62007CC0558
JULIANE KOKOTT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2009. március 10. (
1
)
C-558/07. sz. ügy
Az S.P.C.M. SA és társai kérelme alapján
The Queen
kontra
Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs
„1907/2006/EK rendelet — Vegyi anyagok — Ezen anyagok regisztrálása, értékelése, engedélyezése és korlátozása (REACH) — A »monomer anyagok« fogalma — Érvényesség — Arányosság — Egyenlő bánásmód”
I – Bevezetés
1.
A londoni High Court azt kérdezi a Bíróságtól, hogy hogyan kell értelmezni a monomer anyag fogalmát.
2.
Első látásra az előzetes döntéshozatali kérelem furcsának tűnik. Azt gondolhatnánk, hogy ezt a kérdést egy vegyésznek kellene feltenni. Közelebbről megvizsgálva azonban látható, hogy ezt a kérdést a közösségi jog eszközeivel lehet és kell is megválaszolni.
3.
A Bíróságnak ennek érdekében első alkalommal kell értelmeznie a vegyi anyagok regisztrálásáról, értékeléséről, engedélyezéséről és korlátozásáról szóló, 2006. december 18-i 1907/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendeletet (
2
) (a továbbiakban: REACH-rendelet).
II – Jogi háttér
4.
A jelen ügy szempontjából döntő jelentőségű rendelkezés a REACH-rendelet 5. cikke, amely az anyagok regisztrálásának kötelezettségéről rendelkezik:
„A 6., 7., 21. és 23. cikkre is figyelemmel a Közösségben nem gyárthatók és nem hozhatók forgalomba önmagukban, készítményekben vagy árucikkekben előforduló anyagok, kivéve ha ezeket e cím vonatkozó rendelkezéseivel összhangban regisztrálták, amennyiben ez az előírás.”
5.
A REACH-rendelet 3. cikkének 1. pontja határozza meg az anyag alapvető fogalmát:
„olyan természetes állapotban előforduló vagy gyártási folyamatból származó kémiai elem és vegyületei, amely az anyag stabilitásának megőrzéséhez szükséges adalékanyagot és az alkalmazott folyamatból származó szennyezőt is tartalmazhat, de nem tartalmaz olyan oldószert, amely az anyag stabilitásának befolyásolása vagy összetételének megváltoztatása nélkül elkülöníthető.”
6.
A REACH-rendelet 3. cikkének 5. pontja határozza meg a polimer fogalmát:
„monomer egységek egy vagy több típusának sorozatával jellemzett molekulákból álló anyag. Az ilyen molekulák széles molekulasúly-tartományban oszlanak el, amelyben a molekulasúly különbségét elsősorban a monomer egységek számának különbsége okozza. A polimer a következőkből áll:
a)
a legalább három monomer egységet tartalmazó molekulák egyszerű súlytöbbsége, amelyek legalább egy másik monomer egységhez vagy egyéb reagenshez kovalens kötéssel kapcsolódnak;
b)
az azonos molekulasúlyú molekulák kevesebb mint egyszerű súlytöbbsége.
Ennek a meghatározásnak az összefüggésében a »monomer egység« a polimerben található monomer anyag kötött formáját jelenti”.
7.
A monomer fogalmát a 3. cikk 6. pontja határozza meg:
„olyan anyag, amely képes kovalens kötést alkotni további hasonló vagy különböző molekulasorokkal a meghatározott folyamatban használt, érintett polimerképző reakció feltételei szerint”.
8.
A REACH-rendelet 2. cikkének (9) bekezdése értelmében a rendelet II. és VI. címe, így különösen a regisztrálási kötelezettség, nem alkalmazandó a polimerekre.
9.
A rendelet (41) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„[…] A polimereket mindaddig mentesíteni kell a regisztrálás és az értékelés alól, amíg megbízható műszaki és hiteles tudományos kritériumok alapján kivitelezhető és költséghatékony módon ki nem lehet választani azokat a polimereket, amelyek az emberi egészség és a környezet szempontjából kockázatot jelentenek, és emiatt regisztrálásuk szükséges.”
10.
Ennek megfelelően a 138. cikk (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik egyes polimerek esetleges jövőbeli regisztrálásának feltételei tekintetében:
„A Bizottság jogalkotási javaslatokat nyújthat be, amint a polimerek regisztrálásra való kiválasztásával kapcsolatban megbízható műszaki és igazolt tudományos kritériumok alapján kivitelezhető és költséghatékony módszerek határozhatók meg, s miután jelentést tettek közzé a következőkről:
a)
a polimerek kockázata a többi anyag kockázatához képest;
b)
adott esetben a polimerek egyes típusai regisztrálásának szükségessége, figyelembe véve egyrészről a versenyképességet és az innovációt, másrészről pedig az emberi egészség és a környezet védelmét.”
11.
Másfelől a REACH-rendelet 6. cikkének (3) bekezdése azokat a feltételeket írja elő, amelyek esetén a polimerekben található monomereket regisztrálni kell:
„A polimerek gyártói és importőrei regisztrálási kérelmet nyújtanak be az Ügynökségnek a szállítói lánc korábbi szereplője által még nem regisztrált monomer anyag(ok) vagy más anyag(ok) tekintetében, ha mindkét alábbi feltétel teljesül:
a)
a polimer legalább 2 vagy több tömegszázalékban (w/w) tartalmaz ilyen monomer anyag(ok)at vagy – monomer egységek és kémiai kötéssel kapcsolódó anyag(ok) formájában – más anyag(ok)at;
b)
az ilyen monomer anyag(ok) vagy más anyag(ok) összmennyisége eléri vagy meghaladja az évi egy tonnát.”
III – Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
12.
A nemzeti bíróság előtti eljárást olyan vállalkozások kezdeményezték, amelyek többek között polimereket gyártanak vagy hoznak be az európai piacra. Az alperes a Department for Environment, Food and Rural Affairs, amely az Egyesült Királyság Kormányának a REACH-rendelet alkalmazásáért felelős szerve.
13.
Az eljárás célja a REACH-rendelet 6. cikke (3) bekezdésének értelmezésével kapcsolatos kétségek eloszlatása, illetve annak tisztázása, hogy megállapítható-e ezen rendelkezés érvénytelensége.
14.
A High Court ezért a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé előzetes döntéshozatal céljából:
„1.
Tekintettel arra, hogy a REACH-rendelet 2. cikkének (9) bekezdése értelmében a II. címben szereplő regisztrációs követelményeket nem kell alkalmazni a polimerekre, a 6. cikk (3) bekezdésében szereplő »monomer anyag(ok)ra« történő hivatkozás alatt:
a)
a kötött monomerek, azaz olyan monomerek, amelyek kötött formában találhatók, így elválaszthatatlanok a polimerektől, amelyeknek részét képezik,
b)
szabad monomerek, azaz olyan monomerek, amelyek a polimerizáció maradékanyagai, és amelyek az eljárás végét követően továbbra is a polimertől eltérő saját kémiai azonosító adatokkal és jellemzőkkel rendelkeznek, vagy
c)
mind a kötött és a szabad monomerek értendők?
2.
Amennyiben az 1. kérdésre az a) vagy a c) válasz adandó, jogellenes-e a 6. cikk (3) bekezdésének a polimerek gyártóira és importőreire való alkalmazása azzal az indokkal, hogy a követelmények ésszerűtlenek, hátrányosan megkülönböztetőek vagy aránytalanok?”
15.
Az írásbeli szakaszban a C.H. Erbslöh KG és a Lake Chemicals and Minerals Ltd. (a továbbiakban együtt: Erbslöh), valamint az S.P.C.M. SA és a Hercules Incorporated (a továbbiakban együtt: S.P.C.M.) mint az alapeljárás felperesei, emellett a Lengyel Köztársaság, a Parlament, a Tanács és a Bizottság vett részt. Lengyelország kivételével mind részt vettek a 2009. január 27-i tárgyaláson is.
IV – Jogi értékelés
A – Az előzetes döntéshozatali kérelem a REACH-rendelet általános rendszerében
16.
A REACH-rendelet a vegyi anyagok regisztrálásáról, értékeléséről, engedélyezéséről és korlátozásáról rendelkezik. A regisztrálás az első lépcső.
17.
Főszabályként az összes importőrnek vagy gyártónak regisztrálnia kell minden általa behozott vagy előállított vegyi anyagot, és ennek során meg kell adnia bizonyos információkat. A szükséges információk köre a behozott vagy előállított anyag mennyiségétől függ. Amennyiben még nem áll rendelkezésükre az információ, azt még a regisztrálást megelőzően be kell szerezniük, adott esetben tanulmányok elkészítésével.
18.
Ezek az információk először is lehetővé teszik, hogy a gyártók, az importőrök és a továbbfelhasználók biztosítani tudják a REACH-rendelet 1. cikke (3) bekezdésének megfelelően, hogy az anyagok gyártása, forgalomba hozatala vagy felhasználása nincs káros hatással az emberi egészségre vagy a környezetre.
19.
Emellett a vegyi anyagok értékelhetők a regisztrálás és egyéb információk alapján. Ezen értékelés alapján a Bizottság korlátozásokat vezethet be az anyagra vonatkozóan, azaz bizonyos felhasználását megtiltja. Bizonyos körülmények között a Bizottság valamely anyag mindenféle felhasználását megtilthatja. Ebben az esetben a felhasználáshoz engedély szükséges.
20.
A jelen ügy monomerek regisztrálásával kapcsolatos. A monomerek mintegy azon alkotóelemek, amelyekből összetettebb kémiai molekulák, az úgynevezett polimerek felépülnek. Polimer például a polietilén, ami sok műanyag fólia alapanyaga. Amint már a nevéből is kitűnik, az eredeti anyag az általában gáz halmazállapotú monomer, az etilén, illetve etén (C2H4). A relatíve kisméretű eténmolekulák a polimerizáció révén összekapcsolódnak hosszú láncokból álló polietilénmolekulákká.
21.
A Bizottság által adott információk szerint pár száz monomer létezik, amelyekből 70000 és 400000 közötti különböző polimer állítható elő.
22.
A telítetlen monomereket a REACH-rendelet 6. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében regisztrálni kell, mivel önálló anyagok. A polimerek azonban a 9. cikk (2) bekezdése értelmében nem tartoznak regisztrálási kötelezettség hatálya alá.
23.
A vita tárgyát az képezi, hogy a polimerekben kötött formában jelen lévő monomereket egy speciális szabály, a REACH-rendelet 6. cikkének (3) bekezdése alapján regisztrálni kell-e annak ellenére, hogy nem önálló anyagok. Ez elsősorban a polimerek behozatalát érinti, mivel a polimerek Közösségen kívüli előállítására használt monomereket még nem regisztrálták.
B – Az első kérdés – a REACH-rendelet 6. cikke (3) bekezdésének értelmezése
24.
A REACH-rendelet 6. cikkének (3) bekezdése értelmében a polimerek gyártója vagy importőre regisztrálási kérelmet nyújt be a szállítói lánc korábbi szereplője által még nem regisztrált monomer anyagok tekintetében, ha a polimer legalább 2 tömegszázalékban tartalmaz ilyen monomer anyagokat monomer egységek formájában, és az ilyen monomerek összmennyisége eléri az évi egy tonnát.
25.
Az első kérdés annak tisztázására irányul, hogy hogyan kell értelmezni az e rendelkezésben szereplő monomer anyag fogalmát. A válasz alapvetően levezethető a vonatkozó rendelkezések megfogalmazásából. Emellett azonban érinteni fogom azokat az érveket is, amelyeket az S.P.C.M. és az Erbslöh a REACH-rendelet általános rendszeréből és célkitűzéseiből vezetett le.
1. A vonatkozó rendelkezések megfogalmazása
26.
A REACH-rendelet 6. cikke (3) bekezdése a) pontjának megfogalmazása azt sugallja, hogy azon monomerekről van szó, amelyek polimerekben vannak megkötve. A monomerek ugyanis főszabályként akkor esnek regisztrálási kötelezettség alá, ha a polimer ezekből épül fel.
27.
A REACH-rendelet 3. cikkének 5. pontja értelmében a polimer alapvetően egymással összekapcsolódott monomerekből, monomer egységekből áll. Ennek megfelelően a 3. cikk 5. pontjának utolsó mondata a monomer egységet a polimerben található monomer anyag kötött formájaként határozza meg.
28.
Ezt a fogalommeghatározást veszi át a REACH-rendelet 6. cikke (3) bekezdésének a) pontjában szereplő „monomer egységek és kémiai kötéssel kapcsolódó anyagok formájában” kiegészítés. Ez világossá teszi, hogy a közösségi jogalkotó a kötött formában lévő monomerekre gondolt e rendelkezésben.
29.
A monomer egységek kifejezett említése a REACH-rendelet 6. cikke (3) bekezdésének a) pontjában ezzel szemben kizárja, hogy ide tartozzanak a szabad monomerek, amint az az első kérdés b) pontjában szerepel. Amennyiben ezek a polimerizáció maradékanyagaiként találhatóak meg a polimerben, az anyagok 3. cikk 1. pontjában szereplő általános fogalommeghatározása értelmében a polimerek alkotórészének minősülnek, azonban a 6. cikk (3) bekezdése csak a kötött állapotban lévő, monomer egységekből álló monomerekre vonatkozik.
30.
Az Erbslöh és az S.P.C.M. szerint ugyanakkor alaposabban megvizsgálva ellentmondásos a REACH-rendelet 6. cikkének (3) bekezdésének a kötött monomerekre vonatkoztatása. A 3. cikk 6. pontjában szereplő fogalommeghatározás értelmében a monomerek még nem álltak össze polimerré, hanem csak ennek lehetőségét hordozzák.
31.
Ezen érveléssel összefüggésben el kell ismerni, hogy ha csak az anyagoknak a REACH-rendelet 3. cikkének 1. pontjában szereplő általános fogalommeghatározását tekintjük, csak a szabad monomerek minősülhetnek anyagnak.
32.
A REACH-rendelet 3. cikkének 1. pontja szerinti meghatározás értelmében ugyanis anyag a kémiai elem és vegyületei. A vegyi anyagokat többek között sajátos tulajdonságaik, így például olvadáspontjuk jellemzi. A monomerek és a polimerek ennek megfelelően anyagok, mivel az őket alkotó kémiai elemek vegyületei.
33.
Ezzel szemben a polimereket felépítő vegyületcsoportok, azaz a kötött monomerek nem önálló vegyületek. Amint azt az Erbslöh és az S.P.C.M. hangsúlyozza, nem rendelkeznek önálló kémiai tulajdonságokkal, hanem a belőlük felépülő polimerek tulajdonságait osztják. Így e vegyületcsoportok alapvetően nem minősülnek a REACH-rendelet 3. cikkének 1. pontja értelmében vett anyagnak.
34.
Az Erbslöh és az S.P.C.M. ugyanakkor nem vesz tudomást arról, hogy a REACH-rendelet speciális szabályozást tartalmaz a monomer anyagokra vonatkozóan, amely eltér az anyagokra vonatkozó általános fogalommeghatározástól. A monomer egység fogalmát a 3. cikk 5. pontja a polimerben található monomer anyag kötött formájaként határozza meg. Ebből az vezethető le, hogy a REACH-rendelet a monomer anyagok két formáját ismeri, a kötött formában lévő monomereket – a polimereket felépítő monomer egységeket – és a szabad monomereket: a 3. cikk 6. pontjában meghatározott monomert.
35.
Az S.P.C.M. ezzel szemben azt veti fel, hogy a REACH-rendelet 6. cikkének (3) bekezdése monomer anyagokat említ, és nem monomer egységeket. E rendelkezés a) pontja ugyanakkor egyértelművé teszi, hogy a monomer anyagok monomer egységek formájában értendők. Emellett e rendelkezés más olyan anyagokat is érint, amelyek mint polimerek vegyületei nem a fogalommeghatározás szerinti formájukban, azaz szabadon, hanem kifejezetten kötött formájukban esnek regisztrálási kötelezettség alá.
36.
Nem következik más abból sem, hogy a REACH-rendelet egyes nyelvi változatai, így különösen az angol és a francia, a 6. cikk (3) bekezdésének a) pontjában a monomer egységek tekintetében nem ugyanazt a fogalmat alkalmazza, mint a 3. cikk 5. pontjában. Az angol változatban „monomer unit” szerepel egyrészről és „monomeric unit” másrészről, a francia változatban pedig „unité monomère” és „unités monomériques”.
37.
Ezek a kisebb eltérések azonban feltehetőleg a Tanácsban zajló tárgyalások idejéből származó pontatlan fordításon alapulnak. A 3. cikk 5. pontjában szereplő polimer fogalommeghatározást, amely a monomer egység fogalmát is megadja, változtatás nélkül vették át a Bizottság javaslatából. Ezzel szemben a 6. cikk (3) bekezdésének a) pontjában szereplő „monomer egységek és kémiai kötéssel kapcsolódó anyag(ok) formájában” fordulattal a Tanács egészítette ki a szöveget a svéd tanácsi delegáció javaslatára. (
3
) A két rendelkezés mind a svéd, mind a német változatban egységesen használja a monomer egység fogalmát. (
4
) Különösen az eredeti svéd szövegezés utal arra, hogy az angol és a francia változatban szereplő különbségek nem eltérő jelentésre irányulnak.
38.
A vonatkozó rendelkezések megfogalmazásából így keletkezésük történetének fényében az következik, hogy a REACH-rendelet 6. cikkének (3) bekezdésében szereplő „monomer anyag” fogalma kizárólag a kötött monomerekre vonatkozik, azaz olyan monomerekre, amelyek egymással oly módon léptek reakcióba, hogy kötődnek a polimerhez, amelynek részét képezik.
2. A rendelet rendszere
39.
E köztes eredménnyel szemben több olyan kifogás is felvethető, amely a REACH-rendelet általános rendszerének összefüggésein alapul. Ilyen kifogásként vethető fel mindenekelőtt a regisztrálási kötelezettség alóli kivétel a polimerekre vonatkozóan a 9. cikk (2) bekezdésében.
40.
Az Erbslöh e tekintetben a közösségi jog azon általános értelmezési elvére hivatkozik, mely szerint az általános szabályok alóli kivételeket megszorítóan kell értelmezni. A monomer anyagok regisztrálásának kötelezettsége kivételt jelent a polimerek mentesítése alól, és ezért megszorítóan kell értelmezni.
41.
Az Erbslöh ugyanakkor figyelmen kívül hagyja azt, hogy a REACH-rendelet főszabálya a regisztrálás. Így már a polimerek mentesítése is megszorítóan értelmezendő kivétel. Ha a polimerekben lévő monomerekre vonatkozó regisztrálási kötelezettség a kivétel alóli kivétel volna, akkor azt, mint a főszabályhoz való visszatérést, tágan kellene értelmezni. (
5
)
42.
Valójában a monomer egységek formájában megjelenő monomer anyagok regisztrálási kötelezettsége nem kivételt jelent a polimerek mentesítése alól, hanem a REACH-rendelet kötelezettségekre épülő rendszerének egy önálló elemét. Ezért nem tekinthető megszorítóan értelmezendő kivételnek.
43.
Az Erbslöh és az S.P.C.M. továbbá azt állítja, hogy a polimerekben kötött formában jelen lévő monomer anyagok regisztrálási kötelezettsége megkérdőjelezné a polimerekre vonatkozó regisztrálási kötelezettség alóli kivételt.
44.
Valóban elképzelhető, hogy a monomer egységek formájában megjelenő monomer anyagok, azaz egy polimer kötött alkotóelemeinek regisztrálása során információkat kellene adni a polimerről. Emlékeztetni kell arra, hogy a monomer egységek formájában megjelenő monomer anyagok nem rendelkeznek eltérő tulajdonsággal, mint az a polimer, amelyet alkotnak.
45.
Ilyen értelmezés alapján a REACH-rendelet 6. cikkének (3) bekezdése – az Erbslöh és az S.P.C.M. álláspontjának megfelelően – valóban ellentmondana a 9. cikk (2) bekezdésének. Lényegében az összes Európában forgalmazott polimert monomer anyagain keresztül közvetetten regisztrálni kellene.
46.
A REACH-rendelet 6. cikkének (3) bekezdéséből ugyanakkor világosan kiderül, hogy nem a polimereknek tulajdonságait kell regisztrálni, hanem – a Bizottság álláspontjának megfelelően – a monomerek tulajdonságait. E rendelkezés értelmében elegendő, ha a szállítói lánc korábbi szereplője regisztrálja a monomer anyagot. Ez a szereplő azonban nem feltétlenül tudja, hogy monomeréből milyen polimert állítanak elő. Elképzelhető, hogy ezt a monomert sok különböző polimer előállításánál alkalmazzák.
47.
A Bizottság beadványából mindenesetre a polimerek tulajdonságai regisztrálásának legalábbis bizonyos formái kiolvashatók: amennyiben a monomer anyag évi tíz tonna vagy azt meghaladó mennyiségének előállítására vagy behozatalára kerül sor, a REACH-rendelet 14. cikkének (1) bekezdése és I. melléklete értelmében a regisztrálás során kémiai biztonsági értékelést kell benyújtani. Ennek a Bizottság szerint tartalmaznia kell az előállított polimer életciklusát.
48.
Ez az álláspont megkérdőjelezi a polimerek mentesítésének értelmét. Ugyanakkor nem meggyőző, mivel a monomer életciklusa befejeződik akkor, mikor az beépül egy polimerbe. A REACH-rendelet I. mellékletének 0.3. pontja értelmében egy anyag életciklusa kiterjed a gyártásra és az azonosított felhasználásokra. A polimer azonban nem felhasználás, hanem önálló anyag az anyagoknak a REACH-rendelet 3. cikkének 1. pontjában szereplő fogalommeghatározása értelmében. Ezért saját életciklusa van.
49.
A monomer felhasználására vonatkozó információk ezért arra a körülményre terjednek ki, hogy azt bizonyos polimerek előállításához használják fel, e polimer tulajdonságaira azonban nem. Amennyiben a monomert a szállítói lánc egy olyan korábbi szereplője már regisztrálta, akinek a számára nem ismert, hogy azt e polimer gyártásához fogják felhasználni, e felhasználást a REACH-rendelet 37. és 38. cikke értelmében a gyártónak kell bejelentenie.
50.
Így a polimerben kötött monomer anyagok regisztrálásának kötelezettsége nem kérdőjelezi meg a polimerek mentesítését. A monomer anyagok regisztrálásának kötelezettsége nem jelenti a polimerek regisztrálásának közvetett kötelezettségét.
51.
Már csak ezen okból kifolyólag sem mond ellent a REACH-rendelet 6. cikke (3) bekezdése fenti értelmezésének az Erbslöh és az S.P.C.M. azon felvetése, mely szerint a polimerek nem jelentenek nagy kockázatot. A polimerek kockázata nincs közvetlen összefüggésben a monomer anyagok regisztrálásával. A Bizottság emellett joggal állapítja meg, hogy a regisztrálási kötelezettség nem feltételez különösebb kockázatot, éppen hogy a kockázatok azonosítására szolgál.
52.
A polimerekben lévő monomer anyagok regisztrálásának kötelezettsége következésképpen nem mond ellent a REACH-rendelet más rendelkezéseinek.
3. A REACH-rendelet célkitűzései
53.
Végezetül a felperesek a REACH-rendelet célkitűzéseire is hivatkoznak a polimerekben lévő monomerek regisztrálásának kötelezettségével szemben.
54.
E tekintetben az érvek két vonulata merül fel. Egyrészt újfent a polimerek mentesítését hangsúlyozzák, amelyet aláásna a monomerek regisztrálásának kötelezettsége. Erről azonban már bemutatásra került, hogy nem állja meg a helyét.
55.
Másrészt megkérdőjelezik, hogy a monomerek regisztrálásának kötelezettsége szolgálja-e a REACH-rendelet általános célkitűzéseit. A REACH-rendelet 1. cikkének (1) bekezdése értelmében a rendelet célja az emberi egészség és a környezet magas szintű védelmének – beleértve az anyagokkal kapcsolatos veszélyek felmérésénél az alternatív vizsgálati módszerek elősegítését is –, valamint az anyagok belső piaci szabad forgalmának biztosítása, a versenyképesség és az innováció erősítésével egyidejűleg.
56.
Nem látható e céloknak való ellentmondás. Ugyancsak nincs alapja azon feltételezésnek, hogy e célkitűzések a REACH-rendelet 6. cikke (3) bekezdésének másféle értelmezését kívánnák meg.
57.
Az azonban, hogy a monomerek regisztrálásának kötelezettsége hozzárendelhető-e ezen célkitűzésekhez, elsősorban az előterjesztett második kérdés, és különösen annak azon része szempontjából bír jelentőséggel, amely a REACH-rendelet 6. cikke (3) bekezdésének az arányosság elvével való összeegyeztethetőségére kérdez rá. Ezért erre a második kérdés vizsgálata során kell kitérni.
4. Köztes megállapítások
58.
Az első kérdésre mindezek alapján azt kell válaszolni, hogy a REACH-rendelet 6. cikkének (3) bekezdésében szereplő „monomer anyag” fogalma kizárólag a kötött monomerekre vonatkozik, azaz olyan monomerekre, amelyek egymással oly módon léptek reakcióba, hogy meg vannak kötve a polimerben, amelynek részét képezik.
C – A második kérdés – a REACH-rendelet 6. cikke (3) bekezdésének érvényessége
59.
Második kérdésével az előterjesztő bíróság arra keres választ, hogy nem jogellenes-e a REACH-rendelet 6. cikke (3) bekezdésének alkalmazása a polimerek gyártóira és importőreire azon okból kifolyólag, hogy az előírás értelmetlen, diszkriminatív és aránytalan. Azt kell tehát megvizsgálni, hogy e rendelkezés érvényes-e.
1. Az indokolási kötelezettségre vonatkozó előzetes észrevételek
60.
Az Erbslöh és az S.P.C.M. a REACH-rendelet 6. cikke (3) bekezdésének nem megfelelő indokolását kifogásolja.
61.
Ugyan az előzetes döntéshozatali kérelem nem veti fel az indokolás kérdését, a Bíróság az egyedi határozatokkal szemben benyújtott közvetlen keresetekkel összefüggésben következetesen úgy ítélte meg, hogy az indokolásnak az EK 253. cikket sértő elégtelensége az EK 230. cikk értelmében vett lényeges eljárási szabályok megsértését jelenti (
6
), és olyan jogalap, amelyet a közösségi bíróság hivatalból vizsgálhat, és kell is vizsgálnia. (
7
) Az indokolás hiányát vagy nyilvánvaló hiányosságát (főszabály szerint) nem teheti szabályossá az a tény, hogy az érdekelt a közösségi bíróság előtti eljárás során megismeri a jogi aktus indokait. (
8
) A sérelmet okozó jogi aktus indokolási kötelezettségének célja egyrészt annak lehetővé tétele, hogy a közösségi bíróság felülvizsgálhassa a határozat jogszerűségét, másrészt az érintettnek elegendő tájékoztatás nyújtása annak eldöntéséhez, hogy a jogi aktus megalapozott-e, és érdemes-e keresetet indítani. (
9
) Az indokolási kötelezettség a tehát jogi aktus bírósági felülvizsgálatának elengedhetetlen feltételét jelenti.
62.
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az EK 253. cikk által megkövetelt indokolást az adott ügy természetéhez kell igazítani. Világosan és egyértelműen ki kell tűnnie a jogi aktust meghozó intézmény érvelésének oly módon, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedés indokait. Ez a feltétele annak, hogy az érintettek jogaikat, a Bíróság pedig felülvizsgálati jogkörét gyakorolni tudja. Az ítélkezési gyakorlat szerint nem követelmény az indokolással szemben, hogy a releváns tény- és jogkérdések minden részletére kitérjen. Ugyanis azt, hogy egy jogi aktus indokolása megfelel-e az EK 253. cikkben felsorolt követelményeknek, nemcsak a szövege, hanem a háttere, valamint az érintett témára vonatkozó jogszabályok összessége alapján kell megítélni. A különböző kiválasztott technikai megoldások tekintetében túlzás lenne külön indokolást megkövetelni, ha a vitatott aktusból kitűnik az intézmény által követett cél lényege. (
10
)
63.
Igaz ugyan, hogy nem jelenik meg külön indokolás a polimerekben lévő monomerek regisztrálásának követelményére vonatkozóan, ugyanakkor e rendelkezés esetében olyan technikai megoldásról van szó, amely nem igényel külön indokolást. Amint az az alábbiakban különösen az arányosság vizsgálata során ki fog derülni, e szabályozás hozzárendelhető a REACH-rendelet általános célkitűzéseihez. Egy specifikus technikai megoldás általános indokokhoz való hozzárendelésének nem feltétlenül kell kifejezetten megjelennie az általános szabály indokai között. Ez adott esetben megállapítható későbbi magyarázatok révén.
64.
Következésképpen nem állapítható meg az indokolási kötelezettség megsértése.
2. Az ésszerűtlenségre vonatkozó kifogás
65.
Az előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy a REACH-rendelet 6. cikkének (3) bekezdése nem érvénytelen-e annak ésszerűtlensége miatt. Ugyan nem szokványos a közösségi jogot annak fényében vizsgálni, hogy az logikus-e, vagy sem, az érintettek észrevételei alapján megállapítható, hogy itt mindenekelőtt a jogbiztonság elvének kérdése merült fel, annak is a jogszabályok világos tartalmára vonatkozó vetülete.
66.
Az Erbslöh és az S.P.C.M. álláspontja szerint ugyanis a polimerek mentesítésével fennálló ellentmondás a logika hiányára utal. Az egyenrangú normák közötti valódi ellentmondás ténylegesen megkérdőjelezhetné érvényességüket, amennyiben az értelmezés vagy a normakonfliktusra vonatkozó elvek – például a lex posterior vagy a lex specialis elve – révén nem oldható fel. Az ilyen ellentmondás sértené a jogbiztonság elvét. A közösségi jog ezen alapvető elve ugyanis megköveteli, hogy a szabályozás egyértelmű és világos legyen, lehetővé téve azt, hogy az érintettek félreérthetőség nélkül megismerjék jogaikat és kötelezettségeiket, és ezeknek megfelelően járjanak el. (
11
) A fentiekben azonban már bemutatásra került, hogy a polimerekben kötött formában jelen lévő monomerek regisztrálásának kötelezettsége nem áll ellentmondásban a polimerek mentesítésével. (
12
)
67.
A REACH-rendelet 6. cikkének (3) bekezdése ezért nem tekinthető ésszerűtlennek azon az alapon, hogy ellentmondásos szabályozás volna.
3. Az arányosság elve
68.
Az arányosság elve a közösségi jog általános elvei közé tartozik, amelyet a közösségi jogalkotónak tiszteletben kell tartania. (
13
) A közösségi intézmények jogi aktusai ezért nem léphetnek túl azon, ami alkalmas és szükséges a szóban forgó szabályozás által elérni kívánt jogszerű cél megvalósításához. Amikor több alkalmas intézkedés közül lehet választani, a legkevésbé kényszerítőt kell igénybe venni, és az okozott hátrányok nem lehetnek túlzottak az elérni kívánt célokhoz képest. (
14
)
a) A bizonyítási teher és az értékelés szempontja
69.
Az Erbslöh álláspontja szerint a közösségi jogalkotónak kell bizonyítania, hogy az egészség és a környezet védelmét szolgáló versenykorlátozó intézkedések arányosak. Ez az álláspont az EK 28. és 30. cikkel kapcsolatos ítélkezési gyakorlaton alapul, ami azonban – a bizonyítási teher szempontjából – az arányosság elve tekintetében nem alkalmazható.
70.
Amennyiben valamely tagállam az EK 28. cikkben szereplő főszabály – az áruk szabad mozgása – alóli kivétellel él, valóban neki kell bizonyítania, hogy e kivétel alkalmazásának feltételei teljesülnek. (
15
) Ezzel szemben általában fennáll a közösségi jog jogszerűségének vélelme. (
16
) E vélelemből az következik, hogy a jogellenességet annak kell bizonyítania, aki megkérdőjelezi a Közösség valamely jogi aktusának érvényességét. (
17
)
71.
Így a jogalkotás sok más területéhez hasonlóan a REACH-rendelet esetében sincs helye szigorú bírósági felülvizsgálatnak az arányosság elvének érvényesülése kapcsán. Ellenkezőleg, a közösségi jogalkotót széles mérlegelési és döntési jogkör („diszkrecionális jogkör”) illeti meg, amikor összetett technikai és/vagy politikai döntéseket hoz. (
18
) A REACH-rendelet esetében nehéz kompromisszumot kellett találni egyrészt a környezet- és az egészségpolitikai célkitűzések, másrészt a gazdasági érdekek között.
72.
Az ilyen mérlegelési jogkör gyakorlása jogszerűségének vizsgálatakor a Bíróság nem mérlegelhet a közösségi jogalkotó helyett, hanem annak vizsgálatára kell szorítkoznia, hogy vétett-e a jogalkotó nyilvánvaló mérlegelési hibát, visszaélt-e a hatáskörével, illetve nyilvánvalóan túllépte-e mérlegelési jogköre kereteit. (
19
)
73.
Az ítélkezési gyakorlatból nem mindig derül ki egyértelműen, hogy ez mit jelent az arányosság vizsgálata szempontjából. Egyes ítéletek szerint a jogalkotó által elfogadott valamely intézkedés jogszerűségét egyedül a hatáskörrel rendelkező intézmény által követni kívánt cél megvalósítására való nyilvánvaló alkalmatlansága érintheti. (
20
) Más ügyekben kifejezetten az jelenik meg, hogy nem azt kell megvizsgálni, hogy a jogalkotó által elfogadott intézkedés volt-e az egyetlen vagy a lehető legjobb megoldás, hanem hogy az nyilvánvalóan alkalmatlan volt-e. (
21
)
74.
E megállapítások azonban félreérthetőek. Amennyiben rendelkezésre állnak ugyanolyan hatékonyságú és nyilvánvalóan kevésbé korlátozó intézkedések, vagy ha az elfogadott intézkedések nyilvánvalóan aránytalanok a követni kívánt céllal, úgy az érintetteknek jogvédelmet kell biztosítani. Máskülönben az elsődleges jog körébe tartozó arányosság elvének tényleges érvényesülése nem volna biztosított.
75.
Ennek megfelelően a Bíróság több ítéletben többek között azt vizsgálja, hogy vannak-e nyilvánvalóan kevésbé kényszerítő intézkedések (
22
) vagy még inkább azt, hogy a terhek arányban állnak-e az elérni kívánt céllal. (
23
)
76.
A Bíróság ez idáig nem határozta meg kifejezetten, hogy egy intézkedés mikor nyilvánvalóan összeegyeztethetetlen az arányosság elvével. A döntő tényezőnek végeredményben annak kell lennie, hogyan a közösségi bíróságok főszabályként nem mérlegelhetik a nehéz kérdéseket a közösségi jogalkotó helyett.
77.
A közösségi jogalkotó ilyen mérlegelését főszabályként csak akkor lehet megkérdőjelezni, ha annak semmilyen ésszerű alapja nem állapítható meg. (
24
) E tekintetben a közösségi bíróságok felülvizsgálata arra is kiterjed, hogy a határozat meghozatala során az adott összetett helyzet értékeléséhez szükséges összes adatot figyelembe vették-e, és hogy ezek alátámasztják-e a belőlük levont következtetéseket. (
25
)
78.
Ennek fényében kell megvizsgálni azt, hogy a monomerek regisztrálásának kötelezettsége arányos eszköznek tekinthető-e egy jogszerű célkitűzés eléréséhez.
b) Az intézkedés célkitűzései és azok megfelelő volta
79.
Az intézmények álláspontja szerint az intézkedés kettős célkitűzést követ, Egyrészt a környezet és az egészség védelméről van szó, mivel a monomerek regisztrálása lehetővé teszi a polimerekkel összefüggő bizonyos kockázatok kezelését. Másrészt a monomerek regisztrálásának kötelezettsége a polimerek európai piacán a versenyegyenlőség megvalósítására irányul.
A környezeti és egészségügyi kockázatok
80.
A REACH-rendelet 1. cikke és (1) preambulumbekezdése értelmében a rendelet célja többek között az emberi egészség és a környezet magas szintű védelmének biztosítása. Ez összhangban áll az EK 95. cikk (3) bekezdésével, az EK 152. cikk (1) bekezdésével, valamint az EK 174. cikk (1) és (2) bekezdésével.
81.
Az EK 174. cikk (3) bekezdésének első francia bekezdése értelmében környezetpolitikájának kidolgozása során a Közösség figyelembe veszi különösen a rendelkezésre álló tudományos és műszaki adatokat. Amennyiben ezen ismeretek ellenére bizonytalannak tűnik az emberi egészségre vonatkozó kockázatok fennállása vagy hatása, az intézmények az EK 174. cikk (2) bekezdésében foglalt elővigyázatosság elvét alkalmazva védelmi intézkedéseket hozhatnak anélkül, hogy meg kellene várniuk, hogy e kockázatok valósága és súlyossága teljesen bizonyossá váljon. (
26
)
82.
Amint azt különösen a Parlament és a Tanács hangsúlyozza, az anyagok regisztrálásának célja éppen az, hogy az azokkal összefüggő kockázatokkal kapcsolatos információk teljesebbek legyenek. Ezért a regisztrálás természeténél fogva a környezet és az egészség védelmére irányuló hatékony politika megvalósítását szolgáló eszköznek minősül.
83.
A felek nem értenek egyet abban a kérdésben, hogy a polimerek kockázatot jelentenek-e az egészségre és a környezetre, és ha igen, milyen mértékben. (
27
) Mivel azonban a polimereket nem, csak az azok előállításához használt monomereket kell regisztrálni, csupán azok a kockázatok relevánsak, amelyeket e regisztrálás révén jobban fel lehet mérni.
84.
E tekintetben az S.P.C.M. és az Erbslöh által előterjesztett, és az intézmények által alapvetően nem vitatott tudományos kutatásokból az derül ki, hogy a felhasznált monomerekre vonatkozó információkból nem feltétlenül lehet következtetéseket levonni az abból előállított monomerek tulajdonságaira és kockázataira nézve. Nem vitatott, hogy a monomer anyagok általában stabilan épülnek be a polimerekbe, és alapvetően nem jelentenek különösebb kockázatot.
85.
Az intézmények fő érve a monomerek regisztrálása és a polimerek kockázatai közötti összefüggés tekintetében a REACH-rendelet 138. cikkének (2) bekezdése és (41) preambulumbekezdése. Ezek értelmében a Bizottság jogalkotásra irányuló javaslatot nyújthat be, amint megbízható műszaki és hiteles tudományos kritériumok alapján hatékony és gazdaságos módon ki lehet választani a regisztrálás szempontjából szóba jöhető polimereket. A Bizottság és a Tanács szerint a monomerek regisztrálása e feladat teljesítése érdekében szükséges.
86.
A Bizottság azzal egészíti ki ezt a felvetést, hogy a regisztrálással összefüggésben a kémiai biztonsági értékelésnek tartalmaznia kell azon polimer életciklusát is, amelyet a monomerből előállítanak. Ez az érv azonban nem meggyőző.
87.
Bemutatása került már ugyanis, a monomer anyagokra vonatkozó biztonsági értékelésnek nem azon kockázatok képezik a tárgyát, amelyek a monomerből előállított polimerből erednek. (
28
) Ezen álláspont elfogadása értelmetlenné tenné a polimerek mentesítését és túlértékelné a vegyi anyagok életciklusának fogalmát. A biztonsági értékelés ezért csak a monomerből előállított polimer megnevezését tartalmazza.
88.
A Bizottság ugyanakkor egy a High Court elé terjesztett szakértői véleményre (
29
) hivatkozva a polimerek két olyan specifikus kockázatát jelöli meg, amelyek kapcsolódnak az előállításra használt monomerekhez.
89.
Egyrészt nem feltétlenül vész el a polimerizáció folyamán a monomerek összes tulajdonsága. A tulajdonságok elvesztése ugyanis attól függ, hogy monomermolekula mely funkcionális csoportjai vesznek részt e kémiai reakcióban. A továbbra is meglévő funkcionális csoportok a monomer tulajdonságait kölcsönözhetik a polimernek.
90.
Az, hogy a monomerek tulajdonságai fennmaradnak-e, értelemszerűen az adott kémiai reakciótól, azaz az előállított polimertől függ. Amennyiben a monomerek regisztrálása kiterjed az előállított polimer megnevezésére (
30
), és a kémiai nómenklatúra jelzi az adott polimermolekula struktúráját, (
31
) ebből következtetéseket lehet levonni a monomerek fennmaradó tulajdonságaira. E tekintetben a felhasznált monomerek regisztrálása alkalmas a polimer e kockázatának kezelésére.
91.
Ugyanakkor az importőr által egy és tíz tonna közötti mennyiségben behozott kötött monomer anyagok regisztrálásának kötelezettsége e célra nem alkalmas. Amennyire megállapítható, az előállított polimerek egyértelmű megjelölése csak akkor szükséges, ha biztonsági értékelést kell benyújtani a REACH-rendelet 14. cikke alapján. Ennek azonban az az előfeltétele, hogy az adott anyagból éves szinten több mint tíz tonnát importáljanak, míg a kötött monomerek regisztrálásának kötelezettsége már az évi egy tonna mennyiség felett fennáll. A polimer egyértelmű kémiai azonosításának hiányában nem lehetséges megbízható megállapításokat tenni a monomerek fennmaradó tulajdonságaira nézve.
92.
Másrészt a polimerek bizonyos feltételek között lebomlanak. A Bizottság ugyanakkor kifejezetten elismeri, hogy a polimerek lebomlása esetén csak igen ritkán szabadulnak fel a benne lévő monomerek. Az, hogy egy polimer lebomlik-e, és ha igen, milyen feltételek között, értelemszerűen elsősorban az adott polimertől függ. Nem világos, hogy az ilyen lebomlás szempontjából a polimerben lévő monomerek milyen szerepet játszanak. Következésképpen a monomerek regisztrálása és a polimernek a felhasznált monomerekre történő lebomlásának kockázata között nem sikerült bemutatni megfelelő összefüggést.
93.
Emellett a polimerekben kötött formában jelen lévő monomerek regisztrálásának kötelezettsége a szabad monomerek jelentette kockázatok kezelésére is szolgálhat. Nem vitatott, hogy a szabad monomerek kockázatot jelentenek az egészségre és a környezetre. A monomerek relatíve kisméretű, igen reakcióképes molekulák, amelyeknek ezért káros hatásuk lehet.
94.
A polimerek Közösségen belüli előállítása esetén a felhasznált monomerek regisztrálásából adódó előny nyilvánvaló: a monomer anyagokat a Közösségen belül szabad monomerként használják fel, ezért a regisztrálási információknak ott ismertnek kell lenniük, hogy az esetleges kockázatok kezelhetőek legyenek. A REACH-rendelet 6. cikkének (3) bekezdése az ilyen monomerek szempontjából mindenesetre csak másodlagos jelentőséggel bírhat, mivel azokat a 6. cikk (1) és (2) bekezdése értelmében regisztrálni kell, függetlenül a polimerek előállításához történő felhasználásuktól. Az Erbslöh és az S.P.C.M. éppen ezért e tekintetben nem is emel kifogást.
95.
Ugyanakkor e két fél hangsúlyozza, hogy a polimerek behozatala esetén egészen más a helyzet: a monomereket ebben az esetben a Közösségen kívül használják fel. A Közösség a monomer anyagokkal főszabályként csak mint polimerekben megkötött monomer egységekkel kerül kapcsolatba.
96.
Az importált polimerekben kötött formában jelen lévő monomer anyagok regisztrálása csak a fent bemutatott mértékben járul hozzá a környezet és az egészség védelméhez.
97.
Léteznek azonban olyan kockázatok is, amelyek a szabad monomermaradványokból erednek. Nem vitatott, hogy a polimerek lehetnek ilyen maradványokkal szennyezettek, és hogy a polimerek felhasználása alkalmával e monomerek kapcsolatba lépnek a környezettel.
98.
A Bizottság beadványában hangsúlyozza ezt a kockázatot, és a Kereskedelmi Világszervezetnek (WTO) a kereskedelem technikai akadályai munkacsoportja előtt a kötött monomerek regisztrálásának egyik indokaként hivatkozott erre. (
32
)
99.
A polimerekben lévő monomerek regisztrálása valóban jelzésekkel szolgálhat a monomermaradványok kockázataira nézve. Feltehetően a polimerek előállításához használt monomerfajták azok, amelyek maradványként is megjelennek. Elképzelhető, hogy a felhasznált monomerfajtákból következtetéseket lehet levonni a maradványok valószínűségére nézve.
100.
Ennek következtében a regisztrálási kötelezettség alkalmas volna a monomerszennyeződésekből eredő kockázatok kezelésére.
A versenyegyenlőség
101.
A Tanács, akárcsak Lengyelország is, azt hangsúlyozza, hogy a kötött monomerek regisztrálása a polimerek közösségi gyártói és importőrei közötti versenyegyenlőséget szolgálja.
102.
A közösségi polimerek árában általában megjelenik a felhasznált monomerek regisztrálásával járó költség egy része. Abból lehet kiindulni ugyanis, hogy ezeket a monomereket már előállításuk vagy behozataluk során mint önálló anyagokat regisztrálták. Ezzel szemben a Közösségen kívül előállíthatóak úgy polimerek, hogy az alapanyagokat nem kellett regisztrálni. A verseny e torzulása elkerülhető a polimerek közösségi piacán, ha legalább az importőröknek regisztrálniuk kell az alapanyagokat.
103.
Az importőrökre vonatkozó regisztrálási kötelezettség egyúttal a regisztrálás költségeinek igazságosabb elosztását is jelenti azon különböző vállalkozások között, amelyek az adott polimert a Közösségben állítják elő, vagy a Közösségbe importálják. A REACH-rendelet ugyanis olyan rendelkezéseket tartalmaz, amelyeknek a célja a regisztráláshoz szükséges kutatások költségeinek megosztása a bejelentők között. E költségmegosztás megfelel a polimerek forgalmazásával összefüggő felelősség és előnyök megoszlásának. A szennyező fizet elvének megvalósításáról van tehát szó, ami egyben az arányosság elvének egy megnyilvánulása. (
33
)
104.
A versenyegyenlőség megteremtése összeegyeztethető a REACH-rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében szereplő célkitűzéssel, a versenyképesség erősítésével. (
34
) Emellett az importőrökre és a gyártókra vonatkozó egyenlő bánásmód a REACH-rendelet kifejezett céljai közé tartozik annak (3) preambulumbekezdése szerint:
„Az említett jogszabályokat megkülönböztetéstől mentesen kell alkalmazni, függetlenül attól, hogy az anyagokat a belső piacon vagy a nemzetközi kereskedelemben forgalmazzák-e a Közösség nemzetközi kötelezettségvállalásaival összhangban.”
105.
A közösségi gyártók versenyhátrányokkal szembeni védelme főszabályként a közösségi jogalkotó jogszerű célkitűzésének számít. (
35
) Itt most nem szükséges megvizsgálni azt, hogy e célkitűzés nem vezet-e nehézségekhez a Kereskedelmi Világszervezet keretei között. Az itt vizsgált szabályozás a kereskedelem technikai akadályai munkacsoport előtt már többször vita tárgyát képezte. (
36
) A Kereskedelmi Világszervezet szabályozásával való összeegyeztethetőség azonban nem tárgya ezen eljárásnak. Emellett a Bíróság nem e szempont alapján értékeli a közösségi jogot. (
37
)
106.
Következésképpen a REACH-rendelet 6. cikkének (3) bekezdése nem minősül nyilvánvalóan alkalmatlannak a versenyegyenlőség mint jogszerű célkitűzés elérésére.
Köztes megállapítás
107.
A polimerekben kötött formában jelen lévő monomerek regisztrálási kötelezettsége alkalmas három jogszerű célkitűzés elérésére: alkalmas a polimerek monomermaradványai által okozott szennyezettségéből eredő környezeti és egészségügyi kockázatok kezelésére. Emellett az esetek egy részében lehetővé teszi a polimerekben fennmaradó monomertulajdonságokból eredő kockázatok értékelését. Ezen túlmenően a regisztrálás hozzájárul a polimerek közösségi gyártói és importőrei közötti versenyegyenlőséghez.
c) A regisztrálási kötelezettség szükségessége
108.
Meg kell vizsgálni, hogy a polimerekben kötött formában jelen lévő monomerek regisztrálási kötelezettsége szükséges-e a fent megjelölt célkitűzések eléréséhez.
109.
Ami a környezet és az egészség védelmét illeti, valójában kétséges a regisztrálási kötelezettség szükségessége.
110.
A monomerekre vonatkozó átfogó információk haszna a polimerekben fennmaradó monomertulajdonságokból eredő kockázatok értékelése szempontjából igen korlátozottnak tűnik. Sok minden szól amellett, hogy a polimerekre vonatkozó korlátozottabb körű, de célzott információszolgáltatási kötelezettség kevésbé terhes, és legalább ugyanilyen hatékony volna.
111.
Ezzel szemben a monomermaradványokból eredő kockázatok értékelése szempontjából a monomerekre vonatkozó információk kétségkívül relevánsak. Nem zárható ki ugyanakkor, hogy e kockázat vonatkozásában elegendő volna egy olyan regisztrálási kötelezettség, amely csak a monomermaradványokra mint olyanokra terjed ki.
112.
E gondolat mentén az Erbslöh és az S.P.C.M. azt javasolja, hogy a REACH-rendelet 6. cikkének (3) bekezdését úgy kellene értelmezni, hogy csak a szabad monomermaradványokat kell regisztrálni. Csakhogy szabad monomerekre vagy monomermaradványokra történő szűkítés a REACH-rendelet 6. cikkének (3) bekezdését minden jel szerint megfosztaná tényleges érvényesülésétől. Valószínűtlennek tűnik, hogy sok polimer tartalmaz 2 vagy több tömegszázalékban monomermaradványokat. Az ilyen súlyosan szennyezett termék aligha felelne meg a polimer felhasználója által támasztott igényeknek.
113.
Az ilyen regisztrálási kötelezettségnek inkább a ténylegesen fellépő szennyeződéshez kellene kapcsolódnia. Az Erbslöh a tárgyalás során mások által nem vitatottan előadta, hogy az ilyen szennyeződéseket vákuumdesztilláció vagy gázkromatográfia segítségével nagyobb nehézség nélkül azonosítani lehet.
114.
Végeredményben azonban nem kell arról dönteni, hogy a felmerült kétségek megállják-e a helyüket, vagy hogy eloszlathatók-e az intézmények által adott további magyarázat révén, figyelemmel a jogalkotót az elővigyázatosság elvével összefüggésben megillető mérlegelési jogkörre.
115.
A regisztrálási kötelezettség ugyanis kétségkívül szükséges a versenyegyenlőség célkitűzésének eléréséhez.
116.
Elképzelhető ugyan, hogy a közösségi gyártók versenyhelyzetének védelmét szolgáló intézkedések azon piacra korlátozódjanak, amelyen ezek ténylegesen tevékenykednek. Ebben az esetben a felhasznált monomerek regisztrálási kötelezettsége csak azon polimerekre vonatkozna, amelyeket a Közösségben is gyártanak. (
38
) Ez azonban a potenciális versenyt nem védené ugyanolyan mértékben. Közösségen belüli új polimergyártásra ugyanis csak akkor kerülhetne sor, miután a felhasznált monomert regisztrálták. Az új közösségi gyártónak még a saját termeléséből származó bevételek nélkül kellene forrásokat befektetnie a monomerek regisztrálásába, miközben a külső versenytársak (először) ilyen költségek nélkül szállíthatnának polimereket a Közösségbe.
117.
Az importált polimerekre kivetett, a felhasznált monomerek regisztrálásának elmaradásából adódó költségelőny átalányszerű kiegyenlítését szolgáló pénzügyi teher sem tűnik ugyanolyan hatékony, de kevésbé korlátozó eszköznek.
118.
Következésképpen a szabályozás legalábbis a közösségi és a harmadik állambeli gyártók közötti versenyegyenlőség célkitűzésére tekintettel szükséges.
d) A regisztrálási kötelezettség arányosságáról
119.
Végül felmerül a kérdés, hogy a regisztrálási kötelezettségből eredően a polimerek importját sújtó terhek arányosak-e az elérni kívánt célkitűzésekkel.
120.
Az Erbslöh és az S.P.C.M. álláspontja szerint az importőrök a gyakorlatban komoly nehézségekkel szembesülnek. Valószínűtlen, hogy a monomerek regisztrálását a szállítói lánc korábbi szereplője, a monomer vagy a polimer gyártója elvégzi. E gyártók általában nem kötelesek a regisztrálásra mint közösségi gyártók, és feltehetőleg nem is érdekeltek abban, hogy a monomert kizárólagos képviselő révén regisztrálják.
121.
Másrészt viszont az importőrök gyakran nem tudják, hogy az általuk importált polimerben milyen monomeranyag található. Szállítóik ezt az információt általában üzleti titoknak tekintik. A kötött monomeranyagok azonosítására szolgáló hatékony elemzési módszerek pedig nem léteznek.
122.
A Bizottság nem vitatja ezt az állítást. Helyesen állapítja meg ugyanakkor, hogy ezt a problémát a piac megoldja. Amennyiben a polimerek szállítói értékesíteni akarják azokat az európai piacon, lehetővé fogják tenni a monomeranyagok regisztrálását, vagy – üzleti titkuk megőrzése mellett – maguk fogják azt megtenni. Máskülönben le kellene mondaniuk e piacról. A polimerek importőre és bármilyen felhasználója ezt a döntést azon árakon keresztül tudja befolyásolni, amit még hajlandó kifizetni.
123.
Az Erbslöh ezen túlmenően egy további bonyodalomtól is tart amiatt, hogy a monomerek külső gyártó általi regisztrálása révén valóban mentesülnek-e az importőrök a regisztrálási kötelezettség alól, e kétségek azonban nem meggyőzőek.
124.
Az intézmények jelzik, hogy a polimerek nem közösségi szállítói a REACH-rendelet 8. cikke értelmében megjelölhetnek egy kizárólagos képviselőt, aki az importőr helyett bejelenti a monomereket. Az Erbslöh kétli, hogy egy ilyen regisztrálás a szállítói lánc korábbi szereplője általi regisztrálásnak minősülne a 6. cikk (3) bekezdése értelmében, mivel a kizárólagos képviselő nem korábbi szereplő, a nem közösségi szereplő pedig nincs kötelezve a regisztrálásra.
125.
A kizárólagos képviselő intézménye ugyanakkor azt feltételezi, hogy az általa elvégzett regisztrálás mentesíti a szállítási lánc további szereplőit a regisztrálási kötelezettség alól. Máskülönben teljesen logikátlan volna. Ennek megfelelően a REACH-rendelet 8. cikke kifejezetten úgy rendelkezik, hogy a kizárólagos képviselő tesz eleget az importőrökre rótt kötelezettségeknek. Következésképpen az általa elvégzett regisztrálásnak a REACH-rendelet 6. cikkének (3) bekezdése keretében is mentesítő hatással kell járnia az importőrre nézve.
126.
Egyébként a szállítási lánc eltérő szereplőinek igénybevétele a REACH-rendelet alapvető jellegzetessége. Más vegyi anyagok esetében is szükség van a regisztrálás során más vállalkozásoktól származó információkra. A regisztrálásnak ugyanis azon kockázatok kezelését kell szolgálnia, amelyek az anyag azonosított felhasználásával kapcsolatosak. E felhasználásokról és kockázatokról gyakran csak az anyag vevőjétől kapható információ. Amennyiben ez utóbbiak nem vesznek részt a regisztrálásban, egyes esetekben maguknak kell információt szolgáltatniuk az anyag általuk történő használatából eredő kockázatokról (lásd a REACH-rendelet 37. és azt követő cikkeit).
127.
Még ha a monomerek regisztrálása egyes esetekben gyakorlatilag lehetetlen is volna, az Európai Vegyianyag-ügynökség által kiadott „Guidance for monomers and polymers” (
39
) ismer egy lehetőséget arra, hogy mégis forgalmazzák a polimert: ismeretlen szerkezetű vagy változó összetételű, komplex reakcióban keletkezett vagy biológiai eredetű anyagként. Ebben az esetben a polimer kivételesen, kisegítő jelleggel maga is regisztrálható. (
40
)
128.
Egy további kifogás a regisztrálás költségén alapul. Az S.P.C.M. és az Erbslöh álláspontja szerint ezek nyilvánvalóan nem állnak arányban a forgalommal, különösen a Lake társaság esetében, és az érintett mennyiségekkel.
129.
Ezek a költségek azonban főszabályként a vegyi anyagok összes felhasználóját terhelik. A REACH-rendelet alapvető strukturális eleme az ilyen teher bevezetése. Amennyiben valamely anyagra a regisztrálás költségei miatt már nincs kereslet a piacon, ezt alapvetően el kell fogadni.
130.
Emellett a REACH-rendelet értelmében a szükséges kutatások költségei legalább részben feloszthatók ugyanazon anyag különböző bejelentői között. Mivel korlátozott számú monomer anyag kombinációjából igen nagy számú polimer állható elő, (
41
) feltételezhető, hogy ugyanazon monomer anyagot különböző gyártók és importőrök is bejelentik. A REACH-rendelet koordinációs mechanizmusa révén a költségeket feloszthatják egymás között.
131.
A polimerekben kötött formában jelen lévő monomer anyagok regisztrálásának kötelezettségből eredő terhek következésképpen messzemenően megfelelnek a REACH-rendelethez kapcsolódó általános terheknek. E terheket különösen az a célkitűzés ellensúlyozza, mely a polimerek közösségi gyártói és harmadik állambeli gyártói közötti versenyegyenlőség biztosítására irányul. E viszony nem tekinthető nyilvánvalóan kiegyensúlyozatlannak.
132.
Következésképpen nem állapítható meg az arányosság elvének megsértése.
4. Az egyenlő bánásmód elve és a hátrányos megkülönböztetés tilalma
133.
Végezetül meg kell vizsgálni, hogy a REACH-rendelet 6. cikkének (3) bekezdése nem jelent-e jogellenes megkülönböztetést. A második kérdés e része az egyenlő bánásmód elvével és a hátrányos megkülönböztetés tilalmával való összeegyeztethetőségre irányul. Ezen elv megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérő módon, és hogy a különböző helyzeteket ne kezeljék egyenlő módon, hacsak ez a bánásmód objektíve nem igazolt. (
42
)
134.
Az eltérő bánásmód akkor igazolható, ha objektív és ésszerű megfontolásokon alapul, azaz kapcsolatban áll a szóban forgó szabályozás által indokoltan elérni kívánt céllal, illetve arányos az e bánásmód által elérni kívánt céllal. (
43
) Az érintett rendelkezésnek tehát arányosnak kell lennie az adott helyzet különbözőségeivel és hasonlóságaival. (
44
)
135.
Amint az arányosság elve kapcsán, úgy a hátrányos megkülönböztetés tilalmának vizsgálata során is fegyelemmel kell lenni arra, hogy a közösségi jogalkotót széles mérlegelési és döntési jogkör („diszkrecionális jogkör”) illeti meg. (
45
) Mindazonáltal a közösségi jogalkotónak döntését objektív és a szóban forgó szabályozás által követett célnak megfelelő megfontolásokra kell alapoznia, tekintetbe véve a szóban forgó aktus elfogadásakor rendelkezésre álló összes ténybeli elemet, illetve műszaki és tudományos adatot. (
46
) A szabályozás fő célkitűzésein túl a fennálló érdekeket is teljes körűen figyelembe kell vennie. (
47
)
136.
Az Erbslöh és az S.P.C.M. azt kifogásolja, hogy a polimerek importőreit és közösségi gyártóit ugyan azonos kötelezettségek terhelik, ugyanakkor ezek az importőröket sokkal keményebben érintik.
137.
A polimerek közösségi gyártói sokkal könnyebben be tudják jelenteni a felhasznált monomereket, mint a polimerek importőrei. A gyártók tudják, hogy mely monomereket használták fel, és ezért regisztrálni tudják azokat.
138.
Ezzel szemben az importőröknek a külső szállítók segítségére van szükségük, mielőtt a regisztrálást el tudnák végezni. Az Erbslöh és az S.P.C.M. attól tart, hogy a szállítók nem bocsátják rendelkezésre a felhasznált monomerekre vonatokozó szükséges információkat, és nem is regisztrálják ezeket a monomereket kizárólagos képviselő révén.
139.
Az importőrök e függősége ugyanakkor a szükségszerű következménye annak, hogy a Közösség nem rendelkezik hatáskörrel harmadik államok vállalkozásaira nézve kötelező erejű kötelezettségek előírására.
140.
A regisztrálási kötelezettség az importőr személyénél jelentkezik. E kötelezettség azonban annak szállítóit célozza. Ez utóbbiak alapvetően összehasonlíthatók a közösségi gyártókkal. Emellett az importált polimerek alapvetően nem különböznek a Közösségben előállított polimerektől. Ennek következtében a hasonló helyzeteket azonosan kezelik.
141.
A regisztrálási kötelezettség fent megjelölt célkitűzésére, nevezetesen a versenyegyenlőség megvalósítására tekintettel indokolt e hasonló helyzetekre azonos kötelezettségeket előírni. A harmadik államok gyártói vagy elfogadják e terheket, vagy lemondanak a közösségi piacról.
142.
Az importőrök és a közösségi gyártók összehasonlítása valóban arra az eredményre vezet, hogy nem azonos módon kezelik őket, de nincsenek is hasonló helyzetben. Az importőrök csak mint a külső gyártó egyedüli elérhető képviselői érintettek – legalábbis amíg e gyártók nem jelölnek ki kizárólagos képviselőt a REACH-rendelet 8. cikke értelmében. Az, hogy a regisztrálási kötelezettség eltérően érinti őket, megfelel a gyártótól eltérő helyzetüknek.
143.
Következésképpen nem állapítható meg az egyenlő bánásmód elvének megsértése.
V – Végkövetkeztetések
144.
Következésképpen azt javaslom a Bíróságnak, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
1.
A vegyi anyagok regisztrálásáról, értékeléséről, engedélyezéséről és korlátozásáról szóló 1907/2006/EK rendelet 6. cikkének (3) bekezdésében szereplő „monomer anyag” fogalma kizárólag a kötött monomerekre vonatkozik, azaz olyan monomerekre, amelyek egymással oly módon léptek reakcióba, hogy meg vannak kötve a polimerben, amelynek részét képezik.
2.
A második kérdés vizsgálata során nem merült fel olyan tény, amely a jogbiztonság elvének, az arányosság elvének vagy a hátrányos megkülönböztetés tilalmának szempontjából befolyásolná az 1907/2006 rendelet 6. cikke (3) bekezdésének érvényességét.
(
1
)	Eredeti nyelv: német.
(
2
)	A teljes cím: a vegyi anyagok regisztrálásáról, értékeléséről, engedélyezéséről és korlátozásáról (REACH), az Európai Vegyianyag-ügynökség létrehozásáról, az 1999/45/EK irányelv módosításáról, valamint a 793/93/EGK tanácsi rendelet, az 1488/94/EK bizottsági rendelet, a 76/769/EGK tanácsi irányelv, a 91/155/EGK, a 93/67/EGK, a 93/105/EK és a 2000/21/EK bizottsági irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2006. december 18-i 1907/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 396., 1. o.). A rendelet eddigi módosításai a jelen ügy szempontjából nem rendelkeznek jelentőséggel.
(
3
)	Lásd a 2004. november 5-i 13788/04. számú tanácsi dokumentum 5. oldalának 25. lábjegyzetét.
(
4
)	Svédül: monomerenhet.
(
5
)	Lásd a C-346/95. sz. Blasi-ügyben 1998. február 12-én hozott ítélet (EBHT 1998., I-481. o.) 19. pontja és a C-428/02. sz. Fonden Märzelisborg Lystbådehavn ügyben előterjesztett indítványom (EBHT 2005., I-1527. o.) 16. pontját, ezzel szemben lásd az Alber főtanácsnok által a C-446/98. sz. Fazenda Pública ügyben előterjesztett indítvány (EBHT 2000., I-11435. o.) 71. pontját.
(
6
)	Lásd például a 158/80. sz., Rewe-Handelsgesellschaft Nord és Rewe-Markt Steffen ügyben 1981. július 7-én hozott ítélet (EBHT 1981., 1805. o.) 25–27. pontját, a 45/86. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben hozott ítélet (EBHT 1987., 1493. o.) 9. pontját, és a C-390/06. sz. Nuova Agricast ügyben 2008. április 15-én hozott ítélet (EBHT 2008., I-2577. o.) 79–86. pontját.
(
7
)	A C-166/95. P. sz., Bizottság kontra Daffix ügyben 1997. február 20-án hozott ítélet (EBHT 1997., I-983. o.) 24. pontja, és a C-413/06. P. sz., Bertelsmann és Sony Corporation of America kontra Impala ügyben 2008. július 10-én hozott ítélet (EBHT 2008., I-4951. o.) 174. pontja.
(
8
)	A 195/80. sz., Michel kontra Parlament ügyben 1981. november 26-án hozott ítélet (EBHT 1981., 2861. o.) 22. pontja, a C-351/98. sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2002., I-8031. o.) 84. pontja, a C-353/01. P. sz., Mattila kontra Tanács és Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2004., I-1073. o.) 32. pontja, a C-199/01. P. és C-200/01. P. sz., IPK-München kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2004., I-4627. o.) 66. pontja, és a C-189/02. P., C-202/02. P., C-205/02. P–C-208/02. P. és C-213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2005., I-5425. o.) 463. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság által a T-228/02. sz., Organisation des Modjahedines du peuple d'Iran kontra Tanács ügyben hozott ítélet (EBHT 2006., II-4665. o.) 139. pontja és a T-256/07. sz., People's Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ügyben 2008. október 23-án hozott ítélet (EBHT 2008., II-3019. o.) 182. pontja.
(
9
)	A 7. lábjegyzetben hivatkozott Daffix-ügyben hozott ítélet 23. pontja.
(
10
)	A C-27/00. és C-122/00. sz., Omega Air és társai ügyben 2002. március 12-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-2569. o.] 46. és 47. pontja.
(
11
)	A 169/80. sz., Gondrand Frères és Garancini ügyben hozott 1981. július 9-i ítélet (EBHT 1981., 1931. o.) 17. pontja, a C-143/93. sz. Van Es Douane Agenten ügyben hozott ítélet (EBHT 1996., I-431. o.) 27. pontja, a C-110/03. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2005., I-2801. o.) 30. pontja, és a C-344/04. sz., IATA és ELFAA ügyben hozott ítélet (EBHT 2006., I-403. o.) 68. pontja; lásd még a C-299/05. sz., Bizottság kontra Parlament és Tanács ügyben előterjesztett indítványom (EBHT 2007., I-8695. o.) 55. pontját.
(
12
)	Lásd a fenti 43. és azt követő pontokat.
(
13
)	A 25/70. sz., Köster, Berodt & Co. ügyben 1970. december 17-én hozott ítélet (EBHT 1970., 1161. o.) 21. és 22. pontja, a 137/85. sz., Maizena és társai ügyben hozott ítélet (EBHT 1987., 4587. o.) 15. pontja, a C-331/88. sz., Fedesa és társai ügyben hozott ítélet (EBHT 1990., I-4023. o.) 13. pontja, a 11. lábjegyzetben hivatkozott IATA és ELFAA ügyben hozott ítélet 79. pontja, a C-310/04. sz., Spanyolország kontra Tanács ügyben hozott ítélet (EBHT 2006, I-7285. o.) 97. pontja, és a C-37/06. és C-58/06. sz., Viamex Agrar Handel ügyben 2008. január 17-én hozott ítélet (EBHT 2008., I-69. o.) 33. pontja.
(
14
)	Lásd ilyen értelemben a 13. lábjegyzetben hivatkozott Köster, Berodt & Co. ügyben hozott ítélet 28. és 32. pontját, a Fedesa és társai ügyben hozott ítélet 13. pontját és a Viamex Agrar Handel ügyben hozott ítélet 35. pontját, valamint a 265/87. sz., Schräder HS Kraftfutter ügyben 1989. július 11-én hozott ítélet (EBHT 1989., 2237. o.,) 21. pontját, és a C-189/01. sz., Jippes és társai ügyben hozott ítélet (EBHT 2001., I-5689. o.) 81. pontját.
(
15
)	A C-251/78. sz. Denkavit-ügyben 1979. november 8-án hozott ítélet (EBHT 1979., 3369. o.) 42. pontja és a C-128/89. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet (EBHT 1990., I-3239. o.) 23. pontja.
(
16
)	A 101/78. sz. Granaria-ügyben 1979. február 13-án hozott ítélet (EBHT 1979., 623. o.) 4. pontja, a C-137/92. P. sz., Bizottság kontra BASF és társai ügyben hozott ítélet (EBHT 1994., I-2555. o.) 48. pontja, a C-475/01. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben hozott ítélet (EBHT 2004., I-8923. o.) 18. pontja, és a C-199/06. sz., Centre d'exportation du livre français ügyben hozott ítélet (EBHT 2008., I-469. o.) 59. pontja.
(
17
)	Az Elsőfokú Bíróság által a T-110/03., T-150/03. és T-405/03. sz., Sison kontra Tanács egyesített ügyekben 2005. április 26-án hozott ítélet (EBHT 2005., II-1429. o.) 98. pontja; lásd még: Kokott, J., „Die Durchsetzung der Normenhierarchie im Gemeinschaftsrecht”, in: Müller, G. és társai: Festschrift für Günter Hirsch zum 65. Geburtstag, C. H. Beck, 2008, 122. és azt követő oldalak.
(
18
)	A C-380/03. sz., Németország kontra Parlament és Tanács ügyben 2006. december 12-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-11573. o.) 145. pontja. A környezeti politika tekintetében lásd a C-284/95. sz., Safety Hi-Tech ügyben hozott ítélet (EBHT 1998., I-4301. o.) 37. pontját és a C-86/03. sz., Görögország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2005., I-10979. o.) 88. pontját. Lásd még a 17. lábjegyzetben hivatkozott Kokott-írás 124. és azt követő oldalait.
(
19
)	A C-248/95. sz. és C-249/95. sz., SAM Schiffart és Stapf egyesített ügyekben 1997. július 17-én hozott ítélet (EBHT 1997., I-4475. o.) 24. pontja és a 10. lábjegyzetben hivatkozott Omega Air és társai ügyben hozott ítélet 64. pontja.
(
20
)	Az agrárpolitika tekintetében lásd a 14. lábjegyzetben hivatkozott Schräder HS Kraftfutter ügyben hozott ítélet 22. pontját, a 13. lábjegyzetben hivatkozott Fedesa és társai ügyben hozott ítélet 14. pontját, a 14. lábjegyzetben hivatkozott Jippes és társai ügyben hozott ítélet 82. pontját és a 13. lábjegyzetben hivatkozott Viamex Agrar Handel ügyben hozott ítélet 36. pontját, emellett a belső piaci harmonizáció tekintetében a C-434/02. sz., Arnold André ügyben 2004. december 14-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-11825. o.) 46. pontját és a C-210/03. sz., Swedish Match ügyben hozott ítélet (EBHT 2004., I-11893. o.) 48. pontját, a C-154/04. és C-155/04. sz., Alliance for Natural Health és társai egyesített ügyekben hozott ítélet (EBHT 2005., I-6451. o.) 52. pontját.
(
21
)	A 14. lábjegyzetben hivatkozott Jippes és társai ügyben hozott ítélet 83. pontja és a 13. lábjegyzetben hivatkozott Viamex Agrarhandel ügyben hozott ítélet 36. pontja.
(
22
)	A C-280/93. sz., Németország kontra Tanács ügyben 1994. október 5-én hozott ítélet (EBHT 1994., I-4973. o.) 94. és azt követő pontjai; a C-84/94. sz., Egyesült Királyság kontra Tanács ügyben hozott ítélet (EBHT 1996., I-5755. o.) 58. és azt követő pontjai; a C-233/94. sz., Németország kontra Parlament és Tanács ügyben hozott ítélet (EBHT 1997., I-2405. o.) 54. és azt követő pontjai; a C-17/98. sz., Emesa Sugar ügyben hozott ítélet (EBHT 2000., I-675. o.) 53. és azt követő pontjai; a C-491/01. sz., British American Tobacco (Investments) und Imperial Tobacco ügyben hozott ítélet (EBHT 2002., I-11453. o.) 123., 126., 128. és azt követő, 132. és 139. és azt követő pontjai; a C-453/03., C-11/04., C-12/04. és C-194/04. sz., ABNA és társai egyesített ügyekben hozott ítélet (EBHT 2005., I-10423. o.) 69. és 83. pontja, valamint a 11. lábjegyzetben hivatkozott IATA és ELFAA ügyben hozott ítélet 87. pontja. Lásd még a C-127/77. sz., Arcelor Atlantique und Lorraine és társai ügyben 2008. december 16-án hozott ítélet, EBHT 2008., I-9895. o.) 59. pontját az eltérő bánásmód igazolása során az arányosság elvének vizsgálata tekintetében.
(
23
)	A 11. lábjegyzetben hivatkozott IATA és ELFAA ügyben hozott ítélet 88. és azt követő pontjai.
(
24
)	Lásd a 10. lábjegyzetben hivatkozott Omega Air és társai ügyben hozott ítélet 72. pontját és a C-525/04. P. sz., Spanyolország kontra Lenzing ügyben 2007. február 1-jén előterjesztett indítványom -én hozott ítélet, (EBHT 2007., I-9947. o.) 71. pontját.
(
25
)	A Bizottság által a verseny és a környezet tekintetében hozott határozatokra vonatkozóan lásd a C-12/03. P. sz., Bizottság kontra Tetra Laval ügyben 2005. február 15-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-987. o.) 39. pontját; a C-326/05. P. sz., Industrias Químicas del Vallés kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2007., I-6557. o.) 77. pontját; a 24. lábjegyzetben hivatkozott Spanyolország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 57. pontját; a 7. lábjegyzetben hivatkozott Bertelsmann-ügyben hozott ítélet 145. pontját és a C-405/07. P. sz., Hollandia kontra Bizottság ügyben 2008. november 6-án hozott ítélet (EBHT 2008., I-8301. o.) 55. pontját.
(
26
)	A C-157/96. sz. National Farmers’ Union ügyben 1998. május 5-én hozott ítélet (EBHT 1998., I-2211. o.) 63. pontja, a C-504/04. sz. Agrarproduktion Staebelow ügyben hozott ítélet (EBHT 2006., I-679. o.) 39. pontja és a C-219/07. sz., Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers és Andibel ügyben 2008. június 19-én hozott ítélet (EBHT 2008., I-4475. o.) 38. pontja.
(
27
)	Vitathatatlan, hogy egyes polimerek veszélyesek lehetnek. A Bizottság a biocid termékek forgalomba hozataláról szóló 98/8/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 16. cikkének (2) bekezdésében említett 10 éves munkaprogram második szakaszáról szóló, 2007. december 4-i 1451/2007/EK rendeletre (HL L 325., 3. o.) hivatkozik, amelyben egyes polimerek biocid termékként jelennek meg. A veszélyes anyagok osztályozására, csomagolására és címkézésére vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló 67/548/EGK tanácsi irányelvnek (HL 196., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 1. kötet, 27. o.) a 67/548/EGK tanácsi irányelv hetedik alkalommal történő módosításáról szóló, 92/32/EGK irányelvvel (HL L 154., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 11. kötet, 155. o.) megállapított 12. cikke, valamint a 67/548/EGK tanácsi irányelv hetedik módosításának 12. cikkében említett műszaki dossziéhoz szükséges információkat tartalmazó VII. D. melléklet megállapításáról szóló, bizottsági irányelv (HL L 294., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 12. kötet, 277. o.) ugyancsak arra utal, hogy a jogalkotó a polimereket korábban kellően kockázatosnak ítélte ahhoz, hogy bejelentést írjon elő.
(
28
)	Lásd a fenti 47. és azt követő pontokat.
(
29
)	Gary Dougherty nyilatkozata, az előzetes döntéshozatali kérelem 4. melléklete.
(
30
)	Lásd a fenti 47. és azt követő pontokat.
(
31
)	Lásd Leigh, G. J. és társai: Principles of Chemical Nomenclature, A Guide to IUPAC Recommendations, Blackwell Science, 1998, 104. és azt követő oldalak (http://old.iupac.org/publications/books/principles/principles_of_nomenclature.pdf). Ugyanakkor éppen a polimerek esetében úgy tűnik, hogy az egyértelmű megjelölés jelentős nehézségekbe ütközik.
(
32
)	Lásd a WTO-nak a kereskedelem technikai akadályai munkacsoportja 2007. március 21-i ülésének G/TBT/M/41. sz. jegyzőkönyvének 40. pontját.
(
33
)	Lásd e tekintetben a C-188/07. sz. Commune de Mesquer ügyben 2008. március 13-án 120. pontja.
(
34
)	A regisztrálási kötelezettség és a versenyegyenlőség összeegyeztetése a REACH-rendelet más rendelkezéseitől sem idegen. Ugyan a környezet és az egészség védelme az anyagonként egyszeri regisztrálással is biztosítható volna, minden gyártónak és minden importőrnek regisztrálnia kell az anyagot.
(
35
)	Lásd például a 232/86. sz. Nicolet Instrument ügyben 1987. december 10-én hozott ítéletet (EBHT 1987., 5025. o.); a C-353/92. sz., Görögország kontra Tanács ügyben hozott ítélet (EBHT 1994., I-3411. o.) 50. pontját; a 22. lábjegyzetben hivatkozott Németország kontra Tanács ügyben hozott ítélet 92. pontját és a C-342/03. sz., Spanyolország kontra Tanács ügyben hozott ítélet (EBHT 2005., I-1975. o.) 18. pontját.
(
36
)	Lásd különösen a 2008. március 21-i ülés G/TBT/M/41. sz. jegyzőkönyvének 119. és azt követő pontjait (USA), 104. pontját (Japán) és a és 2-i ülés G/TBT/M/45. sz. jegyzőkönyvének 36. pontját (Brazília).
(
37
)	A C-149/96. sz., Portugália kontra Tanács ügyben 1999. november 23-án hozott ítélet (EBHT 1999., I-8395. o.) 47. pontja, a C-377/02. sz. Van Parys-ügyben hozott ítélet (EBHT 2005., I-1465. o.) 39. pontja és a C-120/06. P. és C-121/06. P. sz., FIAMM és FIAMM Technologies kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben 2008. szeptember 9-én hozott ítélet, EBHT 2008., I-6513. o. 111. pontja.
(
38
)	Lásd a 35. lábjegyzetben hivatkozott Nicolet Instrument ügyben hozott ítéletet olyan vámmentesítésre vonatokozóan, amely csak akkor érvényesül, ha semmilyen közösségi terméket nem érint.
(
39
)	2008. májusi állapot, http://guidance.echa.europa.eu/docs/guidance_document/polymers_en.pdf.
(
40
)	Guidance, 9. o.
(
41
)	Lásd a fenti 21. pontot.
(
42
)	A 11. lábjegyzetben hivatkozott IATA és ELFAA ügyben hozott ítélet 95. pontja, a C-300/04. sz., Eman és Sevinger ügyben 2006. szeptember 12-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-8055. o.) 57. pontja, valamint a C-227/04. sz., Lindorfer kontra Tanács ügyben hozott ítélet (EBHT 2007., I-6767. o.) 63. pontja.
(
43
)	A 22. lábjegyzetben hivatkozott Arcelor Atlantique et Lorraine és társai ügyben hozott ítélet 47. pontja.
(
44
)	Lásd a Poiares Maduro főtanácsnok által a C-524/06. sz. Huber-ügyben 2008. április 3-án előterjesztett indítvány (2008. december 16-án hozott ítélet, EBHT 2008., I-9705. o.) 7. pontját és az általam a C-540/03. sz., Parlament kontra Tanács ügyben 2005. szeptember 8-án előterjesztett indítvány (EBHT 2006., I-5769. o.) 107. pontját további hivatkozásokkal.
(
45
)	Lásd a fenti 69. pontot. A mérlegelési jogkör figyelembevételét a megkülönböztetés tilalma vonatkozásában lásd a C-292/97. sz., Karlsson és társai ügyben 2000. április 13-án hozott ítélet (EBHT 2000., I-2737. o.) 35. és 49. pontját, a 43. lábjegyzetben hivatkozott Lindorfer-ügyben hozott ítélet 78. pontját és a 22. lábjegyzetben hivatkozott Arcelor Atlantique és Lorraine és társai ügyben hozott ítélet 57. pontját.
(
46
)	A 22. lábjegyzetben hivatkozott Arcelor Atlantique és Lorraine és társai ügyben hozott ítélet 58. pontja.
(
47
)	A 22. lábjegyzetben hivatkozott Arcelor Atlantique és Lorraine és társai ügyben hozott ítélet 59. pontja.