62016CC0561
JULIANE KOKOTT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2018. április 12. (
1
) (
2
)
C‑561/16. sz. ügy
Saras Energía SA és társai
kontra
Administración del Estado
(a Tribunal Supremo [legfelsőbb bíróság, Spanyolország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – 2012/27/EU irányelv – Energiahatékonyság ösztönzése – Energiahatékonysági kötelezettségi rendszer – Más szakpolitikai intézkedések – Nemzeti energiahatékonysági alap – Hozzájárulási kötelezettség – Kötelezett energiaelosztók és/vagy kiskereskedelmienergia‑értékesítő vállalkozások – Indokolás”
I. Bevezetés
1.
Az éghajlatvédelem nemcsak az energiaellátás megújuló energiaforrásokra történő átállításával valósul meg, hanem energiamegtakarítással is. Ezért – és más okokból is – az Unió azt a célt tűzte ki maga elé, hogy 2020‑ig 20%‑os energiamegtakarítást ér el. Az energiahatékonysági irányelvnek (
3
) ehhez kell hozzájárulnia.
2.
Az energiamegtakarítás egyik eszköze az energiaelosztókra és/vagy a kiskereskedelmienergia‑értékesítő vállalkozásokra vonatkozó megtakarítási célkitűzéseknek az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében előírt bevezetése. Az irányelv e tekintetben történő spanyolországi átültetése vezetett az előzetes döntéshozatal iránti jelen kérelemhez.
3.
Ennek során lényegében két kérdésről van szó, nevezetesen először is arról, hogy megengedi‑e az energiahatékonysági irányelv a vállalkozások energiamegtakarítási alapba történő hozzájárulás teljesítésére kötelezését, annak a lehetősége nélkül, hogy ehelyett a megtakarítási célkitűzéseket maguk valósítsák meg, másodszor pedig arról, mely vállalkozások kötelezhetők egyáltalán, valamint a kötelezett vállalkozások kiválasztásának indokolásáról.
II. Jogi háttér
A.
Uniós jog
4.
Az energiahatékonysági irányelv 2. cikke néhány fogalommeghatározásának a jelen eljárásban jelentősége van:
„Ezen irányelv alkalmazásában a következő fogalommeghatározások alkalmazandók:
[…]
14.
»kötelezett fél«: a 6. cikkben [helyesen: 7. cikkben] említett, a nemzeti energiahatékonysági kötelezettségi rendszerek hatálya alá tartozó energiaelosztó vagy kiskereskedelmienergia‑értékesítő vállalkozás;
[…]
18.
»szakpolitikai intézkedés«: olyan szabályozási, pénzügyi, adóügyi, önkéntes vagy tájékoztatási eszköz, amelyet egy tagállamban az előírásoknak megfelelően hoztak létre és hajtottak végre annak érdekében, hogy a piaci szereplők számára olyan támogatási keret, követelmény vagy ösztönző jöjjön létre, amelynek köszönhetően ez utóbbiak energiahatékonysági szolgáltatásokat nyújtanak és vesznek igénybe, valamint egyéb energiahatékonyság‑javító intézkedéseket vezetnek be;
[…]
20.
»energiaelosztó«: az a természetes vagy jogi személy, az elosztórendszer‑üzemeltetőket is beleértve, aki az energia végső felhasználókhoz, illetve a végső felhasználók számára energiát értékesítő elosztóállomásokhoz történő szállításáért felel;
[…]
22.
»kiskereskedelmienergia‑értékesítő vállalkozás«: az a természetes vagy jogi személy, aki energiát ad el a végső felhasználók számára;
[…]”
5.
Az energiahatékonysági irányelv 7. cikke szabályozza az energiahatékonysági kötelezettségi rendszert, amelyen a jelen jogvita alapul:
„(1)   Minden tagállam energiahatékonysági kötelezettségi rendszert hoz létre. Ez a rendszer biztosítja, hogy egy adott tagállam területén működő, a (4) bekezdés értelmében kötelezett félnek minősített energiaelosztók és/vagy kiskereskedelmienergia‑értékesítő vállalkozások 2020. december 31‑ig megvalósítsák a halmozott végfelhasználási energiamegtakarítási célkitűzést, a (2) bekezdés sérelme nélkül.
[…]
(2)   […]
(3)   […]
(4)   Az (1) bekezdés második albekezdésének megfelelő számítást nem érintve, az (1) bekezdés első albekezdésének alkalmazásában valamennyi tagállam objektív és megkülönböztetésmentes kritériumok alapján kötelezett feleket jelöl ki a területén üzemelő energiaelosztók és/vagy kiskereskedelmienergia‑értékesítő vállalkozások közül, ennek során pedig figyelembe veheti a területén üzemelő közlekedési célú üzemanyag‑elosztókat és a kiskereskedelmi közlekedésiüzemanyag‑értékesítőket is. A kötelezettségnek való megfeleléshez szükséges energiamegtakarítás mennyiségét – adott esetben a tagállamok általi kijelölésnek megfelelően […] a kötelezett felek a végső felhasználók körében […] érik el.
(5)   –(8) […]
(9)   Az (1) bekezdés szerinti energiahatékonysági kötelezettségi rendszer alternatívájaként a tagállamok dönthetnek úgy, hogy más szakpolitikai intézkedéseket hajtanak végre az energiamegtakarítás eléréséhez a végső felhasználók körében, feltéve, hogy az ilyen szakpolitikai intézkedések megfelelnek a (10) és (11) bekezdésben meghatározott kritériumoknak. Az alternatív eszközzel elért éves új energiamegtakarításnak meg kell egyeznie az (1), (2) és (3) bekezdésben előírt új energiamegtakarítási mennyiséggel. Amennyiben az egyenértékűség fennmarad, a tagállamok a kötelezettségi rendszereket kombinálhatják az alternatív szakpolitikai intézkedésekkel, ideértve a nemzeti energiahatékonysági programokat is.
Az első albekezdésben említett szakpolitikai intézkedések a teljesség igénye nélkül a következő szakpolitikai intézkedéseket vagy azok kombinációját tartalmazhatják:
a)
az energiára vagy a szén‑dioxidra kivetett adók, amelyek az energia végfelhasználói fogyasztásának csökkentését eredményezik;
b)
olyan finanszírozási rendszerek és eszközök vagy pénzügyi ösztönzők, amelyek energiahatékony technológiák vagy technikák alkalmazásához vezetnek, és azzal járnak, hogy csökken az energia végfelhasználói fogyasztása;
c)
olyan szabályozások vagy önkéntes megállapodások, amelyek energiahatékony technológiák vagy technikák alkalmazásához vezetnek, és azzal járnak, hogy csökken az energia végfelhasználói fogyasztása;
d)
olyan szabványok és normák, amelyek a termékek és a szolgáltatások energiahatékonyságának javítását tűzik ki célul, beleértve az épületeket és a járműveket is, kivéve ha ez egyébként is kötelező és alkalmazandó a tagállamokban az uniós jog alapján;
e)
energiacímkézési rendszerek, kivéve azokat, amelyek egyébként is kötelezőek és alkalmazandók a tagállamokban az uniós jog alapján;
f)
olyan oktatás és képzés, beleértve az energia‑tanácsadási programokat is, amelyek energiahatékony technológiák vagy technikák alkalmazásához vezetnek és azzal járnak, hogy csökken az energia végfelhasználói fogyasztása.
A tagállamok 2013. december 5‑ig értesítik a Bizottságot azokról a szakpolitikai intézkedésekről, amelyeket az első albekezdés és a 20. cikk (6) bekezdése céljára el kívánnak fogadni az V. melléklet 4. pontjában előírt keret alapján, annak feltüntetése mellett, hogy milyen módon kívánják elérni az előírt mennyiségű megtakarítást. A második albekezdésben és a 20. cikk (6) bekezdésében említett szakpolitikai intézkedések esetében ebben az értesítésben azt is be kell mutatni, hogyan teljesülnek a (10) bekezdésben szereplő kritériumok. A második albekezdésben vagy a 20. cikk (6) bekezdésében említett szakpolitikai intézkedéseken kívüli intézkedések esetében a tagállamoknak meg kell magyarázniuk, hogyan kívánják elérni a megtakarítások, a nyomon követés és az ellenőrzés azonos szintjét. A Bizottság az ezen intézkedésekről küldött értesítést követő három hónapon belül javaslatot tehet azok módosítására.”
6.
Az energiahatékonysági alap létrehozását az energiahatékonysági irányelv 20. cikkének (4) bekezdésében szabályozzák:
„(4)   A tagállamok létrehozhatnak egy nemzeti energiahatékonysági alapot. Az alap célja a nemzeti energiahatékonysági kezdeményezések támogatása.”
7.
A megtakarításra kötelezett vállalkozások általi finanszírozást az energiahatékonysági irányelv 20. cikkének (6) bekezdésében említik:
„(6)   A tagállamok előírhatják, hogy a kötelezett felek a 7. cikk (1) bekezdésében meghatározott kötelezettségeiket úgy teljesítsék [helyesen: teljesíthetik], hogy a nemzeti energiahatékonysági alapba évente befizetnek egy olyan összeget, amely megegyezik az ezen kötelezettségek teljesítéséhez szükséges beruházások összegével.”
8.
Jelenleg vitatja a Tanács és a Parlament az energiahatékonysági irányelv módosítására vonatkozó bizottsági javaslatot. (
4
)
B.
Spanyol jog
9.
Az energiahatékonysági irányelv 7. cikkével összhangban a növekedés, versenyképesség és a hatékonyság érdekében hozott sürgős intézkedések elfogadásáról szóló, 2014. október 15‑i 18/2014. sz. törvény (Ley 18/2014, de 15 de octubre, de aprobación de medidas urgentes para el crecimiento, la competitividad y la eficiencia) 69. cikke olyan nemzeti energiahatékonysági kötelezettségi rendszert hoz létre, amely a villamos energiát és gázt illetően azon kereskedelemi vállalkozásokra vonatkozik, amelyek tekintetében „megtakarítási kötelezettségeknek nevezett országos szintű éves megtakarítási kvótát” határoz meg.
10.
A 18/2014. sz. törvény 71. cikkének 1. bekezdése megállapítja, hogy az éves megtakarítási kötelezettségek elsődleges módja a nemzeti energiahatékonysági alapba fizetendő éves hozzájárulás befizetése, amely alapot az energiahatékonysági irányelv 20. cikke (4) bekezdése előírásának értelmében a 18/2014. sz. törvénynek a 72. cikke hozza létre. A 71. cikk a 2. bekezdésében pedig csak alternatívaként írja elő azt a lehetőséget, hogy a kormány a hatékony energiamegtakarítás követését biztosító hitelesítési mechanizmust határozzon meg. Ez a szabályozási lehetőség a kormányt illeti, amellyel a mai napig nem élt.
11.
Ezzel szemben a nemzeti energiahatékonysági alaphoz való hozzájárulási kötelezettségről szóló, 2015. február 20‑i IET/289/2015 rendelet 2015‑ben a hozzájárulások kivetésének feltételeiről rendelkezett.
III. Tényállás és az előzetes döntéshozatal iránti kérelem
12.
A Saras Energía SA, egy spanyol energiaágazati vállalkozás, a Tribunal Supremo, a spanyol legfelsőbb bíróság előtt az IET/289/2015 rendeletet kifogásolja. Ennek keretében arra hivatkozik, hogy a rendelet két szempontból ellentétes az említett energiahatékonysági irányelvvel, mégpedig egyrészt mivel arra kötelezi, hogy az energiamegtakarítási kötelezettségnek a nemzeti energiahatékonysági alap részére történő hozzájárulás útján tegyen eleget, anélkül, hogy lehetővé tenné számára, hogy azt energiamegtakarítási intézkedések bevezetésével tehesse meg, másrészt pedig, mert csak a gáz‑ és villamosenergia‑kereskedő vállalkozások és kőolajtermék‑ és cseppfolyósgáz‑nagykereskedők számára ír elő hozzájárulási kötelezettséget, a gáz‑ és villamosenergia‑elosztók és a kőolajtermék‑ és cseppfolyósgáz‑kiskereskedők számára nem.
13.
A Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság) ezért 2016. október 25‑én úgy határozott, hogy a következő előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjeszti elő, amely 2016. november 7‑én érkezett a Bírósághoz:
1)
Az irányelv 7. cikkének (1) és (9) bekezdésével összeegyeztethető‑e valamely tagállam olyan nemzeti energiahatékonysági kötelezettségi rendszert létrehozó szabályozása, amely szerint az elsődleges teljesítés az energiahatékonysági irányelv 20. cikkének (4) bekezdésében foglalt rendelkezés alapján létrehozott nemzeti energiahatékonysági alapba történő éves pénzügyi hozzájárulás befizetése?
2)
Összeegyeztethető‑e az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével és 20. cikkének (6) bekezdésével az olyan nemzeti szabályozás, amely lehetővé teszi, hogy az energiamegtakarítási kötelezettségeket a nemzeti energiahatékonysági alaphoz való pénzügyi hozzájárulás alternatívájaként az elért megtakarítások hitelesítésével teljesítsék?
3)
Az előző kérdésre adandó igenlő válasz esetén összeegyeztethető‑e az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével és 20. cikkének (6) bekezdésével az energiamegtakarítási kötelezettségek teljesítésének alternatív lehetőségére vonatkozó előírás, ha annak tényleges lehetősége attól függ, hogy azt a kormány mérlegelési jogkörében rendeleti úton állapítja meg?
Ugyanebben az értelemben összeegyeztethető‑e az ilyen szabályozás, ha a kormány nem írja elő az említett alternatív lehetőséget?
4)
Összeegyeztethető‑e az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (1) és (4) bekezdésével az olyan nemzeti rendszer, amely szerint csak a gáz‑ és villamosenergia‑kereskedő vállalkozások és a kőolajtermék‑ és cseppfolyósgáz‑nagykereskedők tartoznak az energiahatékonysági kötelezettségek hatálya alá, a gáz‑ és villamosenergia‑elosztók és a kőolajtermék‑ és cseppfolyósgáz‑kiskereskedők viszont nem?
5)
Az előző kérdésre adandó igenlő válasz esetén, összeegyeztethető‑e az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (1) és (4) bekezdésével annak rögzítése, hogy a gáz‑ és villamosenergia‑kereskedő vállalkozások és a kőolajtermék‑ és cseppfolyósgáz‑nagykereskedők anélkül minősülnek kötelezett feleknek, hogy meghatároznák annak okát, hogy a gáz‑ és villamosenergia‑elosztók és a kőolajtermék‑ és cseppfolyósgáz‑kiskereskedők miért nem tartoznak a kötelezett felek közé?
14.
2017. január 24‑én, február 21‑én és március 15‑én érkeztek a Bírósághoz a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság) határozatai, amelyekkel ez utóbbi a nemzeti eljárásban további résztvevőként jelölte meg az Endesa S.A.‑t, Endesa Energía S.A.‑t és az Endesa Energía XXI S.L.U.‑t, a Viesgo Infraestructuras Energéticas S.L.‑t, a Hidroeléctrica del Cantábrico S.A.U.‑t, a Nexus Energía S.A.‑t és a Nexus Renovables S.L.U.‑t, az Engie España S.L.‑t, a Villar Mir Energía S.L.–t és az Enérgya VM Gestión de Energía S.L.U.‑t, az Estaciones de Servicio de Guipúzcoa S.A.‑t, az Acconia Green Energy Developments (ACCONIA) S.L.U.‑t, valamint a Fortia Energia S.L.‑t.
15.
A Bíróság előtti eljárásban az alapeljárás résztvevői közül az Acciona Green Energy Developments, az Endesa, az Energie España, a Fortia Energia, a Saras Energía S.A., a Viesgo Infraestructuras Energéticas, valamint a Villar Mir Energía és az Enérgya VM Gestión de Energía, továbbá a Luxemburgi Nagyhercegség, a Spanyol Királyság és az Európai Bizottság terjesztették elő írásbeli állásfoglalásukat. A Nexus Energía és a Nexus Renovables, valamint az Estaciones de Servicio de Guipúzcoa beadványai csak az előírt határidők lejártát követően érkeztek a Bírósághoz, és ezért a Bíróság azokat mint elkésetteket elutasította. A 2018. március 7‑i tárgyaláson az Endesa, a Fortia Energía és Luxemburg kivételével ugyanazok a résztvevők adták elő álláspontjukat, mint akik az írásbeli eljárás folyamán.
IV. A jogkérdésről
16.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem két kérdéskört érint, tudniillik egyrészt az elkerülhetetlen hozzájárulási kötelezettség összeegyeztethetőségét az energiahatékonysági irányelvvel (erről alább a B. pontban), és másrészt a kötelezett vállalkozások kiválasztását (erről alább a C. pontban). Először is azonban röviden az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságával kell foglalkozni (erről alább az A. pontban).
A.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságáról
1. Spanyolország kifogásairól
17.
A tárgyaláson Spanyolország a negyedik és az ötödik kérdés elfogadhatóságát kifogásolta, amennyiben ezek túlmennek a kőolajtermékek ágazatán. A Saras Energía által kezdeményezett nemzeti eljárásban ugyanis csak kőolajtermékekről van szó. A kérdésekben hivatkozott többi – gáz, cseppfolyós gáz és villamos energia – ágazatban tevékenykedő vállalkozásnak csupán a Saras Energía érdekében beavatkozóként engedélyezték az eljárásban való részvételt, és a jogvita tárgyát nem terjeszthetik ki.
18.
Nem szükségszerű azonban a Spanyolország által előadott okokból az előzetes döntéshozatal iránti kérelem egyes részeinek elfogadhatatlanná nyilvánítása. Ugyanis sem a kérdések, sem az indokolásuk nem tartalmaz olyan információkat, amelyek megengednék a különböző ágazatok közötti megkülönböztetést. A negyedik kérdést következésképpen úgy kell értelmezni, hogy összeegyeztethető‑e az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével és (4) bekezdésével az energiahatékonysági kötelezettségeknek a mindenkori ellátási lánc csak bizonyos vállalkozásai számára történő előírása, az ugyanazon ellátási lánc más vállalkozásai számára viszont nem. Az ötödik kérdéssel azután tisztázandó, hogy a tagállamnak indokolnia kell‑e a kötelezett vállalkozások kiválasztását.
2. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem relevanciájáról összességében
19.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságával kapcsolatos kétségek ahhoz mindazonáltal kapcsolódhatnának, hogy az energiahatékonysági irányelv nem tiltja bizonyos vállalkozások valamely alapba történő hozzájárulások fizetésére kötelezését, hanem ellenkezőleg, a tagállamokat kötelezi intézkedések megtételére bizonyos energiamegtakarítások elérése céljából. A hozzájárulási kötelezettséggel érintett vállalkozások az irányelvet következésképpen nem tudnák felhozni e kötelezettséggel szemben. Ezért merül fel az a kérdés, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem megválaszolása az alapeljárásban történő határozathozatalra nézve irreleváns‑e, és a kérelem ily módon elfogadhatatlan‑e.
20.
Alaposabban megvizsgálva azonban nem állapítható meg a kérelem relevanciájának hiánya. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem szerint ugyanis az érintett vállalkozások nem közvetlenül a hozzájárulási kötelezettséget kifogásolják, hanem a szabályozás érvénytelenségével érvelnek, amelyből a hozzájárulási kötelezettség fakad. Ennek a szabályozásnak a célja az energiahatékonysági irányelv átültetése, és egyáltalán nem tűnik elképzelhetetlennek, hogy a nemzeti jog alapján azért vitathatják az átültetési szabályozásokat, mert azok nem felelnek meg az átültetendő irányelv követelményeinek.
21.
Szükségesnek tűnik azonban utalni arra, hogy az uniós jog nem megfelelő átültetésével szembeni nemzeti jogvédelemnek nem kellene ahhoz vezetnie, hogy az az átültetést még tovább rontsa. (
5
) Így elképzelhető, hogy az olyan szabályozás hatályon kívül helyezése, amely valamely irányelvet csak részben és ezért nem megfelelően ültet át, tovább rontaná a helyzetet az irányelv célkitűzései vonatkozásában. A nem megfelelő átültetés is közelebb vihet ugyanis e célkitűzésekhez a bármiféle átültetés hiányánál.
22.
Ebben az összefüggésben, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megfogalmazását követve, a továbbiakban azt vizsgálom, hogy a szóban forgó spanyol rendelkezések szerinti szabályozások megvalósítják‑e az energiahatékonysági irányelv átültetését, tehát megfelelnek‑e ennek az irányelvnek, de nem azt, hogy ellentétesek‑e a nemzeti szabályozások az irányelvvel.
B.
A megtakarítási kötelezettségek közvetlen teljesítéséről való lemondásról
23.
Az első három kérdéssel, amelyeket az alapjogvita fényében együttesen kell megválaszolni, a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság) arra keresi a választ, hogy megfelel‑e az energiahatékonysági irányelv 7. cikke (1) és (9) bekezdésének, valamint 20. cikke (6) bekezdésének, bizonyos vállalkozásokat energiamegtakarítási célkitűzések elérésére kötelezni úgy, hogy e kötelezettségek teljesítését csak az állami energiaalaphoz történő hozzájárulásokkal engedik meg számukra. E kérdéskörnek mellékes aspektusa az irányelvben szereplő azon lehetőség, hogy a kötelezett vállalkozások számára lehetővé tegyék, hogy a hozzájárulás helyett az energiamegtakarítási célkitűzéseket maguk érjék el, ez azonban a spanyol hatóságok mérlegelési jogkörébe tartozik.
24.
Az energiahatékonysági irányelv 7. cikke két különböző kötelezettséget ró a tagállamokra. Először is meghatározott eredményt („obligation de résultat”) kell elérniük, nevezetesen meghatározott megtakarításokat a végső felhasználók számára értékesített primerenergiánál 2020‑ig. Továbbá másodszor a tagállamoknak bizonyos szabályozásokat kell alkotniuk azokról az eszközökről, amelyekkel ezt az eredményt el kívánják érni („obligation de moyen”).
25.
A tagállamok e második kötelezettségéről van szó e kérdések esetében. Ennyiben az energiahatékonysági irányelv különböző intézkedéseket nevez meg, amelyekkel elérhetők a megtakarítási célkitűzések.
26.
Az energiahatékonysági irányelv 7. cikke (1) bekezdésének alapján a tagállamoknak főszabály szerint bizonyos energiaértékesítő vállalkozásokat kell kötelezniük a megtakarítási célkitűzések elérésére. Ennek során a vállalkozásokra kell hagyni, hogyan érik el a megtakarítási célkitűzéseket. Az irányelv általános összefüggéséből, például a (20) és a (47) preambulumbekezdésből, vagy a 8. cikkből az következik azonban, hogy az Unió olyan intézkedéseket, mint az energetikai auditok ösztönzését (megtakarítási potenciálok azonosításához), vagy az energiahatékonysági szolgáltatások piacának megteremtését (az energiaértékesítés alternatívájaként) megfelelő hozzájárulásnak tartja a szükséges megtakarításokhoz.
27.
Ezenkívül az energiahatékonysági irányelv 20. cikkének (6) bekezdése szerint a tagállamok megengedhetik a kötelezett vállalkozásoknak, hogy a 7. cikknek (1) bekezdésében meghatározott kötelezettségeiket a nemzeti energiahatékonysági alapba történő összegek befizetésével teljesítsék.
28.
Végül az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (9) bekezdése szerint a tagállamok az energiahatékonysági kötelezettségi rendszer alternatívájaként dönthetnek úgy, hogy más szakpolitikai intézkedéseket hajtanak végre a megfelelő energiamegtakarítás eléréséhez a végső felhasználók körében.
29.
Az energiaágazat vállalkozásainak a nemzeti energiahatékonysági alapba történő összegek befizetésére kötelezése, annak lehetősége nélkül, hogy helyette a megtakarítási célkitűzéseket érjék el, nyilvánvalóan nem felel meg az energiahatékonysági irányelv 7. cikke (1) bekezdésének.
30.
Következésképpen meg kell vizsgálni, hogy ez a szabályozás megfelel‑e az energiahatékonysági irányelv 20. cikke (6) bekezdésének, vagy lehet‑e intézkedés a 7. cikk (9) bekezdése értelmében.
1. Az energiahatékonysági irányelv 20. cikkének (6) bekezdéséről
31.
Az energiahatékonysági irányelv 20. cikkének (6) bekezdése szerint a tagállamok előírhatják, hogy a kötelezett felek a 7. cikk (1) bekezdésében meghatározott kötelezettségeiket úgy teljesíthetik, hogy a nemzeti energiahatékonysági alapba évente befizetnek egy olyan összeget, amely megegyezik az ezen kötelezettségek teljesítéséhez szükséges beruházások összegével.
32.
Ez a szabályozási lehetőség nem a pénzügyi hozzájárulásra történő, alternatíva nélküli kötelezést írja elő, hanem csak e hozzájárulás teljesítésének a lehetőségét. Feltételezi ezenkívül, hogy az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (1) bekezdése szerinti kötelezettségek fennállnak. E kötelezettségek esetében arról az energiahatékonysági kötelezettségi rendszerről lenne szó, amely szerint az érintett vállalkozásoknak energiamegtakarítási célkitűzést kell elérniük.
33.
A 20. cikk (6) bekezdése tehát azon a feltevésen alapul, hogy a kötelezett vállalkozások legalábbis elméletileg képesek elérni a szükséges megtakarításokat, ahelyett hogy az összeget fizetnék meg.
34.
Az eljárásban részt vevő vállalkozások következésképpen joggal képviselik azt az álláspontot, hogy a hozzájárulási kötelezettség a megtakarítások alternatívája nélkül nem áll összhangban az energiahatékonysági irányelv 20. cikkének (6) bekezdésével.
2. Az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (9) bekezdéséről
35.
Ezért a szóban forgó alternatíva nélküli hozzájárulási kötelezettség csak akkor felel meg az energiahatékonysági irányelvnek, ha az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (9) bekezdése értelmében más szakpolitikai intézkedésnek tekinthető.
a) Az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (9) bekezdése alá sorolás
36.
Mint már említettem, az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (9) bekezdése megengedi a tagállamoknak az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (1) bekezdése szerinti energiahatékonysági kötelezettségi rendszer alternatívájaként más szakpolitikai intézkedések végrehajtását az energiamegtakarítás eléréséhez a végső felhasználók körében.
37.
Az energia hatékonysági irányelv 2. cikkének 18. pontja a szakpolitikai intézkedést olyan szabályozási, pénzügyi, adóügyi, önkéntes vagy tájékoztatási eszközként határozza meg, amelyet egy tagállamban az előírásoknak megfelelően hoztak létre és hajtottak végre annak érdekében, hogy a piaci szereplők számára olyan támogatási keret, követelmény vagy ösztönző jöjjön létre, amelynek köszönhetően ez utóbbiak energiahatékonysági szolgáltatásokat nyújtanak és vesznek igénybe, valamint egyéb energiahatékonyság‑javító intézkedéseket vezetnek be. Az alternatíva nélküli hozzájárulási kötelezettség támogatási keret és ösztönzők megteremtésére irányuló pénzügyi eszköz része. Abból kell ugyanis kiindulni, hogy az energiahatékonysági alap eszközeit energiahatékonyságot‑javító intézkedések ösztönzésére fordítják.
38.
Ily módon a hozzájárulási kötelezettség az energiahatékonysági irányelv 7. cikke (9) bekezdése második albekezdése b) pontjának a hatálya alá tartozik, ahol az olyan finanszírozási eszközöket, amelyek energiahatékony technológiák vagy technikák alkalmazásához vezetnek, és azzal járnak, hogy csökken az energia végfelhasználói fogyasztása, a más szakpolitikai intézkedésekre említik példaként.
b) Az energiahatékonysági irányelv 20. cikke (6) bekezdése különös szabályozási jellegének hiányáról
39.
A Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság) és az eljárásban részt vevő különböző vállalkozások azonban azt az álláspontot képviselik, hogy az alternatíva nélküli hozzájárulási kötelezettségnek az energiahatékonysági irányelv 20. cikkének (6) bekezdésével való összeegyeztethetetlensége kizárja a hozzájárulási kötelezettségnek a 7. cikk (9) bekezdésére történő alapozását is. Ez azt feltételezné, hogy a 20. cikk (6) bekezdése kimerítő jellegű különös szabályozás a kötelezett vállalkozások hozzájárulásaira vonatkozóan.
40.
Mindazonáltal az energiahatékonysági irányelv 7. cikke (9) bekezdésének harmadik albekezdése megmutatja, hogy a 7. cikk (9) bekezdése és a 20. cikk (6) bekezdése szerinti intézkedések egymást nem zárják ki, hanem együttesen is meghozhatók. Eszerint a tagállamoknak értesíteniük kell a Bizottságot arról, hogy milyen intézkedéseket hoznak e rendelkezések alapján.
41.
Az energiahatékonysági irányelv 20. cikke (6) bekezdésének a célkitűzése sem vezet ahhoz, hogy ezt a rendelkezést a 7. cikk (9) bekezdéséhez viszonyítva lex specialisnak kellene tekinteni. A 20. cikk az energiamegtakarítási intézkedések finanszírozásának különböző lehetőségeit szabályozza. Mint azt az (50) preambulumbekezdés is megerősíti, a 20. cikk (6) bekezdése szerinti hozzájárulások kivetése az energiamegtakarítási intézkedések alternatívájaként csak egy lehetséges anyagi forrás a többi mellett. Ennyiben nem látható, hogy a lehetséges anyagi forrásokat a 20. cikk kimerítően felsorolná.
42.
Végül a szabályozás különös jellege ellentmondana az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (9) bekezdésében foglalt célkitűzésnek. Mint a 7. cikk sok más rendelkezésének is, e szabályozásnak a (20) preambulumbekezdés szerint jelentős rugalmasságot kell biztosítania a tagállamoknak a kötelező megtakarítási célkitűzések elérésekor. Teljes mértékben figyelembe kell venniük a piaci szereplők nemzeti szerveződését, az energiaágazat sajátos hátterét és a végső fogyasztók szokásait. Ezt a rugalmasságot már az elődirányelvben rögzítették, (
6
) és szándékban áll az irányelv jelenleg folyamatban lévő módosítási eljárásában történő továbberősítése. (
7
) A rugalmasság célkitűzésének mondana ellent valamely különös intézkedésnek, valamely alaphoz történő alternatíva nélküli hozzájárulásnak a 7. cikk (9) bekezdése szerinti más lehetséges szakpolitikai intézkedések köréből történő kizárása.
43.
Ezért nem ellentétes a 20. cikk (6) bekezdésével a hozzájárulási kötelezettségnek a 7. cikk (9) bekezdésén alapuló indokolása.
c) Megtakarítások közvetlen eléréséről
44.
A Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság) mindazonáltal azért kételkedik az energiahatékonysági irányelv 7. cikke (9) bekezdésének alkalmazhatóságában, mert a második albekezdésben példaszerűen említett intézkedések közvetlenül megtakarításokhoz vezetnének. Ez viszont az energiahatékonysági alaphoz történő hozzájárulásokra nem áll.
45.
Ily módon a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság) azonban nem ismeri fel helyesen, hogy az alternatíva nélküli hozzájárulási kötelezettség az energiahatékonysági irányelv 7. cikke (9) bekezdése második albekezdésének b) pontja szerinti finanszírozási rendszer része, és ennek a rendszernek kell megtakarításokhoz vezetnie.
46.
Ettől függetlenül az energiahatékonysági irányelv 7. cikke (9) bekezdése első albekezdésének első mondata úgy van megfogalmazva, hogy a más szakpolitikai intézkedéseknek nem szükségszerűen közvetlenül kell megtakarításokhoz vezetniük. Eszerint ugyanis ezeknek az intézkedéseknek csak „energiamegtakarítást kell elérniük a végső felhasználók körében”. Ez magában foglalja a közvetve elért megtakarításokat is.
47.
A gyakorlati alkalmazásban is bonyolultnak, sőt lehetetlennek tűnne annak elhatárolása, hogy mely intézkedések érnek el közvetlenül megtakarításokat, és mely intézkedéseknek van csak közvetve ilyen hatásuk.
d) A más szakpolitikai intézkedésekkel szemben támasztott követelményekről
48.
A tagállamok mindazonáltal nem teljesen szabadok az energiahatékonysági irányelv 7. cikke (9) bekezdésében foglalt lehetőség igénybevétele során. Ellenkezőleg, a 7. cikk (9) bekezdésének első albekezdése szerinti más stratégiai intézkedéseknek az elért energiamegtakarításokra vonatkozóan egyenértékűnek kell lenniük az energiahatékonysági kötelezettségi rendszerrel, és ezenkívül meg kell felelniük azoknak a kritériumoknak, amelyek a 7. cikk (10) és (11) bekezdésében vannak lefektetve.
49.
Emellett a Bizottsággal szemben tájékoztatási kötelezettség áll fenn, a 7. cikk (9) bekezdése harmadik albekezdésének második mondata ugyanis megköveteli, hogy a tagállamok 2013. december 5‑ig nyilatkozzanak a Bizottság felé arról, hogy hogyan teljesülnek a 7. cikk (10) bekezdésének kritériumai. A Bizottság azután az ezen intézkedésekről küldött értesítést követő három hónapon belül javaslatot tehetett azok módosítására.
50.
A Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság) azon fejtegetései, miszerint Spanyolország nem mérlegelte az alternatíva nélküli hozzájárulási kötelezettségnek az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (9) bekezdésére történő alapozását, ugyan kétségeket ébresztenek abban a tekintetben, hogy Spanyolország eleget tett‑e ezen értesítési kötelezettségének. Azonban nem állapítható meg, hogy a Bizottság úgy véli, hogy nem tájékoztatták megfelelően. Egyebekben az előzetes döntéshozatal iránti kérelem nem tartalmaz elegendő adatot az ezen eljárásjogi kötelezettség Bíróság általi vizsgálatának lehetővé tételéhez.
51.
Az alternatíva nélküli hozzájárulási kötelezettségnek az energiahatékonysági irányelv 7. cikkével való tartalmi összeegyeztethetőségének vizsgálatára végeredményben ugyanez vonatkozik. Megköveteli az elért megtakarítások egyenértékűségének, valamint a 7. cikk (10) és (11) bekezdésében előírt kritériumoknak a vizsgálatát. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem megfelelő adatainak hiányában azonban a Bíróság nem tudja ezt megvizsgálni.
52.
Az alternatíva nélküli hozzájárulási kötelezettséggel szemben támasztott eljárásjogi és tartalmi követelmények vizsgálata ezért – az újbóli előzetes döntéshozatal iránti kérelem esetének fenntartásával – a nemzeti bíróság feladata marad.
e) Az arányosság elvéről
53.
Az eljárásban részt vevő különböző vállalkozások végül azt kifogásolják, hogy a hozzájárulás megfizetésére történő alternatíva nélküli kötelezés aránytalan.
54.
Ezzel kapcsolatban el kell ismerni, hogy a tagállamoknak valamely irányelv átültetésekor és különösen a mozgástér kimerítésekor az arányosság elvét figyelembe kell venniük. (
8
) Eszerint az átültetési intézkedések nem léphetnek túl azon a mértéken, amely alkalmas és szükséges a szóban forgó szabályozás által elérni kívánt jogszerű cél megvalósításához. Így, amikor több alkalmas intézkedés közül lehet választani, a legkevésbé kényszerítőt kell igénybe venni, és az okozott hátrányok nem lehetnek túlzottak az elérni kívánt célokhoz képest. (
9
)
55.
Ha azonban bizonyítják, hogy az alternatíva nélküli hozzájárulási kötelezettség olyan megtakarításokat biztosít, amelyek egyenértékűek azzal, mint amelyeket az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (1) bekezdése szerinti energiahatékonysági kötelezettségi rendszer nyújt, akkor legalábbis alkalmas az irányelv elismert célkitűzéseinek az elérésére.
56.
Ami a szükségességet, valamint a hátrányok és a célkitűzések közötti viszonyt illeti, a tagállamoknak főszabály szerint tág mozgásteret kell biztosítani, mert ez az értékelés összetett előrejelzést tartalmazó döntést kíván meg. Ezt az uniós jogalkotó hallgatólagosan elismerte, amikor az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (9) bekezdésével lehetővé tette a tagállamok számára, hogy eltérjenek az irányelv szabályozási modelljétől.
57.
Különösen ameddig a hozzájárulási kötelezettség az energiahatékonysági irányelv 20. cikke (6) bekezdésének azon kritériumához igazodik, hogy a hozzájárulás összege megegyezik az ezen kötelezettségek teljesítéséhez szükséges beruházások összegével, a tagállam e mozgástér keretében mozog. Az arányosság elvének megsértése következésképpen nem látható.
3. Közbenső következtetés
58.
Közbenső következtetésként megállapítható, hogy az olyan nemzeti energiahatékonysági kötelezettségi rendszer bevezetéséről szóló tagállami szabályozás, miszerint a kötelezett vállalkozások kötelezettségeiket csak az energiahatékonysági irányelv 20. cikkének (4) bekezdése szerint létrehozott nemzeti energiahatékonysági alapba fizetendő éves pénzügyi hozzájárulással teljesíthetik, más szakpolitikai intézkedés lehet az irányelv 7. cikkének (9) bekezdése értelmében, ha ez a szabályozás olyan megtakarításokat biztosít, amelyek egyenértékűek azzal, mint amelyeket az irányelv 7. cikkének (1) bekezdése szerinti energiahatékonysági kötelezettségi rendszer nyújt, és egyebekben teljesítik a 7. cikk (10) és (11) bekezdése szerinti követelményeket.
59.
Ellenben annak nincs jelentősége az első három kérdés vizsgálatára nézve, hogy a nemzeti jog biztosítja‑e azt a (még ki nem használt) lehetőséget, hogy a kötelezett vállalkozásoknak a hozzájárulás alternatívájaként megengedik a megtakarítások igazolását.
C.
Az energiaelosztók és/vagy a kiskereskedelmienergia‑értékesítő vállalkozások bevonásáról
60.
A negyedik kérdéssel a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság) arra keresi a választ, hogy összhangban áll‑e az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (1) és (4) bekezdésével, hogy az energiahatékonysági kötelezettségeket a mindenkori ellátási láncnak csak bizonyos vállalkozásaival szemben állapítják meg, az ugyanazon ellátási lánc más vállalkozásaival szemben viszont nem. Az ötödik kérdés arra irányul, hogy ez a döntés indokolásra szorul‑e.
61.
Igaz, hogy éppen most nyert megállapítást, hogy a spanyol szabályozás jelenleg alkalmazott formájában nem közvetlenül az energiahatékonysági irányelv 7. cikke (1) bekezdésének átültetését szolgálja, hanem csak más szakpolitikai intézkedésként felel meg az irányelv 7. cikkének (9) bekezdése értelmében. A 7. cikk (1) és (4) bekezdésének előírásai azonban ezért nem irrelevánsak. Ellenkezőleg, ezek a rendelkezések azon vállalkozások megállapításának kiindulópontját képezik, amelyeket a spanyol szabályozás alapján is köteleznek. Ezért figyelembe kell őket venni.
1. A negyedik kérdésről – kötelezett vállalkozások
62.
Nem zárható ki, hogy a negyedik kérdés lényegét tekintve teljesen az energiahatékonysági irányelv 7. cikke (4) bekezdésének spanyol nyelvű változatán alapul, mert eszerint valamennyi tagállam kötelezett feleket jelöl ki a területén üzemelő energiaelosztók és kiskereskedelmienergia‑értékesítő vállalkozások közül. Ezzel szemben e kötelezetteket például az angol, francia, német és portugál nyelvű változat szerint az energiaelosztók és/vagy kiskereskedelmienergia‑értékesítő vállalkozások köréből kell kijelölni. A tárgyaláson a Bizottság továbbá egyéb nyelvű változatokat említett, amelyekben csak a „vagy” kötőszót használják.
63.
A spanyol nyelvű változatot tehát lehetne úgy értelmezni, hogy a tagállamoknak mind az energiaelosztókat, mind pedig a kiskereskedelmienergia‑értékesítő vállalkozásokat kötelezniük kell, míg a többi említett nyelvi változat megengedi a választást.
64.
A nyelvi változattól függetlenül azonban a szabályozási összefüggés azt mutatja, hogy a tagállamok ténylegesen eldönthetik (és el kell dönteniük), hogy az energiaelosztókat vagy a kiskereskedelmienergia‑értékesítő vállalkozásokat kötelezik‑e.
65.
Az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (4) bekezdése a spanyol nyelvű változatban is előírja, hogy a tagállamoknak az említett csoportok közül ki kell választaniuk, mely vállalkozásokat kötelezik. Ezenkívül az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (1) bekezdése a spanyol nyelvű változatban is kimondja, hogy a kötelezett vállalkozásoknak az energiaelosztók és/vagy a kiskereskedelmienergia‑értékesítő vállalkozások köréből kell kikerülniük. A kötelezett fél meghatározása a 2. cikk 14. pontjában, valamint a (20) preambulumbekezdés ennyiben még az „és” kötőszót sem tartalmazza, hanem csupán a „vagy” kötőszót – a spanyol nyelvű változatban is.
66.
Ehhez kapcsolódva a (20) preambulumbekezdés tisztázza, hogy a tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy úgy határozhassanak, hogy nem írják elő a kötelezettséget a kis energiaelosztó, kiskereskedelmienergia‑értékesítő kisvállalkozások és a kis energiaágazatok számára annak érdekében, hogy azokat ne sújtsák aránytalanul nagy adminisztratív terhek.
67.
Különben a gyakorlatban az energiaelosztók és a kiskereskedelmienergia‑értékesítő kisvállalkozások arra irányuló együttes kötelezése esetében, hogy a végső felhasználóknál energiát takarítsanak meg, bonyolultnak mutatkozna az adott kötelezettségek arányos előírása.
68.
Az energiahatékonysági irányelv 2. cikke 20. pontjának fogalommeghatározása alapján az energiaelosztó az energia végső felhasználókhoz, illetve a végső felhasználók számára energiát értékesítő elosztóállomásokhoz történő szállításáért felel, míg a 2. cikk 22. pontja szerint a kiskereskedelmienergia‑értékesítő vállalkozás energiát ad el a végső felhasználók számára. Az energiaelosztó és a kiskereskedelmienergia‑értékesítő vállalkozás következésképpen lehet ugyanazon ellátási lánc része vagy akár egyetlen vállalkozásban is egyesülhet. Ha azonban az ellátási lánc két tagja ugyanazon megtakarítási kötelezettség alá esne, a szükséges megtakarítások összvolumene a végső felhasználóknál megkétszereződne.
69.
Nem tűnik ugyan kizártnak, hogy e megkétszereződést megfelelő szabályozásokkal kiküszöböljék, valószínűleg azonban egyszerűbb a megtakarítási kötelezettséget a láncban csupán egyetlen vállalkozással szemben megállapítani. Ez utóbbi a kötelezettséggel együtt járó költségeket rendszerint a sorban következő vállalkozásokra hárítja majd át, így a költségek végső soron a végfelhasználókat terhelik.
70.
Az energiahatékonysági alapba fizetendő hozzájárulásra sem vonatkozik más. Mint az Endesa kifejti, további értékesítési lépcső figyelembevétele a hozzájárulás kettős kiegyenlítéséhez vezetne.
71.
Következésképpen összhangban áll az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (1) és (4) bekezdésével, ha az energiahatékonysági kötelezettségeket csak az ellátási lánc bizonyos tagjai számára állapítják meg, ugyanazon lánc más tagjai számára viszont nem.
72.
Az, hogy összeegyeztethető‑e az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (1) és (4) bekezdésével az a kiválasztás, amely mellett Spanyolország döntött, attól függ, hogy objektív és megkülönböztetésmentes kritériumokon alapul‑e, ahogyan azt a 7. cikk (4) bekezdése megköveteli. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem azonban nem tartalmaz elegendő adatot ahhoz, hogy e kérdés vizsgálatát a Bíróság számára lehetővé tegye. Ez tehát a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság) feladata.
2. Az ötödik kérdésről – a kiválasztásról hozott döntés indokolása
73.
Az ötödik kérdéssel a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság) arra keresi a választ, hogy összeegyeztethető‑e az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (1) és (4) bekezdésével a kötelezett felek kijelölése annak indokolása nélkül, hogy a mindenkori ellátási lánc más vállalkozásai miért nincsenek bevonva.
74.
Ebből a szempontból először is meg kell állapítani, hogy az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (1) és (4) bekezdése nem tartalmaz kifejezett szabályozást a kiválasztás indokolásáról.
75.
Az indokolás követelménye azonban a jogállamiság elvében gyökerezik, (
10
) amely az EUSZ 2. cikk értelmében közös a tagállamokban, és az Uniónak is az alapjául szolgál. (
11
) Az Unió intézményeire vonatkozóan az indokolási kötelezettség különösen az EUMSZ 296. cikkben (
12
) és az Alapjogi Charta (
13
) 41. cikke szerinti megfelelő ügyintézéshez való jog elemeként van előírva. A megfelelő ügyintézéshez való jog azonban, mivel az uniós jog egyik általános elvét fejezi ki, olyan követelményeket tartalmaz, amelyeket a tagállamoknak az uniós jog végrehajtása keretében tiszteletben kell tartaniuk. (
14
)
76.
E követelmények között különös jelentősége van a nemzeti hatóságok által elfogadott határozatok indokolására vonatkozó kötelezettségnek, mivel így a határozatok címzettjének lehetősége van a jogai lehető legjobb feltételek mellett történő védelmére, és az ügy teljes ismeretében annak eldöntésére, hogy hasznos‑e megtámadni ezeket a határozatokat. Emellett e kötelezettség ahhoz is szükséges, hogy a bíróságok számára lehetővé tegye az említett határozatok jogszerűségére vonatkozó felülvizsgálat gyakorlását. (
15
) Ezenkívül ösztönzi az eljáró hatóság önkontrollját, és ráadásul békéltető funkciót is betölt. (
16
)
77.
Azonban valamely tagállam általánosan alkalmazandó törvényalkotási intézkedései vonatkozásában főszabály szerint nem áll fenn indokolási kötelezettség. (
17
) Továbbá az általános hatályú jogi aktusok esetében az indokolás korlátozódhat egyrészt az aktus meghozatalához vezető helyzet egészének, másrészt az elérendő általános céloknak a megjelölésére még az Unió szintjén is. (
18
)
78.
Az energiahatékonysági irányelv 7. cikke (4) bekezdésének átültetése azonban messzebb menő követelmények alá tartozik. Ez a rendelkezés ugyanis megköveteli, hogy a 7. cikk (1) bekezdése első albekezdésének alkalmazásában valamennyi tagállam objektív és megkülönböztetésmentes kritériumok alapján jelölje ki a kötelezett feleket.
79.
Ezeket a kritériumokat a tagállamnak valamilyen módon nyilvánosságra kell hoznia, például a törvény‑előkészítő anyagokban. Ellenkező esetben ugyanis nem lenne lehetséges annak vizsgálata, hogy az alkalmazott kritériumok valóban objektívek és megkülönböztetésmentesek‑e, valamint megfelelően alkalmazták‑e azokat. Ezáltal megnehezítenék a díjjal összefüggő hatékony jogvédelmet. (
19
)
80.
Az eljárásban részt vevő különböző felek érvelése szerint a kötelezett felek kiválasztását azonban legalább a 18/2014. sz. törvény preambulumában megindokolták. Azt, hogy létezik‑e ilyen indokolás, és adott esetben elegendő‑e az objektív és megkülönböztetésmentes kritériumok alkalmazásának igazolásához, a nemzeti bíróságnak kell megvizsgálnia.
81.
Következésképpen bizonyos vállalkozásoknak az energiahatékonysági irányelv 7. cikkének (1) és (4) bekezdése szerinti kötelezett félként történő kijelölése feltételezi, hogy nyilvánosságra kell hozni azokat a kritériumokat, amelyek a bevonásukhoz vezetnek, ha más vállalkozásokat viszont nem terhelnek ezzel a kötelezettséggel.
V. Végkövetkeztetések
82.
Következésképpen azt javasolom a Bíróságnak, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a következőképpen válaszolja meg:
1)
Az olyan nemzeti energiahatékonysági kötelezettségi rendszer bevezetéséről szóló tagállami szabályozás, amely szerint a kötelezett vállalkozások kötelezettségeiket csak az energiahatékonyságról szóló 2012/27/EU irányelv 20. cikkének (4) bekezdése szerint létrehozott nemzeti energiahatékonysági alapba fizetendő éves pénzügyi hozzájárulással teljesíthetik, más szakpolitikai intézkedés lehet az irányelv 7. cikkének (9) bekezdése értelmében, ha ez a szabályozás olyan megtakarításokat biztosít, amelyek egyenértékűek azzal, mint amelyeket az irányelv 7. cikkének (1) bekezdése szerinti energiahatékonysági kötelezettségi rendszer nyújt, és egyebekben teljesítik a 7. cikknek (10) és (11) bekezdése szerinti követelményeket.
2)
Következésképpen összhangban áll a 2012/27 irányelv 7. cikke (1) és (4) bekezdésével, ha az energiahatékonysági kötelezettségeket csak az ellátási lánc bizonyos tagjai számára állapítják meg, ugyanazon lánc más tagjai számára viszont nem.
3)
Bizonyos vállalkozásoknak a 2012/27 irányelv 7. cikkének (1) és (4) bekezdése szerinti kötelezett félként történő kijelölése feltételezi, hogy nyilvánosságra kell hozni azokat a kritériumokat, amelyek a bevonásukhoz vezetnek, ha más vállalkozásokat viszont nem terhelnek ezek a kötelezettségek.
(
1
)	Eredeti nyelv: német.
(
2
)	A jelen szöveg 4., 7., 10., 12., 13. és 31. pontjában az első elektronikus közzétételt követően nyelvi módosítás történt.
(
3
)	A 2013. május 13‑i 2013/12/EU tanácsi irányelvvel (HL 2013. L 141., 8. o.) módosított, az energiahatékonyságról, a 2009/125/EK és a 2010/30/EU irányelv módosításáról, valamint a 2004/8/EK és a 2006/32/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2012. október 25‑i 2012/27/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2012. L 315., 1. o.; helyesbítés: HL 2013. L 113., 24. o.).
(
4
)	2016/0376/COD sz. jogalkotási eljárás.
(
5
)	Lásd: 2012. február 28‑iInter‑Environnement Wallonie és Terre wallone ítélet (C‑41/11, EU:C:2012:103, 56–58. pont); 2016. július 28‑iAssociation France Nature Environnement ítélet (C‑379/15, EU:C:2016:603, 34–36. pont); minden esetben a bizonyos tervek és programok környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról szóló, 2001. június 27‑i 2001/42/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv tekintetében (HL 2001. L 197., 30. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 6. kötet, 157. o.).
(
6
)	Lásd az energia‑végfelhasználás hatékonyságáról és az energetikai szolgáltatásokról[, valamint a 93/76/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről] szóló, 2006. április 5‑i 2006/32/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2006. L 114., 64. o.) 4. és 6. cikkét.
(
7
)	Lásd az Európai Bizottságnak az energiahatékonyságról szóló 2012/27/EU irányelv módosításáról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre vonatkozó javaslatának (COM(2016)761 final, 9. és azt követő oldalak) és a 2018. január 24‑i tanácsi tervezet (tanácsi dokumentum 11119/1/17 REV 1, 17., 19. és 20. o.) 7. cikkének (6) bekezdését és 7b. cikkét. Az Európai Parlament 2018. január 17‑i első állásfoglalása (a Tanács 5355/18. sz. dokumentuma) nem javasol olyan módosításokat, amelyek megkérdőjeleznék e rugalmasságot.
(
8
)	Lásd: 2003. november 6‑iLindqvist ítélet (C‑101/01, EU:C:2003:596, 87. pont); 2009. június 11‑iNijemeisland ítélet (C‑170/08, EU:C:2009:369, 41. pont); 2010. március 9‑iERG és társai ítélet (C‑379/08 és C‑380/08, EU:C:2010:127, 86. pont).
(
9
)	2009. június 11‑iNijemeisland ítélet (C‑170/08, EU:C:2009:369, 41. pont).
(
10
)	Reischl főtanácsnok Bonu kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványa (89/79, EU:C:1980:37, 566. o.).
(
11
)	2018. február 27‑iAssociação Sindical dos Juízes Portugueses ítélet (C‑64/16, EU:C:2018:117, 30. és 31. pont). A jogközösség, illetve a jogi unió fogalmával kapcsolatban lásd már: 1986. április 23‑iLes Verts kontra Parlament ítélet (294/83, EU:C:1986:166, 23. pont); 2008. szeptember 3‑iKadi és Al Barakaat International Foundation kontra Tanács és Bizottság ítélet (C‑402/05 P és C‑415/05 P, EU:C:2008:461, 281. és 316. pont); 2013. október 3‑iInuit Tapiriit Kanatami és társai kontra Parlament és Tanács ítélet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 90. pont); 2015. október 6‑iSchrems ítélet (C‑362/14, EU:C:2015:650, 60. pont).
(
12
)	1997. június 17‑iSodemare ítélet (C‑70/95, EU:C:1997:301, 19. pont).
(
13
)	2014. július 17‑iYS és társai ítélet (C‑141/12 és C‑372/12, EU:C:2014:2081, 67. pont).
(
14
)	2014. május 8‑iN. ítélet (C‑604/12, EU:C:2014:302, 49. és 50. pont); 2017. november 9‑iLS Customs Services ítélet (C‑46/16, EU:C:2017:839, 39. pont).
(
15
)	2017. november 9‑iLS Customs Services ítélet (C‑46/16, EU:C:2017:839, 40. pont); lásd már: 1987. október 15‑iHeylens és társai ítélet (222/86, EU:C:1987:442, 15. pont); 2007. február 15‑iBVBA Management, Training en Consultancy ítélet (C‑239/05, EU:C:2007:99, 36. pont); 2013. június 4‑iZZ ítélet (C‑300/11, EU:C:2013:363, 53. pont).
(
16
)	Lásd: Mellor ügyre vonatkozó 2009. január 22‑i indítványom (C‑75/08, EU:C:2009:32, 31., 32. és 33. pont).
(
17
)	1997. június 17‑iSodemare SA ítélet (C‑70/95, EU:C:1997:301, 19. pont).
(
18
)	2011. március 17‑iAJD Tuna Ltd ítélet (C‑221/09, EU:C:2011:153, 59. pont); 2015. október 3‑iInuit Tapiriit Kanatami és társai kontra Bizottság ítélet (C‑398/13 P, EU:C:2015:535, 29. pont); 2016. május 4‑iPillbox 38 ítélet (C‑477/14, EU:C:2016:324, 130. pont).
(
19
)	Ebben az értelemben lásd: 1987. október 15‑iHeylens és társai ítélet (222/86, EU:C:1987:442, 15. pont).