62004CC0406_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. Jelen ügyben a Tribunal du travail de Bruxelles (Belgium) az EK 234. cikk alapján kérdéseket terjesztett a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra, amelyekben lényegében arra keresi a választ, hogy a nemzeti jogszabályban meghatározott, a valamely ellátásra való jogosultság feltételéül szabott lakóhellyel rendelkezés követelménye ellentétes‑e az EK 17. és EK 18. cikkel, amely szerint az uniós polgárokat megilleti a tagállamok területén való szabad mozgás és tartózkodás joga akkor, ha a kérelmező a munkaerőpiacon való rendelkezésre állás kötelezettsége alól mentesített munkanélküli.
2. Ez előzetesen azt a kérdést veti fel, hogy az ellátás a közösségi jog szempontjából miként sorolható be.
3. A besorolás megtörténte után a vizsgálandó fő kérdés az ellátásnak a közösségi szociális biztonsági jogszabályok értelmében való exportálhatóságára vonatkozik.
II – A vonatkozó közösségi szabályozás
4. Az EK 17. és EK 18. cikk a következőképpen szól:
„EK 17. cikk
(1) Létrejön az uniós polgárság. Uniós polgár mindenki, aki valamely tagállam állampolgára. Az uniós polgárság kiegészíti és nem helyettesíti a nemzeti állampolgárságot.
(2) Az uniós polgárokat megilletik az e szerződés által rájuk ruházott jogok, és terhelik az e szerződésben előírt kötelezettségek.
EK 18. cikk
(1) Az e szerződésben és a végrehajtására hozott intézkedésekben megállapított korlátozásokkal és feltételekkel minden uniós polgárnak joga van a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz.
[…]”
5. Az 1612/68/EGK rendelet(2) 7. cikke előírja:
„(1) Valamely tagállamnak egy másik tagállam területén foglalkoztatott állampolgárát a foglalkoztatási- és munkafeltételek tekintetében nem kezelhetik állampolgársága miatt a hazai állampolgároktól eltérő módon, különösen ami a javadalmazást, a munkaviszony megszüntetését és munkanélkülivé válás esetén az újraelhelyezést vagy újrafoglalkoztatást illeti.
(2) A hazai munkavállalókkal azonos szociális és adókedvezményeket élvez. […]”
6. Az 1408/71 rendelet(3) a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra történő alkalmazásáról szól.
7. E rendelet 1. cikke a) pontjának i. alpontja értelmében munkavállaló, aki akár kötelezően, akár szabadon választható folytatólagos biztosítás keretében a munkavállalókra vonatkozó szociális biztonsági rendszerek ágaiba tartozó egy vagy több kockázattal szemben biztosított.
8. Az 1. cikk o) pontjának vonatkozó része szerint „illetékes intézmény” az az intézmény, amelynél az érintett az ellátás igénylésének időpontjában biztosított.
9. „Illetékes állam” az a tagállam, amelynek területén az illetékes intézmény található.(4)
10. Az 1408/71 rendelet 10. cikkének (1) bekezdése szerint:
„A rendelet eltérő rendelkezéseinek hiányában az egy vagy több tagállam jogszabályai szerint megszerzett rokkantsági, öregségi vagy túlélő hozzátartozókat megillető pénzbeli ellátás, munkahelyi balesetek vagy foglalkozási megbetegedések esetén fizetett nyugdíj és haláleseti juttatás nem csökkenthető, nem módosítható, nem függeszthető fel, nem vonható vissza vagy foglalható le azzal az indoklással, hogy a jogosult egy másik tagállam területén rendelkezik lakóhellyel, mint amely tagállam területén a fizetésre kötelezett intézmény található.
[…]”
11. Az 1408/71 rendelet 4. cikkének (1) bekezdése szerint:
„E rendelet alkalmazandó a következő szociális biztonsági ágakat érintő valamennyi jogszabályra:
[…]
c) öregségi ellátások;
[…]
g) munkanélküli-ellátások;
[…]”
12. Az 1408/71 rendelet III. Címének 6. fejezete a munkanélküli-ellátásokra vonatkozó különleges rendelkezéseket állapítja meg.
13. A 6. fejezet 2. szakasza az illetékes államon kívüli tagállamba távozó munkanélküliekre vonatkozó szabályokat tartalmaz. A 2. szakasz 69. cikke a más tagállamba munkakeresés céljából távozó munkanélküliek tekintetében a munkanélküli-ellátásokra vonatkozó korlátozott jogosultságot határoz meg.
14. A 6. fejezet 3. szakasza azon munkanélkülieket illetően tartalmaz szabályokat, akik legutolsó munkaviszonyuk időtartama alatt az illetékes államon kívüli tagállamban rendelkeztek lakóhellyel. A 3. szakasz 71. cikke (1) bekezdésének a) pontja a részlegesen vagy időszakosan munkanélkülivé vált, illetve a teljes munkanélküli határ menti ingázók tekintetében határozza meg a munkanélküli-ellátásokra vonatkozó jogosultságot. A 3. szakasz 71. cikke (1) bekezdésének b) pontja az olyan nem határ menti ingázó munkanélküliek tekintetében határozza meg a munkanélküli-ellátásokra vonatkozó jogosultságot, akik utolsó foglalkoztatásuk ideje alatt az illetékes államon kívüli tagállamban rendelkeztek lakóhellyel.
III – A vonatkozó nemzeti szabályozás
15. A munkanélküliségről szóló 1991. november 25‑i belga királyi rendelet(5) 66. §‑ának (1) bekezdése szerint:
„A juttatásokra való jogosultsághoz a munkanélküli szokásos tartózkodási helyének Belgiumban kell lennie; ezenkívül szükséges, hogy ténylegesen Belgiumban rendelkezzék lakóhellyel.
Az irányító bizottság véleményének meghallgatása után a miniszter meghatározza azon eseteket és körülményeket, amelyeket figyelembe véve a Belgiumban ténylegesen lakóhellyel nem rendelkező munkanélküliek részére juttatás nyújtható.”
16. A miniszter által engedélyezhető, a tényleges lakóhelyre vonatkozó követelménytől való eltérést a munkanélküliekre vonatkozó szabályok végrehajtásáról szóló, 1991. november 26‑i miniszteri rendelet 39. §‑a tartalmazza, amely négy speciális helyzetre vonatkozik, és amely szerint az ideiglenes és rövid, nevezetesen a négy hétnél nem hosszabb tartózkodás nem akadálya az ellátásra való jogosultságnak.
17. Az 1995. november 22‑i királyi rendelettel módosított 1991. november 25‑i királyi rendelet(6) 89. §‑ának (1) bekezdése szerint a legalább ötvenedik életévét betöltött teljes munkanélküli kérésére az 1991. november 25‑i királyi rendeletben meghatározott bizonyos követelmények alkalmazása alól mentesíthető, ha teljes munkanélküliként a kérelmet megelőző két évben legalább 312 napon át juttatásban részesült. Ezen követelmények magukban foglalják a munkaerőpiacon rendelkezésre állás és a bármely megfelelő munka elfogadásának kötelezettségét, a munkaközvetítő irodánál való megjelenés, illetve a kiegészítő tevékenységben való részvétel kötelezettségét, továbbá a munkakeresőként történő nyilvántartásba vételi kötelezettséget.
18. A 89. §‑t módosította a 2002. május 27‑i királyi rendelet,(7) amely 2002. július 1‑jén lépett hatályba. A módosítás értelmében az idős munkanélküliek esetében az 1991. november 25‑i királyi rendeletben meghatározott követelmények alkalmazása alóli mentesítés aszerint változik, hogy a munkanélküli 50 vagy 58 év feletti‑e. Így az 50 és 58 év közötti munkanélküliek bizonyos követelmények alkalmazása alól mentesíthetők, azonban a munkaerőpiacon rendelkezésre állás és a bármely megfelelő munka elfogadásának kötelezettsége, a munkaközvetítő irodánál való megjelenés vagy a kiegészítő tevékenységben való részvétel kötelezettsége, továbbá a munkakeresőként történő nyilvántartásba vételi kötelezettség alól nem. Ezzel ellentétben az 58 év feletti munkanélküliek ezen három, illetve más követelmények alól is mentesülnek.
IV – A tényállás és a nemzeti eljárás
19. Gérald De Cuyper belga állampolgár 1942‑ben született. Korábban Belgiumban állt munkaviszonyban, 1997 óta pedig munkanélküli-ellátásban részesült.
20. 1998‑ban az 1991. november 25‑i királyi rendelet 89. §‑ának (1) bekezdése alapján mentesítették a helyi ellenőrzésen való részvételi kötelezettség alól. A mentesítés az alábbi következményekkel járt:
– amennyiben alkalmi tevékenységet folytatott, nem kellett bizonyítania, hogy már korábban, munkavállalóként is ezt a tevékenységet folytatta az ellátás folyósítása iránti kérelem benyújtását megelőző három hónapban;
– nem terhelte a munkaerőpiacon való rendelkezésre állás és a bármely megfelelő munka elfogadásának kötelezettsége, a munkaközvetítő irodánál való megjelenés vagy a kiegészítő tevékenységben való részvétel kötelezettsége;
– saját javára és haszonszerzési cél nélkül, bármely, saját javaival kapcsolatos tevékenységet folytathatott;
– mentesítették a munkakeresőként történő nyilvántartásba vétel alól.
21. 1999 decemberében, a személyes és családi körülményeire vonatkozóan tett nyilatkozatában Gérald De Cuyper megerősítette, hogy egyedülálló, és Brüsszelben rendelkezik lakóhellyel.
22. 2000 áprilisában a jogosult által tett nyilatkozatok valóságtartalmának ellenőrzésére irányuló rutinvizsgálatot követően a nemzeti foglalkoztatási hivatal (Office national de l’emploi, a továbbiakban: ONEM) Gérald De Cuypert családi körülményeinek ellenőrzése céljából személyes meghallgatásra Brüsszelbe idézte, amelyen Gérald De Cuyper meg is jelent. Ezt követően az ONEM előtt olyan nyilatkozatokat tett, miszerint 1999 januárja óta Franciaország déli részén lakik. Ott hajót vásárolt, amelyet lakhatása céljára újít fel.
23. Gérald De Cuyper elismerte, hogy körülbelül negyedévente tér vissza Belgiumba, ahol egy berendezett szobája van, és körülményei megváltozásáról nem értesítette az ONEM‑et.
24. Vizsgálatai alapján az ONEM arra a következtetésre jutott, hogy Franciaországban lakik, nyugdíjas barátnőjével.
25. 2000 júliusában Gérald De Cuyper nem jelent meg a meghallgatáson, amelyre védekezésének előterjesztése céljából idézték meg.
26. 2000 szeptemberében az ONEM értesítette, hogy határozatával 1999‑re visszamenőleges hatállyal kizárja a munkanélküli-ellátásra való jogosultságból, mivel nem teljesítette az 1991. november 25‑i királyi rendelet 66. §‑a szerinti tényleges lakóhelyre vonatkozó követelményt (a továbbiakban: lakóhely‑követelmény).
27. Gérald De Cuyper ezt a határozatot a Tribunal du travail de Bruxelles előtt megtámadta.
28. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzés szerint a bíróság előtt lévő iratokból kitűnik, hogy az 1991. november 26‑i miniszteri rendelet 39. §‑ában meghatározott miniszteri eltérések egyikét sem kérelmezheti, így a lakóhely-követelmény hatálya alá esik.
29. E körülmények alapján a Tribunal du travail de Bruxelles az EK 234. cikk szerint előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„Az Európai Közösség létrehozásáról szóló szerződés 17. és 18. cikke alapján a valamennyi európai polgárt megillető szabad mozgás és tartózkodás akadályának minősül‑e a munkanélküliségről szóló 1991. november 25‑i királyi rendelet 66. §‑ában a juttatások feltételeként előírt tényleges belgiumi lakóhellyel rendelkezés kötelezettsége, amelyet arra az 50 feletti munkanélkülire alkalmaznak, aki az említett királyi rendelet 89. §‑a alapján mentesül a rendszeres bejelentkezés alól, ami egyúttal a munkaerőpiacon való rendelkezésre állás alóli mentességet is jelent?
A munkanélküli-járadékok biztosításának feltételéül előírt, az illetékes állam nemzeti területén való lakóhellyel rendelkezés e kötelezettsége, amelyet a belső jogban a munkanélküli járadékok folyósításának jogszabályban foglalt feltételei betartására irányuló ellenőrzés indokol, megfelel‑e az arányosság követelményének, amelynek – mivel korlátozza az Európai Közösséget létrehozó szerződés 17. és 18. cikke alapján valamennyi európai polgárt megillető szabad mozgást és tartózkodást – e közérdekű cél követésekor eleget kell tenni?
A lakóhelyre vonatkozó e kötelezettség nem jár‑e azzal a hatással, hogy a munkanélküli-járadékok biztosítása során – mivel csak azoknak a jogosultságát ismeri el, akik a szerződés 17. és 18. cikkében foglalt szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogukat nem gyakorolják, és megtagadja azt azoktól, akik a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való joggal élni kívánnak – e korlátozás visszatartó hatásának köszönhetően megkülönbözteti az európai polgárokat és az illetékes tagállam állampolgárait?”
30. Gérald De Cuyper, az ONEM, a Bizottság, Belgium, Franciaország és Németország írásbeli észrevételeket terjesztett elő, és a tárgyaláson képviseltette magát. Hollandia és az Egyesült Királyság csak a tárgyaláson tettek észrevételeket.
V – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
31. A Tribunal du travail de Bruxelles lényegében arra keresi a választ, hogy azoknak az 50 év feletti munkanélkülieknek a tekintetében a jogosultság feltételeként alkalmazott lakóhely-követelmény, akik – többek között – mentesülnek a munkaerőpiacon való rendelkezésre állás kötelezettsége alól, az EK 17. és EK 18. cikkel ellentétes módon korlátozza‑e az Európai Unió polgárait a Közösségen belüli szabad mozgás és tartózkodás jogában.
32. A jelen körülmények között alkalmazandó közösségi jogszabályok meghatározása érdekében meg kell vizsgálni, hogy hová sorolható be az 50 év feletti azon munkanélkülieknek nyújtott ellátás, akik a munkanélküli-ellátásokra való jogosultság megállapításáról szóló nemzeti jogszabályok értelmében mentesülnek, többek közt, a munkaerőpiacon való rendelkezésre állás kötelezettsége alól (a továbbiakban: ellátás vagy kérdéses ellátás).
Az ellátás besorolása
33. Gérald De Cuyper, az ONEM, Belgium, Franciaország és Németország szerint az ellátás az 1408/71 rendelet értelmében munkanélküli-ellátásnak minősül. A Bizottság ellentétes álláspontot képvisel.
34. Világosnak tűnik, hogy a Bizottság által előadottakkal ellentétben az 1612/68 rendelet 7. cikke a jelen ügyre nem alkalmazható.
35. Ahogyan a tárgyaláson az Egyesült Királyság érvelt, ezen rendelkezés szerint valamely tagállam munkavállalója valamely más tagállam területén azonos szociális és adókedvezményekre jogosult, mint e második tagállam munkavállalói.
36. Gérald De Cuyper ezzel ellentétben annak a tagállamnak a munkavállalóival kér azonos bánásmódot, amelynek ő is állampolgára, és akik e tagállamban rendelkeznek lakóhellyel.
37. A kérdéses ellátás ezért nem sorolható be az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése szerinti szociális kedvezmények közé.
38. A Bizottság előadja továbbá, hogy a munkanélküli-ellátásra való jogosultság feltételezi, hogy a munkanélküli a nyilvántartást vezető munkaközvetítő iroda általi elhelyezésre rendelkezésre áll. Jelen ügyben Gérald De Cuypert az 1991. november 25‑i királyi rendelet 89. §‑a alapján mentesítették a munkaerőpiacon való rendelkezésre állás követelménye alól.
39. A Bizottság írásbeli észrevételeiben úgy érvelt, miszerint a Gérald De Cuyper által igényelt ellátás „korkedvezményes nyugellátásnak” tekinthető. A tárgyaláson ellenben előadta, hogy ez az ellátás nem minősül szükségszerűen korkedvezményes nyugellátásnak, hanem inkább sui generis
ellátásnak. A Bizottság szerint az ellátás mindkét esetben kívül esik az 1408/71 rendelet hatályán.
40. Érvelése alátámasztására az Otte‑ügyben hozott ítéletre(8) hivatkozik, amelyben a Bíróság az 1408/71 rendelet hatálya alá eső munkanélküli-ellátást megkülönböztette a szerkezetátalakítási támogatástól, amelyet a német szénbányászat szerkezetátalakítása következtében munkanélkülivé vált idősebb bányászok részére, nem kötelező támogatás formájában nyújtottak,(9) elbocsátásuktól a nyugdíjkorhatár eléréséig terjedő időszakban. A Bizottság felhívja a figyelmet arra, hogy a szerkezetátalakítási támogatás jogosultjait nem terhelte a munkakeresőként nyilvántartásba vételi és a munkaerőpiacon való rendelkezésre állás követelménye – az 1991. november 25‑i királyi rendelet szerint Gérald De Cuypert is mentesítették mindkét követelmény alól. Megjegyzi, hogy az Otte‑ügyben hozott ítéletében a Bíróság megállapította: a szerkezetátalakítási támogatás nyújtásának a foglalkoztatáspolitikai céljából eredő feltételei, különösen az elbocsátott munkavállalóknak a munkanélküli szférából való kiemelése, egyértelműen különböznek az 1408/71 rendelet 4. cikke (1) bekezdésének g) pontja szerinti munkanélküli-ellátás jellemzőitől.(10)
41. Igaz, hogy az Otte-ügyben szereplő ellátás hasonló a Gérald De Cuyper részére fizetett ellátáshoz annyiban, hogy a kérelmezőt mentesítették a munkakeresőként való nyilvántartásba vételi és a munkaerőpiacon rendelkezésre állás kötelezettsége alól.
42. Az Otte-ügyben szereplő szerkezetátalakítási támogatást azonban saját összefüggéseiben olyan ellátásnak kell tekinteni, amelyet a német bányaipar szerkezetátalakítása következtében munkanélkülivé vált idős bányászok számára fizettek. Valóban, a Bíróság megállapította, hogy a szerkezetátalakítási támogatás elsődleges célja annak biztosítása volt, hogy az átalakítási intézkedéseket követően elbocsátott munkavállalók némi jövedelemmel rendelkezzenek, és így „kiemelésre kerüljenek a munkanélküli-ellátás területéről”.(11)
43. Ez az összefüggés egyértelműen más, mint amelyben Gérald De Cuyper kért ellátást.
44. A szerkezetátalakítási támogatást más jellemzői is megkülönböztetik a jelen ügytől. Ezt az időskori nyugellátásra való jogosultsághoz szükséges feltételeket csaknem teljesítő munkanélkülieknek nyújtották.(12) A szerkezetátalakítási támogatás jogosultjának nem kellett tartózkodnia a munkavállalóként vagy önfoglalkoztatóként folytatott olyan tevékenységtől, amelyből származó jövedelem valamely meghatározott korlátot meghalad, míg a jelen ügyben a munkanélküli az 1991. november 25‑i királyi rendelet 25. §‑ának (3) bekezdése szerint csak saját javára és haszonszerzési cél nélkül végezhet bármely, saját javaival kapcsolatos tevékenységet.
45. Az a tény továbbá, hogy a kérdéses ellátás kevés közös vonást mutat az öregségi ellátásokkal, azt az álláspontot támasztja alá, miszerint nem lehet korengedményes nyugellátásnak tekintetni.
46. A következő jellemzőkkel rendelkező ellátásokat minősítettek öregségi ellátásnak: amelyeket idős állampolgároknak biztosítanak annak érdekében, hogy őket minimális megélhetési eszközzel lássák el,(13) és amelyek a nyugdíjjogosultság fennállásától függnek; az ellátást nyugdíjbiztosítási intézmény folyósítja; az ellátás összegének kiszámítása a nyugdíjra vonatkozó kritériumok alapján történik; és az ellátás az öregségi nyugdíj kiegészítésére szolgál.(14)
47. A fenti jellemzők egyike sem hasonlít a kérdéses ellátás nyújtásának feltételeihez. Attól a ténytől eltekintve, hogy 50 éven feletti olyan személyeknek fizetik ki, akikkel szemben nem követelmény a munkaerőpiacon való rendelkezésre állás, az ellátás semmilyen más módon nem hasonlít az öregségi ellátásokhoz.
48. Ebből következően el kell utasítani a Bizottság azon észrevételét, miszerint a Gérald De Cuyper által kérelmezett ellátás korkedvezményes nyugellátás.
49. A lakóhely-követelménytől eltekintve, az ellátás folyósításának az 1991. november 25‑i királyi rendelet 89. §‑ának (1) bekezdése szerinti feltétele, hogy a kérelmező munkanélküli, 50 év feletti_és a kérelem benyújtását megelőző két évben több mint 312 napon át részesült munkanélküli-ellátásban.
50. Ezek a feltételek egyértelműen a munkanélküliség kockázatára vonatkoznak. Ezáltal azt sugallják, hogy ez az ellátás munkanélküli-ellátás; álláspontom szerint ezt nem ellensúlyozza a munkakeresőként történő nyilvántartásba vételi és a munkaerőpiacon való rendelkezésre állás – a munkanélküli-ellátásokra való jogosultsággal általában társított feltételek – alóli mentesítés.
51. Álláspontom szerint a mentesítés nem változtat Gérald De Cuyper munkanélküli státuszán sem. Az ONEM tárgyaláson előadott álláspontja szerint a belga jogszabályok az idős munkanélkülieket a fiatal munkanélküliekkel azonos elbírálásban részesítik. Az idős munkanélkülieket, a korengedményes nyugellátásban részesülő személyekkel ellentétben, a munkanélküliként történő nyilvántartásba vétel és a munkaerőpiacon való rendelkezésre állás alóli mentesítés ellenére, nem tekintik úgy, hogy a munkaerőpiacot végleg elhagyták; a későbbiekben visszatérhetnek a munkavállaláshoz.
52. Azt is meg kell jegyezni, hogy a 2002. május 27‑i királyi rendelet értelmében 2002. júliusától az 58 éven aluli idős munkanélküliek már nem kérhetik a munkakeresőként történő nyilvántartásba vétel és a munkaerőpiacon való rendelkezésre állás alóli mentesítést.
53. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben nem találok semmi arra utalót, hogy a Gérald De Cuyper által kért ellátás bármiben különböznék az önhibán kívüli munkanélküliség esetén fizetendő ellátástól, ezért álláspontom szerint az 1408/71 rendelet 4. cikke (1) bekezdésének g) pontja szerinti munkanélküli-ellátásnak minősül.
A munkanélküli-ellátás összefüggései
54. Az önhibán kívüli munkanélküliség esetére járó ellátások jogi szabályozása a szociális biztonsági rendszerekben különleges helyet foglal el.
55. Ezen ellátások célja a munkavállalók és családtagjaik részére az ideiglenes és önhibán kívüli munkanélküliség esetére támogatás nyújtása.
56. Az ilyen ellátásra ezért az általános munkaerőpiacon aktív dolgozóként jelen lévő személyek jogosultak. Az ellátásokra általában jellemző, hogy – bizonyos maximális összeget figyelembe véve – az utolsó keresethez igazodnak.
57. Az ellátásokat az általános adókból vagy az elsődleges munkabérbevételekhez kapcsolódó speciális járulékokból finanszírozzák.
58. Ezen jellegzetességek magukban foglalják azt, hogy a munkanélküli-ellátásban részesülőknek a munkaerőpiacon rendelkezésre kell állniuk, azaz a munkahelykeresésben segítséget nyújtó szervnél nyilvántartásba kell vetetniük magukat. Az ellátásra jogosultaknak továbbá el kell fogadniuk bármilyen megfelelő munkát, és nem végezhetnek olyan tevékenységet, amelyből a munkanélküli-ellátáson túli és azt meghaladó jövedelemre tesznek szert.
59. E követelmények célja – amelyeket elvileg szigorúan kell alkalmazni – a munkanélküli-ellátások rendeltetésellenes vagy visszaélésszerű felhasználása, és a munkaerőpiacon a munkanélküli-ellátásban részesülők általi tisztességtelen verseny megakadályozása.
60. A munkanélküli-ellátásokat, mint speciálisan a munkavállalók részére biztosított szociális biztonsági ágazatot, az 1980‑as évek óta növekvő mértékben használták a munkaerőpiac és a foglalkoztatáspolitika eszközeként.
61. Számos (főként kontinentális) államban az ilyen szociális biztonsági jogszabályok azon politika előmozdítására szolgáltak, miszerint a munkaerőpiacon jelen lévő idős munkavállalók adják át a helyüket a fiatal munkakeresőknek. Ilyen politikai összefüggésben a munkanélkülivé vált idős munkavállalókat teljesen vagy részben mentesítették a munkaerőpiacon való rendelkezésre állás követelménye alól. Úgy tűnik, a jelen ügyben alkalmazott 1991‑es belga szabályozás magyarázata is ez.
62. Más, különösen skandináv országokban a munkanélküliekre vonatkozó szociális biztonsági jogszabályokat az „aktiváló” munkaerő-piaci politika végrehajtására szolgáló eszközként használják oly módon, hogy az ellátásra való jogosultságot, illetve annak összegét olyan átképzési programokban való aktív részvételtől teszik függővé, amelyek a munkaerőpiacon jelen lévő munkakeresők keresőképességének fenntartására vagy növelésére szolgálnak.
63. A legtöbb EU-tagállamban a munkaerő-piaci politika újabban az idős munkavállalóknak a munkaerőpiacon való, a lehető legszélesebb körű részvételére irányul. Ez nyilvánvalóan az európai lakosság öregedésével kapcsolatos problémákkal áll összefüggésben. Ez a politika az idős munkanélküliek munkaerőpiacon való rendelkezésre állása követelményének a régebben általánosnál sokkal szigorúbb alkalmazásához vezetett. Ez a változás a 2002. május 27‑i királyi rendeletben is egyértelmű.(15)
64. A munkanélküli-ellátás exportálását ellenző klasszikus érvek – a munkaerő-piaci tisztességtelen vagy visszaélésszerű verseny megakadályozása – mellett így az az érv szintén releváns, miszerint az államnak az ilyen ellátásokat a munkaerőpiac és a foglalkoztatáspolitika eszközeként kell tudni felhasználni.
65. A tagállamok által a munkaerőpiacon való rendelkezésre állás követelménye mint az „aktiváló” munkaerő-piaci politika eszköze, nyilvánvalóan összhangban van a Szerződésnek a foglalkoztatásra és szociális kérdésekre vonatkozó cikkeiben meghatározott hatáskörök megosztásával.
66. Az EK 125. cikk szerint a tagállamok és a Közösség az Európai Unióról szóló szerződés 2. cikkében, valamint az EK‑Szerződés 2. cikkében meghatározott célkitűzések megvalósítása érdekében egy összehangolt stratégia kialakítására törekednek a foglalkoztatás, különösen a szakképzett, képzett és alkalmazkodásra képes munkaerő, valamint a gazdasági változásokra reagálni képes munkaerőpiacok fejlesztése terén. Ezek a célkitűzések magukban foglalják a magas szintű foglalkoztatás és szociális biztonság előmozdítását a Közösségen belül.
67. Az EK 126. cikk (1) bekezdése értelmében a tagállamok foglalkoztatáspolitikájuk révén hozzájárulnak az említett célkitűzések eléréséhez.
68. Az EK 125. cikk, az EK 127. cikk (1) bekezdése és az EK 129. cikk arra a koordináló és kiegészítő szerepre utal, amelyet a Közösségnek a tagállamok foglalkoztatáspolitikája tekintetében kell játszania, és amelynek a magas szintű foglalkoztatás előmozdítására irányulnia. Az EK 127. cikk (1) bekezdése értelmében azonban tiszteletben kell tartani a tagállamoknak ezen a területen fennálló hatáskörét. Az EK 129. cikk második francia bekezdése értelmében a Közösség által elfogadott ösztönző intézkedések nem foglalják magukban a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek összehangolását.
69. A szociális rendelkezéseket érintő EK 136. cikk ide vonatkozó részében előírja, hogy a Közösség és a tagállamok célkitűzése a foglalkoztatás, az élet- és munkakörülmények javítása, a megfelelő szociális védelem a tartósan magas foglalkoztatás és a kirekesztés elleni küzdelem érdekében, és e célból a Közösség és a tagállamok olyan intézkedéseket hajtanak végre, amelyek figyelembe veszik a nemzeti gyakorlatok sokszínűségét.
70. Az EK 137. cikk (1) bekezdése előírja többek közt, hogy a Közösség támogatja és kiegészíti a tagállamok tevékenységét a következő területeken: a munkavállalók szociális biztonsága és védelme, valamint a munkavállalók védelme munkaviszonyuk megszüntetése esetén.
71. Az EK 137. cikk alapján elfogadott rendelkezések, az EK 137. cikk (4) bekezdésének első francia bekezdése értelmében nem érinthetik a tagállamok azon jogát, hogy a szociális biztonsági rendszerük alapelveit meghatározzák, és nem érinthetik jelentősen e rendszerek pénzügyi egyensúlyát.
72. Összegezve, világos, hogy a foglalkoztatási és szociális biztonsági politika kidolgozása elsősorban a tagállamok hatásköre, míg a Közösség koordináló és kiegészítő szerepet játszik.
73. Az 1408/71 rendelet – amelynek új változata, a 883/2004/EK rendelet(16) továbbra is kifejezetten kizárja a munkanélküli-ellátások exportálását – felülvizsgálata során a Közösségi jogalkotó lehetővé tette a tagállamoknak, hogy a munkanélküli-ellátást a munkaerőpiac és a foglalkoztatáspolitika eszközeként használják.
A munkanélküli-ellátásoknak az 1408/71 rendelet szerinti exportálhatósága
74. Ebben az összefüggésben, amely a munkanélküli-ellátás exportálása korlátozásának okát magyarázza meg, következő lépésként meg kell vizsgálni, hogy ez az alapelv miként mutatkozik meg az 1408/71 rendelet rendelkezéseiben, és a jelen körülmények között ezek a rendelkezések hogyan alkalmazandók.
75. Az 1408/71 rendelet 10. cikkének (1) bekezdése a szociális biztonsági rendszerekre vonatkozó nemzeti jogszabályokban meghatározott lakóhely-követelmény eltörlésére vonatkozik. Bizonyos szociális biztonsági ellátások azon az alapon történő csökkentésére, módosítására, felfüggesztésére, visszavonására vagy lefoglalására vonatkozó tilalmat tartalmaz, hogy a jogosult egy másik tagállam területén rendelkezik lakóhellyel, mint amely tagállam területén a fizetésre kötelezett intézmény található. Az e tilalom hatálya alá eső, a 10. cikk (1) bekezdésében felsorolt szoci ális biztonsági ellátások nem tartalmazzák a munkanélküli-ellátást.
76. Ebből következően, ahogyan azt az ONEM megjegyzi, az 1408/71 rendelet a munkanélküli-ellátásokra vonatkozó nemzeti jogszabályok esetében általánosságban nem tiltja sem a lakóhely-követelményt, sem a kifizetés felfüggesztését azon az alapon, hogy a jogosult más tagállam területén rendelkezik lakóhellyel.
77. Azon általános szabályt illetően, miszerint a munkanélküli-ellátásokra való jogosultság exportálásának korlátozása nem tilos, az 1408/71 rendelet két kivételt tartalmaz.
78. A 69. cikk munkanélküli-ellátásra való jogosultságot határoz meg, ha a munkanélküli munkakeresés céljából, nyilvántartott munkakeresőként legfeljebb három hónapra más tagállam területére távozik. A 71. cikk (1) bekezdése olyan munkanélküliek számára határoz meg munkanélküli-ellátásra való jogosultságot, akik legutolsó munkaviszonyuk időtartama alatt más tagállamban rendelkeztek lakóhellyel, mint amelyben szociális biztonsági célú biztosítással rendelkeztek.
79. Gérald De Cuyper körülményei nem függnek össze a 69. cikkben és a 71. cikkben meghatározott körülményekkel. Ennek következtében alkalmazandó az általános szabály, miszerint a munkanélküli-ellátásra való jogosultság tekintetében a lakóhely-követelmény előírása nem tilos.
80. A Bizottság előadja, hogy a munkaerőpiacon történő rendelkezésre állás és a munkakeresés olyan követelmények, amelyek nem vonatkoztathatók el a munkanélküli személy státuszától, és igazolják a munkanélküli-ellátásra való jogosultság exportálásának korlátozását. Mivel, érvel a Bizottság, a belga jogalkotó az 50 év feletti munkanélküliek esetében eltörölte ezeket a követelményeket, a munkanélküli-ellátásokra való jogosultság exportálásának korlátozása már nem tűnik igazoltnak.
81. Nyomós lenne ez az érv, ha a tagállamok az 1408/71 rendelet szerint kötelesek lennének arra, hogy az ilyen jogosultságot az újrafoglalkoztatás alapján ne korlátozzák.
82. A 10. cikk (1) bekezdése és a munkanélküli-ellátásra való jogosultságra vonatkozó szabályok azonban, együttesen, nyilvánvalóan ennek ellenkezőjét mutatják: a tagállamoknak nem tilos a jogosultság exportálásának korlátozása. Furcsa lenne, ha ezeket a rendelkezéseket úgy értelmeznénk, hogy a tagállamoknak igazolniuk kellene a jogosultság exportálására korlátozást megállapító, a jelen ügy tárgyát képező szabályt.
83. A fenti indokok alapján az 1408/71 rendelet rendelkezései a munkaerőpiacon való rendelkezésre állás alól mentesített munkanélkülit nem jogosítják fel a munkanélküli-ellátás igénybevételére abban az esetben, ha az illetékes tagállamon kívüli tagállamban rendelkezik lakóhellyel.
84. Továbbá, a munkanélküli-ellátás exportálása megtiltásának a fent már említett nyomós gyakorlati okai vannak,(17) amelyekre a felek egy része beadványaiban hivatkozott.
85. Először, a tagállamoknak a munkanélküli-ellátásokat fel kell tudni használni a munkaerőpiac és a foglalkoztatáspolitika eszközeként, és különösen ez a helyzet az utóbbi években, amikor az idős munkanélküliek munkaerőpiacon való rendelkezésre állásának követelményét szigorúbban alkalmazzák. A lakóhely-követelmény nyilvánvalóan szükséges az ilyen politika kielégítő végrehajtásának biztosításához.
86. Másodszor, ahogyan Franciaország előadja, a munkanélküli az utolsó munkaviszonya szerinti tagállamban talál a legnagyobb eséllyel munkát. A foglalkoztatáspolitika érdeke ezért, hogy az adott tagállamban lakóhellyel rendelkezést a munkanélküli-ellátásra való jogosultság feltételéül szabják.
87. Harmadszor, ahogyan az ONEM, Franciaország és Németország érvel, a lakóhely-követelmény szükséges annak érdekében, hogy a munkanélküli-ellátásra való jogosultságot esetlegesen befolyásoló, a kérelmező családi helyzetének és az ellenszolgáltatás fejében végzett tevékenységnek az ellenőrzését lehetővé tegye. Az ilyen ellenőrzések a visszaélések elkerülése miatt szükségesek. Az 1408/71 rendelet 69. és 71. pontjában meghatározott, itt nem alkalmazandó, különleges helyzetektől eltekintve, a tagállamok hatóságai között nincsen szervezett együttműködés az illetékes államból más tagállamba távozó, munkanélküli-ellátásban részesülő személyek helyzetének ellenőrzésére.
88. Így jelen ügyben nincs olyan ellenőrzési rendszer, amely Gérald De Cuyper családi helyzetét és a franciaországi tartózkodásának ideje alatt az esetlegesen ellenszolgáltatás fejében végzett tevékenységét ellenőrzi. A belga és francia hatóságok közötti, a munkanélküli-ellátásra való folyamatos jogosultságot ellenőrző együttműködési rendszer hiányában egyik állam hatóságának sem lesz hatásköre ezen ügyek ellenőrzésére.
89. Ebből következik, hogy a lakóhely-követelmény alkalmas annak biztosítására, hogy a munkanélküli családi helyzete és az ellenszolgáltatás fejében végzett tevékenység ellenőrzése hatékonyan végrehajtásra kerüljön.
90. Negyedszer, a munkanélküli-ellátás exportálása a tisztességtelen verseny lehetőségének elfogadását jelentené annak a tagállamnak a munkaerőpiaca tekintetében, ahová a munkanélküli távozik. Nyilvánvalóan ezt eredményezné, ha az egyik tagállam ilyen jogosultsággal rendelkező állampolgárai beléphetnének a másik tagállam munkaerőpiacára: tisztességtelen pénzügyi előnyt élveznének a másik tagállam állampolgáraival szemben, akik szintén a munkaerőpiacra kívánnak lépni, azonban az ő bevételük, természetesen, általánosságban nem részesülne támogatásban.
91. Ötödször, ahogyan azt Hollandia a tárgyaláson előadta, az ellátások finanszírozása és nyújtása közötti kapcsolatot meg kell őrizni. Az ellátásoknak a tagállam költségvetéséből történő kifizetése a lakossága közötti szolidaritás kifejezése. A társadalmi kohézió, valamint a szociális kirekesztés és az ezzel járó problémák elkerülésének eszköze. Az ellátások exportálása alááshatja a társadalmi kohéziót, és a tagállam lakossága által viselt aránytalan pénzügyi teherhez vezethet.
Az EK 17. és EK 18. cikk alkalmazása abban az esetben, ha az 1408/71 rendelet alkalmazandó
92. Abban az esetben, ha az 1408/71 rendelet alkalmazhatósága kerül megállapításra, továbbra is kérdéses, hogy az EK 17. és EK 18. cikk fényében hogyan kell megítélni az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket.
A felek érvei
93. Gérald De Cuyper érvelése szerint az 1991. november 25‑i királyi rendelet 66. §‑ában meghatározott lakóhely-követelmény sérti az uniós polgároknak a Közösségen belüli szabad mozgásra és tartózkodásra vonatkozó jogát. A Bizottság hasonló érvet terjesztett elő, függetlenül attól, hogy az ügy tárgyát képező ellátás az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése szerinti szociális kedvezménynek, vagy az 1408/71 rendelet szerinti munkanélküli-ellátásnak minősül.
94. Gérald De Cuyper előadja, hogy a lakóhely-követelmény az uniós polgárokat azáltal akadályozza a szabad mozgásban, hogy a másik tagállamba távozás esetén megfosztja őket a munkanélküli-ellátásra való jogosultságtól. Jelen ügyben – érvel – ténylegesen megfosztották e joga gyakorlásától, mivel e jogosultság nélkül nem rendelkezik elegendő anyagi forrással ahhoz, hogy ne jelentsen anyagi terhet a tartózkodási helye szerinti tagállam számára, és így a 90/364 irányelv értelmében elveszítené a Franciaországban tartózkodás jogát.(18) Azzal érvel, hogy a lakóhely-követelmény aránytalan a kérdéses ellátásra jogosító feltételeknek való megfelelés ellenőrzésének céljához képest, különösen abban az esetben, ha a munkaközvetítő irodánál való megjelenés és a munkaerőpiacon történő rendelkezésre állás kötelezettsége alóli mentesítés történt. Előadja továbbá, hogy az ellátásra jogosultakat alapul véve a lakóhely-követelmény a Belgiumban maradókkal szemben hátrányosan megkülönbözteti azon jogosultakat, akik uniós polgárokként gyakorolják a tagállamok közötti szabad mozgás jogát.
95. A Bizottság előadja, hogy amennyiben az ellátás az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése értelmében szociális kedvezménynek minősül, megadásának abban az esetben való megtagadása, ha a jogosult másik tagállam területére távozik, sérti az uniós polgárok egyenlő bánásmódhoz való jogát a saját állampolgárságuk szerinti tagállam azon polgáraival szemben, akik ebben a tagállamban maradnak. Álláspontja szerint a Pusa‑ügyben hozott ítéletében(19) a Bíróság ezt az érvelést alkalmazta a spanyolországi tartózkodási hellyel rendelkező finn állampolgár helyzetére, aki a finn lakóhellyel rendelkező finn állampolgárokkal való egyenlő bánásmódra formált jogot.
96. A Bizottság állítása szerint az annak szükségességét biztosító objektív szempontok, miszerint a jogosult a releváns munkaerőpiaccal kapcsolatban van, nem irányadóak, mivel mentesítették a munkaerőpiacon való rendelkezésre állás alól. Továbbá, az ellátásra való jogosultság feltételei teljesülése ellenőrzésének adminisztratív nehézségeire vonatkozó szempontok nem igazolhatják a közösségi jogszabályoktól való eltérést, és ez az elv különösen abban az esetben érvényes, ha valamely alapvető szabadság gyakorlásának korlátozása merül fel.(20)
97. A Bizottság előadja, hogy ha az ellátás az 1408/71 rendelet értelmében munkanélküli-ellátásnak minősül, a jogosultságra vonatkozó feltételek a munkakeresés ösztönzéséhez való kapcsolódással igazolhatók. Miután a munkakeresés követelménye alóli mentesítés áll fenn, a munkanélküli-ellátásra való jogosultság exportálásának korlátozása nem indokolt.
98. Az ONEM, Belgium, Franciaország és Németország azzal érvel, hogy az uniós polgárok szabad mozgásra és tartózkodásra vonatkozó jogának bármilyen korlátozása igazolható.
99. Az ONEM előadja, hogy a szabad mozgás jogának a lakóhely-követelmény általi korlátozását az 1408/71 rendeletben megfogalmazott elv igazolja, miszerint a munkanélküli-ellátásra való jogosultság nem exportálható; valamint az a tény, miszerint nem tudja végrehajtani azokat az ellenőrzéseket, amelyek munkanélküli-ellátásokra való jogosultság feltételeinek megfelelés biztosításához szükségesek. Mivel a belgiumi lakóhely szükséges ahhoz, hogy az ONEM biztosíthassa az ellátások kifizetésének jogszerűségét, a lakóhely-követelmény arányosnak tekinthető. Ez a követelmény állampolgárságtól függetlenül alkalmazandó, és így nem eredményez egyenlőtlen elbánást.
100. Franciaország szerint a lakóhely-követelmény három alapon igazolható. Először, a Müller-Fauré és van Riet ügyben hozott ítéletében(21) a Bíróság megállapította, hogy a jogszabályok összehangoltságának hiányában a tagállam határozhatja meg a szociális biztonsági ellátások nyújtásának feltételeit. Ezért, általánosságban, a tagállam választhatja meg a munkanélküli-ellátások megállapítására irányadó feltételeket. Másodszor, a lakóhely-követelmény igazolt, mivel a munkanélkülinek az utolsó foglalkoztatása szerinti tagállamban van a legnagyobb esélye munkát találni. Harmadszor, a jogosult által ellenérték fejében végzett tevékenységek és családi helyzete ellenőrzésének szükségessége is ezt igazolja.
101. Németország előadja, hogy a lakóhely-követelmény a munkanélküli-ellátásra való jogosultsági követelmények ellenőrzése biztosításának jogszerű célját és az ilyen ellátások megállapításával való visszaélés megakadályozását szolgálja. Mivel e cél elérése biztosításának a helyszíni ellenőrzésen kívül nincs más eszköze, a lakóhely-követelmény megfelelő, és Németország következtetése szerint, arányos. Az EK 12. és az EK 18. cikk csak a más tagállam területén való szabad mozgással és tartózkodással közvetlenül kapcsolatos jogszabályok hátrányos megkülönböztetésének tilalmára szolgáltathat alapot.
Értékelés
102. Gérald De Cuyper Franciaországban tartózkodási hellyel rendelkező belga állampolgár. Az Unió polgára, aki élt a tagállamok területén való szabad mozgás és tartózkodás jogával. A kérdést előterjesztő bíróság előtti keresete abból a tényből fakad, hogy az ellátásra való jogosultsága, amelyet akkor kapott, amikor Belgiumban rendelkezett lakóhellyel, Franciaországba távozásakor elveszett.
103. Ezek a körülmények a közösségi jog hatálya alá tartoznak, ezért Gérald De Cuyper hivatkozhat az ezáltal rá ruházott jogokra, különösen a tagállamok területén való szabad mozgás és tartózkodás jogára.(22)
104. Az EK 18. cikk alkalmazásához nem szükséges a hátrányos megkülönböztetés bizonyítása.
105. Ezen cikk alapján a Szerződésben és a végrehajtására hozott intézkedésekben megállapított korlátozásokkal és feltételekkel minden uniós polgárnak joga van a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz. Semmi nem utal arra, hogy ezek a szabályok csak hátrányos megkülönböztetés megállapítása esetén alkalmazandók.
106. Továbbá, még abban az esetben is, ha a Szerződésben a szabad mozgás más tekintetben kifejezetten a hátrányos megkülönböztetés tilalmával biztosított, a Bíróság értelmezése szerint ez a jog ellentétes a hátrányos megkülönböztetéstől mentes intézkedésekkel.(23) Az EK 39. cikkre vonatkozó ítélkezési gyakorlat szerint például a munkavállalók szabad mozgásával ellentétesek lehetnek a hátrányos megkülönböztetéstől mentes intézkedések.(24)
107. Ezért nem szükséges az EK 18. cikket – amely a szabad mozgás és tartózkodás jogát a hátrányos megkülönböztetés tilalmára való utalással határozza meg – úgy értelmezni, hogy az csak abban az esetben alkalmazandó, ha valamely intézkedés hátrányos megkülönböztetést eredményez.
108. A kérdés ehelyett az, hogy valamely intézkedés korlátozza‑e az Unió polgárát a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogának gyakorlásában, és ha igen, az ilyen korlátozás igazolható‑e.
109. A jelen ügyben azt a kérdést kell feltenni, hogy ezen jogok gyakorlása tekintetében a lakóhely-követelmény igazolható korlátozást állapít‑e meg, vagy sem.
110. Nyilvánvaló, hogy a lakóhely-követelmény hatása az uniós polgároknak a Közösség területén belüli szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogának korlátozása.
111. Ezért azt kell megvizsgálni, hogy az ilyen korlátozás igazolható‑e az EK 17. és 18. cikk alapján.
112. Ahogyan az ONEM és Belgium előadja, az EK 18. cikk (1) bekezdése előírja, hogy az a Szerződésben és a végrehajtására hozott intézkedésekben megállapított korlátozásokkal és feltételekkel alkalmazandó; az EK 42. cikk előírja a szociális biztonság területén a munkavállalók szabad mozgásának biztosítására szükséges intézkedések elfogadását; mivel az 1408/71 rendelet az EK 42. cikk alapján került elfogadásra, az EK 18. cikk (1) bekezdése értelmében a Szerződés érvényre juttatása érdekében elfogadott intézkedésnek minősül.
113. Álláspontom szerint nem kérdéses, hogy az EK 18. cikk szerinti szabad mozgás jogát korlátozza az 1408/71 rendeletből eredő azon általános elv, miszerint a munkanélküli-ellátás nem exportálható.
114. Ezt az álláspontot támogatja a Franciaország által hivatkozott ítélkezési gyakorlat, amely megállapítja, hogy a közösségi jog nem vonja el a tagállamoknak a szociális biztonsági rendszerük kialakítására vonatkozó hatáskörét. Az 1408/71 rendelet a tagállamok szociális biztonsági rendszereit inkább összekapcsolja, mint összehangolja, oly módon, hogy a nemzeti hatáskörök megmaradnak. A jogszabályok összehangolása hiányában, ahogyan a Bíróság korábban megállapította, a tagállamok határozzák meg a szociális biztonsági ellátások nyújtásának feltételeit.(25)
115. Általánosságban ezért – és az EK 137. cikkből is következően – e feltételek megállapításába a Közösség nem avatkozik bele.(26)
116. Továbbá, ha megállapításra kerülne, hogy a lakóhely-követelmény jogellenesen korlátozza az uniós polgárok szabad mozgását, ez teljesen aláásná a munkanélküli-ellátásoknak az 1408/71 rendeletben előírt szabályai célját, és ellentétes lenne e rendelet 10. cikkének (1) bekezdésével.
117. Nincs ok annak feltételezésére, hogy a Szerződés uniós polgársággal kapcsolatos cikkeinek bevezetése ezt a célt kívánta elérni.
118. Ebből következik, hogy a közösségi jog alapján a tagállam által meghatározott olyan feltétel, amely a munkanélküli-ellátás jogosultja számára előírja az adott tagállamban lakóhellyel rendelkezés kötelezettségét, nem ellentétes az EK 17. és EK 18. cikkel.
119. Az 1991. november 25‑i királyi rendelet 66. §‑ában előírt lakóhely-követelmény ezért nem sérti az EK 17. és EK 18. cikket: az uniós polgárok szabad mozgásának és tartózkodásának ilyen korlátozása azon az alapon indokolt, hogy az 1408/71 rendelet rendelkezéseivel összhangban a munkanélküli-ellátásra való jogosultság nem exportálható más tagállamba.
VI – Végkövetkeztetések
120. A fent kifejtett indokok alapján véleményem szerint a Bíróságnak a következő választ kell adnia a Tribunal du travail de Bruxelles által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre:
121. „Nem ellentétes az EK 17. és EK 18. cikkel az 1991. november 25‑i királyi rendelet 66. §‑ában a munkanélküli-ellátások feltételeként előírt, tényleges belgiumi lakóhellyel rendelkezés kötelezettsége, amelyet arra az 50 év feletti munkanélkülire alkalmaznak, aki a fenti rendelet 89. §‑a szerinti mentesítésben részesült.”
(1) .
(2)
–	Az 1992. július 27‑i 2434/92/EGK tanácsi rendelettel (HL L 245., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 69. o.) módosított, a munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló, 1968. október 15‑i tanácsi rendelet (HL L 257., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 15. o.).
(3)
–	A szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet, a 2001/83/EGK tanácsi rendelettel módosított változatában (HL L 230., 6. o., I. melléklet). A rendelet módosított szövege megtalálható az 1996. december 2‑i 118/97/EK tanácsi rendelet (HL 1997. L 28., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 3. o.) A. mellékletének I. részében.
(4)
–	1408/71 rendelet, 1. cikk, q) pont.
(5)
–	Moniteur belge,
1991. december 31., 29 888. o.
(6)
–	Moniteur belge,
1995. december 8., 33 144. o.
(7)
–	Moniteur belge,
2002. június 11., 26 702. o.
(8)
–	A C‑25/95. sz., Otte kontra Németországi Szövetségi Köztársaság ügyben 1996. július 11‑én hozott ítélet (EBHT 1996., I‑3745. o.).
(9)
–	Lásd az ítélet 5. és 6. pontját.
(10)
–	37. pont.
(11)
–	27. pont.
(12)
–	Az Otte-ügyben a szerkezetátalakítási támogatást csak akkor fizetik ki, ha a kérelmező – amennyiben munkáját nem vesztette volna el – öt éven belül eleget tett volna az öregségi nyugellátásra való jogosultság feltételeinek (lásd az ítélet 6. pontját).
(13)
–	A Bíróság 139/82. sz., Piscitello kontra INPS ügyben 1983. május 5‑én hozott ítéletének (EBHT 1983., 1427. o.) 11. és 16. pontja.
(14)
–	A Bíróság C‑73/99. sz. Movrin-ügyben 2000. július 6‑án hozott ítéletének (EBHT 2000., I‑5625. o.) 39. és 40. pontja.
(15)
–	Lásd a jelen indítvány 18. pontját.
(16)
–	A szociális biztonsági rendszerek koordinálásáró szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és a tanácsi rendelet (HL L 166., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 72. o.). Lásd különösen a 64. és 65. cikket.
(17)
–	Lásd a jelen indítvány 64. pontját.
(18)
–	A tartózkodás jogáról szóló, 1990. június 28‑i 90/364/EGK tanácsi irányelv (HL L 180., 26. o.; magyar nyelvű különkiadás 20. fejezet, 1. kötet, 3. o.).
(19)
–	Lásd a C‑224/02. sz. Pusa-ügyben hozott ítélet (EBHT 2004., I‑5763. o.) 18–32. pontját.
(20)
–	E tekintetben a Bizottság a C‑18/95. sz., Terhoeve kontra Inspecteur van de Belastingdienst Particulieren/Ondernmingen Buitenland ügyben hozott ítéletre (EBHT 1999. I‑345. o.) hivatkozik.
(21)
–	A C‑385/99. sz. 2003. május 13‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑4509. o.).
(22)
–	A Bíróság C‑224/98. sz. D’Hoop-ügyben 2002. július 11‑én hozott ítéletének (EBHT 2002., I‑6191. o.) 27–29. pontja.
(23)
–	A szolgáltatások szabad mozgását illetően lásd a Bíróság C‑76/90. sz. Säger-ügyben 1991. július 25‑én hozott ítéletének (EBHT 1991., 4221. o.) 12. pontját. A tőke szabad mozgását illetően lásd a Bíróság C‑482/99. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben .2002. június 4‑én hozott ítéletének (EBHT 2002., I‑4781. o.) 41. pontját és a C‑367/98. sz., Bizottság kontra Portugália ügyben .2002. június 4‑én hozott ítéletének (EBHT 2002., I‑4731. o.) 45. pontját.
(24)
–	A Bíróság C‑415/93. sz. Bosman-ügyben 1995. december 15‑én hozott ítéletének (EBHT 1995., I‑4921. o.) 103. pontja és a C‑190/98. sz. Graf-ügyben 2000. január 27‑én hozott ítéletének (EBHT 2000., I‑493. o.) 18. pontja.
(25)
–	A fenti 21. lábjegyzetben hivatkozott Müller-Fauré és Van Riet ügyben hozott ítélet 100. pontja.
(26)
–	Lásd a jelen indítvány 69. és 70. pontját.