62023CJ0440
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
2026. április 16. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – EUMSZ 56. cikk – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Olyan tagállam által kiállított engedély jogosultja, amely engedélyezi az online szerencsejátékok szervezését – Az online szerencsejátékok szervezését engedélyhez kötő más tagállambeli szabályozás – Nyomós közérdekek – Online pénznyerő automaták – Másodlagos sorsolásos játékok – Az elveszített tétek visszatérítése – Joggal való visszaélés”
A C‑440/23. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (a polgári bíróság első tanácsa, Málta) a Bírósághoz 2023. július 14‑én érkezett, 2023. július 11‑i határozatával terjesztett elő az
FB
és
a European Lotto and Betting Ltd,
a Deutsche Lotto‑ und Sportwetten Ltd.
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
tagjai: M. L. Arastey Sahún tanácselnök, J. Passer, E. Regan, D. Gratsias (előadó) és B. Smulders bírák,
főtanácsnok: N. Emiliou,
hivatalvezető: C. Strömholm tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2025. április 9‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
FB, személyesen,
–
a European Lotto and Betting Ltd és a Deutsche Lotto‑ und Sportwetten ltd. képviseletében S. Camilleri avukat és R. Karpenstein Rechtsanwalt,
–
a máltai kormány képviseletében A. Buhagiar, meghatalmazotti minőségben, segítői: D. Sarmiento Ramírez‑Escudero abogado és Z. Sciberras avukat,
–
a belga kormány képviseletében A. De Brouwer, C. Jacob és L. Van den Broeck, meghatalmazotti minőségben, segítőik: V. Ramognino, R. Verbeke és P. Vlaemminck avocats,
–
a cseh kormány képviseletében M. Smolek, T. Suchá és J. Vláčil, meghatalmazotti minőségben,
–
a német kormány képviseletében J. Möller és P.‑L. Krüger, meghatalmazotti minőségben,
–
az olasz kormány képviseletében S. Fiorentino és G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében L. Armati és M. Mataija, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. szeptember 4‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 56. cikknek és a joggal való visszaélés tilalma elvének az értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet az egyfelől FB, másfelől pedig két máltai székhelyű társaság, vagyis a European Lotto and Betting Ltd és a Deutsche Lotto‑ und Sportwetten Ltd. között folyamatban lévő azon jogvita keretében terjesztették elő, amelynek tárgyát az online pénznyerő automatákkal és a sorsolásos játékok kimenetelére vonatkozó fogadásokkal összefüggésben elveszített tétek visszatérítése iránti követelés képezi.
Jogi háttér
Az uniós jog
Az 593/2008/EK rendelet
3
A szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 2008. június 17‑i 593/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet („Róma I” rendelet) (HL 2008. L 177., 6. o.; helyesbítés: HL 2009. L 309., 87. o., a továbbiakban: „Róma I” rendelet) „A jogválasztás szabadsága” című 3. cikkének (1) és (3) bekezdése így rendelkezik:
„(1)   A szerződésre a felek által választott jog az irányadó. A jogválasztásnak kifejezettnek kell lennie vagy annak a szerződés rendelkezéseiből vagy az eset körülményeiből kellő bizonyossággal megállapíthatónak kell lennie. Választásukkal a felek a szerződés egészére vagy annak csak egy részére alkalmazandó jogot határozhatják meg.
[…]
(3)   Amennyiben a jogválasztás időpontjában valamennyi, a jogviszonyra vonatkozó egyéb lényeges tényállási elem más országhoz kapcsolódik, mint amelynek jogát választották, a felek választása nem sértheti a másik állam azon jogszabályi rendelkezéseinek alkalmazását, amelyektől megállapodás útján nem lehet eltérni.”
4
A „Róma I” rendelet „Fogyasztói szerződések” című 6. cikkének (1) és (2) bekezdése így rendelkezik:
„(1)   A 5. és 7. cikk sérelme nélkül egy olyan szerződésre, amelyet egy természetes személy üzleti vagy szakmai tevékenységén kívüli célra (»a fogyasztó«) kötött egy másik, az üzleti vagy szakmai tevékenysége gyakorlásának keretében eljáró személlyel (»a vállalkozó«), annak az országnak a joga az irányadó, ahol a fogyasztó szokásos tartózkodási helye található, feltéve, hogy a vállalkozó:
a)
üzleti vagy szakmai tevékenységét abban az országban folytatja, ahol a fogyasztó szokásos tartózkodási helye található; vagy
b)
minden más esetben ilyen jellegű tevékenységei ebbe az országba vagy az ezen országot is magában foglaló országokba irányulnak,
és a szerződés e tevékenységekkel kapcsolatos.
(2)   Az (1) bekezdés ellenére, a felek a 3. cikknek megfelelően megválaszthatják az alkalmazandó jogot azon szerződésükre, amely megfelel az (1) bekezdés követelményeinek. A felek jogválasztása azonban nem eredményezheti azt, hogy a fogyasztót megfosztják az olyan rendelkezések által biztosított védelemtől, amelyektől – az (1) bekezdés alapján jogválasztás hiányában alkalmazandó jog értelmében – megállapodás útján nem lehet eltérni.”
5
E rendelet „Imperatív rendelkezések” című 9. cikke értelmében:
„(1)   Az imperatív rendelkezések olyan rendelkezések, amelyek betartását valamely ország a közérdek – mint például politikai, társadalmi vagy gazdasági rendjének megőrzése – szempontjából döntő fontosságúnak ítéli, és megköveteli a hatálya alá eső valamennyi tényállásra történő alkalmazását, függetlenül attól, hogy e rendelet a szerződésre mely jog alkalmazását írja elő.
(2)   E rendelet alapján semmi nem korlátozhatja az eljáró bíróság országának joga szerint az imperatív [helyesen: joga szerinti imperatív] rendelkezések alkalmazását.
(3)   Figyelembe vehetők azon ország jogának imperatív rendelkezései, amelyben a szerződésből eredő kötelezettségeket teljesíteni kell vagy teljesítették, amennyiben ezek az imperatív rendelkezések a szerződés teljesítését jogszerűtlenné teszik. Annak mérlegelése során, hogy érvényre kell‑e juttatni e rendelkezéseket, figyelembe kell venni természetüket és céljukat, és alkalmazásuk vagy nem alkalmazásuk következményeit.”
6
Az említett rendelet „Hozzájárulás és anyagi érvényesség” című 10. cikke így rendelkezik:
„(1)   A szerződés vagy valamely szerződési feltétel meglétét és érvényességét azon jog határozza meg, amely a szerződés vagy szerződési feltétel érvényessége esetében e rendelet alapján irányadó lenne.
(2)   A fél hivatkozhat azonban a szokásos tartózkodási helye szerinti ország jogára annak megállapítása érdekében, hogy hozzájárulását nem adta meg, ha a körülményekből az tűnik ki, hogy nem lenne észszerű magatartása következményeinek az (1) bekezdésben meghatározott jognak megfelelően történő meghatározása.”
7
Ugyanezen rendelet „A szerződésre alkalmazandó jog hatálya” című 12. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az e rendelet alapján a szerződésre alkalmazandó jog különösen az alábbiakra irányadó:
[…]
e)
a szerződés érvénytelenségének következményei.
[…]”
8
A „Róma I” rendelet „A szokásos tartózkodási hely” című 19. cikkének (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A szokásos tartózkodási hely meghatározása szempontjából a lényeges időpont a szerződés megkötésének időpontja.”
9
E rendelet „Az eljáró bíróság országának közrendje” című 21. cikkének szövege a következő:
„Az e rendelet által meghatározott jog valamely rendelkezésének alkalmazása csak akkor tagadható meg, ha az alkalmazás nyilvánvalóan összeegyeztethetetlen az eljáró bíróság országának közrendjével (»ordre public«).”
Az 1215/2012/EU rendelet
10
A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 351., 1. o.) 4. cikke, amely e rendelet II. fejezetének „Általános rendelkezések” című 1. szakaszában található, az (1) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„E rendelet rendelkezéseire is figyelemmel valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személy, állampolgárságára való tekintet nélkül, az adott tagállam bíróságai előtt perelhető.”
11
Az említett rendelet ugyanezen 1. szakaszban található 5. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:
„Valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személy más tagállam bíróságai előtt kizárólag e fejezet 2–7. szakaszában megállapított rendelkezések alapján perelhető.”
12
Ugyanezen rendelet II. fejezetének „Joghatóság fogyasztói szerződések esetén” című 4. szakasza magában foglalja e rendeletnek többek között a 17–18. cikkét.
13
Az 1215/2012 rendelet 17. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Valamely személy, a fogyasztó [helyesen: A valamely személy – fogyasztó –] által kereskedelmi vagy szakmai tevékenységén kívül eső céllal megkötött szerződéssel kapcsolatos ügyekben a joghatóságot […] e szakasz határozza meg, ha:
a)
a szerződés tárgya áruk részletfizetésre történő értékesítése; vagy
b)
a szerződés tárgya olyan részletekben visszafizetendő kölcsön vagy bármely egyéb hitel, amelyet áruk vételének finanszírozására nyújtanak; vagy
c)
minden más esetben, a szerződést olyan személlyel kötötték, aki a fogyasztó lakóhelyének tagállamában kereskedelmi vagy szakmai tevékenységet folytat, vagy ilyen tevékenysége bármilyen módon az említett tagállamra, illetve több állam között az említett tagállamra is irányul, és a szerződés az ilyen tevékenység körébe tartozik.”
14
E rendelet 18. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:
„A fogyasztó a másik szerződő fél ellen akár annak a tagállamnak a bíróságai előtt, ahol a fél székhellyel rendelkezik, akár – függetlenül a másik fél székhelyétől – saját lakóhelyének bíróságai előtt indíthat eljárást.”
A német jog
A 2012. évi GlüStV
15
A tartományok között létrejött, 2011. december 15‑i Staatsvertrag zum Glücksspielwesen in Deutschland (a németországi szerencsejátékokról szóló államszerződés, a továbbiakban: 2012. évi GlüStV) alapjogvitában alkalmazandó változata szerinti 1. §‑ának 2. pontja akként rendelkezik, hogy ezen államszerződés egyik célkitűzése az, hogy a lakosság természetes játékösztönét rendezett és ellenőrzött mederbe terelje azáltal, hogy olyan korlátozott szerencsejáték‑kínálatot nyújt, amely megfelelő alternatívát jelent a nem engedélyezett szerencsejátékokkal szemben, továbbá hogy küzdelmet folytasson a tiltott szerencsejáték feketepiacokon történő megjelenése és elterjedése ellen.
16
A 2012. évi GlüStV 4. §‑ának (1), (4) és (5) bekezdése a következőket írja elő:
„(1)   Nyilvános szerencsejátékok csak az egyes tartományok hatáskörrel rendelkező hatóságainak engedélyével szervezhetők vagy közvetíthetők. Ilyen játékok szervezése az említett engedély hiányában tilos (tiltott szerencsejáték), valamint tilos a tiltott szerencsejátékkal összefüggő kifizetésekben való részvétel.
[…]
(4)   Tilos nyilvános szerencsejátékok interneten keresztül történő szervezése.
(5)   A (4) bekezdéstől eltérően a tartományok az 1. §‑ban foglalt célok jobb megvalósítása érdekében megengedhetik a sorsolásos játékok saját értékesítését és közvetítését, valamint sportfogadások interneten történő szervezését és közvetítését […]”
17
A 2012. évi GlüStV 10. §‑ának (2) és (6) bekezdése értelmében a sorsolásos játékokra vonatkozó engedély megadása az állami ellenőrzés alatt álló szolgáltatók részére van fenntartva.
A német polgári törvénykönyv
18
A Bürgerliches Gesetzbuch (polgári törvénykönyv) alapjogvitában alkalmazandó változatának (a továbbiakban: német polgári törvénykönyv) 134. §‑a előírja, hogy törvény eltérő rendelkezése hiányában a törvényi tilalomba ütköző jogügylet semmis.
19
A német polgári törvénykönyv 812. §‑ának (1) bekezdése így rendelkezik:
„Aki harmadik személy rovására e harmadik személy szolgáltatása révén vagy más módon jogalap nélkül jut vagyoni előnyhöz, köteles ezt az előnyt visszatéríteni.
[…]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
20
Az alapeljárás alperesei két máltai székhelyű társaság, amelyek a Maltase Gaming Authority (szerencsejáték‑hatóság, Málta) által kiadott engedély alapján online szerencsejáték‑szolgáltatásokat, különösen pénznyerő automatákat és sorsolásos játékok kimenetelére vonatkozó fogadásokat kínálnak. E két társaság akként gyakorolja tevékenységét, hogy internetes oldalukon keresztül az többek között a német piacra irányul.
21
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből és a Bíróság rendelkezésére álló iratanyagból kitűnik, hogy a német szabályozás 2021. július 1‑jéig általános tilalmat írt elő az online szerencsejátékok tekintetében, kivéve 2012 óta a sport‑ és lóversenyfogadásokat, valamint a sorsolásos játékok közvetlen terjesztését és közvetítését, amelyek szervezése ugyanakkor a közjog hatálya alá tartozó jogi személyek vagy a magánjog hatálya alá tartozó olyan jogi személyek részére volt fenntartva, amelyekben a közjog hatálya alá tartozó jogi személyek közvetlenül vagy közvetve meghatározó részesedéssel rendelkeznek. E kérelem szerint ezen általános tilalom ellenére „Németországban a pénznyerő automaták mindenütt megtalálhatók, mind a játéktermekben és éttermekben, mind pedig számos kaszinóban”.
22
Ami a sorsolásos játékok kimenetelére vonatkozó online fogadásokat (a továbbiakban: másodlagos sorsolásos játékok) illeti, az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy az alapjogvitára alkalmazandó német szabályozás szerint – ahogyan azt a német bíróságok értelmezik – a másodlagos sorsolásos játékokat egyszerű internetes fogadásoknak kell tekinteni, amelyek így az online szerencsejátékok általános tilalmának hatálya alá tartoznak.
23
Ebben a kontextusban történt, hogy egy Németországban szokásos tartózkodási hellyel rendelkező személy (a továbbiakban: eredeti játékos) a 2019. június 5. és 2021. július 12. közötti időszak folyamán igénybe vette az alapeljárás alperesei által kínált szolgáltatásokat.
24
Abból a válaszból, amelyet a Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (a polgári bíróság első tanácsa, Málta), vagyis a kérdést előterjesztő bíróság a Bíróság által az eljárási szabályzata 101. cikkének (1) bekezdése alapján 2024. április 15‑én hozzá intézett felvilágosításkérésre adott, kitűnik, hogy az eredeti játékos és az alapeljárás alperesei között létrejött szerződésre irányadó általános feltételeknek megfelelően az érintett szerződéses jogviszonyra a máltai jognak kellett volna vonatkoznia. Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság úgy ítéli meg, hogy a „Róma I” rendelet 6. cikkének (2) bekezdése értelmében e szerződéses jogviszonyra a német jogot kell alkalmazni. E tekintetben e bíróság úgy véli, hogy ez utóbbi jog alapján, továbbá tekintettel az online szerencsejátékok azon általános tilalmára, amelyet az alapügy tényállásának megvalósulása idején a német szabályozás írt elő, az e játékos és az alapeljárás alperesei közötti szerződést a német polgári törvénykönyv 812. §‑a értelmében semmisnek kellene tekinteni.
25
Az említett játékos a német polgári törvénykönyv e §‑a alapján indított keresetet a Landgericht Erfurt (erfurti regionális bíróság, Németország) előtt az alapeljárás alpereseivel szemben azon tétek visszatéríttetése iránt, amelyeket az érintett időszakban elveszített. Miközben az eljárás még folyamatban volt, ugyanezen játékos egy 2021. november 21‑én kötött szerződéssel az alapeljárás felperesére engedményezte az említett szerződéses jogviszonyból eredő jogait, e felperes pedig az alapeljárás alpereseivel szemben keresetet indított a kérdést előterjesztő bíróság előtt az eredeti játékos által elveszített tétek visszatéríttetése iránt. Az alapeljárás alpereseinek a Bíróság előtti tárgyaláson tett nyilatkozatai szerint a Landgericht Erfurthoz (erfurti regionális bíróság) benyújtott keresettől azóta elálltak.
26
Az alapeljárás felperese azt állítja, hogy az alapeljárás alperesei, mivel csak máltai engedéllyel rendelkeztek, jogellenesen nyújtották az alapügyben szóban forgó szolgáltatásokat az eredeti játékosnak. E jogellenesség az ezen alperesek és az e játékos között létrejött szerződés semmisségét vonta maga után.
27
Az alapeljárás alperesei a maguk részéről úgy vélik, hogy az EUMSZ 56. cikkben biztosított szolgáltatásnyújtási szabadságukat sértő módon nem volt lehetséges számukra, hogy engedélyt szerezzenek pénznyerő automatákkal és másodlagos sorsolásos játékokkal kapcsolatos szolgáltatások Németországban történő nyújtására. Ennélfogva az így előírt tilalom az, amely jogellenes volt, nem pedig az alapügyben szóban forgó szolgáltatások nyújtása. Az eredeti játékos egyébiránt „visszaélésszerűen és rosszhiszeműen” járt el.
28
Az alapeljárás felperese vitatja ezt az érvelést, e tekintetben pedig arra hivatkozik, hogy a német regionális felsőbíróságok ítélkezési gyakorlata szerint az ilyen érveknek soha nem lehetett helyt adni olyan ügyekben, amelyek tárgyát az alapügyben szóban forgóhoz hasonló szolgáltatások igénybevevői által elveszített tétek visszatéríttetése iránti kérelmek képezték.
29
A kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy az uniós jog német bíróságok általi értelmezése alkalmas lenne annak alátámasztására, hogy az alapeljárás alpereseihez hasonló gazdasági szereplők szolgáltatásnyújtási szabadságának korlátozása igazoltan történt.
30
Ami egyrészt az online pénznyerő automatákat illeti, a kérdést előterjesztő bíróság jelzi, hogy 2019 végén a tartományok megállapodtak a 2012. évi GlüStV módosításáról annak érdekében, hogy engedélyt lehessen szerezni online szerencsejátékok vonatkozásában, különösen pedig „sorsolásos játékok saját értékesítése és közvetítése, sport‑ és lóversenyfogadások szervezése, közvetítése és saját értékesítése, valamint online kaszinójátékok, virtuális pénznyerő automatákkal játszható játékok és online póker szervezése és saját értékesítése” céljából. A szabályozási keret e módosításának tervezetét bejelentették az Európai Bizottságnak.
31
E szabályozási keret változására tekintettel a tartományi kancelláriák vezetői a 2021. július 1‑jéig tartó átmeneti időszakra szóló körlevelet fogadtak el a szerencsejátékok szervezéséről. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem szerint e körlevél pontosítja, hogy „[2021. június 30‑ig] a tiltottszerencsejáték‑kínálattal szembeni bűnüldözés azokra a szolgáltatókra fog összpontosítani, akik tekintetében előre látható, hogy a valószínű jövőbeli szabályozás alól is ki akarják majd vonni magukat”.
32
E kontextusban a tartományi legfelsőbb szerencsejáték‑felügyeleti hatóságok olyan közös iránymutatások elfogadását jelentették be, amelyek szerint a szabályozás 2021. július 1‑jétől történő módosítására tekintettel „a virtuális pénznyerő automatákkal játszható játékok és az online póker jelenleg főszabály szerint még nem engedélyezhető kínálata – a saját értékesítés és szervezés – azon tényállások közé tartozik, amelyekkel a szerencsejátékokra vonatkozó jog szerinti bűnüldözés keretében nem fognak foglalkozni”, feltéve, hogy teljesülnek az ezen iránymutatásokban meghatározott bizonyos feltételek.
33
E tekintetben az alapeljárás alperesei azt állítják, hogy az online kaszinójátékokra vonatkozó korábbi általános tilalom igazolását nem lehet a 2012. évi GlüStV által követett célokra tekintettel elfogadni, mivel maguk a tartományok – az előző pontokban ismertetett szabályozási keret módosításának kilátásba helyezésével és a GlüStV módosított tervezetének a Bizottsághoz történő bejelentésével – „egyértelművé tették, hogy [ezen] államszerződés célkitűzései az előzetes hivatalos engedélyezési rendszer jelentette enyhébb beavatkozással is megvalósíthatók”, mindezt pedig még azt megelőzően, hogy az érintett szabályozás módosítása 2021. július 1‑jén hatályba lépett volna, tekintettel a jelen ítélet 31. pontjában említett átmeneti időszak folyamán tett intézkedésekre.
34
Másrészt, a másodlagos sorsolásos játékokat illetően a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy 2017 óta valamennyi német bíróság „eldöntetlenül hagyta a kérdést, hogy az állami fenntartás (a sorsolásos játékokra vonatkozó monopólium) igazolható‑e”. E tekintetben nehéz megérteni, hogy egy, a fogyasztó számára azonos szolgáltatás esetében miért kellene különbséget tenni egy állami szolgáltatónál az állam által szervezett sorsolásos játék eredményére vonatkozóan tett fogadás és egy másik tagállamban szabályozott magánszervezőnél ugyanezen sorsolásos játék eredményére vonatkozóan tett fogadás között.
35
E körülmények között a Prim’Awla tal‑Qorti Ċivili (a polgári bíróság első tanácsa) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 56. [cikket], hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságának megsértése, amelyet az online pénznyerő automatákra a fogyasztó tagállamában (rendeltetési hely szerinti állam) vonatkozó általános tilalom valósít meg az online kaszinókat üzemeltető, a származási államukban (Málta) engedélyezett és szabályozott szolgáltatók tekintetében, nem igazolható a közjóra vonatkozó kényszerítő indokokkal,
–
ha a rendeltetési hely szerinti tagállam ugyanakkor megenged hasonló, mindenütt megtalálható hagyományos szerencsejátékokat, így a magánszolgáltatók számára a játéktermekben és éttermekben elhelyezett, engedélyezett pénznyerő automatákat, intenzívebb szerencsejátékot a hagyományos kaszinókban, az állami szolgáltatók által szervezett, engedélyezett nemzeti sorsolásos játékokat a nyilvánosság számára nyitva álló több mint 20000, ügynöki alapon működő üzletben, és
–
megengedi az engedélyezett online szerencsejáték‑tevékenységeket a sportfogadásokat és lóversenyfogadásokat kínáló magánszolgáltatók számára, valamint az online sorsolásos játékok magánközvetítői számára, akik az állami tulajdonban álló szerencsejáték[‑társaságok] és más engedélyezett szerencsejáték[‑társaságok] termékeit értékesítik,
noha ugyanez a tagállam – a [2016. október 19‑iDeutsche Parkinson Vereinigung ítélettel (C‑148/15, EU:C:2016:776, 35. pont)], a [2010. szeptember 8‑iStoß és társai ítélettel (C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 és C‑410/07, EU:C:2010:504)] és a [2003. november 13‑iLindman ítélettel (C‑42/02, EU:C:2003:613)] ellentétben – nyilvánvalóan nem szolgáltatott olyan tudományos bizonyítékokat, amelyek azt mutatnák, hogy e játékok sajátos veszélyekkel járnak, amelyek jelentősen hozzájárulnak a szabályozása által kitűzött célok eléréséhez, különösen a problematikus játék megelőzéséhez, és
e veszélyekre tekintettel a tilalomnak az online pénznyerő automatákra történő korlátozása – ellentétben mindazzal a játékkínálattal, amely mind az online, mind a hagyományos pénznyerő automaták esetében engedélyezett – a szabályozási célok elérése szempontjából megfelelőnek, kötelezőnek és arányosnak tekinthető?
2)
Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 56. cikket, hogy azzal ellentétes az online kaszinójátékokra vonatkozó, a [2012. évi GlüStV] 4. §‑ának (1) és (4) bekezdésben előírt teljes tilalom alkalmazása, amennyiben [e jogszabály] 1. §‑a szerint [a szerencsejátékokra vonatkozó német szabályozás] célja nem a szerencsejátékok teljes tilalma, hanem »a lakosság természetes játékösztönének rendezett és ellenőrzött mederbe terelése, valamint a tiltott szerencsejáték feketepiacokon történő megjelenése és elterjedése elleni küzdelem«, és a játékosok részéről az online pénznyerő automaták iránti jelentős igény áll fenn?
3)
Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 56. cikket, hogy az online kaszinók kínálatára vonatkozó általános tilalom nem alkalmazható, ha
–
e tagállam valamennyi szövetségi tartományának kormánya már egyetértett abban, hogy az ilyen online szerencsejáték‑kínálathoz kapcsolódó veszélyek hatékonyabban kezelhetők az előzetes hivatalos jóváhagyásra vonatkozó rendszer révén, mint teljes tilalommal, és
–
egy megfelelő államszerződés útján – amely a teljes tilalmat előzetes jóváhagyási rendszerrel váltja fel – megszövegeztek egy jövőbeli szabályozási keretet és megállapodtak e keretről, [és]
–
e jövőbeli szabályozásra tekintettel úgy döntenek, hogy a német engedélyek kibocsátásáig – bizonyos követelmények betartása esetén – német engedély nélkül elfogadják a vonatkozó szerencsejáték‑kínálatot,
noha a [2010. szeptember 8‑iWinner Wetten ítélet (C‑409/06, EU:C:2010:503)] szerint az uniós jogot nem lehet ideiglenesen felfüggeszteni?
4)
Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 56. cikket, hogy a (rendeltetési hely szerinti) tagállam nem igazolhat valamely nemzeti szabályozást a közjóra vonatkozó kényszerítő indokokkal, ha
–
e szabályozás megtiltja a fogyasztóknak, hogy egy másik (származási) tagállamban a rendeltetési hely szerinti tagállambeli – ott megengedett és szabályozott – engedélyezett sorsolásos játékokra vonatkozó határokon átnyúló fogadásokat tegyenek, és
–
a sorsolásos játékokat a rendeltetési hely szerinti tagállamban engedélyezték, és a szabályozás célja a játékosok és a kiskorúak védelme, [továbbá]
–
a származási tagállamban a sorsolásos játékokra vonatkozó engedélyezett fogadásokra irányadó szabályozás célja szintén a játékosok és a kiskorúak védelme, és az a sorsolásos játékok fogadó tagállambeli szabályozásával azonos szintű védelmet nyújt?
5)
Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 56. cikket, hogy e szabállyal ellentétes a (másodlagos) sorsolásos játékokban való részvétel során elveszített tétek visszakövetelése az ügyleteknek a fogyasztó tagállamában fennálló engedély hiánya miatt állítólagos jogellenessége alapján, ha
–
a magán (másodlagos) sorsolásos játékokra vonatkozó ilyen engedélyt a törvény kizárja, és
–
ezt a kizárást a nemzeti bíróságok egy, az állam által szervezett sorsolásos játék eredményére vonatkozóan egy állami szolgáltatónál tett fogadás és egy állami sorsolásos játék eredményére vonatkozóan egy magánszervezőnél tett fogadás közötti állítólagos különbséggel igazolják?
6)
Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 56. cikket, hogy azzal ellentétes a (másodlagos) sorsolásos játékokban való részvétel során elveszített tétek visszakövetelése az ügyleteknek a fogyasztó tagállamában fennálló engedély hiánya miatt állítólagos jogellenessége alapján, ha
–
a magán (másodlagos) sorsolásos játékokra vonatkozó ilyen engedélyt a törvény kizárja, és
–
ezt az állami sorsolásosjáték‑szervezők javára szóló kizárást a nemzeti bíróságok egy, az állam által szervezett sorsolásos játék eredményére vonatkozóan egy állami szolgáltatónál tett fogadás és ugyanezen állami sorsolásos játék eredményére vonatkozóan egy magánszervezőnél tett fogadás közötti állítólagos különbséggel igazolják?
7)
Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 56. cikket és a joggal való visszaélés tilalmát ([2016. július 28‑iKratzer ítélet (C‑423/15, EU:C:2016:604)]), hogy azokkal ellentétes az elveszített tétek visszatérítése iránti, német engedély hiányán és jogalap nélküli gazdagodáson alapuló követelés, ha a szervezőt egy másik tagállam hatóságai engedélyezték és felügyelik, és a játékos követelési egyenlegét és kifizetésre vonatkozó követeléseit a szervező letelepedési helye szerinti tagállam joga biztosítja?”
A Bíróság előtti eljárás
36
A Bírósághoz 2026. január 15‑én érkezett, 2026. január 5‑i levelében a kérdést előterjesztő bíróság megküldte az alapeljárás alpereseinek a főtanácsnok 2025. szeptember 4‑i indítványára vonatkozó észrevételeit.
37
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 252. cikk második bekezdése értelmében a főtanácsnok teljesen pártatlanul és függetlenül eljárva, nyilvános tárgyaláson indokolással ellátott indítványt terjeszt elő azokban az ügyekben, amelyek esetében az Európai Unió Bíróságának alapokmánya szerint a főtanácsnok részvételére van szükség. A Bíróságot nem köti sem ezen indítvány, sem pedig a főtanácsnok ezen indítvány alapjául szolgáló indokolása (2026. január 29‑iKeladis I és Keladis II ítélet, C‑72/24 és C‑73/24, EU:C:2026:51, 63. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
38
E kontextusban szintén ki kell emelni, hogy az Európai Unió Bíróságának alapokmánya és az eljárási szabályzat nem teszi lehetővé, hogy a felek vagy ezen alapokmány 23. cikke szerinti érintett érdekeltek a főtanácsnoki indítványra válaszként észrevételeket tegyenek. Következésképpen az, ha a fél vagy az ilyen érdekelt nem ért egyet a főtanácsnok indítványával, bármilyen kérdéseket is vizsgáljon a főtanácsnok az indítványban, önmagában nem indokolhatja az eljárás szóbeli szakaszának újbóli megnyitását (2026. január 29‑iKeladis I és Keladis II ítélet, C‑72/24 és C‑73/24, EU:C:2026:51, 64. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
39
A jelen ügyben az alapeljárás alperesei – anélkül, hogy formálisan kérték volna a Bíróság előtti eljárás írásbeli vagy szóbeli szakaszának újbóli megnyitását – a jelen ítélet 36. pontjában említett észrevételeik 9.4 pontjában mindazonáltal arra hivatkoztak, hogy sem a kérdést előterjesztő bíróság előtti eljárásban, sem pedig a Bíróság előtti eljárásban nem volt lehetőségük állást foglalni egy olyan jogkérdésről, amely a főtanácsnok indítványának tárgyát képezi, nevezetesen annak meghatározásáról, hogy az uniós jog állítólagos megsértését a jelen ügy körülményei között nyilvánvalónak kell‑e tekinteni.
40
E tekintetben elegendő emlékeztetni arra, hogy az eljárási szabályzat 83. cikke alapján a Bíróság a főtanácsnok meghallgatását követően az eljárás során bármikor elrendelheti az eljárás szóbeli szakaszának újbóli megnyitását, különösen, ha úgy ítéli meg, hogy az ügy körülményei nincsenek kellően feltárva, vagy ha valamely fél e szakasz befejezését követően a Bíróság határozatára nézve döntő jelentőségű új tényt hoz fel, illetve ha az ügyet olyan érv alapján kellene eldönteni, amelyet a felek, illetve az Európai Unió Bírósága alapokmányának 23. cikke szerinti érdekeltek nem vitattak meg.
41
A jelen ügyben minden szükséges adat a Bíróság rendelkezésére áll a kérdést előterjesztő bíróság kérdéseinek megválaszolásához. Ezenkívül az alapeljárás alpereseinek a jelen ítélet 36. pontjában említett észrevételei nem tárnak fel egyetlen olyan új tényt sem, amely döntő befolyást gyakorolhatna a Bíróság által meghozandó határozatra.
42
E körülmények között a Bíróság a főtanácsnok meghallgatását követően megállapítja, hogy nem kell elrendelni az eljárás szóbeli szakaszának újbóli megnyitását.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az elfogadhatóságról
43
A német és az olasz kormány vitatja az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságát. A máltai kormány a maga részéről vitatja az első négy kérdés elfogadhatóságát.
44
E tekintetben a német kormány lényegében úgy véli, hogy hiányosságok vannak az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben, amely nem tartalmazza azokat az információkat, amelyek pedig szükségesek lennének ahhoz, hogy a Bíróság megérthesse az alapügy hátterét, ezzel együtt pedig meggyőződhessen arról, hogy a jelen ügyben valóban a német jog alkalmazandó. Egyébiránt e kormány hivatkozik a szerencsejátékokról szóló máltai törvény 56A. cikkének alkalmazására, amely cikk azzal a hatással jár, hogy „jogellenessé teszi […] a Máltán kiállított engedéllyel rendelkező szerencsejáték‑szervezőkkel szemben Máltán indított bírósági eljárásokat”. Márpedig, mivel a jelen ügyben alkalmazni kell e törvényt, még ha feltételezzük is, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem megfelel az uniós jognak, az akkor sem releváns az alapjogvita elbírálása szempontjából.
45
Az olasz kormány többek között az 1980. március 11‑iFoglia ítéletre (104/79, EU:C:1980:73) hivatkozik, amelyben a Bíróság kimondta, hogy nem rendelkezik hatáskörrel az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elbírálására, megállapítva, hogy az alapeljárás felei egy olasz bíróság előtt két olyan fél között folyamatban lévő eljárás útján akarták elérni a likőrborokra vonatkozó francia adórendszer elmarasztalását, akik az elérendő eredmény tekintetében egyetértettek egymással. E kormány megjegyzi egyrészt, hogy a jelen ügyben a visszatéríttetés iránti keresetet egy visszatéríttetési követelés engedményezését követően egy máltai bírósághoz nyújtották be, miközben a német bíróságok állandó jelleggel helyt adtak az ilyen kérelmeknek, másrészt pedig, hogy az alapeljárás felei „együttesen” indítványozták az előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztését, amennyiben az alapeljárás felperese azt állítja, hogy az ilyen előzetes döntéshozatal iránti kérelem szükséges ahhoz, hogy „üzleti modellje tekintetében jogbiztonságot és jogi egyértelműséget lehessen elérni”. Márpedig az említett kormány emlékeztet arra – e tekintetben különösen a 2007. december 18‑iZF Zefeser ítéletre (C‑62/06, EU:C:2007:811, 15. pont) hivatkozva –, hogy az EUMSZ 267. cikkben a Bíróságra ruházott feladat nem az, hogy tanácsadó véleményeket fogalmazzon meg általános vagy hipotetikus kérdésekről.
46
Ezenkívül ugyanezen kormány szerint egy máltai bíróság nincs a legkedvezőbb helyzetben ahhoz, hogy a szerencsejátékokra vonatkozó német szabályozás céljait vagy az e célok védelmére alkalmas eszközöket értékelje. Amint az ugyanis kitűnik a 2015. január 22‑iStanley International Betting és Stanleybet Malta ítéletből (C‑463/13, EU:C:2015:25, 51. pont), a szerencsejátékok szabályozása azon területek közé tartozik, amelyeken jelentős erkölcsi, vallási és kulturális különbségek állnak fenn a tagállamok között. Az ezen ítélkezési gyakorlat által hivatkozott nemzeti „értékrend” alkalmazása szempontjából kizárólag annak a tagállamnak a bírósága rendelkezik joghatósággal, amelynek a szabályozásáról szó van. A kérdést előterjesztő bíróságnak minden olyan esetben, amikor a német jogot alkalmazza, inkább arra kellene hivatkoznia, hogy miként értelmezik e jogot a német bíróságok, amelyek már többször is úgy ítélték meg, hogy a német szabályozás által a szerencsejáték‑szolgáltatások nyújtására vonatkozóan előírt korlátozások megfelelnek a német jogalkotó által meghatározott céloknak.
47
A máltai kormány a maga részéről többek között az 1981. december 16‑iFoglia ítéletre (244/80, EU:C:1981:302) és a 2003. január 21‑iBacardi‑Martini és Cellier des Dauphins ítéletre (C‑318/00, EU:C:2003:41) hivatkozik, hangsúlyozva egyrészt a Bíróságnak a fiktív jogvitákra vonatkozó ítélkezési gyakorlatát, másrészt pedig azt az ítélkezési gyakorlatot, amely szerint ahhoz, hogy a Bíróság hajlandó legyen válaszolni valamely előzetes döntéshozatal iránti kérelemre, e kérelemből különösen egyértelműen ki kell tűnnie annak, ha valamely tagállami bíróságnak arról szükséges határoznia, hogy egy másik tagállam joga összeegyeztethető‑e az uniós joggal. E kormány különösen azt állítja, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem igazolta kellőképpen, hogy az alapügyben az első négy kérdést illetően fennáll ennek szükségessége.
48
A Bizottság a maga részéről, miközben kiemeli, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem hiányos, rámutat egyrészt arra, hogy önmagában nem minősül visszaélésnek az, ha a felperes olyan bíróság előtt indít keresetet, amely szerinte nagyobb valószínűséggel fog élni az EUMSZ 267. cikkben számára biztosított lehetőséggel. Másrészt úgy tűnik, hogy valódi jogvita áll fenn az alapeljárás felei között, miközben az a kérdés, hogy összeegyeztethető‑e a EUMSZ 56. cikkel a német szabályozás – amelynek a tartalma nem vitatott –, egyértelműen fontosnak bizonyul az alapjogvita elbírálása szempontjából, feltételezve, hogy e szabályozás a jelen ügyben ténylegesen alkalmazandó.
49
Először is emlékeztetni kell arra, hogy jóllehet a nemzeti bíróságok az eljárás bármely, általuk megfelelőnek ítélt szakaszában szabadon fordulhatnak a Bírósághoz, és noha kizárólag e bíróságok feladata annak megítélése, hogy az ügy sajátos jellemzőire tekintettel az ítélet meghozatalához szükség van‑e az előzetes döntéshozatalra, továbbá hogy a Bíróságnak általuk feltett kérdések relevánsak‑e, az uniós jog e bíróságok számára hasznos értelmezésének szükségessége mindazonáltal megköveteli, hogy e bíróságok meghatározzák az általuk feltett kérdések ténybeli és jogszabályi hátterét, vagy legalábbis kifejtsék azokat a ténybeli feltevéseket, amelyeken a kérdések alapulnak (2022. március 25‑iIP és társai [Az alapügy tényállása valóságtartalmának megállapítása] végzés, C‑609/21, EU:C:2022:232, 21. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
50
Mindemellett a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a nemzeti bíróság által előterjesztett kérelmet csak akkor lehet elfogadhatatlannak nyilvánítani, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson. Nem követelhető meg azonban, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a Bírósághoz fordulás előtt az igazságszolgáltatási feladata keretében rá háruló valamennyi ténybeli megállapítást és jogi értékelést elvégezze. Elegendő ugyanis, ha az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik az alapjogvita tárgya, valamint annak az uniós jogrendet érintő főbb pontjai (lásd ebben az értelemben: 2022. március 25‑iIP és társai [Az alapügy tényállása valóságtartalmának megállapítása] végzés, C‑609/21, EU:C:2022:232, 24. és 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
51
E kontextusban meg kell jegyezni, hogy – amint azt a jelen ítélet 24. pontja is kifejtette – a kérdést előterjesztő bíróság a felvilágosításkérésre adott, a Bírósághoz intézett válaszában megemlítette többek között azokat a tényezőket, amelyek alapján úgy ítélte meg, hogy az alapjogvitában a német jog alkalmazandó, továbbá pontosította, hogy a szerencsejátékokról szóló máltai törvény nem alkalmazható e jogvitában.
52
Így a jelen ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben foglalt, e bíróság által az e felvilágosításkérésre adott válaszban megerősített és pontosított információkra tekintettel nem tűnik ki nyilvánvalóan, hogy az uniós jog kért értelmezése nem állna összefüggésben az alapjogvita tárgyával, vagy hogy az a probléma, amellyel a kérdést előterjesztő bíróság szembesül, hipotetikus jellegű lenne. Egyébiránt a Bíróság rendelkezésére állnak azok a ténybeli és jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adjon.
53
Közelebbről, egyrészt, a Bíróság rendelkezésére álló iratok egyike sem teszi kétségessé, hogy a német jog releváns az alapjogvita elbírálása szempontjából.
54
A „Róma I” rendelet 6. cikkének (1) bekezdése értelmében a fogyasztó által a vállalkozóval kötött szerződésre annak az országnak a joga az irányadó, ahol a fogyasztó szokásos tartózkodási helye található, feltéve hogy teljesülnek az e rendelkezésben meghatározott feltételek, vagyis hogy a vállalkozó a tevékenységét a fogyasztó szokásos tartózkodási helye szerinti országban folytatja, vagy hogy ez a tevékenység bármilyen módon erre az országra, vagy több országra, köztük ezen országra is irányul, és hogy a szerződés e tevékenység körébe tartozik (2024. március 14‑iN1 Interactive végzés, C‑429/22, EU:C:2024:245, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A jelen ügyben nem vitatott, hogy az eredeti játékos szokásos tartózkodási helye Németországban volt, amely országra az alapeljárás alpereseinek online szerencsejáték‑kínálata irányult. Következésképpen az e játékos és az alperesek között létrejött szerződést a német jog szabályozza.
55
Amint azt indítványának 30. pontjában a főtanácsnok is hangsúlyozta, e megfontolást nem befolyásolhatja az a tény, hogy az említett játékos utóbb engedményezte a követelését, mivel e körülmény nem változtathatja meg az ugyanezen játékos és az alapeljárás alperesei között létrejött szerződés jellegét. Ugyanez vonatkozik a német kormány által az írásbeli észrevételeiben kiemelt azon tényre, hogy az e szerződésre alkalmazandó általános feltételek a máltai jogra utaltak.
56
Kétségtelen: a „Róma I” rendelet 6. cikkének (2) bekezdése kifejezetten kimondja, hogy e rendelet 3. cikkének megfelelően a felek megválaszthatják az e cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozó szerződésre alkalmazandó jogot, feltéve hogy e jogválasztás nem eredményezi azt, hogy a fogyasztót megfosztják az olyan rendelkezések által biztosított védelemtől, amelyektől – az említett rendelet 6. cikkének (1) bekezdése alapján jogválasztás hiányában alkalmazandó jog értelmében – megállapodás útján nem lehet eltérni (2024. március 14‑iN1 Interactive végzés, C‑429/22, EU:C:2024:245, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
57
A kérdést előterjesztő bíróság, amelynek az alapjogvita elbírálására vonatkozó, az 1215/2012 rendelet 4., 5., 17. és 18. cikke szerinti joghatósága nem vitatott, ezáltal úgy véli, hogy az alkalmazandó jognak az alapeljárás alperesei és az eredeti játékos általi megválasztása, vagyis a máltai jog választása ellentétes e szabállyal, mivel a német jog értelmében – amely ilyen jogválasztás hiányában alkalmazandó lenne – e szerződést semmisnek kellene tekinteni, mivel az alapügyben alkalmazandó német szabályozás, vagyis a 2012. évi GlüStV szerint e szerződés tárgya jogellenes volt.
58
Mindenesetre, amint azt indítványának 31. pontjában a főtanácsnok is kiemelte, annak meghatározásához, hogy az alapügyben szóban forgó szerződés tárgya jogellenes volt‑e, figyelembe kell venni az e szerződés teljesítésének helye szerinti ország joga, vagyis a jelen esetben a német jog által előírt tilalmakat. Jóllehet kétségtelen, hogy az alapeljárás alperesei Máltáról nyújtották szerencsejáték‑szolgáltatásaikat, ez nem változtat azon, hogy e szolgáltatásokat az eredeti játékos Németországban, vagyis abban az országban vette igénybe, ahonnan részt vett a szóban forgó szerencsejátékokban, és megtette az érintett téteket.
59
Másrészt, még annak megállapítása esetén is, hogy a szerencsejátékokról szóló máltai törvény 56A. cikkének alkalmazása hipotetikussá tehette az előterjesztett kérdéseket, a kérdést előterjesztő bíróság a felvilágosításkérésre adott, a jelen ítélet 24. pontjában említett válaszában pontosította, hogy az alapeljárás felperesének keresetét 2023. január 21‑én, vagyis még azt megelőzően nyújtották be, hogy 2023. június 12‑én hatályba lépett volna e rendelkezés, amely nem bír visszaható hatállyal, következésképpen pedig nem lehet hatással az alapjogvitára.
60
Másodszor, ami az olasz és a máltai kormány által hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, különösen pedig az 1980. március 11‑iFoglia ítéletből (104/79, EU:C:1980:73), az 1981. december 16‑iFoglia ítéletből (244/80, EU:C:1981:302) és a 2003. január 21‑iBacardi‑Martini és Cellier des Dauphins ítéletből (C‑318/00, EU:C:2003:41) eredő ítélkezési gyakorlatot illeti, a Bizottsághoz, valamint a főtanácsnok indítványának 38. és 86–89. pontjában foglaltakhoz hasonlóan elegendő megállapítani, hogy a jelen ügyben nem tűnik ki, hogy az a probléma, amellyel a kérdést előterjesztő bíróság szembesül, hipotetikus lenne, ezáltal pedig előfordulhatna, hogy az előterjesztett kérdésekre adandó válasz ennélfogva nem feltétlenül szükséges az alapjogvita elbírálásához, mint ahogy az sem tűnik ki, hogy e jogvita fiktív lenne.
61
Az eddigi megfontolások összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadható.
Az első, a második és a negyedik kérdésről
62
Első, második és negyedik kérdésével, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az EUMSZ 56. cikket akként kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely tilalmat ír elő a kaszinójátékok, így többek között a pénznyerő automaták, valamint a fogadások, mint például a másodlagos sorsolásos játékok online szervezése vonatkozásában, amennyiben e szabályozás célja az, hogy a lakosság természetes játékösztönét rendezett és ellenőrzött mederbe terelje, továbbá küzdelmet folytasson a tiltott szerencsejáték feketepiacokon történő megjelenése és elterjedése ellen, mindezt pedig úgy, hogy először is, a játékosok részéről az online pénznyerő automaták iránti jelentős igény áll fenn; másodszor, az érintett tagállam hagyományos üzlethelyiségekben egyébiránt engedélyez hasonló játékokat, ideértve a sorsolásos játékokat is; harmadszor, e tagállam lehetővé teszi azt, hogy engedéllyel rendelkező gazdasági szereplők online sport‑ és lóversenyfogadásokat kínáljanak, valamint magánjogi gazdasági szereplők állami sorsolásos játékok és egyéb engedélyezett sorsolásos játékok értékesítése céljából közvetítést folytassanak, negyedszer pedig azon tagállam szabályozása, amelynek engedélyével a főleg másodlagos sorsolásosjáték‑szolgáltatásokat kínálni kívánó gazdasági szereplő rendelkezik, ugyanazokat a célokat követi, mint azon tagállam szabályozása, amely az ilyen szolgáltatások kínálata szempontjából általános tilalmat ír elő.
63
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az olyan tevékenységek, amelyek fizetés ellenében lehetővé teszik a felhasználók számára valamely szerencsejátékban való részvételt, az EUMSZ 56. cikk értelmében vett szolgáltatási tevékenységeknek minősülnek. Az ilyen szolgáltatások különösen akkor tartoznak e cikk hatálya alá, ha a szolgáltató más tagállamban letelepedett, mint amelyben a szolgáltatást többek között az interneten keresztül kínálják (lásd ebben az értelemben: 2010. szeptember 8‑iCarmen Media Group ítélet, C‑46/08, EU:C:2010:505, 40. és 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
64
Már több alkalommal is megállapítást nyert, hogy minden olyan tagállam, amelynek területén az ilyen gazdasági szereplő az interneten keresztül kínál ilyen szolgáltatásokat, továbbra is jogosult arra, hogy e szolgáltatóval szemben megkövetelje az e tárgykörben elfogadott szabályozása által előírt korlátozások tiszteletben tartását, amennyiben e korlátozások megfelelnek az uniós jogból eredő követelményeknek, különösen azok hátrányos megkülönböztetéstől mentes jellegét és arányosságát illetően (2010. szeptember 8‑iCarmen Media Group ítélet, C‑46/08, EU:C:2010:505, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
65
E tekintetben, ami a szolgáltatásnyújtást korlátozó belső intézkedések esetében elfogadható igazolásokat illeti, a Bíróság már több alkalommal megállapította, hogy a szerencsejátékok és a fogadások területén elfogadott nemzeti szabályozások által követett célok összességükben a legtöbb esetben az érintett szolgáltatások címzettjeinek, általánosabb értelemben pedig a fogyasztók védelméhez kapcsolódnak, valamint a társadalmi rend védelméhez. A Bíróság hangsúlyozta azt is, hogy az ilyen célok azon nyomós közérdekek közé tartoznak, amelyek igazolhatják a szolgáltatásnyújtás szabadságának a korlátozását (2010. szeptember 8‑iCarmen Media Group ítélet, C‑46/08, EU:C:2010:505, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
66
A Bíróság ítélkezési gyakorlatából így az következik, hogy e tekintetben az egyes tagállamok feladata annak mérlegelése, hogy az elérni kívánt célra tekintettel szükséges‑e az ilyen jellegű tevékenységek – teljes vagy részleges – tiltása, vagy elegendő annak enyhébb vagy szigorúbb ellenőrzési eljárások előírásával történő korlátozása, az ily módon elfogadott intézkedések szükségességét és arányosságát pedig kizárólag a követett célok és az érintett nemzeti hatóságok által biztosítani kívánt védelmi szint alapján kell értékelni (lásd 2010. szeptember 8‑iCarmen Media Group ítélet, C‑46/08, EU:C:2010:505, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
67
Így a nemzeti bíróságoknak kell ellenőrizniük, hogy a tagállam döntésén alapuló korlátozás alkalmas‑e az e tagállam által elérni kívánt cél vagy célok megvalósítására a tagállam által célzott védelmi szinten, és nem lép‑e túl az annak megvalósításához szükséges mértéken (2010. szeptember 8‑iStoß és társai ítélet, C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 és C‑410/07, EU:C:2010:504, 78. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
68
Ezen értékelés keretében a nemzeti bíróságoknak figyelembe kell venniük, hogy a szerencsejátékok szabályozása azon területek közé tartozik, amelyeken jelentős erkölcsi, vallási és kulturális különbségek állnak fenn a tagállamok között, és az európai uniós szintű harmonizáció hiányában a tagállamok feladata az általuk elérni kívánt védelem szintje eléréséhez szükséges követelmények meghatározása (lásd ebben az értelemben: 2013. január 24‑iStanleybet és társai ítélet, C‑186/11 és C‑209/11, EU:C:2013:33, 24. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
69
E célból a nemzeti bíróságoknak – különösen, amikor, mint az alapügyben is, egy másik tagállam vonatkozó szabályozását kell alkalmazniuk – igénybe kell venniük a rendelkezésükre álló valamennyi eljárási eszközt, adott esetben pedig az EUMSZ 267. cikkel bevezetett eljárást.
70
Közelebbről, az ítélkezési gyakorlat szerint, tekintettel arra a mérlegelési mozgástérre, amellyel a tagállamok rendelkeznek annak eldöntése keretében, hogy a szerencsejátékok ágazatában a fogyasztókat, illetve a társadalmi rendet érintően milyen szintű védelmet kívánnak biztosítani, az arányosság követelménye tekintetében nem elvárás, hogy a valamely tagállam hatóságai által hozott korlátozó intézkedés megfeleljen a tagállamok összessége által az érintett jogos érdek védelmének módjait illetően osztott elgondolásnak (2010. szeptember 8‑iCarmen Media Group ítélet, C‑46/08, EU:C:2010:505, 104. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
71
E kontextusban ugyanakkor emlékeztetni kell arra, hogy valamely nemzeti szabályozás csak akkor alkalmas az említett cél megvalósítására, ha azt ténylegesen koherens és szisztematikus módon kívánja elérni (2022. szeptember 22‑iAdmiral Gaming Network és társai ítélet, C‑475/20–C‑482/20, EU:C:2022:714, 57. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
72
A jelen ügyben, figyelemmel a jelen ítélet 65. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatra, mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy az abban megnyilvánuló célkitűzés, hogy a lakosság természetes játékösztönét rendezett és ellenőrzött mederbe tereljék, továbbá küzdelmet folytassanak a tiltott szerencsejáték feketepiacokon történő megjelenése és elterjedése ellen, arra irányul, hogy védelemben részesítse egyrészt az érintett szolgáltatások címzettjeit, vagyis a fogyasztókat, másrészt pedig a szerencsejáték‑ágazatban a társadalmi rendet. Következésképpen e cél igazolhatja a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozásait.
73
Egyébiránt meg kell jegyezni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem hivatkozik egyetlen olyan körülményre sem, amely alkalmas lenne annak bizonyítására, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás hátrányosan megkülönböztető szabályokat tartalmaz a más tagállamokban letelepedett gazdasági szereplőkkel szemben.
74
E megállapításokra tekintettel ezt követően meg kell vizsgálni egyrészt azt, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által kiemelt jellemzőkkel rendelkező szabályozás alkalmas‑e a jelen ítélet 72. pontjában említett cél megvalósítására, mégpedig az érintett tagállam által elérni kívánt védelmi szintnek megfelelően, valamint koherens és szisztematikus módon, másrészt pedig azt, hogy e szabályozás nem lépi‑e túl az e cél eléréséhez szükséges mértéket.
75
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint olyan kérdések esetén, amelyek célja, hogy lehetővé tegyék valamely nemzeti bíróság számára a nemzeti rendelkezések uniós joggal való összeegyeztethetőségének értékelését, a Bíróság megadhatja az uniós jog értelmezésének azon elemeit, amelyek lehetővé teszik e bíróság számára az előtte folyamatban lévő jogi probléma megoldását. Ugyanez vonatkozik arra az esetre is, amikor a kérdést előterjesztő bíróság tagállamától eltérő tagállam rendelkezései uniós joggal való összeegyeztethetőségének értékeléséről van szó (lásd: 1989. november 23‑iEau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711 ítélet, C‑150/88, EU:C:1989:594, 12. pont; lásd továbbá ebben az értelemben és analógia útján: 2022. december 8‑iLuxury Trust Automobil ítélet, C‑247/21, EU:C:2022:966, 67. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
76
Ami először is azt a tényt illeti, hogy az alapügyben szóban forgó szabályozás lehetővé teszi hasonló játékok – köztük sorsolásos játékok – hagyományos üzlethelyiségekben történő kínálatát, az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a szerencsejátékok interneten keresztül történő kínálatára jellemző sajátosságok eltérő jellegű és jelentősebb veszélyforrást jelenthetnek e játékok hagyományos piacaihoz viszonyítva a fogyasztóvédelem területén, különösen a fiatalok és a játékfüggőségre különösen hajlamos vagy olyan személyek szempontjából, akiknél kialakulhat ilyen hajlam. A gazdasági szereplő és a fogyasztó közötti közvetlen kapcsolat hiányán felül az interneten kínált játékokhoz való hozzáférés sajátosan könnyű mivolta és folyamatossága, valamint e kínálat nemzetközi jellegű volumene és potenciálisan emelkedő látogatottsága olyan környezetben, amelyet a játékos elszigeteltsége, az anonimitás és a társadalmi kontroll hiánya jellemez, a játékfüggőség terjedésének és az ahhoz kapcsolódó túlzott mértékű kiadásoknak, valamint ennek következtében a negatív következmények súlyosbodásának kedvező tényezőket képeznek (lásd ebben az értelemben: 2010. szeptember 8‑iCarmen Media Group ítélet, C‑46/08, EU:C:2010:505, 103. pont; 2011. június 30‑iZeturf ítélet, C‑212/08, EU:C:2011:437, 80. pont; 2018. február 28‑iSporting Odds ítélet, C‑3/17, EU:C:2018:130, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
77
Így azon mérlegelési mozgástérre tekintettel, amellyel a tagállamok annak eldöntése keretében rendelkeznek, hogy a szerencsejátékok ágazatában a fogyasztókat, illetve a társadalmi rendet érintően milyen szintű védelmet kívánnak biztosítani, a szerencsejátékok interneten keresztül történő bármiféle kínálatára vonatkozó tiltó intézkedés főszabály szerint alkalmasnak tekinthető a jelen ítélet 72. pontjában említetthez hasonló jogszerű célok elérésére, még akkor is, ha az ilyen játékok hagyományosabb csatornákon keresztül történő kínálata továbbra is megengedett (lásd ebben az értelemben: 2010. szeptember 8‑iCarmen Media Group ítélet, C‑46/08, EU:C:2010:505, 104. és 105. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
78
Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott azon körülmény, amely szerint e tilalom ellenére Németországban a játékosok részéről jelentős igény áll fenn az online pénznyerő automaták iránt, nem kérdőjelezheti meg ezt a következtetést. Az ilyen online szolgáltatások iránti jelentős igény fennállása ugyanis egyáltalán nem jelenti azt, hogy nem létezik ugyanilyen jelentős számú olyan játékos, akik az alapügyben szóban forgó korlátozó szabályozás folytán el vannak térítve az online szolgáltatásoktól annak érdekében, hogy a hagyományos üzlethelyiségekben kínált szolgáltatásokat vegyék igénybe. Következésképpen az ilyen körülmény nem bizonyíthatja, hogy az alapügyben szóban forgó szabályozás ne lenne alkalmas a jelen ítélet 82. pontjában említett cél megvalósításának biztosítására.
79
Harmadszor, ami azt a körülményt illeti, hogy az online szerencsejátékok bizonyos típusait, nevezetesen a sport‑ és lóversenyfogadásokat, valamint az állami és egyéb engedélyezett sorsolásos játékok termékeinek értékesítésére irányuló közvetítést nem fedi le az alapügyben szóban forgó tilalom, a Bíróság kimondta, hogy a különböző típusú szerencsejátékok jelentős eltéréseket mutathatnak, különösen a konkrét szervezési módjuk, a jellemző tétek és nyeremények mértéke, a játékban esetlegesen részt vevő játékosok száma, a játék megjelenési formája, gyakorisága, rövidsége vagy ismétlődő jellege, valamint a játékosokból esetlegesen kiváltott reakciók tekintetében (lásd ebben az értelemben: 2010. szeptember 8‑iCarmen Media Group ítélet, C‑46/08, EU:C:2010:505, 62. pont; 2010. szeptember 8‑iStoß és társai ítélet, C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 és C‑410/07, EU:C:2010:504, 95. pont).
80
Így az a körülmény, hogy a szerencsejátékok különböző típusai közül egyesekre például tilalom vonatkozik, míg mások állami monopólium alá, vagy akár magánjogi gazdasági szereplők számára kiadott engedélyek rendszere alá tartoznak, önmagában nem eredményezheti azt, hogy azokat az intézkedéseket, amelyek prima facie a leginkább korlátozónak és a leginkább hatékonyaknak tűnhetnek, megfosszák az általuk követett jogszerű célokra tekintettel történő igazolásuktól. A jogi szabályozás ilyen jellegű sokszínűsége ugyanis önmagában nem alkalmas arra, hogy befolyásolja az ilyen intézkedések arra való alkalmasságát, hogy elérjék az állampolgárok játékhoz kapcsolódó túlzott kiadásokra való ösztönzésének megelőzésére és a játékfüggőség elleni küzdelemre irányuló célt (2010. szeptember 8‑iCarmen Media Group ítélet, C‑46/08, EU:C:2010:505, 63. pont).
81
A jelen ügyben a sportfogadások lényegesen különböznek más online szerencsejátékoktól, mint például a kaszinójátékoktól, mivel egyrészt céljuknál fogva szűkebb játékosi kört céloznak meg, másrészt pedig a gyakoriságuk azon sportesemények gyakoriságától függ, amelyekre vonatkoznak. E megállapítások még inkább érvényesek az online lóversenyfogadásokra, amelyek egyébként a német kormány tárgyaláson tett nyilatkozatai szerint 2020‑ban az érintett piacnak csak nagyon kis részét tették ki.
82
Ezzel szemben az internetes kaszinójátékok a grafikai megjelenítésük és a rájuk vonatkozó, általában egyszerű szabályok miatt is alkalmasak arra, hogy bármilyen típusú közönséget, kiváltképp pedig olyan közönséget vonzzanak, amely különösen fiatalokból áll. Egyébiránt az ilyen típusú játékokhoz való potenciális hozzáférés gyakoriságának elvileg nincs semmilyen korlátja.
83
A 81. pontban a sportfogadásokra vonatkozóan kifejtett megfontolások érvényesek a sorsolásos termékek értékesítésének a magánjogi gazdasági szereplők általi közvetítésre is, különösen ami a potenciális hozzáférés gyakoriságát, valamint az ilyen sorsolásos játékok szervezésének konkrét módjait illeti, amely szervezés Németországban állami szolgáltatók részére van fenntartva.
84
Egyébiránt a játékosoknak nyeremény esetén nyújtott garanciák szempontjából a belga kormány, lényegében pedig a német kormány is azt állította a tárgyaláson, hogy a másodlagos sorsolásos játékok nem hasonlíthatók össze az „elsődleges” sorsolásos játékokkal, mivel ez utóbbiak keretében szinte nem létezik annak kockázata, hogy jelentős nyeremények esetében elmaradjon a fizetés, mivel a potenciális nyereményeknek megfelelő összegek főszabály szerint már a sorsolás előtt rendelkezésre állnak.
85
Ebben az összefüggésben ki kell emelni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság olyan kérdéseket is felvet, amelyek abból erednek, hogy úgy tűnik, az érintett tagállam nem bizonyította, hogy az alapügyben szóban forgó szabályozás elfogadása előtt rendelkezett olyan tudományos bizonyítékokkal, amelyek alátámasztják, hogy a nem engedélyezett játékok sajátos veszélyeket jelentenek.
86
E tekintetben a Bíróság kimondta, hogy ha valamely tagállam a szolgáltatásnyújtás szabadságának valamely korlátozó nemzeti intézkedésből származó akadálya igazolására alkalmas célra kíván hivatkozni, akkor e tagállam feladata az e kérdést elbíráló bíróság számára minden olyan információt rendelkezésre bocsátani, amelyek alapján e bíróság megbizonyosodhat arról, hogy ez az intézkedés megfelel az arányosság elvéből eredő követelményeknek (2010. szeptember 8‑iStoß és társai ítélet, C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 és C‑410/07, EU:C:2010:504, 71. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
87
Mindazonáltal a Bíróság azt is kimondta, hogy ebből nem lehet azt a következtetést levonni, hogy valamely tagállam önmagában amiatt, hogy nem tud felmutatni olyan tanulmányokat, amelyek a kérdéses szabályozás alapjául szolgálhattak, elveszíti azt a lehetőséget, hogy alátámassza a belső korlátozó intézkedések e követelményeknek való megfelelőségét (2010. szeptember 8‑iStoß és társai ítélet, C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 és C‑410/07, EU:C:2010:504, 72. pont).
88
Következésképpen a jelen ítélet 85. pontjában említett körülmény önmagában nem kérdőjelezheti meg az alapügyben szóban forgó szabályozás arányosságát, különösen pedig annak megfelelő jellegét.
89
Egyébiránt meg kell jegyezni, hogy a Bíróság rendelkezésére bocsátott információk – amint azok kitűnnek többek között azokból az írásbeli észrevételekből, amelyeket a német kormány a 2012. évi GlüStV hivatalos kommentárja alapján tett – olyan tényezők fennállásának bizonyítására utalnak, amelyek alkalmasak arra, hogy alátámasszák az alapügyben szóban forgó szabályozás arányosságát, különösen pedig annak megfelelő jellegét.
90
Negyedszer, a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy a másodlagos sorsolásos játékok tilalmához hasonló tilalom igazoltnak tekinthető‑e, ha annak a tagállamnak a szabályozása, amelynek engedélyével az érintett gazdasági szereplő rendelkezik, ugyanazokra a célokra irányul, mint a rendeltetési hely szerinti tagállam szabályozása.
91
E tekintetben elegendő emlékeztetni arra, hogy tekintettel az online kínált szerencsejátékok ágazatára vonatkozó szabályozás uniós szintű harmonizációjának hiányára, valamint a különböző tagállamok szabályozásai által elérni kívánt célok és védelmi szintek közötti jelentős eltérésekre, önmagában az a körülmény, hogy valamely gazdasági szereplő jogszerűen kínál szolgáltatásokat a letelepedése szerinti más tagállamban, és hogy főszabály szerint már vonatkoznak rá az utóbbi tagállamban érvényes jogi feltételek és az e tagállam illetékes hatóságai által végzett ellenőrzések, nem tekinthető a belföldi fogyasztóknak a csalás és a bűncselekmények veszélyével szembeni védelme megfelelő biztosítékának, tekintettel azokra a nehézségekre, amelyekkel az említett összefüggésben a letelepedés helye szerinti tagállam hatóságai a gazdasági szereplők tulajdonságainak és szakmai feddhetetlenségének értékelése során szembesülhetnek (2011. szeptember 15‑iDickinger és Ömer ítélet, C‑347/09, EU:C:2011:582, 96. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
92
Ebből következik, hogy még annak megállapítása esetén is, hogy két tagállam a szerencsejátékokra vonatkozó szabályozásuk keretében hasonló, sőt azonos célokat követ, nem csupán eltérések merülhetnek fel az egyes tagállamok által elérni kívánt védelmi szintet és az annak elérésére szolgáló eszközöket illetően, hanem a jelen ítélet előző pontjában azonosított potenciális nehézségek sem tekinthetők szükségszerűen kizártnak.
93
Következésképpen a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott tényezők nem alkalmasak arra, hogy megkérdőjelezzék az olyan szabályozás arányosságát, koherenciáját vagy szisztematikus jellegét, mint amelyről az alapügyben szó van.
94
E következtetést nem kérdőjelezheti meg az alapeljárás alpereseinek azon állítása, amely szerint az alapügyben szóban forgó tilalom olyan előzetes engedélyezési rendszerrel párhuzamosan létezik, amelyet Schleswig‑Holstein tartományban az internetes pénznyerő automatákkal kapcsolatos játékokra vonatkozó koncessziók formájában írnak elő. A német kormány a tárgyaláson elismerte, hogy Schleswig‑Holstein tartomány csak 2013. február 9‑én csatlakozott a 2012. évi GlüStV‑hez. Mindazonáltal a német kormány azt is megjegyezte, hogy egyrészt, az e tartomány által elfogadott megengedőbb szabályozás csak rövid ideig volt alkalmazandó, másrészt pedig ellentétben azzal, amit a máltai kormány a tárgyaláson állított, az a néhány koncesszió, amely 2013 után is fennmaradt, a szóban forgó tartomány területére korlátozódott.
95
Márpedig, amint azt a Bíróság is megállapította, még annak feltételezése esetén is, hogy valamely tartományi szabályozás, amely megengedőbb, mint a többi tartományban hatályos szabályozás, esetlegesen árthat a szóban forgó szabályozás teljessége koherenciájának, valamely tartomány eltérést engedő, az időbeli és területi hatály szempontjából korlátozott jogi szabályozása az alapügy körülményei között nem vonhatja súlyosan kétségbe az összes többi tartományban alkalmazandó korlátozások arra való alkalmasságát, hogy megvalósítsák az általuk követett jogszerű, közérdekű célokat (lásd ebben az értelemben: 2014. június 12‑iDigibet és Albers ítélet, C‑156/13, EU:C:2014:1756, 36. pont).
96
Az eddigi megfontolások összességére tekintettel az első, a második és a negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 56. cikket akként kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely tilalmat ír elő a kaszinójátékok, így többek között a pénznyerő automaták, valamint a fogadások, mint például a másodlagos sorsolásos játékok online szervezése vonatkozásában, amennyiben e szabályozás célja az, hogy a lakosság természetes játékösztönét rendezett és ellenőrzött mederbe terelje, továbbá küzdelmet folytasson a tiltott szerencsejáték feketepiacokon történő megjelenése és elterjedése ellen, még akkor sem, ha
–
a játékosok részéről az online pénznyerő automaták iránti jelentős igény áll fenn;
–
az érintett tagállam hagyományos üzlethelyiségekben egyébiránt engedélyez hasonló játékokat, ideértve a sorsolásos játékokat is;
–
e tagállam lehetővé teszi azt, hogy engedéllyel rendelkező gazdasági szereplők online sport‑ és lóversenyfogadásokat kínáljanak, valamint magánjogi gazdasági szereplők állami sorsolásos játékok és egyéb engedélyezett sorsolásos játékok értékesítése céljából közvetítést folytassanak, és
–
azon tagállam szabályozása, amelynek engedélyével a főleg másodlagos sorsolásosjáték‑szolgáltatásokat kínálni kívánó gazdasági szereplő rendelkezik, ugyanazokat a célokat követi, mint azon tagállam szabályozása, amely az ilyen szolgáltatások kínálata szempontjából általános tilalmat ír elő.
A harmadik kérdésről
97
Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az EUMSZ 56. cikket akként kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes, hogy egy adott jogvita keretében érvényt szerezzenek az online kaszinójátékok tilalmából eredő jogkövetkezményeknek, ha az e jogkövetkezményekhez vezető tényállást követően döntést hoztak arról, hogy e tilalmat előzetes jóváhagyási rendszerrel váltják fel, továbbá bevezettek egy átmeneti időszakot, amelynek során bizonyos követelmények tiszteletben tartásától függően elfogadják azokat a szerencsejáték‑kínálatokat, amelyek megfelelhetnek a jövőbeli szabályozásnak.
98
Emlékeztetni kell arra, hogy a nemzeti bíróság által elvégzendő arányossági vizsgálat során e bíróságnak az érintett korlátozó szabályozás elfogadását és végrehajtását övező körülmények átfogó értékelését nem statikus, hanem dinamikus megközelítés alapján kell elvégeznie abban az értelemben, hogy figyelembe kell vennie a körülményeknek az e szabályozás elfogadását követő változásait (lásd ebben az értelemben: 2017. június 14‑iOnline Games és társai ítélet, C‑685/15, EU:C:2017:452, 52. és 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2021. május 18‑iFluctus és társai végzés, C‑920/19, EU:C:2021:395, 46. pont).
99
Mindazonáltal az ítélkezési gyakorlat szerint önmagában az a körülmény, hogy a valamely tagállamban alkalmazandó szabályozási keret módosul, nem kérdőjelezheti meg e szabályozási keret azon változatának arányosságát és koherenciáját, amely e módosítást megelőzően volt hatályban. Amint azt a Bíróság több alkalommal megállapította, a szerencsejáték‑tevékenységek ellenőrzött terjeszkedésére irányuló olyan politika, mint a tilalmi rendszernek az előzetes jóváhagyási rendszerrel történő felváltása, összhangban lehet mind a szerencsejáték‑tevékenységek bűncselekmények vagy csalások céljára való felhasználásának megakadályozására irányuló céllal, mind pedig a szerencsejátékhoz kapcsolódó túlzott kiadások vállalására való ösztönzés megakadályozására irányuló céllal, valamint a szerencsejáték‑függőség elleni küzdelemre irányuló céllal, azáltal, hogy a fogyasztókat az engedéllyel rendelkező gazdasági szereplőktől származó kínálat felé terelje, amely kínálatra egyszerre jellemző, hogy védelmet biztosít a bűncselekményekkel szemben, továbbá a fogyasztók túlzott kiadások és játékfüggőség elleni eredményesebb védelmét szem előtt tartva kerül kialakításra (lásd ebben az értelemben: 2018. február 28‑iSporting Odds ítélet, C‑3/17, EU:C:2018:130, 29. pont).
100
Ezért az ellenőrzött tevékenységek felé terelésre irányuló e cél elérése érdekében az engedéllyel rendelkező piaci szereplőknek a tiltott tevékenységekkel szemben megbízható, ugyanakkor vonzó alternatívát kell adniuk, amely magában foglalhatja különösen az új terjesztési technikák alkalmazását (2018. február 28‑iSporting Odds ítélet, C‑3/17, EU:C:2018:130, 29. pont). Az ítélkezési gyakorlatból mindazonáltal az következik, hogy ha valamely tagállam olyan reformot hajt végre, amely bizonyos típusú szerencsejátékok kínálatát illetően előzetes hatósági engedélyezési rendszert vezet be, e reformnak objektív, hátrányos megkülönböztetéstől mentes és előzetesen ismert kritériumokon kell alapulnia, oly módon, hogy az korlátok közé szorítja a nemzeti hatóságok mérlegelési jogkörének gyakorlását annak érdekében, hogy azt ne lehessen önkényesen alkalmazni (lásd: 2016. február 4‑iInce ítélet, C‑336/14, EU:C:2016:72, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
101
Márpedig a szerencsejáték‑tevékenységekre vonatkozó ellenőrzött terjeszkedési politika csak azzal a feltétellel tekinthető koherensnek, ha egyrészt a szerencsejátékokhoz kapcsolódó bűncselekmények és csalások, másrészt pedig a játékfüggőség az alapügy tényállásának időpontjában problémát jelenthettek az érintett tagállam számára, az engedélyezett és szabályozott tevékenységek terjesztése pedig alkalmas lehetett e probléma orvoslására (lásd: 2018. február 28‑iSporting Odds ítélet, C‑3/17, EU:C:2018:130, 31. pont; 2015. június 11‑iBerlington Hungary és társai ítélet, C‑98/14, EU:C:2015:386, 71. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
102
A jelen ügyben az ilyen körülmények fennállása, különösen pedig az online pénznyerő automaták iránti jelentős igény – amelyre egyébként a kérdést előterjesztő bíróság is hivatkozott –, valamint az érintett szolgáltatások „feketepiacának” létezése volt az, amely indokolta a Németországban bevezetett, a harmadik kérdésben említett reformokat – amint arra a német kormány mind az írásbeli észrevételeiben, mind pedig a tárgyaláson rámutatott.
103
E körülmények között az a tény, hogy a tartományok a jelen ítélet 31. pontjában említett körlevélben úgy döntöttek, hogy a fennálló szabályozási keretet egy átmeneti időszak alatt csak azon játékszolgáltatókra alkalmazzák, akik várhatóan nem fognak megfelelni a jövőbeli szabályozás előírásainak, nem befolyásolhatja azokat a jogkövetkezményeket, amelyeket az alapügyben szóban forgó tilalom vonatkozásában adott esetben érvényesíteni kell.
104
Egyrészt ugyanis úgy tűnik, hogy az ilyen átmeneti kivételi rendszer annak biztosítására irányul, hogy az alapügyben szóban forgó rendszerről egy megengedőbb rendszerre való áttérés a jogbiztonság szempontjából a lehető legkedvezőbb feltételek mellett történjen. Másrészt, az ilyen átmeneti rendszernek az alapeljárás alpereseihez hasonló szerencsejáték‑szolgáltató esetében történő alkalmazhatósága az alapeljáráshoz hasonló jogvita keretében csak hipotetikus lehet. Egyébiránt, még annak feltételezése esetén is, hogy ez az átmeneti rendszer bizonyos esetekben alkalmazható volt, az ilyen körülmény önmagában nem kérdőjelezheti meg az alapügyben szóban forgó jogi szabályozás koherenciáját és megfelelő jellegét, továbbá nem tűnik ki, hogy e szabályozás a kitűzött céllal ellentétes eredményre vezethet (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2010. szeptember 8‑iCarmen Media Group ítélet, C‑46/08, EU:C:2010:505, 106. és 110. pont).
105
Az eddigi megfontolások összességére tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 56. cikket akként kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes, hogy egy adott jogvita keretében érvényt szerezzenek az online kaszinójátékok tilalmából eredő jogkövetkezményeknek, ha az e jogkövetkezményekhez vezető tényállást követően döntést hoztak arról, hogy e tilalmat előzetes jóváhagyási rendszerrel váltják fel, továbbá bevezettek egy átmeneti időszakot, amelynek során bizonyos követelmények tiszteletben tartásától függően elfogadják azokat a szerencsejáték‑kínálatokat, amelyek megfelelhetnek a jövőbeli szabályozásnak.
Az ötödik és a hatodik kérdésről
106
Ötödik és hatodik kérdésével, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az EUMSZ 56. cikket akként kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes a valamely tagállamban szokásos tartózkodási hellyel rendelkező fogyasztó és egy másik tagállamból online másodlagos sorsolásosjáték‑szolgáltatásokat kínáló gazdasági szereplő között létrejött szerződés semmisségének elismerése, amennyiben az előbbi tagállam szabályozása szerint az ilyen fogadások szervezésére vonatkozó engedély megadása a magánjogi gazdasági szereplők vonatkozásában kizárt.
107
Amint az a jelen ítélet 22. pontjában megállapításra került, az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy az alapügyben szóban forgó szabályozás szerint – ahogyan azt a német bíróságok értelmezik – a másodlagos sorsolásos játékokat egyszerű internetes fogadásoknak kell tekinteni, amelyek így az online szerencsejátékok alapügyben alkalmazandó tilalma alá tartoznak.
108
Következésképpen az a körülmény, hogy az alapügyben szóban forgó szabályozás szerint a sorsolásos játékok szervezése az állami szolgáltatók számára van fenntartva, semmilyen hatással nem lehet az alapjogvita elbírálására. Egyrészt ugyanis a kérdést előterjesztő bíróság szerint e jogvita csak az eredeti játékos másodlagos sorsolásos játékokban való részvétele keretében elveszített tétekre vonatkozik, másrészt pedig a német kormány által mind az írásbeli észrevételeiben, mind a tárgyaláson szolgáltatott magyarázatok szerint az ilyen sorsolásos játékok szervezése és közvetítése e szabályozás értelmében tilos volt minden gazdasági szereplő számára, nem pedig kizárólag azon gazdasági szereplők számára, amelyek nem állnak állami ellenőrzés alatt.
109
Az eddigi megfontolások összességére tekintettel az ötödik és a hatodik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 56. cikket akként kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes a valamely tagállamban szokásos tartózkodási hellyel rendelkező fogyasztó és egy másik tagállamból online másodlagos sorsolásosjáték‑szolgáltatásokat kínáló gazdasági szereplő között létrejött szerződés semmisségének elismerése, amennyiben az előbbi tagállam szabályozása szerint az ilyen fogadások szervezésére vonatkozó engedély megadása a magánjogi gazdasági szereplők vonatkozásában kizárt.
A hetedik kérdésről
110
Hetedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az EUMSZ 56. cikket és a joggal való visszaélés tilalmának elvét akként kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes, ha az a fogyasztó, aki a szokásos tartózkodási helye szerinti tagállamból olyan szerencsejátékokban vett részt, amelyeket olyan gazdasági szereplő kínált az interneten, amely az e tagállam által kiadott engedéllyel nem rendelkezik, egy másik tagállam által kiadott engedéllyel viszont igen, az alkalmazandó szerződési jognak megfelelően, az érintett szerencsejáték‑szerződés semmissége alapján polgári jogi keresetet indít e gazdasági szereplővel szemben a fogyasztó által megtett tétek visszatérítése iránt.
111
E tekintetben ki kell emelni – amint azt indítványának 30. pontjában a főtanácsnok is tette –, hogy az a kérdés, hogy egy adott szerződés érvénytelen‑e, ha annak tárgya jogellenes, továbbá hogy ez az érvénytelenség valamennyi fél vonatkozásában jogot keletkeztet‑e az e szerződés alapján általa kapott előnyök visszatérítésére, azon jog hatálya alá tartozik, amely a „Róma I” rendelet 10. cikkének (1) bekezdése és 12. cikke (1) bekezdésének e) pontja értelmében az említett szerződésre irányadó. Márpedig a jelen ügyben, amint az a jelen ítélet 53–58. pontjából kitűnik, az eredeti játékos és az alapeljárás alperesei között létrejött szerződésre irányadó jog a német jog.
112
Egyébiránt, amint azt indítványának 93. pontjában a főtanácsnok is kiemelte, mivel – amint az kitűnik az első–hatodik kérdéssel kapcsolatban kifejtett megfontolásokból – az EUMSZ 56. cikket akként kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes a kérdést előterjesztő bíróság által ismertetetthez hasonló szabályozás, az eredeti játékos és az alapeljárás alperesei között létrejött szerződéshez hasonló olyan szerződés semmissége, amelynek causája e szabályozás szerint jogellenes, nem képezheti a szolgáltatásnyújtás szabadságának olyan különálló korlátozását, amely a szerződés jogszerűségétől elkülönülő értékelést igényelne, hanem e szerződés jogellenessége szükségszerű következményének minősül.
113
Kétségtelen, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint a jogalanyok nem hivatkozhatnak csalárd módon vagy visszaélésszerűen az uniós jogi normákra (2016. július 28‑iKratzer ítélet, C‑423/15, EU:C:2016:604, 37. pont). Mindazonáltal, amint azt indítványának 94. pontjában a főtanácsnok is kiemelte, a jelen ügyben az alapügyben benyújtott visszatérítés iránti kereset nem az uniós jogon, hanem teljes egészében a német jogon alapul.
114
Egyébiránt, jóllehet kétségkívül nem zárható ki, hogy az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló esetben a játékos akként vehetett igénybe az alapeljárás alpereseihez hasonló vállalkozás által kínált szolgáltatásokat, hogy közben teljes mértékben tudatában volt az e jogvitában alkalmazandóhoz hasonló tilalomnak és az abból eredő esetleges következményeknek, az ilyen kérdést csak az alkalmazandó nemzeti jog alapján lehet eldönteni.
115
A fenti megfontolások összességére tekintettel a hetedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 56. cikket és a joggal való visszaélés tilalmának elvét akként kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes, ha az a fogyasztó, aki a szokásos tartózkodási helye szerinti tagállamból olyan szerencsejátékokban vett részt, amelyeket olyan gazdasági szereplő kínált az interneten, amely az e tagállam által kiadott engedéllyel nem rendelkezik, egy másik tagállam által kiadott engedéllyel viszont igen, az alkalmazandó szerződési jognak megfelelően, az érintett szerencsejáték‑szerződés semmissége alapján polgári jogi keresetet indít e gazdasági szereplővel szemben a fogyasztó által megtett tétek visszatérítése iránt.
A költségekről
116
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:
1)
Az EUMSZ 56. cikket akként kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely tilalmat ír elő a kaszinójátékok, így többek között a pénznyerő automaták, valamint a fogadások, mint például a sorsolásos játékok kimenetelére vonatkozó online fogadások online szervezése vonatkozásában, amennyiben e szabályozás célja az, hogy a lakosság természetes játékösztönét rendezett és ellenőrzött mederbe terelje, továbbá küzdelmet folytasson a tiltott szerencsejáték feketepiacokon történő megjelenése és elterjedése ellen, még akkor sem, ha:
–
a játékosok részéről az online pénznyerő automaták iránti jelentős igény áll fenn;
–
az érintett tagállam hagyományos üzlethelyiségekben egyébiránt engedélyez hasonló játékokat, ideértve a sorsolásos játékokat is;
–
e tagállam lehetővé teszi azt, hogy engedéllyel rendelkező gazdasági szereplők online sport‑ és lóversenyfogadásokat kínáljanak, valamint magánjogi gazdasági szereplők állami sorsolásos játékok és egyéb engedélyezett sorsolásos játékok értékesítése céljából közvetítést folytassanak, és
–
azon tagállam szabályozása, amelynek engedélyével a főleg sorsolásos játékok kimenetelére vonatkozó online fogadásokkal kapcsolatos szolgáltatásokat kínálni kívánó gazdasági szereplő rendelkezik, ugyanazokat a célokat követi, mint azon tagállam szabályozása, amely az ilyen szolgáltatások kínálata szempontjából általános tilalmat ír elő.
2)
Az EUMSZ 56. cikket akként kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes, hogy egy adott jogvita keretében érvényt szerezzenek az online kaszinójátékok tilalmából eredő jogkövetkezményeknek, ha az e jogkövetkezményekhez vezető tényállást követően döntést hoztak arról, hogy e tilalmat előzetes jóváhagyási rendszerrel váltják fel, továbbá bevezettek egy átmeneti időszakot, amelynek során bizonyos követelmények tiszteletben tartásától függően elfogadják azokat a szerencsejáték‑kínálatokat, amelyek megfelelhetnek a jövőbeli szabályozásnak.
3)
Az EUMSZ 56. cikket akként kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes a valamely tagállamban szokásos tartózkodási hellyel rendelkező fogyasztó és egy másik tagállamból a sorsolásos játékok kimenetelére vonatkozó online fogadásokkal kapcsolatos szolgáltatásokat kínáló gazdasági szereplő között létrejött szerződés semmisségének elismerése, amennyiben az előbbi tagállam szabályozása szerint az ilyen fogadások szervezésére vonatkozó engedély megadása a magánjogi gazdasági szereplők vonatkozásában kizárt.
4)
Az EUMSZ 56. cikket és a joggal való visszaélés tilalmának elvét akként kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes, ha az a fogyasztó, aki a szokásos tartózkodási helye szerinti tagállamból olyan szerencsejátékokban vett részt, amelyeket olyan gazdasági szereplő kínált az interneten, amely az e tagállam által kiadott engedéllyel nem rendelkezik, egy másik tagállam által kiadott engedéllyel viszont igen, az alkalmazandó szerződési jognak megfelelően, az érintett szerencsejáték‑szerződés semmissége alapján polgári jogi keresetet indít e gazdasági szereplővel szemben a fogyasztó által megtett tétek visszatérítése iránt.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.