MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2019. december 18.(1)
C‑719/18. sz. ügy
Vivendi SA
kontra
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni,
a Mediaset SpA
részvételével
(a Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio [laziói tartományi közigazgatási bíróság, Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Távközlés – A letelepedés szabadsága – A tőke szabad mozgása – EUMSZ 49. és EUMSZ 63. cikk – 2002/21/EK irányelv – Erőfölénnyel szembeni nemzeti szabályozás – A bevételek kiszámítása az elektronikus hírközlési ágazatban és az integrált hírközlési rendszerben – Az elektronikus hírközlési ágazat előzetes szabályozás hatálya alá tartozó piacokra történő korlátozása – A kapcsolt vállalkozások bevételeinek figyelembevétele – Az elektronikus hírközlési ágazat aktív vállalkozásai és más gazdasági szereplők között differenciált bevételi küszöbértékek – A Charta 11. cikke – A média szabadsága és pluralizmusa”
1.        Az olasz szabályozás bizonyos korlátozásokat állít az audiovizuális és rádiós médiaágazatban működő vállalkozásokkal szemben, megakadályozva e vállalkozások piaci erőfölényét a tájékoztatás sokszínűségének védelme érdekében.
2.        E korlátozások között szerepel az arra vonatkozó tilalom, hogy egy vállalkozás az úgynevezett „Integrált hírközlési rendszer” (a továbbiakban: IHR) teljes bevételének 20%‑át meghaladó mértékű bevételre tegyen szert.(2) E százalékos érték 10%‑ra csökken, ha az adott vállalkozás egyidejűleg az elektronikus hírközlési ágazat teljes bevételének 40%‑át meghaladó részesedéssel rendelkezik.
3.        A jelen ügyben az Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (hírközlési szabályozó hatóság, a továbbiakban: AGCom) a nemzeti jogszabályokat alkalmazta annak megállapításához, hogy a médiaágazatban működő egyik francia társaság (a Vivendi SA, a továbbiakban: Vivendi) megsértette e jogszabályokat azáltal, hogy az ugyanezen ágazathoz tartozó olasz társaság (a Mediaset Italia Spa, a továbbiakban: Mediaset) tőkéjében kiemelkedő részesedésre tett szert. A Vivendi jelentős szerepet töltött be az olasz elektronikus hírközlési ágazatban a Telecom Italia SpA (a továbbiakban: TIM) felett gyakorolt ellenőrzésének köszönhetően.
4.        A kérdést előterjesztő bíróság, amelynek el kell bírálnia a Vivendi által az AGCom határozatával szemben előterjesztett keresetet, kétségeit fejezi ki a Bíróság előtt a nemzeti jognak az uniós joggal ebben a kérdésben való összeegyeztethetőségével kapcsolatban.
I.      Jogi háttér
A.      Az uniós jog
1.      A 2002/21/EK irányelv(3)
5.        A 14. cikk („Jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozások”) kimondja:
„(1)      Amennyiben a különös irányelvek előírják a nemzeti szabályozó hatóságok számára, hogy a 16. cikkben említett eljárással összhangban állapítsák meg, hogy az üzemeltetők rendelkeznek‑e jelentős piaci erővel, e cikk (2) és (3) bekezdését kell alkalmazni.
(2)      Egy vállalkozás akkor minősül jelentős piaci erővel rendelkezőnek, ha vagy önállóan, vagy másokkal együtt erőfölénnyel egyenértékű pozícióban van, azaz olyan gazdasági erővel rendelkezik, amely lehetővé teszi számára, hogy a versenytársaktól, az ügyfelektől és végső soron a fogyasztóktól nagymértékben függetlenül viselkedjen.
Különösen, a nemzeti szabályozó hatóságok annak felmérése során, hogy közös erőfölényben van‑e két vagy több vállalkozás egy piacon, a közösségi jog szerint járnak el, és a lehető legnagyobb mértékben figyelembe veszik a Bizottság által a 15. cikk alapján közzétett, a piacelemzésre és a jelentős piaci erő felmérésére vonatkozó iránymutatásokat. Az ilyen felmérésben alkalmazandó kritériumokat a II. melléklet határozza meg.
(3)      Amennyiben egy vállalkozás egy meghatározott piacon (első piac) jelentős piaci erővel rendelkezik, egy ehhez a piachoz szorosan kapcsolódó piacon (második piac) is jelentős piaci erővel rendelkezőnek minősülhet, amennyiben a két piac közötti kapcsolat lehetővé teszi az első piacon meglévő piaci erő átvitelét a második piacra, így erősítve a vállalkozás piaci erejét. Következésképpen a második piacon alkalmazhatók a 2002/19/EK irányelv (a továbbiakban: a hozzáférési irányelv) 9., 10., 11. és 13. cikke szerinti, az ilyen átvitel megelőzését célzó korrekciós intézkedések, illetve ha ezek eredménytelennek bizonyulnak, akkor a 2002/22/EK irányelv (az egyetemes szolgáltatási irányelv) 17. cikke szerinti korrekciós intézkedések.”
6.        A 15. cikk („Eljárás a piacok beazonosítására és meghatározására”) megállapítja:
„(1)      A nyilvános konzultációt – beleértve a nemzeti szabályozó hatóságokkal folytatott konzultációt is – követően és a lehető legnagyobb mértékben figyelembe véve a BEREC véleményét, a Bizottság a 22. cikk (2) bekezdésében említett tanácsadói eljárással összhangban ajánlást fogad el az érintett termék‑ és szolgáltatáspiacokról (az ajánlás). Az ajánlásban azonosítja az elektronikus hírközlési ágazaton belül azokat a termék‑ és szolgáltatáspiacokat, amelyek sajátosságai – a versenyjog hatálya alatt konkrét esetekben esetleg meghatározott piacok sérelme nélkül – indokolttá tehetik az egyedi irányelvekben foglalt szabályozási kötelezettségek előírását. A Bizottság a piacokat a versenyjog elvei szerint határozza meg.
A Bizottság rendszeresen felülvizsgálja az ajánlást.
(2)      A Bizottság legkésőbb ezen irányelv hatálybalépésének napján közzéteszi a piacelemzésre és a jelentős piaci erő felmérésére vonatkozó, a versenyjog elveinek megfelelő iránymutatásait (a továbbiakban: iránymutatások).
(3)      Az ajánlást és az iránymutatásokat a lehető legnagyobb mértékben figyelembe véve, a nemzeti szabályozó hatóságok a versenyjog elveivel összhangban meghatározzák a nemzeti körülményeknek megfelelő érintett piacokat, különösen a területükön található érintett földrajzi piacokat. A nemzeti szabályozó hatóságok az ajánlásban meghatározottól eltérő piacok meghatározását megelőzően a 6. és a 7. cikkben említett eljárásokat alkalmazzák.
(4)      A többek között a nemzeti szabályozó hatóságokkal folytatott konzultációt követően és a lehető legnagyobb mértékben figyelembe véve a BEREC véleményét, a Bizottság a 22. cikk (3) bekezdésében említett ellenőrzéssel történő szabályozási bizottsági eljárással összhangban egy, a tagországok közötti piacokat meghatározó határozatot fogadhat el.”
7.        A 16. cikk („Piacelemzési eljárás”) a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A nemzeti szabályozó hatóságok elvégzik az ajánlásban felsorolt, érintett piacok elemzését, figyelembe véve az ajánlásban azonosított piacokat, és a lehető legnagyobb mértékben figyelembe véve az iránymutatásokat. A tagállamok biztosítják, hogy ezen elemzés elvégzésére adott esetben a nemzeti versenyhatóságokkal együttműködésben kerüljön sor.
(2)      Amennyiben e cikk (3) vagy (4) bekezdése, a 2002/22/EK irányelv (egyetemes szolgáltatási irányelv) 17. cikke vagy a 2002/19/EK irányelv (hozzáférési irányelv) 8. cikke előírja, hogy egy nemzeti szabályozó hatóság eldöntse, hogy bevezeti, fenntartja, módosítja vagy megszünteti a vállalkozásokra vonatkozó kötelezettségeket, úgy az e cikk (1) bekezdésében említett piacelemzése alapján meg kell állapítania, hogy az érintett piacon tényleges verseny valósul‑e meg.
(3)      Amennyiben a nemzeti szabályozó hatóság megállapítja, hogy a piacon hatékony a verseny, nem vezet be, illetve nem tart fenn az e cikk (2) bekezdésében említett konkrét szabályozó kötelezettséget. Amennyiben már léteznek ágazathoz kötött szabályozó kötelezettségek, a nemzeti szabályozó hatóság ezeket az adott érintett piacon lévő vállalkozások tekintetében megszünteti. Az ilyen kötelezettségmegszüntetés által érintett feleket erről megfelelő időben értesíteni kell.
(4)      Amennyiben a nemzeti szabályozó hatóság megállapítja, hogy egy érintett piacon nem hatékony a verseny, a 14. cikkel összhangban meghatározza az e piacon egymagukban vagy együttesen jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozásokat, és a nemzeti szabályozó hatóság az ilyen vállalkozások számára az e cikk (2) bekezdésében említett megfelelő különös szabályozási kötelezettségeket állapít meg, illetve a már létező ilyen kötelezettségeket fenntartja vagy módosítja.
(5)      A 15. cikk (4) bekezdésében említett határozatban meghatározott, tagországok közötti piacok esetében az érintett nemzeti szabályozó hatóságok – az iránymutatásokat a lehető legnagyobb mértékben figyelembe véve – a piacelemzést közösen végzik el, és összehangolt módon határoznak az e cikk (2) bekezdésében említett szabályozó kötelezettségek bevezetéséről, fenntartásáról, módosításáról vagy megszüntetéséről.
(6)      A (3) és (4) bekezdés rendelkezéseinek megfelelően meghozott intézkedésekre a 6. és 7. cikkben említett eljárások alkalmazandók. […]”
2.      A 2010/13/EU irányelv(4)
8.        A 2010/13 irányelv (5), (8) és (34) preambulumbekezdése kimondja:
„(5)      Az audiovizuális médiaszolgáltatások ugyanúgy kulturális, mint gazdasági szolgáltatások. E szolgáltatások külön szabályozását indokolja, hogy növekszik jelentőségük a társadalom és a demokrácia számára – különösen azáltal, hogy biztosítják a tájékozódás szabadságát, a vélemények sokszínűségét és a médiapluralizmust –, valamint az oktatás és a kultúra számára.
[…]
(8)      A tagállamok számára alapvető minden olyan magatartás megelőzése, amely káros lehet a televíziós adások áramlásának és kereskedelmének szabadságára, vagy amely elősegítheti erőfölény kialakulását, amely viszont a televízión közvetített információ és az egész tájékoztatási szektor pluralizmusának és szabadságának korlátozásához vezetne.
[…]
(34)      Az erős, versenyképes és integrált európai audiovizuális ipar előmozdítása és a médiapluralizmusnak az Unió teljes területén történő előmozdítása érdekében kizárólag egyetlen tagállam rendelkezhet joghatósággal egy adott audiovizuális médiaszolgáltató felett, és a tájékoztatás pluralizmusának az Unió alapelvének kell lennie.”
9.        A 1. cikk (1) bekezdése ekként rendelkezik:
„(1)      Ezen irányelv alkalmazásában:
a)      »audiovizuális médiaszolgáltatás«:
i.      az Európai Unió működéséről szóló szerződés 56. és 57. cikkében meghatározott olyan szolgáltatás, amelyért egy médiaszolgáltató szerkesztői felelősséggel rendelkezik, és amelynek elsődleges célja műsorszámoknak tájékoztatás, szórakoztatás vagy oktatás céljából a közönséghez történő eljuttatása a 2002/21/EK irányelv 2. cikkének a) pontja értelmében vett elektronikus hírközlő hálózaton keresztül. Az ilyen audiovizuális médiaszolgáltatás vagy az ezen cikk e) pontjában meghatározott televíziós műsorszolgáltatás, vagy az ezen cikk g) pontjában meghatározott lekérhető audiovizuális médiaszolgáltatás;
ii.      audiovizuális kereskedelmi közlemény.”
B.      A nemzeti jog
1.      Decreto legislativo del 31 luglio 2005, n. 177, recante il „Testo unico dei servizi di media audiovisivi e radiofonici”(5)
10.      A 2. cikk 1. bekezdésének l) pontja a következőképpen határozza meg az IHR‑t:
„azon gazdasági ágazat, amely a következő tevékenységeket foglalja magában: napi és időszaki sajtótermékek; éves kiadványok és elektronikus, akár internetes kiadványok; rádió és audiovizuális médiaszolgáltatások; mozi; külső hirdetés; termékekről és szolgáltatásokról tájékoztató kezdeményezések; szponzorálás”.
11.      A 43. cikk („Erőfölény az integrált hírközlési rendszerben”) szerint:
„1.      Az integrált hírközlési rendszerben működő jogalanyok kötelesek bejelenteni a Hatóságnak a megállapodásokat és az összefonódásokat annak érdekében, hogy a Hatóság ellenőrizhesse a 7., 8., 9., 10., 11. és 12. bekezdésben rögzített elvek tiszteletben tartását a Hatóság által elfogadott ad hoc szabályozásban előírt eljárások szerint.
2.      A Hatóság az érdekelt fél kérelmére vagy hivatalból, rendszeres időközönként, a piacnak a 2002. március 7‑i 2002/21/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 15. és 16. cikkében foglalt elvek alapján történő meghatározását követően ellenőrzi, hogy nem keletkezett‑e valamilyen erőfölény az integrált hírközlési rendszerben és az azt alkotó piacokon, valamint hogy tiszteletben tartják‑e a 7., 8, 9., 10., 11. és 12. bekezdésben rögzített korlátozásokat, a bevételen felül figyelembe véve – többek között – a rendszeren belüli verseny mértékét, a piacra lépés korlátait, a vállalkozás gazdasági hatékonyságának mértékét, valamint a rádiós és televíziós műsorok, kiadói termékek és a filmművészeti alkotások vagy hangfelvételek terjesztésének mennyiségi mutatóit.
[…]
9.      Az erőfölénynek az integrált hírközlési rendszert alkotó egyes piacokon történő létrehozására vonatkozó tilalom sérelme nélkül, a hírközlési szolgáltatóknak az 1997. július 31‑i 249. sz. törvény 1. cikke (6) bekezdése a) pontjának 5. alpontja értelmében létrehozott nyilvántartásába való bejegyzésre kötelezett személyek – sem közvetlenül, sem pedig a 14. és 15. bekezdés értelmében vett ellenőrzött vagy kapcsolt jogalanyok révén – nem tehetnek szert az integrált hírközlési rendszer teljes bevételének 20 százalékát meghaladó bevételre.
[…]
11.      Azok a vállalkozások, amelyeknek a 2003. augusztus 1‑jei 259. sz. törvényerejű rendelet 18. cikkében meghatározott elektronikus hírközlési ágazatból származó bevétele – akár ellenőrzött vagy kapcsolt vállalkozásokon keresztül – meghaladja az ágazat teljes bevételének 40 százalékát, az integrált hírközlési rendszerben a rendszer teljes bevételének 10 százalékát meghaladó bevételre nem tehetnek szert.
[…]
14.      A jelen Egységes Szöveg alkalmazásában – különösen a társaságnak nem minősülő jogalanyok vonatkozásában – fennáll az ellenőrzés a 2359. cikk 1) és 2) pontjában előírt esetekben.”
2.      A polgári törvénykönyv
12.      A 2359. cikk az alábbiak szerint rendelkezik:
„Ellenőrzött társaságnak minősülnek:
1)      azok a társaságok, amelyekben egy másik társaság a rendes közgyűlésben gyakorolható szavazati jogok többségét birtokolja;
2)      azok a társaságok, amelyekben egy másik társaság elegendő szavazattal rendelkezik ahhoz, hogy meghatározó befolyást gyakorolhasson a rendes közgyűlésben;
3)      azok a társaságok, amelyek egy másik társaság meghatározó befolyása alatt állnak az ez utóbbival fennálló sajátos szerződéses kötelezettségek értelmében.
[…]
Kapcsolt társaságnak minősülnek azok a társaságok, amelyekre egy másik társaság jelentős befolyást gyakorol. Az ilyen befolyás vélelmezhető, amikor a társaság a szavazati jogok legalább egyötödét gyakorolhatja, illetve egytizedét, ha a társaság a szabályozott piacokon jegyzett részvényekkel rendelkezik.”
II.    Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
13.      A Vivendi – egy, a francia jog alapján létrejött, a párizsi cégnyilvántartásba bejegyzett társaság – a médiaágazatban, valamint az audiovizuális tartalmak létrehozása és terjesztése terén működő vállalatcsoportot vezet.
14.      A Vivendi tulajdonát képezi a TIM tőkéjének 23,94%‑a, amely társaság felett ellenőrzést gyakorol(6) a részvényesek 2017. május 4‑i közgyűlése óta, amelyen többségbe került az igazgatótanácson belül.(7)
15.      2016. április 8‑án a Vivendi, a Mediaset és a Reti Televisive Italiane SpA stratégiai együttműködési megállapodást kötött egymással, amely alapján a Vivendi megszerezte a Mediaset jegyzett tőkéjének 3,5%‑át és a Mediaset Premium SpA jegyzett tőkéjének 100%‑át, cserébe pedig átruházta a saját tőkéjének 3,5%‑át.
16.      Az e megállapodással kapcsolatos nézeteltérések miatt a Vivendi 2016 decemberében egy ellenséges felvásárlási kampányba kezdett, amely a Mediaset részvényeire irányult. 2016. december 22‑én a Vivendi a Mediaset jegyzett tőkéjének már a 28,8%‑ával rendelkezett, amely ez utóbbi társaságban a szavazati jogok 29,94%‑ának felelt meg. E minősített kisebbségi részesedés ugyanakkor nem tette lehetővé az e társaság feletti ellenőrzés gyakorlását, amely továbbra is a Fininvest csoport ellenőrzése alatt állt.(8)
17.      2016. december 20‑án a Mediaset bejelentést tett az AGCom előtt, hogy a Vivendi megsértette a TUSMAR 43. cikkének (11) bekezdését a szóban forgó részvények megszerzésével.
18.      A 2017. április 18‑i 178/17/CONS határozatában(9) az AGCom megállapította, hogy a hivatkozott részesedésszerzés következtében a Vivendi megsértette a TUSMAR 43. cikkének (11) bekezdését, és elrendelte a jogsértő magatartás tizenkét hónapos határidőn belül történő abbahagyását.
19.      A Vivendi végrehajtotta az AGCom utasítását, és 2018. április 6‑án egy független társaságra (a Simon Fiduciaria SpA‑ra) ruházta a Mediaset részvényeinek 19,19%‑át (a szavazati jogok 19,95%‑át). Ily módon a Vivendi a közgyűlésen leadható szavazatok kevesebb, mint 10%‑át megtestesítő mértékű közvetlen részesedést tartott fenn a Mediasetben.
20.      A fentiek ellenére a Vivendi a Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (laziói tartományi közigazgatási bíróság, Olaszország) előtt megtámadta az AGCom határozatát, és annak megsemmisítését kérte.
21.      E jogvitában az eljáró bíróság előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé::
„1)      Jóllehet a tagállamok hatáskörrel rendelkeznek annak megállapítására, hogy a vállalkozások erőfölényben vannak‑e (és arra is, hogy ebből eredően az erőfölényben lévő vállalkozásokat bizonyos kötelezettségekkel terheljék), ellentétes‑e az Európai Unió jogával, különösen pedig a tőke szabad mozgásának az EUMSZ 63. cikkben foglalt elvével a 2005. július 31‑i 177. sz. törvényerejű rendelet 43. cikke (11) bekezdésének a megtámadott határozat elfogadásakor hatályos változata, amelynek értelmében »azok a vállalkozások, amelyeknek a 2003. augusztus 1‑jei 259. sz. törvényerejű rendelet 18. cikkében meghatározott elektronikus hírközlési ágazatban elért bevétele – akár ellenőrzött vagy kapcsolt vállalkozásokon keresztül – meghaladja az ezen ágazat teljes bevételének 40 százalékát, az integrált hírközlési rendszerben a rendszer teljes bevételének 10 százalékát meghaladó bevételre nem tehetnek szert«; fennáll‑e ezen összeegyeztethetetlenség, amennyiben az említett rendelkezés – a Codice delle comunicazioni elettroniche [(elektronikus hírközlési kódex)] 18. cikkére való utalás révén – a szóban forgó ágazatot az előzetes szabályozás hatálya alá tartozó piacokra korlátozza azon általános tapasztalati tény ellenére, amely szerint az információk (amelyek sokszínűsége a szabály célja) egyre nagyobb mértékben az internet, a személyi számítógépek és a mobiltelefonok használata révén terjednek, aminek következtében az elektronikus hírközlési ágazatból észszerűtlen kizárni – közelebbről – a kiskereskedelmi mobiltelefon‑szolgáltatókat pusztán azért, mert azok teljes mértékben versenyrendszerben működnek? Fennáll‑e ezen összeegyeztethetetlenség tekintettel arra, hogy az AGCom az említett 43. cikk 11. bekezdésének alkalmazása céljából az elektronikus hírközlési ágazatot a jelen eljárásban úgy határozta meg, hogy kizárólag azokat a piacokat vette figyelembe, amelyek tekintetében az elektronikus hírközlési kódex hatálybalépése óta, vagyis 2003‑tól napjainkig legalább egy elemzést végeztek, és e piacokat a 2015‑ben végzett utolsó hasznos megállapításból származó bevétellel vette figyelembe?
2)      A sokszínűség és a véleménynyilvánítás szabadságát szolgáló, a letelepedés szabadságának és a szolgáltatásnyújtás szabadságának az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) 49. és 56. cikkében foglalt elvével és [az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló] 2002/21/EK irányelv 15. és 16. cikkével, valamint az arányosság uniós jogi elvével ellentétes‑e az audiovizuális és rádiós médiaszolgáltatásokkal kapcsolatos, a 43. cikk 11. és 14. bekezdésében foglalt olasz szabályozáshoz hasonló olyan nemzeti szabályozás alkalmazása, amelynek értelmében a második, 10%‑os felső korlát meghatározása szempontjából releváns bevételek olyan vállalkozásoknak is tulajdoníthatók, amelyek nem ellenőrzött vállalkozások és meghatározó befolyás alatt sem állnak, hanem a codice civile (polgári törvénykönyv) (43. cikk 14. bekezdésében hivatkozott) 2359. cikkében foglalt rendelkezések szerint pusztán »kapcsolt« vállalkozásoknak minősülnek, még akkor is, ha ebből következően nem befolyásolható, hogy ez utóbbi kapcsolt vállalkozások milyen információkat terjesszenek?
3)      Ellentétes‑e a letelepedés szabadságának és a szolgáltatásnyújtás szabadságának az Európai Unió működéséről szóló szerződés (EUMSZ) 49. és 56. cikkében foglalt elvével, a 2002/21/EK irányelv 15. és 16. cikkével, az információforrások sokszínűsége és a rádiótelevíziós ágazatban a verseny védelmének az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló 2010/13/EU irányelvben és a 2002/21/EK irányelvben meghatározott elvével a 2005. július 31‑i 177. sz. törvényerejű rendelet 43. cikkének 9. és 11. bekezdéséhez hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely szerint »a hírközlési szolgáltatóknak az 1997. július 31‑i 249. sz. törvény 1. cikke (6) bekezdése a) pontjának 5. alpontja értelmében létrehozott nyilvántartásába való bejegyzésre kötelezett személyekre« (vagyis a 9. bekezdésben meghatározott, a hatályos szabályozás alapján az [AGCom] révén vagy más, hatáskörrel rendelkező hatóságoktól koncesszióban vagy engedélyben részesült személyekre, valamint az egyébként reklámközvetítési koncesszióval rendelkező vállalkozásokra, kiadóvállalkozásokra stb.) a fentiekben (a 11. bekezdésben) meghatározott, az elektronikus hírközlési ágazatban működő vállalkozásokhoz képest igen eltérő korlátok (20%‑os, illetve 10%‑os felső korlát) vonatkoznak?”
22.      A Vivendi, a Mediaset, az olasz kormány és a Bizottság terjesztett elő írásbeli észrevételeket és vett részt a 2019. október 9‑én tartott tárgyaláson.
III. Értékelés
A.      Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatósága
23.      Az olasz kormány álláspontja szerint az első kérdés hipotetikus, mivel a Vivendi a referenciaévben az elektronikus hírközlési ágazat bevételeinek 45,9%‑ot kitevő részével rendelkezett a TIM felett gyakorolt ellenőrzésének köszönhetően, annak ellenére, hogy a szóban forgó piac behatárolására tágabb körben került sor. A Vivendi tehát mindenképpen túllépte a bevételek 40%‑ára vonatkozó felső küszöbértéket.
24.      Az elfogadhatatlansági kifogás nem fogadható el, mivel a kérdést előterjesztő bíróság konkrétan az elektronikus hírközlési ágazatban működő vállalkozások IHR‑hez való hozzáférésének korlátozása érdekében rögzített százalékos mértéknek az uniós joggal való összeegyeztethetőségét vonja kétségbe.
25.      A Mediaset álláspontja szerint az előterjesztő bíróság kérdései elfogadhatatlanok, mivel nem tartalmazzák a nemzeti jogi háttér világos és következetes leírását, és nem adnak magyarázatot arra, hogy egyes idézett uniós jogi rendelkezések miért relevánsak a jogvita megoldása szempontjából.
26.      E kifogásnak sem lehet helyt adni, mivel az uniós joggal kapcsolatos előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell, amely vélelem a jelen esetben nem dőlt meg. A Bíróság csak akkor utasíthatja el a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megválaszolását, ha az uniós rendelkezés kért értelmezése semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson.(10)
27.      A jelen esetben e körülmények egyike sem áll fenn. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzés – még ha anélkül is említ bizonyos uniós jogszabályi rendelkezéseket, hogy kifejtené azoknak a határozathozatal szempontjából fennálló jelentőségét – elegendő adatot tartalmaz, amelyek lehetővé teszik az olasz jognak az uniós joggal való lehetséges összeegyeztethetetlenségéből eredő jogi problémák megértését. A Bíróság tehát hasznos választ tud adni a kérdést előterjesztő bíróság számára.
B.      Az uniós jog releváns szabályai
1.      Az EUMSZ rendelkezései
28.      Bár az előzetes döntéshozatalra előterjesztett három kérdés ugyanarra az olasz törvényre vonatkozik, azok e jogszabály eltérő elemeinek – ahogyan azokat a jelen ügyben értelmezik – az EUMSZ különböző rendelkezéseivel való összeegyeztethetőségét vetik fel. Konkrétan az első az EUMSZ 63. cikkre hivatkozik (a tőke szabad mozgása), míg a másik kettő az EUMSZ 49. cikket (a letelepedés szabadsága) és az EUMSZ 56. cikket (a szolgáltatásnyújtás szabadsága) érinti.(11)
29.      Ez utóbbi rendelkezést illetően elegendő megjegyezni, hogy az EUMSZ 56. cikk nem alkalmazható a jelen ügyre a határon átnyúló szolgáltatásnyújtásnak az alapügyben való hiánya miatt.
30.      Ellenben az olasz szabályozás elvben összeütközésbe kerülhet a letelepedés szabadságával (EUMSZ 49. cikk) és a tőke szabad mozgásával (EUMSZ 63. cikk) egyaránt.
31.      A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint annak meghatározásakor, hogy valamely nemzeti jogszabály ezen egyik vagy másik szabadság hatálya alá tartozik‑e, az érintett jogszabály célját kell figyelembe venni oly módon, hogy:(12)
–      Az EUMSZ 49. cikknek akkor van jelentősége, ha olyan nemzeti szabályról van szó, amely célját tekintve kizárólag olyan részesedésekre alkalmazandó, amelyek lehetővé teszik, hogy irányítást biztosító befolyást gyakoroljanak a társaság döntéseire, és meghatározzák annak tevékenységét.
–      Ezzel szemben az EUMSZ 63. cikk alkalmazandó, ha a nemzeti rendelkezések a vállalkozás általános ügyvitele és irányítása befolyásolásának szándéka nélkül, kizárólag pénzügyi befektetési célzattal szerzett részesedésekre vonatkoznak.(13)
32.      Az alapügyben rendelkezésre álló adatokból az következik, hogy a Vivendi részéről a részvények megvásárlása és a TIM feletti ellenőrzés megszerzése a letelepedéshez való jog gyakorlását feltételezi. Ezzel szemben a Mediaset részvényei jelentős részének a Vivendi által történt megszerzése egyaránt tartozhat a tőke szabad mozgásának (ha a Vivendi szándéka csupán a vagyon befektetésére terjed ki) és a letelepedés szabadságának hatálya alá (ha a Vivendi arra törekszik, hogy beavatkozzon a Mediaset ügyvitelébe).
33.      Az olasz szabályozás mindkét szabadsággal szemben korlátozásokat képez, mivel a Vivendit az a tényező akadályozza meg abban, hogy jelentős befektetést eszközöljön a Mediaset részvényei tekintetében, hogy részesedéssel bír a TIM tőkéjében, és ennek következtében ellenőrzést gyakorol a TIM felett, amely társaság magas piaci részesedéssel rendelkezik az olasz elektronikus hírközlési piacon.(14)
34.      Bár az olasz szabályozásnak a tőke szabad mozgására vonatkozó követelményekkel való összevetésének eredménye nem térne el jelentősen a letelepedés szabadságára vonatkozó követelményekkel való összevetés eredményétől – figyelemmel arra, hogy a Bíróságnak a két szabadságra vonatkozó ítélkezési gyakorlata közelít egymáshoz –, értelmezésem szerint az alapeljárás jellegzetességei alapján a letelepedés szabadságára vonatkozó szabályokkal való ezen összeegyeztethetőség vizsgálata javasolt.(15)
35.      A Vivendi és a Mediaset közötti vita hátterében a francia vállalkozáscsoport azon szándéka áll, hogy beavatkozzon a Mediaset ügyvitelébe,(16) és ilyen módon jelentős részesedést szerezzen az olasz médiapiacon. Amit a Vivendi úgy tűnik, hogy állít, az nem csupán egy egyszerű vagyoni befektetés, amely a Mediaset részvényeinek megszerzése révén valósul meg pusztán azzal a céllal, hogy nyereségre tegyen szert.
36.      Ha ez a helyzet, akkor a letelepedéshez való jognak egy francia vállalkozás általi gyakorlásáról van szó az olasz médiapiacon, amelyet az AGCom által hivatkozott nemzeti jogszabály alkalmazása akadályoz. Hangsúlyozom, hogy a Vivendi szándéka a Mediaset jegyzett tőkéje 28,8%‑ának megszerzésével – ami a szavazati jogok 29,94%‑át testesíti meg – láthatólag az volt, hogy tényleges befolyást gyakoroljon a Mediaset irányítására, és bizonyos mértékben meghatározza e társaság tevékenységét a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében.
2.      Az elektronikus hírközlésre és az audiovizuális médiaszolgáltatásokra vonatkozó irányelvek
37.      A kérdést előterjesztő bíróság a keretirányelvre (különösen annak 15. és 16. cikkére) és az audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló 2010/13 irányelvre egyaránt hivatkozik.
38.      A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint kimerítő jellegű harmonizáció esetén az irányelv rendelkezései alkalmazandóak és az elsődleges jog rendelkezéseinek (a jelen esetben a belső piacon belüli szabad mozgásra vonatkozó előírások) helyébe lépnek. Amennyiben a harmonizációs irányelvek nem kimerítő jellegűek, lehetőség van az irányelvnek az elsődleges joggal való vegyes alkalmazására.
39.      A jelen ügyben tisztázni kell tehát, hogy a keretirányelv és a 2010/13 irányelv alkotja‑e az egyedüli hivatkozási alapot az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megválaszolásához, vagy ellenkezőleg, mindenekelőtt az elsődleges jog rendelkezései irányadóak (kizárólag az EUMSZ 49. cikk), még akkor is, ha figyelemmel kell lenni e két irányelv néhány rendelkezésére.
40.      Véleményem szerint mindkét irányelv nem kimerítő jellegű harmonizációt hajt végre, és a tagállamoknak széles mérlegelési mozgásteret biztosít a nemzeti döntések meghozatalára. Ez utóbbiak vizsgálatát az EUMSZ 49. cikk, valamint a Bíróságnak az e cikket értelmező ítélkezési gyakorlata alapján kell elvégezni.
41.      Konkrétan, a keretirányelv rögzíti a nemzeti szabályozó hatóságokra (a továbbiakban: NSZH) ruházott feladatköröket. E feladatkörök között található (16. cikk) a releváns piacok elemzése, amelynek eredményeként az NSZH‑k(17) konkrét kötelezettségeket, más néven „korrekciós intézkedéseket” írhatnak elő az e piacok valamelyikén jelentős piaci erővel rendelkező gazdasági szereplőkkel szemben.(18) Következésképpen egyes szabályozó feladatkörök gyakorlása tekintetében az NSZH‑k széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek, amely lehetővé teszi a számukra, hogy a piaci szabályozási szükségleteket(19) esetről esetre értékeljék, adott esetben a Bizottság segítségével.(20)
42.      A TUSMAR 43. cikke (11) bekezdésének az AGCom által a Vivendi vonatkozásában történő alkalmazása főszabály szerint a keretirányelv hatálya alá tartozhat, azonban az a mérlegelési jogkör, amelyet ezen irányelv az NSZH‑knak biztosít, megköveteli, hogy annak az uniós joggal való esetleges összeegyeztethetetlenségét az EUMSZ 49. cikk követelményeire figyelemmel vizsgáljuk.
43.      A 2010/13 irányelv vonatkozásában a Bíróság megállapította, hogy nem tartozik annak hatálya alá a közérdekű célt követő olyan nemzeti szabály, amely az audiovizuális médiaszolgáltatások nyújtásának és terjesztésének egyes vonatkozásait szabályozza, kivéve ha a televíziós műsorszolgáltatás adásainak olyan második ellenőrzését vezeti be, amely hozzáadódik ahhoz az ellenőrzéshez, amelyet az adás tagállama köteles elvégezni.(21)
44.      Mivel az olasz szabályozás (vagyis a TUSMAR 43. cikke, amennyiben megtiltja, hogy az elektronikus hírközlési ágazat bevételeinek 40%‑ával rendelkező vállalkozás meghaladja a 10%‑os küszöbértéket az IHR‑ben) nem befolyásolja a műsorszolgáltatásokat, és nem vonja maga után a rádiós műsorszolgáltatások második ellenőrzését, kikerül a 2010/13 irányelv hatálya alól. Ez a nemzeti jogszabály továbbá arra törekszik, hogy a tömegtájékoztatás sokszínűségét és a tájékoztatás szabadságát védje, amelyek közérdekű célok.
45.      Végső soron a jelen ügyben az EUMSZ 49. cikk szempontjából kell vizsgálni a belső szabályozást.
C.      A letelepedéshez való jog korlátozásai
46.      Az alábbiakban megvizsgálom az olasz szabályozásnak – ahogyan azt a jelen ügyben értelmezik – az EUMSZ 49. cikkel való összeegyeztethetőségét, és az ismétlések elkerülése érdekében együttesen válaszolom meg az előzetes döntéshozatalra előterjesztett három kérdést.
47.      A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint e cikkel ellentétes valamennyi nemzeti intézkedés, amely – legyen bár állampolgársági alapon történő hátrányos megkülönböztetés nélkül alkalmazandó – alkalmas arra, hogy megzavarja vagy kevésbé vonzóvá tegye a Szerződés által biztosított letelepedési szabadságnak az Unió polgárai általi gyakorlását. Az ilyen korlátozó hatások különösen akkor mutatkoznak, ha egy nemzeti szabályozás visszatarthatja a vállalkozást attól, hogy más tagállamokban alárendelt egységeket – például állandó telephelyet – hozzon létre, és tevékenységét ezeken keresztül gyakorolja.(22)
48.      A TUSMAR alapján a Vivendivel szemben támasztott korlátozás korlátozza annak az Olaszországban történő letelepedéshez fűződő szabadságát, megakadályozva a Vivendit abban, hogy a Mediaset ügyvitelét befolyásolja, és adott esetben felette ellenőrzést gyakoroljon. A letelepedési szabadságnak tehát nem közvetlen, az állampolgárságon alapuló korlátozásáról van szó, hanem közvetett korlátozásról, amelyet a belföldi gazdasági szereplőkre és más tagállamok vállalkozásaira megkülönböztetés nélkül kell alkalmazni.
49.      Az olasz szabályozás korlátozó hatása a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott három elem kombinációjában áll:
–      Egyfelől, az „elektronikus hírközlési ágazat” fogalmának megszorító alkalmazásából, amely fogalom az előzetes szabályozás alá vonható piacokra korlátozódik.
–      Másfelől, a „kapcsolt” társaságok bevételeinek figyelembevétele (és nem csak az „ellenőrzött” társaságoké) az elektronikus hírközlési ágazaton, valamint a médiaágazaton belüli piaci részesedés kiszámítása során.
–      Végül, differenciált felső küszöbértékek meghatározása (az IHR bevételeinek 20%‑a, illetve 10%‑a) a médiaágazaton belüli részesedésszerzéshez.
1.      Az elektronikus hírközlési ágazat szűk meghatározása
50.      Az első elemet illetően az AGCom az elektronikus hírközlési ágazat szűkebb értelmű meghatározását alkalmazza, amely a TUSMAR 43. cikke (11) bekezdésének és az olasz elektronikus hírközlési kódex 18. cikkének együttes értelmezéséből fakad. Ilyen módon, az elektronikus hírközlési ágazat kiterjedésének de facto csökkentésével egyetlen vállalkozás is könnyebben elérheti az ezen ágazat bevételeinek 40%‑át, és ezzel korlátozzák Olaszországban a médiaágazatba való belépési lehetőségét.
51.      E két olasz rendelkezésnek az AGCom által történt alkalmazása, ahogyan arról már volt szó, az elektronikus hírközlési ágazatot az előzetes szabályozás alá vonható piacokra korlátozza,(23) vagyis azokra a piacokra, amelyek tekintetében az elektronikus hírközlési kódex hatálybalépése (2003) óta napjainkig legalább egy elemzést végeztek, és amelyek bevételeire vonatkozó adatok az utolsó hasznos megállapításból (2015) származnak.
52.      Ennek során az AGCom az információk közlése szempontjából növekvő jelentőséggel bíró piacokat tekintett az elektronikus hírközlési ágazaton kívülinek: így például a kiskereskedelmi mobiltelefon‑szolgáltatások piacát – amely egy olyan versenyző piac, amelyen nincsenek előírva a tagállamok előzetes szabályozási intervenciói – vagy az egyéb elektronikus hírközlési szolgáltatások internethez kapcsolódó piacait vagy a műholdas rádiószolgáltatásokat. Ezek mindegyike a tömegtájékoztatáshoz való hozzáférés elsődleges eszközévé vált, ami miatt nem logikus kizárni azokat a számításból.
53.      Az elektronikus hírközlési ágazat ilyen szűkítő meghatározása mellett egy másik tagállambeli olyan vállalkozásnak (a jelen esetben a Vivendi), amely részesedéssel rendelkezik egy olyan gazdasági szereplőben, mint a TIM, megnövekszik az ezen ágazaton belüli jelentősége, és ezzel egyidejűleg csökkennek a lehetőségei az audiovizuális tömegtájékoztatás ágazatában való részvételre megnehezítve ilyen módon az Olaszországban történő letelepedését.
2.      A társaságok közötti „kapcsolt” jogviszony hatása
54.      A második elemet illetően, az AGCom egy konkrét vállalkozás piaci erőfölényének meghatározása során nemcsak az „ellenőrzött” társaságok bevételeit veszi figyelembe, hanem azon „kapcsolt” vállalkozások bevételeit is, amelyek felett e vállalkozás „jelentős befolyást” gyakorol az olasz polgári törvénykönyv 2359. cikkének 3) pontja értelmében.
55.      A jelen ügyben a Vivendinek a Mediasetben fennálló részesedése ténylegesen nem tette lehetővé az előbbi számára, hogy az utóbbira jelentős befolyást gyakoroljon,(24) mivel ez utóbbi a Fininvest csoport ellenőrzése alatt áll, amely meghatározza a tevékenységének irányvonalát, és amellyel a Vivendi szemben áll. Ténykérdésről van azonban szó, amelyet kizárólag a kérdést előterjesztő bíróság tud minden kétséget kizáróan megállapítani.
56.      Amennyiben ez az eset áll fenn, a vitatott jogszabály alkalmazása érintené a Vivendi Olaszországban történő letelepedésének szabadságát, mivel azáltal, hogy a „kapcsolt” társaságok (mint a Mediaset) bevételeit is neki tulajdonítják, amelyek kereskedelmi stratégiájára nem tud befolyást gyakorolni, csökken a lehetősége az IHR‑be történő belépésre.(25)
3.      Az audiovizuális tömegtájékoztatási ágazatban elért bevételekre vonatkozó kettős küszöbérték
57.      A Vivendi Olaszországban történő letelepedésének szabadságát ugyancsak korlátozza, hogy az IHR‑ben történő bevételszerzéssel kapcsolatban szigorúbb tilalom vonatkozik rá, mint a hírközlési szolgáltatókra általában.
58.      Ez utóbbiak számára(26) a nemzeti szabályozás lehetővé teszi az IHR bevételeinek 20%‑áig terjedő bevétel elérését. Ezzel szemben az elektronikus hírközlési ágazat bevételeinek 40%‑át meghaladó részesedéssel rendelkező vállalkozások csak ugyanezen IHR bevételeinek 10%‑át érhetik el. Ez utóbbi előírás valójában kizárólag a Vivendi által ellenőrzött TIM‑re alkalmazandó, mivel kizárólag a TIM‑nek van 40%‑ot meghaladó bevétele az elektronikus hírközlési ágazatban.
59.      Olaszországban a tömegtájékoztatás ágazatában a bevételek maximális küszöbértékének a vállalkozás tevékenységének kifejtése tekintetében történő meghatározása önmagában a letelepedés szabadságának korlátozását jelenti Olaszországban a más tagállamokbeli vállalkozásokkal szemben. Ez a korlátozás annál is inkább jelentős, mivel a küszöbértéket – ahogyan azt már kifejtettem – differenciáltan határozzák meg, és az hátrányosabban érint egy olasz társaságot ellenőrző, más tagállambeli vállalkozást.
60.      Következésképpen az EUMSZ 49. cikk által védett letelepedés szabadságára kihat az olasz szabályozás elrettentő hatása, amely – a már kifejtettek értelmében – korlátozza annak lehetőségét, hogy a más tagállambeli vállalkozások belépjenek az olasz tömegtájékoztatás ágazatába.
61.      Ez a korlátozás azonban alapulhat jogszerű indokokon, amelyek azt igazolják, és amelyekkel rögtön ezt követően foglalkozom majd.
D.      A korlátozás igazolása
62.      A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az EUMSZ 49. cikkben foglalt letelepedés szabadsága kizárólag az EUMSZ 52. cikkben kifejezetten előírt kivételekkel (közrend, közbiztonság vagy közegészségügy) vagy a közérdeken alapuló kényszerítő indokkal igazolt, és a fogadó tagállam területén tevékenységet végző valamennyi személyre és vállalkozásra alkalmazandó szabályozásokkal korlátozható. Az igazolhatóság végett a szóban forgó nemzeti szabályozásnak továbbá alkalmasnak kell lennie az általa követett cél megvalósítására, és nem terjedhet túl a megvalósításához szükséges mértéken.(27)
63.      Ahogyan arra már rámutattam, az olasz szabályozás megkülönböztetés nélkül alkalmazandó az Olaszországban az elektronikus hírközlési ágazatban és a médiaágazatban tevékenykedő valamennyi gazdasági szereplőre. Ezért e szabályozás az EUMSZ 52. cikkben szereplő kifejezett kivételek egyikével vagy közérdeken alapuló kényszerítő okkal igazolható lehet.
64.      A Mediaset és az olasz hatóságok egyaránt közérdeken alapuló kényszerítő okra hivatkoznak, amely a tájékoztatás sokszínűségének védelmében áll, és amelyet a TUSMAR is megállapít.(28) A kérdést előterjesztő bíróság is úgy véli, hogy a vitatott szabályozást igazolhatja a tájékoztatás és a média sokszínűségének védelme.
65.      Az Európai Unió Alapjogi Chartája 11. cikkének (2) bekezdése szerint „a tömegtájékoztatás szabadságát és sokszínűségét tiszteletben kell tartani”. E két elem elengedhetetlen a Charta e cikke által védett, a véleménynyilvánítás és a tájékoztatás szabadságához fűződő jog fennállásához, amelyet az emberi jogok és alapvető szabadságjogok védelméről szóló európai egyezmény (EJEE) 10. cikke inspirált.(29)
66.      Az EUMSZ 29. Jegyzőkönyve ugyancsak hivatkozik a tömegtájékoztatás sokszínűségére, és megjegyzi, hogy „[…] a tagállamok közcélú műsorszolgáltatási rendszere közvetlenül kapcsolódik az egyes társadalmak demokratikus, társadalmi és kulturális igényeihez és a médiapluralizmus megőrzésének követelményéhez”.
67.      A keretirányelvben és a 2010/13 irányelvben ugyancsak találhatók a tömegtájékoztatás sokszínűségére vonatkozó utalások. Konkrétan hivatkozik rá a keretirányelv (5) preambulumbekezdése(30) és a 2010/13 irányelv (5) és (8) preambulumbekezdése.(31) Az Európai Parlament hangsúlyozta az említett sokszínűség fontosságát a demokratikus társadalmakban a véleménynyilvánítás szabadságának biztosítása érdekében.(32)
68.      Az Emberi Jogok Európai Bírósága (a továbbiakban: EJEB) az EJEE 10. cikkének értelmezése során releváns ítélkezési gyakorlatot alakított ki a tömegtájékoztatás sokszínűségének fontosságával kapcsolatban.(33)
69.      Az EJEB hangsúlyozta, hogy a véleménynyilvánítás szabadsága, amelyet a 10. cikk (1) bekezdése biztosít, a demokratikus társadalom egyik legfontosabb alapját, fejlődésének alapvető feltételét jelenti. Nincs demokrácia pluralizmus nélkül, és a demokrácia a véleménynyilvánítás szabadságából táplálkozik, ezért elengedhetetlenül szükséges a különböző politikai projektekre vonatkozó javaslattétel és azok megvitatásának lehetővé tétele, ideértve azokat is, amelyek vitatják valamely állam aktuális berendezkedését, feltéve hogy magát a demokráciát nem sértik.(34)
70.      Az EJEB hozzáfűzi, hogy egy demokratikus társadalomban az audiovizuális ágazat valódi sokszínűségének biztosításához nem elegendő a több csatorna fennállását, vagy annak elméleti lehetőségét előírni, hogy a potenciális gazdasági szereplők az audiovizuális ágazat piacára juthatnak. A piacra jutást ténylegesen lehetővé kell tenni annak biztosításához, hogy a műsorok tartalma összességében olyan változatos legyen, hogy az a lehető legnagyobb mértékben tükrözze az azon társadalomban fellelhető különböző véleményeket, amely e programok címzettje.(35)
71.      Az EJEB ezért az EJEE 10. cikkébe ütközőnek tartja, hogy a társadalom egy gazdasági vagy politikai csoportja erőfölénybe kerüljön az audiovizuális média vonatkozásában, és nyomást gyakoroljon a műsorszolgáltatókra annak érdekében, hogy végső soron korlátozza a szerkesztői szabadságukat.(36) Ugyanez a helyzet, amikor egy állami rádiószolgáltató szervezet rendelkezik erőfölénnyel, amelynek monopóliuma van a rendelkezésre álló frekvenciák felett.(37)
72.      E szabályozásból és ítélkezési gyakorlatból kiindulva logikus, hogy a Bíróság nem habozott közérdeken alapuló kényszerítő oknak minősíteni a tömegtájékoztatás sokszínűségét,(38) amelynek védelme indokolhatja a letelepedés szabadságát (és a belső piac más szabadságait) korlátozó nemzeti intézkedések meghozatalát.(39) A Bíróság hangsúlyozta továbbá annak fontosságát egy demokratikus társadalomban.(40)
73.      Elviekben a TUSMAR 43. cikke alkalmas arra, hogy elérje a tömegtájékoztatás sokszínűségének védelmére irányuló célt, mivel kizárja, hogy egyetlen vállalat – önállóan vagy leányvállalatai révén – releváns (20%‑ot meghaladó)(41) részesedést szerezzen a tömegtájékoztatás piacán. Következésképpen ez a szabályozás alkalmas a tájékoztatás sokszínűségének védelmére annak külső dimenziója vonatkozásában.
74.      Elfogadható az is, hogy – az elektronikus hírközlési szolgáltatások ágazata és a tömegtájékoztatási ágazat egymáshoz való közelségére figyelemmel – bizonyos korlátozásokat vezetnek be, hogy azok a vállalkozások, amelyek az előbbiben erőfölénnyel rendelkeznek (például a TIM, amely az ágazat vezetője) ne használhassák fel ezt a körülményt a tömegtájékoztatási ágazatban elfoglalt helyzetük megerősítésére. Az a nemzeti intézkedés, amely ebben az esetben korlátozza a tömegtájékoztatási ágazathoz való hozzáférést, és kizárja annak egy gazdasági szereplő kezében történő túlzott koncentrációját, kedvezhet a tájékoztatás sokszínűségének, legalábbis ideális esetben.
75.      Márpedig ez a nemzeti szabályozás, azon túl, hogy alkalmasnak kell lennie a cél megvalósítására, nem léphet túl a tájékoztatás sokszínűségének védelmére irányuló cél eléréséhez szükséges mértéken. Másként fogalmazva, át kell jutnia a Bíróság ítélkezési gyakorlata által megfogalmazott arányosság szűrőjén.(42)
E.      A korlátozás arányossága
76.      Habár a kérdést előterjesztő bíróság hatáskörébe tartozik az, hogy mérlegelje a vizsgált intézkedés arányosságát annak céljaihoz képest, a Bíróság hasznos útmutatást adhat e bíróság számára ebben a tekintetben.
77.      Véleményem szerint az arányosság követelményének tiszteletben tartása legalábbis vitatható ebben az esetben, ha figyelembe vesszük az alábbiakban kifejtett tényezőket.
78.      Először is, az elektronikus hírközlési ágazat meghatározásához az AGCom a TUSMAR 43. cikkét és az elektronikus hírközlési kódex 18. cikkét rendkívül szigorúan értelmezi, amely nehezen hozható összhangba a keretirányelv 15. és 16. cikkével, valamint a Bizottságnak a szóban forgó ágazatra vonatkozó ajánlásaival.(43)
79.      A Bizottság és a Vivendi érvelése szerint az elektronikus hírközlési piacok ilyen módon történő meghatározása nem függ össze a kapcsolódó, azonban eltérő médiaágazat sokszínűségének biztosítására irányuló céllal. Az elektronikus hírközlési ágazat kiterjedésének meghatározásához figyelemmel kell lenni az azon belül jelen lévő valamennyi piacra, és nem csak azokra, amelyek előzetes intézkedést tesznek szükségessé, mivel nem áll rendelkezésre kellő fokú verseny.
80.      A már kifejtettek szerint(44) az elektronikus hírközlési piacok meghatározásának magában kell foglalnia az azon belül jelen lévő valamennyi piacot, és különösen a kiskereskedelmi mobiltelefon‑szolgáltatásokat, az internethez kapcsolódó egyéb elektronikus hírközlési szolgáltatásokat, valamint a műholdas rádiószolgáltatások piacát, amelyek a tömegtájékoztatáshoz való hozzáférés előnyben részesített módozatai lettek.
81.      Másodszor, előfordulhat, hogy az arányosság követelménye nem egyeztethető össze az IHR bevételeinek túlzottan alacsony százalékával (10%), amelyet felső határértékként jelölnek meg azon vállalkozások tekintetében, amelyeknek az elektronikus hírközlési ágazatban elért bevétele meghaladja az ezen ágazaton belüli teljes bevétel 40%‑át.
82.      Kétségtelen – ismétlem –, hogy a két ágazat között van kapcsolat, tekintettel az elektronikus hírközlés, az audiovizuális média és az információtechnológia fokozott konvergenciájára.(45) Mindez nem jelenti ugyanakkor azt, hogy az elektronikus hírközlési szolgáltatások piacán tevékenykedő vállalkozások önmagukban feltétlenül képesek befolyásolni a média vagy az audiovizuális kommunikáció ágazatát.(46) E vállalkozások a műsortartalmak átvitelét és közvetítését, de nem szükségképpen azok készítését ellenőrzik, amely szerkesztői felelősséget foglal magában.(47) Külön kell tehát választani az átvitel szabályozását a tartalom szabályozásától.(48)
83.      E tekintetben a Bíróság megállapította, hogy az elektronikus hírközlési szolgáltatásokra vonatkozó új jogi keretszabályozást alkotó irányelvek világosan megkülönböztetik a műsortartalmak készítését, amely szerkesztői ellenőrzést feltételez, és a műsortartalmak szerkesztői ellenőrzés nélküli átvitelét, mivel a műsortartalmak és azok átvitele külön szabályozás hatálya alá tartozik, amely saját célkitűzésekkel rendelkezik.(49)
84.      Így tehát nincs ok arra, hogy az egyetlen gazdasági szereplő által az elektronikus hírközlés felett gyakorolt ellenőrzés azonos legyen az infrastruktúráján keresztül sugárzott műsortartalmak feletti ellenőrzéssel, amelyekért a felelősséget az azokat készítő és szerkesztői felelősséget vállaló média viseli.
85.      Ezen előfeltételezésből kiindulva kell vizsgálni az olasz szabályozás által általános és absztrakt módon létrehozott, az elektronikus hírközlés piacán 40%‑ot meghaladó részesedés birtoklása és az információs sokszínűségre jelentett veszély közötti kapcsolatot. Annak hatásai aránytalannak bizonyulhatnak, amennyiben automatikusan megakadályozzák, hogy bármely olyan vállalkozás(50) – a jellegzetességeitől függetlenül –, amely az első ágazatban az említett piaci részesedéssel rendelkezik, a második ágazatban (azaz az IHR‑ben) 10%‑nál magasabb bevételt érjen el.
86.      Harmadszor, noha elviekben nem kifogásolható a polgári törvénykönyv kapcsolt társaságokra vonatkozó 2359. cikkének szövege, nem szabad megfeledkezni arról, hogy az pusztán vélelmet állít fel: az egyik társaságnak a másik feletti jelentős befolyását vélelmezi, ha az előbbi a szavazati jogok egyötöd részét gyakorolhatja az utóbbiban, vagy egytizedét, ha a szabályozott piacokon jegyzett részvényekkel rendelkezik.
87.      Aránytalan volna e vélelem megdönthetetlen vélelemként történő alkalmazása annak érdekében, hogy azonosnak tekintsük egy „ellenőrzött társaság” helyzetét egy „kapcsolt társaság” helyzetével a vizsgálat tárgyát képező, a letelepedés szabadságára vonatkozó korlátozás alkalmazása szempontjából, ha (ahogyan a jelen ügyben is) biztosítható, hogy a másik társaságban (Mediaset) a szóban forgó mértéket meghaladó szavazati joggal rendelkező társaság (Vivendi) de facto nincs abban a helyzetben, hogy jelentős befolyást gyakoroljon az előbbi társaságra.
IV.    Végkövetkeztetés
88.      A fent kifejtettek alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a következő választ adja a Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (laziói tartományi közigazgatási bíróság, Olaszország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre:
„Az EUMSZ 49. cikk által védett letelepedés szabadságával ellentétes az olyan nemzeti intézkedés, amely a tájékoztatás sokszínűségének megőrzése érdekében a médiapiacon megtiltja a bevételek 10%‑át meghaladó piaci részesedés megszerzését bármely olyan vállalkozás számára, amelynek bevételei az elektronikus hírközlési ágazatban meghaladják ezen ágazat teljes bevételének 40%‑át, ha:
–      az elektronikus hírközlési ágazat alatt kizárólag az előzetes szabályozás alá vonható piacokat magában foglaló ágazatot kell érteni; és
–      a tilalom kiterjed a csoportot vezető vállalkozáshoz kapcsolt vállalkozásokra, amelyekre e vállalkozás a helyzeténél fogva nem képes jelentős befolyást gyakorolni, aminek megítélése a kérdést előterjesztő bíróság hatáskörébe tartozik.”
1      Eredeti nyelv: spanyol.
2      A sajtótermékek és az elektronikus kiadványok mellett az IHR magában foglalja a rádiót és az audiovizuális szolgáltatásokat, a mozit, a külső hirdetést, termékekről és szolgáltatásokról tájékoztató kezdeményezéseket, valamint a szponzorálást.
3      Az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló 2002/21/EK irányelv, az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférésről, valamint azok összekapcsolásáról szóló 2002/19/EK irányelv és az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről szóló 2002/20/EK irányelv módosításáról szóló, 2009. november 25‑i 2009/140/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL 2009. L 337., 37. o.; helyesbítés: HL 2013. L 241., 8. o.) módosított, az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló, 2002. március 7‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv („Keretirányelv”) (HL 2002. L 108., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 349. o.).
4      A tagállamok audiovizuális médiaszolgáltatások nyújtására vonatkozó egyes törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseinek összehangolásáról szóló, 2010. március 10‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (Audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv) (HL 2010. L 95., 1. o.; helyesbítés: HL 2010. L 263., 15. o.).
5      „Az audiovizuális és rádiós műsorszolgáltatással kapcsolatos szabályok egységes szövegéről” szóló, 2005. július 31‑i 177. sz. törvényerejű rendelet (a továbbiakban: TUSMAR, a GURI 2005. szeptember 7‑i 208. száma).
6      A 2017. szeptember 13‑i 0106341. sz. közleménye útján a pénzügyi piacok felügyeletéért felelős olasz hatóság (CONSOB) megállapította, hogy „a seguito dell’assemblea dei soci del 4 maggio 2017 con la quale Vivendi ha nominato la maggioranza dei consiglieri di amministrazione di TIM – la medesima Vivendi esercita il controllo su TIM ai sensi degli artt. 2359, comma 1, n. 2, del codice civile e 93 TUF, nonchè ai sensi del Regolamento Consob OPC”.
7      2017. május 30‑án a Bizottság úgy határozott, hogy nem ellenzi a Vivendi/Telecom Italia összefonódását, és megállapította annak a belső piaccal való összeegyeztethetőségét (M.8465. sz. ügy; HL 2017. C 220., 53. o.).
8      A Bizottság megerősítette ezt a körülményt a 2017. május 30‑i határozatában (49. pont): „Vivendi does not jointly or solely control Mediaset in light of the following factors: (i) another industrial shareholder (Fininvest) historically holds the largest share of Mediaset's share capital (currently amounting to 39.53 % of the ordinary share capital and of 41.09 % of the voting share capital), has obtained the majority of the voting rights at least in the last 6 shareholders’ meetings and has appointed the majority of the board at least in the last two terms (in 2012 and 2015); (ii) Vivendi has not appointed any members of the board of directors, which will remain in office until the approval of the financial statements for year 2017; and (iii) Vivendi does not enjoy any specific information or other rights, which materially differ from those of any other minority shareholder; and (iv) at the present, Vivendi and Mediaset are engaged in an on‑going litigation, following the breaking down of the negotiations for the acquisition of Mediaset Premium in 2016 which seems, thus, to exclude commonality of interests between Vivendi and Mediaset”.
9      Delibera n. 178/17/CONS Accertamento della violazione dell’art. 43, comma 11, del decreto legislativo 31 luglio 2005, n. 177, a szöveg elérhető az AGCom honlapján: https://www.agcom.it/documents/10179/7421815/Delibera+178‑17‑CONS/bb20ae9f‑21eb‑4d39‑baf9‑ee3fc9d8737a?version=1.1.
10      2015. június 16‑i Gauweiler és társai ítélet (C‑62/14, EU:C:2015:400), 25. pont; 2018. február 7‑i American Express ítélet (C‑304/16, EU:C:2018:66) 32. pont; 2018. december 10‑i Wightman és társai ítélet (C‑621/18, EU:C:2018:999) 27. pont.
11      A már részletezettek szerint a kérdést előterjesztő bíróság nem fejti ki világosan azokat az okokat, amelyek miatt kétségei vannak az olasz jognak az EUMSZ különböző belső piaci szabadságokra vonatkozó szabályaival való összeegyeztethetőségét illetően.
12      Lásd ebben az értelemben: 2012. november 13‑i Test Claimants in the FII Group Litigation ítélet (C‑35/11, EU:C:2012:707), 89. és 90. pont; 2014. február 5‑i Hervis Sport‑ és Divatkereskedelmi ítélet (C‑385/12, EU:C:2014:47), 21. pont; 2014. április 10‑i Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company ítélet (C‑190/12, EU:C:2014:249), 25. pont; 2016. november 24‑i SECIL ítélet (C‑464/14, EU:C:2016:896), 31. pont; 2018. március 6‑i SEGRO és Horváth ítélet (C‑52/16 és C‑113/16, EU:C:2018:157), 53. cikk.
13      2012. november 13‑i Test Claimants in the FII Group Litigation ítélet (C‑35/11, EU:C:2012:707), 91. és 92. pont; 2016. november 24‑i SECIL ítélet (C‑464/14, EU:C:2016:896) 32. és 33. pont.
14      A már kifejtettek szerint a TIM a megszűnt olasz állami monopólium örököse.
15      A Bíróság ítélkezési gyakorlatában vannak példák olyan korlátozásokra, amelyek egyszerre tartoznak a letelepedés szabadsága és a tőke szabad mozgásának hatálya alá, amelyeket kizárólag e szabadságok egyike szempontjából elemeznek az alapeljárás kontextusától függően. Lásd többek között: 2009. szeptember 17‑i Glaxo Wellcome ítélet (C‑182/08, EU:C:2009:559), 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2018. március 6‑i SERGO és Horváth ítélet (C‑52/16 és C‑113/16, EU:C:2018:157), 55. pont.
16      Ezt állítja észrevételeiben a Mediaset (10. pont). A Rapport annuel – Document de référence 2016 c. dokumentumban (Éves jelentés – 2016‑os referenciadokumentum), 235. o. (elérhető: https://www.vivendi.com/wp‑content/uploads/2017/03/20170314‑VIV_Vivendi‑Rapport‑annuel‑Document‑de‑reference‑2016.pdf), a Vivendi elismerte, hogy „[…] l’entrée au capital de Mediaset s’inscrit dans la volonté de Vivendi de se développer en Europe du Sud et dans le cadre de ses ambitions stratégiques en tant que groupe international majeur dans le domaine des médias et des contenus d’essence européenne”.
17      Az NSZH‑k szabályozó hatáskörrel rendelkeznek arra, hogy a versenyjog alapelvei szerint meghatározzák a területükön található elektronikus hírközlési piacokat (a keretirányelv 15. cikkének (3) bekezdése), és azonosítsák azokat a gazdasági szereplőket, amelyek önállóan vagy másokkal együtt jelentős piaci erővel rendelkeznek (a keretirányelv 14. cikke).
18      Lásd ebben az értelemben: 2007. december 12‑i Vodafone España és Vodafone Group kontra Bizottság ítélet (T‑109/06, EU:T:2007:384) 72–75. pont; 2019. július 9‑i VodafoneZiggo Group kontra Bizottság ítélet (T‑660/18, EU:T:2019:546), 32. pont.
19      Lásd: 2016. szeptember 15‑i Koninklijke KPN és társai ítélet (C‑28/15, EU:C:2016:692), 36. pont; 2009. december 3‑i Bizottság kontra Németország ítélet (C‑424/07, EU:C:2009:749) 61. pont.
20      A Bizottság segíti az NSZH‑kat, és a keretszabályozás egész Unióban való harmonizált alkalmazásának biztosítására törekszik azáltal, hogy ajánlásokat és iránymutatásokat fogalmaz meg, különösen a keretirányelv 15. cikkével összhangban a releváns termék‑ és szolgáltatási piacok, valamint a piacelemzés és a jelentős piaci erő értékelése vonatkozásában. A Bizottság koordinációs szerepe megjelenik a keretirányelv 7. és 7a. cikke szerinti európai konzultációs eljárásban is.
21      2019. július 4‑i Baltic Media Alliance ítélet (C‑622/17, EU:C:2019:566), 73. és 74. pont; 2011. szeptember 22‑i Mesopotamia Broadcast és Roj TV ítélet (C‑244/10 és C‑245/10, EU:C:2011:607), 50. pont; 1997. július 9‑i De Agostini és TV‑Shop ítélet (C‑34/95–C‑36/95, EU:C:1997:344), 34. pont. Ez utóbbi két ítélet a 2010/13 irányelvet megelőző, a tagállamok törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított, televíziós műsorszolgáltató tevékenységre vonatkozó egyes rendelkezéseinek összehangolásáról szóló, 1989. október 3‑i 89/552/EGK európai parlamenti és tanácsi irányelvre (Audiovizuális médiaszolgáltatásokról szóló irányelv) (HL 1989. L 298., 23. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 224. o.; helyesbítés: HL 2006. L 227., 62. o.) hivatkozott.
22      Lásd különösen: 2010. március 11‑i Attanasio Group ítélet (C‑384/08, EU:C:2010:133), 43. és 44. pont; 2011. október 13‑i DHL International ítélet (C‑148/10, EU:C:2011:654) 60. pont; 2012. május 10‑i Duomo Gpa és társai ítélet (C‑357/10–C‑359/10, EU:C:2012:283) 35. pont.
23      A 9. lábjegyzetben hivatkozott Delibera n. 178/17/CONS, 27–29. o.
24      Ezzel kapcsolatban a Bizottság 2017. május 30‑i határozatában foglalt, a 8. lábjegyzetben kifejtett megállapításokra hivatkozom.
25      Ráadásul a kapcsolt vállalkozás bevételeit kétszeresen számítanák, amit az olasz szabályozás alkalmazása idéz elő: a Mediaset bevételeit figyelembe veszik a Fininvest csoport által ellenőrzött ezen olasz vállalkozás bevételeinek kiszámítása során, valamint a Vivendi mint a Mediaset kisebbségi részvényese részesedésének kiszámítása során is.
26      Vagyis a hírközlési szolgáltatók jegyzékébe bejegyzett vállalkozások, amelyek az AGCom, illetve más hatáskörrel rendelkező hatóság által adott koncesszióval vagy engedéllyel rendelkeznek, valamint a reklámterjesztési koncesszióval rendelkező vállalkozások, kiadók és hasonlók.
27      2010. szeptember 9‑i Engelmann ítélet (C‑64/08, EU:C:2010:506), 29. és 47. pont; 2006. március 9‑i Bizottság kontra Spanyolország ítélet (C‑323/03, EU:C:2006:159) 45. pont; 2002. június 4‑i Bizottság kontra Belgium ítélet (C‑503/99, EU:C:2002:328) 45. pont.
28      A TUSMAR 3. cikke az audiovizuális média és a rádiószolgáltatások rendszerének alapelvei között felsorolja „a televíziós és rádiós tömegtájékoztatás szabadságának és sokszínűségének biztosítását”. A TUSMAR 5. cikke (1) bekezdésének a) pontja kifejti, hogy az IHR‑nek be kell tartania „a televíziós és rádiós tömegtájékoztatás sokszínűségének védelmét, megtiltva e célból a sokszínűségre káros piaci pozíciók keletkezését vagy fenntartását […], ideértve az ellenőrzött vagy kapcsolt jogalanyok révén szerzett pozíciót is”.
29      Az e két rendelkezés közötti hasonlóságok és csekély különbségek magyarázatához a következőre hivatkozom: Wachsmann, A., „Article 11. Liberté d’expression et d’information”, in: Picod, F.; Van Dooghenbroeck, S., (ig.), Charte des droits fondamentaux de l’Union européenne, Bruylant, Brüsszel, 2018, 255–271. o.
30      „Az átvitel szabályozásának és a tartalom szabályozásának egymástól való elválasztása nem sérti az ezek között meglévő kapcsolatok figyelembevételét, különösen a médiapluralizmus, a kulturális sokszínűség és a fogyasztóvédelem biztosítása érdekében”. Kiemelés tőlem.
31      A 2010/13 irányelv (5) preambulumbekezdése értelmében az audiovizuális médiaszolgáltatások jelentősége „növekszik […] a társadalom és a demokrácia számára – különösen azáltal, hogy biztosítják a tájékozódás szabadságát, a vélemények sokszínűségét és a médiapluralizmust –, valamint az oktatás és a kultúra számára”. Ezen irányelv (8) preambulumbekezdése kimondja, hogy „a tagállamok számára alapvető minden olyan magatartás megelőzése, amely káros lehet a televíziós adások áramlásának és kereskedelmének szabadságára, vagy amely elősegítheti erőfölény kialakulását, amely viszont a televízión közvetített információ és az egész tájékoztatási szektor pluralizmusának és szabadságának korlátozásához vezetne”. Kiemelés tőlem.
32      A tömegtájékoztatás szabadságáról és sokszínűségéről az Európai Unióban című, 2018. május 3‑i európai parlamenti állásfoglalás (2017/2209(INI)) E. pontja kimondja: „mivel a tömegtájékoztatás szabadsága, sokszínűsége és függetlensége a véleménynyilvánítás szabadságához való jog alapvető eleme; mivel a média a közélet őreként kulcsfontosságú szerepet játszik a demokratikus társadalomban, […] segíti a polgárok tájékozódását és növeli szerepvállalását […]”.
33      Lásd a Pisillo Mazzeschi, R. által elvégzett átfogó elemzést „Diritto al pluralismo informativo nei media audiovisivi e Convenzione europea dei diritti dell’uomo”, in: Pisillo Mazzeschi, R.; Del Vecchio, A.; Manetti, M.; Pustorino, P. (szerk.), Il diritto al pluralismo dell’informazione in Europa e in Italia, Rai Eri, Róma, 2012, 23–99. o.
34      1986. július 8., Lingens kontra Ausztria ítélet, CE:ECHR:1986:0708JUD000981582, 41. §; 1998. május 25., Szocialista Párt és társai kontra Törökország ítélet, CE:ECHR:1998:0525JUD002123793, 41., 45. és 47. §; 2009. szeptember 17., Manole és társai kontra Moldávia ítélet, CE:ECHR:2009:0917JUD001393602, 95. és 96. §; 2012. június 7., Centro Europa 7 S.r.l. és di Stefano kontra Olaszország ítélet, CE:ECHR:2012:0607JUD003843309, 130. §.
35      2012. június 7., Centro Europa 7 S.r.l. és di Stefano kontra Olaszország ítélet, CE:ECHR:2012:0607JUD003843309, 129. §.
36      2001. június 28., VgT Verein gegen Tierfabriken kontra Svájc ítélet CE:ECHR:2001:0628JUD002469994, 73 és 75. §.
37      1993. november 24., Informationsverein Lentia és társai kontra Ausztria ítélet, CE:ECHR:1993:1124JUD001391488, 39. §; 2012. június 7., Centro Europa 7 S.r.l. és di Stefano kontra Olaszország ítélet, CE:ECHR:2012:0607JUD003843309, 133. §.
38      Lásd ezen ítélkezési gyakorlat elemzését: Barzanti, F., „La giurisprudenza della Corte di giustizia dell’Unione europea in tema di pluralismo dell’informazione: acquisizioni e prospettive”, in: Pisillo Mazzeschi, R.; Del Vecchio, A.; Manetti, M.; Pustorino, P. (szerk.), Il diritto al pluralismo dell’informazione in Europa e in Italia, Rai Eri, Róma, 2012, 205–229. o.; és Cunha Rodrigues, J., „Le droit de l’Union et le pluralisme des médias”, in La Cour de justice de l'Union européenne sous la présidence de Vassilios Skouris (2003–2015): liber amicorum Vassilios Skouris, 2015, 187–201. o.
39      2007. szeptember 13‑i United Pan‑Europe Communications Belgium és társai ítélet (C‑250/06, EU:C:2007:783), 42. pont; 1991. július 25‑i Collectieve Antennevoorziening Gouda ítélet (C‑288/89, EU:C:1991:323); 1993. február 3‑i Veronica Omroep Organisatie ítélet (C‑148/91, EU:C:1993:45).
40      Lásd ebben az értelemben: 2008. december 22‑i Kabel Deutschland Vertrieb und Service ítélet (C‑336/07, EU:C:2008:765), 33. pont; 2011. szeptember 6‑i Patriciello ítélet (C‑163/10, EU:C:2011:543), 31. pont; 2013. január 22‑i Sky Österreich ítélet (C‑283/11, EU:C:2013:28), 52. pont. Lásd még: Kokott főtanácsnok Persidera ügyre vonatkozó, 2017. március 30‑i indítványa (C‑112/16, EU:C:2017:250), 1. pont.
41      A médiaágazatba tartozó egyazon vállalat általi ellenőrzés korlátozására szolgáló mennyiségi küszöbértékek megállapítását az Európa Tanács Miniszteri Bizottságának a tagállamok részére megfogalmazott, a médiapluralizmusról és a médiatulajdon átláthatóságáról szóló, 2018. március 7‑i CM/Rec(2018) 1. ajánlásának 3.4. és 3.5. pontja, https://rm.coe.int/CoERMPublicCommonSearchServices/DisplayDCTMContent?documentId=0900001680790e36; valamint az Európa Tanács Miniszteri Bizottságának a médiapluralizmusról és a változatos médiatartalomról szóló, 2007. január 31‑i CM/Rec(2007) 2. sz. ajánlásának 2.3 és 2.4 pontja rögzíti https://search.coe.int/cm/Pages/result_details.aspx?ObjectID=09000016805d6bd7.
42      „[…] még ha a pluralizmus fenntartása kultúrpolitika címén a szólásszabadság alapvető jogához is kötődik, és ennélfogva a nemzeti hatóságok széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek e tekintetben, az e politika megvalósítását szolgáló intézkedésekből következő előírások semmiképpen sem lehetnek aránytalanok az említett célhoz képest, és azok alkalmazásának módszerei nem járhatnak hátrányos megkülönböztetéssel a más tagállamokból származók számára”. „Az ilyen szabályozás különösen nem igazolhatja a nemzeti hatóságok részéről megnyilvánuló olyan jellegű önkényes eljárást, amely megfosztja a valamely alapvető szabadságra vonatkozó közösségi rendelkezéseket azok hatékony érvényesülésétől”. Lásd ebben az értelemben: 1989. november 28‑i Groener ítélet (C‑379/87, EU:C:1989:599), 19. pont; 2001. február 20‑i Analir és társai ítélet (C‑205/99, EU:C:2001:107), 37. pont; 2002. január 22‑i Canal Satélite Digital ítélet (C‑390/99, EU:C:2002:34), 35. pont; 2003. június 12‑i Schmidberger ítélet (C‑112/00, EU:C:2003:333), 82. pont; 2007. december 13‑i United Pan‑Europe Communications Belgium és társai ítélet (C‑250/06, EU:C:2007:783), 44. és 45. pont.
43      Az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló 2002/21/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv alapján előzetes szabályozás alá vonható érintett elektronikus hírközlési ágazatbeli termék‑ és szolgáltatáspiacokról szóló, 2014. október 9‑i 2014/710/EU bizottsági ajánlás (HL 2014. L 295., 79. o.) (2) preambulumbekezdése kimondja, hogy „bármely előzetes szabályozási beavatkozás végső célja az, hogy a kiskereskedelmi piacokon elősegítse a fenntartható tényleges versenyt, és ezáltal a végfelhasználók számára előnyöket tudjon biztosítani. A nemzeti szabályozó hatóságok valószínűleg nagykereskedelmi szintű szabályozás hiányában is – különösen az innováció és a verseny terén várható javulást figyelembe véve – fokozatosan arra a megállapításra juthatnak, hogy a kiskereskedelmi piacok versenypiacok”. Emiatt az ajánlás négy olyan piacot azonosít az ágazaton belül, amely az NSZH‑k intézkedését igényli a verseny fokozása érdekében.
44      Lásd az 52. pontot.
45      Lásd a keretirányelv (5) preambulumbekezdését.
46      Az Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato elnöke, Giuseppe Tesauro, „Assetto del sistema radiotelevisivo e della società RAI–Radiotelevisione Italiana (AS 247)”, 2002. december 19., 10. o., https://www.aeranticorallo.it/segnalazione‑19‑dicembre‑2002‑dellautorita‑garante‑della‑concorrenza‑e‑del‑mercato‑qassetto‑del‑sistema‑radiotelevisivo‑e‑della‑societa‑rai‑radiotelevisione‑italiana‑as‑247/?print=pdf, a következőt állította: „risulta priva di una valida giustificazione la previsione di un diverso e più stringente limite, pari al 10 %, della raccolta delle risorse nel sistema integrato delle comunicazioni, in capo agli organismi i cui ricavi nel mercato dei servizi di telecomunicazioni siano superiori al 40 % dei ricavi complessivi di tale ultimo mercato. In considerazione del fatto che tale norma prevede l’applicazione di limiti più rigidi ad un operatore in virtù della sua posizione competitiva in un mercato distinto e non strettamente connesso, detta previsione appare ultronea. Le attività di un operatore in posizione dominante nel settore delle telecomunicazioni sono e devono essere regolamentate con riferimento a quello specifico comparto”.
47      A keretirányelv 2. cikkének c) pontja pontosítja, hogy az „elektronikus hírközlési szolgáltatás” fogalma nem foglalja magában egyfelől „az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások segítségével történő tartalomszolgáltatást, illetve az ilyen tartalom felett szerkesztői ellenőrzést biztosító szolgáltatásokat”, és másfelől „a [műszaki szabványok és szabályok terén történő információszolgáltatási eljárás megállapításáról szóló, 1998. június 22‑i 98/34/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 1998. L 204., 37. o., magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 20. kötet, 337. o.)] 1. cikkében meghatározott olyan, információs társadalommal összefüggő szolgáltatásokat, amelyek teljes egészében vagy nagyrészt nem elektronikus hírközlő hálózaton történő jelátvitelből állnak”.
48      Ezt mondja ki ismét a keretirányelv (5) preambulumbekezdése.
49      2013. november 7‑i UPC Nederland ítélet (C‑518/11, EU:C:2013:709), 41. pont; 2014. április 30‑i UPC DTH ítélet (C‑475/12, EU:C:2014:285) 36. pont; 2019. június 13‑i Google ítélet (C‑193/18, EU:C:2019:498) 31., 32. és 33. pont.
50      A már kifejtettek szerint Olaszországban az elektronikus hírközlési piacon csak a TIM (és következésképpen az ellenőrzést gyakorló részvényes Vivendi) részesedése haladja meg a 40%‑ot.