62021CC0329
GIOVANNI PITRUZZELLA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2022. október 20. (
1
)
C‑329/21. sz. ügy
DIGI Communications NV
kontra
Nemzeti Média‑ és Hírközlési Hatóság Hivatala;
a Magyar Telekom Nyrt.
részvételével
(a Fővárosi Törvényszék [Magyarország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások – 2002/20/EK és 2002/21/EK irányelv – Frekvenciahasználati jogok odaítélésére irányuló árverési eljárás – Az érintett tagállamban elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó jogalanyként be nem jegyzett holdingtársaság kizárása az eljárásból – Az odaítélő határozattal szembeni jogorvoslati jog”
1.
A jelen indítvány tárgyát képező előzetes döntéshozatal iránti kérelemben a Fővárosi Törvényszék több, a 2002/21/EK irányelv (
2
) (a továbbiakban: keretirányelv) 4. cikke (1) bekezdésének, a 2002/20/EK irányelv (
3
) (a továbbiakban: engedélyezési irányelv) 7. cikkének, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 47. cikkének értelmezésére irányuló kérdést terjeszt a Bíróság elé.
2.
E kérdések a DIGI Communications N. V. (a továbbiakban: DIGI) által az azon határozattal szemben benyújtott kereset keretében merültek fel, amelyben a Nemzeti Média‑ és Hírközlési Hatóság (a továbbiakban: NMHH), a magyar hírközlési szabályozó hatóság odaítélte az 5G bevezetését támogató és további vezeték nélküli, szélessávú szolgáltatásokhoz kapcsolódó frekvenciahasználati jogosultságokat (a továbbiakban: odaítélő határozat).
I. Jogi háttér
A.
A keretirányelv
3.
A keretirányelvnek az alapügy tényállására alkalmazandó változata a legutóbb a 2009/140/EK irányelvvel (
4
) módosított változat. A keretirányelvet 2020. december 20‑tól kezdődően az (EU) 2018/1972 (
5
) irányelv hatályon kívül helyezte, és annak helyébe lépett.
4.
A keretirányelv 4. cikke (1) bekezdésének első albekezdése az alapügy tényállására alkalmazandó változatában ekképp rendelkezik:
„(1) A tagállamok biztosítják, hogy nemzeti szinten létezzenek olyan hatékony mechanizmusok, amelyek keretében a nemzeti szabályozó hatóság határozata által érintett minden felhasználó, illetve elektronikus hírközlő hálózatokat szolgáltató vagy elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozás a határozat ellen a felektől független jogorvoslati szervnél jogorvoslattal élhet. E szervnek, amely lehet bíróság, rendelkeznie kell a feladatai hatékony elvégzését lehetővé tevő megfelelő szakértelemmel. A tagállamok biztosítják az ügyek érdemi elbírálását, továbbá azt, hogy hatékony jogorvoslati mechanizmus álljon rendelkezésre”.
5.
A keretirányelvnek az alapügy tényállására alkalmazandó változata „Ágazatpolitikai célok és szabályozási elvek” című 8. cikke (2) bekezdése a), b) és d) pontja, illetve (5) bekezdése c) pontja kimondja:
„(2)   A nemzeti szabályozó hatóságok többek között a következők révén mozdítják elő a versenyt az elektronikus hírközlő hálózatok, az elektronikus hírközlési szolgáltatások, a kapcsolódó eszközök és szolgáltatások nyújtása terén:
a)
biztosítják, hogy a felhasználók, köztük a fogyatékkal élő, az időskorú és a szociális szempontból rászoruló felhasználók a választék, az ár és a minőség tekintetében maximális előnyhöz jussanak;
b)
biztosítják, hogy az elektronikus hírközlési ágazatban, beleértve a tartalomszolgáltatást is, ne legyen versenytorzulás vagy versenykorlátozás;
[…]
d)
ösztönzik a rádiófrekvenciák és számozási erőforrások hatékony használatát és biztosítják ezek hatékony kezelését.
[…]
(5)   A nemzeti szabályozó hatóságok a (2), (3) és (4) bekezdésben említett politikai célkitűzések elérésére objektív, átlátható, megkülönböztetésmentes és arányos szabályozási alapelveket alkalmaznak többek között az alábbiak révén:
[…]
c)
a fogyasztók érdekében a verseny megőrzése, valamint ahol lehet, az infrastruktúraalapú verseny előmozdítása”.
B.
Az engedélyezési irányelv
6.
Az engedélyezési irányelvnek az alapügy tényállására alkalmazandó változata a 2009/140 irányelvvel módosított változat. Az engedélyezési irányelvet is hatályon kívül helyezte 2020. december 20‑tól kezdődően a 2018/1972 irányelv, és annak helyébe lépett.
7.
1. cikkének értelmében az engedélyezési irányelv célja „az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások belső piacának létrehozása az engedélyezési szabályok és feltételek harmonizációja és egyszerűsítése révén, e hálózatok és szolgáltatások nyújtásának a Közösség egészében való megkönnyítése érdekében”.
8.
Az engedélyezési irányelvnek az alapeljárás tényállására alkalmazandó változata 2. cikkének (2) bekezdése úgy határozza meg az „általános felhatalmazás” fogalmát, hogy az „a tagállam által létrehozott jogi keretszabályozás, amely ennek az irányelvnek megfelelően biztosítja az elektronikus hírközlő hálózatok működtetésére és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására vonatkozó jogokat, és az elektronikus hírközlő hálózatok, illetve az elektronikus hírközlési szolgáltatások valamennyi típusára vagy egyes típusaira vonatkozóan ágazatspecifikus kötelezettségeket állapít meg”.
9.
Az engedélyezési irányelv „Elektronikus hírközlő hálózatokra és elektronikus hírközlési szolgáltatásokra vonatkozó általános felhatalmazás” című 3. cikke ekképp rendelkezik:
„(1)   A tagállamok biztosítják az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának szabadságát, az ebben az irányelvben foglalt feltételekre is figyelemmel. E céllal összhangban, a tagállamok nem akadályozhatnak meg egy vállalkozást elektronikus hírközlő hálózatok vagy elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásában, kivéve, ha ez a Szerződés 46. cikkének (1) bekezdésében meghatározott okokból szükséges.
(2)   Az elektronikus hírközlő hálózatok szolgáltatása, illetve az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása – a 6. cikk (2) bekezdésében említett egyedi kötelezettségek, illetve az 5. cikkben említett használati jogok sérelme nélkül – csak általános felhatalmazás tárgyát képezheti. Az érintett vállalkozástól megkövetelhető, hogy nyújtson be jelentést [helyesen: tegyen bejelentést], de nem írható elő számára, hogy mielőtt a felhatalmazásból eredő jogokat gyakorolná, a nemzeti szabályozó hatóság kifejezett határozatát vagy bármely egyéb közigazgatási intézkedésének iratait szerezze be. Az egyes esetekben szükséges bejelentést követően a vállalkozás megkezdheti tevékenységét, szükség esetén az 5., 6. és 7. cikk használati jogokra vonatkozó rendelkezéseire is figyelemmel.
[…]
(3)   A (2) bekezdésben említett bejelentés nem tartalmaz többet, mint valamely jogi vagy természetes személy által a nemzeti szabályozó hatóságnak címzett nyilatkozatot az elektronikus hírközlő hálózatok vagy elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának megkezdésére irányuló szándékról, valamint olyan minimális adatokat, amelyek a nemzeti szabályozó hatóság számára az elektronikus hírközlő hálózatokat és elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtók nyilvántartása vagy jegyzéke vezetéséhez szükségesek. Ezt az adatkört a szolgáltató azonosításához szükséges adatokra kell korlátozni, így a társaság cégjegyzékszámára, a szolgáltató kapcsolattartóira, a szolgáltató címére, a hálózat vagy szolgáltatás rövid ismertetésére, és a tevékenység megkezdésének becsült időpontjára”.
10.
Az engedélyezési irányelvnek az alapeljárás tényállására alkalmazandó változata 7. cikke (1) bekezdése a) pontja, valamint (3) és (5) bekezdése előírja:
„(1)   Amennyiben valamely tagállam a megadandó rádiófrekvencia‑használati jogok számbeli korlátozásának lehetőségét vagy a meglévő jogok időtartamának a hozzájuk fűződő szerződéses feltételektől eltérő módon történő meghosszabbítását mérlegeli, többek között köteles
a)
kellőképpen figyelembe venni annak szükségességét, hogy a felhasználók számára a lehető legtöbb előnyt kell biztosítani, és a versenyt ösztönözni kell;
[…]
(3)   Ha a rádiófrekvencia‑használati jogok megadásának korlátozására van szükség, a tagállamok ezeket a jogokat tárgyilagos, átlátható, megkülönböztetésmentes és arányos kiválasztási szempontok alapján kötelesek megadni. Minden kiválasztási szempont megállapításakor kellő mértékben figyelembe kell venni a [keretirányelv] 8. cikkében foglalt célok elérését, továbbá az ugyanazon irányelv 9. cikkében előírt követelmények teljesülését.
[…]
(5)   Ez a cikk nem sérti a rádiófrekvencia‑használati jogoknak a 2002/21/EK irányelv (»keretirányelv«) 9b. cikkével összhangban történő átruházását”.
II. Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
11.
Az NMHH 2019. július 18‑án árverési eljárást indított az 5G bevezetését támogató és további vezeték nélküli, szélessávú szolgáltatásokhoz kapcsolódó frekvenciahasználati jogosultságok tárgyában (a továbbiakban: árverési eljárás), és közzétette a vonatkozó, részletes eljárási szabályokat megállapító dokumentációt (a továbbiakban: dokumentáció).
12.
A DIGI, Hollandiában bejegyzett gazdasági társaság, amely Magyarországon nincs bejelentkezve elektronikus hírközlési szolgáltatóként, jelentkezést nyújtott be az árverési eljárásban, jelentkezését azonban az NMHH alakilag érvénytelennek minősítette. E hatóság úgy ítélte meg, hogy a DIGI visszaélt az árverési eljárásban való részvétel jogával, az eljárás kijátszására irányuló magatartást tanúsított és a hatóság megtévesztésére törekedett. Az NMHH ugyanis megállapította, hogy a DIGI a magyar leányvállalata, a Magyarországon bejegyzett, és abban az országban elektronikus hírközlési szolgáltatást nyújtó DIGI Távközlési és Szolgáltató Korlátolt Felelősségű Társaság (a továbbiakban: DIGI Kft.) helyett nyújtotta be a jelentkezést, amely utóbbit jelentkezése esetén a dokumentáció (61) bekezdésének n) pontjában foglalt rendelkezés értelmében ki kellett volna zárni az eljárásból. (
6
) Az NMHH tehát végleges (jogerős) végzésével megtagadta a DIGI árverési nyilvántartásba vételét, aminek következtében elveszítette ügyféli jogállását az árverési eljárásban.
13.
A felperes e döntést bíróság előtt megtámadta, azonban a keresetét elsőfokon a kérdést előterjesztő bíróság, másodfokon pedig a Kúria jogerősen elutasította.
14.
Még folyamatban volt a DIGI által indított per, amikor az NMHH meghozta az odaítélő határozatot, amellyel – a DIGI Kft‑n kívül – a piacon jelen lévő három legnagyobb elektronikus hírközlési szolgáltatást nyújtó vállalkozás szerzett frekvenciahasználati jogosultságot.
15.
Az odaítélő határozat ellen benyújtott keresetével a felperes – annak megsemmisítését kérve – közigazgatási pert indított a kérdés előterjesztő bíróság előtt.
16.
Tekintettel arra, hogy az árverési eljárásból történő kizárása okán a DIGI nem szerepel az odaítélő határozat címzettjei között, a kérdést előterjesztő bíróság úgy ítéli meg, hogy előzetesen e társaság kereshetőségi jogának kérdését kell megvizsgálni, különösen azt, hogy az a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „érintett vállalkozásnak” minősül‑e, amely számára e rendelkezés szerint jogorvoslathoz való jogot kell biztosítani.
17.
Mivel a keretirányelv nem tartalmazza e fogalom meghatározását, a Fővárosi Törvényszék a 2008. február 21‑i Tele2 Telecommunication ítélet (
7
) (a továbbiakban: Tele2 ítélet), a 2008. április 24‑i Arcor ítélet (
8
) (a továbbiakban: Arcor ítélet) és a 2015. január 22‑i T‑Mobile Austria ítélet (
9
) (a továbbiakban: T‑Mobile ítélet) alapján úgy ítélte meg, hogy a Bíróság három feltételt vizsgált annak megállapítása érdekében, hogy egy vállalkozás az említett 4. cikk (1) bekezdése értelmében rendelkezik‑e jogorvoslati joggal, vagyis: i) az adott vállalkozás olyan elektronikus hírközlési hálózatokat szolgáltató vagy elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozás legyen, amely versenytársa a nemzeti szabályozó hatóság határozata címzettjeként szereplő vállalkozásnak vagy vállalkozásoknak; ii) a nemzeti szabályozó hatóság olyan eljárás keretében hozta a határozatot, amelynek a célja a verseny védelme, és iii) a szóban fogó határozat érinti vagy érintheti az előbbi vállalkozás piaci helyzetét.
18.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett valamennyi kérdés lényegében arra irányul, hogy a Bíróság pontosítsa e feltételeknek az alapügy körülményeire történő alkalmazását.
19.
Ilyen körülmények között a Fővárosi Törvényszék az eljárás felfüggesztéséről határozott, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)
1.1 A Keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében a nemzeti szabályozó hatóság határozatával címzett vállalkozások versenytársának tekinthető‑e az a vállalkozás, amely a határozattal érintett piacon saját maga nem végez elektronikus hírközlési szolgáltatást – másik tagállamban bejegyzett és működő társaság –, ugyanakkor a közvetlen irányítása alatt álló vállalkozás az érintett piacon szolgáltatóként jelen van, és a határozattal címzett vállalkozások piaci versenytársa?
1.2 Az 1.1 kérdés eldöntéséhez szükséges‑e vizsgálni, hogy a jogorvoslattal élni kívánó anyavállalat az irányítása alatt álló, az érintett piacon versenytársként jelen lévő vállalkozással gazdasági egységet alkot‑e?
2)
2.1 Az [engedélyezési irányelv] 7. cikke értelmében a nemzeti szabályozó hatóság által – az 5G bevezetését támogató és további vezeték nélküli, szélessávú szolgáltatásokhoz kapcsolódó frekvenciahasználati jogosultságok tárgyában – lefolytatott árverési eljárás olyan eljárásnak minősül‑e, amelynek célja a verseny védelme? Egyúttal értelmezhető‑e úgy, hogy a nemzeti szabályozó hatóság ezen árverési eljárás eredményét megállapító határozatának célja ebben az értelemben a verseny védelme?
2.2 Amennyiben a 2.1 kérdésre igenlő választ ad a Bíróság, a határozat versenyvédelmi célját befolyásolja‑e az a körülmény, hogy a bírósági jogorvoslatot kezdeményező vállalkozás pályázatának nyilvántartásba vételét a nemzeti szabályozó hatóság külön határozatban foglalt végleges döntésével megtagadta, amelynek eredményeképpen a vállalkozás nem vehetett részt az árverési eljárásban, ezért az eljárás eredményét megállapító döntésnek nem címzettje?
3)
3.1 A Keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdését – az Alapjogi Charta 47. cikkére figyelemmel – úgy kell‑e értelmezni, hogy az kizárólag olyan vállalkozásnak biztosít jogorvoslati jogot a nemzeti szabályozó hatóság határozata ellen,
a)
amelynek piaci helyzete közvetlenül és ténylegesen érintett a határozattal; vagy
b)
amelynek piaci helyzetére igazoltan, nagy valószínűséggel hatással lehet a határozat; vagy
c)
amelynek piaci helyzetét lehetséges, hogy a határozat akár közvetlenül, akár közvetetten érintheti?
3.2 A 3.1 kérdésben meghatározott érintettséget alátámasztja‑e önmagában, hogy a vállalkozás pályázatot nyújtott be az árverési eljárásban – azaz azon részt kívánt venni, de ez meghiúsult a feltételeknek való meg nem felelése miatt – vagy a bíróság jogszerűen hívhatja fel ezen túlmenően az érintettsége fennállásának bizonyítékokkal történő alátámasztására?
4)
Az 1–3. kérdésekre adott válaszok alapján a Keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdését és azzal összefüggésben az Alapjogi Charta 47. cikkét összességében úgy kell‑e értelmezni, hogy a nemzeti szabályozó hatóságnak – az 5G bevezetését támogató és további vezeték nélküli szélessávú szolgáltatásokhoz kapcsolódó frekvenciahasználati jogosultságok tárgyában kiírt – árverési eljárás eredményét megállapító határozata által érintett, és ezáltal jogorvoslati joggal rendelkező elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozás, az a vállalkozás, amely
–
az érintett piacon szolgáltatói, gazdasági tevékenységet nem folytat, de a közvetlen irányítása alatt álló vállalkozás az érintett piacon elektronikus hírközlési szolgáltatást nyújt; és
–
az árverési eljárásban történő nyilvántartásba vételét a nemzeti szabályozó hatóság – a megtámadott árverési eljárás eredményét megállapító határozata meghozatalát megelőzően – jogerős és végleges döntésével megtagadta, ezzel kizárva őt az árverési eljárásban történő további részvételből?”
20.
A Bíróság alapokmányának 23. cikke alapján az alapeljárásban részt vevő felek és a Bizottság nyújtottak be írásbeli észrevételeket. A Bíróság a 2022. június 1‑jén tartott tárgyaláson meghallgatta ezen érdekeltek szóbeli észrevételeit.
III. Elemzés
A.
Előzetes észrevételek
21.
Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseinek megfogalmazása során a kérdést előterjesztő bíróság abból az előfeltevésből indul ki, hogy ahhoz, hogy egy vállalkozást a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében „érintettnek” lehessen tekinteni, következésképpen a nemzeti szabályozó hatóság határozatával szembeni jogorvoslati jog illesse meg, a vállalkozásnak szükségszerűen az e határozat címzettjeiként szereplő vállalkozás vagy vállalkozások közvetlen és aktuális versenytársának kell lennie.
22.
Ezen okból az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés arra irányul, hogy tisztázni lehessen egy olyan vállalkozás rádiófrekvencia‑használati jogainak odaítélésére irányuló kiválasztási eljárás nyertes ajánlattevő vállalkozásainak esetleges „versenytársi” minőségét, amely – mint a DIGI – csak közvetetten nyújt elektronikus hírközlési szolgáltatásokat azon csoport társaságai közvetítésével, amelyből a holding áll.
23.
A Bizottsághoz hasonlóan úgy vélem, hogy az az előfeltevés, amelyre a Fővárosi Törvényszék támaszkodik, a Tele2, az Arcor és a T‑Mobile ítélet téves értelmezésén alapul.
24.
Nyilvánvaló, hogy az ezen ítéletek alapjául szolgáló ügyekben azok a vállalkozások, amelyek jogorvoslati jogát vitatták, versenytársai voltak azon vállalkozásnak vagy vállalkozásoknak, amelyek a nemzeti szabályozó hatóság határozatának címzettjei voltak az e határozat által érintett tagállam piacán. (
10
) Mindazonáltal véleményem szerint ezen ítéletek egyetlen része sem teszi lehetővé, hogy a Bíróság azon szándékára lehessen következtetni, miszerint a Bíróság e rendelkezés személyi hatályát kizárólag azon vállalkozások körére kívánta szűkíteni, amelyek a szóban forgó nemzeti szabályozó hatóság határozata címzettjeinek aktuális vagy akár csak potenciális versenytársai.
25.
Ezekben az ítéletekben a Bíróság ugyanis kimondta, hogy a tagállamok azon kötelezettségét, hogy biztosítsák a Charta 47. cikkében rögzített hatékony bírói jogvédelmet, amely utóbbi rendelkezés a keretirányelv 4. cikkében fejeződik ki, „azokra a felhasználókra és vállalkozásokra is alkalmazni kell, amelyek az uniós jogrendből – különösen az elektronikus hírközlési irányelvekből – eredő jogokra hivatkozhatnak, és amelyeknek e jogait a nemzeti szabályozó hatóság határozata sérti”. (
11
)
26.
Az említett ítéletek alapján tehát két feltétele van annak, hogy egy vállalkozást valamely nemzeti szabályozó hatóság olyan határozata által „érintettnek” lehessen tekinteni a keretirányelv 4. cikke értelmében, amelynek nem címzettje.
27.
Ami az első, az uniós jogrend által elismert jogokhoz való jogosultságra vonatkozó feltételt illeti, a Bíróság konkrétan úgy ítélte meg, hogy e feltétel teljesül azon vállalkozások esetében, amelyek az érintett piacon jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozás versenytársai, amennyiben a keretirányelv 16. cikke értelmében a nemzeti szabályozó hatóság által e jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozás vonatkozásában megállapított konkrét szabályozó kötelezettségeknek megfelelő jogok potenciális kedvezményezettjei, (
12
) vagy a 2887/2000/EK rendelet (
13
) 2. cikkének b) pontja értelmében vett olyan kedvezményezett esetén, aki az e cikk a) pontja értelmében vett bejelentett üzemeltetővel a helyi hurkok átengedésére vonatkozó szerződést kötött, (
14
) illetve – végül – valamely vállalkozás esetében, a versenytárs vállalkozások részvényesi struktúrájának módosítására irányuló engedélyezési eljárás keretében, amelyből a rádiófrekvenciáknak a piacon működő vállalkozások közötti felosztásának módosítása következik.
28.
A második feltételt illetően, azok a jogokat, amelyekkel egy vállalkozás rendelkezik a keretirányelv 4. cikke (1) bekezdésének értelmében az uniós jogrend alapján, a nemzeti szabályozó hatóság határozata egyrészt e határozat tartalma, tevékenység okán potenciálisan sértheti. (
15
) A nemzeti szabályozó hatóság határozata címzettje vagy címzettjei versenytársának minősülő vállalkozások esetében a Bíróság a T‑Mobile ítéletben megállapította, hogy ez a rendelkezés az említett vállalkozásokra akkor vonatkozik, „amennyiben a szóban forgó határozat érintheti a piaci helyzet[üket]”. (
16
)
29.
Kétségtelen, hogy ezen ítélet 39. pontjában, amelyre a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseiben kifejezetten hivatkozik, a Bíróság általánosabb jelleggel azt is megállapította, hogy egy vállalkozás „úgy tekinthető, mint amelyet a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében véve érint a nemzeti szabályozó hatóság által az elektronikus hírközlésről szóló irányelvekben előírt eljárás keretében elfogadott határozat, amennyiben az ilyen vállalkozás, amely elektronikus hírközlési hálózatokat szolgáltat vagy elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújt, versenytársa a nemzeti szabályozó hatóság határozatai címzettjeként szereplő vállalkozásnak vagy vállalkozásoknak, a nemzeti szabályozó hatóság olyan eljárás keretében hoz határozatot, amelynek a célja a verseny védelme, és a szóban fogó határozat érintheti az előbbi vállalkozás piaci helyzetét”.
30.
Mindazonáltal véleményem szerint az említett ítélet e pontjában és a következő, 40. pontjában a Bíróság ítéletének alapjául szolgáló alapeljárás felperesének sajátos helyzetére tett kifejezett utalásból az tűnik ki, hogy a Bíróság szándéka nem az volt, hogy a keretirányelv 4. cikke (1) bekezdésének alkalmazási körét kizárólag a nemzeti szabályozó hatóság határozata címzettje vagy címzettjeként szereplő versenytárs vállalkozásokra, illetve „aktuális versenytársakra” szűkítse le az e határozat által érintett nemzeti piacon.
31.
Ezenfelül a keretirányelv 4. cikke (1) bekezdésének szövege korlátozza a tagállamokra háruló azon kötelezettség terjedelmét, hogy hatékony jogorvoslati mechanizmusokat hozzanak létre a nemzeti szabályozó hatóságok határozataival szemben, nemcsak a felhasználók, hanem bármely olyan vállalkozás tekintetében, amely „elektronikus hírközlő hálózatokat szolgáltat” vagy „elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújt”. Ebből az következik, hogy egy olyan vállalkozás, amely nem minősíthető a keretirányelv 2. cikkének h) pontja értelmében vett „felhasználónak” (
17
), vagy amely nem szolgáltat hálózatokat az e cikk m) pontjának értelmében véve, ahhoz, hogy az említett irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében elismert jogorvoslati jogra hivatkozhasson, bizonyítania kell, hogy elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújt.
32.
Jóllehet sem a keretirányelv, sem az engedélyezési irányelv nem tartalmazza az „elektronikus hírközlési szolgáltató” fogalmának meghatározását, (
18
) az e fogalomba tartozónak tekinthető vállalkozások körének behatárolása céljából az engedélyezési irányelv rendszerére kell utalni.
33.
Ezen irányelv egy olyan jogi keretet hozott létre, amelynek célja az elektronikus hírközlő hálózatok szolgáltatása és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása szabadságának biztosítása, és annak lehetővé tételére irányul, hogy valamennyi szolgáltató élvezhesse egyfelől a tárgyilagos, átlátható, megkülönböztetéstől mentes és arányos jogok, feltételek és eljárások előnyeit, (
19
) másfelől pedig a „lehető legkevésbé terhes” engedélyezési rendszer alkalmazására „új elektronikus hírközlési szolgáltatások fejlődésének, valamint páneurópai hírközlő hálózatok és hírközlési szolgáltatások fejlődésének ösztönzése érdekében, továbbá annak érdekében, hogy a szolgáltatók és a fogyasztók kihasználhassák az egységes piac méretgazdaságosságából adódó előnyöket.” (
20
) E jogszabályi keret létrehozta a valamennyi elektronikus hírközlő hálózatra és elektronikus hírközlési szolgáltatásra vonatkozó „általános felhatalmazás” rendszerét, (
21
) amely nem teszi szükségessé a nemzeti szabályozó hatóság kifejezett döntését, illetve közigazgatási intézkedését.
34.
Ennek megfelelően az engedélyezési irányelvnek az alapeljárás tényállására alkalmazandó változata 3. cikke (2) bekezdése első mondata értelmében „[a]z elektronikus hírközlő hálózatok szolgáltatása, illetve az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása […] csak általános felhatalmazás tárgyát képezheti”. Ezen irányelv 6. cikke (1) bekezdésének értelmében az elektronikus hírközlő hálózatok vagy elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására vonatkozó általános felhatalmazás csak az ugyanezen irányelv mellékletében felsorolt feltételekhez köthető. E feltételeknek megkülönböztetéstől mentesnek, arányosnak és átláthatónak kell lenniük.
35.
Ezenfelül, az engedélyezési irányelv 3. cikke (2) bekezdésének második mondata értelmében „[a]z érintett vállalkozástól megkövetelhető, hogy tegyen bejelentést, de nem írható elő számára, hogy mielőtt a felhatalmazásból eredő jogokat gyakorolná, a nemzeti szabályozó hatóság kifejezett határozatát vagy bármely egyéb közigazgatási intézkedésének iratait szerezze be”.
36.
Márpedig egy olyan vállalkozás, amely teljesíti azokat a feltételeket, amelyeknek az érintett tagállamban az engedélyezési irányelv 3. cikke (2) bekezdésének első mondata szerinti általános felhatalmazás alá van vetve, véleményem szerint anélkül minősíthető a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett olyan vállalkozásnak, amely „elektronikus hírközlő hálózatokat szolgáltat” és/vagy „elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújt”, hogy ehhez szükséges lenne e tagállam közigazgatási hatóságainak bármiféle alakszerű elismerése, és különösen anélkül, hogy szükséges lenne az, hogy egy ilyen vállalkozás – amennyiben azt az említett tagállam kéri – előzetesen megtegye az engedélyezési irányelv 3. cikkének (2) bekezdése értelmében vett bejelentést. E bejelentés ugyanis csak az elektronikus hírközlő hálózatok vagy elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának a szóban forgó tagállamban történő megkezdése érdekében szükséges, és különösképpen nem követelhető meg az alapügyben szereplőhöz hasonló, frekvenciák kijelölésére irányuló eljárásokban való részvételhez. (
22
)
37.
Ebből következik, hogy a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdésében előírt jogorvoslati jogra az a vállalkozás is hivatkozhat, amely még nincs jelen közvetlenül vagy közvetetten a tagállamnak a szabályozó hatóság határozata által érintett piacán, és/vagy azt még nem vették nyilvántartásba mint elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozást e tagállamban, különösen az ezen ágazatban, de más tagállamban működő vállalkozásként.
38.
Mivel azonban a keretirányelv 4. cikke (1) bekezdésének szövege az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására irányuló tevékenység gyakorlására utal, úgy vélem, hogy anélkül, hogy ki kellene zárni e rendelkezés alkalmazási köréből azokat a vállalkozásokat, amelyek konkrétan még nem fejtenek ki tevékenységet ezen ágazatokban, e megfogalmazás megköveteli, hogy a szóban forgó vállalkozásnak ahhoz, hogy az említett rendelkezés értelmében vett „érintett” minőségére hivatkozhasson, bizonyítania kell annak valós szándékát, illetve annak nem hipotetikus, hanem tényleges, az infrastruktúrában és a technológiában tükröződő lehetőségét, hogy be tud illeszkedni az elektronikus hírközlő hálózatok és/vagy elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának piacára.
39.
A fenti megfontolások alapján vizsgálom meg a Fővárosi Törvényszék által előterjesztett kérdéseket.
40.
Az NMHH állításaival szemben véleményem szerint e kérdések elfogadhatók. Az NMHH által az elfogadhatatlanság alátámasztására hivatkozott érvek ugyanis összekeverednek az e kérdésekre irányuló érdemi vizsgálatokkal.
B.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
41.
Előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésének első részével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ a Bíróságtól, hogy az a jogi személy, amely az azon határozattal érintett tagállamtól eltérő tagállamban telepedett le, amellyel valamely nemzeti szabályozó hatóság egy árverési eljárás eredményeként rádiófrekvenciákat ítélt oda, azon vállalkozások „versenytársának” tekinthető‑e, amelyek e határozat címzettjei, tehát a keretirányelv 4. cikke (1) bekezdésének megfelelően élhet‑e az említett határozattal szembeni jogorvoslat jogával, amennyiben e jogi személy, jóllehet az érintett tagállamban nem jegyezték be elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtójaként, e tevékenységet nem gyakorolja, és nem rendelkezik saját nevében erre a célra szolgáló infrastruktúrával, mindazonáltal egy olyan csoport holdingtársasága, amely ilyen szolgáltatásokat nyújt az Európai Unió területén, és amely a nemzeti szabályozó hatóság határozata által érintett tagállamban egy olyan leányvállalaton keresztül végez tevékenységet, amelyet e tagállamban az említett szolgáltatások nyújtójaként bejegyeztek. Előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésének második részével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az e kérdés első részére adandó válasz tekintetében szükséges‑e megvizsgálni, hogy a szóban forgó jogi személy a nemzeti szabályozó hatóság határozata által érintett nemzeti piacon működő leányvállalattal az uniós kartelljog értelmében vett „gazdasági egységet” alkot‑e.
42.
A jelen indítvány 23–30. pontjában kifejtett megfontolásokból kitűnik, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés, mivel a keretirányelv 4. cikke (1) bekezdésének alkalmazási körét kizárólag a nemzeti szabályozó hatóság határozata címzettjének vagy címzettjeinek aktuális versenytársaira korlátozza, téves előfeltevésből indul ki, ezért azt át kell fogalmazni.
43.
Összességében véve e kérdést véleményem szerint úgy kell érteni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy az a jogi személy, amely a jelen indítvány 41. pontjában ismertetett helyzetben található, olyan vállalkozásnak minősíthető‑e, amely a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében „elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújt”, és az adandó válasz tekintetében releváns‑e az a körülmény, hogy e jogi személy és az érintett nemzeti piacon működő leányvállalat között az uniós kartelljog értelmében vett „gazdasági egység” áll fenn.
44.
E kérdésre a DIGI és a Bizottság igenlő, míg az NMHH nemleges választ javasol adni.
45.
Mindenekelőtt el kell utasítani az NMHH által írásbeli észrevételeiben képviselt azon álláspontot, amely szerint kizárólag azon vállalkozások támadhatják meg e határozatot, amelyek az alapügyben szereplőhöz hasonló határozat címzettjei. E tekintetben elegendő arra emlékeztetni, hogy a Tele2 ítéletben a Bíróság – jóllehet más összefüggésben – megállapította, hogy „a keretirányelv 4. cikke (1) bekezdésének szigorú értelmezése, amely szerint ez a rendelkezés a nemzeti szabályozó hatóságok határozatainak címzettjeitől különböző személyek számára nem biztosít jogorvoslati jogot, nehezen összeegyeztethető az e hatóságok számára az említett irányelv 8. cikkéből következő általános célokkal és szabályozó elvekkel, különösen a verseny előmozdításának céljával”. (
23
) Nincsenek olyan, kifejezetten az alapügyben szóban forgó határozat jellegéhez vagy az ezen eljárást jellemző ténybeli körülményekhez kapcsolódó okok, amelyek lehetővé tennék, hogy el lehessen távolodni a keretirányelv 4. cikke (1) bekezdésének ezen értelmezésétől. A Bíróság által használt megfogalmazás okán ezen értelmezés egyébiránt nyilvánvalóan általános érvényű.
46.
Ezt előrebocsátva, a jelen indítvány 36. pontjából az következik, hogy a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett, „elektronikus hírközlő hálózatokat vagy elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozás” minőség az olyan vállalkozás tekintetében ismerhető el, amely megfelel azon feltételeknek, amelyeknek az érintett tagállamban az engedélyezési irányelv 3. cikke (2) bekezdésének első mondata értelmében vett általános felhatalmazás alá van vetve, akkor is, ha ez a vállalkozás még nincs jelen e tagállam piacán, és még nem került itt bejegyzésre az említett 3. cikk (2) bekezdésének második mondata értelmében. Ezenfelül a jelen indítvány 38. cikkéből az következik, hogy hogy az sem szükséges, hogy egy ilyen vállalkozás aktuálisan elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtson, mindazonáltal azzal a feltétellel, hogy bizonyítania kell annak valós szándékát, illetve annak nem hipotetikus, hanem tényleges, az infrastruktúrában és a technológiában tükröződő lehetőségét, hogy be tud illeszkedni az elektronikus hírközlő hálózatok és/vagy elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának e tagállamban vagy valamely más tagállamban található piacára.
47.
Véleményem szerint külön kell beszélni arról az esetről, amelyben – mint az alapeljárásban is – az a jogi személy, amely a keretirányelv 4. cikke (1) bekezdésének megfelelően jogorvoslati jogára hivatkozik, noha nincs közvetlenül jelen az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának piacán, egy ilyen szolgáltatásokat nyújtó vállalatcsoport élén áll. Nem zárom ugyanis ki, hogy el kell ismerni egy ilyen jogi személy tekintetében is az e rendelkezés értelmében vett „elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozás” minőségét. Mindazonáltal ez utóbbinak mindenképpen bizonyítania kell, hogy a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében a szóban forgó határozat által „érintett fél”, vagyis az ítélkezési gyakorlatnak megfelelően e határozat megsértette azon jogait, amelyek az uniós jogrend és különösen az elektronikus hírközlési szolgáltatásokra vonatkozó irányelvek alapján megilletik.
48.
Az előző pontban vázolt helyzetet illetően két pontosítást kell tenni.
49.
Először is, a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozás” minőségének elismerését egy e szolgáltatások nyújtása terén működő csoportot vezető társaság esetében kizárólag a piacon való közvetett jelenléte által igazolható, és az nem függ sem az érintett nemzeti szabályozó hatóság határozatának címzettjeivel fennálló esetleges versenyviszonytól, sem attól a körülménytől, hogy ez a társaság az e határozat által érintett piacon jelen lévő leányvállalattal az uniós kartelljog értelmében vett „gazdasági egységet” alkot.
50.
Ez utóbbi vonatkozásban úgy vélem, hogy egy ilyen körülmény mindenképpen irreleváns, függetlenül attól, hogy a Bíróság miként fogja értelmezni a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdését.
51.
A „gazdasági egység” fogalmát, amely szorosan kapcsolódik az uniós kartelljog szabályai értelmében vett „vállalkozás” funkcionális fogalmához, elsősorban abból a célból került kialakításra, hogy azonosítani lehessen azt a jogalanyt, amelynek fel lehet róni e szabályok megsértését, és amelyet ebben az összefüggésben lényegében arra használnak, hogy bizonyos feltételek mellett lehetővé váljon, hogy az ellenőrzött vállalkozás versenyellenes magatartását az ellenőrző vállalkozásnak tudják be, ily módon túllépve az e jogalanyok elkülönült jogi személyisége által képzett akadályon.
52.
E fogalmak a kartelljog sajátos fogalmai, amelynek keretében a versenyellenes magatartásokkal szemben egyidejűleg megtorló és elrettentő funkciót töltenek be. E fogalmaknak az uniós jog más területeire történő „exportálása” tehát nem tűnik számomra célszerűnek, még azon jogterületek esetében sem, ahol versenyvédelmi célokról van szó.
53.
Másodszor, ellentétben azzal, amit a kérdést előterjesztő bíróság állít, annak elfogadása, hogy a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozás” minőség olyan vállalkozások esetében is elismerhető, amelyek nincsenek közvetlenül jelen e szolgáltatások piacán, és különösen egy olyan csoport holdingtársasága esetében, amely az említett szolgáltatásokat nyújtja, az alapügyben szereplőkhöz hasonló körülmények között nem jár azzal a következménnyel, hogy lehetővé tenné az „versenyeztetési eljárás szabályainak megkerülését”. A nemzeti szabályozó hatóság által hozott, a frekvenciahasználati jogokat egy ilyen eljárást követően odaítélő határozattal szembeni jogorvoslati jog esetleges elismerése ugyanis egy ilyen jogalany tekintetében nem zárja ki annak lehetőségét, hogy e személlyel szemben, amennyiben saját nevében nyújtotta be pályázatát, azon kizárási okokra hivatkozzanak, amelyek a versenyeztetési eljárással érintett piacon működő csoport részét alkotó társaságra vonatkoznak, ha kiderül, hogy e pályázatot kizárólag az eljárásban történő részvétel követelményei megkerülésének szándékával nyújtották be.
54.
Másként fogalmazva, jóllehet a nemzeti szabályozó hatóság határozatával szembeni, a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése szerinti jogorvoslathoz való jog nem szükségszerűen következik az e határozat elfogadásához vezető közigazgatási eljárásban félként való részvétel minőségéből, az nem foglalja magában automatikusan az ezen eljárásban való részvétel jogát sem.
55.
A fenti megfontolások összességére tekintettel úgy vélem, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett, átfogalmazott első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy nem ellentétes az e rendelkezés értelmében vett „elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozás” minőségnek egy olyan vállalkozás tekintetében történő elismerésével, amely megfelel azon feltételeknek, amelyek az engedélyezési irányelv 3. cikke (2) bekezdésének első mondata szerinti általános felhatalmazásra vonatkoznak abban a tagállamban, amelyhez az a nemzeti szabályozó hatóság tartozik, amely elfogadta a szóban forgó határozatot, egyrészt az a tény, hogy e vállalkozás nincs még jelen az említett tagállam piacán, és ott nem jegyezték be az említett 3. cikk (2) bekezdésének második mondata alapján, másrészt pedig az a körülmény, hogy e vállalkozás aktuálisan nem nyújt elektronikus hírközlési szolgáltatásokat, mindazonáltal azzal a feltétellel, hogy e vállalkozás bizonyítja annak valós szándékát, illetve annak nem hipotetikus, hanem tényleges, az infrastruktúrában és a technológiában tükröződő lehetőségét, hogy be tud illeszkedni az elektronikus hírközlő hálózatok és/vagy elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának piacára. A keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozás” minőség azon jogi személy tekintetében is elismerhető, amely bár nem végez közvetlenül elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására irányuló tevékenységet, egy ilyen szolgáltatásokat nyújtó csoport holdingtársasága.
C.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről
56.
Előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésének első részével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy egy nemzeti szabályozó hatóság által az engedélyezési irányelv 7. cikke alapján az 5G bevezetését támogató és további szolgáltatásokhoz kapcsolódó frekvenciahasználati jogosultságok tárgyában lefolytatott árverési eljárás, valamint az ezen eljárás eredményét megállapító határozat célja a verseny védelme‑e. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy Fővárosi Törvényszék e kérdés megfogalmazásakor elsősorban a T‑Mobile ítéletnek a jelen indítvány 29. pontjában említett 39. pontjára támaszkodott, abból az előfeltevésből kiindulva, hogy ahhoz, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozó hatóság határozatának címzettjével vagy címzettjeivel versenytárs vállalkozást a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében érintett vállalkozásnak lehessen tekinteni, e határozat valamely, a verseny védelmére irányuló eljárás keretében kell elfogadni.
57.
Nem kétséges, amint azt egyébként maga a kérdést előterjesztő bíróság is állította, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló, az engedélyezési irányelv 7. cikke alapján egy olyan összefüggésben indított árverési eljárás, amelyben szükségessé válik a rádiófrekvencia‑használati jogok megadása számának korlátozása, elsődleges célkitűzései közé tartozik a verseny védelme.
58.
Ez nemcsak az engedélyezési irányelv 7. cikke (1) bekezdésének a) pontjából következik, amely kifejezetten megköveteli, hogy az érintett tagállam kellőképpen figyelembe vegye annak szükségességét, hogy a versenyt ösztönözni kell, hanem e cikk (3) bekezdéséből is.
59.
E rendelkezés értelmében a tárgyilagos, átlátható, megkülönböztetésmentes és arányos kiválasztási szempontok megállapításakor, amelyek alapján a rádiófrekvencia‑használati jogokat meg kell adni, „kellő mértékben figyelembe kell venni a [keretirányelv] 8. cikkében foglalt célok elérését”. Márpedig e célok között e cikk (2) bekezdése a verseny előmozdítását írja elő az elektronikus hírközlő hálózatok, az elektronikus hírközlési szolgáltatások, a kapcsolódó eszközök és szolgáltatások nyújtása terén. E bekezdés b) pontja úgy rendelkezik, hogy e cél megvalósítása oly módon történik, hogy a nemzeti szabályozó hatóságok „biztosítják, hogy az elektronikus hírközlési ágazatban […] ne legyen versenytorzulás vagy versenykorlátozás”.
60.
Ezenfelül emlékeztetek arra, hogy a keretirányelv 8. cikkével kapcsolatban a Bíróság megállapította, hogy e rendelkezés a tagállamok kötelezettségévé teszi, hogy a nemzeti szabályozó hatóságok hozzanak meg minden észszerű intézkedést az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása terén a verseny előmozdítása érdekében, biztosítva, hogy az elektronikus hírközlési ágazatban ne legyen versenytorzulás vagy versenykorlátozás, valamint felszámolva az említett szolgáltatások nyújtása tekintetében uniós szinten fennálló utolsó akadályokat. (
24
)
61.
Nagyobb általánosságban a Bíróság azt állapította meg, hogy az elektronikus hírközlési szolgáltatásokra, az elektronikus hírközlő hálózatokra, valamint a kapcsolódó eszközökre és szolgáltatásokra vonatkozó új közös keretszabályozás (ÚKKSZ), amelynek a keretirányelv és az engedélyezési irányelv részét képezi, „többek között a hatékony és torzításmentes verseny célkitűzésén alapul, és e verseny elősegítésére irányul, tiszteletben tartva különösen az egyenlő bánásmód és az arányosság elvét”. (
25
)
62.
Ebből következik, hogy a verseny védelmének a keretirányelv 8. cikkében foglalt célja nemcsak az engedélyezési irányelv 7. cikke alapján indított eljárásban való részvétel szempontjainak meghatározásának legfontosabb eleme, hanem az az olyan elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről szóló határozaton is tükröződik, amelyek rendelkezésre állása korlátozott.
63.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésnek az e kérdés első részére adott igenlő válasz esetére megfogalmazott második részével a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy hatással van‑e az engedélyezési irányelv 7. cikke szerinti kijelölési eljárást lezáró határozatnak a verseny védelmére irányuló, elismert céljára az a körülmény, hogy a nemzeti szabályozó hatóság egy külön, jogerőre emelkedett intézkedésével megtagadta azon vállalkozás pályázatának nyilvántartásba vételét, amely az említett határozattal szemben keresetet indít.
64.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a Fővárosi Törvényszék lényegében azt kívánja megtudni a Bíróságtól, hogy milyen következményekkel jár egy vállalkozásnak egy, a rádiófrekvencia‑használati jogok megadására irányuló eljárásból történő jogerős kizárása e vállalkozásnak az ezen eljárás végén elfogadott határozattal szembeni kereshetőségi jogára. E bíróság különösen arra keresi a választ, hogy az a tény, hogy e kizárás megfosztotta a szóban forgó vállalkozást attól a lehetőségtől, hogy bekerüljön e határozat címzettjei közé, sérti‑e „ezen vállalkozás szempontjából” a verseny védelmére irányuló célkitűzést, amennyiben e határozat nem módosíthatja közvetlenül piaci helyzetét a szóban forgó frekvenciahasználati jogok tekintetében.
65.
Számomra nyilvánvalónak tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott körülmény önmagában nem alkalmas arra, hogy sértse azt a verseny védelmére irányuló célt, amelyet a rádiófrekvencia‑használati jogok kijelölésének követnie kell.
66.
Kétségtelen, hogy valamely vállalkozásnak a kijelölésre vonatkozó döntéshez vezető kiválasztási eljárásból való kizárása, konkrét esetben, hatással lehet e célkitűzés tényleges megvalósítására, különösen akkor, ha az olyan szempontok alapján történik, amelyek nem felelnek meg az engedélyezési irányelv 7. cikkében előírt feltételeknek.
67.
Ebben az esetben lehetséges, hogy e határozat nem felel meg teljes mértékben a hatékony és torzításmentes verseny védelmére irányuló említett célkitűzésnek, sőt ellentétes azzal. Mindazonáltal ez semmiképpen nem változtat azon a tényen, hogy ez utóbbi továbbra is azon elsődleges célkitűzések közé tartozik, amelyeket a keretirányelv és az engedélyezési irányelv ír elő egy ilyen határozat tekintetében.
68.
Valójában a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés második részével inkább azt kérdezi a Bíróságtól, hogy a kiválasztási eljárásban saját pályázatot benyújtó vállalkozás jogerős kizárása érintheti‑e ezen vállalkozásnak az odaítélésről szóló végleges határozattal szembeni eljáráshoz fűződő kereshetőségi jogát és/vagy az eljáráshoz fűződő érdekét, és e hatás mennyiben függ attól a ténytől, hogy e határozat és annak esetleges megsemmisítése nem módosíthatja az említett vállalkozásnak a piacon elfoglalt azon helyzetét, amely e vállalkozás kizárásakor került meghatározásra.
69.
Ezt a kérdést más szemszögből az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdés második felében tették fel, így azt annak keretében fogom elemezni.
70.
A fenti megfontolások összessége alapján véleményem szerint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a nemzeti szabályozó hatóság által az engedélyezési irányelv 7. cikke alapján lefolytatott árverési eljárás, valamint e hatóság ezen eljárás eredményét megállapító határozata a hatékony és torzulásmentes verseny védelmének célkitűzését követi.
D.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésről
71.
Előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésének első részével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azzal a feltétellel kapcsolatban vár választ a Bíróságtól, amely arra a hatásra vonatkozik, amelyet a nemzeti szabályozó hatóság határozatának kell gyakorolnia az elektronikus hírközlő hálózatokat vagy elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozás helyzetére ahhoz, hogy e vállalkozást a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében „érintett félnek” lehessen tekinteni. A Fővárosi Törvényszék különösen azt kérdezi, hogy e vállalkozás köteles‑e bizonyítani, hogy a nemzeti szabályozó hatóság határozata „közvetlenül érinti” piaci helyzetét, vagy e célból elegendő, hogy ez az érintettség „nagy valószínűséggel”, vagy akár pusztán közvetetten álljon fenn.
72.
E tekintetben igaz az, hogy – amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutatott – a Bíróság a Tele2 ítéletben úgy értelmezte a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdését, hogy egy olyan vállalkozás versenytárs vállalkozásai, amely az érintett piacon (korábban) jelentős piaci erővel rendelkezett, jogorvoslati joggal rendelkeznek az ugyanezen irányelv 16. cikke szerinti piacelemzési eljárás keretében a nemzeti szabályozó hatóság által hozott olyan határozattal szemben, amely „a jogaikat hátrányosan érinti” (
26
), ami alatt az értendő, hogy ehhez az e vállalkozások piaci helyzetére gyakorolt közvetett hatás szükséges.
73.
Mindazonáltal ezen ítélet 39. pontjában a Bíróság megállapította, hogy a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében „érintett félnek” kell tekinteni „a felhasználókat és az érintett piacon (korábban) jelentős piaci erővel rendelkező vállalkozások versenytársait, ha az ilyen határozat a jogaikat potenciálisan érinti”.
74.
Ezenfelül a T‑Mobile ítéletben a Bíróság kimondta, hogy e rendelkezés mind a szóban forgó nemzeti szabályozó hatóság határozatának címzettjére, mind a többi olyan vállalkozásra vonatkozik, amely elektronikus hírközlési hálózatokat szolgáltat vagy elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújt, amennyiben a szóban forgó határozat „érintheti” a piaci helyzetét, (
27
) amely kifejezés egy pusztán közvetett hatást is jelenthet.
75.
Hasonlóképpen, amint már emlékeztettem, az Arcor ítéletben a Tele2 ítélet 39. pontjára utalva a Bíróság megállapította, hogy valamely kedvezményezett, aki nem címzettje a nemzeti szabályozó hatóság határozatának, a 90/387 irányelv 5a. cikkének (3) bekezdése értelmében vett „érintett fél” jogállást szerez, ha az ilyen határozat a jogait „potenciálisan érinti” egyrészt a tartalma, másrészt pedig az e fél által gyakorolt vagy tervezett tevékenység miatt. (
28
)
76.
A fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat fényében álláspontom szerint egyrészt ki kell zárni, hogy ahhoz, hogy a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése szerinti jogorvoslati jogra hivatkozzon, a szóban forgó vállalkozásnak bizonyítania kell, hogy a nemzeti szabályozó hatóság határozata, amelyet megtámadni kíván, biztosan, közvetlenül és aktuálisan hatást gyakorol piaci helyzetére. Véleményem szerint különösképpen el kell utasítani az NMHH által képviselt azon álláspontot, amely szerint az alapügyben szóban forgóhoz hasonló árverési eljárás keretében a nemzeti szabályozó hatóság által az ezen eljárás végén hozott határozattal szembeni jogorvoslat előterjesztésére való jogosultság kizárólag az ezen eljárásban való részvétel céljából megfelelő pályázatot benyújtó vállalkozást vagy vállalkozásokat illeti meg, mivel kizárólag e vállalkozások tudják bizonyítani az e határozatból eredő közvetlen és aktuális sérelmet. Egyébiránt, mivel az említett vállalkozások mindenképpen a nemzeti szabályozó hatóságnak a kiválasztási eljárás eredményét megállapító határozata címzettjei, úgy tűnik számomra, hogy ennek az állításnak ellentmond a Bíróság azon megállapítása, miszerint az összeegyeztethetetlen a nemzeti szabályozó hatóságok számára az említett irányelv 8. cikkéből következő általános célokkal és szabályozó elvekkel, különösen a verseny előmozdításának céljával, a keretirányelv 4. cikke (1) bekezdésének olyan értelmezése, amelynek alapján e rendelkezés nem biztosít jogorvoslati jogot a határozat címzettjeitől eltérő személyeknek. (
29
)
77.
Másrészt különösen az érintett nemzeti szabályozó hatóság határozatának tartalmára és a szóban forgó vállalkozás által gyakorolt vagy tervezett tevékenységre való hivatkozásból tűnik az ki, hogy ez utóbbi tekintetében nem elegendő, ha e határozatnak a piaci helyzetére gyakorolt bármilyen közvetett hatására hivatkozik. Véleményem szerint kizárólag azon jogok megsértése keletkeztethet e vállalkozás számára a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése szerinti jogorvoslati jogot, amelyek e vállalkozást az uniós jogrend és különösen az elektronikus hírközlési szolgáltatásokról szóló irányelvek alapján megilletik, amely jogsértés közvetlenül az említett határozat tartalmából következik, és amely bár nem bizonyos és aktuális, de észszerűen valószínű módon következhet be.
78.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdés második részével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy azt a hatást, amelyre e kérdés első része utal, önmagában bizonyítja‑e az a tény, hogy a szóban forgó vállalkozás ajánlatot nyújtott be az árverési eljárásban, annak ellenére, hogy azért zárták ki ezen eljárásból, mert nem felelt meg az előírt feltételeknek.
79.
E tekintetben úgy vélem, hogy azt a vállalkozást, amely megfelel a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozás” fogalmának, és amely ajánlatot nyújtott be a frekvenciahasználati jogok odaítélésére irányuló kiválasztási eljárásban való részvételre, akkor is az e rendelkezés értelmében vett, az ezen eljárás eredményét megállapító határozat által „érintett félnek” kell tekinteni, még ha ezen eljárásból abból az okból zárták is ki, hogy nem felelt meg a verseny azon feltételének, hogy egy, az árverési eljárás megindítását megelőző meghatározott időtartamon keresztül nem marasztalták el a versenyszabályok megsértéséért.
80.
Azzal a kérdéssel, miszerint az a körülmény, hogy ezt a kizárást a nemzeti szabályozó hatóság az érintett vállalkozás által indított bírósági jogorvoslat elutasítását követően jogerőssé vált határozatával mondta ki, befolyásolja‑e, és ha igen, milyen módon, ez utóbbi azon jogát, hogy jogorvoslattal éljen a kiválasztási eljárás eredményét megállapító határozattal szemben, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdés vizsgálata során foglalkozom.
81.
A fenti megfontolások összességének alapján azt javaslom a Bíróságnak, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésre azt a választ adja, hogy a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy ahhoz, hogy a nemzeti szabályozó hatóságnak az e rendelkezés értelmében vett határozatával szemben jogorvoslati joggal rendelkezzen, egy olyan vállalkozásnak, amely elektronikus hírközlési hálózatokat szolgáltat vagy elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújt, bizonyítania kell, hogy e határozat közvetlenül sértheti azon jogait, amelyek az uniós jogrend, és különösen az elektronikus hírközlési szolgáltatásokra vonatkozó irányelvek értelmében illetik meg. Bár e jogsérelemnek nem kell szükségszerűen bizonyosnak és aktuálisnak lennie, mindazonáltal olyannak kell lennie, hogy észszerűen valószínű módon következhessen be. Egy olyan vállalkozást, amely megfelel a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozás” fogalmának, és amely ajánlatot nyújtott be egy rádiófrekvencia‑használati jogok kijelölésére irányuló kiválasztási eljárásban való részvétele céljából, az e rendelkezés értelmében vett, a kiválasztási eljárás eredményét megállapító határozat által „érintett félnek” kell tekinteni. E vállalkozásnak nem szűnik meg a fent említett „érintett fél” minősége azon puszta tény miatt, hogy azon okból zárták ki ezen eljárásból, mert nem felelt meg azon feltételnek, hogy egy, az árverési eljárás megindítását megelőző meghatározott időtartamon keresztül nem marasztalták el a versenyszabályok megsértéséért.
E.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdésről
82.
Előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdésével, amely szintén két alkérdésre oszlik, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi a Bíróságtól, hogy a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „érintett vállalkozásnak” minősül‑e, és rendelkezik‑e jogorvoslati joggal a nemzeti szabályozó hatóságnak a rádiófrekvencia‑használati jogok megadására irányuló kiválasztási eljárás eredményét megállapító határozatával szemben az a vállalkozás, amely egyfelől csak egy ellenőrzött társaságon keresztül folytat elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására irányuló tevékenységet az érintett tagállamban (első alkérdés), illetve, másfelől, amelyet a nemzeti szabályozó hatóság jogerős határozatával az említett határozat elfogadását megelőzően kizártak a kiválasztási eljárásból (második alkérdés).
83.
Ami az első alkérdést illeti, a jelen indítvány 23–30. és 40–45. pontjában szereplő megfontolásokra történő utalásra szorítkozom.
84.
A második alkérdést illetően, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdés vizsgálata során megállapítottakkal összefüggésben úgy vélem, hogy a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdését a Charta 47. cikkével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy egy olyan szervezet, amely részt vesz a nemzeti szabályozó hatóság által az engedélyezési irányelv 7. cikkének értelmében a frekvenciahasználati jogok megadása céljából szervezett árverési eljárásban, jogorvoslati joggal rendelkezik a nemzeti szabályozó hatóság által az ezen eljárás keretében hozott határozatokkal szemben, legyen szó akár olyan határozatokról, amelyeknek e szervezet a címzettje, mint például az eljárásból való kizárásról szóló határozat esetében, illetve – amennyiben fennállnak az említett 4. cikk (1) bekezdésében előírt feltételek – akár olyan határozatokról, amelyeknek e szervezet nem közvetlenül címzettje.
85.
Megjegyzem egyébiránt, hogy véleményem szerint, amint az alapügyben is, egy ilyen eljárásból kizárt vállalkozásnak az odaítélésről szóló végleges határozattal szembeni jogorvoslati jogát illetően e vállalkozás kereshetőségi joga – amennyiben megállapítást nyer, hogy megfelel a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdésében előírt feltételeknek – független attól, hogy a kizáró határozat jogerős‑e, vagy sem. (
30
)
86.
A Fővárosi Törvényszék által vizsgált tényállásban véleményem szerint azt kell tisztázni, hogy a DIGI az odaítélő határozattal szemben a célból lép‑e fel, hogy vitassa az árverési eljárásból való kizárását, egy jogellenes kizárási szempontnak a vele szemben történő alkalmazását kifogásolva, vagy pedig a frekvenciák nem objektív, átlátható, arányos és hátrányos megkülönböztetéstől mentes szempontokat tartalmazó dokumentáció alapján történő kijelölését vitatja‑e, ami ténylegesen megakadályozta leányvállalatát abban, hogy részt vegyen az eljárásban. Ezen utóbbi esetben e vállalkozás csoportvezető vállalkozás és nem kizárt résztvevő minőségében rendelkezne kereshetőségi joggal.
87.
Ami a DIGI‑nek az odaítélő határozattal szembeni kereshetőségi jogát illeti, egyfelől úgy vélem, hogy – a kérdést előterjesztő bíróság általi megerősítés fenntartásával – a DIGI által az Alkotmánybírósághoz benyújtott rendkívüli jogorvoslati kérelmek eredményeként az e vállalkozást az árverési eljárásból kizáró határozat elfogadásához vezető közigazgatási eljárás jogszerűsége vagy az ebből következő bírósági eljárás tisztességes jellege kérdőjeleződik meg. Másfelől megjegyzem, hogy nem zárható ki, hogy – továbbra is a kérdést előterjesztő bíróság általi megerősítés fenntartásával – a DIGI jogorvoslati kérelmének érdemi vizsgálata az odaítélő határozat és a teljes árverési eljárás érvénytelenítéséhez vezethet, amiért is szükségessé válhat ezen eljárás megismétlése, amelyen a DIGI Kft. már részt vehet, tekintettel a dokumentáció (61) pontjának n) alpontjában előírt kizárási ok hatékonysága határidejének lejártára.
88.
Az NMHH úgy véli, hogy az árverési eljárás eredményét megállapító határozattal szemben a keretirányelv 4. cikkén alapuló jogorvoslati jogra való hivatkozás a DIGI által visszaélésszerű, mivel az arra irányul, hogy megkerülje a jogerő által az őt az árverési eljárásból kizáró határozat elleni jogorvoslati kérelmet követően megállapított korlátokat.
89.
E tekintetben megjegyzem, hogy bár eleve nem zárható ki, hogy valamely nemzeti szabályozó hatóság által az uniós jog rendelkezései alapján indított eljárásban való részvétel, és az e hatóság által az ezen eljárás keretében hozott határozatokkal szembeni jogorvoslati jogra ebből következően történő hivatkozás – amennyiben a Bíróság ítélkezési gyakorlatában előírt feltételek teljesülnek (
31
) – joggal való visszaélést valósíthat meg, a jelen ügyben azonban szerintem nem áll fenn ilyen helyzet.
90.
Egyrészt ugyanis nem állapítható meg, hogy a DIGI visszaélésszerűen járt volna el pusztán azon tény okán, hogy saját nevében nyújtott be pályázatot az árverési eljárásban, nem pedig a DIGI Kft.‑n keresztül. Ugyanez vonatkozik arra az esetre is, ha valós szándéka az lett volna, hogy ez utóbbi részére átruházza az ezen eljárás eredményeként esetlegesen megszerzett jogokat, legalábbis annyiban, amennyiben a DIGI abból az előfeltevésből indult volna ki, hogy jogellenes a dokumentáció azon rendelkezése, amely leányvállalatának az árverési eljárásból való tényleges kizárását írta elő. Másfelől, az NMHH állításával ellentétben a DIGI azzal, hogy jogorvoslati jogának igazolása érdekében a keretirányelv 4. cikkére hivatkozik, az árverési eljárásban való részvétele jogát szándékozik elismertetni – amely jog tekintetében azt állítja, hogy attól az uniós jogi szabályok megsértésével fosztották meg –, nem pedig csalárd módon vagy visszaélésszerűen hivatkozni e jogi szabályokra jogosulatlan előny elérése céljából. (
32
) Amennyiben az derülne ki, hogy a jogerővel kapcsolatos magyar jogi rendelkezések kizárják a DIGI által az e jogorvoslati kérelemben hivatkozott jogalapok vizsgálatát, ez utóbbi kérelmet ezen okból részben vagy egészben elfogadhatatlannak lehetne minősíteni, annak benyújtása azonban nem minősíthető visszaélésszerű gyakorlatnak pusztán azért, mert e kizárásba ütközhet.
91.
Minderre figyelemmel a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak értékelése, hogy a hozzá benyújtott keresetre alkalmazható‑e, és ha igen, milyen mértékben a jogerő alóli kivétel.
92.
A DIGI azt állítja, hogy a Kúria azzal, hogy az általa a Fővárosi Törvényszék azon ítélete ellen indított fellebbezés keretében hozott határozatot, amely helybenhagyta az NMHH‑nak az árverési eljárásból őt kizáró határozatát, a Bíróság által értelmezett (
33
) EUMSZ 267. cikk megsértésével nem teljesítette a rá mint végső fokon eljáró bíróságra háruló azon kötelezettségét, hogy a Bírósághoz forduljon előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel, amint azt a DIGI kérte. A DIGI úgy véli, hogy e körülmények között, a Bíróság által a 2017. július 8‑i Lucchini ítéletben (
34
) elfogadott megoldással összhangban a jogerőre vonatkozó nemzeti szabályok alkalmazását mellőzni kell az uniós jogi szabályok teljes érvényesülése érdekében.
93.
E tekintetben elegendő arra emlékeztetni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a jogerő elve úgy az uniós, mint a nemzeti jogrendekben jelentős szerepet tölt be, az uniós jog nem írja elő a nemzeti bíróságnak, hogy mellőzze a bírósági határozatokat jogerőre emelő belső eljárási szabályok alkalmazását, még akkor sem, ha ez lehetővé tenné az uniós joggal összeegyeztethetetlen nemzeti helyzet orvoslását. (
35
) Ebből az következik, hogy bár a Lucchini ítéletből az tűnik ki, hogy egy nemzeti bíróság jogerőssé vált határozatára nem lehet hivatkozni valamely uniós intézmény kizárólagos hatásköre gyakorlásának megakadályozása érdekében, az ilyen tényálláson kívül nem áll fenn az alkalmazás mellőzésének e kötelezettsége.
94.
Mindazonáltal az is az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy ha az alkalmazandó belső eljárási szabályok lehetővé teszik a nemzeti bíróság számára, hogy bizonyos feltételek mellett visszavonjon egy jogerőre emelkedett határozatot annak érdekében, hogy az a határozat nyomán kialakult helyzetet a nemzeti joggal összeegyeztethetővé tegye, e feltételek teljesülése esetén az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés követelményének megfelelően e lehetőségnek érvényesülnie kell abból a célból, hogy a helyzet uniós joggal való összeegyeztethetőségét helyreállítsák. (
36
) Ez esetben is a nemzeti bíróság feladata annak értékelése, hogy e lehetőség fennáll‑e az általa vizsgált ügyben, és teljesülnek‑e az ehhez kapcsolódó feltételek. (
37
)
95.
A fenti megfontolások alapján véleményem szerint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy egy olyan szervezet, amely részt vesz a nemzeti szabályozó hatóság által az engedélyezési irányelv 7. cikkének értelmében a frekvenciahasználati jogok megadása céljából szervezett árverési eljárásban, jogorvoslati joggal rendelkezik a nemzeti szabályozó hatóság által az ezen eljárás keretében hozott határozatokkal szemben, legyen szó akár olyan határozatokról, amelyeknek e szervezet a címzettje, illetve – amennyiben fennállnak az említett 4. cikk (1) bekezdésében előírt feltételek – akár olyan határozatokról, amelyeknek e szervezet nem közvetlenül címzettje. Valamely, ezen eljárásból kizárt vállalkozásnak a frekvenciákat odaítélő végső határozattal szembeni kereshetőségi joga nem függ attól, hogy a kizáró határozat jogerős‑e, vagy sem, amennyiben megállapításra kerül, hogy az említett vállalkozás megfelel a keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdésében előírt feltételeknek.
IV. Végkövetkeztetés
96.
A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Fővárosi Törvényszék által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket a következőképpen válaszolja meg:
„1.
Az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló 2002/21/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 4. cikkének (1) bekezdését a következőképpen kell értelmezni:
–
nem ellentétes az e rendelkezés értelmében vett »elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozás« minőségnek egy olyan vállalkozás tekintetében történő elismerésével, amely megfelel azon feltételeknek, amelyek az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről szóló 2002/20/EK európai parlament és tanács irányelv 3. cikke (2) bekezdésének első mondata szerinti általános felhatalmazásra vonatkoznak abban a tagállamban, amelyhez az a nemzeti szabályozó hatóság tartozik, amely elfogadta a szóban forgó határozatot, egyrészt az a tény, hogy e vállalkozás nincs még jelen az említett tagállam piacán, és ott nem jegyezték be az említett 3. cikk (2) bekezdésének második mondata alapján, másrészt pedig az a körülmény, hogy e vállalkozás aktuálisan nem nyújt elektronikus hírközlési szolgáltatásokat, mindazonáltal azzal a feltétellel, hogy e vállalkozás bizonyítja annak valós szándékát, illetve annak nem hipotetikus, hanem tényleges, az infrastruktúrában és a technológiában tükröződő lehetőségét, hogy be tud illeszkedni az elektronikus hírközlő hálózatok és/vagy elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának piacára. Az említett »elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozás« minőség azon jogi személy tekintetében is elismerhető, amely bár nem végez közvetlenül elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására irányuló tevékenységet, egy ilyen szolgáltatásokat nyújtó csoport holdingtársasága;
–
ahhoz, hogy a nemzeti szabályozó hatóságnak az e rendelkezés értelmében vett határozatával szemben jogorvoslati joggal rendelkezzen, egy olyan vállalkozásnak, amely elektronikus hírközlési hálózatokat szolgáltat vagy elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújt, bizonyítania kell, hogy e határozat közvetlenül sértheti azon jogait, amelyek az uniós jogrend, és különösen az elektronikus hírközlési szolgáltatásokra vonatkozó irányelvek értelmében illetik meg. Bár e jogsérelemnek nem kell szükségszerűen bizonyosnak és aktuálisnak lennie, mindazonáltal olyannak kell lennie, hogy észszerűen valószínű módon következhessen be. Egy olyan vállalkozást, amely megfelel a 2002/21 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett »elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozás« fogalmának, és amely ajánlatot nyújtott be egy rádiófrekvencia‑használati jogok odaítélésére irányuló kiválasztási eljárásban való részvétele céljából, az e rendelkezés értelmében vett, a kiválasztási eljárás eredményét megállapító határozat által »érintett félnek« kell tekinteni. E vállalkozásnak nem szűnik meg a fent említett »érintett fél« minősége azon puszta tény miatt, hogy azon okból zárták ki ezen eljárásból, mert nem felelt meg azon feltételnek, hogy egy, az árverési eljárás megindítását megelőző meghatározott időtartamon keresztül nem marasztalták el a versenyszabályok megsértéséért;
–
egy olyan szervezet, amely részt vesz a nemzeti szabályozó hatóság által a 2002/20 irányelv 7. cikkének értelmében a frekvenciahasználati jogok megadása céljából szervezett árverési eljárásban, jogorvoslati joggal rendelkezik a nemzeti szabályozó hatóság által az ezen eljárás keretében hozott határozatokkal szemben, legyen szó akár olyan határozatokról, amelyeknek e szervezet a címzettje, illetve – amennyiben fennállnak a 2002/21 irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében előírt feltételek – akár olyan határozatokról, amelyeknek e szervezet nem közvetlenül címzettje. Valamely, ezen eljárásból kizárt vállalkozásnak a frekvenciákat odaítélő végső határozattal szembeni kereshetőségi joga nem függ attól, hogy a kizáró határozat jogerős‑e, vagy sem, amennyiben megállapításra kerül, hogy az említett vállalkozás megfelel az említett 4. cikk (1) bekezdésében előírt feltételeknek.
2.
A nemzeti szabályozó hatóság által a 2002/20 irányelv 7. cikke alapján lefolytatott árverési eljárás, valamint e hatóság ezen eljárás eredményét megállapító határozata a hatékony és torzulásmentes verseny védelmének célkitűzését követi.”
(
1
)	Eredeti nyelv: olasz.
(
2
)	Az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló, 2002. március 7‑i 2002/21/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (keretirányelv) (HL 2002. L 108., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 349. o.).
(
3
)	Az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről szóló, 2002. március 7‑i 2002/20/EK európai parlament és tanács irányelv (engedélyezési irányelv) (HL 2002. L 108., 21. o.).
(
4
)	Az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló 2002/21/EK irányelv, az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és kapcsolódó eszközökhöz való hozzáférésről, valamint azok összekapcsolásáról szóló 2002/19/EK irányelv és az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről szóló 2002/20/EK irányelv módosításáról szóló, 2009. november 25‑i 2009/140/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2009. L 337., 37. o.; helyesbítés: HL 2013. L 241., 8. o.).
(
5
)	Az Európai Elektronikus Hírközlési Kódex létrehozásáról szóló, 2018. december 11‑i (EU) 2018/1972 európai parlamenti és tanácsi irányelv (átdolgozás) (HL 2018. L 321., 36. o.; helyesbítések: HL 2020. L 191., 7. o.; HL 2019. L 334., 164. o.).
(
6
)	A dokumentáció (61) bekezdésének n) pontja értelmében az árverési eljárásból ki voltak zárva azok a szervezetek, amelyek az eljárás megindítását megelőző 24 hónapban címzettjei voltak olyan jogerős közigazgatási határozatnak, amely a versenyt korlátozó megállapodások tilalmának megsértését, erőfölénnyel való visszaélést, illetve az összefonódásra vonatkozó szabályok megsértését állapította meg.
(
7
)	C‑426/05, EU:C:2008:103.
(
8
)	C‑55/06, EU:C:2008:244.
(
9
)	C‑282/13, EU:C:2015:24.
(
10
)	A Tele2 ítélet alapjául szolgáló ügyben egy nemzeti szabályozó hatóság által a keretirányelv 16. cikke szerinti piacelemzési eljárás keretében elfogadott határozatról volt szó, (a távközlési szolgáltatások belső piacának a nyílt hálózatellátás bevezetése révén történő létrehozataláról szóló, 1990. június 28‑i 90/387/EGK tanácsi irányelvre [Open Network Provision – ONP] [HL 1990. L 192., 1. o.] vonatkozó) Arcor ítélet alapjául szolgáló ügyben pedig arról a határozatról, amellyel a nemzeti szabályozó hatóság jóváhagyta a vezetékes telefonhálózat működtetője által alkalmazott díjszabásokat helyi hurokja tekintetében, végül a T‑Mobile ítélet alapjául szolgáló ügyben egy, a frekvenciák kijelölését módosító határozatról.
(
11
)	Lásd ebben az értelemben: Tele2 ítélet, 32. pont, Arcor ítélet, 175. és 176. pont, valamint T‑Mobile ítélet, 34. pont. Lásd továbbá: 2016. október 13‑iPolkomtel ítélet (C‑231/15, EU:C:2016:769, 20. és 24. pont).
(
12
)	Lásd: Tele2 ítélet, 36. pont.
(
13
)	A helyi hurok átengedéséről szóló, 2000. december 18‑i 2887/2000/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2000. L 336., 4. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 26. kötet, 83. o.). E rendelet fent említett 2. cikkének b) pontja értelmében a „»kedvezményezett«: olyan harmadik fél, aki, illetve amely a 97/13/EK irányelvvel összhangban megfelelően felhatalmazott arra, vagy a nemzeti jogszabályok alapján jogosult arra, hogy hírközlési szolgáltatásokat nyújtson, és aki, illetve amely megfelel a helyi hurok átengedésére vonatkozó feltételeknek”.
(
14
)	Lásd: Arcor ítélet, 176. pont.
(
15
)	Lásd ebben az értelemben a 90/387 irányelv 5a. cikke (3) bekezdésének a 2887/2000 rendelet 2. cikkének b) pontja értelmében vett kedvezményezettekre történő alkalmazását illetően az Arcor ítélet 176. pontját.
(
16
)	T‑Mobile ítélet, 37. pont.
(
17
)	Az e rendelkezésben szereplő meghatározás alapján a „felhasználó”„a nyilvánosan elérhető elektronikus hírközlési szolgáltatást használó vagy kérelmező jogi személy vagy természetes személy”.
(
18
)	A 2014. április 30‑iUPC DTH ítéletben (C‑475/12, EU:C:2014:285, 55. és 57. pont) a Bíróság nem állapította meg az elektromos hírközlési szolgáltatásokat nyújtó személy általános meghatározását, és az esettől függő meghatározást részesítette előnyben.
(
19
)	Lásd az engedélyezési irányelv (3) és (4) preambulumbekezdését.
(
20
)	Lásd az engedélyezési irányelv (7) preambulumbekezdését.
(
21
)	Az engedélyezési irányelv 2. cikkének (2) bekezdése értelmében az „általános felhatalmazás”„a tagállam által létrehozott jogi keretszabályozás, amely […] biztosítja az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására vonatkozó jogokat, és az elektronikus hírközlő hálózatok, illetve elektronikus hírközlési szolgáltatások valamennyi típusára vagy egyedi típusaira alkalmazandó, az ágazatra jellemző kötelezettségeket állapít meg.”
(
22
)	Az ügyben a tárgyaláson az NMHH előadta, hogy a bejelentés nem volt az árverési eljárásban való részvétel feltétele.
(
23
)	Lásd: Tele2 ítélet, 38. pont.
(
24
)	Lásd: 2017. július 26‑iPersidera ítélet (C‑112/16, EU:C:2017:597, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
25
)	Lásd: 2017. július 26‑iPersidera ítélet (C‑112/16, EU:C:2017:597, 42. pont).
(
26
)	Lásd: Tele2 ítélet, 48. pont.
(
27
)	Lásd: T‑Mobile ítélet, 37. pont.
(
28
)	Lásd: Arcor ítélet, 176. pont.
(
29
)	Lásd: Tele2 ítélet, 38. pont.
(
30
)	Ilyen értelmű jogszabályi információ hiányában úgy vélem, hogy nem alkalmazható az engedélyezési irányelv 7. cikkének értelmében a nemzeti szabályozó hatóság által indított eljárásokra egy, az árubeszerzésre és az építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélésével kapcsolatos jogorvoslati eljárás alkalmazására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1989. december 21‑i 89/665/EGK tanácsi irányelvnek (HL 1989. L 395., 33. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 246. o.) a Bíróság által értelmezett 2a. cikke (2) bekezdése második albekezdésében előírttal analóg szabályozás. Lásd: 2021. december 21‑iRandstad Italia ítélet (C‑497/20, EU:C:2021:1037, 75. pont); 2019. szeptember 5‑iLombardi ítélet (C‑333/18, EU:C:2019:675, 31. pont).
(
31
)	Lásd: 2017. június 8‑iVinyls Italia ítélet (C‑54/16, EU:C:2017:433, 52. és 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
32
)	Lásd: 2016. július 28‑iKratzer ítélet (C‑423/15, EU:C:2016:604, 37–42. pont), 2021. szeptember 9‑iGE Auto Service Leasing ítélet (C‑294/20, EU:C:2021:723, 65. pont).
(
33
)	A DIGI e tekintetben a 2021. október 6‑iConsorzio Italian Management és Catania Multiservizi ítéletre (C‑561/19, EU:C:2021:799) hivatkozik.
(
34
)	C‑119/05, EU:C:2007:434, 59–63. pont (a továbbiakban. Lucchini ítélet).
(
35
)	Lásd: 2020. július 16‑iCabinet de avocat UR ítélet (Ügyvédek héakötelezettsége), (C‑424/19, EU:C:2020:581, 22. és 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
36
)	Lásd: 2020. július 16‑iCabinet de avocat UR ítélet (Ügyvédek héakötelezettsége), (C‑424/19, EU:C:2020:581, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ezenfelül, mivel a végső fokon eljáró bíróságnak az uniós jogból eredő jogok megsértését jelentő határozata ellen rendes úton fellebbezni már nem lehet, a Bíróság megállapította, hogy a jogerő elvével nem ellentétes a tagállamnak az ilyen határozatból eredő felelőssége elvének elismerése, lásd: 2019. július 29‑iHochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe ítélet (C‑620/17, EU:C:2019:630, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
37
)	Lásd ebben az értelemben: 2019. december 18‑iHochtief végzés (C‑362/18, nem tették közzé, EU:C:2019:1100, 64. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).