61995CC0001_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I - Indledning
1 De spoergsmaal, der er forelagt af Bayerisches Verwaltungsgericht Ansbach og af Finanzgericht Bremen, drejer sig om, hvorvidt nogle tyske bestemmelser vedroerende tjenestemaend er forenelige med princippet om ligebehandling af maend og kvinder, som hjemlet i EF-traktatens artikel 119 og reguleret ved direktiverne 75/117/EOEF (1) og 76/207/EOEF (2). Domstolen skal naermere bestemt tage stilling til lovligheden af nogle lovbestemmelser og administrative bestemmelser, hvorefter forvaltningen - henholdsvis med henblik paa forfremmelse og med henblik paa fritagelse for en statslig eksamen - tager perioder med deltidsbeskaeftigelse i betragtning paa anden maade end perioder med fuldtidsbeskaeftigelse.
II - Faktiske omstaendigheder
A - Sag C-1/95
2 De faktiske omstaendigheder, der danner grundlag for spoergsmaalene i sag C-1/95, kan sammenfattes saaledes: Hellen Gerster (herefter »sagsoegeren«) blev ansat ved skatteforvaltningen i Freistaat Bayern (herefter »sagsoegte«) den 1. august 1966. Efter at vaere blevet udnaevnt til tjenestemand paa proeve med virkning fra den 1. maj 1968, blev sagsoegeren med virkning fra den 27. juni 1977 udnaevnt til fastansat tjenestemand, og fra den 7. september 1984 til den 6. september 1987 havde hun orlov uden loen. Hun har siden da arbejdet paa deltid - paa halv tid - ved et lokalt skattekontor.
3 Ved skrivelse af 2. december 1993 soegte Hellen Gerster en ledig stilling ved Finanzamt Nuernberg-West, idet hun anmodede om, at hendes deltidsbeskaeftigelse i tiden fra september 1987 blev medregnet fuldt ud ved beregningen af hendes anciennitet med henblik paa bedoemmelsen af ansoegningen.
4 Ved afgoerelse af 5. januar 1994 gav Oberfinanzdirektion Nuernberg afslag paa Hellen Gerster's ansoegning, idet den ledige stilling fandtes at skulle gives til en tjenestemand, der stod hoejere end hende paa »forfremmelseslisten«.
5 Sagsoegeren klagede over afslaget, men ved afgoerelse af 25. april 1994 afviste Oberfinanzdirektion Nuernberg klagen som ubegrundet.
6 Paa baggrund af denne endelige afgoerelse anlagde Hellen Gerster den 20. maj 1994 sag ved den forelaeggende ret, idet hun gjorde gaeldende, at afgoerelsen var i strid med de i henhold til faellesskabsretten gaeldende principper om ligebehandling af maend og kvinder. Forvaltningen havde efter sagsoegerens opfattelse saaledes ved anvendelsen af de relevante nationale bestemmelser med henblik paa udarbejdelsen af forfremmelseslisten ikke taget hensyn til beskaeftigelsesperioder med deltidsbeskaeftigelse paa samme maade, som hvis der havde vaeret tale om fuldtidsbeskaeftigelse.
7 Den forelaeggende ret var af den opfattelse, at traktatens artikel 119 finder anvendelse paa tjenestemaend, og den rejste paa den baggrund spoergsmaal om, hvorvidt § 13, stk. 2, 2. pkt., i delstaten Bayern's bekendtgoerelse om offentligt ansattes karriereforloeb (»Laufbahnverordnung«) - hvorefter beskaeftigelsesperioder, hvori arbejdstiden har vaeret mellem halvdelen og to tredjedele af den normale, ved beregningen af ancienniteten kun medregnes med to tredjedele - falder ind under begrebet loen i traktatbestemmelsens forstand (3). Ancienniteten er ifoelge den forelaeggende ret ikke det eneste kriterium, som forvaltningen laegger vaegt paa, naar den traeffer afgoerelse vedroerende en forfremmelse, og saaledes giver arbejdstageren den hermed forbundne ret til en loenforhoejelse. Det foreliggende tilfaelde adskiller sig dermed efter rettens opfattelse fra den situation, Domstolen tog stilling til i Nimz-sagen. Retten fandt det derfor tvivlsomt, om dommen i Nimz-sagen kunne laegges til grund for afgoerelsen af naervaerende sag (4).
8 Der skulle efter den forelaeggende rets opfattelse ogsaa tages stilling til, om der kunne vaere tale om en tilsidesaettelse af faellesskabsbestemmelserne om lige adgang til forfremmelse. Beregningen af ancienniteten har nemlig ikke blot betydning i forbindelse med bedoemmelsen af ansoegningerne og ved udarbejdelsen af forfremmelseslisten, men kan i bestemte tilfaelde vaere afgoerende for den paagaeldendes forfremmelse.
9 Den nationale ret har med henblik paa sagens afgoerelse fundet det noedvendigt at forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»1) Finder EOEF-traktatens artikel 119 anvendelse paa tjenestemaend?
2) Saafremt spoergsmaal 1 besvares bekraeftende: Foreligger der en indirekte forskelsbehandling af kvinder i strid med EOEF-traktatens artikel 119 og Raadets direktiv 75/117/EOEF, naar det i § 13, stk. 2, 2. pkt., i Laufbahnverordnung bestemmes, at beskaeftigelsesperioder, hvori arbejdstiden har vaeret mindst halvdelen af den normale arbejdstid og op til to tredjedele heraf, ved beregningen af tjenestemaends anciennitet kun medregnes med to tredjedele?
3) Saafremt spoergsmaal 1 besvares bekraeftende: Foreligger der en indirekte forskelsbehandling af kvinder i strid med Raadets direktiv 76/207/EOEF for saa vidt angaar adgangen til forfremmelse, naar det i § 13, stk. 2, 2. pkt., i Laufbahnverordnung bestemmes, at beskaeftigelsesperioder, hvori arbejdstiden har vaeret mindst halvdelen af den normale arbejdstid og op til to tredjedele heraf, ved beregningen af tjenestemaends anciennitet kun medregnes med to tredjedele?«
10 Der er i medfoer af statuttens artikel 20 indgivet skriftlige indlaeg af sagsoegeren, sagsoegte, den irske regering, Det Forenede Kongeriges regering og Kommissionen, og disse parter har ogsaa indgivet mundtlige indlaeg. Den graeske regering har alene deltaget i den mundtlige forhandling.
11 Endelig boer det naevnes, at de omtvistede nationale regler blev aendret vaesentligt i 1995. I henhold til den nugaeldende Laufbahnverordnung skal deltidsansatte og fuldtidsansatte med virkning fra den 17. oktober 1995 behandles ens ved beregningen af ancienniteten i forbindelse med forfremmelse (5). Bestemmelsen har foerst virkning fra den naevnte dato. Der er ikke fastsat regler med hensyn til tidligere faktiske forhold.
B - Sag C-100/95
12 De faktiske omstaendigheder, der danner grundlag for sag C-100/95, kan sammenfattes saaledes:
Brigitte Kording, som er foedt i 1953, er sagsbehandler ved Oberfinanzdirektion Bremen. Hun tiltraadte tjenesten i 1972 og arbejdede foerst - indtil den 14. november 1980 - paa fuld tid. Fra den naevnte dato og frem til den 31. oktober 1993 arbejdede hun 20 timer om ugen. Fra den 1. november 1993 til den 18. marts 1994 arbejdede hun paa halv tid, og hun har siden den 19. marts 1994 haft en ugentlig arbejdstid paa 26 timer.
13 Ved skrivelse af 21. oktober 1992 anmodede Brigitte Kording Senator fuer Finanzen's udvalg for autorisation af skatteraadgivere om en bindende forhaandsbesked om, hvorvidt hendes deltidsbeskaeftigelse i skatteforvaltningen opfyldte betingelserne i henhold til § 38, stk. 1, nr. 4, litra a), i Steuerberatungsgesetz (lov om skatteraadgivning) - om 15 aars beskaeftigelse i skatteforvaltningen paa forbunds- eller delstatsplan - for at hun kunne fritages for den eksamen, der giver ret til at udoeve erhvervet som »skatteraadgiver« (6).
14 Den 11. februar 1993 gav udvalget Brigitte Kording en bindende forhaandsbesked, hvoraf det fremgik, at den praktiske beskaeftigelse, der i henhold til loven kraeves som betingelse for fritagelse for eksamen, skulle forstaas som fuldtidsbeskaeftigelse. I tilfaelde af deltidsbeskaeftigelse skulle de for en fritagelse noedvendige perioder derfor beregnes ud fra forholdet mellem den faktiske arbejdstid og den normale arbejdstid (7).
15 Den 9. marts 1993 anlagde Brigitte Kording sag ved den forelaeggende ret med paastand om annullation af den bindende forhaandsbesked og om, at forvaltningen blev tilpligtet at afgive en bindende forhaandsbesked om, at betingelserne for en fritagelse for skatteraadgivereksamen var opfyldt. Sagsoegeren gjorde gaeldende, at det med henblik paa beregningen af den beskaeftigelsesperiode, der efter loven kraeves som betingelse for den omhandlede fritagelse, ikke kunne tillaegges betydning, at der var tale om deltidsbeskaeftigelse. Den af forvaltningen valgte loesning udgjorde en forskelsbehandling til skade for deltidsansatte, som ikke alene er i strid med den tyske grundlov, men ogsaa med de faellesskabsretlige principper paa omraadet. Langt de fleste deltidsansatte er kvinder, og de omhandlede bestemmelser begraenser kvinders adgang til at udoeve erhvervet som skatteraadgiver (8).
16 Den nationale ret har fundet det tvivlsomt, om de tyske bestemmelser er forenelige med direktiv 76/207, og den har derfor udsat sagen og forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»Foreligger der en indirekte forskelsbehandling af kvinder i strid med artikel 3, stk. 1, i direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 (EFT L 39, s. 40) eller andre faellesskabsbestemmelser, naar det i national ret [§ 38, stk. 1, nr. 4, litra a), og § 38, stk. 2, i Steuerberatungsgesetz, sammenholdt med § 36, stk. 3] bestemmes, at den som en betingelse for fritagelse for skatteraadgivereksamen kraevede periode paa mindst 15 aars tjeneste som sagsbehandler i skatteforvaltningen i tilfaelde af deltidsbeskaeftigelse med en arbejdstid paa mindst halvdelen af den normale arbejdstid, forlaenges tilsvarende, og naar 110 af de 119 deltidsbeskaeftigede tjenestemaend i den paagaeldende kategori i Bremen's skatteforvaltning er kvinder (92,4%)?«
17 Kommissionen og sagsoegte har afgivet skriftlige og mundtlige indlaeg. Det Forenede Kongeriges regering og den irske regering har derimod alene deltaget i den mundtlige forhandling.
III - Stillingtagen
18 De praejudicielle spoergsmaal synes i det vaesentlige at rejse de samme problemer. Det skal saaledes afgoeres, om de nationale bestemmelser, som ved beregningen af ancienniteten sondrer mellem fuldtidsansatte og deltidsansatte - og som dermed har stoerre betydning for kvindelige arbejdstagere - er i strid med princippet om ligebehandling af maend og kvinder, saaledes som dette er fastlagt og praeciseret i faellesskabsretten (9).
Spoergsmaalene rejser i oevrigt en grundlaeggende ny problemstilling, for saa vidt som de relevante tyske bestemmelser i modsaetning til, hvad der var tilfaeldet i Nimz-sagen - hvor den deltidsansatte arbejdstager blev forfordelt ved de anvendte beregningskriterier - i Hellen Gerster's tilfaelde foerer til, at hendes periode med deltidsbeskaeftigelse tillaegges stoerre vaegt end efter en rent proportional beregningsmetode. I Brigitte Kording's tilfaelde sker beregningen derimod ud fra rene proportionalitetskriterier (10).
A - Sag C-1/95
Foerste spoergsmaal
19 Med sit foerste spoergsmaal oensker den forelaeggende ret at faa oplyst, om traktatens artikel 119 finder anvendelse paa tjenestemaend.
20 Der er efter min opfattelse kun behov for nogle faa bemaerkninger med henblik paa besvarelsen af dette spoergsmaal. Traktatbestemmelsen er ufravigelig. Den opstiller et princip - om lige loen til maend og kvinder - som »hoerer til Faellesskabets grundlag« (11). Bestemmelsen finder derfor anvendelse paa alle arbejdstagere, uanset om de er beskaeftiget i den private eller i den offentlige sektor. Baade logiske grunde og Domstolens faste praksis taler herfor.
21 Det ville logisk set vaere i strid med bestemmelsens formaal at holde offentligt ansatte uden for bestemmelsens anvendelsesomraade. Arbejdstagerne ville i saa fald blive behandlet forskelligt alene ud fra, om der er tale om en offentlig eller en privat arbejdsgiver. Et saadant resultat er ikke foreneligt med traktatbestemmelsens generelle - og derfor principielle - maalsaetninger.
22 Desuden bekraefter Domstolens faste praksis udtrykkeligt, at ovenstaaende konklusion er korrekt, og at alle de retsakter, hvori princippet i traktatens artikel 119 er blevet anvendt, finder anvendelse paa offentligt ansatte. Domstolen har saaledes udtalt:
»Direktiv 76/207 - som i oevrigt ogsaa direktiv 75/117 - finder anvendelse paa offentligretlige tjenesteforhold. Direktiverne har i lighed med EOEF-traktatens artikel 119 og i overensstemmelse med selve det deri fastsatte princip generel raekkevidde; der kan ikke indfoeres ny forskelsbehandling ved at undtage visse kategorier fra de bestemmelser, som har til formaal at sikre ligebehandling af maend og kvinder paa hele arbejdsmarkedet« (12).
23 Retspraksis er saaledes klar, og jeg skal paa baggrund heraf - i oevrigt paa linje med den forelaeggende ret og alle de i sagen afgivne indlaeg - besvare det foerste praejudicielle spoergsmaal med, at traktatens artikel 119 ogsaa finder anvendelse paa offentligretlige ansaettelsesforhold.
Andet og tredje spoergsmaal
24 Med sit andet spoergsmaal oensker den forelaeggende ret at faa oplyst, om § 13, stk. 2, 2. pkt., i Laufbahnverordnung er i strid med traktatens artikel 119 og direktiv 75/117, for saa vidt som bestemmelsen udgoer en indirekte forskelsbehandling af kvinder med hensyn til loen. Desuden oenskes det med det tredje spoergsmaal oplyst, om der i stedet skal tages stilling til den naevnte nationale bestemmelse i forhold til bestemmelserne i direktiv 76/207, idet den saerlig vedroerer adgangen til beskaeftigelse i vid forstand, herunder adgangen til forfremmelse.
25 Inden jeg gaar over til at behandle spoergsmaalene, skal jeg kort redegoere for den forfremmelsesprocedure, der anvendes af de paagaeldende tyske forvaltningsmyndigheder efter retningslinjerne fra delstaten Bayern's Finansministerium.
26 Forfremmelse til en hoejere loenklasse sker i henhold til Laufbahnverordnung ud fra kriterier baseret paa praestationer og anciennitet.
Paa baggrund af en bedoemmelse, som den overordnede foretager af tjenestemanden, fastsaettes der for denne en »minimumsperiode« (»Mindestbewaehrungszeit«), som begynder at loebe fra tjenestemandens sidste forfremmelse. Ved denne periodes udloeb kan tjenestemanden forfremmes til en stilling i en hoejere loenklasse. I det foreliggende tilfaelde kunne en tjenestemand, der havde opnaaet bedoemmelsen »meget kompetent« (»sehr tuechtig«), saaledes forfremmes til en stilling i en hoejere loenklasse efter at have opnaaet en anciennitet i stillingen paa mindst tre et halvt aar. Hvis samme tjenestemand havde opnaaet bedoemmelsen »opfylder i rigeligt maal kravene« (»uebertrifft erheblich die Anforderungen«), ville perioden derimod have vaeret fem aar.
Naar tjenestemanden ved udloebet af denne periode har naaet det saakaldte »teoretiske forfremmelsestidspunkt«, kan han forfremmes, dog naturligvis kun saafremt der er en ledig stilling. Ved udgangen af den oprindelige minimumsperiode begynder altsaa den saakaldte »ventetid«, hvor tjenestemanden afventer at faa sit oenske om en forfremmelse opfyldt.
27 Forvaltningen udarbejder i praksis en egentlig »forfremmelsesliste«. De paagaeldende personer er opfoert paa listen i raekkefoelge efter det teoretiske forfremmelsestidspunkt. Naar en stilling bliver ledig, tilbydes den den tjenestemand, der staar oeverst paa listen, og denne afgoer herefter selv, om han oensker at acceptere stillingen. Saafremt han accepterer stillingen, slettes han af listen og hans placering paa listen overtages af den tjenestemand, der figurerede umiddelbart efter den paagaeldende. Hvis han derimod finder, at han ikke boer tage imod stillingen, bliver denne tilbudt den tjenestemand, som er nummer to paa listen, og denne fremgangsmaade foelges, indtil stillingen er besat.
28 Den forelagte problemstilling opstaar, fordi visse deltidsansatte i henhold til de omhandlede tyske regler ikke faar medregnet deres beskaeftigelsesperioder fuldt ud ved fastlaeggelsen af det teoretiske forfremmelsestidspunkt. For dem, der har haft en arbejdstid paa mellem halvdelen og to tredjedele af den normale arbejdstid, medregnes denne beskaeftigelsesperiode nemlig kun med to tredjedele af normal arbejdstid. For disse personers vedkommende bliver den omhandlede »minimumsperiode« laengere end for tjenestemaend, der har opnaaet samme bedoemmelse, men som har vaeret fuldtidsbeskaeftigede. Jo laengere nede paa forfremmelseslisten tjenestemanden staar, desto laengere vil han skulle vente paa at blive forfremmet, hvilket har indlysende konsekvenser for hans loen.
29 Skal den ovenfor beskrevne ordning med henblik paa den foreliggende sag da bedoemmes i forhold til direktivet om lige loen eller i forhold til direktivet om lige adgang til beskaeftigelse?
30 Den mest korrekte loesning er efter min opfattelse at behandle sagen paa grundlag af faellesskabsbestemmelserne om lige adgang til beskaeftigelse. De nationale bestemmelser har nemlig kun indirekte betydning for loennen. Naar en tjenestemand optages paa forfremmelseslisten, har den paagaeldende ikke en ret til at rykke op i en hoejere loenklasse, men blot en forventning herom. For at der faktisk kan blive tale om en forfremmelse, skal forskellige andre betingelser vaere opfyldt, idet der for det foerste skal vaere en ledig stilling i en hoejere loenklasse, og den paagaeldende for det andet skal have fastholdt sin placering paa forfremmelseslisten, ogsaa efter eventuelle forskydninger, som kan indtraeffe som foelge af regler om aendring af bedoemmelserne (13). Jeg er saaledes enig med sagsoegte - og med den irske regering og Kommissionen - i, at der i det foreliggende tilfaelde ikke er tale om en »kvasiautomatisk« sammenhaeng mellem anciennitet og loen, i modsaetning til hvad der var tilfaeldet i Nimz-sagen, hvor Domstolen fastslog, at de omtvistede regler i BAT var i strid med artikel 119. Den bestemmelse i Laufbahnverordnung, som den foreliggende sag drejer sig om, skal i realiteten foerst og fremmest regulere tjenestemandens adgang til hoejere stillinger i tidsmaessig henseende. Den har kun den ovennaevnte indirekte betydning for stoerrelsen af det vederlag, den paagaeldende har ret til, naar forfremmelsesproceduren er afsluttet. Som det med rette er blevet anfoert af Kommissionen, gaelder dette saa meget mere, som Domstolen i Defrenne III-dommen klart har tillagt begrebet ligebehandling med hensyn til loen en snaever betydning, idet den udtalte, at princippet herom »kun [kan] vedroere de [aspekter af] ansaettelsesforhold[et], den udtrykkeligt omhandler« (14).
31 Lad os herefter se paa formaalet med den nationale bestemmelse. Den skal regulere tidsfaktorens betydning for tjenestemandens adgang til hoejere stillinger. Det er saaledes bestemmelserne i direktiv 76/207, der skal danne grundlag for bedoemmelsen af, om Laufbahnverordnung foerer til, at kvindelige arbejdstagere diskrimineres i forhold til mandlige arbejdstagere. Direktivet indeholder klare regler i saa henseende. I henhold til artikel 1, stk. 1, tilsigter direktivet »gennemfoerelse i medlemsstaterne af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til adgang til beskaeftigelse, herunder forfremmelse« (min fremhaevelse). Ifoelge artikel 2, stk. 1, indebaerer dette princip, »at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted paa grundlag af koen, hverken direkte eller indirekte«. I artikel 3, stk. 1, hedder det: »anvendelsen af princippet om ligebehandling indebaerer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted paa grundlag af koen, for saa vidt angaar adgangsvilkaar, herunder udvaelgelseskriterier ... til alle niveauer i erhvervshierarkiet« (min fremhaevelse).
Her drejer det sig om, hvorledes en deltidsansats beskaeftigelsesperiode skal medregnes med henblik paa forfremmelse. De relevante regler maa netop vaere reglerne om adgang til beskaeftigelse (dvs. for saa vidt angaar udvaelgelseskriterierne til alle niveauer i erhvervshierarkiet). Dette er grunden til, at den omhandlede regels forenelighed med faellesskabsretten efter min opfattelse skal vurderes paa grundlag af bestemmelserne om lige adgang til beskaeftigelse.
32 Det skal herefter paa grundlag af Domstolens praksis undersoeges, om de nationale regler er i overensstemmelse med de faellesskabsretlige principper om ligebehandling.
Bedoemmelsen af, om der foreligger en forskelsbehandling, skal ske paa grundlag af en dobbelt kontrol. Det skal foerst afgoeres, om der faktisk er tale om en ulige behandling - idet det desuden skal fastslaas, om der er tale om en direkte eller indirekte forskelsbehandling - og dernaest om forskelsbehandlingen kan forklares objektivt ved faktorer, der udelukker en forskelsbehandling paa grundlag af koen (15).
I oevrigt har Domstolen i realiteten ikke indskraenket de faktorer, den nationale ret skal tage hensyn til ved vurderingen af, om en ulige behandling er berettiget, men den har fastlagt graenserne for den objektive begrundelse: De valgte midler skal vaere i overensstemmelse med virksomhedens virkelige behov, vaere egnede til at naa det maal, den forfoelger, og vaere noedvendige herfor (16).
33 Den omtvistede bestemmelse i Laufbahnverordnung har som naevnt betydning for deltidsansatte og stiller disse ringere end fuldtidsansatte. Deres anciennitet stiger nemlig langsommere end fuldtidsansattes, hvilket har de ovenfor omtalte konsekvenser med hensyn til adgangen til forfremmelse.
34 Paa denne baggrund finder jeg ikke, at der er tale om en direkte forskelsbehandling. Bestemmelsen i Bayern's Laufbahnverordnung er koensneutral, idet den gaelder for deltidsansatte som saadanne, uden at der inden for denne kategori sondres mellem maend og kvinder.
35 De faktiske omstaendigheder, som den forelaeggende ret har beskrevet, viser imidlertid lige saa klart, at der kan vaere tale om en indirekte forskelsbehandling til skade for kvinder.
36 Naar det foerst er konstateret, at der findes en saadan objektiv ulempe for de deltidsansatte, viser de statistiske oplysninger vedroerende sammensaetningen af denne kategori nemlig helt utvetydigt, at flertallet af de deltidsansatte er kvinder. Ifoelge Hellen Gerster er 87% af de deltidsansatte i den forvaltningsgren, hvor hun har opnaaet sin anciennitet, kvinder. Den forelaeggende ret laegger ogsaa til grund, at der findes en tilsvarende koensfordeling blandt alle offentligt ansatte i Bayern (17).
37 Under disse omstaendigheder har en bestemmelse, der uden objektiv begrundelse giver deltidsansatte en ufordelagtig retsstilling, netop af denne grund diskriminerende virkninger paa grundlag af koen. Hvis bestemmelsen medfoerer, at de paagaeldende arbejdstageres karriereforloeb forsinkes uden grund, kan dette udgoere en indirekte forskelsbehandling i strid med principperne om lige adgang til forfremmelse i direktiv 76/207.
38 Det er saaledes dette, der skal tages stilling til. Jeg kan ikke dele det synspunkt, Det Forenede Kongeriges regering og den irske regering har fremfoert om, at det kriterium, Domstolen opstillede i sagen Helmig m.fl., ogsaa skal anvendes i den foreliggende sag, og at kriteriet maa foere til, at der ikke foreligger en forskelsbehandling (18). I Helmig-dommen stoettede Domstolen saaledes udelukkende sin konklusion om, at der ikke forelaa en forskelsbehandling af de deltidsansatte, paa en objektiv og klar oplysning om loennen. Ved samme antal overarbejdstimer i forhold til den arbejdstid, der var fastsat i den kollektive overenskomst, var betalingen den samme for deltidsansatte og fuldtidsansatte. Under disse omstaendigheder blev det fastslaaet, at de deltidsansatte ikke havde krav paa det overtidstillaeg, der var fastsat i den kollektive overenskomst, for deres arbejdstid ud over den arbejdstid, der var fastsat i deres individuelle kontrakter. Domstolen antog, at de paagaeldende bestemmelser ikke udgjorde en forskelsbehandling af de forskellige kategorier af arbejdstagere, idet den fastsatte loen var baseret paa de samme objektive kriterier for saavel deltidsansatte som fuldtidsansatte (19). Reglerne var saaledes i overensstemmelse med artikel 1 i direktiv 75/117, hvorefter ligeloensprincippet »indebaerer, at for samme arbejde eller for arbejde, som tillaegges samme vaerdi, afskaffes enhver forskelsbehandling med hensyn til koen for saa vidt angaar alle loenelementer og loenvilkaar«.
39 I den foreliggende sag er situationen imidlertid noget anderledes. Der tages ganske vist - som understreget af Det Forenede Kongeriges regering - i de omhandlede tyske bestemmelser mere end proportionalt hensyn til den deltidsansattes arbejdstid. Dette aendrer imidlertid ikke ved, at reglerne i forhold til deltidsansatte kan have den ovennaevnte virkning. Hvis deres karriereforloeb er langsommere, er der ikke sikret en saadan ligebehandling for saa vidt angaar adgangen til beskaeftigelse, som er det udtrykkelige formaal med direktiv 76/207.
40 Lad mig i denne forbindelse ogsaa understrege forskellen mellem Helmig-sagen og den foreliggende sag for saa vidt angaar de kriterier, som Domstolen anvendte i foerstnaevnte sag som grundlag for at fastslaa, at der ikke forelaa en forskelsbehandling. I det foreliggende tilfaelde er den laengere periode, som gaelder for deltidsansatte, ikke - som i Helmig-sagen - baseret paa et objektivt kontrollerbart kriterium, men alene paa en formodning, der foelger af bestemmelserne om forfremmelse af tjenestemaend. Det formodes, at en deltidsansat tjenestemand skal udfoere sit arbejde i laengere tid end en fuldtidsansat tjenestemand for at opnaa de kvalifikationer og faglige kundskaber, der er noedvendige for at udfoere opgaver paa et hoejere niveau.
Herudover findes der en yderligere forskel, der efter min opfattelse er endnu vigtigere. Adgangen til beskaeftigelse er efter min mening noget andet end loennen for det udfoerte arbejde, idet man paa loennen kan anvende en sondring mellem fuldtidsarbejde og deltidsarbejde. Adgangen til beskaeftigelse indgaar blandt maalsaetningerne for direktiv 76/207, der klart hviler paa princippet lige muligheder. Overholdelsen af dette princip er i relation til behandlingen af maend og kvinder kun garanteret, naar kvindens situation indholdsmaessigt svarer til mandens. Den afgoerende lighed er den, der bestaar ved begyndelsen af arbejdsforholdet, og hvorved man afhjaelper de ulemper, kvinder har i forhold til maend, ved at fjerne de faktiske hindringer for gennemfoerelsen af lige muligheder for maend og kvinder paa arbejdsmarkedet (20).
41 Hvis mulighederne for forfremmelse imidlertid afhaenger af en proportional beregning af arbejdstiden, opretholdes den ulighed, der rammer kvinder med hensyn til adgangen til beskaeftigelse og til forfremmelse, paa grund af de ulemper, der er forbundet med deltidsarbejde. Der er tale om et kriterium, der er med til at oege forfordelingen af kvinderne paa arbejdsmarkedet. Denne »historisk betingede ... ulige situation« kan - ligeledes i lyset af Domstolens dom i Kalanke-sagen - ikke afhjaelpes ved hjaelp af eventuelle foranstaltninger med henblik paa at sikre lighed mellem maend og kvinder i »resultatet« (21). Kriteriet om forholdet mellem arbejdstid og loen paavirker saaledes ligheden mellem de to koen, naar det betragtes i relation til problemet vedroerende adgangen til beskaeftigelse, som Domstolen skal tage stilling til. Med andre ord kan loennen vaere forskellig alt efter arbejdstiden for personer, der udfoerer samme arbejde, uden at det er i strid med lighedsprincippet, end ikke indirekte. Problemstillingen i den foreliggende sag er imidlertid, hvordan maend og kvinder kan faa adgang til beskaeftigelse under materielt lige vilkaar. Dette problem gaar forud for spoergsmaalet om, hvordan og hvor hoejt mandlige og kvindelige arbejdstagere afloennes, naar de har opnaaet adgang til en beskaeftigelse. Dette problem beroerer ikke berettigelsen af kriteriet om, at loennens stoerrelse fastsaettes forholdsmaessigt ud fra en sondring mellem fuldtidsarbejde og deltidsarbejde.
42 Jeg har allerede naevnt, hvorledes anvendelsen af et saadant kriterium indirekte kan foere til en forskelsbehandling af kvinder i forbindelse med forfremmelse, idet der er flere kvinder, der arbejder paa deltid. Det skal herefter undersoeges, om denne virkning er fornuftig og berettiget.
43 Det er den nationale ret, der i det hele skal tage stilling til dette problem. Det er den nationale rets opgave at afgoere, om og i hvilket omfang de af arbejdsgiveren, i det konkrete tilfaelde den bayerske forvaltning, anfoerte grunde kan betragtes som objektivt berettigede (22). Dette medfoerer dog ikke, at Domstolen ikke kan tage stilling til det kriterium, der er fremfoert som begrundelse for de omhandlede nationale regler. Domstolen har tidligere paa intet tidspunkt undladt at foretage en saadan bedoemmelse. Uden at tage stilling til de faktiske omstaendigheder har Domstolen saaledes anlagt sin egen vurdering af de kriterier, der blev paaberaabt til stoette for diskriminerende fremgangsmaader og proevet lovligheden heraf paa grundlag af den grad af objektivitet, der maa kraeves i de konkrete tilfaelde (23). Dette er ikke ensbetydende med, at man - som anfoert af repraesentanten for Det Forenede Kongeriges regering under retsmoedet - »falder for fristelsen« til at vurdere objektiviteten af det kriterium, den nationale lovgiver har valgt (24). Domstolen udfoerer ikke herved de opgaver, der tilkommer den nationale ret, men den skal give den nationale ret alle de oplysninger, som kan vaere til nytte for, at den nationale ret kan afgoere den tvist, der danner baggrund for det praejudicielle spoergsmaal, under fuld iagttagelse af faellesskabsretten.
44 Systemet hviler som allerede naevnt paa en formodning om, at de faglige kvalifikationer forbedres i forhold til antallet af arbejdstimer. Som allerede naevnt blev reglerne i 1995 aendret paa en saadan maade, at de deltidsansatte blev ligestillet med fuldtidsansatte. De her omhandlede bestemmelser indebaerer, at der i forbindelse med afgoerelser om forfremmelse ikke blot tages hensyn til kvalifikationerne, saaledes som det har direkte hjemmel i forfatningen, men ogsaa til ancienniteten. Selve laengden af den »minimumsperiode«, der er noedvendig for en forfremmelse, afhaenger ganske vist af en bedoemmelse af tjenestemandens kvalifikationer. I beslutningsprocessen tager forvaltningen imidlertid ogsaa hensyn til antallet af arbejdstimer. Dette antal timer er ved siden af kvaliteten af arbejdet en noedvendig faktor ved bedoemmelsen og paavirker den kompetente myndigheds beslutning om at forfremme tjenestemanden og dermed tjenestemandens karriereforloeb.
45 Hvorledes kan en saadan ordning da begrundes? Sagsoegte goer gaeldende, at den er rimelig, fordi forvaltningen noedvendigvis maa fastsaette et generelt anciennitetskriterium for bedoemmelsen af de ansattes erhvervserfaring, foer de kan betragtes som egnede til forfremmelse. I betragtning af den offentlige sektors stoerrelse er dette et noedvendigt middel til, at forvaltningen kan administrere tjenestemaendenes karriereforloeb. Et saadant krav - der i oevrigt goer sig gaeldende for enhver administrativ enhed - har som logisk foelge, at deltidsansatte, som behandler faerre sager, maa godtgoere deres kvalifikationer over en laengere periode. Der er herved i det vaesentlige tale om samme argument som det, den sagsoegte forvaltning og den tyske regering fremfoerte i Nimz-sagen: Et stoerre antal arbejdstimer giver noedvendigvis arbejdstageren bedre kvalifikationer (25). Dette er forklaringen paa, at den paagaeldende hurtigere opnaar ret til en hoejere loen og i det foreliggende tilfaelde vil kunne forfremmes hurtigere.
46 Jeg kan ikke tilslutte mig denne argumentation. Det grundlaeggende kriterium i de omtvistede bestemmelser har ret beset intet at goere med den objektive bedoemmelse af tjenestemandens egnethed til forfremmelse. Dette kraever en naermere forklaring. Sondringen mellem fuldtidsbeskaeftigelse og deltidsbeskaeftigelse - i det her omhandlede oejemed og efter de regler, den tyske forvaltning anvender i det konkrete tilfaelde - tjener nemlig ikke til at fastslaa eller i det mindste foretage en passende kontrol af, om deltidsansatte i realiteten er egnede til at udfoere deres nuvaerende opgaver og de opgaver, en eventuel forfremmelse medfoerer.
47 Dette kriterium for sondringen mellem deltidsbeskaeftigelse og fuldtidsbeskaeftigelse skal dog ikke bedoemmes rent abstrakt. Det skal ses i sammenhaeng med de nationale regler, som den nationale ret vil skulle anvende.
I det konkrete tilfaelde har man optaget det omtvistede kriterium i bestemmelser, der hverken synes at vaere rimelige eller objektivt begrundet. Deltidsansatte med en arbejdstid paa mere end to tredjedele af den normale arbejdstid betragtes som fuldtidsansatte. Deltidsansatte med en arbejdstid, der kun udgoer en uvaesentlig mindre del af den normale arbejdstid - lad os sige tre femtedele - falder derimod ind under kategorien deltidsansatte. Der er efter min opfattelse ikke nogen indre logik i systemet. Man maa vaelge en af de to muligheder, enten accepterer man eller ogsaa udelukker man, at der er en grundlaeggende og uomgaengelig sammenhaeng mellem erhvervelse af de faglige kvalifikationer og arbejdstiden med henblik paa en eventuel forfremmelse. I foerstnaevnte tilfaelde maa den logiske foelge vaere, at omfanget af det udfoerte arbejde vurderes ud fra et rent proportionalitetskriterium uden afrundinger eller andre former for korrektioner, der kun kan vaere baseret paa formodninger af tvivlsom berettigelse. I det sidstnaevnte tilfaelde skal deltidsbeskaeftigelse og fuldtidsbeskaeftigelse derimod betragtes paa lige fod, og bedoemmelsen af tjenestemandens egnethed til forfremmelse skal saaledes noedvendigvis ske ved hjaelp af forskellige udvaelgelsesmekanismer (f.eks. proever eller periodisk kontrol), hvorved den paagaeldendes aktuelle og potentielle arbejdspraestationer kan konstateres paa objektivt grundlag.
48 I tysk ret har man for nylig truffet valget mellem disse to muligheder. Ved den i 1995 foretagne aendring af Laufbahnverordnung er deltidsarbejde blevet ligestillet med fuldtidsarbejde for saa vidt angaar bedoemmelsen af tjenestemaendene i forbindelse med forfremmelser. AEndringen sigter naturligvis mod at skabe lighed mellem maends og kvinders erhvervsudoevelse. Sagsoegte har for den nationale ret selv anfoert, at 1995-reformen »skal medvirke til at goere det lettere at forene familie og erhverv« (26). Det skal herudover bemaerkes, at beskyttelsen af kvinder i familielivet og samtidig i erhvervssammenhaeng er et princip, der i vid udstraekning er forankret i medlemsstaternes retsordener som en naturlig foelge af ligestillingen af maend og kvinder. Jeg vil endda gaa saa vidt som til at sige, at princippet er en del af vores faelles forfatningstradition, der er anerkendt i traktaten som en af de garantier, der gives det enkelte menneske i forbindelse med opbygningen af Faellesskabet og ikke blot paa nationalt plan.
I henhold til de nye tyske bestemmelser forfremmes tjenestemanden uafhaengigt af sin arbejdstid, og man har saaledes afskaffet den - indirekte, men i praksis uomgaengelige - hindring, der fandtes for en fuld og retfaerdig anerkendelse af erhvervsaktive kvinders krav paa lige muligheder i forhold til det andet koen. Denne garanti maatte efter min opfattelse noedvendigvis indfoeres for at bringe de nationale regler i overensstemmelse med det faellesskabsretlige princip om lige adgang for maend og kvinder til beskaeftigelse og forfremmelse. For en erhvervsaktiv kvinde, der ikke oensker at fralaegge sig sit familiemaessige ansvar, er denne garanti ogsaa her, om man vil, kun indirekte. Ud fra en bedoemmelse af bestemmelserne anvendes kvalifikationskriteriet uafhaengigt af arbejdstiden uden forskel paa maend og kvinder. Den omstaendighed, at reglen om at tillaegge fuldtidsbeskaeftigelse stoerre vaerdi end deltidsbeskaeftigelse er afskaffet, virker imidlertid i praksis som en udlignende foranstaltning i forhold til at antallet af erhvervsaktive kvinder, der - saaledes som det fremgaar af statistikkerne - ellers ville vaere ringere stillet uden objektiv begrundelse.
49 Det vil vaere fremgaaet af det foregaaende, at det af forvaltningen fremfoerte argument ikke kan udgoere en objektiv begrundelse for de omtvistede nationale bestemmelser. At fuldtidsansatte hurtigere end deltidsansatte erhverver de kvalifikationer og den erfaring, der er noedvendig for en forfremmelse til en hoejere loenklasse, er som naevnt en formodning, hvis rigtighed i det konkrete tilfaelde skal bedoemmes af den nationale ret (27). Hvis man anvender ens bedoemmelseskriterier, er det nemlig ikke udelukket, at en deltidsansat kan vaere mere kompetent og effektiv end en fuldtidsansat. I realiteten er formodningen om, at erfaringen vokser med antallet af arbejdstimer, blevet indfoert i lovgivningen, netop i form af den her omhandlede bestemmelse, der diskriminerer mellem fuldtidsansaettelse og deltidsansaettelse, og den er blevet afskaffet ved den nye Laufbahnverordnung. Det var ingen tilfaeldighed, at Domstolen i Nimz-dommen fastslog, at »ganske vist er ancienniteten ensbetydende med en stoerre erfaring, som principielt saetter arbejdstageren i stand til bedre at udfoere sine arbejdsopgaver, men om et saadant kriterium er objektivt, afhaenger af samtlige omstaendigheder i det konkrete tilfaelde, saerlig af forholdet mellem det udfoerte arbejdes karakter og den erfaring, udfoerelsen af arbejdet giver efter et bestemt antal arbejdstimer« (28).
50 Paa baggrund af denne henvisning til retspraksis er der en omstaendighed i den foreliggende sag, der fortjener saerlig opmaerksomhed. Sagsoegeren har som deltidsansat i de sidste 10 aar udfoert opgaver, der svarer til den hoejere loenklasse, som hun oenskede at blive forfremmet til (29). Hendes egnethed til at udfoere disse opgaver er blevet bedoemt positivt af forvaltningen. Dette bekraefter indirekte, men utvetydigt, at reglen om, at der kraeves en laengere beskaeftigelsesperiode for deltidsansatte som dokumentation for deres egnethed til hoejere stillinger, kan vaere diskriminerende. Vi er dermed tilbage ved den uberettigede diskriminerende virkning, som i sidste ende paavirker kvinders beskaeftigelsessituation.
B - Sag C-100/95
51 Den sag, som den nationale ret skal afgoere, har i flere henseender aabenbare lighedspunkter med den ovenfor beskrevne sag. I begge sager er der tale om en ulige behandling af deltidsansatte i forhold til fuldtidsansatte. Ligheden goer sig ogsaa gaeldende med hensyn til den faktiske situation, der paavirkes af de i bestemmelserne fastsatte forfremmelseskriterier. De ovenfor fremsatte betragtninger kan derfor udvides til ogsaa at omfatte denne sag, hvilket jeg i det foelgende skal redegoere naermere for.
52 I henhold til de nationale bestemmelser, saaledes som disse fortolkes af autorisationsudvalget, og efter den seneste aendring, skal deltidsansatte for at kunne opnaa fritagelse for skatteraadgivereksamen have udoevet deres erhverv i forholdsmaessigt laengere tid end fuldtidsansatte. Heri ligger altsaa den ulige behandling af de to kategorier af arbejdstagere.
53 De saaledes fortolkede bestemmelser har, som anfoert af den forelaeggende ret, i virkeligheden endnu stoerre indvirkning paa kvinders adgang til beskaeftigelse end i den ovenfor behandlede sag. 92,4% af de deltidsbeskaeftigede tjenestemaend i den paagaeldende kategori i Bremen's skatteforvaltning er kvinder.
Der skal saaledes i denne sag ligesom i den anden sag tages stilling til, om den ulige behandling, der indirekte stiller denne kategori af arbejdstagere ringere, er objektivt begrundet.
54 Efter autorisationsudvalgets opfattelse er de omtvistede regler berettigede, fordi det kan laegges til grund, at en deltidsansat er laengere om at erhverve den erfaring, der er noedvendig for at opnaa fritagelse for skatteraadgivereksamen, end en fuldtidsansat. Dette kriterium adskiller sig ikke vaesentligt fra det i sag C-1/95 omhandlede. Kriteriet er hverken objektivt, rimeligt eller i overensstemmelse med det grundlaeggende princip om lige adgang til beskaeftigelse. I det foreliggende tilfaelde lettes adgangen gennem reglen om fritagelse for at bestaa den paagaeldende eksamen. Denne fordel skulle, i modsaetning til hvad der faktisk har vaeret gaeldende, have vaeret udformet saaledes, at den kategori af arbejdstagere, i hvilken antallet af kvinder er langt stoerre end antallet af maend, ikke underkastes uberettigede begraensninger i forhold til de oevrige tjenestemaend.
55 I flere henseender er de faktiske omstaendigheder i denne sag symptomatiske for de vanskeligheder, der opstaar for kvinder, naar der anvendes et rent proportionalitetsprincip ved bedoemmelsen af ancienniteten. Hvis man ser naermere paa Brigitte Kording's situation, maa det konstateres, at mens hendes fuldtidsansatte kolleger kan opnaa fritagelse efter 15 aars beskaeftigelse, ville hun selv foerst kunne arbejde som skatteraadgiver uden krav om en bestaaet eksamen i en alder (over 50 aar), hvor det ikke alene er vanskeligt at skifte erhverv, men hvor en del af arbejdstagerne ogsaa normalt snarere taenker paa at forlade arbejdsmarkedet.
56 Det maa derfor konkluderes, at den ulige behandling hviler paa et bedoemmelseskriterium, der er uberettiget, fordi det ikke er objektivt. Det ville derimod have vaeret objektivt at undersoege (stadig ved hjaelp af passende interne undersoegelses- og udvaelgelsesmekanismer), om den deltidsansatte ogsaa er egnet til at arbejde som skatteraadgiver. Den eneste synlige begrundelse for den indfoerte bestemmelse bestaar nemlig i en formodning om, at en fuldtidsansat har erhvervet bedre kvalifikationer og faglige kundskaber end en deltidsansat. En saadan formodning kan holde stik i visse tilfaelde, men ikke i andre, hvorimod den her opstilles som en regel, der skal anvendes i forbindelse med enhver eksamensfritagelse (30). Den praktiske virkning af reglen er, at der indfoeres en ordning for adgang til beskaeftigelse, der er diskriminerende mod kvinder. Det er nemlig naesten altid kvinder, der ikke kan opnaa fritagelsen, fordi de har valgt at have deltidsbeskaeftigelse, ogsaa selv om deres tidligere opnaaede erhvervserfaring og deres faktiske kvalifikationer i det konkrete tilfaelde fuldt ud kunne begrunde en saadan fritagelse.
Sammenfattende foreslaar jeg, at Domstolen besvarer de forelagte spoergsmaal saaledes:
Sag C-1/95
»1) Traktatens artikel 119 finder anvendelse paa tjenestemaend.
2) En bestemmelse som § 13, stk. 2, 2. pkt., i Bayern's Laufbahnverordnung, hvorefter beskaeftigelsesperioder, hvori arbejdstiden har vaeret mindre end to tredjedele af den normale arbejdstid, kun medregnes delvis ved beregningen af ancienniteten, falder ikke ind under anvendelsesomraadet for Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder.
3) Artikel 2, stk. 1, og artikel 3, stk. 1, i Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar skal fortolkes saaledes, at de er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter der med henblik paa forfremmelse af deltidsansatte tjenestemaend, hvis arbejdstid har vaeret mindre end to tredjedele af den normale arbejdstid, ikke eller ikke fuldt ud tages hensyn til deres anciennitet, saafremt der er vaesentlig faerre maend end kvinder, der arbejder paa deltid, medmindre det godtgoeres, at ordningen hviler paa objektive kriterier, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen, navnlig under hensyn til sammenhaengen mellem det udfoerte arbejdes karakter og den erhvervede faglige erfaring.«
Sag C-100/95
»Bestemmelserne i artikel 2, stk. 1, og artikel 3, stk. 1, i Raadets direktiv 76/207/EOEF af 9. februar 1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar skal fortolkes saaledes, at de - naar der er vaesentlig faerre deltidsansatte maend end kvinder - er til hinder for en national lovgivning, der bestemmer, at den som en betingelse for fritagelse for skatteraadgivereksamen kraevede beskaeftigelsesperiode paa 15 aar for fuldtidsbeskaeftigede forlaenges tilsvarende for deltidsbeskaeftigede, medmindre det godtgoeres, at lovgivningen hviler paa objektive grunde, der berettiger den i bestemmelserne fastlagte sammenhaeng mellem det udfoerte arbejdes karakter og den erfaring, som et saadant arbejde giver med henblik paa den uddannelse, der findes noedvendig og tilstraekkelig for en saadan fritagelse.«
(1) - Raadets direktiv af 10.2.1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder (EFT L 45, s. 19).
(2) - Raadets direktiv af 9.2.1976 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder for saa vidt angaar adgang til beskaeftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkaar (EFT L 39, s. 40).
(3) - § 13, stk. 2, i Laufbahnverordnung fastslaar foelgende: »Beskaeftigelsesperioder, hvori arbejdstiden har vaeret mindre end halvdelen af den normale arbejdstid, tages ikke i betragtning ved beregningen af ancienniteten. Beskaeftigelsesperioder, hvori arbejdstiden har vaeret mindst halvdelen af den normale arbejdstid, medregnes ved beregningen af ancienniteten med to tredjedele. Beskaeftigelsesperioder, hvori arbejdstiden har vaeret mindst to tredjedele af den normale arbejdstid, medregnes ved beregningen af ancienniteten fuldt ud« (min fremhaevelse).
(4) - Dom af 7.2.1991, sag C-184/89, Sml. I, s. 297. Domstolen fastslog i Nimz-sagen, at traktatens artikel 119 er til hinder for, at det i en kollektiv overenskomst for offentligt ansatte i en medlemsstat bestemmes, at tjenesteperioder, hvori en ansat har haft en arbejdstid paa mindst tre fjerdedele af normal arbejdstid, medregnes fuldt ud ved oprykning til en hoejere loenramme, mens tjenesteperioder, hvori en ansat har haft en arbejdstid paa mellem halvdelen og tre fjerdedele af normal arbejdstid, kun medregnes med halvdelen. I henhold til de relevante bestemmelser i den kollektive overenskomst for offentligt ansatte (Bundesangestelltentarifvertrag, BAT) gjaldt der saadanne betingelser for en automatisk (eller kvasiautomatisk) oprykning til en hoejere loenramme for ansatte med en anciennitet paa seks aar.
(5) - Der er tale om § 13, stk. 2, i den seneste udgave af Laufbahnverordnung (GVBl. 1996, s. 99 ff.). Bestemmelsen fastslaar desuden, at der ved fastlaeggelsen af, i hvilket omfang kortere arbejdsperioder skal tages i betragtning ved beregningen af ancienniteten, skal tages hensyn til samtlige omstaendigheder i hvert enkelt tilfaelde.
(6) - I henhold til de nationale bestemmelser gives der fritagelse for skatteraadgivereksamen til »tidligere tjenestemaend eller oevrige ansatte i skatteforvaltningen, der i mindst 15 aar har arbejdet paa omraadet for de af forbunds- eller delstatsskattemyndighederne administrerede skatter som sagsbehandler ('Sachbearbeiter') eller en i det mindste hertil svarende stilling«.
(7) - Denne fortolkning fra forvaltningens side er senere blevet bekraeftet ved en aendring af de paagaeldende tyske bestemmelser, som blev foretaget i 1994, dvs. efter tidspunktet for de i hovedsagen omhandlede forhold. I henhold til § 36, stk. 4, i den nugaeldende Steuerberatungsgesetz skal der ved beregningen af ancienniteten ikke tages hensyn til deltidsbeskaeftigelse med en arbejdstid paa under halvdelen af den normale arbejdstid. I tilfaelde af deltidsbeskaeftigelse med en arbejdstid paa mindst halvdelen af den normale forlaenges den samlede periode tilsvarende.
(8) - Brigitte Kording gjorde til stoette for sin opfattelse gaeldende, at lovaendringen i 1972, hvorved perioden blev forlaenget fra fem til 15 aar, havde til formaal at forhindre personaleafgang til den private sektor. Bestemmelserne hviler saaledes efter hendes opfattelse paa ingen maade paa en vurdering af deltidsansattes kvalifikationer med henblik paa spoergsmaalet om en eksamensfritagelse.
(9) - Under denne synsvinkel skal Domstolen i de foreliggende sager tage stilling til, om nationale bestemmelser (og ikke private arbejdsgiveres adfaerd eller kollektive overenskomster) er forenelige med traktatens artikel 119. Situationen er dermed analog med den, der dannede grundlag for dommen af 13.7.1989 i Rinner-Kuehn-sagen (sag 171/88, Sml. s. 2743).
(10) - I Nimz-sagen blev den deltidsansatte arbejdstager forfordelt som foelge af de af forvaltningen anvendte beregningskriterier. Med henblik paa oprykning til en hoejere loenramme blev tjenesteperioder, hvori en ansat havde haft en arbejdstid paa mellem halvdelen og tre fjerdedele af normal arbejdstid, nemlig kun medregnet med halvdelen. Det er derimod for spoergsmaalene i den foreliggende sag uden betydning, at beskaeftigelsesperioder med en arbejdstid paa mindre end halvdelen af den normale ikke medregnes ved beregningen af ancienniteten, idet reglen herom reelt kun spiller en rolle i ganske saerlige situationer (f.eks. i forbindelse med en tjenestemands politiske aktiviteter).
(11) - Dom af 8.4.1976, sag 43/75, Defrenne, Sml. s. 455.
(12) - Dom af 21.5.1985, sag 248/83, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 1459, praemis 16. Hvad angaar den omstaendighed, at bestemmelsen er ufravigelig og ikke blot gaelder for offentlige myndigheder, men ogsaa omfatter alle overenskomster, jf. dom af 27.6.1990, sag C-33/89, Kowalska, Sml. I, s. 2591, praemis 12. For saa vidt angaar den manglende betydning af, om den virksomhed, hvori arbejdstageren er beskaeftiget, er offentlig eller privat, jf. ogsaa Defrenne-dommen, punkt 1 i domskonklusionen, og Nimz-dommen, praemis 11.
(13) - Som anfoert af sagsoegte, er der nemlig altid mulighed for, at tjenestemanden paa grundlag af en ny bedoemmelse - som foretages hvert tredje aar - kan forbedre (eller paa samme maade forringe) sin placering paa forfremmelseslisten. En ny bedoemmelse foerer nemlig til en ny beregning, som kan foere til en aendring af tjenestemandens placering paa listen.
(14) - Dom af 15.6.1978, sag 149/77, Sml. s. 1365, praemis 20, jf. dog ogsaa praemis 21, 22 og 23.
(15) - Dom af 13.5.1986, sag 170/84, Bilka, Sml. s. 1607, praemis 29, og af 31.3.1981, sag 96/80, Jenkins, Sml. s. 911, praemis 13.
(16) - Bilka-dommen, praemis 36.
(17) - Jf. sagsoegtes indlaeg, s. 4, og forelaeggelseskendelsen, s. 15.
(18) - Dom af 15.12.1994, forenede sager C-399/92, C-409/92, C-425/92, C-34/93, C-50/93 og C-78/93, Sml. I, s. 5727.
(19) - Jf. Helmig-dommen, praemis 27, 28 og 29.
(20) - Jf. generaladvokat Tesauro's forslag til afgoerelse af 6.4.1995 i sag C-450/93, dom af 17.10.1995, Kalanke, Sml. I, s. 3051, paa s. 3053.
(21) - Jf. dommen i Kalanke-sagen. Citaterne er fra generaladvokat Tesauro's forslag til afgoerelse i samme sag (punkt 13 og 19).
(22) - Jenkins-dommen, praemis 13, og Bilka-dommen, praemis 36.
(23) - Rinner-Kuehn-dommen og Nimz-dommen. Jf. generaladvokat Darmon's forslag til afgoerelse i Nimz-sagen (Sml. I, s. 308, punkt 10 og 11) og dom af 30.3.1993, sag C-328/91, Thomas m.fl., Sml. I, s. 1247. Jf. senest dom af 6.2.1996, sag C-457/93, Lewark, Sml. I, s. 243, praemis 32.
(24) - Protokollen for retsmoedet i Luxembourg den 13.6.1996.
(25) - Nimz-dommen, praemis 13.
(26) - Jf. forelaeggelseskendelsen, nederst paa s. 10.
(27) - Jeg skal i denne forbindelse henvise til generaladvokat Darmon's udtalelser i forslaget til afgoerelse i Nimz-sagen vedroerende rigtigheden af formodningen om, at stoerre anciennitet er ensbetydende med stoerre erfaring med henblik paa adgang til hoejere stillinger (altsaa den her omhandlede situation): »Selv i saa fald forekommer det mig, at stillingens karakter boer tages i betragtning - erfaring har nu en gang ikke samme afgoerende betydning for en ansat, der skal udfoere vedligeholdelsesopgaver, som for den, der skal lede en forvaltningsafdeling - og at man paa dette omraade ikke boer acceptere en generel eller abstrakt regel« (Sml. 1991 I, s. 308, punkt 15). Hermed praeciseredes forholdet mellem de faktiske omstaendigheder i Nimz-sagen og i Danfoss-sagen (dom af 17.10.1989, sag 109/88, Sml. s. 3199, praemis 24). Selv om der paa det abstrakte plan maatte vaere en sammenhaeng mellem anciennitet og bedre praestationer, skal den nationale ret i hvert enkelt tilfaelde paa baggrund af de konkrete omstaendigheder tage stilling til, om der foreligger en saadan forbindelse.
(28) - Praemis 14. Tilsvarende havde Domstolen i Rinner-Kuehn-dommen fastslaaet, at et kriterium, der ikke var baseret paa objektive parametre, var utilstraekkeligt. Den tyske regering havde i sagen anfoert, at en lovbestemmelse om, at kun arbejdstagere, hvis arbejdstid i henhold til deres arbejdsaftaler oversteg et bestemt antal timer om ugen eller om maaneden, havde ret til fortsat loenudbetaling i tilfaelde af sygdom, var begrundet i, at arbejdstagere, der faldt uden for denne kategori, »ikke i forhold til virksomheden har en integrationsgrad og et oekonomisk afhaengighedsforhold, der kan sammenlignes med andre arbejdstageres«. Domstolen fastslog i denne forbindelse, at »disse betragtninger, som kun er generaliseringer vedroerende bestemte grupper arbejdstagere, ikke giver grundlag for at udlede objektive kriterier, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen« (praemis 13 og 14).
(29) - Jf. sagsoegerens skriftlige indlaeg, hvorefter sagsoegeren siden sin sidste forfremmelse den 1.1.1984 har udfoert arbejde, der svarer til en stilling i loenklasse A 9 + Z, som er den loenklasse, hun oenskede at blive forfremmet til, jf. sagsoegtes indlaeg, s. 2. Disse oplysninger er ikke blevet bestridt af sagsoegte.
(30) - Som ét enkelt eksempel kan naevnes den situation, at en fuldtidsansat i loebet af sin karriere udelukkende har beskaeftiget sig med arbejdsopgaver inden for ét enkelt af skatteforvaltningens kompetenceomraader, mens en deltidsansat i forbindelse med en turnusordning har haft opgaver inden for forskellige tjenestegrene i samme forvaltning. Det er klart, at sidstnaevnte opnaar en mere omfattende (om end, indroemmet, mindre dybtgaaende) erfaring end den foerstnaevnte.