Ideiglenes változat
DEAN SPIELMANN
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. január 22.(1)
C‑877/24. sz.
[Shamsi](i) ügy
X,
Minister van Asiel en Migratie, korábban Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid;
Y
részvételével
(a Raad van State [államtanács, Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Bevándorlási politika – 2008/115/EK irányelv – 6., 8. és 9. cikk – Életfogytig tartó vagy hosszú időtartamú szabadságvesztés‑büntetését töltő, jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokkal szemben hozott kiutasítási határozat – A visszatérési kötelezettség teljesítésének lehetetlensége a közeljövőben – Az arányosság elve ”
Bevezetés
1.        A jelen ügy alkalmat ad a Bíróságnak arra, hogy pontosítsa a harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló 2008/115/EK irányelv(2) hatályát egy sajátos helyzetben, nevezetesen azon (jogellenesen tartózkodó) harmadik országbeli állampolgárok esetében, akiket az érintett tagállamban rendkívül hosszú időtartamú, vagy akár életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetésre ítéltek olyan bűncselekmények miatt, amelyek nem kapcsolódnak a tartózkodásuk jogellenes jellegéhez. Pontosabban annak meghatározásáról van szó, hogy valamely tagállam továbbra is köteles‑e velük szemben kiutasítási határozatot hozni, és ha igen, milyen feltételek mellett, jóllehet e büntetések végrehajtása miatt sem önkéntes távozásra, sem kitoloncolásra nem kerülhet sor a közeljövőben.
2.        A Bíróság által a kérdést előterjesztő bíróság, nevezetesen a Raad van State (államtanács, Hollandia) részéről feltett kérdésekre adott válaszok többek között annak tisztázását teszik lehetővé, hogy miként viszonyul egymáshoz egyrészt a 2008/115 irányelv 6. cikkében előírt, a jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárral szembeni kiutasítási határozat elfogadására vonatkozó kötelezettség, másrészt az ugyanezen irányelv 8. cikkéből eredő azon követelmény, hogy a kitoloncolást, amennyiben a szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása tartós akadályt képez, „megfelelő időben”(3) kell teljesíteni. A jelen ügy alkalmat kínál annak pontosítására is, hogy mi a szerepe a kitoloncolás elhalasztását lehetővé tevő mechanizmusként a 2008/115 irányelv 9. cikkének (2) bekezdésének, valamint ebben az összefüggésben az arányosság elvének.
Jogi háttér
Az uniós jog
3.        A 2008/115 irányelv (2) és (4) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„(2)      Az Európai Tanács 2004. november 4–5‑i brüsszeli ülése sürgette egy közös normákon alapuló hatékony visszatérési és hazatelepülési politika létrehozását annak érdekében, hogy az érintett személyek emberséges módon, és emberi jogaik és méltóságuk teljes mértékű tiszteletben tartása mellett térhessenek vissza.
[…]
(4)      A jól szervezett migrációs politika elengedhetetlen elemeként átlátható és igazságos közös szabályokat szükséges rögzíteni a hatékony visszatérési politika biztosítása céljából.”
4.        Ezen irányelv 2. cikke (2) bekezdésének b) pontja előírja:
„A tagállamok dönthetnek úgy, hogy nem alkalmazzák ezt az irányelvet azokra a harmadik országbeli alábbi állampolgárokra:
[…]
b)      akiket a nemzeti jogszabályok szerint büntetőjogi szankcióként vagy büntetőjogi szankció következményeként utasítanak ki, vagy akik kiadatási eljárás alatt állnak.”
5.        Az említett irányelv 5. cikke a következőképpen szól:
„Az irányelv végrehajtása során a tagállamok megfelelő figyelmet fordítanak
a)      a gyermek mindenek felett álló érdekeire,
b)      a családi életre,
c)      az érintett harmadik országbeli állampolgár egészségi állapotára,
és tiszteletben tartják a visszaküldés tilalmának elvét.”
6.        A 2008/115 irányelv 6. cikkének (1)–(5) bekezdése értelmében:
„(1)      A tagállamok a (2)–(5) bekezdésben említett kivételek sérelme nélkül a területükön illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgárokra vonatkozóan kiutasítási határozatot adnak ki.
(2)      A valamely tagállam területén illegálisan tartózkodó és egy másik tagállam által kibocsátott érvényes tartózkodási engedéllyel vagy tartózkodásra jogosító egyéb engedéllyel rendelkező harmadik országbeli állampolgároknak haladéktalanul távozniuk kell az engedélyt kibocsátó tagállam területére. Amennyiben az érintett harmadik országbeli állampolgár nem teljesíti ezt a kötelezettséget, vagy ha a közrend érdekében vagy nemzetbiztonsági okokból szükséges a harmadik országbeli állampolgár azonnali távozása, az (1) bekezdés alkalmazandó.
(3)      A tagállamok tartózkodhatnak a területükön illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgárra vonatkozó kiutasítási határozat kiadásától, ha az érintett harmadik országbeli állampolgárt valamely másik tagállam – az ennek az irányelvnek a hatálybalépésekor érvényben lévő kétoldalú megállapodások vagy megegyezések keretében – visszafogadja. Ebben az esetben az érintett harmadik országbeli állampolgárt visszafogadó tagállam alkalmazza az (1) bekezdést.
(4)      A tagállamok bármikor dönthetnek úgy, hogy a területükön jogszerűtlenül tartózkodó harmadik országbeli állampolgár számára könyörületességből, humanitárius vagy egyéb okokból önálló tartózkodási engedélyt vagy tartózkodásra jogosító egyéb engedélyt adnak ki. Ebben az esetben kiutasítási határozat elrendelésére nem kerül sor. Amennyiben már kiadták a kiutasítási határozatot, azt vissza kell vonni, vagy a tartózkodási engedély vagy tartózkodásra jogosító egyéb engedély érvényességének idejére fel kell függeszteni.
(5)      Ha a tagállam területén illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgár tartózkodási engedélyének vagy tartózkodásra jogosító egyéb engedélyének megújítása folyamatban van, a tagállamnak mérlegelnie kell, hogy eltekint‑e a kiutasítási határozat elrendelésétől mindaddig, amíg az eljárás befejeződik a (6) bekezdés sérelme nélkül.”
7.        Ezen irányelv 8. cikkének (1)–(3) bekezdése a következőképpen fogalmaz:
„(1)      Amennyiben nem került sor a 7. cikk (4) bekezdésének megfelelően önkéntes távozásra vonatkozó határidő megállapítására, vagy a visszatérési kötelezettséget az érintettek nem teljesítették a 7. cikk alapján önkéntes távozásra megadott határidőn belül, a tagállamok minden szükséges intézkedést meghoznak a kiutasítási határozat végrehajtásához.
(2)      Ha valamely tagállam a 7. cikknek megfelelően önkéntes távozásra vonatkozó határidőt állapított meg, a kiutasítási határozat csak e határidő letelte után hajtható végre, kivéve, ha ezen időszak alatt a 7. cikk (4) bekezdésében említett veszély merül fel.
(3)      A tagállamok a kitoloncolás végrehajtására külön közigazgatási vagy bírósági határozatot vagy intézkedést rendelhetnek el.”
8.        Az említett irányelv 9. cikke értelmében:
„1)      A tagállamok elhalasztják a kitoloncolást
a)      ha az megsértené a visszaküldés tilalmának elvét, vagy
b)      mindaddig, amíg a 13. cikk (2) bekezdésének megfelelően felfüggesztették a kitoloncolást.
(2)      A tagállamok az egyes esetek konkrét körülményeinek figyelembevételével megfelelő időszakra elhalaszthatják a kitoloncolást. Az eljárás során a tagállamoknak különösen az alábbiakat kell figyelembe venniük:
a)      a harmadik országbeli állampolgár fizikai vagy szellemi állapota;
b)      technikai okok, például a szállítási kapacitás hiánya vagy a kitoloncolás meghiúsulása a személyazonosság megállapításának hiánya miatt.
(3)      Ha a kitoloncolást az (1) és (2) bekezdésben foglaltak szerint elhalasztották, az érintett harmadik országbeli állampolgár számára a 7. cikk (3) bekezdésében felsorolt kötelezettségek írhatók elő.”
A holland jog
9.        A 2000. november 23‑i Vreemdelingenwet 2000 (a külföldiek jogállásáról szóló 2000. évi törvény)(4) 64. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A kiutasítást el kell halasztani, amíg a külföldi vagy valamely családtagjának egészségi állapota nem teszi lehetővé az utazást.”
10.      A 2000. november 23‑i Vreemdelingenbesluit 2000 (a külföldiek jogállásáról szóló 2000. évi rendelet)(5) 6.1b. cikke kimondja:
„Ha a külföldinek haladéktalanul el kell hagynia a területet […], vagy ha a számára meghatározott határidőn belül nem hagyta el azt, a kiutasítás elhalasztható. A halasztás során mindenképpen figyelembe kell venni a külföldi személy fizikai vagy szellemi állapotát, valamint a technikai okokat, például a szállítási kapacitás hiányát vagy a személyazonosság megállapításának hiánya miatt meghiúsult kitoloncolást.
[…]”
Az alapeljárások, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
11.      Az alapeljárás tárgyát két, a Minister van Asiel en Migratie (menekültügyi és migrációs miniszter, Hollandia; a továbbiakban: miniszter) által X és Y, két harmadik országbeli állampolgárral szemben elfogadott kiutasítási határozat képezi.
12.      Az azerbajdzsáni állampolgár X‑et egy holland bíróság, 2015. január 19‑én több – 2011 májusában elkövetett – emberölés miatt életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetésre ítélte. Ezt követően a miniszter 2018. szeptember 20‑i határozatával X tartózkodási engedélyét 2011. május 12‑i visszamenőleges hatállyal visszavonta, egyúttal elrendelte, hogy X haladéktalanul hagyja el az Európai Unió területét. Egyúttal tízéves beutazási tilalmat rendelt el vele szemben. A miniszter 2020. július 27‑i határozatával elutasította a 2018. szeptember 20‑i határozatával szemben X által benyújtott panaszt.
13.      X a miniszter 2020. július 27‑i határozatával szemben keresetet terjesztett elő a rechtbank Den Haag, zittingsplaatsen ’s‑Hertogenbosch en Amsterdam (’s‑Hertogenbosch‑ban és Amszterdamban eljáró hágai bíróság, Hollandia) előtt. E bíróság 2022. január 14‑i ítéletével elutasította e keresetet, többek között azzal az indokkal, hogy a miniszter a 2008/115 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése alapján köteles volt kiutasítási határozatot hozni. E bíróság különösen arra hivatkozott, hogy tartózkodási engedélyének visszavonása miatt X jogellenesen tartózkodott Hollandiában, és a kiutasítási határozat szükséges volt annak biztosítása érdekében, hogy szabadlábra helyezése esetén kitoloncolható legyen. Egy ilyen szabadlábra helyezésre ugyanis sor kerülhet azt követően, hogy X letölt 25 év szabadságvesztés‑büntetést.(6)
14.      X fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a kérdést előterjesztő bíróság előtt.
15.      Ezzel párhuzamosan az afgán állampolgár Y 2018. augusztus 31‑én Németországból Hollandiába utazott be, miután Németországban benyújtott menedékkérelmét ott jogerősen elutasították. 2020. november 16‑án egy holland bíróság jogerősen 25 év szabadságvesztés‑büntetést szabott ki vele szemben két, terrorista indítékú emberölési kísérlet miatt, amelyeket Hollandiába való belépésének napján követett el. Azóta szabadságvesztés‑büntetését tölti. Egyébiránt Y soha nem rendelkezett tartózkodási joggal Hollandiában.
16.      2023. április 25‑i határozatával a miniszter megállapította, hogy Y jogellenesen tartózkodik Hollandiában, arra kötelezte, hogy haladéktalanul hagyja el az Unió területét, és 20 évre szóló beutazási tilalmat rendelt el vele szemben.
17.      Y keresetet nyújtott be e határozattal szemben a rechtbank Den Haag, zittingsplaatsen ’s‑Hertogenbosch en Amsterdam (’s‑Hertogenbosch‑ban és Amszterdamban eljáró hágai bíróság) előtt. E bíróság 2023. december 22‑i ítéletével helyt adott e keresetnek, és megsemmisítette az említett határozatot, megállapítva, hogy a miniszter nem fogadhat el érvényesen kiutasítási határozatot olyan helyzetben, amelyben a hosszú időtartamú szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása miatt nem képes a kiutasítás végrehajtására. E következtetést e bíróság többek között a Bíróság a 2021. január 14‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Kísérő nélküli kiskorú kiutasítása) ítéletéből,(7) valamint a 2021. február 24‑i M és társai (Átadás egy tagállamnak) ítéletéből(8) vezette le.
18.      A miniszter fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a kérdést előterjesztő bírósághoz.
19.      A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy X és Y kétségtelenül jogellenesen tartózkodik Hollandiában, hogy nem hivatkoztak a 2008/115 irányelv 5. cikkében felsorolt elvekre, és hogy nem tartoznak az ezen irányelv 6. cikkének (2)–(5) bekezdésében meghatározott, a kiutasítási határozat elfogadására vonatkozó kötelezettség alóli kivételek hatálya alá.
20.      Mindazonáltal ebben az összefüggésben az alapeljárás felei nem értenek egyet a miniszter azon lehetőségét illetően, hogy annak ellenére, hogy szabadságvesztésük miatt nem tudják teljesíteni visszatérési kötelezettségüket, és a miniszter sem toloncolhatja ki őket, kiutasítási határozatot hozzon X‑szel és Y‑nal szemben.
21.      E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság először is rámutat, hogy bár a 2008/115 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése az alapeljárásokban fennálló helyzetekhez hasonló esetekben látszólag kötelezővé teszi a kiutasítási határozat elfogadását, az irányelv nem határozza meg egyértelműen e kötelezettség és azon körülmény kapcsolatát, hogy ilyen helyzetben hosszú időn keresztül teljes mértékben kizárt a tényleges kiutasítás bármely lehetősége. Ezenfelül nem egyértelmű, hogy elhalasztható‑e X és Y kitoloncolása az említett irányelv 9. cikkének (2) bekezdése alapján, mivel e rendelkezés látszólag a korlátozott idejű elhalasztás eseteit fedi le. Ráadásul e rendelkezés holland jogba történő átültetése nem teszi lehetővé a kiutasításnak a szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása miatt történő elhalasztását.(9)
22.      E bíróság ezenkívül úgy véli, hogy a 2008/115 irányelv szóban forgó értelmezésével kapcsolatos nehézség megoldását a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatának elemzése sem teszi lehetővé, amelyből többek között a kitoloncolás „megfelelő időben” történő végrehajtására vonatkozó kötelezettség következik.
23.      Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja meghatározni, hogy abban az esetben, ha a miniszter nem lett volna jogosult arra, hogy az alapügyekben kiutasítási határozatot fogadjon el, a 2008/115 irányelv értelmében köteles volt‑e tartózkodási engedélyt kiadni X és Y számára egy olyan helyzet fennmaradásának elkerülése érdekében, amelyben nem lehetne velük szemben kiutasítási eljárást lefolytatni, ugyanakkor jogszerűen sem tartózkodnak az érintett tagállam területén.
24.      Harmadszor, e bíróság arra keresi a választ, hogy lehet‑e hivatkozni az arányosság elvére a kiutasítási határozat elfogadásának megtagadása érdekében.
25.      E körülmények között a Raad van State (államtanács) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Ellentétes‑e a [2008/115] irányelvvel, és különösen annak 6., 8. és 9. cikkével, hogy kiutasítási határozatot hozzanak olyan külföldi állampolgárral szemben, aki hosszú ideig nem tud eleget tenni a visszatérési kötelezettségének, mert hosszú időtartamú vagy életfogytig tartó szabadságvesztését tölti, és nem toloncolható ki az Európai Unió területéről?
2)      Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén: köteles‑e a tagállam adott esetben a [2008/115] irányelv 6. cikkének (4) bekezdésével összhangban a külföldi állampolgár számára a hosszú időtartamú vagy élethosszig tartó fogva tartás idejére önálló tartózkodási engedélyt vagy tartózkodásra jogosító egyéb engedélyt kiadni?
3)      Lehetőséget biztosít‑e a [2008/115] irányelv 6. cikkének (1) bekezdése a (2)–(5) bekezdésben foglalt kivételeken, valamint az irányelv 5. cikke szerinti elveken és érdekeken túlmenően az arányosság vizsgálatára az egyedi esetekben?”
26.      Írásbeli észrevételeket a szóban forgó felek, X és Y, a belga, a holland, a cseh és a német kormány, valamint az Európai Bizottság nyújtott be.
Elemzés
27.      Először is meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések két részre tagolódnak. Az első részbe tartozik az első és a harmadik kérdés, amelyek annak megállapítására kérik a Bíróságot, hogy a 2008/115 irányelvvel összeegyeztethető‑e a kiutasítási határozat olyan harmadik országbeli állampolgárokkal szembeni elfogadása, akiknek előbb hosszú időtartamú, vagy akár életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetést kell letölteniük. A második részt a második kérdés képezi. Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén a második kérdés arra vonatkozik, hogy adott esetben köteles‑e az érintett tagállam arra, hogy az érintett személy számára a büntetése végrehajtása során és a tényleges kitoloncolásáig a területén való tartózkodást engedélyező okiratot állítson ki. Először az első és a harmadik kérdést vizsgálom meg, majd ezt követően rátérek a második kérdésre.
Az első és a harmadik kérdésről
Előzetes észrevételek
28.      Az első kérdést illetően, amely szorosan kapcsolódik a harmadik kérdéshez, célszerű meghatározni az előterjesztő bíróság kétségének forrását. E bíróság az alapügyekben a 2008/115 irányelv olyan alkalmazásával szembesül, amelyben jelentős időbeli eltérés áll fenn egyrészt a kiutasítási határozat elfogadása, másrészt pedig az érintett személyek kitoloncolására irányuló intézkedés végrehajtása között. Másként fogalmazva, a kérdést előterjesztő bíróság kérdése rávilágít a 2008/115 irányelv 6. cikke által előírt kötelezettség – miszerint kiutasítási határozatot kell hozni a jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárral szemben –, valamint az ezen irányelv 8. cikkéből eredő, az érintett személy kitoloncolására vonatkozó kötelezettség között fennálló belső feszültségre, mivel a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően a kiutasítási eljárás e két szakaszának „megfelelő időben” kell megvalósulnia.(10)
29.      Az előterjesztett kérdések első részének megválaszolásához egyrészt a 2008/115 irányelv releváns rendelkezései között fennálló kapcsolatot kell megvizsgálni az ezen irányelv által követett, az általános rendszeréből kitűnő célokra tekintettel, másrészt pedig azt, hogy e rendelkezések milyen kapcsolatban állnak más, a jelen ügyben esetlegesen alkalmazandó szabályokkal, különösen az említett irányelvnek a kitoloncolás elhalasztására vonatkozó 9. cikkével.
30.      Ezért a következő kérdéseket kell egymás után megvizsgálni: először is, azt, hogy előírja‑e a 2008/115 irányelv a kiutasítási határozat meghozatalát abban az esetben, ha egy harmadik országbeli állampolgár jogellenesen tartózkodik egy tagállam területén. Ezt követően azt, hogy hogyan viszonyul egymáshoz az ilyen határozat végrehajtása és a büntetőeljárások e tagállam általi megindítása, függetlenül attól, hogy ezen eljárások a jogellenes tartózkodáshoz kapcsolódnak‑e, vagy sem. Végül azt, hogy annak meghatározása érdekében, hogy a 2008/115 irányelv alapján elképzelhető‑e a kiutasítási eljárás megszakítása, milyen hatályt kell tulajdonítani az irányelv 9. cikkének, amely felsorolja azokat az eseteket, amelyekben a kitoloncolás elhalasztható.
A kiutasítási határozat meghozatalára vonatkozó kötelezettség
31.      A 2008/115 irányelv kettős követelményt ró az érintett tagállam hatóságaira. Egyrészt ezen irányelv 6. cikkének (1) bekezdése értelmében a nemzeti hatóságoknak az e rendelkezés (2)–(5) bekezdésében említett kivételek sérelme nélkül kiutasítási határozatot kell hozniuk, ha a harmadik országbeli állampolgár tartózkodásának jogellenes jellege megállapítást nyer.(11) Másrészt ugyanezen hatóságoknak az említett irányelv 8. cikkének megfelelően biztosítaniuk kell e határozat hatékony és gondos végrehajtását, meggyőződve arról, hogy az elfogadott intézkedések valóban az érintett személy kitoloncolására irányulnak. A Bíróság ezért állapítja meg kifejezetten, hogy „megfelelő időben teljesíteni kell az ezen irányelv 8. cikkében megfogalmazott azon kötelezettséget, hogy a tagállamok ez utóbbi cikk (1) bekezdésében foglalt esetekben kitoloncolást foganatosítsanak”(12).
32.      Ez a kettős követelmény, azaz a kiutasítási határozat meghozatala jogellenes tartózkodás esetén, majd annak kellő körültekintéssel történő végrehajtása tükrözi a 2008/115 irányelv célját, amely egy olyan közös normákon alapuló hatékony visszatérési és hazatelepülési politika létrehozása, amely biztosítja, hogy az érintett személyeket emberséges módon, és emberi jogaik és méltóságuk teljes mértékű tiszteletben tartása mellett utasítsák ki.(13) Amint arra a Bíróság következetesen emlékeztetett, a 2008/115 irányelvben előírt intézkedések végrehajtása során a tagállamok nem fogadhatnak el olyan gyakorlatot, amely „veszélyeztetheti az említett irányelv által kitűzött cél megvalósítását, vagyis a jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárok hatékony visszatérési és hazatelepülési politikájának a megvalósítását”(14).
33.      A fentiekből következik, hogy az érintett tagállam hatóságai nem pusztán jogosultak, hanem főszabály szerint kötelesek(15) kiutasítási határozatot hozni, amint az érintett személy jogellenes tartózkodását megállapítják. Az e kötelezettségtől való eltérésre ugyanis csak a 2008/115 irányelv 6. cikkének (2)–(5) bekezdésében kifejezetten előírt esetekben(16) kerülhet sor, vagy abban az esetben, ha az ezen irányelv 5. cikkében kimerítően felsorolt követelmények akadályát képezik az ilyen határozat elfogadásának.
A 2008/115 irányelv alkalmazása és a tagállamok büntetőjogi hatásköre
34.      Meg kell vizsgálni, hogy a kiutasítási eljárás hogyan kapcsolódik az érintett tagállam azon büntetőjogi hatásköréhez, hogy a jogellenes tartózkodáshoz kapcsolódó vagy azzal össze nem függő cselekmények miatt büntetőeljárást indítson. E tekintetben álláspontom szerint különbséget kell tenni két dolog között. Egyrészt vannak olyan a Bíróság által az ítélkezési gyakorlatában már megvizsgált helyzetek, amelyek valamely harmadik országbeli állampolgár jogellenes beutazásához vagy tartózkodásához közvetlenül kapcsolódó bűncselekményekre vonatkoznak. Másrészt vannak olyan büntetőeljárások és büntetőítéletek, amelyek nem a jogellenes tartózkodás puszta tényével kapcsolatosak, ami pontosan megfelel az alapügyben szóban forgó helyzetnek. Úgy látom ugyanis, hogy az e két kategória közötti különbségtétel szempontjából a szóban forgó büntetőjogi szankció jellege a releváns kritérium.
35.      Az első kategóriát illetően a Bíróság pontosan körülírta ezt a problémakört, és olyan válaszokat adott, amelyek véleménye szerint összhangban állnak a 2008/115 irányelv által követett, a fenti 32. pontban említett célkitűzéssel. Ezen ítélkezési gyakorlatból ugyanis kitűnik, hogy a Bíróság egyrészt a visszatérési irányelv hatékony érvényesülésének, másrészt pedig a tagállamok büntetőjogi hatáskörének összeegyeztetésére törekszik.(17) Ebből következik, hogy a valamely tagállam területén való jogellenes tartózkodáshoz kapcsolódó büntetőjogi szankció nem járhat azzal a hatással, hogy csökkenti a 2008/115 irányelv hatékony érvényesülését, és különösen nem veszélyeztetheti a kiutasítási határozat hatékony és gondos végrehajtását.
36.      A Bíróság így az El Dridi ítéletben megállapította, hogy a büntetőjogi szankció nem egyeztethető össze a 2008/115 irányelvvel, ha azzal a következménnyel jár, hogy kivonja a jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárt a kiutasítási eljárás alól.(18) Ezen ítéletet követően a Bíróság azt is megállapította, hogy az a büntetőjogi intézkedés, amely kizárólag a jogellenes tartózkodásra irányul, nem alkalmazható a kiutasítási eljárás végrehajtása előtt vagy annak során, amennyiben akadályozza a végrehajtást, és veszélyezteti az eljárás hatékonyságát.(19) Ilyen eset többek között a házi őrizet elrendelése,(20) illetve a kiutasítási kötelezettség helyett kiszabott pénzbírság alkalmazása,(21) amelyek nem egyeztethetők össze a 2008/115 irányelvvel. Ezzel szemben, ha a büntetőjogi szankció nem akadályozza a hatékony visszatérést, például azért, mert pénzügyi jellegű szankcióról van szó, az továbbra is összeegyeztethető a 2008/115 irányelvvel.(22)
37.      Ami a második kategóriát, vagyis azt az esetet illeti, amikor a harmadik országbeli állampolgár a jogellenes tartózkodástól eltérő bűncselekményt követ el, mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a 2008/115 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében „[a] tagállamok dönthetnek úgy, hogy nem alkalmazzák ezt az irányelvet azokra a harmadik országbeli […] állampolgárokra, […] akiket a nemzeti jogszabályok szerint büntetőjogi szankcióként vagy büntetőjogi szankció következményeként utasítanak ki, vagy akik kiadatási eljárás alatt állnak”. Ilyen esetben az érintett személy kizárható a 2008/115 irányelv hatálya alól, és a tagállamok ennek következtében büntetőjogi szankciót szabhatnak ki rá a tartózkodás jogellenessége miatt anélkül, hogy követniük kellene az El Dridi ítéletből származó ítélkezési gyakorlat logikáját.
38.      Erre a Bíróság az Achughbabian ítéletben emlékeztetett, amikor megállapította, hogy „harmadik országok azon állampolgárai, akik a jogellenes tartózkodás vétségén kívül egy vagy több, más bűncselekményt is elkövetnek, a 2008/115 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében adott esetben kikerülhetnek az irányelv hatálya alól”(23). Ezt a megközelítést a továbbiakban az Affum ítélet(24) pontosította, amelyben a Bíróság rámutatott, hogy „a 2008/115 irányelv nem zárja ki a tagállamok azon lehetőségét, hogy szabadságvesztés‑büntetéssel sújtsák a kizárólag a jogellenes beutazással összefüggőtől eltérő vétségek elkövetését, és ezt olyan helyzetekben is megtehetik, amikor az említett eljárás még nem fejeződött be”(25).
39.      A Bíróság e megfontolása különösen fontosnak tűnik a jelen ügy kontextusában, mivel a Bíróság a „sújtani” („réprimer”) kifejezést használja, és nem a szűkebb értelemben vett büntetést „kiszabni” („prononcer”) kifejezést. Véleményem szerint a „sújtás” („répression”) fogalma(26) nemcsak a cselekmény bűncselekménnyé minősítését és a büntetés kiszabását foglalja magában, hanem főszabály szerint annak végrehajtását is. Ha a Bíróság csupán a cselekmény bűncselekménnyé minősítésére vagy a büntetés kiszabására vonatkozó hatáskörre kívánt volna szorítkozni, nem alkalmazott volna egy olyan tág értelmű kifejezést, mint a „sújtani” („réprimer”).” Továbbá, mivel a Bíróság megerősíti, hogy a büntetőeljárás és az érintett személy visszaküldésére irányuló két eljárás párhuzamosan is folytatható, ez különösen igaz akkor, amikor a büntetőítélet megelőzi a kiutasítási határozat meghozatalát, amint az az alapügyekben is fennáll.
40.      A fenti megfontolások összességéből következik, hogy a 2008/115 irányelvnek nem célja, és nem is hatása az, hogy általános jelleggel korlátozza a tagállamok büntetőjogi hatáskörét az olyan jogsértések szankcionálására, amelyek nem a jogellenes belépéssel vagy tartózkodással kapcsolatosak. A tagállamoknak így továbbra is lehetőségük van arra, hogy szabadságelvonással járó büntetést szabjanak ki a jogellenes tartózkodással össze nem függő bűncselekmények elkövetése miatt, és ezt követően megállapítsák e tartózkodás jogellenességét. E tekintetben meg kell állapítani, hogy az alapügyekben sem X, sem Y nem vitatja az érintett tagállam területén való tartózkodása jogellenességét.
41.      Mivel – amint arra már emlékeztettem – a tagállamok nem pusztán jogosultak, hanem főszabály szerint kötelesek kiutasítási határozatot hozni, amint az érintett személy jogellenes tartózkodását megállapítják, meg kell vizsgálni, hogy a 2008/115 irányelv önmagában támpontot ad‑e a 6. és 8. cikk összhangban történő értelmezéséhez.
A 2008/115 irányelv 6. és 8. cikkéből eredő kötelezettségeknek a 9. cikke révén történő összeegyeztetése
42.      Az alábbiakban megvizsgálom, hogy a 2008/115 irányelv 6. és 8. cikke közötti feszültség enyhíthető‑e a Bíróság ítélkezési gyakorlatának fényében, vagy e rendelkezések rendszertani értelmezése révén, különösen azoknak ezen irányelv 9. cikkével való összekapcsolásával.
43.      A Bíróság a közelmúltbeli ítélkezési gyakorlatában úgy alakította ki a 2008/115 irányelv 6. és 8. cikke közötti viszonyt, hogy az „fordított” sorrendet követ: a 6. cikk szerinti kiutasítási határozat meghozatala nem automatikus kötelezettség, hanem már eleve feltételezi a 8. cikk értelmében vett kitoloncolás tényleges lehetőségének az értékelését. Ezen ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a kiutasítási határozat elfogadása magában foglalja a végrehajtása előrelátható feltételeinek kezdettől fogva történő figyelembevételét abban az értelemben, hogy nem lehet érvényesen kiutasítási határozatot hozni, ha a kitoloncolás a gyakorlatban nem képzelhető el.
44.      Ez a tanulság vonható le a 2022. november 22‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Kiutasítás – Orvosi kannabisz) ítéletből,(27) továbbá a TQ és M ítéletből. Az első ítéletben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy kiutasítási határozat nem hozható, ha a súlyosan beteg, jogellenesen tartózkodó érintett személyt a célországban a megfelelő ellátás hiánya miatt a várható élettartama jelentős csökkenésének vagy egészségi állapota gyors, jelentős és orvosolhatatlan romlásának valós veszélye fenyegeti. A második ítéletben a Bíróság többek között azt írta elő, hogy egy kísérő nélküli kiskorú esetében a kiutasítási határozat meghozatala előtt a visszaküldés országában megfelelő befogadási megoldást kell azonosítani; ennek hiányában ilyen határozat nem hozható. Az M ítélet alapjául szolgáló ügyben a Bíróság lényegében úgy ítélte meg, hogy egy olyan harmadik országbeli állampolgárral szemben, aki egy másik tagállamban menekült jogállást kapott, a visszaküldés tilalmának elve miatt nem lehet a származási országába való kiutasítást elrendelő határozatot hozni abban az államban, ahol jogellenesen tartózkodik.(28)
45.      Mindazonáltal úgy vélem, hogy ez az ítélkezési gyakorlat nem ültethető át az alapügyben szóban forgó helyzetre. A fent hivatkozott ügyekben ugyanis a kitoloncolás akadálya elsősorban az a helyzet, amely az érintettet a célországban várja (az embertelen vagy megalázó bánásmód veszélye, a megfelelő befogadási megoldás hiánya, a visszaküldés tilalma elvének megsértése).(29) Ezzel szemben a rendkívül hosszú időtartamú, vagy az életfogytig tartó szabadságvesztés esetében, amint az az alapügyekben is fennáll, a kitoloncolást akadályozó tényező az érintett végrehajtó tagállam saját belső eleméből, nevezetesen a büntetőbíróságai által kiszabott büntetés végrehajtásából ered.
46.      Ennélfogva a 2008/115 irányelv rendszerén belül egy másik logika alapján kell értékelni azt a kérdést, hogy a kitoloncolásnak a szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása miatti lehetetlensége esetén hozható‑e kiutasítási határozat.
47.      E tekintetben számomra a 2008/115 irányelv 9. cikkének (2) bekezdése tűnik relevánsnak. A szabadságvesztés‑büntetésre ítélt személy helyzete vizsgálható e rendelkezés fényében, amely pontosan azt az esetet szabályozza, amikor a kiutasítási határozat végrehajtására nem kerülhet sor azonnal. E cikk (2) bekezdése előírja, hogy a tagállamok „az egyes esetek konkrét körülményeinek” figyelembevételével technikai okok, vagy az érintett fél helyzetével kapcsolatos indokok fennállása esetén „megfelelő időszakra” elhalaszthatják a kitoloncolást. Véleményem szerint ebben az összefüggésben értelmezhető a kitoloncolásnak a szabadságvesztés‑büntetés végrehajtásának időtartamára történő elhalasztása.
48.      Először is, bár igaz, hogy a 2008/115 irányelv 9. cikkének (2) bekezdése a halasztás indokaként megemlít olyan egészségügyi vagy technikai okokat, mint „a harmadik országbeli állampolgár fizikai vagy szellemi állapota”, vagy „technikai okok, például a szállítási kapacitás hiánya vagy a kitoloncolás meghiúsulása a személyazonosság megállapításának hiánya miatt”, de ez a felsorolás nem kimerítő jellegű. Véleményem szerint az uniós jogalkotó a 2008/115 irányelv 9. cikkének (2) bekezdésében annak előírásával, hogy a tagállamoknak a kitoloncolás „megfelelő időszakra” történő elhalasztására vonatkozó döntés meghozatala során „különösen [ezeket az eseteket] kell figyelembe venniük”(30), egy rugalmasabb, és úgymond funkcionálisabb szerepet biztosított e cikk (1) bekezdéséhez képest, amely kimerítően felsorolja azokat az eseteket, amelyekben a kitoloncolást el kell halasztani.
49.      A „különösen” kifejezés e tekintetben döntő jelentőséggel bír. Rávilágít arra, hogy a felsorolt indokok példálózó jellegűek, és nem kimerítőek.(31) Másként fogalmazva, a 2008/115 irányelv kifejezetten elismeri olyan egyéb helyzetek fennállását, amelyekben a kitoloncolás ténylegesen vagy jogilag nem hajtható végre azonnal, még akkor sem, ha kiutasítási határozatot fogadtak el, és a kitoloncolás „megfelelő időben” történő végrehajtására vonatkozó kötelezettség főszabály szerint továbbra is terheli a tagállamot.(32)
50.      A jogellenes tartózkodástól független bűncselekmények miatt kiszabott szabadságvesztés ugyanis jellegénél fogva gyakorlatilag lehetetlenné teszi a kiutasításnak az érintett személy szabadon bocsátása előtti végrehajtását. Egy, ez utóbbi akaratától független objektív akadályról van szó, amely véleményem szerint a 2008/115 irányelv 9. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „az egyes esetek konkrét körülményeinek” körébe tartozik, és mint ilyen, igazolja a kiutasítási határozat végrehajtásának elhalasztását.
51.      Másodszor, maga a 2008/115 irányelv 9. cikke (2) bekezdésének rendszere önmagában is alátámasztja azt az értelmezést, amely szerint e rendelkezés megalapozhatja a kitoloncolás elhalasztását egy hosszú időtartamú szabadságvesztés‑büntetés végrehajtásának idejére. A „megfelelő időszak” fogalma önmagában nem azonos egy „rövid” vagy „szigorúan korlátozott tartamú” időszakkal; e fogalom olyan időtartamra utal, amely a halasztás indokához képest szükséges és arányos.
52.      Ez azt jelenti, hogy a halasztás nem lehet határozatlan, és nem lehet megváltoztathatatlan sem. Annak a kitoloncolás objektív, szabadságvesztés‑büntetésből álló akadályának megszüntetéséhez feltétlenül szükséges időtartamra kell korlátozódnia. A halasztást továbbá rendszeres felülvizsgálatnak kell alávetni, ami lehetővé teszi a körülményekben a kiutasítási határozat elfogadását követően bekövetkezett minden olyan változás vizsgálatát, amely jelentős hatással lehet az érintett személy helyzetének a 2008/115 irányelvre és különösen annak 5. cikkére tekintettel történő értékelésére.(33) Közelebbről, az érintett tagállam illetékes hatóságainak megfelelő időközönként meg kell vizsgálniuk, hogy a kitoloncolás észszerűen végrehajtható‑e, többek között a feltételes szabadságra bocsátás vagy a büntetés felülvizsgálata esetén. Amennyiben a szabadon bocsátás előreláthatóvá válik, e hatóságoknak a 2008/115 irányelv 5. cikkében foglalt biztosítékok fényében felül kell vizsgálniuk a kiutasítás végrehajtását.(34)
53.      Harmadszor, annak elfogadása, hogy a büntetőeljárásban kiszabott hosszú időtartamú büntetés önmagában akadályát képezi már a kiutasítási határozat meghozatalának is, szükségszerűen maga után vonná egy olyan absztrakt időtartam‑küszöb meghatározását, amelynek túllépése esetén a tagállam köteles lenne tartózkodni e határozat meghozatalától. Márpedig a 2008/115 irányelvben semmi sem teszi lehetővé ilyen küszöb meghatározását. Sem a 6. cikk, amely főszabály szerint előírja a kiutasítási határozat meghozatalát jogellenes tartózkodás esetén, sem a 8. és 9. cikk, amely a határozat végrehajtását és elhalasztását szabályozza, nem tesz különbséget „rövid” és „hosszú” időtartamú büntetések között, és nem állapít meg különös szabályozást az életfogytig tartó szabadságvesztésre vonatkozóan sem.
54.      Úgy vélem, hogy egy merev időbeli kritérium (egy, öt, tíz vagy harminc év időtartamú fogva tartás?) értelmezés útján történő bevezetése azt jelentené, hogy a 2008/115 irányelvet olyan feltétellel egészítenék ki, amelyet az nem tartalmaz. Ezenkívül a nemzeti büntetőjogi rendszerek, a feltételes szabadságra bocsátási rendszerek és a büntetések enyhítésének módjai közötti eltérések szükségszerűen tagállamonként eltérő küszöbértékekhez vezetnének, ami gyengítené a jogbiztonságot, széttöredezetté tenné a visszatérési rendszert, és végső soron csökkentené a 2008/115 irányelv hatékony érvényesülését.
55.      Negyedszer, amint arra többek között a holland kormány is rámutatott, az egyedül a kiszabott büntetés időtartamán alapuló kritérium a 2008/115 irányelv célkitűzésével ellentétes, paradox hatásokhoz vezetne. A legsúlyosabb bűncselekmények elkövetői – mint az alapügyekben érintett személyek – akiket igen súlyos büntetésre vagy életfogytig tartó szabadságvesztésre ítéltek, a büntetőítélet meghozatalának időpontjában mentesülnének a kiutasítási határozat elfogadása alól arra való hivatkozással, hogy kitoloncolásukra csak nagyon hosszú idő elteltével kerülhetne sor, miközben az enyhébb szankcióval sújtott személyek továbbra is teljes mértékben ezen irányelv rendszerének hatálya alatt maradnának.
56.      Egy ilyen helyzet véleményem szerint nehezen igazolható eltérő bánásmódot valósítana meg. Minél súlyosabb az elkövetett bűncselekmény, az érintett személy a gyakorlatban annál inkább „védelmet” élvezne a büntetőítélet meghozatalának időpontjában a tartózkodása jogellenességét megállapító és a kitoloncolását maga után vonó kiutasítási határozat meghozatalával szemben. Márpedig a Bíróság következetesen emlékeztetett lényegében arra, hogy a 2008/115 irányelv éppen a jogellenes tartózkodás kezelésére vonatkozó párhuzamos rendszerek elkerülésére irányul azáltal, hogy egységes keretet ír elő a kiutasítási határozatok elfogadására és végrehajtására.(35) A büntetés időtartama ennélfogva nem szolgálhat olyan tényezőként, amely magának a kiutasítási határozatnak a meghozatalát feltételhez köti.
57.      Ötödször, az ilyen megközelítés összhangban áll a 2008/115 irányelv által követett hatékonysági célkitűzéssel. Amint arra többek között a Bizottság, valamint a német és a holland kormány rámutatott, amennyiben a kiutasítási határozatot a büntetés végrehajtása során hozzák meg, a hatóságoknak elegendő idejük van arra, hogy előre előkészítsék a kitoloncolás konkrét szabályait oly módon, hogy a kitoloncolásra a 2008/115 irányelv 8. cikkének (1) bekezdése értelmében a kiszabott büntetést letöltését követően a lehető leghamarabb sor kerülhessen. Amint arra a belga és a holland kormány is rámutatott, ez a megközelítés lehetővé teszi továbbá az elítélt személyek átszállítására vonatkozó nemzetközi jogi eszközök igénybevételére irányuló lehetőség megőrzését,(36) amelyek előfeltétele valamely kitoloncolási intézkedés előzetes meghozatala, anélkül hogy a 2008/115 irányelv célja az lenne, hogy ezek alkalmazását akadályozza, feltéve hogy az általa biztosított garanciák tiszteletben tartásra kerülnek.
58.      Hatodszor, a kiutasítási határozat és a szabadságvesztéssel járó büntetések közötti kapcsolat értelmezéséhez hasznos iránymutatást nyújt a Gnandi ítélet.(37) Ebben az ítéletben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a nemzetközi védelem iránti kérelem első fokon történő elutasítását követően az érintett személy tartózkodása a 2008/115 irányelv értelmében jogellenessé válik, így kiutasítási határozat hozható, amely akár a jogszerű tartózkodást megszüntető határozattal együtt, egyetlen aktusban is meghozható. Hozzátette azonban, hogy amennyiben az e kiutasítási határozattal szembeni jogorvoslatnak halasztó hatálya van, az említett határozat valamennyi joghatását fel kell függeszteni a jogorvoslati eljárás jogerős befejezéséig, mivel az érintett személyt időközben továbbra is megilletik a visszaküldés tilalma elvének védelméhez szükséges jogok. Így a Bíróság három elem egyidejű fennállását fogadta el: jogellenes tartózkodás, már meghozott kiutasítási határozat, valamint az, hogy a kitoloncolás végrehajtása egy bizonyos időszakban jogilag lehetetlen. A Bíróság szerint ez nem ellentétes a 2008/115 irányelvvel, de a szabályozott felfüggesztési rendszer révén alakítja ezek egymáshoz való viszonyát.
59.      Ez a logika analógia útján mutatis mutandis alkalmazható egy olyan harmadik országbeli állampolgár helyzetére is, akit hosszú időtartamú büntetésre vagy enyhíthető életfogytig tartó szabadságvesztésre ítéltek.(38) A tartózkodás jogellenességének megállapítását követően a tagállamnak a 2008/115 irányelv 6. cikke értelmében főszabály szerint kiutasítási határozatot kell hoznia. A fogva tartásban megnyilvánuló akadályt nem a határozathozatal mellőzésével, hanem a végrehajtásának az ezen irányelv 9. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „megfelelő időszakra” történő elhalasztásával kell kezelni.
60.      Végül, hetedszer, véleményem szerint külön elemzésre van szükség az életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetések esetében. Ha az életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetés enyhíthető, azaz módosításoknak, időszakos felülvizsgálatoknak vagy feltételes szabadlábra helyezésnek van helye, a szabadulás lehetősége – még ha távoli is – fennáll. Ennek keretében a kiutasítási határozat végrehajtásának elhalasztása továbbra is összeegyeztethető a 2008/115 irányelvvel, amennyiben az a kitoloncolás azonosítható lehetőségén alapul, és azt rendszeresen felülvizsgálják. Amint az a fenti 51. és 52. pontban megállapításra került, a „megfelelő időszak” fogalma tehát jelentős hosszúságú időtartamot is magában foglalhat, feltéve hogy a hatóságok rendszeresen ellenőrzik, hogy a kitoloncolás mikor és milyen körülmények között valósítható meg ténylegesen, figyelembe véve az érintett személy büntetőjogi helyzetének alakulását.
61.      Ezzel szemben, ha az életfogytig tartó szabadságvesztés tényleges, vagyis ha semmilyen szabadlábra helyezési vagy büntetés‑enyhítési mechanizmus nem áll fenn, és a belső jogban sem létezik a szabadulás perspektívája,(39) úgy vélem, hogy a 2008/115 irányelv logikája a kiutasítási határozat meghozatalára vonatkozó kötelezettség tekintetében eléri a határait. A „megfelelő időszak” fogalma nem terjeszthető ki annyira, hogy az magában foglalja a határozatlan időre szóló felfüggesztést, amely a gyakorlatban a kitoloncolás határozatlan időre történő elhalasztásával egyenértékű. Az ilyen korlátlan halasztás ellentétes lenne a kitoloncolás tényleges lehetőségének követelményével,(40) és ellentmondana ezen irányelv céljának, amely a jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárok hatékony visszatérési és hazatelepülési politikájának létrehozására irányul, amint arra a fenti 32. pont emlékeztet.
62.      Az enyhíthető és a tényleges büntetések közötti ilyen különbségtétel végül ahhoz vezet, hogy meg kell vizsgálni az arányosság elvének(41) a 2008/115 irányelv tekintetében történő alkalmazását. Amint arra a Bíróság az ezen irányelvre vonatkozó ítélkezési gyakorlatában következetesen rámutatott, ezen elvet a kiutasítási eljárás minden szakaszában tiszteletben kell tartani.(42) A kiutasítási határozat meghozatalának és a harmadik országbeli állampolgár kitoloncolásának szétválasztása tekintetében árnyalt megközelítés szükséges. Egyrészt, ami a 2008/115 irányelv 6. cikkének (1) bekezdéséből eredő, a jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárral szemben kiutasítási határozat meghozatalára irányuló kötelezettséget illeti, úgy vélem, hogy e rendelkezés (2)–(5) bekezdésében előírt kivételeken, valamint az ezen irányelv 5. cikkében említett érdekeken túlmenően az arányosság elve nem alakíthatja át a büntetés időtartamát a határozat meghozatalának feltételeit meghatározó kritériummá.
63.      Másrészt, ezen elv előírja, hogy csak akkor lehet elfogadni és fenntartani a kiutasítási határozatot, ha az továbbra is a kitoloncolás reális perspektívájához kapcsolódik. Ezért csak kivételes esetekben, amikor végérvényesen hiányzik a kitoloncolás minden esélye – például a tényleges életfogytig tartó szabadságvesztés esetében –, lehet úgy tekinteni, hogy a kiutasítási határozat, amely gyakorlatilag végrehajthatatlan maradna, nem szolgálja többé a 2008/115 irányelv célját, és emiatt nem hozható meg az uniós jog követelményeinek megsértése nélkül.
64.      Összegzésképpen úgy vélem, hogy a 2008/115 irányelv 6. és 8. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes a kiutasítási határozat meghozatala olyan harmadik országbeli állampolgárral szemben, aki hosszú időtartamú szabadságvesztés‑büntetést tölt, és a kitoloncolása csak e büntetés letöltését követően valósítható meg, feltéve hogy a hatóságok rendszeresen ellenőrzik, hogy a kitoloncolás ténylegesen megvalósítható‑e, figyelembe véve az érintett személy büntetőjogi helyzetének alakulását. Ugyanakkor az arányosság elve alapján e rendelkezésekkel ellentétes a kiutasítási határozat meghozatala, ha a tényleges életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetés kizárja a kitoloncolás bármely lehetőségét, mivel ebben az esetben a kitoloncolás de facto
lehetetlen lenne.
A második kérdésről
65.      Második kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 2008/115 irányelvet és különösen a 6. cikkének (4) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az arra kötelezi azt a tagállamot, amely úgy dönt, hogy hosszú időre fogva tartja a jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárt, és e személyre vonatkozóan nem tud kiutasítási határozatot hozni, hogy számára – akár ideiglenes jelleggel – tartózkodási engedélyt vagy tartózkodásra jogosító egyéb engedélyt állítson ki.
66.      Amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutatott, e kérdés csak abban az esetben merül fel, ha az első kérdésre az a válasz, hogy ilyen helyzetben a 2008/115 irányelvvel ellentétes az, hogy az érintett állampolgárral szemben kiutasítási határozatot hozzanak. Kizárólag ebben az esetben, amikor a kiutasítási eljárás nem lehetséges, merül fel az a kérdés, hogy a tagállam köteles‑e „jogszerűvé tenni” az érintettnek a területén való jelenlétét azáltal, hogy tartózkodási jogot biztosít számára.
67.      Feltételezve, hogy e második kérdésre a válaszadás szükséges, mindenekelőtt a 2008/115 irányelv hatályára kell emlékeztetni. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ennek az irányelvnek nem célja a harmadik országok állampolgárainak tartózkodására vonatkozó tagállami szabályok kimerítő jellegű harmonizálása. Kizárólag a kiutasítási határozatok meghozatalára és végrehajtására vonatkozó közös normákat és eljárásokat állapít meg,(43) Ugyanebben az értelemben a Bíróság pontosította, hogy a 2008/115 irányelvnek nem célja azon harmadik országbeli állampolgárok helyzetének szabályozása, akikkel szemben nem hozható kiutasítási határozat, így a tagállamok továbbra is hatáskörrel rendelkeznek arra, hogy az uniós jog tiszteletben tartásával meghatározzák az e személyek területükön való tartózkodására alkalmazandó szabályokat.(44)
68.      Egyébiránt a 2008/115 irányelv 6. cikkének (4) bekezdése előírja, hogy a tagállamok bármikor dönthetnek úgy, hogy könyörületességből, humanitárius vagy egyéb okokból tartózkodási engedélyt vagy tartózkodásra jogosító egyéb engedélyt adnak ki, még akkor is, ha már kiadták a kiutasítási határozatot, amely esetben ezt a határozatot vissza kell vonni, vagy fel kell függeszteni. Amint arra a Bíróság rámutatott, ez a lehetőség nem korlátozódik a kifejezetten megemlített indokokra, hanem lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy bármely más, általuk megfelelőnek tartott okra támaszkodjanak.(45) Mindazonáltal e 6. cikk (4) bekezdése csupán mérlegelési mozgásteret ismer el a tagállamok számára; nem keletkeztet tehát pozitív kötelezettséget a tartózkodási engedély megadására olyan helyzetekben, amikor az irányelv nem vagy már nem teszi lehetővé a kiutasítási határozat elfogadását,(46)
69.      E körülmények között úgy vélem, hogy a 2008/115 irányelv nem kötelezi az érintett tagállamot arra, hogy tartózkodási engedélyt adjon ki a jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárnak e személy szabadságvesztés‑büntetésének e tagállamban történő végrehajtása során.
Végkövetkeztetés
70.      A fenti megfontolások alapján azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Raad van State (államtanács, Hollandia) előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésére a következő választ adja:
1)      A harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 6. és 8. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
azokkal nem ellentétes a kiutasítási határozat meghozatala olyan harmadik országbeli állampolgárral szemben, aki hosszú időtartamú szabadságvesztés‑büntetést tölt, és a kitoloncolása csak e büntetés letöltését követően valósítható meg, feltéve hogy a hatóságok rendszeresen ellenőrzik, hogy a kitoloncolás ténylegesen megvalósítható‑e, figyelembe véve az érintett személy büntetőjogi helyzetének alakulását. Ugyanakkor az arányosság elve alapján e rendelkezésekkel ellentétes a kiutasítási határozat meghozatala, ha a tényleges életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetés kizárja a kitoloncolás bármely lehetőségét, mivel ebben az esetben a kitoloncolás de facto lehetetlen lenne.
2)      A 2008/115 irányelvet
a következőképpen kell értelmezni:
az nem kötelezi az érintett tagállamot arra, hogy tartózkodási engedélyt adjon ki a jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárnak e személy szabadságvesztés‑büntetésének e tagállamban történő végrehajtása során.
1      Eredeti nyelv: francia.
i      A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.
2      2008. december 16‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2008. L 348., 98. o.).
3      Lásd többek között: 2015. április 23‑i Zaizoune ítélet (C‑38/14, EU:C:2015:260, 34. pont); 2022. október 20‑i Centre public d’action sociale de Liège (Kiutasítási határozat visszavonása vagy felfüggesztése) ítélet (C‑825/21, EU:C:2022:810, 50. pont).
4      Stb. 2000., 495. sz.
5      Stb. 2000., 497. sz.
6      A Besluit Adviescollege levenslang gestraften (az életfogytig tartó szabadságvesztésre ítélt személyekről szóló szakértői bizottsági rendelet) szerint az életfogytig tartó szabadságvesztésre ítélt személynek nyújtott kegyelem kérdését 25 év fogva tartás után mindenképpen meg kell vizsgálni.
7      C‑441/19, a továbbiakban: TQ ítélet, EU:C:2021:9.
8      C‑673/19, a továbbiakban: M ítélet, EU:C:2021:127.
9      Lásd: a külföldiek jogállásáról szóló 2000. évi törvény 64. cikke; a külföldiek jogállásáról szóló 2000. évi rendelet 6.1b. cikkének (1) bekezdése.
10      Lásd: a jelen indítvány 2. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
11      Amint arra a Bíróság a 2011. december 6‑i Achughbabian ítélet (C‑329/11, a továbbiakban: Achughbabian ítélet, EU:C:2011:807) 31. pontjában emlékeztetett, „az illetékes hatóságoknak a 2008/115 irányelv […] célja sérelmének elkerülése érdekében kellő körültekintéssel kell eljárniuk, és haladéktalanul állást kell foglalniuk arról, hogy az érintett személy tartózkodása jogszerű‑e. Az illetékes hatóságoknak, miután megállapították a tartózkodás jogellenességét, az említett irányelv 6. cikkének (1) bekezdése értelmében és az abban foglalt kivételek sérelme nélkül kiutasítási határozatot kell hozniuk”. Ugyanez vonatkozik a többek között a 2008/115 irányelvben előírt őrizeti intézkedésekre is. Ezek semmiképpen sem veszélyeztethetik a kitűzött célok megvalósulását: „a 2008/115 irányelv értelmében vett őrizeti intézkedések célja nem bűncselekmények üldözése vagy szankcionálása, hanem az ezen irányelv által a kiutasításra vonatkozóan kitűzött célok megvalósítása” (lásd: 2025. szeptember 4‑i Adrar ítélet [C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, 50. pont].
12      Lásd: a jelen indítvány 2. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
13      Lásd: a 2008/115 irányelv (2) és (4) preambulumbekezdése.
14      Lásd: 2011. április 28‑i El Dridi ítélet (C‑61/11 PPU, a továbbiakban: El Dridi ítélet, EU:C:2011:268, 59. pont); Achughbabian ítélet (43. pont). Lásd még: 2014. június 5‑i Mahdi ítélet (C‑146/, 14 PPU, EU:C:2014:1320, 38. pont), amely szerint „az EUMSZ 79. cikk (2) bekezdésének megfelelően a 2008/115 irányelv célkitűzése – amint az annak (2) és (11) preambulumbekezdéséből kitűnik – egy közös normákon és jogi biztosítékokon alapuló hatékony visszatérési és hazatelepülési politika létrehozása annak érdekében, hogy az érintett személyek emberséges módon és alapvető jogaik és méltóságuk teljes mértékű tiszteletben tartása mellett térhessenek vissza”. Lásd még: 2020. május 14‑i Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság ítélet (C‑924/19 PPU és C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 121. pont); TQ ítélet (70. pont).
15      Lásd ebben az értelemben: 2021. június 3‑i Westerwaldkreis ítélet (C‑546/19, EU:C:2021:432, 55. pont). Ugyanakkor azt a pontosítást kell tenni, hogy amint azt a jelen indítvány 44. pontjában elemezni fogom, az ítélkezési gyakorlatból egyértelműen kitűnik, hogy a kiutasítási határozat elfogadása azt jelenti, hogy az érintett tagállam hatóságainak a kezdetektől fogva figyelembe kell venniük a végrehajtás előre látható feltételeit, így az ilyen határozat nem hozható meg érvényesen abban az esetben, ha az ügy körülményeire tekintettel a kiutasítás a gyakorlatban észszerűen nem látható előre. Egyébiránt hasznosnak tartom megjegyezni, hogy „a harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre irányuló javaslat” című bizottsági dokumentumban [COM(2005) 391 végleges] a 8. cikk (1) bekezdésében szerepelt az a lehetőség, hogy „a tagállamok egy megfelelő időre [elhalasszák] a kiutasítási határozat végrehajtását, figyelembe véve az egyes esetek konkrét körülményeit”. A végleges szövegben ez a lehetőség a 9. cikk (2) bekezdésében jelenik meg, azonban kifejezetten a tulajdonképpeni „kitoloncolási” szakaszra fókuszálva. Ez az áthelyezés véleményem szerint a jogalkotó azon szándékát tükrözi, hogy megőrizze a kiutasítási határozat elfogadásának kötelező és szisztematikus jellegét, ugyanakkor mozgásteret hagy a tagállamoknak arra, hogy az egyes esetek sajátos körülményeire tekintettel időben kiigazítsák a kitoloncolás végrehajtását.
16      Amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, e kivételek egyike sem alkalmazható az alapügyekben.
17      Lásd: Lebœuf, L., „La Cour de justice à la poursuite d’une conciliation entre la compétence pénale des États membres et l’effet utile de la directive retour. CJUE, 1er
octobre 2015, Celaj, aff. C‑290/14, EU:C:2015:640”, Revue des affaires européennes – Law & European affairs, 2015/4, 749. o.
18      El Dridi ítélet (58–62. pont).
19      Lásd: Achughbabian ítélet (42–45. pont).
20      Lásd: 2012. december 6‑i Sagor ítélet (C‑430/11, a továbbiakban: Sagor ítélet, EU:C:2012:777, 45. pont). A Bíróság konkrétan rámutat arra, hogy „[a] kiutasítási eljárás sérelmének ilyen veszélye áll fenn különösen akkor, ha az alkalmazandó szabályozás nem írja elő, hogy a harmadik ország jogellenesen tartózkodó állampolgárára kiszabott lakhelyelhagyásitilalom‑büntetésnek véget kell érnie, amikor az említett személy kiutasítása lehetségessé válik”.
21      Lásd: 2015. április 23‑i Zaizoune ítélet (C‑38/14, EU:C:2015:260, 37. pont).
22      Lásd: Sagor ítélet (36. pont).
23      Achughbabian ítélet (41. pont).
24      2016. június 7‑i ítélet (C‑47/15, a továbbiakban: Affum ítélet, EU:C:2016:408).
25      Affum ítélet (65. pont). Kiemelés tőlem.
26      A Le Robert szótár a „sújtani” („réprimer”) kifejezést a következőképpen határozza meg: „Action de réprimer: châtiment, punition. La répression d'un crime. Répression et prévention („Sújtás: súlyos büntetés, felelősségre vonás. Bűncselekmény büntetése. Büntetés és megelőzés.”), a következő linken elérhető: https://dictionnaire.lerobert.com/definition/repression.
27      C‑69/21, EU:C:2022:913.
28      M ítélet (38–42. pont).
29      Ebben az összefüggésben meg kell jegyezni, hogy a TQ ítéletben a Bíróság többek között úgy ítélte meg, hogy a 2008/115 irányelv 8. cikkével ellentétes az érintett tagállam hatóságainak azon gyakorlata, hogy a kísérő nélküli kiskorúakkal szemben kiutasítási határozatot hoznak, de a kitoloncolást nem foganatosítják addig, amíg a kiskorúak be nem töltik a 18. életévüket (79. és 80. pont). Úgy vélem, hogy a TQ ítéletben alkalmazott megoldás – annak ellenére, hogy hasonlóság áll fenn a kiutasítási határozat és annak végrehajtása közötti időbeli elkülönülés tekintetében – nem ültethető át az alapügyekre. A TQ ítélet kísérő nélküli kiskorúakra vonatkozott, és rávilágított arra, hogy a nemzeti hatóságok gondatlanul végezték el a 2008/115 irányelv 10. cikkében egy különösen kiszolgáltatott csoport javára előír ellenőrzéseket. A jelen ügyek hosszú időtartamú, vagy akár életfogytig tartó szabadságvesztésre ítélt felnőttekre vonatkoznak, és a kitoloncolás de facto felfüggesztése kizárólag e büntetések végrehajtásából ered.
30      Kiemelés tőlem.
31      Úgy vélem, hogy a 2008/115 irányelv 9. cikkének (2) bekezdésében példálózó jelleggel felsorolt két indok egy közös kritériumot emel ki. Olyan helyzetekről van ugyanis szó, amelyekben a kitoloncolás objektív akadályoztatás miatt ideiglenesen lehetetlen vagy értelmetlen. A végleges változat a Bizottság eredeti javaslata 8. cikkének (1) bekezdésénél – amely általánosabban került megfogalmazásra – valóban pontosabban körülírja ezt a lehetőséget (lásd: a jelen indítvány 15. lábjegyzete). Mindazonáltal úgy látom, hogy ugyanezen alapgondolatnak a 9. cikk (2) bekezdésében való fenntartása, vagyis az adott ügy körülményeitől függően a megfelelő időszakra történő halasztás azt mutatja, hogy a jogalkotó meg kívánta őrizni ezt a mérlegelési mozgásteret, és azt strukturáltabb keretbe kívánta helyezni. Márpedig, ha egy harmadik országbeli állampolgárt hosszú időtartamú szabadságvesztés‑büntetésre ítélnek, és e büntetést le kell töltenie, a tagállam számára ténybeli és jogi szempontból lehetetlen a kitoloncolása a fogva tartás időtartama alatt. Az ilyen helyzet tehát ugyanazt a logikát követi, mint az e 9. cikk (2) bekezdésében szereplő esetek.
32      Emellett érdemes emlékeztetni arra, hogy a Bíróság az Achughbabian ítélet 45. pontjában pontosította, hogy a „megfelelő időben történő” kiutasítás céljával ellentétes, „ha az érintett tagállam – miután megállapította, hogy a harmadik ország állampolgárának tartózkodása jogellenes – a kitoloncoló határozat végrehajtását vagy akár elfogadását megelőzően büntetőeljárást folytatott le, amelyet adott esetben szabadságvesztés‑büntetés követett. Az ilyen eljárás késleltetné a kitoloncolást […], és ezért nem szerepelhet a kitoloncolás elhalasztásának a 2008/115 irányelv 9. cikkében említett indokai között” (kiemelés tőlem). E megfontolást azonban ezen ítélet 44. pontjának fényében kell értelmezni, amelyben a Bíróság arra az érvre válaszolt, amely szerint „a 2008/115 irányelv 8., 15. és 16. cikk[ével] […] nem ellentétes […] az, hogy a tagállam a harmadik ország jogellenesen tartózkodó állampolgárával szemben szabadságvesztés‑büntetést szabjon ki e személy ezen irányelvben foglalt eljárások szerinti kitoloncolása előtt”. Ebből az összefüggésből egyértelműen kitűnik, hogy a Bíróság a jogellenes tartózkodáshoz kapcsolódó büntetőeljárásokra, nem pedig más önálló bűncselekmények miatt hozott ítéletekre utalt.
33      Lásd analógia útján: 2024. december 19‑i Kaduna ítélet (C‑244/24 és C‑290/24, EU:C:2024:1038, különösen a 143. pont).
34      Meg kell jegyezni továbbá, hogy a TQ ítélet (81. pont) nyomán a Bíróság előírja a visszaküldés kockázataira és a kiutasításnak a családi életre gyakorolt hatásaira vonatkozó naprakész értékelés elvégzését.
35      Lásd többek között ebben az értelemben: El Dridi ítélet (31. és 55. pont); Achughbabian ítélet (43. pont); Sagor ítélet (32. pont); Affum ítélet (61., 82. és 86. pont), amelyek lényegében emlékeztetnek arra, hogy a 2008/115 irányelv célja egy „közös normákon és eljárásokon” alapuló hatékony visszatérési politika bevezetése.
36      Lásd többek között: az elítélt személyek átszállításáról szóló egyezmény kiegészítő jegyzőkönyvének 3. cikke.
37      2018. június 19‑i ítélet (C‑181/16, a továbbiakban: Gnandi ítélet, EU:C:2018:465).
38      Mindazonáltal a Gnandi ítélettel való analógiát körültekintően kell kezelni. Először is, a kitoloncolás akadálya nem ugyanolyan jellegű. A Gnandi ügyben az akadály egy uniós jogosultságból, a nemzetközi védelem iránti kérelem elutasításával szembeni, felfüggesztő hatályú jogorvoslatból, valamint az ebből eredő tartózkodási jogból származott. A kitoloncolás lehetetlensége tehát közvetlenül a hatékony jogorvoslat biztosításának szükségességéből és a visszaküldés tilalma elvének tiszteletben tartásából eredt. A jelen ügyekben az akadály kizárólag büntetőjogi és belső jellegű. Hosszú időtartamú büntetés vagy életfogytig tartó szabadságvesztés biztonságos tagállamban történő végrehajtásáról van ugyanis szó, amely nem kapcsolódik az uniós jog által biztosított tartózkodási joghoz. Másodszor, az időbeli vonatkozás teljesen eltérő. A Gnandi ítéletben a felfüggesztés a jogorvoslat időtartamára korlátozódik, míg jelen esetben az akadály tíz, tizenöt vagy húsz évig, sőt akár egész életre is fennállhat. A Gnandi ítéletben alkalmazott sémára (jogellenes tartózkodás megállapítása, kiutasítási határozat elfogadása, azonban a végrehajtás felfüggesztése egy meghatározott jogi keretben) ezért csak analógiaként, de nem átültethető példaként lehet hivatkozni‑
39      Fontosnak tartom hangsúlyozni, hogy ez az eset nagyrészt elméleti jellegű, mivel az ilyen helyzet nagy valószínűséggel sértené az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑ n aláírt európai egyezménynek (a továbbiakban: EJEE) az Emberi Jogok Európai Bírósága által értelmezett 3. cikkét. Közelebbről, e bíróság szerint az EJEE főszabály szerint nem tiltja az életfogytig tartó büntetés kiszabását. Mindazonáltal ahhoz, hogy egy ilyen büntetés összeegyeztethető legyen az EJEE 3. cikkével, jogilag és ténylegesen is enyhíthetőnek kell lennie, vagyis egyszerre kell biztosítania a szabadlábra helyezés és az ítélet felülvizsgálatának lehetőségét (lásd: EJEB, 2013. július 9., Vinter és társai kontra Egyesült Királyság [GC] [CE:ECHR:2013:0709JUD006606909, 110. és 122. §]). Lásd még ugyanebben a tárgyban: EJEB, 2016. április 26., Murray kontra Hollandia [GC] (CE:ECHR:2016:0426JUD001051110, 101–104. §); EJEB, 2017. január 17., Hutchinson kontra Egyesült Királyság [GC] (CE:ECHR:2017:0117JUD005759208, 42. §); EJEB, 2019. június 13., Marcello Viola kontra Olaszország (2. sz.) (CE:ECHR:2019:0613JUD007763316, 136. §): „az emberi méltóság, amely az Egyezmény által létrehozott rendszer középpontjában áll, megakadályozza, hogy valakit kényszer útján megfosszanak a szabadságától anélkül, hogy egyúttal ne törekednének a társadalomba való visszailleszkedésére, és ne biztosítanák számára annak lehetőségét, hogy egy napon visszanyerje e szabadságát” (lásd általában ezzel a kérdéssel kapcsolatban: Maierhöfer, C., „Artikel 3. Verbot des Folter”, in Frowein/Peukert, Europäische MenschenRechtsKonvention. EMRK‑Kommentar, N. P. Engel Verlag, Kehl am Rhein, 2024, 4. kiad., 130. és azt követő o.). Ezenkívül meg kell jegyezni, hogy amint az a jelen indítvány 13. pontjában szerepel, X ügyében a kegyelem megadásának kérdését 25 év letöltött szabadságvesztés után mindenképpen meg fogják vizsgálni.
40      A „kitoloncolás tényleges lehetőségének” hiányára utalva a 2008/115 irányelv 15. cikke (4) bekezdésében szereplő „kitoloncolás ésszerű lehetősége” fogalmát idézem fel, amint azt a Bíróság a 2009. november 30‑i Kadzoev ítéletében (C‑357/09 PPU, EU:C:2009:741) értelmezte. Ugyanakkor ez a hivatkozás egy másik problémakörre vonatkozik, nevezetesen a kiutasítás céljából foganatosított őrizetre, nem pedig arra, amely az alapügyekben felmerül.
41      Emlékeztetek arra, hogy az EJEE‑t illetően megkérdőjeleződne a de jure és a de facto életfogytig tartó szabadságvesztés‑büntetésnek az ezen egyezmény 3. cikkével való összeegyeztethetősége (lásd: a jelen indítvány 39. lábjegyzete).
42      Lásd: El Dridi‑ítélet (41. pont); 2015. június 11‑i Zh. és O. ítélet (C‑554/13, EU:C:2015:377, 49. pont).
43      Amint az többek között az M. ítéletből (43. pont) kitűnik.
44      Lásd: M ítélet (44. és 45. pont). Emlékeztetek arra, hogy ebben az ügyben a kiutasítási határozat elfogadásának lehetetlensége többek között a visszaküldés tilalma elvének alkalmazásából eredt.
45      Lásd ebben az értelemben: 2022. október 20‑i Centre public d’action sociale de Liège (Kiutasítási határozat visszavonása vagy felfüggesztése) ítélet (C‑825/21, EU:C:2022:810, 43. pont). Ezzel összefüggésben a Bíróság rámutatott, hogy az uniós jogalkotó által a tagállamoknak biztosított mérlegelési jogkör „igen széles” (ezen ítélet 44. pontja).
46      Így a Bíróság a 2022. november 22‑i Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Kiutasítás – Orvosi kannabisz) ítéletben (C‑69/21, EU:C:2022:913, 86. pont) úgy ítélte meg, hogy a 2008/115 irányelv „csupán lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a területükön jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgároknak könyörületességből vagy humanitárius okokból tartózkodási jogot biztosítsanak a nemzeti joguk – nem pedig az uniós jog – alapján”.