tuntuvasti kulloisenkin joukkueen urheilullista painoarvoa sarjakauden aikana, jolloin eri joukkueiden sarjakauden aikana keskenään pelaamien otteluiden tulosten vertailukelpoisuus ja näin ollen sarjakauden normaali eteneminen kokonaisuutena vaarantuisi.”
52      Nämä säännöt, jotka sisältyivät pelaajien asemaa ja pelaajasiirtoja koskevaan FIFAn säännöstöön (Regulations on the Status and Transfer of Players), koskivat pelaajien ja seurojen välisiä sopimussuhteita ja korvauksen maksamista, urheilutoimintaan liittyviä seuraamuksia ja pakollisen kansainvälisen siirtotodistuksen antamista tilanteessa, jossa on väitetysti kyse sopimuksen päättämisestä ilman perusteltua syytä.
53      Tuomio FIFA., 135 ja 139 kohta.
54      Ibid., 141 kohta.
55      Ks. ratkaisuehdotus FIFA, 53 kohta.
56      Ks. tuomio FIFA, 136 kohta.
57      Ibid., 137 ja 139 kohta.
58      Ibid., 138 ja 140 kohta.
59      Ks. tuomio Royal Antwerp, 95 ja 96 kohta. Kursivointi tässä.
60      Ks. vastaavasti tuomio FIFA, 107 kohta ja tuomio Royal Antwerp, 107 kohta.
61      Samaan tapaan julkisasiamies Lenzin ratkaisuehdotus Bosman (C‑415/93, EU:C:1995:293, 227 ja 270 kohta) ja julkisasiamies Rantosin ratkaisuehdotus European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2022:993, 166 kohta). Oikeuskirjallisuudesta ks. esim. Siekmann, R., ”The specificity of sport: sporting exceptions in EU law”, The International Sports Law Journal, 2011, p. 697.
.
62      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 33–38 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö ja oikeuskäytäntö, johon viitataan ratkaisuehdotukseni ROGON 23 ja 27 kohdassa.
63      Ks. tuomio Lundbeck, 131 kohta ja tuomio 27.6.2024, Servier ym. v. komissio (C‑201/19 P, EU:C:2024:552, 87, 144, 277 ja 292 kohta). Ks. myös vastaavasti tuomio Generics, 84 ja 85 kohta ja julkisasiamies Watheletin ratkaisuehdotus Toshiba Corporation v. komissio (C‑373/14 P, EU:C:2015:427, 74 kohta).
64      Tuomion 29 kohta.
65      Ks. tästä kysymyksestä O’Leary, L., ”Professional team sports and collective labour law in the European Union”, teoksessa Anderson, J., Parrish, R. ja García, B. (toim.), Research Handbook on EU Sports Law and Policy, Edward Elgar Publishing, 2018, s. 410.
66      Ks. esim. tuomio 21.9.1999, Albany (C‑67/96, EU:C:1999:430) ja tuomio 4.12.2014, FNV Kunsten Informatie en Media (C‑413/13, EU:C:2014:2411).
67      Tuomio 19.2.2002, Wouters ym. (C‑309/99, EU:C:2002:98; jäljempänä tuomio Wouters.
68      Ks. tuomio 18.1.2024, Lietuvos notarų rūmai ym. (C‑128/21, EU:C:2024:49, 97–105 kohta) ja tuomio 25.1.2024, Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, 21–35 ja 42–54 kohta).
69      Ks. tuomio Meca-Medina, 42 kohta.
70      Tästä kysymyksestä ks. ratkaisuehdotukseni RRC Sports, 32, 33 ja 71 kohta.
71      Ks. esim. tuomio Meca-Medina, 41 kohta.
72      Ks. tuomio Superleague, 144 kohta.
73      Tuomio FIFA, 100 ja 102 kohta. Ks. myös ratkaisuehdotus FIFA, 61 ja 62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
74      Ks. mm. Eurooppa-neuvoston julkilausuma yhteisten politiikkojen täytäntöönpanossa huomioon otettavista eurooppalaisen urheilun erityispiirteistä ja sen yhteiskunnallisesta merkityksestä, joulukuu 2000; Euroopan komissio, Urheilun valkoinen kirja, KOM(2007) 391 lopullinen, 11.7.2007 ja Euroopan parlamentin päätöslauselma 23.11.2021 EU:n urheilupolitiikasta: arviointi ja mahdolliset etenemistavat (2021/2058(INI)) (EUVL 2022, C 224, s. 2).
75      Ks. tältä osin neuvoston ja neuvostossa kokoontuneiden jäsenvaltioiden hallitusten edustajien päätöslauselma Euroopan unionin urheilualan työsuunnitelmasta (1. tammikuuta 2021 – 30. kesäkuuta 2024) (EUVL 2020, C 419, s. 1).
76      Ks. esim. tuomio 11.4.2000, Deliège (C‑51/96 ja C‑191/97, EU:C:2000:199, 67 ja 68 kohta).
77      Tuomion 97 kohta.
78      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 12 kohta. Komissio esitti saman ajatuksen tiedonantonsa ”Tilapäiset puitteet yritysten yhteistyöhön liittyvien kilpailunrajoituskysymysten arvioimiseksi meneillään olevasta covid-19-epidemiasta johtuvissa kiireellisissä tilanteissa” (EUVL 2020, C 116 I, s. 7), joka julkaistiin riidanalaisen sopimuksen tekemistä seuraavana päivänä, 3 kohdassa.
79      Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 11 kohta.