62021CC0312
JULIANE KOKOTT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2022. szeptember 22. (
1
)
C‑312/21. sz. ügy
Tráficos Manuel Ferrer S.L.,
Ignacio
kontra
Daimler AG
(a Juzgado de lo Mercantil no 3 de Valencia [valenciai 3. sz. kereskedelmi bíróság, Spanyolország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Verseny – Kartelljog – Magánjogi jogérvényesítés – »Tehergépjármű‑kartell« – EUMSZ 101. cikk – A tényleges érvényesülés elve – 2014/104/EU irányelv – Az eljárási költségek megosztására vonatkozó nemzeti szabályozás – Információs aszimmetria – A kár számszerűsítésének lehetetlensége vagy túlzott nehézsége – A kár mértékének felbecslése”
I. Bevezetés
1.
Észszerű‑e, hogy részleges pernyertesség esetén a kartellel okozott kár megtérítését követelő felperesnek az eljárási költségek felét kelljen viselnie, vagy ez túlzottan akadályozza a kartelljogi kártérítéshez való jog érvényesítését? Felbecsülheti‑e továbbá a nemzeti bíróság a kartellkárok mértékét, ha a felperesek hozzáférést kaptak azon adatokhoz, amelyeken az alperes károkra vonatkozó szakértői tanulmánya alapult, és ha a kártérítési követelés olyan árukra is vonatkozik, amelyeket a felperesek nem az alperestől, hanem a kartell más résztvevőitől vásároltak?
2.
Lényegében ezek azok a kérdések, amelyekkel a Bíróság a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem keretében foglalkozik. E kérdések az úgynevezett „tehergépjármű‑kartellel” összefüggésben merülnek fel, amely – különösen Spanyolországban – számos kártérítési keresethez vezetett, és amellyel a Bíróságnak más eljárásokban is foglalkoznia kellett, illetve kell majd foglalkoznia. (
2
)
3.
A szóban forgó kérdések a kartellel okozott károk megtérítésével kapcsolatos azon jól ismert alapvető problémákkal függnek össze, amelyek különösen a károsultak és a kartell résztvevői közötti információs aszimmetriára, valamint a kár fennállásának bizonyítása során felmerülő nehézségekre és a kár mértékének számszerűsítésére vonatkoznak. Ezeket a problémákat a tagállamok és az Európai Unió versenyjogi rendelkezéseinek megsértésén alapuló, nemzeti jog szerinti kártérítési keresetekre irányadó egyes szabályokról szóló 2014/104/EU irányelv (a továbbiakban: 2014/104 irányelv) (
3
) hivatott orvosolni. Ezen irányelv vonatkozó rendelkezései a jelen ügyben alkalmazandók, és ezért figyelembe vehetők az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megválaszolásához.
II. Jogi keret
A. Az uniós jog
4.
Az EUMSZ 101. cikk mellett a jelen ügy uniós jogi hátteréül a 2014/104 irányelv szolgál.
5.
A 2014/104 irányelv (14) és (15) preambulumbekezdése a kartellel kapcsolatos magánjogi kártérítési perekben felmerülő bizonyítási nehézségekre vonatkozik:
„(14)
Az uniós vagy a nemzeti versenyjogi jogsértéseken alapuló kártérítési keresetek jellemzően összetett tény‑ és gazdasági elemzést igényelnek. A kártérítési igény megalapozottságának igazolásához szükséges bizonyítékok gyakran kizárólag az ellenérdekű fél vagy harmadik felek birtokában vannak; e bizonyítékokat a felperes kellő mértékben nem ismeri, vagy nem fér hozzájuk. Ilyen körülmények között a felperesre vonatkozó azon szigorú jogi követelmények, amelyek szerint a kereset indításakor részletesen ismertetnie kell az ügyre vonatkozó valamennyi tényt, valamint pontosan meghatározott bizonyítékokat kell szolgáltatnia, szükségtelenül hátrányosan befolyásolhatják az EUMSZ‑ben biztosított kártérítéshez való jog hatékony gyakorlását.
(15)
A bizonyítékok az uniós vagy nemzeti versenyjogi jogsértésekkel okozott kár megtérítése iránti keresetek indításának fontos elemei. Mivel azonban a versenyjogi pereket információs aszimmetria jellemzi, biztosítani kell, hogy a felperesek anélkül gyakorolhassák az igényük alátámasztásához szükséges bizonyítékok feltárásához való jogukat, hogy konkrét bizonyítékokat kellene megjelölniük. Az egyenlő esélyek biztosítása érdekében ennek lehetőségét a kártérítési keresetek alperesei számára is biztosítani kell annak érdekében, hogy kérhessék a bizonyítékok e felperesek általi feltárását. Lehetővé kell tenni a nemzeti bíróságok számára azt is, hogy harmadik feleket, többek között hatóságokat kötelezzenek bizonyítékok feltárására. […]”
6.
A 2014/104 irányelv (45) és (46) preambulumbekezdése rávilágít az egyéni kartellkárok mértéke számszerűsítésének problémájára:
„(45)
Miután a károsult fél bizonyította, hogy versenyjogi jogsértés következtében kárt szenvedett el, a kár mértékét is bizonyítania kell ahhoz, hogy kártérítésben részesüljön. A versenyjogi ügyekben a kár számszerűsítése során különösen nagy számú tényt kell figyelembe venni, ami összetett gazdasági modellek alkalmazását teheti szükségessé. Ez gyakran nagyon költséges, és nehézségeket okoz a felpereseknek az igényük alátámasztásához szükséges adatok beszerzését illetően. Ily módon a kár versenyjogi ügyekben való számszerűsítése lényegi akadályát képezheti a kártérítési igények hatékonyságának.
(46)
A versenyjogi jogsértéssel okozott kár számszerűsítésére vonatkozó uniós szabályok hiányában az egyes tagállamok nemzeti jogrendszerének kell saját szabályokat meghatároznia a kár számszerűsítésére vonatkozóan, továbbá a tagállamok és a nemzeti bíróságok feladata annak meghatározása, hogy milyen követelményeket kell teljesítenie a felperesnek az elszenvedett kár összegének bizonyításához, mely módszerek használhatók az összeg számszerűsítéséhez, és milyen következményekkel jár az, ha e követelmények nem teljesülnek maradéktalanul. A kár versenyjogi ügyekben való számszerűsítésére vonatkozó nemzeti jogi követelmények azonban nem lehetnek kedvezőtlenebbek azoknál, amelyek a hasonló belföldi keresetekre vonatkoznak (egyenértékűség elve), és a kártérítéshez való uniós jog gyakorlását sem tehetik gyakorlatilag lehetetlenné vagy túlságosan nehézzé (tényleges érvényesülés elve). Figyelemmel kell lenni a felek közötti információs aszimmetriára, valamint arra, hogy a kár számszerűsítése annak értékelését jelenti, hogy a szóban forgó piac hogyan alakult volna a jogsértés hiányában. Ezen értékelés keretében egy olyan helyzettel kell összehasonlítást végezni, amely már meghatározásánál fogva hipotetikus, és így az értékelés sosem végezhető el teljes pontossággal. Ezért indokolt hatáskört biztosítani a nemzeti bíróságoknak a versenyjogi jogsértéssel okozott kár összegének felbecslésére. […]”
7.
A 2014/104 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése szabályozza a bizonyítékok feltárására való bírósági kötelezést:
„(1) A tagállamok biztosítják, hogy az Unióban indított kártérítési eljárásokban azon felperes kérésére, aki a kárigény elfogadhatóságának alátámasztásához elegendő, az ésszerűen rendelkezésre álló tényeket és bizonyítékot tartalmazó, megalapozott indokolást nyújtott be, a nemzeti bíróságok az e fejezetben meghatározott feltételeknek megfelelően kötelezhessék az alperest vagy a harmadik felet az ellenőrzésük alatt álló releváns bizonyítékok feltárására. A tagállamok biztosítják, hogy a nemzeti bíróságok az alperes kérelmére a felperest vagy a harmadik felet kötelezhessék a releváns bizonyítékok feltárására. […]”
8.
A 2014/104 irányelv 17. cikkének címe „A kár számszerűsítése”, és az (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1) A tagállamok biztosítják, hogy a kár számszerűsítéséhez megkövetelt bizonyítási teher és a bizonyítékok tekintetében előírt követelmények ne tegyék gyakorlatilag lehetetlenné vagy túlságosan nehézzé a kártérítéshez való jog érvényesítését. A tagállamok biztosítják, hogy a nemzeti bíróságok hatáskörrel rendelkezzenek a kár mértékének a nemzeti eljárásokkal összhangban történő felbecslésére, amennyiben megállapítást nyer, hogy a felperes kárt szenvedett, azonban a kár mértékét a rendelkezésre álló bizonyítékok alapján gyakorlatilag lehetetlen vagy túlságosan nehéz pontosan számszerűsíteni.”
9.
A 2014/104 irányelv 22. cikke szabályozza ezen irányelv időbeli hatályát:
„(1)   A tagállamok biztosítják, hogy a 21. cikk értelmében az ezen irányelv anyagi jogi rendelkezéseinek való megfelelés céljából elfogadott nemzeti intézkedések ne legyenek visszamenőleges hatállyal alkalmazhatók.
(2)   A tagállamok biztosítják, hogy a 21. cikk értelmében elfogadott, az (1) bekezdésben említettektől eltérő nemzeti intézkedések nem alkalmazhatóak az olyan kártérítési keresetekre, amelyeket valamely nemzeti bíróságnál 2014. december 26. előtt indítottak.”
B. A spanyol jog
10.
A 2000. január 7‑i Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (a polgári perrendtartásról szóló 1/2000. sz. törvény, a BOE 2000. január 8‑i 7. száma, 575. o.; a továbbiakban: LEC) 394. cikkének 1. és 2. bekezdése a jelen ügyben irányadó változatában a következőképpen szól:
„1.   A megállapítási eljárásokban az elsőfokú eljárás költségeit az a fél viseli, akinek valamennyi kérelmét elutasították, kivéve ha a bíróság úgy ítéli meg – és ezt megindokolja –, hogy az üggyel kapcsolatban komoly ténybeli vagy jogi kétségek merültek fel. […]
2.   Amennyiben a kérelmeknek részben helyt adnak, vagy azokat részben elutasítják, mindegyik fél viseli az általa okozott költségeket és a közös költségeket fele arányban, kivéve ha a jogvita során tanúsított gondatlan eljárása miatt az egyik felet indokolt a költségek viselésére kötelezni.”
11.
2017. május 27‑én, tehát öt hónappal a 2014/104 irányelv átültetésére rendelkezésre álló, 2016. december 27‑i határidő lejártát követően lépett hatályba az ezen irányelvet a spanyol jogba átültető, 2017. május 26‑i Real Decreto‑ley 9/2017, por el que se transponen directivas de la Unión Europea en los ámbitos financiero, mercantil y sanitario, y sobre el desplazamiento de trabajadores (a pénzügyi, kereskedelmi és egészségügyi, valamint a munkavállalók kiküldetésére vonatkozó európai uniós irányelvek átültetéséről szóló 9/2017. sz. királyi törvényerejű rendelet) (a BOE 2017. május 27‑i 126. száma, 42820. o.).
12.
A 2014/104 irányelv átültetése többek között a LEC 283bis. cikkének beillesztéséhez vezetett, amely megfelel az irányelv 5. cikkének.
III. Az alapjogvita
13.
2019. október 11‑én D. Ignacio és a Tráficos Manuel Ferrer, S.L. spanyol társaság (a továbbiakban: felperesek) polgári jogi kártérítésre irányuló és az EUMSZ 101. cikken, illetve a spanyol Código Civil 1902. cikkén alapuló keresetet indított a Daimler AG (a továbbiakban: Daimler vagy alperes) ellen.
14.
E kereset hátterében az áll, hogy az alperes a 2016. július 19‑i bizottsági határozatban (
4
) megállapítottak szerint 1997 és 2011 között más európai tehergépkocsi‑gyártókkal összehangolt magatartás formájában megsértette a versenyjogot (úgynevezett „tehergépjármű‑kartell”). Olyan megállapodásokról volt szó, amelyek bizonyos tehergépjármű‑típusok bruttó árának megállapítására és megemelésére, valamint a szennyezőanyag‑kibocsátás elkerülését célzó új technológiák bevezetésével járó költségek áthárítására irányultak.
15.
A felperesek keresetük alátámasztása érdekében arra hivatkoznak, hogy a kartell fennállásának időtartama alatt olyan Mercedes, Renault és Iveco márkájú tehergépjárműveket vásároltak, amelyeket a tehergépjármű‑gyártók Bizottság által szankcionált magatartása érintett. Az alapeljárás alperese gyártja a Mercedes márkájú tehergépjárművet.
16.
A felperesek úgy vélik, hogy a versenyellenes árrögzítő megállapodások alapján a megvásárolt járművek túlárazása formájában káruk keletkezett. Ezt az általuk benyújtott, a felmerült kárt számszerűsítő szakértői tanulmánnyal bizonyítják. E tanulmánnyal szemben az alperes saját szakértői tanulmányt nyújtott be, amely szerint a felperesek tanulmányának alapja, feltételezései és módszertana nem megfelelő. Az alperes ezután hozzáférést biztosított a felpereseknek az alperes szakértői tanulmányában figyelembe vett valamennyi adathoz. Ezt követően a felperesek az alperes adataihoz való hozzáférés révén elért eredmények alapján benyújtottak egy másik „műszaki tanulmányt”, saját szakértői tanulmányukat azonban nem fogalmazták át.
17.
Ezenkívül a Renault Trucks SAS és az Iveco SPA (a felperesek által vásárolt többi tehergépjármű gyártójának) perbe vonására irányuló alperesi kérelmet a bíróság elutasította azzal az indokkal, hogy a perbe hívás törvényi feltételi nem teljesülnek, és az eljárás csak a Daimler ellen folytatódott.
IV. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem és a Bíróság előtti eljárás
18.
E körülmények között a Juzgado de lo Mercantil no 3 de Valencia (valenciai 3. sz. kereskedelmi bíróság, Spanyolország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és a Bíróság Hivatalához 2021. május 19‑én érkezett, 2021. május 10‑i határozatával előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
1)
Összeegyeztethető‑e az EUMSZ 101. cikkbe ütköző versenyellenes magatartás károsultjának teljes kártérítéshez való jogával az e jogot értelmező ítélkezési gyakorlat értelmében a LEC 394. cikkének (2) bekezdésében foglalt azon szabályozás, amely lehetővé teszi, hogy e károsultat az eljárási költségek egy részének viselésére kötelezzék a jogalap nélkül felárként fizetett és a kártérítés iránti kérelmének való részleges helyt adást követően a részére visszafizetendő összegek mértékétől függően, amely kereset elbírálása során a bíróság deklaratív előfeltevésként feltételezi a versenyjogi jogsértés fennállását, valamint a jogsértés és a kár bekövetkezése közötti okozati összefüggést, amely kárt az eljárás eredményeképpen valóban megállapítják, számszerűsítik és elismerik?
2)
A nemzeti bíróság azon jogköre, hogy a kár összegét megbecsülje, a Charta 47. cikkével összefüggésben abban az esetben is lehetővé teszi‑e a kár másodlagosan és önállóan történő számszerűsítését információs aszimmetria vagy a számszerűsítés legyőzhetetlen nehézségei fennállásának megállapítását követően – amelyek nem hiúsíthatják meg az EUMSZ 101. cikkbe ütköző versenyellenes magatartás károsultjának teljes kártérítéshez való jogát –, ha a túlárazást eredményező kartellben álló versenyjogi jogsértés károsultja az eljárás során hozzáférést kapott azon adatokhoz, amelyekre az alperes a megtérítendő kár fennállásának kizárása érdekében a szakértői tanulmányát alapozta?
3)
A nemzeti bíróság azon jogköre, hogy a kár összegét megbecsülje, a Charta 47. cikkével összefüggésben abban az esetben is lehetővé teszi‑e a kár másodlagosan és önállóan történő számszerűsítését információs aszimmetria vagy a számszerűsítés legyőzhetetlen nehézségei fennállásának megállapítását követően – amelyek nem hiúsíthatják meg az EUMSZ 101. cikkbe ütköző versenyellenes magatartás károsultjának teljes kártérítéshez való jogát –, ha a túlárazást eredményező kartellben álló versenyjogi jogsértés károsultja a közigazgatási határozat egyik olyan címzettjével szemben érvényesíti a kártérítési igényét, amely e károkért egyetemlegesen felel, de amely a szóban forgó károsult által vásárolt terméket vagy szolgáltatást nem forgalmazta?
19.
A Bíróság előtti eljárásban a felperesek, a Daimler, Spanyolország, valamint az Európai Bizottság terjesztett elő írásbeli észrevételeket.
V. Értékelés
20.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem érdemi értékelése (B) előtt ki kell térni Spanyolországnak az elfogadhatósággal kapcsolatos kifogásaira (A).
A. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságáról
21.
Spanyolország vitatja mind a Bíróságnak az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megválaszolására vonatkozó hatáskörét (1), mind e kérdések elfogadhatóságát (2).
1.
A Bíróság hatásköréről
22.
Spanyolország egyrészt azt állítja, hogy a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés megválaszolására, mivel ez a kérdés nem tartozik az uniós jog hatálya alá. A LEC 394. cikkének (2) bekezdése a jogviták esetében általánosságban szabályozza a költségek megosztását, és nem ültet át uniós jogi rendelkezést. Az, hogy a jogvita érdemben uniós jogra vonatkozik, nem változtat ezen semmit, mivel az EUMSZ 101. cikk nem érintheti a költségviselés nemzeti jogban foglalt szabályait.
23.
E kifogás nem lehet eredményes.
24.
A polgári eljárásjog uniós jogi harmonizációjának hiányában a polgári jogi igények érvényesítésének szabályozása ugyan az eljárási autonómia elve alapján a tagállamok belső jogrendjébe tartozik. (
5
) Ezenkívül a 2014/104 irányelv sem tartalmaz a költségek viselésére vonatkozóan konkrét rendelkezést.
25.
Ugyanakkor azon eljárási szabályok, amelyek célja, hogy biztosítsák azoknak a jogoknak a védelmét, amelyeket az uniós jog az érintetteknek biztosít – még ha az eljárási autonómia elve alapján az egyes tagállamok belső jogrendjére tartoznak is –, az uniós jog hatálya alá tartoznak annyiban, hogy meg kell felelniük az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvének. (
6
) Ezért a Bíróság hatáskörrel rendelkezik arra, hogy iránymutatást nyújtson a kérdést előterjesztő bíróságnak annak megállapításához, hogy az érintett nemzeti szabályozás összeegyeztethető‑e ezekkel az elvekkel. (
7
)
26.
Mivel az alapeljárás az EUMSZ 101. cikken alapuló kártérítési igényekre vonatkozik, az alapeljárásban előterjesztett kereset az uniós jogból eredő jogok érvényesítését szolgálja, és a nemzeti jog szerinti jogérvényesítési szabályait az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés uniós jogi elveihez kell igazítani. Az alapeljárás jogi helyzete tehát az uniós jog hatálya alá tartozik. (
8
)
27.
Másrészt Spanyolország úgy véli, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második és a harmadik kérdés megválaszolására sem rendelkezik hatáskörrel, mivel kizárólag a kérdést előterjesztő bíróság feladata a bizonyítási eljárásra vonatkozó nemzeti szabályok értelmezése, valamint annak megítélése, hogy a jelen ügyben a felek között fennáll‑e információs aszimmetria, és hogy a bizonyításfelvételi lehetőségeket kellőképpen kimerítették‑e.
28.
E kifogásnak sem lehet helyt adni. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második és harmadik kérdés ugyanis szintén az EUMSZ 101. cikkből eredő kártérítési jog érvényesítésének hatékonyságára vonatkozó uniós jogi követelményekre vonatkozik. Ezenkívül az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második és harmadik kérdés az irányelv 17. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik, amely – Spanyolország álláspontjával ellentétben, és amint azt a következő szakaszban kifejtem – a jelen ügyben alkalmazandó.
2.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatóságáról
a)
A 2014/104 irányelvnek az alapeljárásban való alkalmazhatóságáról
29.
Spanyolország azt állítja, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második és harmadik kérdés elfogadhatatlan, mivel azok a 2014/104 irányelv 17. cikke szerinti kárbecslésre vonatkozó jogkörre vonatkoznak. Ez a rendelkezés azonban nem alkalmazható az alapeljárás keretében.
30.
A kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések szövegében ugyan nem hivatkozik a 2014/104 irányelv 17. cikkére, az előzetes döntéshozatal iránti kérelem indokolásában azonban igen. Ezen túlmenően a Bíróságnak minden esetben figyelembe kell vennie a vonatkozó uniós jogi rendelkezéseket annak érdekében, hogy hasznos választ adhasson a kérdést előterjesztő bíróság számára. (
9
)
31.
Az, hogy a 2014/104 irányelv 17. cikke ratione temporis alkalmazandó‑e, ezen irányelv 22. cikkéből következik. A 22. cikk (1) bekezdése szerint az ezen irányelv anyagi jogi rendelkezéseinek átültetése céljából elfogadott nemzeti intézkedések nem alkalmazhatók visszamenőleges hatállyal. Ezzel szemben a (2) bekezdés alapján az (1) bekezdésben említettektől eltérő, az irányelvet átültető nemzeti intézkedések alkalmazhatóak az olyan keresetek keretében, amelyeket az irányelv 2014. december 26‑án történt hatálybalépését követően indítottak.
32.
Amint azt Szpunar főtanácsnok a PACCAR és társai ügyre vonatkozó indítványában megállapította, a 2014/104 irányelv 22. cikkének rendszeréből következik, hogy az „irányelv 22. cikkének (2) bekezdése értelmében vett, »[az anyagi jogi rendelkezéstől] eltérő nemzeti intézkedések[re]« való hivatkozás eljárási jogi rendelkezésre vonatkozik”. (
10
)
33.
A Volvo és DAF Trucks ügyben hozott ítéletében a Bíróság kimondta, hogy (ellentétben Spanyolország jelen eljárásban kifejtett álláspontjával, amelyet azonban még ezen ítélet meghozatala előtt fejtett ki) azt a kérdést, hogy ezen irányelv rendelkezései közül melyek azok, amelyek anyagi jogi jellegűek, és melyek eljárási jellegűek, az uniós jog, nem pedig az alkalmazandó nemzeti jog alapján kell értékelni. Az irányelv 22. cikke ugyanis nem hivatkozik a nemzeti jogra. (
11
)
34.
Ezenfelül a Bíróság ebben az ítéletben egyrészt megállapította, hogy a 2014/104 irányelv 17. cikkének (1) bekezdése, amely a kár mértéke felbecslésének lehetőségére vonatkozik, és amely a jelen ügyben vitatott, eljárási jellegű. (
12
) Másrészt a Bíróság megállapította, hogy e rendelkezés a 2014. december 26‑át és a 2014/104 irányelv nemzeti jogba való átültetésének időpontját követően benyújtott kártérítési kereset esetében ratione temporis alkalmazható. Ez utóbbi időpont azért lényeges, mert nemzeti átültetési rendelkezések hiányában az irányelv rendelkezéseinek magánszemélyekkel szembeni alkalmazása – legalábbis az irányelv átültetési határidejének lejárta előtt – problematikus lenne. (
13
)
35.
Így az irányelv 17. cikkének (1) bekezdését átültető nemzeti rendelkezéseket a 22. cikk (2) bekezdése alapján alkalmazni kell az alapeljárásban. A jelen eljárásban ugyanis a keresetet 2019. október 11‑én, azaz 2014. december 26‑át követően, és az irányelv spanyol jogba való átültetésének 2017. május 27‑i időpontját követően indították (lásd a fenti 11. és 13. pontot).
36.
Az irányelv egyéb olyan rendelkezéseinek időbeli alkalmazhatóságát, amelyek a jelen ügyben relevánsak lehetnek, adott esetben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések érdemi értékelése keretében kell megvizsgálni.
37.
E tekintetben előzetesen meg kell jegyezni, hogy amennyiben az irányelv rendelkezései pusztán deklaratív jelleggel kodifikálják az ítélkezési gyakorlat által korábban elismert elveket, (
14
) ezek az elvek továbbra is alkalmazandók, függetlenül attól, hogy az irányelv vonatkozó rendelkezései a 22. cikk (1) bekezdése értelmében anyagi joginak minősülnek‑e, vagy sem.
38.
Ezenfelül az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések az irányelv alkalmazhatóságától függetlenül mindenképpen elfogadhatóak. Ugyanis még ha az irányelv egyes rendelkezései ratione temporis nem is lennének alkalmazhatók, ezeket a kérdéseket az EUMSZ 101. cikk alapján a tényleges érvényesülés elvével összefüggésben kell megválaszolni.
b)
Az alapeljárásban indított keresetre vonatkozó elévülésről
39.
Spanyolország álláspontjával ellentétben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseknek az alapeljárás szempontjából fennálló relevanciája nem kérdőjelezhető meg azzal az érvvel, hogy az alapeljárásban indított kereset elévült.
40.
A Volvo és DAF Trucks ügyben hozott ítéletében a Bíróság a 2014/104 irányelv 10. cikkét, amely a versenyjogon alapuló kártérítési keresetek elévülési idejét szabályozza, és amely az ilyen keresetek esetében legalább ötéves elévülési időt ír elő, anyagi jogi rendelkezésnek minősítette. (
15
) A Bíróság továbbá megállapította, hogy az elévülési idő főszabály szerint abban az időpontban kezdődik, amikor a Hivatalos Lapban közzéteszik a jogsértést megállapító bizottsági határozat összefoglalóját. (
16
)
41.
Ezenkívül a Bíróság megállapította, hogy előfordulhat, hogy a 2014/104 irányelv 10. cikkében előírt ötéves elévülési időt kell alkalmazni egy olyan kártérítési kereset esetében, amely – noha az irányelv hatálybalépése előtt befejeződött versenyjogi jogsértésre vonatkozik – az ezen irányelvet a nemzeti jogba átültető rendelkezések hatálybalépését követően indult. Ez mindenképpen így van abban az esetben, ha a korábbi szabályok alapján az e keresetre alkalmazandó elévülési idő nem telt el az ugyanezen irányelv átültetésére nyitva álló határidő lejárta előtt, sőt az a nemzeti átültetési szabályok hatálybalépését követően is folyt. (
17
)
42.
Spanyolország tájékoztatása alapján a 2014/104 irányelv átültetése előtt a nemzeti jog szerinti elévülési idő egy év volt. Jelen ügyben a jogsértést megállapító bizottsági határozat összefoglalóját 2017. április 6‑án tették közzé a Hivatalos Lapban. (
18
) A kérdést előterjesztő bíróság általi vizsgálat fenntartásával feltételezhető, hogy a felperesek ezen időpontban jutottak hozzá a keresetük indításához szükséges információkhoz, és az egyéves elévülési idő ezen időpontban kezdődött. Így ez a határidő sem a 2014/104 irányelv átültetésére előírt határidő 2016. december 27‑i lejárta előtt, sem pedig a spanyol átültetési szabályok 2017. május 27‑i hatálybalépése előtt nem járt le (lásd a fenti 11. pontot). Ezáltal – a kérdést előterjesztő bíróság vizsgálatára is figyelemmel – az irányelv 10. cikkét és az annak spanyolországi átültetésével bevezetett ötéves elévülési időt alkalmazni kell az alapeljárásban indított keresetre.
43.
Mivel az alapügyben szereplő keresetet 2019. október 11‑én, tehát az elévülési idő kezdetét követően kevesebb mint öt évvel indították, ez a kereset nem évült el, és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések relevánsak.
3.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságával kapcsolatos következtetés
44.
A fentiek összességéből az következik, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadható.
B. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések tartalmi értékelése
45.
A Juzgado de lo Mercantil no 3 de Valencia (valenciai 3. sz. kereskedelmi bíróság) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett három kérdés lényegében két problémakörre vonatkozik. Egyrészt arról a kérdésről van szó, hogy az eljárási költségekre vonatkozó általános spanyol szabályozás, amely a felperes részleges pernyertessége esetén is a perköltségek fele–fele arányú megosztását írja elő, jelentősen megnehezíti‑e a kartelljogi kártérítéshez való jog érvényesítését (1). Másrészről arról a kérdésről van szó, hogy a nemzeti bíróság milyen feltételek mellett élhet azzal a lehetőséggel, hogy felbecsülje a hivatkozott kartellkárok mértékét (2).
1.
A költségeknek a LEC 394. cikkének (2) bekezdése szerinti megosztásáról (az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés)
46.
A költségekre vonatkozó, a LEC 394. cikkének (2) bekezdésében foglalt szabályozás visszatarthatja a felperest attól, hogy jogait gyakorolja és érvényesítse, mivel számára azt a kockázatot hordozza magában, hogy részleges pernyertesség esetén is viselnie kell az összes saját költségét, valamint a közös költségek felét (a). Felmerül azonban a kérdés, hogy ez a LEC 394. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett szabályozás az uniós joggal összhangban értelmezhető‑e úgy, hogy ne jelentse a kartelljogi kártérítéshez való jog hatékony érvényesítésének indokolatlan akadályát (b).
a)
A költségekre vonatkozó, a LEC 394. cikkének (2) bekezdésében foglalt szabályozás – a kartelljogi kártérítéshez való jog hatékony érvényesítésének indokolatlan akadálya?
47.
Első kérdésével az előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy a LEC 394. cikkének (2) bekezdésében foglalt költségmegosztási szabályozás összeegyeztethető‑e a tényleges érvényesülés elvével és a versenyjogi jogsértéssel okozott kár teljes megtérítéséhez való joggal összefüggésben értelmezett EUMSZ 101. cikkel.
48.
A Bíróságnak a 2014/104 irányelv 4. cikke által deklaratív jelleggel kodifikált tényleges érvényesülés elvével összefüggésben értelmezett EUMSZ 101. cikkel kapcsolatos ítélkezési gyakorlata szerint a versenyjogi jogsértések által okozott károk megtérítéséhez való jog érvényesítésére vonatkozó tagállami eljárási szabályok nem tehetik gyakorlatilag lehetetlenné vagy túlságosan nehézzé az ilyen jogérvényesítést. (
19
)
49.
A LEC 394. cikkének (2) bekezdése szerint a felperes részleges pernyertesség esetén is viseli saját költségeit és a közös költségek felét.
1) A 93/13 irányelvre vonatkozó ítélkezési gyakorlat alkalmazhatósága
50.
E rendelkezés képezte a Caixabank és Banco Bilbao Vizcaya Argentaria ítélet (a továbbiakban: Caixabank ítélet) (
20
) tárgyát, amelyre a kérdést előterjesztő bíróság is hivatkozik. Ezen ítéletben a Bíróság megállapította, hogy a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, a tényleges érvényesülés elvével összefüggésben értelmezett 93/13/EGK irányelvvel (a továbbiakban: 93/13 irányelv) (
21
) ellentétes a LEC 394. cikkében foglalt szabályozás, amennyiben az lehetővé teszi, hogy részleges pernyertességétől függően a fogyasztót kötelezzék az eljárási költségek egy részének viselésére. E megállapítás arra az esetre vonatkozott, amikor a fogyasztó által a tisztességtelen szerződési feltétel semmisségének megállapítása iránt benyújtott kérelemnek teljes egészében, az e szerződési feltétel alapján kifizetett összegek visszatérítése iránti kérelemnek azonban csak részben adnak helyt. A Bíróság szerint a szóban forgó szabályozás ilyen esetben olyan jelentős akadályt jelent, amely visszatarthatja a fogyasztót a 93/13 irányelvben biztosított, a szerződési feltételek esetlegesen tisztességtelen jellegének hatékony bírósági felülvizsgálatához való jogának gyakorlásától.
51.
Átvihető‑e ez a megállapítás a versenyjogi jogsértéseken alapuló uniós jogi kártérítési igények érvényesítésének jelen ügyben érintett területére?
52.
Nyilvánvaló, hogy strukturális párhuzam figyelhető meg a tisztességtelen feltételek problémája és a kartelljogi kártérítés területét jellemző probléma között. Ugyanis tendenciálisan mindkét területen az egyik felet hátrányosan érintő strukturális egyenlőtlenség áll fenn.
53.
Ez az egyenlőtlenség a gyakran szabványosított szerződésmintákat alkalmazó eladók vagy szolgáltatók és a fogyasztók közötti viszonyban közismert. Ezért a 93/13 irányelv preambulumbekezdései értelmében ezen irányelv célja, hogy a polgárokat fogyasztói minőségükben védje és jogaikat megerősítse.
54.
Amint arra a felperesek a jelen ügyben hivatkoznak, és amint az a 2014/104 irányelv (14), (15), (45) és (46) preambulumbekezdéséből is kitűnik, a kartelljogi kártérítéshez való jogot is a károsult felperes és az alperes károkozó közötti strukturális egyenlőtlenség jellemzi. Ez az egyenlőtlenség különösen a felperes szempontjából hátrányos információs aszimmetriából, valamint a bizonyítás és a kár számszerűsítése során felmerülő nehézségekből adódik, amelyeket a 2014/104 irányelv a bizonyítékok feltárására és a kár számszerűsítésére vonatkozó szabályai (5., 6. és 17. cikk) révén kíván megoldani.
55.
Még ha a kartelljogi kártérítési eljárásokban a felperesek általában nem fogyasztók is, a Caixabank ítélet értelmében strukturális alárendeltségi helyzetük mégis megfelelően összehasonlítható a fogyasztókéval.
56.
Amint a felperesek hozzáteszik, a jelen ügyhöz hasonló ügyekben és a tehergépjármű‑kartellt érintő további kártérítési eljárásokban további nehézséget jelent, hogy a károsultak itt gyakran kis‑ vagy középvállalkozások, míg az alperesek multinacionális csoportok. A kartelljogi kártérítési eljárásokban – ugyan nem szükségszerűen – azonban gyakran fordul elő ilyen helyzet. (
22
) Ez megmagyarázza a perfinanszírozási modellek elterjedését is ezen a területen. A kartelljog hatékony érvényesítése érdekében azonban éppen azokat a személyeket kell ösztönözni jogaik érvényesítésére, akiket (abszolút értelemben, bár nem feltétlenül egyénileg nézve) viszonylag kis összegű vagy csak csekély mértékű kár ért.
57.
Ennek során egy további strukturális és teleológiai párhuzam figyelhető meg a 93/13 irányelv és a kartelljogi kártérítés szabályozási területe között a tekintetben, hogy a felperesek mindkét területen saját jogaik érvényesítésével hozzájárulnak az olyan uniós célkitűzések megvalósításához, mint a belső piac működése vagy a tisztességes verseny védelme. A Spanyolország által előadottakkal ellentétben ugyanis a 93/13 irányelv nem csupán az érintett fogyasztók kárának megtérítését célozza, hanem azt is, hogy teljes egészében véget vessen a tisztességtelen feltételek alkalmazásának. Hasonlóképpen, a kartelljogi kártérítéshez való jog nemcsak a jóvátételt biztosítja, hanem az elrettentést is, és ezáltal a versenyjog hatékony érvényesítését is. (
23
) A felperesnek ez az uniós érdekek „védelmezőjeként” vagy „érvényesítőjeként” betöltött szerepe például az állami támogatások vagy a közbeszerzési jog területén a versenytársak által indított keresetek vagy a környezetvédelmi jog területén a kollektív keresetek esetében is megfigyelhető.
58.
Amint a Daimler előadja, a Caixabank ítélet mindazonáltal két követelésen (a szóban forgó kikötés tisztességtelen voltának megállapítása és az e kikötés alapján kifizetett összegek visszafizetése) alapuló ügyre vonatkozott, amelyek közül az első teljes mértékben, a második pedig csak részben volt sikeres. (
24
) Ezzel szemben a jelen ügy tárgyát képező alapeljárás egyetlen kártérítési követelésre vonatkozik.
59.
A Daimler álláspontjával ellentétben ez ugyan nem kérdőjelezi meg alapvetően a két helyzet összehasonlíthatóságát. Mindazonáltal azt eredményezheti, hogy a Caixabank ítéletben foglalt megoldást a jelen ügyben árnyalni kell. Ennek során a következő szempontokat kell figyelembe venni.
2) A 93/13 irányelvvel kapcsolatos ítélkezési gyakorlat árnyalása a kartelljogi kártérítés területén
60.
Először is, nem tűnik kizártnak, hogy a jelen ügyhöz hasonló ügyben is alapvetően a pernyertességből kell kiindulni. Azzal ugyanis, hogy a felperes követelése egy részének helyt adnak, elismerik, hogy a felperesnek a szóban forgó versenyjogi jogsértés következtében kára keletkezett. Ebből a szempontból a jelen helyzet a Caixabank ítélet alapjául szolgáló helyzethez hasonlít, amely ítéletben helyt adtak a szóban forgó kikötés tisztességtelenség jellegének megállapítására irányuló főkövetelésnek.
61.
Másodszor egyet kell érteni azonban a Daimlerrel a tekintetben, hogy a kartelljogi kártérítési eljárásokban – mint általában a kártérítési eljárásokban – a kár összegének kiszámítása központi jelentőségű. A kártérítési jog elismerésekor ugyanis főszabály szerint alapvetően nem egyszerűen egy olyan átalányösszeget ítélnek meg, amelynek semmi köze a konkrét körülményekhez. Ezzel szemben a bizonyítás és a kár számszerűsítése 2014/104 irányelvben foglalt rendszerének (
25
) célja, hogy a kár a lehető legpontosabban számszerűsíthető legyen. A 2014/104 irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében foglalt megdönthető vélelem, amely szerint kartell keretében elkövetett versenyjogi jogsértés esetén vélelmezni kell a károkozás tényét, az irányelv (47) preambulumbekezdése szerint sem terjedhet ki a kár konkrét összegére. Ezért a kartelljogi kártérítési perekben nem tűnik észszerűtlennek, hogy pernyertesség esetén a költségekre vonatkozó döntés tekintetében a követelésnek a felperes részére megítélt hányadát kell alapul venni.
62.
Harmadszor, a költségek megosztása egy olyan ügyben, amelyben mindkét fél részben pernyertes, részben pervesztes, az eljárási méltányosság kifejeződése. (
26
) Amint azt a Daimler megjegyzi, a Bíróság eljárási szabályzata 138. cikkének (3) bekezdése is rendelkezik ilyen költségmegosztásról. Az ilyen szabályozásnak éppen a kártérítési eljárásokban kell elkerülnie azt, hogy a felperesek az elszenvedett kárral nem arányos, túlzott követeléseket támasszanak.
63.
Negyedszer azonban a versenyjogi jogsértésekkel kapcsolatos kártérítési eljárásokra egyébként jellemző, hogy a kár számszerűsítése különösen problematikus, és ezért a kártérítési igények hatékony érvényesítésének lényegi akadályát képezheti (lásd a fenti 54. pontot). Ez az oka annak, hogy az irányelv 17. cikkének (1) bekezdése szerint a nemzeti bíróságok számára lehetőséget kell biztosítani a kár mértékének felbecslésére.
64.
Ötödször, a kár pontos összegének számszerűsítése során felmerülő nehézségek és a becslés lehetősége miatt a versenyjogi kártérítési eljárásokban különösen nagy a részleges pervesztesség kockázata. Ezenfelül, amint azt a 2014/104 irányelv (45) preambulumbekezdése elismeri, és amint azt a kérdést előterjesztő bíróság és a felperesek is megjegyzik, a kár számszerűsítéséhez szükséges gazdasági tanulmány elkészítése igen költséges lehet. Amint azt a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, a ténylegesen kapott kártérítést így jelentősen csökkentheti, hogy viselni kell a költségek felét.
65.
E tényezők kombinációjából következik, hogy a versenyjogi kártérítési eljárásokban annak kockázata, hogy részleges pernyertesség esetén is viselni kell a saját költségeket és a közös költségek felét, a Caixabank ítéletben a részleges pervesztesség kockázatához hasonlóan „olyan jelentős akadályt jelent, amely visszatarthatja a [felperest a kartelljogi kártérítéshez való, EUMSZ 101. cikkből eredő jog] gyakorlásától”. (
27
)
66.
Hatodszor és utolsósorban ez még azonban nem jelenti azt, hogy minden olyan esetben, amikor a felperes részben pernyertes, az alperesnek feltétlenül viselnie kell a felperes összes költségét. Amint ugyanis arra a Daimler hivatkozik, a versenyjogi jogsértés miatt elszenvedett kár teljes megtérítéséhez való, az ítélkezési gyakorlat által elismert (
28
) és a 2014/104 irányelv 3. cikkében kodifikált jog nem szükségszerűen jelenti azt, hogy e jog érvényesítése egyáltalán nem járhat költségekkel. Az a kritérium, amely szerint a károsultnak olyan helyzetbe kell kerülnie, amilyenbe a versenyjogi jogsértés hiányában feltételezhetően került volna (a 3. cikk (2) bekezdése), nem jelenti azt, hogy az ilyen személyt minden esetben ugyanabba a helyzetbe kell hozni, mintha az e kártérítés érvényesítésére irányuló eljárás nem indult volna meg.
67.
E tekintetben a Bíróság a 93/13 irányelvvel kapcsolatos további eljárásban elismerte, hogy a tényleges érvényesülés elvével nem ellentétes, hogy a fogyasztó bizonyos eljárási költségeket viseljen, amikor valamely szerződési feltétel tisztességtelen jellegének megállapítására irányuló keresetet nyújt be. E tekintetben a Bíróság a tényleges érvényesülés elvével összeegyeztethetőnek ítélte, ha a fogyasztók részére nem feltétlenül teljes mértékben, hanem csak észszerű összeg erejéig térítik meg a felmerült ügyvédi költségeiket, feltéve hogy a megtérített költségek nem olyan alacsonyak a vitatott követelés összegéhez képest, hogy a fogyasztót visszatartsák jogai érvényesítésétől. A Bíróság ezt lényegében azzal indokolta, hogy az azon munkadíj összegéért való felelősség, amelyben a fogyasztó az ügyvédjével megállapodott, a fogyasztó felelősségi körébe tartozik, és hogy az alperes eladónak vagy szolgáltatónak nem kell vállalnia azt a kockázatot, hogy a fogyasztó túlzott, az ügyhöz képest nem megfelelő mértékű eljárási költségeinek megfizetésére kötelezik őket. (
29
)
68.
Ebből értelemszerűen a kartelljogi kártérítési eljárások esetében is levezethető, hogy részleges pervesztesség esetén észszerűen elvárható, hogy a felperes viselje saját költségeit vagy legalább azok egy részét, valamint a közös költségek egy részét, feltéve hogy e költségek saját felelősségi körében merülnek fel. Ez lehet a helyzet például akkor, ha a részleges pervesztességet a felperes túlzott követelései vagy pereskedése okozza.
69.
Ha viszont a részleges pervesztesség a versenyjogi jogsértések által okozott károk számszerűsítésének általánosan elismert túlzott strukturális nehézségére vagy akár gyakorlati lehetetlenségére vezethető vissza, akkor az e részleges pervesztességért való felelősség nem a felperes felelősségi körében merül fel, és nem indokolt a felperesre hárítani a kártérítési igényeinek érvényesítésével kapcsolatos költségeket. Ellenkező esetben ez túlságosan nehézzé, sőt gyakorlatilag lehetetlenné tenné az ilyen igények érvényesítését, és ezért valószínűleg visszatartaná a felperest attól, hogy ténylegesen gyakorolja és érvényesítse a kartell által okozott károk megtérítéséhez való jogát.
70.
Ebben az esetben sokkal célszerűbb úgy tekinteni, hogy a felperes részleges pervesztességének kockázata a tiltott versenyjogi jogsértést elkövető alperes felelősségi körébe tartozik. Alapvetően az alpereseket terheli a felelősség a per miatt, mivel kartellt hoztak létre. Az ilyen, árrögzítést célzó kartell legalább olyan súlyú, mint a tisztességtelen feltételek alkalmazása. Ezen túlmenően az ilyen jogsértések tilalma jól ismert, és a kartell károsultjai által indított keresetek és a kapcsolódó eljárási költségek a kartell résztvevői számára előre láthatóak. A kartellkárok számszerűsítésének problémája szintén közismert. A kartell károsultjai részleges pervesztességének kockázata tehát kellően előre látható a károkozók számára. (
30
)
71.
Ezért a versenyjogi kártérítés iránti kereseteknél mindkét fél részleges pernyertessége, illetve pervesztessége esetén indokoltnak és méltányosnak tűnik eltérni a perköltségek megosztásának általános elvétől, ha a felperes részleges pervesztessége a kár számszerűsítésének túlzott nehézségeire vagy e számszerűsítés lehetetlenségére vezethető vissza, és így nem tartozik a felperes felelősségi körébe. Azt, hogy a jelen esetben erről van‑e szó, az egyedi eset konkrét körülményeinek fényében a szóban forgó ügyet tárgyaló bíróságnak kell értékelnie.
72.
A fentiek összességéből az következik, hogy a jelen ügyben – a 93/13 irányelv hatálya alá tartozó területhez hasonlóan – a költségekre vonatkozó, a LEC 394. cikkének (2) bekezdésében foglalt szabályozás nem egyeztethető össze a tényleges érvényesülés elvével, ha e szabályozás a felperes részleges pervesztessége esetén a kár számszerűsítésének túlzott nehézségei vagy e számszerűsítés lehetetlensége miatt ahhoz vezet, hogy a felperesnek mégis viselnie kell a saját költségeit és a közös költségek felét.
b)
Lehetséges‑e a LEC 394. cikkének 1. és 2. bekezdését az uniós joggal összhangban értelmezni?
73.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy a szóban forgó nemzeti rendelkezéseket amennyire csak lehetséges, az uniós jog és különösen az EUMSZ 101. cikk szövegének és céljának fényében értelmezze, anélkül azonban, hogy e nemzeti rendelkezéseket contra legem értelmezné. (
31
)
74.
Ezenkívül azt a kérdést, hogy valamely nemzeti rendelkezés lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé teszi‑e az uniós jog alkalmazását, arra tekintettel kell megvizsgálni, hogy milyen e rendelkezésnek az egész eljárásban betöltött helye, hogy hogyan zajlik az eljárás, és melyek a sajátosságai a különböző nemzeti fórumok előtt. (
32
)
75.
A kérdést előterjesztő bíróság által nyújtott információk szerint a LEC 394. cikkének (1) bekezdését, amely szerint azon fél viseli a költségeket, akinek valamennyi kérelmét elutasították, a spanyol bíróságok a következőképpen értelmezik: azokban az esetekben is, amikor a felperes kérelmei „jelentős részének” helyt adnak („estimación sustancial”/„accueil substantiel des conclusions”), és csak kis mértékben tér el a kért és a megítélt összeg, lehetőség van arra, hogy az alperest kötelezzék a költségek viselésére.
76.
A kérdést előterjesztő bíróság által nyújtott információk és a Daimler által előadottak szerint ezen ítélkezési gyakorlat ugyanakkor (legalábbis szintén) figyelembe veszi a „mennyiségi” és nem csak a „minőségi” pernyertességet. Következésképpen ezen ítélkezési gyakorlat nyilvánvalóan csak akkor alkalmazható, ha azok a kérelmek, amelyek tekintetében a felperes pervesztes lett, az eljárás tárgyához és annak gazdasági összértékéhez viszonyítva másodlagosnak tekinthetők. Nem egyértelmű tehát, hogy ez a „nagy arányú pernyertességre” vonatkozó szabály csak olyan esetekben alkalmazható‑e, amelyekben a felperes eredeti kártérítési követelésének összegszerűség tekintetében csaknem 100%‑ban (vagy legalábbis 70–80%‑nál nagyobb mértékben) helyt adnak. Kérdéses, hogy alkalmazható‑e ez a szabály azokban az esetekben is, amelyekben e pernyertesség összegszerűség tekintetében az eredeti követelés kevesebb mint 70%‑ára vagy 50%‑ára vonatkozik (ami ténylegesen a LEC 394. cikke (2) bekezdésének alkalmazásához vezetne), ha ez a részleges pervesztesség a kár számszerűsítésének túlzott nehézségeire vagy e számszerűsítés gyakorlati lehetetlenségére vezethető vissza.
77.
Ezen túlmenően a Daimler által előadottak szerint a spanyol ítélkezési gyakorlat elismerte annak lehetőségét, hogy még részleges pervesztesség esetén is megtérítsék a felperes teljes költségét, ha az eljárás során módosítja a követelését. A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy ez az ítélkezési gyakorlat a jelenlegihez hasonló helyzetben milyen mértékben vezethet ahhoz, hogy részleges pernyertesség esetén is megtérítsék a felperes költségeit. Ennek során különösen azt kellene megvizsgálni, hogy a követelésnek az eljárás során történő módosítására vonatkozó kötelezettség gyakorlatilag lehetetlenné vagy túlságosan nehézzé tenné‑e a kartellel okozott károk megtérítéséhez való jog érvényesítését. Nem lenne például elfogadható, ha a felperes annak kockázata miatt, hogy viselnie kell az eljárási költségek felét, arra kényszerülne, hogy az eredetileg észszerű követeléseit észszerűtlen mértékűre csökkentse. Ezzel szemben elképzelhető lenne, hogy az alapján, hogy az illetékes bíróság elvégzi a bizonyítékok értékelését, és a kár mértékét felbecsüli, a felperes ezeket a követeléseket módosítja.
78.
A Daimler továbbá előadja, hogy a spanyol bíróságok a versenyjogi kártérítési eljárásokban elismerték, hogy a felperesek még teljes pervesztesség esetén sem kötelezhetők a teljes költség viselésére.
79.
Tisztázatlan marad, hogy a LEC 394. cikkének (2) bekezdése adott esetben lehetővé tenné‑e azt is, hogy a felperest csak arra kötelezzék, hogy a saját és a közös költségek egy részét (és nem az egészet) viselje, ha ez az ügy körülményei, különösen egyrészt a kár számszerűsítésének túlzott nehézségei vagy e számszerűsítés lehetetlensége, másrészt a felek eljárás során tanúsított magatartása alapján indokolt lenne.
80.
A kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy mindezek fényében megvizsgálja, hogy a LEC 394. cikkének 1. és 2. bekezdése az uniós joggal összhangban értelmezhető‑e úgy, hogy a felperes részleges pervesztessége esetén a kár számszerűsítésének túlzott nehézségei vagy e számszerűsítés gyakorlati lehetetlensége miatt az alperes viseli az összes költséget, illetve – az ügy körülményeitől függően – arra kötelezhető, hogy a felperes költségeinek legalább észszerű részét viselje.
c)
Közbenső következtetés
81.
A fenti megfontolások összességéből következik, hogy a tényleges érvényesülés elvével összefüggésben értelmezett EUMSZ 101. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely bizonyos esetekben – a felperes részleges pernyertessége esetén is – a költségek fele‑fele arányban történő megosztását írja elő. Ez azonban azt feltételezi, hogy e szabályozás az uniós joggal összhangban úgy értelmezhető, hogy a felperes részleges pervesztessége esetén a kár számszerűsítésének túlzott nehézségei vagy e számszerűsítés gyakorlati lehetetlensége miatt az alperes viseli az összes költséget, illetve – az ügy körülményeitől függően – arra kötelezhető, hogy a felperes költségeinek legalább észszerű részét viselje.
2.
A kármérték felbecslésének előfeltételeiről (az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második és harmadik kérdés)
82.
Második és harmadik kérdésével az előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy a jelen ügyhöz hasonló ügyben élhet‑e azzal a lehetőséggel, hogy felbecsülhesse az egyéni kartellkárok összegét. Ennek során az ügy két sajátosságát emeli ki: először is, hogy az alperes szakértői tanulmányának alapjául szolgáló adatokat közölték a felperessel (a); másodszor, hogy a felperes a kartell egyik olyan résztvevőjével szemben indította a keresetét, akitől a kartellel érintett áruknak csak egy részét vásárolta meg (b).
a)
Az alperes kárszakértői véleményének alapjául szolgáló adatokhoz való hozzáférés (az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés)
83.
Az előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésében a felek közötti „információs aszimmetria” fogalmát említi. Ebből a megfogalmazásból, valamint az alperes kárszakértői véleményének alapjául szolgáló adatokhoz való hozzáférés figyelembevételéből arra lehet következtetni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné tudni, hogy felbecsülheti‑e a kár összegét, ha a felperes hozzáférést kapott ezekhez az adatokhoz, ami adott esetben részben csökkenti a felek közötti aszimmetriát.
84.
A 2014/104 irányelv 17. cikkének (1) bekezdése szerint az „információs aszimmetria” fennállása nem előfeltétele a kármérték felbecslésének.
85.
Ezen irányelv (46) preambulumbekezdése a felek közötti információs aszimmetriát és a kár számszerűsítésével kapcsolatos közismert nehézségeket azzal összefüggésben említi, hogy rendelkezni kell a kárbecslés lehetőségéről. Ebből arra lehet következtetni, hogy a tipikus információs aszimmetria csak egyike volt azoknak az okoknak, amiért a jogalkotó megteremtette a becslés lehetőségét.
86.
A kiegyensúlyozott információs helyzet esetében is nehézségekbe ütközhet ugyanis a kár konkrét számszerűsítése. A becslés tehát nem pusztán a felek közötti információs aszimmetria kiegyenlítésére szolgál, hanem inkább a kár egészének számszerűsítésével kapcsolatos bizonyítási nehézségek leküzdésére.
87.
Ezzel szemben a (15) preambulumbekezdés a felek közötti információs aszimmetriára mint a bizonyításfelvételre vonatkozó olyan szabályok létrehozásának okára hivatkozik, amelyek célja ezen aszimmetria csökkentése.
88.
A 2014/104 irányelv 5. és 6. cikke (
33
) előírja, hogy a nemzeti bíróságok a felperest, az alperest, harmadik feleket vagy a versenyhatóságokat kötelezhetik a bizonyítékok feltárására. A 17. cikk (1) bekezdése olyan esetekben biztosítja a becslés lehetőségét, amikor az elszenvedett kár mértékét a rendelkezésre álló bizonyítékok alapján (
34
) gyakorlatilag lehetetlen vagy túlságosan nehéz pontosan számszerűsíteni. Ez a rendelkezés tehát azon a feltételezésen alapul, hogy a bizonyítékok feltárására való kötelezés lehetőségeit már kimerítették, a számszerűsítés ennek ellenére gyakorlatilag lehetetlen vagy túlságosan nehéz. Következésképpen a kárbecslés másodlagos a kár mértékének bizonyítékok segítségével történő pontos megállapításához képest.
89.
Ennek megfelelően az, hogy az alperes a bizonyítékokat, ha nem is az 5. cikk szerinti kötelezés keretében, hanem saját kezdeményezésére tárja fel, nem más, mint a tényfeltárás egy további formája. Következésképpen e feltárás nem zárja ki annak lehetőségét, hogy a károk számszerűsítése ennek ellenére gyakorlatilag lehetetlen vagy túlságosan nehéz.
90.
Ezenkívül nem feltételezhető általánosságban, hogy az alperes kárszakértői véleményének alapjául szolgáló adatokhoz való hozzáférés teljesen felszámolja a felek közötti információs aszimmetriát. Még a kiegyensúlyozott információs helyzet sem jelentené azt, hogy a kár számszerűsítése ne lehetne gyakorlatilag lehetetlen vagy túlságosan nehéz.
91.
Először is azon kérdés tekintetében, hogy a szóban forgó adatokhoz való hozzáférés ténylegesen milyen mértékben csökkenti a felek közötti információs aszimmetriát, az adatok rendelkezésre bocsátásának konkrét módjait, valamint konkrét esetben az adatok terjedelmét és megbízhatóságát kell vizsgálni. Ez vonatkozhat például arra, hogy a felperes részére rövid idő alatt nagyon nagy mennyiségű, nehezen hozzáférhető formátumú adatot bocsátanak‑e rendelkezésre, hogy ezek az adatok milyen mértékben használhatók, stb.
92.
A felperesek szerint a jelen ügyben a közzététel csak azokra az adatokra vonatkozott, amelyeket az alperes a kárral kapcsolatos szakértői tanulmány elkészítéséhez felhasznált. A felperes szakértőinek nem volt lehetőségük arra, hogy további adatok feltárását kérjék. Az ezen adatokba való betekintés időtartama továbbá meglehetősen rövid volt (a kérdést előterjesztő bíróság szerint „egy hét irodai munkaidő”, a felperesek szerint pedig „öt munkanap során délelőtt”). Az adatokba való betekintés során nem lehetett másolatokat készíteni, és a felperesek elektronikus eszközeit használni. A szóban forgó adatok továbbá nem kerültek be az ügy iratanyagába, és azokhoz maga a kérdést előterjesztő bíróság sem férhetett hozzá. Végezetül pedig a felperes szakértőjének rövid, tíz–tizenöt napos határidő állt rendelkezésére, hogy az áttekintett adatok alapján adott esetben felülvizsgálja szakvéleményét.
93.
E feltételezések alapján – már csak a rendelkezésre bocsátás módjai miatt is – nehezen képzelhető el, hogy ez az intézkedés teljesen megszüntette a felek között a kár kiszámítása tekintetében fennálló információs aszimmetriát.
94.
Az a tény, hogy az alperes adatainak áttekintését követően a felperesek nem módosították saját szakértői véleményüket, általánosságban nem vezethet ahhoz a feltételezéshez, hogy a felperesek a kár számszerűsítése érdekében nem tettek meg minden tőlük telhetőt, és hogy ezért e tekintetben nem lehet gyakorlati lehetetlenséget vagy túlzott nehézséget feltételezni. Inkább az adatok megbízhatóságát, valamint azt a tényt kell figyelembe venni, hogy a felperesek az alperes adataihoz való hozzáférés révén kapott eredményekről műszaki szakértői tanulmányt terjesztettek elő (lásd a fenti 16. pontot).
95.
Így főszabály szerint a felperestől ugyan észszerűen elvárható, hogy az eljárás során szerzett adatok fényében megfelelően módosítsa az állításait. Ha azonban ezek az adatok eleve alkalmatlanok a pontosabb számszerűsítésre, amit a nemzeti bíróságnak kell megállapítania, a felperes nem kötelezhető arra, hogy az általa előadottakat módosítsa. Ennek során a nemzeti bíróságnak a kár számszerűsítésére szolgáló adatok megfelelőségét adott esetben a megfelelő szakértői vélemények figyelembevételével kell értékelnie.
96.
Másodszor, még kiegyensúlyozott információs helyzet esetén sem zárható ki, hogy továbbra is arra a következtetésre jutnánk, hogy az elszenvedett kár mértékét a rendelkezésre álló bizonyítékok alapján gyakorlatilag lehetetlen vagy túlságosan nehéz pontosan számszerűsíteni.
97.
Ennek oka egyszerűen az olykor rendkívül bonyolult tényállás. Így gyakran még a kartell résztvevői sem tudják teljes bizonyossággal megítélni, hogy a kartellmegállapodás hiányában milyen árak lennének. Különösen azt nem tudhatják, hogy egyes versenytársaknak teljes versenykényszer mellett milyen mértékben sikerült volna csökkenteniük a költségeket és így az árakat. Ebben az esetben ők sem tudnának olyan megfelelő adatokat közölni, amelyek alapján a kár mértékét pontosan meg lehetne állapítani.
98.
A fentiek összességéből következik, hogy az alperes szakértői tanulmányának elkészítéséhez felhasznált adatok közlése nem zárja ki, hogy a felek közötti információs aszimmetria továbbra is fennáll, valamint azt, hogy az elszenvedett kár mértékét a rendelkezésre álló bizonyítékok alapján gyakorlatilag lehetetlen vagy túlságosan nehéz pontosan számszerűsíteni.
b)
A kartell azon résztvevői közül, akiktől a kartellel érintett árukat megvásárolták, csak az egyik ellen indított keresetről (az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdés)
99.
A harmadik kérdés arra vonatkozik, hogy az a tény, hogy a felperes a keresetét a kartell azon résztvevői közül, akiktől a kartellel érintett árukat megvásárolta, csak az egyik ellen indította, befolyásolja‑e, és ha igen, milyen mértékben, a kármérték felbecslésének lehetőségét.
100.
E tekintetben először is tisztázni kell, hogy e kérdés tárgyát nem a 2014/104 irányelv egyetemleges felelősségről szóló 11. cikkének értelmezése képezi. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanis semmiképpen sem kérdőjelezi meg, hogy a felperesek nemcsak a Daimlertől vásárolt tehergépjárművek tekintetében, hanem a kartell más résztvevőitől vásárolt tehergépjárművek tekintetében is perelhették volna a Daimlert.
101.
Csupán a teljesség kedvéért kell tehát megjegyezni, hogy az az elv, amely szerint a kartell károsultja a kartell bármely résztvevője ellen indíthat kártérítési keresetet, feltéve hogy az e károsult által elszenvedett kár és a kartell e résztvevője által elkövetett jogsértés között okozati összefüggés áll fenn, mindenképpen már a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik. Ezért ezt az elvet csak deklaratív módon kodifikálták az irányelv 11. cikkében, és a jelen ügyben mindenképpen alkalmazandó (lásd a fenti 37. pontot).
102.
Amint a Bíróság a 2014/104 irányelvre való hivatkozás nélkül nemrégiben kimondta, a versenyjogi jogsértés ugyanis főszabály szerint az elkövetők egyetemleges felelősségét vonja maga után. (
35
) Ez már a Kone és társai ügyben és az Otis Gesellschaft és társai ügyben hozott ítéletből is következik, amelyek árernyőhatások által megkárosított, illetve állami támogatásokat nyújtó olyan személyek által benyújtott keresetekre vonatkoztak, akik kartellrésztvevőkkel nem álltak közvetlen szerződéses kapcsolatban, és közvetlenül kartellrésztvevőktől nem vásároltak kartellel érintett árukat. (
36
) Nem tűnik ki, hogy abban az esetben, ha a felperes közvetlenül egy vagy több kartellrésztvevőtől vásárolta meg a kartellel érintett árukat, miért kellene a felperes azon jogát, hogy a közösen elkövetett jogsértéssel okozott kár megtérítése céljából az összes vagy csak bizonyos kartellrésztvevőket pereli, attól függővé tenni, hogy az árukat az alperes kartellrésztvevőtől vagy kartellrésztvevőktől vásárolta‑e meg, illetve ezen árukat ez utóbbi vagy ez utóbbiak állították‑e elő.
103.
Következésképpen az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdés inkább a Daimlerrel szembeni eljárási méltányosságra irányul. E kérdésben azt kérdezik, hogy abban az esetben is lehetséges‑e a felperesek számára hátrányos információs aszimmetriából kiindulni, és felbecsülni a kár mértékét, ha nem a Daimler adta el és gyártotta az összes szóban forgó, kartellel érintett árut. A Daimler ugyanis ebben az esetben ezen áruk tekintetében szükségszerűen kevesebb információval rendelkezik, mint a kartell többi résztvevője. A kérdést előterjesztő bíróságnak ezért – úgy tűnik – kétségei vannak abban a tekintetben, hogy jelen ügyben lehet‑e a felperesek hátrányára és a Daimler javára fennálló információs aszimmetriából kiindulni.
104.
A fenti 84–88. pontban kifejtettekből azonban e helyzetre vonatkozóan is az következik, hogy a 2014/104 irányelv 17. cikkének (1) bekezdése értelmében kizárólag az a meghatározó, hogy az elszenvedett kár mértékét a rendelkezésre álló bizonyítékok alapján gyakorlatilag lehetetlen‑e vagy túlságosan nehéz‑e pontosan számszerűsíteni.
105.
Főszabály szerint tehát ilyen helyzetben fontos, hogy az irányelv 5. cikkének (1) bekezdése szerinti bírósági kötelezés segítségével adott esetben harmadik felektől követelni lehessen, hogy adjanak át információkat. Ez egyben az alperes védelemhez való jogát is biztosítja. A 2014/104 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése ugyanis úgy rendelkezik, hogy az alperes is kérheti, hogy a felperes vagy harmadik felek tárjanak fel bizonyítékokat. Ennek során az illetékes bíróságnak figyelembe kell vennie az alperes esetleges bizonyítási indítványai sikerének valószínűségét annak érdekében, hogy ezek a kérelmek ne vezessenek az eljárás pusztán pertaktikai okokból történő elhúzódásához.
106.
Ha a bizonyítékszerzés e lehetőségeit kimerítették, az érintett bíróságnak kell megvizsgálnia, hogy a rendelkezésre álló bizonyítékok alapján továbbra is gyakorlatilag lehetetlen‑e vagy túlságosan nehéz‑e pontosan számszerűsíteni az elszenvedett kár mértékét, és a kár mértékét felbecsülni.
107.
Mindenesetre abban az esetben, ha nem az alperes forgalmazta vagy gyártotta az összes szóban forgó, kartellel érintett árut, nem indokolt általánosan azt feltételezni, hogy nem áll fenn a felperes számára hátrányos információs aszimmetria. Ugyanis – amint azt maga a kérdést előterjesztő bíróság is megjegyzi – ilyen esetben is abból kell kiindulni, hogy a kartell résztvevői általában több információval rendelkeznek a jogsértésről és annak az árakra gyakorolt hatásáról, mint a károsultak.
108.
Ezen túlmenően a felperes számára a kartell bármely résztvevője elleni keresetindításhoz való jogának gyakorlása nem lehet annyira hátrányos, hogy az általános jelleggel kizárja a becslés lehetőségét. Ennek megfelelően a Daimler azt állítja, hogy a felperesek tudatosan tartózkodtak attól, hogy olyan helyzetet teremtsenek, amelyben a kár összegére vonatkozó összes releváns információ rendelkezésre állna. A kartell károsultjainak azon joga azonban, hogy a kartell összes vagy csak bizonyos résztvevőit perelhessék, fontos eleme a kartellkárok megtérítéséhez való jog hatékony érvényesítésének, és indokolatlanul nem korlátozható. E jogot inkább az összes vonatkozó elv tiszteletben tartásával kell gyakorolni, amelyek magukban foglalják az alperes kartelltagok védelemhez való jogát is.
109.
Következésképpen az a körülmény, hogy a felperes a kartell azon résztvevőjét perelte be, akitől a szóban forgó, kartellel érintett áruknak csak egy részét vásárolta meg, nem zárja ki, hogy a kárt a kár számszerűsítésének gyakorlati lehetetlensége vagy e számszerűsítés túlzott nehézsége miatt felbecsüljék, amennyiben az alperes kérelmére a javára szóló bizonyítékok beszerzésének valamennyi sikerrel kecsegtető és a ráfordítást tekintve arányos lehetőségét is kimerítették.
c)
Közbenső következtetés
110.
A fenti megállapításokból következik, hogy a 2014/104 irányelv 17. cikkének (1) bekezdése szerinti kárbecslés feltétele annak megállapítása, hogy a felperes kárt szenvedett, azonban az elszenvedett kár mértékét a rendelkezésre álló bizonyítékok alapján gyakorlatilag lehetetlen vagy túlságosan nehéz pontosan számszerűsíteni. Ha az alperes kérelmére kimerítették a javára szóló bizonyítékok beszerzésének valamennyi sikerrel kecsegtető és arányos lehetőségét, ezek a feltételek akkor is teljesülhetnek, ha az alperes bizonyos adatokat rendelkezésre bocsátott, és a kartellel érintett áruknak csak egy részét vásárolták meg tőle.
VI. Végkövetkeztetés
111.
Mindezek alapján azt javaslom a Bíróságnak, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következőképpen válaszoljon:
1.
A tényleges érvényesülés elvével összefüggésben értelmezett EUMSZ 101. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely bizonyos esetekben – a felperes részleges pernyertessége esetén is – a költségek fele‑fele arányban történő megosztását írja elő. Ez azonban azt feltételezi, hogy e szabályozás az uniós joggal összhangban úgy értelmezhető, hogy a felperes részleges pervesztessége esetén a kár számszerűsítésének túlzott nehézségei vagy e számszerűsítés gyakorlati lehetetlensége miatt az alperes viseli az összes költséget, illetve – az ügy körülményeitől függően – arra kötelezhető, hogy a felperes költségeinek legalább észszerű részét viselje.
2.
A tagállamok és az Európai Unió versenyjogi rendelkezéseinek megsértésén alapuló, nemzeti jog szerinti kártérítési keresetekre irányadó egyes szabályokról szóló 2014/104/EU irányelv 17. cikkének (1) bekezdése szerint a kármérték felbecslése azt feltételezi, hogy megállapítást nyer, hogy a felperes kárt szenvedett, azonban az elszenvedett kár mértékét a rendelkezésre álló bizonyítékok alapján gyakorlatilag lehetetlen vagy túlságosan nehéz pontosan számszerűsíteni. Ha az alperes kérelmére kimerítették a javára szóló bizonyítékok beszerzésének valamennyi sikerrel kecsegtető és arányos lehetőségét, ezek a feltételek akkor is teljesülhetnek, ha az alperes bizonyos adatokat rendelkezésre bocsátott, és a kartellel érintett áruknak csak egy részét vásárolták meg tőle.
(
1
)	Eredeti nyelv: német.
(
2
)	Lásd: 2019. július 29‑iTibor‑Trans ítélet (C‑451/18, EU:C:2019:635); 2021. július 15‑iVolvo és társai ítélet (C‑30/20, EU:C:2021:604); 2021. október 6‑iSumal ítélet (C‑882/19, EU:C:2021:800); 2022. június 22‑iVolvo és DAF Trucks ítélet (C‑267/20, EU:C:2022:494); 2022. augusztus 1‑jei Daimler (Kartellek – Hulladékgyűjtő tehergépkocsik) ítélet (C‑588/20, EU:C:2022:607), valamint a folyamatban lévő PACCAR és társai ügy (C‑163/21) és a folyamatban lévő Dalarjo és társai ügy (C‑285/21). Lásd még: a Bíróság 2022. február 2‑iScania és társai kontra Bizottság ítélete (T‑799/17, EU:T:2022:48), valamint a Scania és társai kontra Bizottság ügyben (C‑251/22 P) ezzel kapcsolatban folyamatban lévő fellebbezési eljárás.
(
3
)	A tagállamok és az Európai Unió versenyjogi rendelkezéseinek megsértésén alapuló, nemzeti jog szerinti kártérítési keresetekre irányadó egyes szabályokról szóló, 2014. november 26‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2014. L 349., 1. o.).
(
4
)	Az [EUMSZ] 101. [cikk] és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban 2016. július 19‑én hozott C(2016) 4673 final bizottsági határozat (AT.39824 – Tehergépjárművek ügy). E határozat összefoglalóját 2017. április 6‑án tették közzé (HL 2017. C 108., 6. o.).
(
5
)	Lásd: a Profi Credit Polska ügyre vonatkozó indítványom (C‑176/17, EU:C:2018:293, 54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
6
)	Lásd ebben az értelemben: 2001. szeptember 20‑iCourage és Crehan ítélet (C‑453/99, EU:C:2007:465, 25–29. pont); 2006. október 26‑iMostaza Claro ítélet (C‑168/05, EU:C:2006:675, 24. pont); 2019. március 28‑iCogeco Communications ítélet (C‑637/17, EU:C:2019:263, 42. pont); 2020. július 16‑iCaixabank és Banco Bilbao Vizcaya Argentaria ítélet (C‑224/19 és C‑259/19, EU:C:2020:578, 83. és 85. pont).
(
7
)	Lásd ebben az értelemben: 2018. szeptember 11‑iIR ítélet (C‑68/17, EU:C:2018:696, 56. pont).
(
8
)	E tekintetben az alapeljárásban fennálló helyzet tulajdonképpen nem hasonlít ahhoz a helyzethez, amely a Spanyolország által hivatkozott 2014. március 27‑iTorralbo Marcos ítélet (C‑265/13, EU:C:2014:187, 30–33. pont) és 2016. december 8‑iEurosaneamientos és társai ítélet (C‑532/15 és C‑538/15, EU:C:2016:932, 52–56. pont) alapjául szolgált. Ezekben az ügyekben a nemzeti eljárási szabályok nem az uniós jogból eredő jogok érvényesítésére szolgáltak, az alapeljárások tárgya pedig nem az uniós jog valamely szabályának értelmezésére vagy alkalmazására vonatkozott, így ezek az eljárások nem tartoztak az uniós jog hatálya alá. A kérdést előterjesztő bíróságok kérdései nem arra vonatkoztak, hogy a szóban forgó szabályok túlzottan megnehezítik‑e az uniós jogból eredő jogok érvényesítését, hanem csak arra, hogy e szabályok általánosságban összeegyeztethetők‑e az Európai Unió Alapjogi Chartájával. Ez önmagában nem teszi lehetővé az uniós jog alkalmazhatóságát.
(
9
)	Lásd: 2022. június 22‑iVolvo és DAF Trucks ítélet (C‑267/20, EU:C:2022:494, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
10
)	Szpunar főtanácsnok PACCAR és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑163/21, EU:C:2022:286, 55. pont). Lásd még: Szpunar főtanácsnok RegioJet ügyre vonatkozó indítványa (C‑57/21, EU:C:2022:363, 27–29. pont).
(
11
)	2022. június 22‑i ítélet (C‑267/20, EU:C:2022:494, 39–41. pont); lásd még: Szpunar főtanácsnok PACCAR és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑163/21, EU:C:2022:286, 56. pont).
(
12
)	2022. június 22‑iVolvo és DAF Trucks ítélet (C‑267/20, EU:C:2022:494, 80–85. pont). Ezen ítélet 90. és azt követő pontjaiban a Bíróság másrészt megállapította, hogy az irányelv 17. cikkének (2) bekezdése a 22. cikk (1) bekezdése szerinti anyagi jogi rendelkezésnek minősül; a jelen ügyben azonban nem e rendelkezésről van szó.
(
13
)	2022. június 22‑iVolvo és DAF Trucks ítélet (C‑267/20, EU:C:2022:494, 76., 77. és 86–89. pont).
(
14
)	Lásd e tekintetben a 2014/104 irányelv (12) preambulumbekezdését.
(
15
)	Az elévülésre vonatkozó rendelkezések anyagi vagy eljárási jogi minősítését illetően azonban lásd még: a Taricco és társai ügyre vonatkozó indítványom (C‑105/14, EU:C:2015:293, 114. és 115. pont).
(
16
)	2022. június 22‑iVolvo és DAF Trucks ítélet (C‑267/20, EU:C:2022:494, 46., 47., 71. és 72. pont).
(
17
)	2022. június 22‑iVolvo és DAF Trucks ítélet (C‑267/20, EU:C:2022:494, 33., 34., 42., 48., 49. és 73–79. pont); lásd e tekintetben még: Pitruzzella főtanácsnok ZA és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑25/21, EU:C:2022:659, 52. és 53. pont).
(
18
)	Lásd a jelen indítvány 4. lábjegyzetét.
(
19
)	2006. július 13‑iManfredi és társai ítélet (C‑295/04–C‑298/04, EU:C:2006:461, 62. pont); 2013. június 6‑iDonau Chemie és társai ítélet (C‑536/11, EU:C:2013:366, 27. pont); 2019. március 28‑iCogeco Communications ítélet (C‑637/17, EU:C:2019:263, 43. pont).
(
20
)	Lásd: 2020. július 16‑iCaixabank és Banco Bilbao Vizcaya Argentaria ítélet (C‑224/19 és C‑259/19, EU:C:2020:578, 93–99. pont).
(
21
)	A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i tanácsi irányelv (HL 1993. L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 288. o.)
(
22
)	Ez arra késztette a Bíróságot, hogy a kartellel okozott károk megtérítése iránti igény védelmi körét kiterjessze a kisebb személyegyesítő társaságokra, még akkor is, ha azok maguk (mint gazdaságilag gyengébb fél) a szóban forgó, EUMSZ 101. cikket sértő szerződés szerződő felei, lásd: 2001. szeptember 20‑iCourage és Crehan ítélet (C‑453/99, EU:C:2001:465, 24–34. pont).
(
23
)	Lásd: 2001. szeptember 20‑iCourage és Crehan ítélet (C‑453/99, EU:C:2001:465, 26. pont); 2021. október 6‑iSumal ítélet (C‑882/19, EU:C:2021:800, 36. pont); Wahl főtanácsnok Skanska Industrial Solutions és társai ügyre vonatkozó indítványa (C‑724/17, EU:C:2019:100, 27–31. pont).
(
24
)	Lásd: 2020. július 16‑iCaixabank és Banco Bilbao Vizcaya Argentaria ítélet (C‑224/19 és C‑259/19, EU:C:2020:578, 94. és 96. pont).
(
25
)	Lásd a 2014/104 irányelv (45) és (46) preambulumbekezdését (a jelen indítvány 6. pontja), 5. cikkét (a jelen indítvány 7. pontja), valamint 6. és 17. cikkét (a jelen indítvány 8. pontja).
(
26
)	Lásd e tekintetben: Saugmandsgaard Øe főtanácsnok Caixabank ügyre vonatkozó indítványa (C‑385/20, EU:C:2021:828, 59. pont).
(
27
)	Lásd analógia útján: 2020. július 16‑iCaixabank és Banco Bilbao Vizcaya Argentaria ítélet (C‑224/19 és C‑259/19, EU:C:2020:578, 99. pont).
(
28
)	2013. június 6‑iDonau Chemie és társai ítélet (C‑536/11, EU:C:2013:366, 24. pont); lásd ebben az értelemben továbbá: 2006. július 13‑iManfredi és társai ítélet (C‑295/04–C‑298/04, EU:C:2006:461, 95. és 96. pont).
(
29
)	2022. április 7‑iCaixabank ítélet (C‑385/20, EU:C:2022:278, 42–58. pont); lásd még e tekintetben: Saugmandsgaard Øe főtanácsnok Caixabank ügyre vonatkozó indítványa (C‑385/20, EU:C:2021:828, 50–54. pont).
(
30
)	Lásd e tekintetben mutatis mutandis: 2014. június 5‑iKone és társai ítélet (C‑557/12, EU:C:2014:1317, 30. és 34. pont); 2019. december 12‑iOtis Gesellschaft és társai ítélet (C‑435/18, EU:C:2019:1069. 32. pont); a Kone és társai ügyre vonatkozó indítványom (C‑557/12, EU:C:2014:45, 37., 41. és azt követő pontok, valamint 75. pont); az Otis Gesellschaft és társai ügyre vonatkozó indítványom (C‑435/18, EU:C:2019:651, 83. pont, valamint 142. és azt követő pontok).
(
31
)	2021. január 21‑iWhiteland Import Export ítélet (C‑308/19, EU:C:2021:47, 60–62. pont); 2022. június 22‑iVolvo és DAF Trucks ítélet (C‑267/20, EU:C:2022:494, 52. pont).
(
32
)	2013. március 14‑iAziz ítélet (C‑415/11, EU:C:2013:164, 53. pont); 2015. október 1‑jei ERSTE Bank Hungary ítélet (C‑32/14, EU:C:2015:637, 51. pont); 2020. július 16‑iCaixabank és Banco Bilbao Vizcaya Argentaria ítélet (C‑224/19 és C‑259/19, EU:C:2020:578, 85. és 97. pont).
(
33
)	Szpunar főtanácsnok szerint ebben az esetben eljárási szabályokról van szó (lásd: Szpunar főtanácsnok PACCAR és társai ügyre vonatkozó indítványa [C‑163/21, EU:C:2022:286, 57. pont] és RegioJet ügyre vonatkozó indítványa [C‑57/21, EU:C:2022:363, 29. pont]). Ha a Bíróság ezt az álláspontot fogadná el, akkor ezáltal az e rendelkezéseket átültető nemzeti szabályok a jelen ügyben rationae temporis alkalmazhatók lennének, anélkül hogy ez a jelen érvelés szempontjából releváns lenne.
(
34
)	Kiemelés tőlem.
(
35
)	2019. július 29‑iTibor‑Trans ítélet (C‑451/18, EU:C:2019:635, 36. pont). A Bíróság továbbá megállapította, hogy a 2014/104 irányelv 11. cikke nem a kár megtérítésére köteles jogalanyok meghatározására vonatkozik, hanem a felelősség e jogalanyok közötti megosztására, lásd: 2019. március 14‑iSkanska Industrial Solutions és társai ítélet (C‑724/17, EU:C:2019:204, 34. pont).
(
36
)	2014. június 5‑iKone és társai ítélet (C‑557/12, EU:C:2014:1317); 2019. december 12‑iOtis Gesellschaft és társai ítélet (C‑435/18, EU:C:2019:1069).