62023CC0510
PRIIT PIKAMÄE
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2024. szeptember 5. (
1
)
C‑510/23. sz. ügy
Trenitalia SpA
kontra
Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato;
a Federconsumatori
részvételével
C‑511/23. sz. ügy
Caronte & Tourist SpA
kontra
Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato;
az Unione nazionale consumatori – Comitato regionale della Sicilia,
az Unione nazionale consumatori,
az Assarmatori,
a Confederazione Italiana Armatori
részvételével
(a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio [Lazio tartomány közigazgatási bírósága, Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Fogyasztóvédelem – 2005/29/EK irányelv – Vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatai a belső piacon – Verseny – EUMSZ 102. cikk – Erőfölénnyel való visszaélés – A nemzeti versenyhatóságok felruházása a versenyszabályok végrehajtásához szükséges eszközökkel – (EU) 2019/1 irányelv – A fogyasztóvédelmi jog területén elkövetett jogsértések megállapítására irányuló nemzeti eljárások – A vizsgálatot megelőző szakasz – Az észszerű határidő betartása – A vizsgálati eljárás 90 napos határidőn belüli megindítására vonatkozó kötelezettséget előíró nemzeti szabályozás – A szankciót kiszabó határozat megsemmisítése e határidő elmulasztása esetén – A tényleges érvényesülés elve – A jogbiztonság elve – Védelemhez való jog”
I. Bevezetés
1.
A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmek, amelyeket a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazio tartomány közigazgatási bírósága, Olaszország) az EUMSZ 267. cikk alapján terjesztett elő, a fogyasztóvédelemre és a versenyre vonatkozó uniós szabályozás értelmezésére vonatkoznak. Míg a C‑510/23. sz. ügyben a kérdést előterjesztő bíróság a belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól, valamint a 84/450/EGK tanácsi irányelv, a 97/7/EK, a 98/27/EK és a 2002/65/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvek, valamint a 2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2005. május 11‑i 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (a továbbiakban: a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv) (
2
) értelmezését kéri, addig a C‑511/23. sz. ügyben az EUMSZ 102. cikknek a verseny védelme és a közigazgatási intézkedések hatékonysága elveinek fényében történő értelmezéséről kéri a Bíróság döntését.
2.
E kérelmek a társaságok és az Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság, Olaszország; a továbbiakban: verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság) közötti két jogvita keretében kerültek előterjesztésre, amelyek az e társaságokkal szemben tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat és erőfölénnyel való visszaélés miatt kiszabott szankciókkal kapcsolatosak. Az említett társaságok megtámadták a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság határozatait azzal az indokkal, hogy a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság a nemzeti jogszabályokban előírt 90 napos határidőn túl hozta meg azokat. Az említett szabályozás előírja, hogy ezen határidő elmulasztása esetén a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság a megállapítási, tiltási és szankcionálási jogkörét elveszíti, ami a kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint negatív hatással lehet e hatóság működésére. A kérdést előterjesztő bíróság lényegében annak tisztázását kéri, hogy az uniós jog milyen követelményeket támaszt a belső piaci szabályoknak a fent említett területeken való megfelelés biztosításáért felelős hatóságok hatáskörét szabályozó nemzeti szabályozási kerettel szemben.
II. Jogi háttér
A.
Az uniós jog
1. Fogyasztóvédelmi szabályok
a) A 2005/29 irányelv
3.
A 2005/29 irányelv „Célkitűzés” című 1. cikke előírja:
„Ennek az irányelvnek az a célja, hogy hozzájáruljon a belső piac megfelelő működéséhez, valamint hogy a fogyasztók gazdasági érdekeit sértő tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási tagállami rendelkezések közelítése révén magas szintű fogyasztóvédelmet valósítson meg.”
4.
Ezen irányelv „Végrehajtás” című 11. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállamok a fogyasztók érdekében biztosítják a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok leküzdésére, valamint az ezen irányelv rendelkezései betartásának kikényszerítésére alkalmas megfelelő és hatékony eszközöket.
Ezek az eszközök magukban foglalják azokat a jogi rendelkezéseket, amelyek lehetővé teszik azoknak a személyeknek vagy szervezeteknek – a versenytársakat is beleértve –, amelyeknek a nemzeti jog alapján jogos érdekük fűződik a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok leküzdéséhez, hogy:
a)
bírósághoz forduljanak az ilyen tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok miatt;
és/vagy
b)
az ilyen tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat ügyében olyan közigazgatási hatóság előtt eljárást indítsanak, amely hatáskörrel rendelkezik a panaszok elbírálására, vagy megfelelő bírósági eljárás kezdeményezésére.
[…]
(2)   Az (1) bekezdésben említett jogi rendelkezések szerint a tagállamok a bíróságokra vagy a közigazgatási hatóságokra ruházhatják azokat a hatásköröket, amelyek felhatalmazzák azokat arra, hogy olyan esetekben, amikor ezeket az intézkedéseket szükségesnek ítélik, figyelembe véve az összes felmerülő érdeket és különösen a közérdeket:
a)
elrendeljék a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok megszüntetését, vagy megindítsák az ilyen gyakorlatok megszüntetésének elrendeléséhez szükséges megfelelő bírósági eljárást,
vagy
b)
amennyiben a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat még nem valósult meg, de alkalmazása hamarosan bekövetkezhet, elrendeljék a tervezett gyakorlat megtiltását vagy megindítsák a gyakorlat megtiltásának elrendeléséhez szükséges megfelelő bírósági eljárást,
akár a tényleges veszteségre vagy kárra, illetve a kereskedő részéről felmerülő szándékra vagy gondatlanságra utaló bizonyíték hiányában is.
[…]”
5.
Az említett irányelv „Szankciók” című 13. cikke előírja:
„A tagállamok szankciókat állapítanak meg az ezen irányelv végrehajtásaként elfogadott nemzeti rendelkezések megsértésének esetére, és meghoznak minden szükséges intézkedést e szankciók végrehajtásának biztosítására. Ezeknek a szankcióknak hatékonyaknak, arányosaknak és visszatartó erejűeknek kell lenniük.”
b) Az (EU) 2017/2394 rendelet
6.
A fogyasztóvédelmi jogszabályok végrehajtásáért felelős nemzeti hatóságok közötti együttműködésről és a 2006/2004/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2017. december 12‑i (EU) 2017/2394 európai parlamenti és tanácsi rendelet (
3
)„Tárgy” című 1. cikke előírja:
„A fogyasztók érdekeinek védelmét szolgáló uniós jogszabályok betartásának és a belső piac zavartalan működésének biztosítása, valamint a fogyasztók gazdasági érdekei védelmének megerősítése érdekében ez a rendelet meghatározza az említett jogszabályok végrehajtásáért felelős tagállami illetékes hatóságokként kijelölt hatóságok egymás közötti együttműködésének és a Bizottsággal való együttműködésének, valamint fellépésük összehangolásának feltételeit.”
7.
E rendelet „Hatály” című 2. cikke kimondja:
„(1)   Ezt a rendeletet az Unión belüli jogsértésekre, a kiterjedt jogsértésekre és az uniós dimenzióval rendelkező kiterjedt jogsértésekre kell alkalmazni, abban az esetben is, ha ezek a jogsértések megszűntek a végrehajtás megkezdése vagy befejezése előtt.
[…]”
8.
A rendelet „Végrehajtási intézkedés iránti megkeresések” című 12. cikke kimondja:
„(1)   A megkereső hatóság kérelmére a megkeresett hatóságnak a 9. cikk szerinti hatásköröket és a tagállami jog által számára biztosított további hatásköröket gyakorolva meg kell tennie minden szükséges és arányos végrehajtási intézkedést az Unión belüli jogsértés megszüntetése vagy megtiltása érdekében. A megkeresett hatóságnak meg kell határoznia az Unión belüli jogsértés megszüntetéséhez vagy megtiltásához szükséges megfelelő végrehajtási intézkedéseket, és ezeket késedelem nélkül, de legkésőbb a megkeresés kézhezvételétől számított hat hónapon belül végre kell hajtania, kivéve, ha konkrét indokokkal alátámasztja ezen időtartam meghosszabbítását. A megkeresett hatóságnak adott esetben szankciót, például pénzbírságot vagy kényszerítő bírságot kell kiszabnia az Unión belüli jogsértésért felelős kereskedőre. […]
(2)   A megkeresett hatóságnak rendszeresen tájékoztatnia kell a megkereső hatóságot az általa megtett, illetve megtenni kívánt lépésekről és intézkedésekről. A megkeresett hatóság a 35. cikk szerinti elektronikus adatbázison keresztül köteles haladéktalanul értesíteni a megkereső hatóságot, a többi tagállam illetékes hatóságait és a Bizottságot a megtett intézkedésekről és azoknak az Unión belüli jogsértésre gyakorolt hatásáról, ideértve az alábbiakat:
a)
alkalmaztak‑e ideiglenes intézkedéseket;
b)
megszűnt‑e a jogsértés;
c)
milyen intézkedéseket fogadtak el, és ezeket végrehajtották‑e;
d)
a feltételezett jogsértéssel érintett fogyasztók érdekében felajánlott jogorvoslati kötelezettségvállalások mértéke.”
9.
A 2017/2394 rendelet „Összehangolt fellépés indítása és a koordinátor kijelölése” című 17. cikke a következőképpen szól:
„(1)   Amennyiben kiterjedt jogsértés alapos gyanúja merül fel, a jogsértéssel érintett illetékes hatóságoknak összehangolt fellépést kell indítaniuk közös megállapodásuk alapján. Az összehangolt fellépés indításáról haladéktalanul értesíteni kell az e jogsértéssel érintett összekötő hivatalokat és a Bizottságot.
(2)   A gyanú tárgyát képező kiterjedt jogsértéssel érintett illetékes hatóságoknak ki kell jelölniük egy, a gyanú tárgyát képező kiterjedt jogsértéssel érintett illetékes hatóságot, amely koordinátorként jár el. Ha az említett illetékes hatóságoknak nem sikerül megállapodniuk erről a kijelölésről, akkor a Bizottság tölti be a koordinátor szerepét.
(3)   Ha a Bizottság szerint uniós dimenzióval rendelkező kiterjedt jogsértés alapos gyanúja merül fel, a 26. cikk szerint haladéktalanul értesíti azokat az illetékes hatóságokat és összekötő hivatalokat, amelyeket e feltételezett jogsértés érint. A Bizottság az értesítésben megjelöli azokat az indokokat, amelyek alátámasztják az esetleges összehangolt fellépést. A feltételezett uniós dimenzióval rendelkező kiterjedt jogsértéssel érintett illetékes hatóságoknak megfelelő vizsgálatokat kell lefolytatniuk a birtokukban lévő vagy számukra könnyen hozzáférhető információk alapján. A feltételezett, uniós dimenzióval rendelkező kiterjedt jogsértéssel érintett illetékes hatóságok a vizsgálatok eredményét kötelesek a Bizottság értesítésének időpontjától számított egy hónapon belül a 26. cikknek megfelelően megküldeni a többi illetékes hatóságnak, a jogsértéssel érintett összekötő hivataloknak és a Bizottságnak. Ha a vizsgálatok azt tárják fel, hogy feltételezhetően uniós dimenzióval rendelkező kiterjedt jogsértés elkövetése van folyamatban, e jogsértéssel érintett illetékes hatóságoknak meg kell indítaniuk az összehangolt fellépést, és meg kell tenniük a 19. cikkben foglalt, és adott esetben a 20. és 21. cikkben foglalt intézkedéseket.
[…]
(5)   Bármely illetékes hatóságnak csatlakoznia kell az összehangolt fellépéshez, ha ezen összehangolt fellépés során nyilvánvalóvá válik, hogy a kiterjedt jogsértés vagy uniós dimenzióval rendelkező kiterjedt jogsértés érinti az adott illetékes hatóságot.”
2. Versenyjogi szabályok
a) Az 1/2003/EK rendelet
10.
Az [EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendeletnek (
4
)„A[z EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikk], valamint a nemzeti versenyjog viszonya” című 3. cikke szerint:
„(1)   […] Ha a tagállamok versenyhatóságai vagy a nemzeti bíróságok a[z EUMSZ 102. cikk] által tiltott visszaélésre a nemzeti versenyjogot alkalmazzák, akkor a[z EUMSZ 102. cikket] is alkalmazniuk kell.
[…]”
11.
E rendelet „A tagállamok versenyhatóságainak jogköre” című 5. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok versenyhatóságai egyedi ügyekben alkalmazhatják a[z EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikket]. E célból saját kezdeményezésükre vagy panasz alapján a következő határozatokat hozhatják:
–
előírhatják a jogsértő magatartás befejezését,
–
ideiglenes intézkedéseket rendelhetnek el,
–
kötelezettségvállalásokat fogadhatnak el,
–
pénzbírságot, kényszerítő bírságot vagy a nemzeti joguk által biztosított egyéb szankciót szabhatnak ki.
Amennyiben a birtokukban lévő információk alapján a tilalom feltételei nem teljesülnek, olyan határozatot is hozhatnak, hogy részükről semmilyen intézkedés nem indokolt.”
12.
Az említett rendeletnek „A Bizottság és a tagállamok versenyhatóságai közötti együttműködés” című 11. cikke szerint:
„(1)   A Bizottság és a tagállamok versenyhatóságai a közösségi versenyjog szabályait szoros együttműködésben alkalmazzák.
[…]
(6)   Ha a Bizottság a III. fejezet alapján hozott határozat elfogadására irányuló eljárást kezdeményez, a tagállamok versenyhatóságainak megszűnik az a jogköre, hogy a[z EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikket] alkalmazzák. Amennyiben az egyik tagállam versenyhatósága már eljár az ügyben, úgy a Bizottság csak a nemzeti versenyhatósággal történt konzultációt követően indíthat eljárást.”
13.
Ugyanezen rendelet „Kötelezettségvállalások” című 9. cikke előírja:
„(1)   Ha a Bizottság olyan határozatot szándékozik elfogadni, amely a jogsértés befejezését írja elő, és az érintett vállalkozások olyan kötelezettségvállalásokat ajánlanak fel, hogy a Bizottság által számukra az előzetes értékelésben kifejezett elvárásoknak eleget tesznek, a Bizottság határozatával ezeket a kötelezettségvállalásokat a vállalkozások számára kötelezővé teheti.
[…]”
14.
Az 1/2003 rendeletnek „A tagállamok versenyhatóságai által végzett vizsgálatok” című 22. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállam versenyhatósága saját területén, saját nemzeti joga alapján bármely vizsgálatot vagy ténymegállapító intézkedést elvégezhet egy másik tagállam versenyhatósága nevében és költségére annak megállapítása érdekében, hogy megsértették‑e a[z EUMSZ 101. vagy EUMSZ 102. cikket]. […]
(2)   A tagállamok versenyhatóságai lefolytatják a Bizottság kérelmére a Bizottság által a 20. cikk (1) bekezdése alapján szükségesnek tartott vagy a 20. cikk (4) bekezdése alapján határozattal elrendelt vizsgálatokat. A tagállamok versenyhatóságainak a vizsgálatok lefolytatásáért felelős tisztviselői, valamint az általuk meghatalmazott vagy kijelölt személyek jogaikat a nemzeti jogukkal összhangban gyakorolják.
Amennyiben a Bizottság vagy annak a tagállamnak a versenyhatósága, amelynek területén a vizsgálatra sor kerül, ezt igényli, a Bizottság által felhatalmazott tisztviselők és egyéb kísérő személyek az érintett hatóság tisztviselőinek segítséget nyújthatnak.”
15.
E rendelet 23. és 24. cikke értelmében a Bizottság vállalkozásokra és vállalkozások társulásaira bírságokat és kényszerítő bírságokat szabhat ki.
16.
Az említett rendeletnek „A szankciók kiszabására vonatkozó elévülési idők” című 25. cikke kimondja:
„(1)   A 23. és 24. cikk alapján a Bizottságra ruházott jogkörökre a következő elévülési idők vonatkoznak:
a)
három év az információkérésre vagy a helyszíni vizsgálatok lebonyolítására vonatkozó rendelkezések megsértése esetén;
b)
öt év minden más jogsértés esetén.
(2)   Az elévülési idő a jogsértés elkövetésének napján kezdődik. Folyamatos vagy ismétlődő jogsértések esetén azonban az elévülési idő a jogsértés megszűnésének napján kezdődik.
[…]”
17.
Ugyanezen rendeletnek „A szankciók végrehajtásának elévülési ideje” című 26. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1)   A Bizottság a 23. és 24. cikk értelmében hozott határozatainak végrehajtására vonatkozó jogköre öt év alatt évül el.
(2)   Az elévülési idő a határozat jogerőssé válásának napján kezdődik.
[…]”
18.
Az 1/2003 rendelet „A tagállamok versenyhatóságainak kijelölése” című 35. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok úgy jelölik ki a[z EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikk] alkalmazásáért felelős versenyhatóságot vagy versenyhatóságokat, hogy e rendelet rendelkezéseit hatékonyan betartsák. […]”
b) Az (EU) 2019/1 irányelv
19.
A tagállami versenyhatóságok helyzetének a hatékonyabb jogérvényesítés céljából történő megerősítéséről és a belső piac megfelelő működésének biztosításáról szóló, 2018. december 11‑i (EU) 2019/1 európai parlamenti és tanácsi irányelv (
5
)„Tárgy és hatály” című 1. cikke előírja:
„[…]
(2)   Ez az irányelv az EUMSZ 101. és 102. cikkének, valamint az EUMSZ 101. és 102. cikkével párhuzamosan alkalmazott nemzeti versenyjogi rendelkezéseknek egyazon ügyre történő alkalmazására terjed ki. […]
(3)   Ez az irányelv bizonyos szabályokat vezet be a kölcsönös segítségnyújtás tekintetében annak érdekében, hogy biztosítsa a belső piacnak és az Európai Versenyhatóságok Hálózatán belüli szoros együttműködés rendszerének a zavartalan működését.”
20.
Ezen irányelv „Biztosítékok” című 3. cikke kimondja:
„(1)   Az EUMSZ 101. vagy 102. cikkének megsértésével kapcsolatos eljárások során – ideértve az ezen irányelvben említett hatáskörök nemzeti versenyhatóságok általi gyakorlását is – tiszteletben kell tartani az uniós jog általános elveit és az Európai Unió Alapjogi Chartáját.
(2)   A tagállamok biztosítják, hogy az (1) bekezdésben említett hatáskörök gyakorlása során megfelelő biztosítékokat alkalmazzanak a vállalkozások védelemhez való joga – többek között a meghallgatáshoz való jog és a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz való jog – tekintetében.
(3)   A tagállamok biztosítják, hogy a nemzeti versenyhatóságok által indított jogérvényesítési eljárásokat észszerű időkereten belül folytassák le. A tagállamok biztosítják, hogy a nemzeti versenyhatóságok kifogásközlést fogadjanak el azt megelőzően, hogy ezen irányelv 10. cikkének megfelelően határozatot hoznának.”
21.
Az említett irányelv „Függetlenség” című 4. cikke előírja:
„(1)   Annak érdekében, hogy garantálják a nemzeti közigazgatási versenyhatóságok függetlenségét az EUMSZ 101. és 102. cikkének alkalmazása során, a tagállamok gondoskodnak arról, hogy az említett hatóságok pártatlanul és az említett rendelkezések hatékony és egységes alkalmazása érdekében, az arányos elszámoltathatósági követelményeknek megfelelően, valamint az Európai Versenyhatóságok Hálózatába tartozó versenyhatóságok közötti szoros együttműködés sérelme nélkül lássák el a feladataikat és gyakorolják a hatásköreiket.
[…]
(5)   A nemzeti közigazgatási versenyhatóságoknak hatáskörrel kell rendelkezniük arra, hogy az ezen irányelv 5. cikkének (2) bekezdésében említett, az EUMSZ 101. és 102. cikkének alkalmazásával kapcsolatos feladataik elvégzésére vonatkozó prioritásokat határozzanak meg. Amennyiben a nemzeti közigazgatási versenyhatóságok kötelesek hivatalos panaszokat elbírálni, e hatóságoknak hatáskörrel kell rendelkezniük arra, hogy az említett panaszokat azzal az indokkal utasítsák el, hogy azokat nem tekintik jogérvényesítési prioritásnak. Ez nem sérti a nemzeti közigazgatási versenyhatóságok azon hatáskörét, hogy a nemzeti jog által meghatározott egyéb okokból utasítsanak el panaszokat.”
22.
A 2019/1 irányelv „Erőforrások” című 5. cikke úgy rendelkezik:
„(1)   A tagállamok gondoskodnak legalább arról, hogy a nemzeti versenyhatóságok rendelkezzenek az EUMSZ 101. és 102. cikkének alkalmazásához kapcsolódó, az e cikk (2) bekezdésében meghatározott feladataik és hatásköreik hatékony gyakorlásához szükséges megfelelő számú képzett alkalmazottal és megfelelő pénzügyi, technikai és technológiai erőforrással.
(2)   Az (1) bekezdés alkalmazásában a nemzeti versenyhatóságoknak képeseknek kell lenniük legalább arra, hogy az EUMSZ 101. és 102. cikkének érvényesítése érdekében vizsgálatokat folytassanak le; az említett rendelkezéseket alkalmazó határozatokat fogadjanak el az [1/2003] rendelet 5. cikke alapján; valamint az EUMSZ 101. és 102. cikke hatékony és egységes alkalmazásának biztosítása érdekében szorosan együttműködjenek az Európai Versenyhatóságok Hálózatán belül.
[…]”
23.
Ezen irányelv 10., 12., 13. és 16. cikke szabályozza a nemzeti versenyhatóságok hatáskörét a jogsértés megállapítása és megszüntetése, a vállalkozások és vállalkozások társulásai által tett kötelezettségvállalások, a vállalkozásokra és vállalkozások társulásaira kiszabható bírságok, illetve a kényszerítő bírságok tekintetében.
24.
A 2019/1 irányelv a 36. cikkének megfelelően 2019. február 3‑án lépett hatályba. Az irányelv 34. cikkének (1) bekezdése értelmében a tagállamoknak hatályba kellett léptetniük azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek voltak ahhoz, hogy az irányelvnek 2021. február 4‑ig megfeleljenek.
B.
Az olasz jog
1. A 689/81. sz. törvény
25.
A legge 24 novembre 1981, no 689 – Modifiche al sistema penale (a büntetőjogi rendszer módosításáról szóló, 1981. november 24‑i 689. sz. törvény, a továbbiakban: 689/81. sz. törvény) a közigazgatási bírságok általános rendszerét határozza meg.
26.
E törvény „Alkalmazási kör” című 12. cikke kimondja:
„E fejezet rendelkezéseit – eltérő rendelkezés hiányában, és amennyiben alkalmazandók – minden olyan jogsértés esetében tiszteletben kell tartani, amelyre vonatkozóan pénzösszeg megfizetésében álló közigazgatási szankció alkalmazandó, még akkor is, ha e szankció nem valamely büntetőjogi szankciót helyettesít. Ezek a rendelkezések nem vonatkoznak a fegyelmi vétségekre.”
27.
Az említett törvény „Kifogásközlés és értesítés” című 14. cikke előírja:
„Amennyiben lehetséges, a jogsértést azonnal kifogásolni kell mind a jogsértőnél, mind pedig annál a személynél, aki egyetemlegesen felelős az e jogsértés folytán fizetendő összeg megfizetéséért.
Ha az azonnali kifogásolás az előző bekezdésben megjelölt összes személy vonatkozásában nem történik meg, a jogsértés részleteiről az Olasz Köztársaság területén lakóhellyel rendelkező érintetteket a [jogsértés] megállapításától számított 90 napon belül, a külföldön lakóhellyel rendelkező érintetteket pedig 360 napon belül kell értesíteni.
Amennyiben a jogsértéssel kapcsolatos dokumentumokat az igazságügyi hatóság határozata alapján továbbítják az illetékes hatóságnak, az előző bekezdésben említett határidők [e dokumentumok] kézhezvételének időpontjában kezdődnek.
[…]
Az előírt határidőn belül nem értesített személy esetében megszűnik a jogsértés folytán fizetendő összeg megfizetésére vonatkozó kötelezettség.”
28.
Ugyanezen törvény „Elévülési idő” című 28. cikke úgy rendelkezik, hogy:
„Az e törvényben meghatározott jogsértések folytán fizetendő összegek behajtásához való jog a jogsértés elkövetésének napjától számított öt éven belül évül el.
Az elévülés megszakadására a polgári törvénykönyv rendelkezései az irányadók.”
2. Fogyasztóvédelmi szabályok
a) A fogyasztóvédelmi törvény
29.
A 2005. szeptember 6‑i decreto legislativo n. 206 – Codice del consumo (a fogyasztóvédelmi törvénykönyvről szóló, 206. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet; a továbbiakban: fogyasztóvédelmi törvénykönyv) alapügyben alkalmazandó változata 1. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„Az Alkotmánnyal összhangban és az Európai Közösségeket létrehozó szerződésekben, az Európai Unióról szóló szerződésben, az uniós jogszabályokban, különösen az [EK] 153. cikkben, valamint a nemzetközi szerződésekben lefektetett elvekkel összhangban a jelen törvénykönyv harmonizálja és átszervezi a vásárlási és fogyasztási folyamatra vonatkozó jogszabályokat annak érdekében, hogy a fogyasztók és felhasználók magas szintű védelmét biztosítsa.”
30.
E törvénykönyv „Közigazgatási és bírósági jogvédelem” című 27. cikke előírja:
„1.   A [verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság] az e cikk által szabályozott hatásköröket [a fogyasztóvédelmi jogszabályok alkalmazásáért felelős nemzeti hatóságok közötti együttműködésről szóló, 2004. október 27‑i 2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet („a fogyasztóvédelmi együttműködésről szóló rendelet”) (HL 2004. L 364., 1. o.)] alkalmazására hatáskörrel rendelkező hatóságként is gyakorolja, a jogszabályi rendelkezések korlátain belül.
1a.   A 19. cikk 3. bekezdése értelmében a szabályozott ágazatokban is – a hatályos szabályok tiszteletben tartása mellett – a kereskedők tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatot megvalósító magatartásával szembeni fellépésre irányuló hatáskör kizárólagosan a [verseny‑ és piacfelügyeleti hatóságot] illeti, amely hatóság a jelen cikkben foglalt felhatalmazásai alapján gyakorolja azt, a hatáskörrel rendelkező szabályozó hatóság véleményének megszerzését követően. […]
2.   A [verseny‑ és piacfelügyeleti hatóságot] – hivatalból vagy bármely érintett személy, illetve szervezet kérelmére – megtiltja a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok folytatását, és megszünteti azok hatásait. A [verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság] e célból – a határokon át nem nyúló jogsértésekkel kapcsolatban is – a fent említett [2006/2004] rendeletben meghatározott vizsgálati és végrehajtási jogköröket gyakorolja. Az 1. bekezdésben meghatározott feladatok végrehajtása céljából a [verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság] igénybe veheti a Guardia di Finanzát, amely a hozzáadottérték‑ és a jövedelemadó ellenőrzése céljából ráruházott hatáskörökkel jár el. A hatóság beavatkozása független attól, hogy az érintett fogyasztók lakóhelye abban a tagállamban van‑e, amelyben a kereskedő üzleti tevékenységét folytatja, vagy egy másik tagállamban.
3.   A [verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság] különösen sürgős esetben indokolással ellátott határozattal a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok ideiglenes megszüntetését rendelheti el. A hatóság mindenesetre tájékoztatja a kereskedőt a vizsgálat megindításáról.
[…]
8.   Ha a [verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság] a kereskedelmi gyakorlatot tisztességtelennek ítéli, megtiltja annak terjesztését, amennyiben az még nem került a nyilvánosság tudomására, vagy annak folytatását, amennyiben a gyakorlat már megkezdődött. Ugyanez a határozat a kereskedő költségére előírhatja a határozat közzétételét is, akár kivonatos formában, azaz külön módosító nyilatkozat formájában, annak érdekében, hogy a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok ne maradhassanak hatályban.
9.   A hatóság a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatot megtiltó határozattal határoz továbbá 5000 euró és 5000000 euró közötti összegű közigazgatási pénzügyi szankció kiszabásáról, tekintettel a jogsértés súlyára és időtartamára A 21. cikk 3. és 4. bekezdése szerinti tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat esetén a bírság nem lehet kevesebb 50000 eurónál.
[…]
11.   A [verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság] – a kontradiktórius vita, az iratok teljes körű ismerete és a jegyzőkönyvezés biztosítása érdekében – a saját szabályzatával szabályozza a vizsgálati eljárást.
[…]
13.   Az e rendelet megsértéséből eredő közigazgatási pénzügyi szankciók vonatkozásában a módosított [689/81. sz.] törvény I. fejezete I. szakaszának, valamint 26., 27., 28. és 29. cikkének rendelkezéseit tiszteletben kell tartani, amennyiben azok alkalmazandók. Az e cikkben említett közigazgatási szankciókat a [verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság] határozatának közlésétől számított 30 napon belül kell megfizetni […]”
b) A fogyasztóvédelmi vizsgálati eljárásokra vonatkozó szabályzat
31.
A regolamento sulle procedure istruttorie in materia di pubblicità ingannevole e comparativa, pratiche commerciali scorrette, violazione dei diritti dei consumatori nei contratti, violazione del divieto di discriminazioni e clausole vessatorie (a fogyasztóvédelmi vizsgálati eljárásokra vonatkozó szabályzat) a fogyasztóvédelmi törvény 27. cikkének (11) bekezdése alapján elfogadott delibera no 25411 de l’AGCM del 1° aprile 2015 (a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság 2015. április 1‑jei 25411. sz. határozata) által került jóváhagyásra.
32.
E szabályzat 6. cikkének (1) bekezdése, valamint 5. cikke (1) bekezdésének f) pontja és 2. bekezdése értelmében a vizsgálati eljárást, beleértve a kifogásközlést is, a beavatkozási kérelem kézhezvételétől számított 180 napon belül kell megindítani, amely határidő információkérés esetén megszakítható. Amennyiben az eljárás megindítására nem kerül sor az említett határidőn belül, a vizsgálatot megelőző szakasz okafogyottság miatt lezártnak tekintendő, azzal, hogy a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóságnak lehetősége van arra, hogy a későbbiekben a beavatkozási kérelmet az ügy irataihoz csatolja azzal a céllal, hogy új bizonyítékok vagy a beavatkozás prioritásainak eltérő értékelése alapján hivatalból mélyreható vizsgálatot folytasson le.
33.
Az említett szabályzat 10–12. cikke meghatározza a vizsgálati szakaszban előírt eljárási garanciákat, nevezetesen a vizsgálat megindításáról értesített felek és az ugyanezen szabályzat 10. cikke szerinti egyéb érintett felek jogát a vizsgálatban való részvételre és észrevételek benyújtására, a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság birtokában lévő dokumentumokhoz és információkhoz való hozzáférést, valamint a meghallgatás kérésének jogát.
3. Versenyjogi szabályok
a) A 287/90. sz. törvény
34.
A legge 10 ottobre 1990, no 287 – Norme per la tutela della concorrenza e del mercato (a verseny és a piac védelmére vonatkozó rendelkezések elfogadásáról szóló, 1990. október 10‑i 287. sz. törvény) alapügyben alkalmazandó változatának (a továbbiakban: 287/90. sz. törvény) „Hatály és az uniós joghoz való viszony” című 1. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„1.   A jelen törvénynek az Alkotmány 41. cikke alapján elfogadott, a gazdasági kezdeményezéshez való jog védelmére és biztosítására vonatkozó rendelkezései alkalmazandók a kartellekre, erőfölénnyel való visszaélésekre és vállalkozások közötti összefonódásokra.
2.   Az [verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság] egy adott üggyel kapcsolatban párhuzamosan is alkalmazza az [EUMSZ] 101. és [EUMSZ] 102. cikket, valamint e törvénynek a verseny szabadságát korlátozó kartellekre és az erőfölénnyel való visszaélésekre vonatkozó 2. és 3. cikkét.
[…]
4.   A jelen címben szereplő rendelkezések [az uniós] versenyjog elvei alapján értelmezendők.”
35.
E törvénynek „Az erőfölénnyel való visszaélés” című 3. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„1.   Tilos egy vagy több vállalkozásnak visszaélnie a nemzeti piacon vagy annak jelentős részén fennálló erőfölényével, és tilos:
a)
közvetlenül vagy közvetve indokolatlanul terhes vételi vagy eladási árakat, illetve egyéb szerződéses feltételeket kikötni;
[…]”
36.
Az említett törvény „Vizsgálati jogkörök” című 12. cikke előírja:
„1.   A [verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság] az egyébként birtokában lévő, valamint a közigazgatási szervek vagy más érdekelt személyek – köztük a fogyasztókat képviselő egyesületek – által tudomására hozott körülmények értékelését követően vizsgálatot folytat annak megállapítása céljából, hogy sérültek‑e a 2. és 3. cikkben megállapított tilalmak.
[…]”
37.
Ugyanezen törvény „Vizsgálat” című 14. cikke előírja:
„1.   A 2. vagy 3. cikk szerinti jogsértés feltételezése esetén a [verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság] értesíti az érintett vállalkozásokat és szervezeteket a vizsgálat megindításáról […]
[…]”
38.
A 287/90. sz. törvény „Felszólítások és szankciók” című 15. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„1.   Ha a 14. cikk szerinti vizsgálat következtében a [verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság] a 2. vagy 3. cikk szerinti jogsértéseket észlel, határidőt állapít meg az érintett vállalkozások vagy szervezetek számára e jogsértések abbahagyására. Súlyos jogsértések esetén, figyelembe véve a jogsértés súlyát és időtartamát, ezenkívül az egyes vállalkozások vagy szervezetek által a felszólítás kézbesítési időpontját megelőző utolsó üzleti év során elért forgalom 10%‑áig terjedő közigazgatási bírságot szab ki, a bírság megfizetésére határidőt állapítva meg a vállalkozás számára.
[…]”
39.
A törvény „Szankciók” című 31. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
„1.   Az e törvény megsértése következményeként megállapított közigazgatási bírságok a [689/81. sz.] törvény I. fejezetének I. és II. szakaszában szereplő rendelkezések hatálya alá tartoznak, amennyiben azok alkalmazandók.”
b) A verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság hatáskörébe tartozó vizsgálati eljárásokra vonatkozó szabályzat
40.
A regolamento in materia di procedure istruttorie di competenza dell’Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság hatáskörébe tartozó vizsgálati eljárásokra vonatkozó szabályzat) létrehozásáról szóló decreto del Presidente della Repubblica 30 aprile 1998, no 217 (1998. április 30‑i 217. sz. köztársasági elnöki rendelet) a 287/90. sz. törvény 10. cikkének (5) bekezdése alapján került elfogadásra, amely szerint „olyan vizsgálati eljárások kerülnek kialakításra, amelyek biztosítják az érintettek számára a vizsgálati iratok teljes körű ismeretét, a kontradiktórius eljárás tiszteletben tartását és a jegyzőkönyvek elkészítését”.
41.
E szabályzat 7., 13. és 14. cikke meghatározza a vizsgálati szakaszban előírt eljárási garanciákat, nevezetesen a vizsgálat megindításáról értesített felek és az említett szabályzat 7. cikkének (2) bekezdése szerinti egyéb érintett felek jogát a vizsgálatban való részvételre és az észrevételek benyújtására, a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság birtokában lévő dokumentumokhoz és információkhoz való hozzáférést, valamint a vizsgálat eredményének közlése előtti meghallgatás kérésének jogát.
III. A jogviták alapjául szolgáló tényállás, az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A.
A C‑510/23. sz. (Trenitalia) ügy
42.
A Trenitalia, amely – egy másik társaságon keresztül – teljes egészében a Ministero dell’economia e delle finanze (gazdasági és pénzügyminisztérium, Olaszország) ellenőrzése alatt álló állami vállalat, az elsődleges vasúti személyszállítási társaság Olaszországban. A vállalat tartományi, valamint közép‑ és nagytávolságú szolgáltatásokat is nyújt, ez utóbbi kategóriába tartoznak az úgynevezett „piaci” vonatok, mint például a nagysebességű közlekedési szolgáltatások.
43.
2011 és 2016 között a fogyasztók, az Autorità di regolazione dei trasporti (közlekedési szabályozó hatóság, Olaszország) és a Federconsumatori szövetség bejelentéseket és panaszokat nyújtott be a verseny‑ és piacfelügyeleti hatósághoz a vonatjegyek online értékesítésének módjával kapcsolatban. 2016. október 21‑én a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság az ügy irataihoz csatolta a tisztviselői által 2016. augusztus 26. és szeptember 30. között elvégzett vásárlási szimulációk eredményeit.
44.
2016. november 15‑én a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság értesítette a Trenitaliát a fogyasztóvédelmi jogsértés megállapítására irányuló eljárás megindításáról szóló határozatról, és helyszíni vizsgálatot folytatott e társaság székhelyén, ahol dokumentumokat foglaltak le. A Trenitalia jogi képviselői lehetőséget kaptak arra, hogy betekintsenek a vizsgálati iratokba, és érveket terjesszenek elő a védekezéshez. Ezenkívül a Trenitalia által használt informatikai rendszert szolgáltató vállalatot is helyszíni vizsgálat alá vonták.
45.
A 2017. július 19‑én elfogadott 2017. augusztus 3‑i határozatában a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság megállapította, hogy a Trenitalia tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatot folytatott a vonatjegyek online értékesítésével összefüggésben. A telematikai információs, keresési és jegyvásárlási rendszerén keresztül kínált utazási lehetőségek tekintetében ugyanis e társaság elsősorban a „piaci” vonatokra vonatkozó megoldásokat jelezte, miközben ugyanezen menetrendek esetében figyelmen kívül hagyta a sokkal olcsóbb tartományi vonatokra vonatkozó megoldásokat. Következésképpen a hatóság kötelezte a Trenitaliát a kifogásolt gyakorlat megszüntetésére, határidőt adott neki az ehhez szükséges intézkedések meghatározására, és a jogsértés súlyosságára és időtartamára tekintettel 5 millió euró bírságot szabott ki.
46.
A Trenitalia a kérdést előterjesztő bíróság előtt megtámadta a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság határozatát, többek között azzal az indokkal, hogy nem tartotta be a 689/81. sz. törvény 14. cikkében a fogyasztóvédelmi jogsértés megállapítására irányuló eljárás megindítására előírt 90 napos jogvesztő határidőt. A jogsértés kifogásolását megelőző szakasz több mint négy évig tartott.
47.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság által mind a versenyjogi, mind a fogyasztóvédelmi jogsértések tekintetében kiszabott szankciók kvázi büntetőjogi területhez kapcsolódnak. (
6
) Következésképpen tiszteletben kell tartani az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt európai egyezmény (kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény; a továbbiakban: EJEE) 6. cikkében és az Európai Unió Alapjogi Chartájának 41. cikkében rögzített elveket, amelyek értelmében – a fegyveregyenlőség biztosítása és annak elkerülése érdekében, hogy a terheltet az idő múlása hátrányosan érintse – haladéktalanul kifogásolni kell a jogsértést.
48.
A Consiglio di Stato (államtanács, Olaszország) nemrégiben ebben az irányban kialakult ítélkezési gyakorlata szerint a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság a szankcionálási jogköre elvesztésének terhe mellett köteles a vizsgálati eljárást a jogsértés kifogásolásával 90 napos határidőn belül megindítani, miután a jogsértés kifogásolásához szükséges tényállási elemek összegyűjtése befejeződött.
49.
Az említett határidő kezdő időpontjának meghatározása érdekében a közigazgatási bíróságnak visszamenőlegesen kell értékelnie, belehelyezve magát abba a helyzetbe, amelyben a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság volt, és meg kell vizsgálnia, hogy az adott időpontban rendelkezésre álló információk mely időponttól kezdve voltak elegendőek a jogsértés kifogásolásához. Ugyanezen határidő túllépése a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság határozatának teljes egészében történő megsemmisítését vonja maga után. Továbbá, a ne bis in idem elve alapján ugyanazon gyakorlat tekintetében nem indítható új vizsgálati eljárás, még akkor sem, ha az érintett vállalkozás soha nem szüntette meg a gyakorlatot.
50.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint ezek a körülmények egyrészt korlátozzák a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság mérlegelési mozgásterét, mivel tisztán időrendi kritérium alapján kell a vizsgálatot megindítania. Ugyanakkor az eljárás megindításának túlzott előrehozatala növeli annak kockázatát, hogy a hatóság nem lesz képes megszerezni a kifogásolt jogsértés megállapításához szükséges információkat. Fontos figyelembe venni a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság munkájának nagyfokú összetettségét, különösen a jelentős gazdasági szereplők tevékenységének vizsgálata során, mivel a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóságnak hosszú időn keresztül számos tényre vonatkozóan kell információt gyűjtenie ahhoz, hogy absztrakt jogi minősítést tudjon tenni.
51.
Ezzel összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság párhuzamot von a versenyügyekben elfogadott szankciókkal, ahol az illetékes hatóságnak észszerű határidőn belül le kell zárnia a jogsértési eljárást. Ez a követelmény analógia útján a fogyasztóvédelemre is vonatkozik.
52.
Másrészt, mivel az érintett vállalkozásnak nem kell bizonyítania a vizsgálati eljárás késedelmes megindításából eredő sérelmet, megdönthetetlen vélelem áll fenn e vállalkozás védelemhez való jogának megsértése tekintetében, ha az eljárást a 90 napos határidő lejárta után indítják meg.
53.
Mindenesetre egy olyan határidő alkalmazása, amelynek kezdőpontja az adott esettől függően változik, nem valószínű, hogy megfelelően biztosítja a szankcionált vállalkozások bizalmának védelmét. A túlzottan hosszú idő eltelte után felmerülő kifogások elkerülése érdekében az olasz jog a jogellenes magatartás megszűnésétől számított ötéves elévülési időt ír elő.
54.
E körülményekre tekintettel a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazio tartomány közigazgatási bírósága) úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
„Úgy kell‑e értelmezni a [2005/29] irányelv 11. cikkét – összefüggésben értelmezve azt a fogyasztóvédelemnek és a közigazgatási eljárás hatékonyságának elvével –, hogy azzal ellentétes a [689/81. sz.] törvény 14. cikkének – ahogyan azt a bíróságok ténylegesen értelmezik – alkalmazásából következő szabályozáshoz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság valamely tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat megállapítása céljából a vizsgálati eljárást 90 napos jogvesztő határidőn belül köteles megindítani, amely akkor kezdődik, amikor a hatóság tudomást szerez a jogsértés lényeges elemeiről, amelyeket pusztán már a jogsértés első bejelentése is tartalmazhat?”
B.
A C‑511/23. sz. (Caronte & Tourist) ügy
55.
A Caronte & Tourist (a továbbiakban: C&T) egy olyan társaság, amely a Messinai‑szorosban járműszállítási szolgáltatást nyújt komppal, ahol kvázi monopolhelyzetben van.
56.
A verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság 2018. március 24‑én bejelentést kapott egy fogyasztótól, aki a C&T által nyújtott járműszállítási szolgáltatás túlzottan magas árát kifogásolta, és kérte a vizsgálat megindítását. Ezt követően a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság 2019. április 23‑án tájékoztatást kért a messinai kikötői hatóságtól, majd 2019. november 19‑én megsürgette a kérelmet, amelyre a hatóság 2019. november 26‑án válaszolt.
57.
A verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság 2020. augusztus 4‑én értesítette a C&T‑t a versenyjogi jogsértés megállapítására irányuló eljárás megindításáról szóló határozatról.
58.
A 2022. március 29‑én elfogadott, 2022. április 11‑i határozatában a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság a 287/90. sz. törvény 3. cikke alapján megállapította, hogy a C&T visszaélt erőfölényével azáltal, hogy a Messinai‑szorosban nyújtott járműszállítási szolgáltatásért túlzott árakat számított fel. Ennek megfelelően e hatóság kötelezte a C&T‑t, hogy a jövőben, legalábbis a pandémiás vészhelyzet megszűnésétől kezdődően tartózkodjon a túlzott árak alkalmazásától, és a jogsértés súlyára tekintettel 3719370 euró bírságot szabott ki.
59.
A kérdést előterjesztő bíróság előtt a C&T, amelyet az Assarmatori és a Confederazione Italiana Armatori (a továbbiakban: Confitarma), a tengerészeti ágazatban működő szakmai szövetségek is támogattak, a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság határozatát többek között azzal az indokkal támadta meg, hogy az nem tartotta tiszteletben a 689/81. sz. törvény 14. cikkében a versenyjogi jogsértés megállapítására irányuló eljárás megindítására előírt 90 napos jogvesztő határidőt. A jogsértés kifogásolását megelőző szakasz ugyanis összesen 855 napig tartott.
60.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy bár az alapeljárás a nemzeti piacra korlátozott erőfölénnyel való visszaélésre vonatkozik, az Uniónak valós érdeke fűződik ahhoz, hogy a versenyjogi jogsértések szankcionálására vonatkozó rendelkezéseket egységesen alkalmazzák. Márpedig, mivel a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a Bizottság az eljárását észszerű határidőn belül köteles lezárni, (
7
) a versenyjogi eljárások megindítására vonatkozó szabályok tekintetében nemzeti és európai szinten eltérés áll fenn.
61.
A kérdést előterjesztő bíróság továbbá megjegyzi, hogy a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság által versenyjogi ügyekben kiszabott szankciók kvázi büntetőjogi területhez kapcsolódnak. Következésképpen tiszteletben kell tartani az EJEE 6. cikkében és az Alapjogi Charta 41. cikkében rögzített elveket, amelyek értelmében – a fegyveregyenlőség biztosítása és annak elkerülése érdekében, hogy a terheltet az idő múlása hátrányosan érintse – haladéktalanul kifogásolni kell a jogsértést.
62.
A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a Consiglio di Stato (államtanács) korábbi ítélkezési gyakorlata szerint a 689/81. sz. törvény 14. cikke nem vonatkozik a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság által versenyjogi ügyekben lefolytatott eljárásokra, így a vizsgálatnak a jogsértés kifogásolásával történő megindítása nincs meghatározott határidőhöz kötve. Az említett ítélkezési gyakorlat változása következtében azonban a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság – a szankcionálási jogköre elvesztésének terhe mellett – jelenleg köteles a jogsértés kifogásolásával a szóban forgó határidőn belül megindítani a vizsgálati eljárást, miután a jogsértés kifogásolásához szükséges tényállási elemek összegyűjtése befejeződött.
63.
A kérdést előterjesztő bíróság kifejti az ítélkezési gyakorlat fordulatának fentiekben ismertetett következményeit, nevezetesen azt, hogy a közigazgatási bíróságnak a 90 napos határidő pontos kezdő időpontjának meghatározása érdekében visszamenőlegesen kell értékelnie, hogy a vitatott határidő túllépése esetén a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság határozatát meg kell semmisíteni, és hogy alkalmazni kell a ne bis in idem elvét, amely megakadályozza az ugyanazon gyakorlatra vonatkozó új vizsgálati eljárás megindítását.
64.
A kérdést előterjesztő bíróság egyéb megállapításai, amelyek a nemzeti szabályozásnak az uniós versenyjoggal való összhangjára vonatkozó kétségeket fejeznek ki, lényegében megfelelnek a C‑510/23. sz. ügyben a fogyasztóvédelmi jog tekintetében fentebb kifejtetteknek.
65.
E körülményekre tekintettel a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazio tartomány közigazgatási bírósága) úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
„Úgy kell‑e értelmezni a verseny védelmének és a közigazgatási eljárás hatékonyságának elvével összefüggésben értelmezett EUMSZ 102. cikket, hogy azzal ellentétes a [689/81. sz.] törvény 14. cikkének – ahogyan azt a bíróságok ténylegesen értelmezik – alkalmazásából következő szabályozáshoz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság erőfölénnyel való visszaélés megállapítása céljából a vizsgálati eljárást 90 napos jogvesztő határidőn belül köteles megindítani, amely akkor kezdődik, amikor a hatóság tudomást szerez a jogsértés lényeges elemeiről, amelyeket pusztán már a jogsértés első bejelentése is tartalmazhat?”
IV. A Bíróság előtti eljárások
66.
A C‑510/23. és C‑511/23. sz. ügyekben 2023. augusztus 2‑án, illetve 2023. augusztus 1‑jén kelt előzetes döntéshozatalra utaló határozatok 2023. augusztus 8‑án érkeztek a Bíróság Hivatalához.
67.
A C‑510/23. sz. ügyben az alapeljárás felei, az olasz kormány és az Európai Bizottság az Európai Unió Bírósága alapokmányának 23. cikkében előírt határidőn belül írásbeli észrevételeket nyújtottak be.
68.
A C‑511/23. sz. ügyben az alapeljárás felei, az Assarmatori, a Confitarma, az UNC Sicilia, az olasz, a görög, a magyar és a szlovák kormány, valamint a Bizottság nyújtottak be írásbeli észrevételeket a fent említett rendelkezésnek megfelelően.
69.
A Bíróság 2024. május 14‑én úgy határozott, hogy az eljárási szabályzat 76. cikkének (2) bekezdése alapján nem tart tárgyalást.
V. Jogi értékelés
A.
Előzetes megjegyzések
70.
Elöljáróban fontos tisztázni, hogy a jelen ügyek nem anyagi jogi rendelkezések értelmezésére, hanem az uniós jog azon szabályainak és elveinek értelmezésére vonatkoznak, amelyek korlátokat szabnak a tagállamok eljárási autonómiájának. Mint a Bíróság ítélkezési gyakorlatában gyakran, a tényleges érvényesülés elve döntő szerepet fog játszani az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elemzése során. Miután a szóban forgó nemzeti szabályozás a két ügyben azonos, azt mind az uniós fogyasztóvédelmi, mind a versenyszabályok szempontjából meg kell vizsgálni. Amint látni fogjuk, bizonyos megfontolások mindkét jogterületre egyaránt vonatkoznak, mivel számos kapcsolódási pont köti össze őket. Végső soron nem szabad elfelejteni, hogy a fogyasztók jólléte éppen a verseny védelmére irányuló állami fellépés végső célja. (
8
) Éppen ezért a Bíróság jövőbeni ítélete átfogó jelentőségű lesz.
71.
A tisztánlátás érdekében célszerű röviden ismertetni, hogyan zajlanak a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság tisztességtelen és versenyellenes kereskedelmi gyakorlatok megállapítására irányuló eljárásai. Amint az ügyiratokból látható, ezek az eljárások alapvetően az alábbi két szakaszban zajlanak: (1) egy vizsgálatot megelőző szakasz, amelynek során a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság összegyűjti az érdekelt féllel szembeni kifogások megfogalmazásához szükséges bizonyítékokat; (2) egy vizsgálati szakasz (vagy döntéshozatali szakasz), amely a kifogásoknak az érdekelt féllel való közlésével kezdődik, és amelynek során a közigazgatási eljárásra jellemző valamennyi garancia érvényesül. Ez a szakasz adott esetben a tisztességtelen vagy versenyellenes kereskedelmi gyakorlat fennállását megállapító és szankcionáló határozat elfogadásával zárul.
72.
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás, amely a fent ismertetett eljárásokat szabályozza, meghiúsítja az uniós jog tényleges alkalmazását. Állításának alátámasztására a iudex a quo rámutat e szabályozás bizonyos szempontjaira, amelyek véleménye szerint problematikusak. Az egyik ilyen szempont a vizsgálatot megelőző szakaszra megállapított határidő. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokból kitűnik, hogy a szóban forgó szabályozás a pénzfizetésre kötelező szankcionáló eljárások esetében a jogsértés kifogásolására 90 napos jogvesztő határidőt ír elő. A Consiglio di Stato (államtanács) mint közigazgatási ügyekben eljáró legfelsőbb bíróság ítélkezési gyakorlata szerint ez a határidő akkor kezdődik, amikor a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság tudomást szerez a jogsértés lényeges elemeiről, amelyeket pusztán már a jogsértés első bejelentése is tartalmazhat. Ez a rendelkezés a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokkal és a versennyel kapcsolatos szankcionáló eljárásokra is vonatkozik.
73.
Az ügyiratokból továbbá egyértelműen kiderül, hogy a jogvesztés ipso jure érvényesül, függetlenül attól, hogy konkrétan megállapítást nyert‑e a vállalkozás védelemhez való jogának megsértése. Az intézkedés egyedisége miatt a jogvesztés a határozat egészére vonatkozik, mind a megállapítás és a megtiltó intézkedések, mind a bírság kiszabása tekintetében. Végül a jogvesztés a tartós jogsértésekre is vonatkozik, akár azok megszűnése előtt is, és a ne bis in idem elvvel párosul, megakadályozva az újbóli megállapítást, akkor is, ha a jogsértés a szankcionáló határozatot követően is fennáll. E szabályok uniós joggal való összhangjának vizsgálata során figyelembe kell venni a mindezen szempontok közötti összefüggéseket.
74.
A tényleges érvényesülés elve értelmében a tagállamok nem lehetetleníthetik el vagy nem nehezíthetik meg túlzottan az uniós jog érvényesülését, és ezen belül a versenyjog területén biztosítaniuk kell, hogy az általuk elfogadott és alkalmazott szabályok ne sértsék az EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikk hatékony alkalmazását. (
9
) Különösen az 1/2003 rendelet 35. cikke (1) bekezdésének megfelelően kijelölt nemzeti versenyhatóságoknak biztosítaniuk kell az említett cikkek közérdekből történő hatékony alkalmazását. (
10
) Ebben az összefüggésben meg kell jegyezni, hogy a másodlagos jog olyan rendelkezéseket tartalmaz, amelyek a konkrét kötelezettségekre vonatkozó uniós jog hatékony alkalmazásának biztosítására vonatkozó követelményt állapítanak meg. Ugyanez vonatkozik a hasonló fogyasztóvédelmi területre is. Tekintettel a másodlagos jog elsőbbségi alkalmazására, az elemzéshez szükséges a másodlagos jog vonatkozó rendelkezéseinek azonosítása. E rendelkezések alapján kell megállapítani, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás megfelel‑e a hatékonyság követelményének.
B.
Az elfogadhatóságról
75.
Előzetesen azonban meg kell vizsgálni, hogy a C‑511/23. sz. ügyben előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadható‑e. A C&T, az Assarmatori és a Confitarma úgy véli, hogy a kérelem elfogadhatatlan, mivel a C&T terhére felrótt jogsértés csak a 287/90. sz. törvény 3. cikkében foglalt, erőfölénnyel való visszaélés tilalmának megsértésére vonatkozik, nem pedig az EUMSZ 102. cikknek a megsértésére, miután a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság az 1/2003 rendeletnek megfelelően úgy döntött, hogy kizárólag a nemzeti versenyjogot alkalmazza. Ezenfelül a 689/81. sz. törvény 14. cikke, amely a szóban forgó határidőt előírja, olyan rendelkezés, amely kizárólag a tagállamok eljárási autonómiájába tartozik, és nem kapcsolódik az anyagi versenyjoghoz.
76.
Ezeket az érveket azonban nem találom meggyőzőnek az alábbiakban kifejtett okok miatt.
77.
Először is, a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy abban az esetben, ha valamely gazdasági szereplővel szemben kizárólag a nemzeti versenyjog alapján szabtak ki szankciót, a Bíróság dönthet az EUMSZ 102. cikk értelmezésére vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelemről, ha e rendelkezést a nemzeti jog ezen EUMSZ 102. cikk tartalmára való hivatkozással alkalmazandóvá tette. Amennyiben a nemzeti jogot az EUMSZ 102. cikkel összhangban kell alkalmazni, egyértelmű uniós érdek fűződik e rendelkezés egységes értelmezéséhez. (
11
)
78.
A jelen esetben ugyanis a 287/90. sz. törvény 1. cikkének (4) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az I. címben szereplő rendelkezések az uniós versenyjog elvei alapján értelmezendők. Egyébiránt az e törvény ugyanezen címében szereplő 3. cikk 1. bekezdésének a) pontja gyakorlatilag ugyanúgy van megfogalmazva, mint az EUMSZ 102. cikk (2) bekezdésének a) pontja. A kérdést előterjesztő bíróság továbbá kifejezetten rámutat arra, hogy „a [287/90. sz.] törvény 3. cikke az EUMSZ 102. cikknek a belső jogba történő átültetését jelenti, mivel e két rendelkezés lényegében azonos normatív hatályú”. Ilyen körülmények között úgy tűnik számomra, hogy a 287/90. sz. törvény I. címének rendelkezései a tisztán belföldi helyzetekre adott megoldások tekintetében megfelelnek az uniós jogban – különösen az EUMSZ 102. cikk alapján – elfogadott rendelkezéseknek.
79.
Másodszor, ami kifejezetten a 287/90. sz. törvény I. címének rendelkezéseit illeti, emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság az ETI és társai ítélet (
12
) alapjául szolgáló ügyben hozott ítéletben már hasonlóan érvelt, és hatáskörrel rendelkezőnek nyilvánította magát az EK 81. cikkre (jelenleg EUMSZ 101. cikk) vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelem elbírálására, jóllehet az alapügyben a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság kizárólag a kartelleket tiltó nemzeti rendelkezéseket alkalmazta. Ellentétben azzal, amit a C&T az észrevételeiben állít, nem látom, hogy az 1/2003 rendelet hatálybalépése miért változtatott volna bármit is ezen az értékelésen, amely a nemzeti jogban az uniós jogra történő közvetlen és feltétlen hivatkozás meglétén alapul.
80.
Harmadszor, az a tény, hogy a jelen ügy nem a nemzeti versenyjognak a 287/90. sz. törvény I. címében foglalt anyagi jogi rendelkezéseinek, hanem a 689/81. sz. törvény 14. cikkében foglalt eljárási rendelkezésnek az értelmezésére vonatkozik, nem tűnik számomra a kereset elfogadhatóságát befolyásoló tényezőnek. Egyrészt ugyanis, amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutat, a 689/81. sz. törvény 14. cikkét a 287/90. sz. törvény 31. cikkének (1) bekezdése a 287/90. sz. törvény megsértésének következményeként megállapított közigazgatási bírságokra is alkalmazhatóvá teszi. (
13
) Másrészt, önmagában az a tény, hogy a nemzeti jog valamely rendelkezése a tagállamok eljárási autonómiájába tartozik, nem mentesíti azt az uniós jog által előírt követelmények alól: amennyiben e rendelkezés keretet biztosít a nemzeti jog azon rendelkezéseinek alkalmazására, amelyeknek meg kell felelniük az uniós jog egyenértékű rendelkezéseinek, legalább a tényleges érvényesülés és az egyenértékűség elvének meg kell felelnie.
81.
A fentiekre tekintettel úgy vélem, hogy a C‑511/23. sz. ügyben benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmet elfogadhatónak kell nyilvánítani.
C.
Az ügy érdeméről
1. Az alkalmazandó verseny‑ és fogyasztóvédelmi rendelkezések által kitűzött célok
82.
A tagállamok jelen elemzés szempontjából releváns kötelezettségei számos rendelkezésből erednek, amelyeket az alábbiakban ismertetünk, mielőtt megvizsgálnánk, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás e kötelezettségek megfelelő végrehajtását jelenti‑e. A második lépés keretében kell értékelni, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás ténylegesen hozzájárul‑e az uniós jogban meghatározott célok eléréséhez.
a) A 2019/1 irányelv által megállapított alapvető garanciák és ezen irányelv C‑511/23. sz. ügyre való alkalmazhatóságának kérdése
83.
A versenyjog területén meg kell említeni azokat a kötelezettségeket, amelyeket a 2019/1 irányelv ír elő, amely – az (1), (6) és (8) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 1. cikkének (1) bekezdése értelmében – bizonyos alapvető garanciákat állapít meg az EUMSZ 101. és az EUMSZ 102. cikknek a nemzeti versenyhatóságok általi alkalmazása tekintetében, amelyek célja, hogy lehetővé tegyék e hatóságok számára, hogy e rendelkezések tényleges alkalmazása során teljes hatékonysággal járjanak el, különösen a tisztességes és nyitott versenyző piacok biztosítása, a fogyasztók és a vállalkozások versenyellenes gyakorlatokkal szembeni védelme, valamint annak megakadályozása érdekében, hogy büntetlenül lehessen folytatni az ilyen gyakorlatokat. (
14
)
84.
A 2019/1 irányelv egy sor fontos kötelezettséget ír elő, például annak biztosítását, hogy a versenyhatóságok által indított jogérvényesítési eljárásokat észszerű időkereten belül folytassák le, annak biztosítását, hogy a kifogásokról tájékoztassák a vállalkozásokat, mielőtt a 2019/1 irányelv 10. cikke alapján jogsértést megállapító és annak megszüntetését előíró határozatot hoznának, valamint a nemzeti közigazgatási versenyhatóságok függetlenségének biztosítását, elismerve, hogy az EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikk alkalmazásához szükséges feladatok elvégzése érdekében jogosultak meghatározni prioritásaikat. Ezek a kötelezettségek jelen esetben különösen fontosnak tűnnek számomra annak vizsgálata szempontjából, hogy a nemzeti szabályok megfelelnek‑e az uniós versenyjognak.
85.
Egy ilyen vizsgálat lefolytatása logikusan feltételezi, hogy a 2019/1 irányelv alkalmazandó a C‑511/23. sz. ügyben. A kérdést előterjesztő bíróság azonban úgy véli, hogy ez nem így van, mivel ezt az irányelvet csak 2021‑ben, azaz a vizsgálat megindítását követően ültették át az olasz jogba; hozzáteszi, hogy az irányelv csupán „a jogrend egyik általános elvét” kodifikálta.
86.
Személy szerint nem szívesen tagadnám meg a 2019/1 irányelv relevanciáját a jelen esetben, tekintettel arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az irányelv átültetésére rendelkezésre álló határidőn belül a címzett tagállamoknak tartózkodniuk kell az olyan jellegű intézkedések meghozatalától, amelyek komolyan veszélyeztetnék az ezen irányelv által meghatározott cél elérését. (
15
) Az ilyen tartózkodási kötelezettségből következik különösen, hogy a tagállami bíróságok a lehető legteljesebb mértékben kötelesek tartózkodni a belső jog olyan értelmezésétől, amely a valamely irányelv átültetésére előírt határidő leteltét követően jelentősen veszélyeztetheti az ezen irányelv által elérni kívánt eredmény megvalósítását. (
16
)
87.
Amint az a 2019/1 irányelv 36. cikkéből kitűnik, ez az irányelv 2019. február 3‑án lépett hatályba, és a tagállamoknak az irányelv 34. cikkének (1) bekezdése értelmében legkésőbb 2021. február 4‑ig kellett megfelelniük neki. A jelen ügyben az iratokból egyrészt az következik, hogy a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság a vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozatát 2020. augusztus 4‑én, azaz a 2019/1 irányelv átültetésére előírt határidőn belül fogadta el. Másfelől az is nyilvánvaló, hogy a Consiglio di Stato (államtanács) ítélkezési gyakorlata, amely egyetért a szóban forgó szabályozásnak a 287/90. sz. törvény szerinti eljárásokra való alkalmazásával, már a vizsgálati eljárás megindításának időpontját megelőzően is létezett.
88.
Ilyen körülmények között úgy vélem, hogy annak megítélése céljából, hogy a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóságnak a vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozata a 287/90. sz. törvény 14. cikkében előírt jogvesztő határidőhöz képest elkésett‑e, a kérdést előterjesztő bíróságnak figyelembe kell vennie a 2019/1 irányelv rendelkezéseit is. Ennek megfelelően meg kell vizsgálni, hogy e nemzeti szabályozás alkalmazása alkalmas‑e arra, és ha igen, milyen mértékben, hogy súlyosan veszélyeztesse az ezen irányelvben kitűzött célok elérését.
b) A 2005/29 irányelv által előírt követelmények
89.
Az 1. cikke szerint a 2005/29 irányelvnek az a célja, hogy hozzájáruljon a belső piac megfelelő működéséhez, valamint hogy a fogyasztók gazdasági érdekeit sértő tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokra vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási tagállami rendelkezések közelítése révén magas szintű fogyasztóvédelmet valósítson meg.
90.
Miközben a 2005/29 irányelv közvetlenül védi a fogyasztó gazdasági érdekeit az üzleti vállalkozásoknak a fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlataitól, közvetetten védi a jogszerűen eljáró üzleti vállalkozásokat is az ezen irányelvet be nem tartó versenytársaiktól, így biztosítva a tisztességes versenyt az általa összehangolt területeken, amint az az említett irányelv (8) preambulumbekezdéséből kitűnik. Ez rávilágít a fogyasztóvédelmi jog és a versenyjog közötti szoros kapcsolatra, amelyet korábban már említettem.
91.
A 2005/29 irányelv 11. cikke (1) bekezdésének első albekezdése értelmében a tagállamok a fogyasztók érdekében biztosítják a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok leküzdésére, valamint az ezen irányelv rendelkezései betartásának kikényszerítésére alkalmas megfelelő és hatékony eszközöket. E cikk (2) bekezdése kimondja, hogy a tagállamok a közigazgatási hatóságokra ruházhatják azokat a hatásköröket, amelyek felhatalmazzák azokat arra, hogy olyan esetekben, amikor ezeket az intézkedéseket szükségesnek ítélik, figyelembe véve az összes felmerülő érdeket és különösen a közérdeket, elrendeljék a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok megszüntetését.
92.
Ráadásul a 2005/29 irányelv 13. cikkéből az következik, hogy a tagállamok szankciókat állapítanak meg az ezen irányelv végrehajtásaként elfogadott nemzeti rendelkezések megsértésének esetére, és meghoznak minden szükséges intézkedést e szankciók végrehajtásának biztosítására, amely szankcióknak hatékonyaknak, arányosaknak és visszatartó erejűeknek kell lenniük. A Bíróság szerint a 2005/29 irányelv mérlegelési mozgásteret biztosít a tagállamok számára a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok ezen irányelv 11. cikkének és 13. cikkének megfelelő leküzdésére irányuló nemzeti intézkedések megválasztásában, feltéve hogy ezek az intézkedések megfelelőek és hatékonyak, az így megállapított szankciók pedig hatékonyak, arányosak és visszatartó erejűek. (
17
)
93.
Bár a kérdést előterjesztő bíróság a 2005/29 irányelv 13. cikkét kifejezetten nem említette az értelmezés iránti kérelmében, szükségesnek tartom, hogy az elemzés keretében e rendelkezést is figyelembe vegyük, mivel a jelen ügyek többek között a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság jogsértések szankcionálására vonatkozó hatáskörét érintik. A Trenitalia és a C&T által benyújtott keresetek a velük szemben kiszabott bírságokra vonatkoznak. E tekintetben fontos megjegyezni, hogy a szankciók, beleértve a pénzbírságokat is, az uniós jog megsértése ellen gyakran alkalmazott eszközök közé tartoznak, függetlenül az érintett területtől. (
18
) Következésképpen a Bíróságnak – annak érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak az előtte folyamatban lévő ügy eldöntéséhez hasznos választ adjon – fel kell hívnia a bíróság figyelmét e rendelkezés relevanciájára. (
19
)
2. Az uniós jog tényleges érvényesülésének veszélyeztetésére alkalmas nemzeti szabályozás szempontjai
94.
Az uniós jog által előírt kötelezettségek ismertetése után az alábbiakban meg kell vizsgálni, hogy a nemzeti szabályozás alkalmas‑e arra, hogy meghiúsítsa az uniós jogalkotó által kitűzött célokat, és ha igen, milyen mértékben. E célból szisztematikus elemzést kell végezni, a szabályozást különböző elemeire bontva, hogy azokat külön‑külön és összességükben is értékelni lehessen.
95.
Ez az elemzés az említett szabályozás több olyan aspektusára összpontosít, amelyeket jogi szempontból problematikusnak tartok, nevezetesen a vizsgálatot megelőző szakasz lezárására megállapított határidő rövidségére, e határidő kezdő időpontjának bizonytalanságára, a hivatalos eljárás említett határidőn belüli megindítása elmulasztásának jogkövetkezményeire és a ne bis in idem elv alkalmazására. A vizsgálat azt fogja mutatni, hogy az egyes szempontok valószínűleg önmagukban is veszélyeztetik az uniós jog hatékonyságát. Ezek a szempontok együttesen súlyos hátrányt jelentenek a fogyasztóvédelmi és versenyjogi jogsértések felderítéséért és szankcionálásáért felelős nemzeti hatóság, a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság feladatainak ellátása szempontjából.
96.
Mindemellett emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatával összhangban az EUMSZ 267. cikkben említett eljárás keretében, amely a nemzeti bíróságok és a Bíróság feladatainak világos szétválasztásán alapul, a Bíróságnak nincs hatásköre a nemzeti jog értelmezésére, és kizárólag a nemzeti bíróság feladata az alapügy tényállásának megállapítása és megítélése. (
20
) A Bíróság ugyanakkor hatáskörrel rendelkezik arra, hogy tájékoztassa a nemzeti bíróságot minden olyan, az uniós jog értelmezésére vonatkozó szempontról, amely lehetővé teszi számára a belső jogi normák uniós szabályozással való összeegyeztethetőségének értékelését. (
21
)
a) A vizsgálatot megelőző szakasz lezárására megállapított határidő rövidsége
97.
A szóban forgó nemzeti szabályozás legmeglepőbb pontja számomra az a 90 napos határidő, amelyet a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóságnak a vizsgálatot megelőző szakasz lezárására előírnak. Ez a határidő nemcsak rövidsége miatt problematikus, hanem merevsége miatt is, mivel az ügy bonyolultságától és a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság leterheltségétől függetlenül minden ügyre vonatkozik.
98.
E tekintetben elöljáróban meg kell jegyezni, hogy az előzőekben említett másodlagos jogszabályok egyike sem ír elő ilyen határidőt. Ezen túlmenően szem előtt kell tartani, hogy az uniós versenyszabályok végrehajtásának decentralizált rendszerében, amelyben a nemzeti versenyhatóságok közvetlenül alkalmazzák e szabályokat, a szankciók e hatóságok általi kiszabására vonatkozó elévülési szabályok meghatározása – az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvének tiszteletben tartása mellett – a tagállamok feladata. Ebből következik, hogy az 1/2003 rendelet 25. és 26. cikkéből – amelyek a Bizottság bírságok vagy kényszerítő bírságok kiszabására és végrehajtására vonatkozó jogkörének elévülési idejét állapítják meg – nem következik a tagállamokra vonatkozó jogi kötelezettség. A Bíróság már megállapította, hogy ezek a határidők elvben nem kötelezőek a nemzeti versenyhatóságokra, amelyek a nemzeti elévülési szabályok hatálya alá tartoznak. (
22
)
99.
A Bíróság továbbá kimondta, hogy kötelező erejű uniós jogi szabályozás hiányában a tagállamok feladata, hogy az uniós joggal és különösen az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvével összhangban megállapítsák és alkalmazzák az illetékes nemzeti hatóságok szankciókiszabására vonatkozó eljárási szabályokat. (
23
) Az ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, hogy e szabályok megállapításának és alkalmazásának meg kell felelnie az uniós jognak, amely megköveteli az érintett személyt és az érintett közigazgatási szervet egyaránt védő észszerű határidők megállapítását. (
24
)
100.
Ami konkrétan a nemzeti versenyhatóságok intézkedéseire irányadó eljárási határidők megállapítását illeti, emlékeztetni kell arra, hogy amennyiben valamely tagállam az uniós versenyjogot hajtja végre, a megfelelő ügyintézéshez való jogból következő követelményeket – többek között azt a minden személyt megillető jogot, hogy ügyeiben pártatlanul és észszerű időn belül járjanak el – alkalmazni kell az illetékes nemzeti hatóság által folytatott eljárás során. (
25
) Ez a követelmény a 2019/1 irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében említett rendelkezésből is következik, amely a fent említett alapvető garanciák közül néhányat meghatároz. (
26
)
101.
A Bíróság ezért megállapította, hogy az elévülési időt megállapító nemzeti szabályokat úgy kell kialakítani, hogy egyensúlyt teremtsenek egyrészt a jogbiztonságnak és az ügyek észszerű időn belüli kezelésének az uniós jog általános elveiként történő biztosítására irányuló célkitűzések, másrészt pedig az EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikk tényleges és hatékony végrehajtása között annak érdekében, hogy tiszteletben tartsák az ahhoz fűződő közérdeket, hogy a belső piac működését ne torzítsák a versenyt károsító megállapodások vagy gyakorlatok. (
27
) A Bíróság szerint annak meghatározása érdekében, hogy valamely nemzeti elévülési szabályozás ilyen egyensúlyt teremt‑e, annak valamennyi elemét figyelembe kell venni, amelyek közé tartozhat többek között az elévülés kezdő időpontja, annak időtartama, valamint az elévülés nyugvásának vagy megszakadásának szabályai. (
28
) Helyénvalónak tűnik ezen elvek értelemszerű alkalmazása a jelen esetben.
102.
Ami a szóban forgó nemzeti szabályozás által előírt határidő rövidségét illeti, azt – amint arra a Bíróság rámutatott – oly módon kell értékelni, hogy figyelembe kell venni a versenyjog területére tartozó ügyek sajátosságait, és különösen azt a körülményt, hogy ezek az ügyek főszabály szerint összetett ténybeli és gazdasági elemzés elvégzését teszik szükségessé. (
29
) Amint ugyanis azt a Bizottság írásbeli észrevételeiben kifejti, a versenyhatóságnak az eljárás megindításáról szóló határozat meghozatala előtt – amely eljárás az érintett vállalkozások alapos kontradiktórius vizsgálatában áll, illetve jelentős erőforrás‑felhasználással jár – összetett ténybeli és gazdasági jellegű elemzéseket kell végeznie.
103.
Az eljárás hivatalos megindítását megelőző szakaszban a versenyhatóságnak sok esetben egy sor előzetes vizsgálatot is el kell végeznie. Különösen a versenyjogi vizsgálatok gyakran igényelnek helyszíni vizsgálatokat az érintett vállalkozások irodáiban, amelyeket általában az eljárás megindítása előtt vagy azzal párhuzamosan végeznek el annak érdekében, hogy megakadályozzák, hogy a vállalkozások megsemmisítsék vagy elrejtsék a számukra kedvezőtlen bizonyítékokat. Ahhoz, hogy e helyszíni vizsgálatok hatékonyak legyenek, gondosan elő kell készíteni őket, ami azt jelenti, hogy elegendő valószínűsítő körülményt kell keresni a helyszíni vizsgálat indokolásához, és a lehető legpontosabban meg kell határozni a keresendő bizonyítékokat. Az említett helyszíni vizsgálatok általában a bűnüldöző szervek közreműködését igénylik, gyakran egyidejűleg zajlanak a vállalat több telephelyén, és néha szükség van a más tagállamok versenyhatóságaival vagy a Bizottsággal, illetve mindkettővel való koordinációra, ami nyilvánvalóan kihat a szükséges felkészülési időre.
104.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az eljárás határidejének észszerű jellegét az egyes ügyek sajátos körülményeinek – például az ügy bonyolultságának és a felek magatartásának – figyelembevételével kell megállapítani. (
30
) A szóban forgó nemzeti szabályozás által megállapított határidő nemcsak hogy nem veszi figyelembe a versenyjogi ügyek összetettségét, hanem úgy tűnik, hogy olyan előfeltevésen alapul, amely teljesen figyelmen kívül hagyja, hogy a nemzeti versenyhatóságok gyakran igénylik az érintett vállalkozások együttműködését, például információkérés esetén. Márpedig bizonyos körülmények között egy vállalkozás nem együttműködő magatartása késleltető hatású (
31
) lehet, vagy akár e határidő túllépéséhez is vezethet anélkül, hogy a nemzeti versenyhatóságot ezért felelősségre lehetne vonni. Az ilyen nemzeti szabályozás értelmében azonban a jogkövetkezmények ugyanazok lesznek, függetlenül attól, hogy a késedelem a vállalkozásnak vagy a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóságnak róható fel.
105.
Emellett figyelembe kell venni, hogy az eljárások hivatalos megindítását megelőzően a nemzeti versenyhatóságok általában egyeztetnek egymással és a Bizottsággal annak érdekében, hogy az ügyek optimális elosztását biztosítsák az 1/2003 rendeletben említett hálózaton (Európai Versenyhatóságok Hálózata) belüli különböző hatóságok között. Ez a koordináció különösen szükséges a több nemzeti versenyhatósághoz címzett panaszok vagy engedékenységi kérelmek esetében. Továbbá bizonyos esetekben a nemzeti versenyhatóság a hivatalos eljárás megindítása előtt szükségesnek tarthatja, hogy megvárja egy másik hatóság döntését – különösen a ne bis in idem elve esetleges alkalmazásának értékelése érdekében –, vagy egy nemzeti vagy uniós bíróság döntését.
106.
Tekintettel ezen előzetes tevékenységek terjedelmére, a Bizottsághoz hasonlóan nekem is úgy tűnik, hogy sok esetben rendkívül nehéz, sőt lehetetlen, hogy a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság mindössze 90 nap alatt elvégezze tevékenységét. A szükséges intézkedéseknek a nemzeti szabályozás által meghatározott határidőn belüli megtételének lehetőségét az is megnehezíti, hogy a nemzeti szabályozás nem teszi lehetővé a határidő felfüggesztését vagy elhalasztását.
107.
Az egységes határidő megállapítása arra kötelezi a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóságot, hogy a hozzá bejelentett valamennyi jogsértést azonos módon kezelje. Ez azt eredményezi, hogy a munkája teljesen mechanikussá válik abban az értelemben, hogy a különböző vizsgálandó jogsértéseket a nyilvántartásba vételük időrendi sorrendjében kell kezelnie, nem pedig összetettségük vagy súlyosságuk szerint. Márpedig az a tény, hogy a határidőt feltétlenül be kell tartani, azt eredményezi, hogy a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság nem tudja szabadon megszervezni a munkáját, ahogyan azt a 2019/1 irányelv 4. cikkének (5) bekezdése előírja, vagyis nem tudja az EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikk alkalmazásával kapcsolatos feladatai elvégzésére vonatkozó prioritásokat meghatározni. Következésképpen az a tény, hogy a hatóságnak nincs elegendő ideje arra, hogy a legösszetettebb és valószínűleg kevésbé nyilvánvaló jogsértésekkel foglalkozzon, még akkor sem, ha azok alapos vizsgálatot igényelnek, valószínűleg aláássa függetlenségét.
108.
A jogsértések indokolatlanul rövid időn belül történő kivizsgálásának követelménye ahhoz vezethet, hogy a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság kapacitásának határára kerül. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2019/1 irányelv 5. cikkének (1) bekezdésével összhangban a tagállamok gondoskodnak legalább arról, hogy a nemzeti versenyhatóságok rendelkezzenek az EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikk alkalmazásához kapcsolódó feladataik és hatásköreik hatékony gyakorlásához szükséges megfelelő számú képzett alkalmazottal és megfelelő pénzügyi, technikai és technológiai erőforrással. A verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság erőforrásainak túlzott mértékű felhasználása, anélkül hogy a megfelelő folyamatos működéséhez szükséges támogatást biztosítanák, ezért potenciálisan a fent említett rendelkezés megsértésének tekinthető.
109.
Végül a szóban forgó nemzeti szabályozás által előírt 90 napos határidő arra ösztönözheti a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóságot, hogy a legegyszerűbb esetek kivizsgálását helyezze előtérbe, elhanyagolva a bonyolultabb eseteket, amelyek esetében a határidőt annak rövidsége miatt nagy valószínűséggel nem tartanák be, aminek következtében bizonyos versenyellenes gyakorlatokat, köztük minden bizonnyal a versenytársak gazdasági érdekeit nagyon sértő gyakorlatokat, soha nem lehetne megállapítani, és következésképpen szankcionálni.
110.
A fentiekben kifejtett megfontolások többsége számomra úgy tűnik, hogy átültethető a hasonló fogyasztóvédelmi területre is. Bár a 2005/29 irányelv nem ír elő határidőt az esetleges tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok megállapítására irányuló eljárásokra, mindazonáltal az irányelv 11. és 13. cikkét az irányelv céljának fényében kell értelmezni, amely irányelv a fogyasztók gazdasági érdekeit sértő tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokra vonatkozó tagállami rendelkezések közelítése révén magas szintű fogyasztóvédelmet kíván biztosítani. (
32
)
111.
Ennek megfelelően az egyes tagállamok belső jogrendszerének feladata, hogy a 2005/29 irányelv 11. és 13. cikkében előírtaknak megfelelően olyan eljárási szabályokat állapítson meg, amelyek célja a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok leküzdésére alkalmas megfelelő és hatékony eszközök biztosítása és ezen gyakorlatok hatékony, arányos és visszatartó erejű szankcionálása. Ezek az eljárási szabályok ugyanakkor nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint a nemzeti jog szerinti hasonló helyzetekre irányadó szabályok, és nem lehetetleníthetik el vagy nehezíthetik meg túlzottan az uniós jog által biztosított jogok gyakorlását.
112.
Ami a tényleges érvényesülés elvét illeti, amelynek tiszteletben tartása az elemzés tárgyát képezi, az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy minden olyan esetben, amikor felmerül a kérdés, hogy valamely nemzeti eljárási rendelkezés lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé teszi‑e az uniós jog alkalmazását, meg kell vizsgálni, hogy milyen e rendelkezésnek az egész eljárásban betöltött helye, hogy hogyan zajlik az eljárás, és melyek a sajátosságai a különböző nemzeti fórumok előtt. (
33
) Ebből a szempontból adott esetben azokat az alapelveket is figyelembe kell venni, amelyek a nemzeti bírósági rendszer alapjául szolgálnak, mint például a védelemhez való jog, a jogbiztonság elve, valamint az eljárás szabályos lefolytatásának elve. (
34
)
113.
Bár az uniós joggal elvben nem ellentétes, hogy a jogbiztonság érdekében eljárási határidőket állapítsanak meg, (
35
) e határidők nem veszélyeztethetik a 2005/29 irányelv által védendő célok elérését. (
36
) Ezért meg kell vizsgálni, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben a szóban forgó nemzeti szabályozás által előírt 90 napos határidő nem teszi‑e túlzottan nehézzé vagy nem lehetetleníti‑e el a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok leküzdésére alkalmas megfelelő és hatékony eszközök biztosítását és ezen gyakorlatok hatékony, arányos és visszatartó erejű szankcionálását, ahogyan azt a 2005/29 irányelv 11. és 13. cikke előírja.
114.
E tekintetben fontos hangsúlyozni, hogy a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóságnak mint az Olasz Köztársaság által a 2005/29 irányelv alkalmazásával megbízott hatóságnak észszerű időt kell biztosítani arra, hogy az egyes fogyasztók figyelmeztető jelzései által szolgáltatott bizonyítékokat alátámassza, vagy a szóban forgó egyedi ügyekben hivatalból szerzett információkat ellenőrizze. A vizsgálatot megelőző szakasz időtartamára vonatkozó 90 napos kötelező határidő észszerű lehet viszonylag egyszerű esetekben, de túl rövidnek tűnik más, például ténybeli vagy jogi szempontból összetettebb ügyekben. Ebből következik, hogy fennáll annak a nem elhanyagolható kockázata, hogy a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság – az említett irányelv értelmében – nem rendelkezik a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok elleni küzdelemhez és azok szankcionálásához szükséges idővel és erőforrásokkal. A verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság tehát az előző pontokban a versenyellenes gyakorlatok elleni küzdelem tekintetében leírt helyzethez hasonló kritikus helyzetben van.
115.
A 90 napos határidő hatással lehet továbbá a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság és a többi tagállambeli megfelelője, valamint a Bizottság között a 2017/2394 rendelet alapján fennálló együttműködésre, amely rendeletet annak 2. cikke (1) bekezdése szerint „az Unión belüli jogsértésekre, a kiterjedt jogsértésekre és az uniós dimenzióval rendelkező kiterjedt jogsértésekre kell alkalmazni, abban az esetben is, ha ezek a jogsértések megszűntek a végrehajtás megkezdése vagy befejezése előtt”. A rendelet IV. fejezete szabályozza az uniós dimenzióval rendelkező kiterjedt jogsértések összehangolt vizsgálati és végrehajtási mechanizmusait. Konkrétan a rendelet 17. és 19. cikke szabályozza az összehangolt fellépés indítását, illetve az ilyen fellépés keretében végezhető vizsgálati cselekményeket. E rendelkezések értelmében egy tagállam hatósága egy másik tagállam hatóságától vagy a Bizottságtól kapott értesítés alapján intézkedésre szólítható fel.
116.
A szóban forgó nemzeti szabályozás által előírt határidő nem lehet észszerű a hatóságok közötti hatékony együttműködéshez, a versenyjoggal kapcsolatban fentiekben kifejtett okok miatt. Nem zárható ki különösen, hogy a túlságosan rövid határidővel párosuló nagy munkateher arra kényszerítheti a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóságot, hogy részben vagy egészben tartózkodjon az ilyen együttműködéstől. Következésképpen a 90 napos határidő be nem tartásából eredő jogvesztés következményei a jogsértés elkövetésének helye szerinti tagállamon túl is kihatással lehetnek a fogyasztóvédelmi szabályok alkalmazására, és elérhetik az uniós szintet.
117.
Ez az időtartam számomra túl rövidnek tűnik, különösen mivel az olasz jogrendszer már előír egy ötéves elévülési időt, amely kellően figyelembe veszi a jogbiztonság érdekét. Az ötéves elévülési idő letelte után az érintett vállalkozásoknak már elvileg nem kell arra számítaniuk, hogy a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság fellép egy adott jogsértés kapcsán. Ezért a 90 napos határidő – a kérdést előterjesztő bíróság értékelésére is figyelemmel – szükségtelennek tűnik. Mivel az említett elévülési idő észszerűen hosszú, véleményem szerint nem támaszt kétséget a tényleges érvényesülés elvének való megfelelés tekintetében. Összehasonlításképpen meg kell jegyezni, hogy az 1/2003 rendelet 25. és 26. cikke három és öt év közötti elévülési határidőket ír elő, ami azt mutatja, hogy az olasz jogrendben előírt határidő közel áll a Bizottság által lefolytatott eljárásokra alkalmazandó felső határhoz.
118.
Végül meg kell vizsgálni a C&T azon érvelését, hogy a szóban forgó határidőt az érintett vállalkozások jogos bizalmának védelme indokolja. Ez az érvelés azon az előfeltevésen alapul, hogy a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság szankcionálási jogkörének gyakorlása során tanúsított tétlensége jogos bizalmat kelt a vizsgált vállalkozásban. A C&T szerint a versenyjogi eljárás megindítására vonatkozó észszerű határidő be nem tartása nemcsak a közigazgatási eljárás megfelelő voltának és hatékonyságának elvét sérti, hanem a piacon tevékenykedő gazdasági szereplőnek a jogsértés gyors kifogásolásához fűződő érdekét is, hogy a kifogásolt magatartás elkövetéséhez közeli időpontban hatékonyan védekezhessen, és adott esetben maga is módosíthassa ezt a magatartást.
119.
Úgy tűnik, hogy az említett érv a fogyasztóvédelmi és versenyjogi jogsértések megállapításáért és szankcionálásáért felelős nemzeti hatóság szerepének félreértésén alapul; a hatóság tétlensége ugyanis nem eredményezi valamely kereskedelmi gyakorlat belső piaci szabályoknak való megfelelőségének megállapítását. Más szóval, az említett hatóság fellépésének elmaradásából jogilag nem lehet a szóban forgó kereskedelmi gyakorlat jogszerűségére következtetni, ami a hallgatólagos beleegyezéshez hasonlítana. Következésképpen nem áll fenn a kereskedelmi gyakorlat jogszerűségének vélelme, amelyre egy vállalkozás ilyen körülmények között hivatkozhatna. Ellenkező esetben a felügyeleti rendszer abszurditást mutatna, mivel a vállalkozás akkor is hivatkozhatna a hatóság tétlenségére, ha a szóban forgó kereskedelmi gyakorlat nyilvánvalóan ellentétes lenne az uniós joggal. A fogyasztóvédelmi és versenyjogi szabályok hatékony alkalmazása komolyan veszélybe kerülne. Ezen okok miatt úgy vélem, hogy a szóban forgó érvelést el kell utasítani.
b) Bizonytalanság a határidő kezdő időpontját illetően
120.
Egy másik szempont, amely kétségeket ébreszt az észszerű határidő elvének mint az uniós jog közigazgatási eljárásra irányadó általános elvének betartásával kapcsolatban, a szóban forgó határidő kezdő időpontjához kapcsolódó bizonytalanságot érinti. Amint azt már korábban jeleztem, ez a szempont a Bíróság szerint az eljárási határidő rövidségének értékelése során figyelembe veendő kritériumok egyike. (
37
) Amint az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokból kitűnik, a szóban forgó nemzeti szabályozás értelmében a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság erőfölénnyel való visszaélés vagy tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat megállapítása céljából a vizsgálati eljárást 90 napos határidőn belül köteles megindítani, „amely akkor kezdődik, amikor a hatóság tudomást szerez a jogsértés lényeges elemeiről, amelyeket pusztán már a jogsértés első bejelentése is tartalmazhat”.
121.
A határidő kezdő időpontjának az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekben történő leírása azt mutatja, hogy a kiváltó esemény bekövetkezése az eset körülményeitől függően változhat. Ez attól függ, hogy a panasz tartalmaz‑e minden olyan információt, amelyre a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóságnak szüksége van a jogsértés megállapításához. Valószínűleg ez a legegyszerűbb eset a határidő pontos kezdőpontjának meghatározására. Amint azonban a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, ez a forgatókönyv a jelek szerint a gyakorlatban nem mindig fordul elő. Az ügy irataiból ugyanis kitűnik, hogy a vonatkozó ügyekben az alapeljárásban részt vevő felek véleménye eltér a határidő pontos kezdő időpontját illetően. Ez főként annak köszönhető, hogy nem egyértelműek a teljesítendő jogi követelmények. A kérdést előterjesztő bíróság maga is elismeri, hogy a határidő kezdő időpontja előzetesen nem határozható meg egyértelműen.
122.
A kérdést előterjesztő bíróság a szóban forgó határidő megkezdődése módjainak ismertetése során több hasonló megfogalmazást használ. Így a határidő akkor kezdődik, amikor a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság „tudomást szerez a jogsértés lényeges elemeiről”. Az említett határidő kezdő időpontjának megállapításához az olasz közigazgatási bíróságnak utólagosan kell meghatároznia, hogy az adott pillanatban a hatóság rendelkezésére álló információk mely időponttól kezdve voltak „elegendőek a jogsértés kifogásolásához”, vajon egy ilyen kifogást „észszerűen fel lehet‑e hozni”, vagy hogy „a jogsértés kifogásolásához szükséges tényállási elemek összegyűjtése milyen időponttól tekinthető befejezettnek”. A kezdő időpont egybeeshet, de nem feltétlenül kell, hogy egybeessen azzal az időponttal, amikor a jogsértés először jutott a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság tudomására.
123.
Az értelmezésre ily módon hagyott mozgástér azt jelenti, hogy a határidő kezdő időpontja bizonytalan, amint azt a jelen ügyekben benyújtott írásbeli észrevételek is megerősítik. E tekintetben emlékeztetnék arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, amikor a tagállamok olyan intézkedéseket fogadnak el, amelyekkel az uniós jogot hajtják végre, a jogbiztonság elve alapján – amely az uniós jog hatálya alá tartozó jogi helyzetek és jogviszonyok kiszámíthatóságát hivatott biztosítani – kötelesek gondoskodni arról, hogy a jogszabályok világosak és pontosak legyenek. (
38
)
124.
Úgy vélem azonban, hogy egy olyan szabályozás, mint a szóban forgó, nem felel meg a jogbiztonság követelményeinek, különösen, ha figyelembe vesszük, hogy minden félnek érdeke, hogy megtudja, hogy a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság által hozott határozatok megfelelnek‑e a törvénynek, illetve hogy az érintett társaságok jogai sérültek‑e. E kérdésre a válasznak egyértelműnek kell lennie, és objektív szempontból elfogadhatatlannak tűnik annak előírása, hogy a kérdést bíróságnak kell tisztáznia, különösen mivel a közigazgatási eljárásban a határidő számítása alapvető kérdés a közigazgatás és az állampolgár közötti kapcsolattartásban.
125.
Amennyiben a fent említett kritériumok nem teszik lehetővé a határidő kezdő időpontjának kellő bizonyossággal történő meghatározását, fennáll a veszélye annak, hogy a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság olyan határozatokat hoz, amelyek jogellenesnek tekinthetők, és ezért a nemzeti bíróságok előtt megtámadhatók, ami aláássa a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság mint nemzeti hatóság hatékonyságát, amely a belső piaci szabályoknak a hatáskörébe tartozó területen való megfelelés biztosításáért felel.
c) A hivatalos eljárás határidőn belüli megindítása elmulasztásának súlyos következményei
126.
E nemzeti szabályozás jelentőségét fokozza, hogy a határidő elmulasztása súlyos jogkövetkezményekkel jár, nevezetesen a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság megállapítási, tiltási és szankcionálási jogkörének elvesztésével. Amint a kérdést előterjesztő bíróság rámutat, a vizsgálati eljárás késedelmes megindítása a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság által végül meghozott intézkedés „érvénytelenségét” eredményezi. Így amikor a nemzeti bíróságnak az ilyen körülmények között hozott intézkedés jogszerűségéről kell döntenie, a határozata mind a bírságra, mind pedig az esetleges egyéb rendelkezésekre (például a jogsértés megszüntetésére vagy attól való tartózkodásra irányuló határozatra) vonatkozik, „ezáltal semmissé téve a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság intézkedését”. Más szóval a szóban forgó határidő elmulasztása automatikusan a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság határozatának teljes megsemmisítését eredményezi.
127.
Az elemzésnek ebben a szakaszában tehát meg kell jegyezni, hogy az olasz jogrendszer különösen súlyos szankciókat szab ki egy eljárási szabály megsértése esetére, ami felveti az ilyen megközelítés jogi indokoltságának kérdését. A kérdést előterjesztő bíróság szerint a szóban forgó nemzeti szabályozás „a vállalkozás védelemhez való jogának megsértésére vonatkozó, a jogvesztő határidő lejártához kapcsolódó megdönthetetlen vélelmet állít fel”. Amennyiben a szóban forgó nemzeti szabályozás az uniós jogot hajtja végre, azt szigorú vizsgálatnak kell alávetni. Mindenekelőtt azt kell ellenőrizni, hogy megfelel‑e az uniós jog követelményeinek. Konkrétabban azt kell vizsgálni, hogy a nemzeti szabályozás megfelelően figyelembe veszi‑e a védelemhez való jogokat.
128.
Az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a tagállamnak eljárási autonómiája gyakorlása során nemcsak az uniós jog teljes érvényesülését kell biztosítania, hanem az alapvető jogok tiszteletben tartását is, ideértve különösen a jogsértési eljárás alá vont vállalkozások védelemhez való jogát. (
39
) A Bíróság már korábban megállapította, hogy a közigazgatási eljárás első szakaszának túlzott elhúzódása befolyásolhatja az érintett vállalkozások jövőbeli védekezési lehetőségét, csökkentve a védelemhez való jog hatékonyságát, amikor arra az eljárás második szakaszában hivatkoznak. (
40
) E tekintetben fontos lehet emlékeztetni arra, hogy a Bíróság versenyjogi ügyekben kialakított ítélkezési gyakorlata szerint az előzetes vizsgálati szakasz attól a pillanattól kezdődik, amikor az illetékes hatóság olyan intézkedést tesz, amely magában foglalja a jogsértés elkövetésére vonatkozó kifogást, és amely jelentős következményekkel jár az érintett vállalkozások helyzetére. (
41
)
129.
Ami a másodlagos jogot illeti, fel kell hívni a figyelmet a 2019/1 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésére, amely kifejezetten kötelezettséget ír elő annak biztosítására, hogy az EUMSZ 102. cikk megsértésével kapcsolatos eljárásokban a nemzeti versenyhatóságok tartsák tiszteletben a vállalkozások védelemhez való jogát, beleértve a meghallgatáshoz való jogot. Hasonlóképpen, a 2019/1 irányelv 3. cikkének (3) bekezdése előírja, hogy a jogsértést megállapító és annak megszüntetését előíró határozat meghozatala előtt a nemzeti hatóságoknak kifogásközlést kell elfogadniuk.
130.
A jelen ügyben a Bizottsághoz hasonlóan én is nehezen látom, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás miként lehetne alkalmas a védelemhez való jog védelmére. E tekintetben először is fel kell hívni a figyelmet arra, hogy a 90 napos határidő lejárta nem sérti a versenyellenes vagy tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat megvalósításával vádolt vállalkozások védelemhez való jogát, mivel a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság semmiképpen sem szabhat ki szankciót anélkül, hogy lefolytatott volna egy vizsgálati szakaszt, amelynek során az érintett vállalkozások rendelkeznek a szükséges garanciákkal, és érvényesíthetik a védelemhez való jogukat. Az alkalmazandó nemzeti szabályozás értelmében ugyanis e vállalkozásoknak lehetőségük van az ügyiratba való betekintésre, valamint írásbeli beadványok és dokumentumok benyújtására. (
42
)
131.
Másodszor meg kell jegyezni, hogy a védelemhez való jog védelme érdekében nem tűnik szükségesnek, hogy a vállalkozásnak minden esetben a vizsgálatot megelőző szakasz keretében gyakorolnia kelljen a jogait. A Bíróság már kimondta, hogy bár kétségtelenül el kell kerülni azt, hogy a Bizottság által indított jogsértési eljárás előzetes szakaszában a vállalkozás védelemhez való joga orvosolhatatlanul sérülhessen, semmiképpen sem szükséges tájékoztatni a vállalkozást magának az uniós versenyjogon alapuló bizonyításfelvételnek vagy vizsgálati cselekményeknek a lehetőségéről. (
43
) Következésképpen elvileg elegendő, ha a fent említett nemzeti szabályozásban előírtak szerint a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság által hozott határozat meghozatala előtt garantálják e jogok gyakorlását.
132.
E megfontolások annál is inkább relevánsnak tűnnek számomra, mivel a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a Bizottság által a versenyszabályok alkalmazása során az észszerű határidő elmulasztása csak akkor képezheti a jogsértést megállapító határozatok megsemmisítésének alapját, amennyiben megállapítást nyert, hogy az észszerű határidő elvének megsértése hátrányosan érintette az érintett vállalkozások védelemhez való jogát. Egyébként a Bizottság észszerű időn belüli határozathozatali kötelezettségének elmulasztása nem befolyásolja a jogsértési eljárás érvényességét. (
44
) Véleményem szerint ez az ítélkezési gyakorlat azt mutatja, hogy az észszerű határidő biztosítása nem önmagában véve cél, hanem a védelemhez való jog következménye. Az észszerű határidő túllépése tehát csak akkor teheti jogellenessé a közigazgatási határozatot, ha az a védelemhez való jog konkrét sérelmét eredményezte. A Bíróság többször hangsúlyozta, hogy e sérelem bizonyítása a jogainak megsértését állító vállalkozást terheli, és ennek konkrét módon kell eleget tennie, nem pedig puszta általános kijelentésekkel. (
45
) Véleményem szerint az említett ítélkezési gyakorlatnak az analógia útján történő alkalmazása szükséges a nemzeti versenyhatóságok által lefolytatott eljárásokra, amikor azok az EUMSZ 102. cikk alapján járnak el.
133.
Amint azt az előző pontokban kifejtettem, a védelemhez való jog ilyen jellegű megsértése a jelen esetben korántsem nyilvánvaló. Következésképpen, amennyiben a szóban forgó határidő túllépése – a kérdést előterjesztő bíróság szavaival élve – megdönthetetlen vélelemhez vezet az érintett vállalkozások védelemhez való jogának megsértése tekintetében, úgy vélem, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás nem teremt megfelelő egyensúlyt az EUMSZ 102. cikk tényleges alkalmazása és e vállalkozások védelemhez való joga között, ahogyan azt a Bíróság ítélkezési gyakorlata megköveteli. (
46
) Az e szabályozás által előírt semmisségi szankció számomra egyértelműen aránytalannak tűnik az általa elérni kívánt célhoz képest.
134.
Egyébiránt úgy tűnik, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás inkább negatív hatással lehet a védelemhez való jogra. A kérdést előterjesztő bíróság magyarázata szerint ugyanis az, hogy a vizsgálatot megelőző szakaszban a túl rövid határidő miatt nem lehet megszerezni a hasznos terhelő bizonyítékokat, arra kényszeríti a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóságot, hogy a kontradiktórius vizsgálat során „információhalászatot” folytasson, válogatás nélkül beszerezve minden, a társaság tevékenységéhez szorosan vagy távolról kapcsolódó bizonyítékot, ami jelentősen növeli a mindkét félre nehezedő terheket. Márpedig egy ilyen forgatókönyv, amelyben a vállalkozás azt kockáztatja, hogy potenciálisan súlyosabb intézkedéseknek lesz kitéve, könnyen elkerülhető lenne, ha a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóságnak elegendő ideje lenne arra, hogy összegyűjtse az érintettel szembeni kifogások megfogalmazásához szükséges bizonyítékokat.
135.
A hivatalos eljárás határidőn belüli megindításának elmulasztásából eredő súlyos következmények tehát megakadályozzák a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóságra ruházott feladatok hatékony ellátását. A fenti elemzésből következik, hogy az EUMSZ 102. cikk, valamint a 2005/29 irányelv 11. és 13. cikke végrehajtásának ilyen eredménytelensége nem fogadható el a védelemhez való jog állítólagos védelmére hivatkozva.
d) A ne bis in idem elv alkalmazása
136.
Ez a megállapítás már elegendő lenne annak kimondásához, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás a közigazgatási ügyekben eljáró legfelsőbb bíróság értelmezésében nem felel meg az uniós jog követelményeinek. Van azonban e szabályozásnak még egy utolsó vizsgálandó pontja, amely véleményem szerint jelentősen gyengíti a verseny és a fogyasztóvédelem területén létrehozott felügyeleti rendszer működését, olyan mértékben, hogy a jogsértések azonosítása és szankcionálása illuzórikussá válhat: a ne bis in idem elv alkalmazása.
137.
Ennek az elvnek az alkalmazása a gyakorlatban azt jelenti, hogy ha a határidő anélkül jár le, hogy a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság hivatalosan közölte volna a vizsgálati eljárás megindítását a kereskedővel, akkor a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság számára teljes mértékben lehetetlenné válik, hogy a kereskedelmi gyakorlatot egy későbbi időpontban kivizsgálja, és bármilyen intézkedést tegyen a fogyasztók védelme érdekében, például a magatartás megszüntetésére vagy annak megtiltására irányuló határozat kibocsátásával. Ugyanez vonatkozik a szabad verseny védelmét szolgáló intézkedésekre is.
138.
Márpedig egy ilyen következmény véleményem szerint lehetővé tenné mind a már létező tisztességtelen és versenyellenes kereskedelmi gyakorlat folytatását, mind pedig egy ilyen kereskedelmi gyakorlat megvalósítását. Ráadásul az ilyen kereskedelmi gyakorlatot soha nem szankcionálnák, ami a büntetlenség érzését keltené az üzleti világban. (
47
) Más vállalkozások ugyanakkor tévesen arra a következtetésre jutnának, hogy az ilyen kereskedelmi gyakorlat jogszerű, és meg nem engedhető módon hivatkoznának a jogbiztonság és az egyenlő bánásmód elvére, hogy igazolják az ilyen kereskedelmi gyakorlatok utánzását. Az említett kereskedelmi gyakorlatok közül sok folytatódhat, sőt elterjedhet, ami súlyos következményekkel járhat az egységes piacra nézve.
139.
A verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság, amely nem tudna fellépni e visszaélésekkel szemben, azt kockáztatná, hogy tekintélye komolyan megkérdőjeleződik. A verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság nem tudna együttműködni más tagállamok partnerhatóságaival és a Bizottsággal sem az e célból létrehozott hálózatok keretében. Egy ilyen eredmény egyértelműen ellentétes lenne azzal a céllal, hogy a fogyasztókat és a vállalkozásokat megvédjék a gazdasági szereplők esetleges visszaélésszerű magatartásával szemben.
140.
A szóban forgó jogi szabályozás ezen aspektusának következményei minden bizonnyal attól függnek, hogy az olasz jogrendben hogyan értelmezik a ne bis in idem elvét. Mindenekelőtt e fogalom normatív hatálya döntő fontosságú a felügyeleti rendszer működésére gyakorolt hatás értékelésében. A fenti megfontolások az ügyiratokban rendelkezésre álló információkon alapulnak. Ennek megfelelően a nemzeti bíróság feladata, amely a nemzeti jog alapos ismeretével rendelkezik, hogy saját maga értékelje, hogy e szabályozás ellentétes‑e az uniós jog céljaival.
D.
Záró megjegyzések
141.
A fenti elemzés alapján megállapítható, hogy az említett nemzeti szabályozás több, a közigazgatási eljárás egy szakaszának lezárására határidőt megállapító elemének együttese jelentős akadályt gördít a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság munkája elé, amely semmiképpen sem igazolható olyan megfontolásokkal, mint a jogbiztonság, a bizalomvédelem vagy a védelemhez való jog, mint az uniós jog elvei. A szóban forgó határidő nem nevezhető „észszerűnek” az ítélkezési gyakorlatban megállapított kritériumok alapján. Ilyen körülmények között arra a következtetésre kell jutni, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás nem felel meg a tényleges érvényesülés elvének, mivel túlzottan megnehezíti, sőt gyakorlatilag lehetetlenné teszi az uniós fogyasztóvédelmi és versenyszabályok végrehajtását.
142.
Konkrétabban, a jelen indítványban megállapítást nyert, hogy fennáll a veszélye annak, hogy a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság – különösen a bonyolultabb esetekben – nem tudja elrendelni a versenyellenes és tisztességtelen gyakorlatok megszüntetését, és ennek következtében azokat szankcionálni, ami ellentétes az EUMSZ 102. cikkben, valamint a 2005/29 irányelv 11. és 13. cikkben előírtakkal. Ezenfelül fennáll a veszélye annak is, hogy gyengül a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóságnak a munkája független megszervezésére való képessége, ahogyan azt a 2019/1 irányelv 4. cikkének (5) bekezdése előírja. Végezetül pedig valószínűleg komolyan sérül a partnerhatóságokkal és a Bizottsággal való hatékony együttműködésre való képessége. Ez az Unió belső piacának az Olasz Köztársaság területén történő ellenőrzésére szolgáló mechanizmusok meghiúsulásához vezet, és így veszélyezteti az európai integráció egyik legfontosabb vívmányát, amelyre az EUSZ 3. cikk (3) bekezdése kifejezetten utal.
143.
Ez a megállapítás felveti azt a kérdést, hogy a jelen ügyben lehetséges‑e mégis úgy értelmezni a nemzeti jogot, hogy a szóban forgó uniós jogi rendelkezések által kitűzött célok megvalósíthatók legyenek. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében a tagállamok irányelvből eredő kötelezettsége az abban előírt eredmény elérésére, valamint az EUSZ 4. cikk (3) bekezdése és az EUMSZ 288. cikk értelmében fennálló azon feladatuk, hogy megtegyék a megfelelő általános és különös intézkedéseket e kötelezettség teljesítésének biztosítása érdekében, a tagállamok minden hatóságára vonatkozik, beleértve hatáskörük keretén belül az igazságszolgáltatás szerveit is. (
48
)
144.
E kötelezettség teljesítése érdekében az uniós joggal összhangban álló értelmezés elve megköveteli, hogy a nemzeti hatóságok hatáskörük keretei között tegyenek meg mindent annak érdekében, hogy a belső jog egészére tekintettel és az általa elfogadott értelmezési módszerek alkalmazásával biztosítsák az uniós jog teljes érvényesülését, és annak céljával összhangban álló eredményre jussanak. (
49
) A nemzeti jog uniós joggal összhangban álló értelmezése elvének azonban vannak bizonyos korlátai. Így az általános jogelvek korlátozzák a nemzeti bíróság azon kötelezettségét, hogy a belső jog releváns szabályainak értelmezésekor és alkalmazásakor figyelembe kell vennie az uniós jogot, továbbá e kötelezettség nem szolgálhat a nemzeti jog contra legem értelmezésének alapjául. (
50
)
145.
A jelen ügyben a nemzeti bíróság feladata, hogy a fenti megfontolások fényében megállapítsa, hogy képes‑e a nemzeti szabályozást az uniós joggal összhangban értelmezni, adott esetben a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság által a fogyasztóvédelem és a verseny területén indított jogsértési eljárásokban a szóban forgó szabályozás alkalmazásának mellőzésével. A nemzeti bíróság által elvégzendő értékelésre is figyelemmel, ez a lehetőség első ránézésre nem tűnik számomra úgy, hogy leküzdhetetlen akadályokba ütközne, különösen mivel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett határozatokból kitűnik, hogy a Consiglio di Stato (államtanács) jelenlegi ítélkezési gyakorlata csak néhány éve tekinthető kialakultnak. (
51
) Úgy tűnik tehát, hogy a nemzeti bíróság kellően széles mozgástérrel rendelkezik azon értelmezést illetően, amelyet az alapeljárásokban szóban forgó nemzeti rendelkezéseknek adhat. E körülmények között lehetségesnek tűnik visszatérni az eredeti ítélkezési gyakorlathoz, amely szerint a szóban forgó szabályozás nem alkalmazható az ilyen típusú eljárásokra. (
52
)
146.
A jelen indítványban kifejtett okokból úgy vélem, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 102. cikket, a 2019/1 irányelv 4. cikkének (5) bekezdését, valamint a 2005/29 irányelv 11. és 13. cikkét a tényleges érvényesülés elvének fényében úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétesek az olyan nemzeti rendelkezések, mint a 689/81. sz. törvény 14. cikke, amelyek rövid jogvesztő határidőket írnak elő, és így nem teszik lehetővé, hogy a fent említett uniós jogi aktusok alkalmazásáért felelős nemzeti hatóságok az egységes piacon a versenyellenes és tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok elleni küzdelem érdekében megfelelő és hatékony eszközöket alkalmazzanak, és e gyakorlatok miatt hatékony, arányos és visszatartó erejű szankciókat szabjanak ki.
VI. Végkövetkeztetés
147.
A fenti megfontolásokra tekintettel javaslom, hogy a Bíróság az alábbiak szerint válaszoljon a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazio tartomány közigazgatási bírósága, Olaszország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre:
Az EUMSZ 102. cikket, a tagállami versenyhatóságok helyzetének a hatékonyabb jogérvényesítés céljából történő megerősítéséről és a belső piac megfelelő működésének biztosításáról szóló, 2018. december 11‑i (EU) 2019/1 európai parlamenti és tanácsi irányelv 4. cikkének (5) bekezdését, valamint a belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól, valamint a 84/450/EGK tanácsi irányelv, a 97/7/EK, a 98/27/EK és a 2002/65/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvek, valamint a 2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2005. május 11‑i 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv („a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv”) 11. és 13. cikkét a tényleges érvényesülés elvének fényében
a következőképpen kell értelmezni:
azokkal ellentétesek az olyan nemzeti rendelkezések, mint a legge 24 novembre 1981, no 689 – Modifiche al sistema penale (a büntetőjogi rendszer módosításáról szóló, 1981. november 24‑i 689. sz. törvény) 14. cikke, amelyek rövid jogvesztő határidőket írnak elő, és így nem teszik lehetővé, hogy a fent említett uniós jogi aktusok alkalmazásáért felelős nemzeti hatóságok az egységes piacon a versenyellenes és tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok elleni küzdelem érdekében megfelelő és hatékony eszközöket alkalmazzanak, és e gyakorlatok miatt hatékony, arányos és visszatartó erejű szankciókat szabjanak ki.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	HL 2005. L 149., 22. o.
(
3
)	HL 2017. L 345., 1. o.
(
4
)	HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.
(
5
)	HL 2019. L 11., 3. o.; helyesbítés: HL 2019. L 175., 83. o.
(
6
)	E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság az „Engel‑kritériumokra” hivatkozik, lásd e tekintetben: EJEB, 1976. június 8., Engel és társai kontra Hollandia ítélet (EC:ECHR:1976:0608JUD000510071, 82. és 83. §).
(
7
)	Hivatkozás a 2002. október 15‑iLimburgse Vinyl Maatschappij kontra Bizottság ítéletre (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P és C‑254/99 P, EU:C:2002:582).
(
8
)	Lásd e tekintetben: Albæk, S., „Consumer Welfare in EU Competition Policy”, Aims and Values in Competition Law, DJØF Publishing, 2013, 67. és azt követő oldalak; Martenet, V., és Heinemann, A., Droit de la concurrence, 2. kiadás, Schulthess, Genf, 2021, 2. és azt követő oldalak; Pitruzzella, G. „Diritto costituzionale e diritto della concorrenza: c’è dell’altro oltre l’efficienza economica?”, Quaderni costituzionali 3 (2019), 601. és 607. o.; Säcker, F. J., Münchener Kommentar zum Wettbwerbsrecht, 4. kiadás, C.H. Beck, München, 2023, 5. és azt követő pontok.
(
9
)	Lásd: 2011. június 14‑iPfleiderer ítélet (C‑360/09, EU:C:2011:389, 24. pont); 2021. január 21‑iWhiteland Import Export ítélet (C‑308/19, EU:C:2021:47, 46. pont).
(
10
)	Lásd: 2010. december 7‑iVEBIC‑ítélet (C‑439/08, EU:C:2010:739, 56. pont); 2011. június 14‑iPfleiderer ítélet (C‑360/09, EU:C:2011:389, 19. pont).
(
11
)	Lásd ebben az értelemben: 2007. december 11‑iETI és társai ítélet (C‑280/06, EU:C:2007:775, 21–26. pont); 2020. január 30‑iGenerics (UK) és társai ítélet (C‑307/18, EU:C:2020:52, 24. és 26–29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Hasonlóképpen, az EUMSZ 101. cikkre vonatkozóan lásd: 2023. október 26‑iEDP – Energias de Portugal és társai ítélet (C‑331/21, (EU:C:2023:812, 39. és 41–44. pont).
(
12
)	2007. december 11‑i ítélet (C‑280/06, EU:C:2007:775).
(
13
)	Lásd a jelen indítvány 39. pontját.
(
14
)	Lásd különösen a 2019/1 irányelv 1. cikkének (1) bekezdését, valamint (1), (6) és (8) preambulumbekezdését.
(
15
)	1997. december 18‑i Inter‑Environnement Wallonie ítélet (C‑129/96, EU:C:1997:628, 45. pont); 2022. május 5‑iBPC Lux 2 és társai ítélet (C‑83/20, (EU:C:2022:346, 65. és 66. pont).
(
16
)	2006. július 4‑iAdeneler és társai ítélet (C‑212/04, EU:C:2006:443, 123. pont); 2009. április 23‑iVTB‑VAB és Galatea ítélet (C‑261/07 és C‑299/07, EU:C:2009:244, 39. pont).
(
17
)	Lásd: 2018. szeptember 19‑iBankia ítélet (C‑109/17, EU:C:2018:735, 31. pont); 2023. február 2‑iTowarzystwo Ubezpieczeń Ż (Megtévesztő biztosítási mintaszerződések) ítélet (C‑208/21, EU:C:2023:64, 79. pont).
(
18
)	Lásd: a személyes adatok védelme és a versenyjog területén kiszabott közigazgatási bírságokkal kapcsolatban a C‑768/21. sz. Land Hessen (Az adatvédelmi hatóság eljárási kötelezettsége) ügyre vonatkozó indítványom (C‑768/21, EU:C:2024:291).
(
19
)	2022. március 10‑i Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs (Teljes körű egészségbiztosítás) ítélet (C‑247/20, EU:C:2022:177, 48. pont).
(
20
)	2022. április 28‑iSeGEC és társai ítélet (C‑277/21, EU:C:2022:318, 21. pont).
(
21
)	2020. szeptember 30‑iCPAS de Seraing ítélet (C‑402/19, EU:C:2020:759, 24. pont).
(
22
)	2021. január 21‑iWhiteland Import Export ítélet (C‑308/19, EU:C:2021:47, 37. pont).
(
23
)	2021. január 21‑iWhiteland Import Export ítélet (C‑308/19, EU:C:2021:47, 45. pont).
(
24
)	2021. január 21‑iWhiteland Import Export ítélet (C‑308/19, EU:C:2021:47, 48. pont).
(
25
)	2002. október 15‑iLimburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ítélet (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P és C‑254/99 P, EU:C:2002:582, 181., 184., 199. és 230. pont); 2006. szeptember 21‑iTechnische Unie kontra Bizottság ítélet (C‑113/04 P, EU:C:2006:593, 40. pont); 2012. december 19‑iHeineken Nederland és Heineken kontra Bizottság ítélet (C‑452/11 P, nem tették közzé, EU:C:2012:829, 97. pont); 2024. január 30‑iAgentsiaPatna infrastruktura (Közúti infrastruktúra uniós finanszírozása) ítélet (C‑471/22, EU:C:2024:99, 41. pont).
(
26
)	Lásd a jelen indítvány 83. és azt követő pontjait.
(
27
)	2021. január 21‑iWhiteland Import Export ítélet (C‑308/19, EU:C:2021:47, 49. pont).
(
28
)	2021. január 21-iWhiteland Import Export ítélet (C-308/19, EU:C:2021:47, 50. pont).
(
29
)	2021. január 21‑iWhiteland Import Export ítélet (C‑308/19, EU:C:2021:47, 51. pont).
(
30
)	2013. június 13‑iHGA és társai kontra Bizottság ítélet (C‑630/11 P–C‑633/11 P, EU:C:2013:387, 82. pont).
(
31
)	2017. január 12‑iTimab Industries és CFPR kontra Bizottság ítélet (C‑411/15 P, EU:C:2017:11, 169. pont).
(
32
)	2018. szeptember 19‑iBankia ítélet (C‑109/17, EU:C:2018:735, 29. pont).
(
33
)	2022. szeptember 22‑iServicios prescriptor y medios de pagos EFC ítélet (C‑215/21, EU:C:2022:723, 35. pont).
(
34
)	2015. október 1‑iERSTE Bank Hungary ítélet (C‑32/14, EU:C:2015:637, 51. pont).
(
35
)	2010. július 8‑iBulicke ítélet (C‑246/09, EU:C:2010:418, 36. pont).
(
36
)	2015. október 29‑iBBVA‑ítélet (C‑8/14, EU:C:2015:731, 40. pont).
(
37
)	Lásd a jelen indítvány 101. pontját.
(
38
)	2021. április 15‑i Federazione nazionale delle imprese elettrotecniche ed elettroniche (Anie) és társai ítélet (C‑798/18 és C‑799/18, EU:C:2021:280, 41. pont).
(
39
)	2010. december 7‑iVEBIC‑ítélet (C‑439/08, EU:C:2010:739, 63. pont).
(
40
)	2006. szeptember 21‑iNederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied kontra Bizottság ítélet (C‑105/04 P, EU:C:2006:592, 49. pont).
(
41
)	2002. október 15‑iLimburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ítélet (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P és C‑254/99 P, EU:C:2002:582, 182. pont).
(
42
)	A fogyasztóvédelmi vizsgálati eljárásokra vonatkozó szabályzat és a verseny‑ és piacfelügyeleti hatóság hatáskörébe tartozó vizsgálati eljárásokra vonatkozó szabályzat meghatározza a vizsgálati szakaszban előírt eljárási garanciákat (lásd a jelen indítvány 33. és 41. pontját).
(
43
)	2011. szeptember 29‑iElf Aquitaine kontra Bizottság ítélet (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 117. és 120. pont).
(
44
)	2021. január 28‑iQualcomm és Qualcomm Europe kontra Bizottság ítélet (C‑466/19 P, EU:C:2021:76, 32. pont).
(
45
)	2011. szeptember 29‑iElf Aquitaine kontra Bizottság ítélet (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 129. és 130. pont).
(
46
)	Lásd a jelen indítvány 101. pontját.
(
47
)	Lásd: 2021. január 21‑iWhiteland Import Export ítélet (C‑308/19, EU:C:2021:47, 56., 57. és 65. pont).
(
48
)	Lásd: 2019. szeptember 19‑iRayonna prokuratura Lom ítélet (C‑467/18, EU:C:2019:765, 59. pont).
(
49
)	Lásd: 2019. szeptember 19‑iRayonna prokuratura Lom ítélet (C‑467/18, EU:C:2019:765, 60. pont). Lásd különösen a 2021. január 21‑iWhiteland Import Export ítéletet (C‑308/19, EU:C:2021:47, 60. pont) a nemzeti rendelkezéseknek az uniós jog, és különösen az EUMSZ 101. cikk szövegének és céljának fényében történő értelmezését illetően.
(
50
)	Lásd: 2019. szeptember 19‑iRayonna prokuratura Lom ítélet (C‑467/18, EU:C:2019:765, 61. pont).
(
51
)	Lásd a jelen indítvány 48. és 62. pontját.
(
52
)	Lásd összehasonlításképpen a 2021. január 21‑iWhiteland Import Export ítéletben (C‑308/19, EU:C:2021:47, 24. és 64. pont) leírt helyzetet, amely szerint nemzeti szinten két irányzat létezett az ítélkezési gyakorlatban, amelyek közül az első az elévülési időkre vonatkozó nemzeti szabályok szigorú értelmezése mellett szólt, a második pedig e szabályok rugalmas értelmezését követte, és csak az utóbbi volt összhangban az uniós jog követelményeivel.