62024CJ0902
TEISINGUMO TEISMO (devintoji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. sausio 22 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Direktyva 93/13/EEB – Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais – 6 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis – Hipoteka užtikrintos, užsienio valiuta indeksuojamos paskolos sutartis, kurioje yra nesąžiningų sąlygų – Sąlygos pripažinimo nesąžininga pasekmės – Sutarties negaliojimas – Nacionalinė teismų praktika, kurioje numatytas dviejų savarankiškų reikalavimų grąžinti sumokėtas sumas atsiradimas – Vartotojo ieškinys dėl pagal sutartį sumokėtų mėnesinių įmokų grąžinimo – Verslininko reikalavimas, atitinkantis paskolos sumą – Išieškojimas – Verslininko teisė pareikšti jo ir vartotojo reikalavimo įskaitymu grindžiamą prieštaravimą – Bylinėjimosi išlaidų paskirstymo tvarka – Nesąžiningų sąlygų draudimo atgrasomasis poveikis – Veiksmingumo principas – Pareiga aiškinti pagal Sąjungos teisę“
Byloje C‑902/24 (Herchoski) (
i
),
dėl Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšuvos apygardos teismas, Lenkija) 2024 m. gruodžio 19 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2024 m. gruodžio 22 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
RM,
EM
prieš
Santander Bank Polska S.A.
TEISINGUMO TEISMAS (devintoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas M. Condinanzi, teisėjai N. Jääskinen ir R. Frendo (pranešėja),
generalinis advokatas R. Norkus,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
RM ir EM, atstovaujamų radca prawny B. Sobierajska,
–
Santander Bank Polska S.A., atstovaujamos radcowie prawni J. Kowalczyk, P. Litwiński, M. Valirakis-Wołyńska, ir R. Wechman,
–
Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna,
–
Portugalijos vyriausybės, atstovaujamos A. Pimenta ir A. Rodrigues,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos P. Kienapfel ir B. Sasinowska,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288) 6 straipsnio 1 dalies ir 7 straipsnio 1 dalies, taip pat veiksmingumo, lygiavertiškumo, teisinio saugumo ir proporcingumo principų išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant dviejų Lenkijoje gyvenančių vartotojų RM ir EM ginčą su Lenkijoje įsteigtu banku Santander Bank Polska S.A. (toliau – SBP) dėl šių vartotojų reikalavimo grąžinti sumas, sumokėtas SBP pagal hipoteka užtikrintą paskolos sutartį, kuri pripažinta negaliojančia, ir dėl SBP subsidiariai pareikšto prieštaravimo, kuriuo siekiama, kad būtų atliktas šio skolinio reikalavimo ir SBP turimo skolinio reikalavimo minėtiems vartotojams, atitinkančio šios paskolos sumą, įskaitymas.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
3
Direktyvos 93/13 dvidešimt ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje nustatyta: „kadangi valstybių narių teismai arba administracinės institucijos privalo disponuoti pakankamomis bei veiksmingomis priemonėmis apsisaugojant nuo nuolatinio nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais taikymo“.
4
Šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui, [Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos, naudojamos sutartyje, kurią verslininkas sudaro su vartotoju, pagal jų nacionalinės teisės aktus nebūtų privalomos vartotojui] ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų.“
5
Minėtos direktyvos 7 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir konkurentų [konkuruojančių verslininkų] naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų [verslininkų] sudaromose su vartotojais.“
Lenkijos teisė
Civilinis kodeksas
6
Pagrindinėje byloje taikomos redakcijos 1964 m. balandžio 23 d.ustawa – Kodeks cywilny (Civilinio kodekso įstatymas; Dz. U., 1964, Nr. 16, 93 pozicija; toliau – Civilinis kodeksas) 58 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Teisinis sandoris, kuris prieštarauja įstatymui arba kuriuo siekiama apeiti įstatymą, negalioja, išskyrus atvejus, kai taikytinoje nuostatoje numatomos kitokios pasekmės, visų pirma tai, kad negaliojančios sandorio sąlygos pakeičiamos atitinkamomis įstatymo nuostatomis.“
7
Šio kodekso 405 straipsnyje nustatyta:
„Asmuo, kuris be teisinio pagrindo gavo turtinės naudos kito asmens sąskaita, privalo tą naudą grąžinti natūra arba, jei tai neįmanoma, atlyginti jos vertę.“
8
Minėto kodekso 410 straipsnyje numatyta:
„1.   Pirmesnių straipsnių nuostatos visų pirma taikomos nepagrįstai įvykdytai prievolei.
2.   Prievolė yra įvykdyta nepagrįstai, jeigu ją įvykdęs asmuo jokios prievolės apskritai neturėjo arba jos neturėjo asmeniui, kuriam prievolę įvykdė, arba jeigu išnyko prievolės vykdymo pagrindas, arba nebuvo pasiektas numatytas prievolės įvykdymo tikslas, arba jei teisinis sandoris, kuriuo buvo grindžiama prievolė, negaliojo ir įvykdžius prievolę netapo galiojantis.“
9
To paties kodekso 455 straipsnis suformuluotas taip:
„Jeigu prievolės įvykdymo terminas nenurodytas arba nekyla iš prievolės pobūdžio, prievolė turi būti įvykdyta nedelsiant po to, kai iš skolininko pareikalaujama ją įvykdyti.“
10
Civilinio kodekso 498 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.   Kai du asmenys tuo pačiu metu yra vienas kito skolininkai ir kreditoriai, kiekvienas iš jų gali įskaityti savo reikalavimą į kitos šalies reikalavimą, jeigu abiejų reikalavimų dalykas yra pinigai arba tos pačios kokybės daiktai, apibūdinami tik pagal jų rūšį, abiejų reikalavimų terminas yra suėjęs ir jie gali būti pareikšti teisme arba kitoje valstybės institucijoje.
2.   Atlikus įskaitymą, abu reikalavimai padengia vienas kitą iki mažesnės reikalavimo sumos.“
11
To paties kodekso 499 straipsnis suformuluotas taip:
„Įskaitymas atliekamas pateikus pareiškimą kitai šaliai. Pareiškimas galioja atgaline data nuo to momento, kai tapo įmanoma atlikti įskaitymą.“
Civilinio proceso kodeksas
12
Pagrindinėje byloje taikomos redakcijos 1964 m. lapkričio 17 d.ustawa Kodeks postępowania cywilnego (Civilinio proceso kodekso įstatymas; Dz. U., 1964, Nr. 43, 296 pozicija; toliau – Civilinio proceso kodeksas) 98 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Bylą pralaimėjusi šalis privalo atlyginti kitai šaliai išlaidas, būtinas veiksmingam teisių įgyvendinimui ir veiksmingai gynybai (bylinėjimosi išlaidos), jeigu ta kita šalis to reikalavo.“
13
Civilinio proceso kodekso 100 straipsnyje nustatyta:
„Jeigu patenkinama tik dalis kiekvienos šalies reikalavimų, bylinėjimosi išlaidos įskaitomos tarpusavyje arba proporcingai paskirstomos. Vis dėlto teismas gali įpareigoti vieną iš šalių atlyginti visas išlaidas, jeigu liko nepatenkinta tik nedidelė kitos šalies reikalavimų dalis arba jeigu sumos, kuri jai turi būti sumokėta, nustatymas priklausė nuo tarpusavio reikalavimų įskaitymo ar teismo vertinimo.“
14
Šio kodekso 102 straipsnyje nurodyta:
„Ypač pagrįstais atvejais teismas gali priteisti iš pralaimėjusios šalies tik dalį bylinėjimosi išlaidų arba visai jų nepriteisti.“
15
Minėto kodekso 203 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Apeliacinis skundas gali būti atsiimtas be atsakovo sutikimo iki teismo posėdžio pradžios arba, jeigu atsiimamas ieškinys, iki teismo sprendimo paskelbimo.“
16
To paties kodekso 2031 straipsnis suformuluotas taip:
„1.   Įskaitymu grindžiamas prieštaravimas gali būti pateiktas tik remiantis:
1)
atsakovo reikalavimu, kylančiu iš tų pačių teisinių santykių kaip ir ieškovo reikalavimas, išskyrus atvejus, kai reikalavimas yra neginčijamas, patvirtintas galutiniu teismo sprendimu, arbitražo teismo sprendimu, susitarimu, sudarytu teisme ar arbitražo teisme, susitarimu, sudarytu tarpininko akivaizdoje ir patvirtintu teismo, arba jei jis yra tikėtinas, remiantis dokumentu, patvirtinančiu, kad ieškovas pripažino reikalavimą,
2)
reikalavimu dėl prievolės, kurią vienas iš solidarių skolininkų turi teisę gauti iš kitų bendraskolininkių, grąžinimo.
2.   Atsakovas gali pareikšti įskaitymu grindžiamą prieštaravimą ne vėliau kaip inicijavus procesą dėl bylos esmės arba per dvi savaites nuo tos dienos, kai suėjo terminas jo reikalavimui pareikšti.
3.   Įskaitymu grindžiamas prieštaravimas gali būti pareikštas tik procesiniame dokumente. Tokiam dokumentui mutatis mutandis taikomos nuostatos, susijusios su ieškinio pareiškimu, išskyrus nuostatas dėl bylinėjimosi išlaidų.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
17
2008 m. rugpjūčio 28 d. RM ir EM sudarė su SBP hipoteka užtikrintos paskolos, išreikštos Šveicarijos frankais, sutartį, pagal kurią SBP jiems suteikė 360000 Lenkijos zlotų (PLN) (apie 84634 EUR) paskolą, kuri turėjo būti grąžinta per 360 mėnesių laikotarpį (toliau – nagrinėjama sutartis).
18
Nagrinėjamoje sutartyje buvo kelios sąlygos dėl Šveicarijos franko ir Lenkijos zloto konvertavimo tvarkos (toliau – konvertavimo sąlygos).
19
Nuo 2008 m. rugsėjo 5 d. iki 2022 m. kovo 15 d. SBP iš RM ir EM iš viso gavo 327338 PLN (apie 76956 EUR) sumą mėnesinių paskolos grąžinimo įmokų.
20
2022 m. lapkričio 17 d. RM ir EM Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšuvos apygardos teismas, Lenkija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, pareiškė ieškinį, kuriuo prašė pripažinti nagrinėjamą sutartį negaliojančia remiantis tariamu konvertavimo sąlygų nesąžiningumu, konstatuoti, kad ši sutartis negali išlikti be šių sąlygų, ir nurodyti SBP grąžinti jiems 327338 PLN (apie 76956 EUR) sumą, atitinkančią mėnesines įmokas, sumokėtas pagal šią sutartį, kartu su įstatyme numatytomis palūkanomis, skaičiuojamomis nuo 2022 m. rugsėjo 7 d., ir bylinėjimosi išlaidomis.
21
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme SBP teigė, kad nagrinėjama sutartis yra galiojanti, ir prašė atmesti ieškinį bei priteisti iš RM ir EM bylinėjimosi išlaidas.
22
2024 m. liepos 18 d. SBP pareikalavo RM ir EM iki 2024 m. rugpjūčio 5 d. grąžinti 360000 PLN (apie 84634 EUR) sumą, kurią jie gavo pagal nagrinėjamą sutartį.
23
2024 m. rugpjūčio 9 d. SBP įteikė RM ir EM pareiškimą, kuriuo informavo, kad ketina įskaityti savo 360000 PLN (apie 84634 EUR) reikalavimą ir RM bei EM reikalavimą, kuriuo šie rėmėsi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.
24
2024 m. rugpjūčio 14 d. SBP tame teisme pateikė prašymą įskaityti šiuos du reikalavimus; tam prieštaravo RM ir EM.
25
2024 m. gruodžio 19 d. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priėmė dalinį sprendimą ir, remdamasis Civilinio kodekso 58 straipsnio 1 dalimi, pripažino nagrinėjamą sutartį negaliojančia, motyvuodamas tuo, kad konvertavimo sąlygos yra nesąžiningos, o ši sutartis negali išlikti be jų.
26
Dėl likusios dalies, kiek tai susiję su SBP pateiktu įskaitymu grindžiamu prieštaravimu ir sprendimo, kuriuo toks prieštaravimas būtų patenkintas, pasekmėmis, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar nacionalinės teisės nuostatų aiškinimas, pagal kurį jis turėtų priimti tokį sprendimą, nėra nesuderinamas su Sąjungos teise.
27
To teismo teigimu, sutarties pripažinimas negaliojančia reiškia, kad pagal Civilinio kodekso 405 straipsnį, siejamą su jo 410 straipsniu, kiekviena šalis turi grąžinti kitai šaliai visas pagal šią sutartį gautas sumas, kurios dėl sutarties pripažinimo negaliojančia turi būti laikomos nepagrįstai gautomis.
28
Minėtas teismas patikslina, kad kiekviena šalis kitos šalies atžvilgiu turi reikalavimą grąžinti nepagrįstai gautą sumą. Konkrečiai kalbant, pagal vadinamąją „dviejų reikalavimų“ teoriją, kuri paprastai taikoma Lenkijos jurisprudencijoje, abiejų šalių reikalavimai, kylantys iš sutarties negaliojimo, vienas nuo kito nepriklauso. Taigi kiekviena šalis galėtų pareikšti savo reikalavimą kitai šaliai atskiroje byloje. Vis dėlto teismas, kuriame viena iš šalių pareiškė ieškinį dėl sumos priteisimo, neturi teisės ex officio įskaityti abipusių reikalavimų. Tačiau šalis, norinti atlikti šių reikalavimų įskaitymą, galėtų pateikti įskaitymu grindžiamą prieštaravimą Civilinio proceso kodekso 2031 straipsnyje numatytomis sąlygomis.
29
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, nagrinėjamu atveju SBP pareikštas įskaitymu grindžiamas prieštaravimas atitinka šias sąlygas ir Civilinio kodekso 498 ir 499 straipsniuose nustatytus pareiškimus dėl įskaitymo. Taigi šis įskaitymu grindžiamas prieštaravimas turi būti pripažintas pagrįstu.
30
Tas teismas nurodo, kad dėl to jis turėtų tik iš dalies patenkinti RM ir EM reikalavimą, iš jiems grąžintinos sumos atimdamas SBP prašomą įskaityti sumą. Nagrinėjamu atveju suma, kurią SBP turėtų grąžinti RM ir EM, yra 401195 PLN (apie 94263 EUR): 327338 PLN (apie 76956 EUR) sumokėtų mėnesinių įmokų, pridėjus palūkanas, susidariusias nuo 2022 m. rugsėjo 7 d. iki 2024 m. rugpjūčio 5 d., t. y. 73857 PLN (apie 17363 EUR). Taigi, įskaičius SBP 360000 PLN (apie 84634 EUR) reikalavimą, SBP turėtų būti įpareigotas sumokėti RM ir EM 41195 PLN (maždaug 9685 eurų) sumą ir įstatyme nustatyto dydžio palūkanas, skaičiuojamas nuo 2024 m. rugpjūčio 6 d. iki sumokėjimo dienos. Minėtas teismas mano, kad bylinėjimosi išlaidas jis turėtų paskirstyti atsižvelgdamas į tai, kokia dalimi kiekviena šalis pralaimėjo bylą.
31
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl tokio sprendimo suderinamumo su Sąjungos teise.
32
Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad, viena vertus, didelės RM ir EM prašymo dalies atmetimas gali pakenkti restituciniam ir atgrasomajam poveikiui, juos pagal 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimą Gutiérrez Naranjo ir kt. (C‑154/15, C‑307/15 ir C‑308/15, EU:C:2016:980, 62 ir 63 punktai) ir Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį bei 7 straipsnio 1 dalį siekiama susieti su išvada, kad sutartyse su vartotojais esančios sąlygos yra nesąžiningos.
33
Kita vertus, jeigu iš verslininko būtų visiškai atimta galimybė remtis įskaitymu grindžiamu prieštaravimu, tai galėtų pažeisti lygiavertiškumo, proporcingumo ir teisinio saugumo principus, taip pat šio verslininko teisę į veiksmingą teisminę gynybą. Iš tiesų toks teisės netekimas labai apribotų jo galimybę gintis teisme, juo labiau kad pagal Civilinio kodekso ir Civilinio proceso kodekso nuostatas jam leidžiama pareikšti tokį prieštaravimą. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Teisingumo Teismas, be kita ko, 2023 m. gruodžio 14 d. Sprendime Getin Noble Bank(Ieškinių dėl restitucijos senaties terminas) (C‑28/22, EU:C:2023:992, 87 punktas) atmetė galimybę verslininkui remtis prieštaravimu, grindžiamu teise sustabdyti prievolės vykdymą, aplinkybėmis, kurios jam atrodo panašios į šioje byloje susiklosčiusias aplinkybes.
34
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad Lenkijos jurisprudencijoje pripažįstama galimybė verslininkui subsidiariai remtis įskaitymu grindžiamu prieštaravimu, kai jis visų pirma teigia, kad vartotojo nurodytas reikalavimas nėra pagrįstas iš principo ar kiek tai susiję su jo dydžiu.
35
Šiuo klausimu tas teismas pažymi, kad dėl tokio prieštaravimo vartotojas atsiduria procesinėje padėtyje, kuri gali būti nesuderinama su Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalimi ir veiksmingumo principu. Iš tiesų vartotojas, susidūręs su verslininko teisėtai pateiktu įskaitymu grindžiamu prieštaravimu, iš esmės pagal Civilinio proceso kodekso 203 straipsnio 1 dalį turėtų atsiimti savo mokėjimo reikalavimą. Vis dėlto praktiškai vartotojui būtų sunku atsiimti tokį reikalavimą, nes jis yra ieškinio, kuriuo siekiama, kad su verslininku sudaryta sutartis būtų pripažinta negaliojančia, dalis. Jeigu vartotojas neatsiimtų reikalavimo, kiltų pavojus, kad jo ieškinys bus iš dalies atmestas, todėl iš jo gali būti priteista ir dalis bylinėjimosi išlaidų.
36
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, vartotojo procesinė padėtis būtų ne tokia sudėtinga, jeigu verslininkas pareikštų įskaitymu grindžiamą prieštaravimą, kartu besąlygiškai pripažindamas su šiuo vartotoju sudarytos kredito sutarties negaliojimą ir tai, kad vartotojas turi jam skolinį reikalavimą, lygų mėnesinių kredito įmokų sumai. Vis dėlto šiam teismui kyla klausimas, ar atsisakius suteikti verslininkui galimybę pareikšti įskaitymu grindžiamą prieštaravimą nebus pažeidžiami lygiavertiškumo, proporcingumo ir teisinio saugumo principai, taip pat jo teisė į veiksmingą teisminę gynybą.
37
Be to, minėtas teismas nurodo, jog tiesa, kad remiantis Lenkijos jurisprudencija iš Civilinio kodekso 455 straipsnio matyti, kad reikalavimas, kylantis iš pareigos grąžinti pagal negaliojančią sutartį nepagrįstai gautas sumas, tampa vykdytinas, kaip tai suprantama pagal šio kodekso 498 straipsnio 1 dalį, po to, kai buvo pateiktas raginimas sumokėti konkrečią sumą. Atsižvelgiant į tai, toks reikalavimas reikštų šios sutarties negaliojimą.
38
Trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar SBP raginime įvykdyti pareigą nustatytas trumpas dviejų savaičių sumokėjimo terminas suderinamas su Sąjungos teise. Šiuo klausimu iš Lenkijos jurisprudencijos matyti, kad Civilinio kodekso 455 straipsnyje esanti sąvoka „nedelsiant“ turi būti suprantama taip, kad įprastomis aplinkybėmis prievolė turi būti įvykdyta per keturiolika dienų nuo raginimo įvykdyti pareigą. Kadangi SBP veikė laikydamasis šios jurisprudencijos, jo reikalavimas šiuo požiūriu turėtų būti laikomas vykdytinu.
39
Konkrečiai, šiam teismui kyla klausimas, ar pagal Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalį ir veiksmingumo principą verslininkui draudžiama reikalauti, kad vartotojas per trumpą terminą sumokėtų sumą, kuri, atsižvelgiant į vartotojo lėšas, yra didelė. Vis dėlto jis nurodo, kad nagrinėjamu atveju iš anksto informavo RM ir EM apie nagrinėjamos sutarties negaliojimo pasekmes, be kita ko, apie pareigą grąžinti suteiktai paskolai lygią sumą.
40
Galiausiai, ketvirta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, kad RM ir EM reikalavimas, kiek tai susiję su nagrinėjamos sutarties negaliojimu, jau buvo patenkintas. Taigi, jei jis atmestų SBP pateiktą įskaitymu grindžiamą prieštaravimą ir priteistų RM ir EM visą reikalaujamą sumą, būtų atmesti visi SBP reikalavimai, taigi jis turėtų padengti visas bylinėjimosi išlaidas pagal Civilinio proceso kodekso 98 straipsnio 1 dalį.
41
Tačiau jei patenkintų šį įskaitymu grindžiamą prieštaravimą, jis negalėtų nurodyti SBP padengti visų bylinėjimosi išlaidų, dalį jų turėtų padengti RM ir EM, nes jie klaidingai tvirtino, kad šis prieštaravimas turi būti atmestas. Po tokio pagal Civilinio proceso kodekso 100 straipsnio pirmą sakinį atlikto bylinėjimosi išlaidų paskirstymo, RM ir EM būtų priteista tik 5504 PLN (apie 1293 EUR) atlygintinų išlaidų suma, nors iš tikrųjų jų išlaidos sudaro 17334 PLN (apie 4071 EUR).
42
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar toks rezultatas suderinamas su Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalimi ir 7 straipsnio 1 dalimi, taip pat su veiksmingumo principu. Vis dėlto jis galėtų priimti RM ir EM palankesnį sprendimą dėl bylinėjimosi išlaidų pagal Civilinio proceso kodekso 102 straipsnį.
43
Šiomis aplinkybėmis Sąd Okręgowy w Warszawie (Varšuvos apygardos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar, kiek tai susiję su visos hipoteka užtikrintos kredito sutarties pripažinimu negaliojančia dėl to, kad joje yra nesąžiningų sutarties sąlygų, be kurių ji negali toliau galioti, [Direktyvos 93/13] 6 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis ir veiksmingumo, lygiavertiškumo, proporcingumo ir teisinio saugumo principai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiamas teismų pateikiamas nacionalinės teisės nuostatų aiškinimas, pagal kurį:
–
nagrinėjant bylą pagal vartotojo pareikštą ieškinį bankui dėl kredito įmokų ekvivalento grąžinimo, bankas gali pateikti veiksmingą prieštaravimą, grindžiamą savo reikalavimo, susijusio su pagrindinės kredito sumos ekvivalento grąžinimu, ir vartotojo reikalavimo tarpusavio įskaitymu,
–
bankas taip pat gali veiksmingai pareikšti šį įskaitymu grindžiamą prieštaravimą kaip alternatyvų, nors bylos nagrinėjimo metu iš esmės teigia, kad kredito sutartis yra galiojanti ir joje nėra nesąžiningų sutarties sąlygų,
–
bankas gali veiksmingai paraginti vartotoją grąžinti pagrindinės kredito sumos, išmokėtos vykdant negaliojančią sutartį, ekvivalentą (dėl to šis banko reikalavimas tampa vykdytinas), nors bankas bylos nagrinėjimo metu iš esmės teigia, kad kredito sutartis yra galiojanti ir joje nėra nesąžiningų sutarties sąlygų,
–
bankas gali vartotojui nustatyti dviejų savaičių terminą visos kredito sumos ekvivalentui grąžinti (dėl to banko reikalavimas grąžinti visos kredito sumos ekvivalentą tampa vykdytinas),
–
vartotojas turi atlyginti dalį bylinėjimosi išlaidų ta apimtimi, kuria ieškinys dėl sumokėjimo atmetamas patenkinus banko pareikštą įskaitymu grindžiamą prieštaravimą?“
Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos
44
Portugalijos vyriausybė tvirtina, kad Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos nagrinėti prašymo priimti prejudicinį sprendimą, nes juo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo išaiškinti nacionalinę teisę.
45
Iš prejudicinio klausimo formuluotės matyti, kad jis susijęs su Sąjungos teisės nuostatų ir principų aiškinimu.
46
Taigi, kadangi Teisingumo Teismas turi jurisdikciją aiškinti Sąjungos teisės nuostatas ir principus, jis turi jurisdikciją nagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą ir atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą.
Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
47
Lenkijos vyriausybė teigia, kad yra nepriimtina prejudicinio klausimo dalis, susijusi su galimybe verslininkui (kai nagrinėjamas ginčas su vartotoju, prašančiu panaikinti su juo sudarytą hipoteka užtikrintos paskolos sutartį) subsidiariai pareikšti įskaitymu grindžiamą prieštaravimą, tvirtinant, kad ši sutartis galioja. Iš tiesų šio sprendimo 25 punkte minėtame daliniame sprendime prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas jau konstatavo, kad nagrinėjama sutartis yra negaliojanti.
48
Pagal suformuotą jurisprudenciją prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateikiamas ne dėl to, kad būtų suformuluotos patariamosios nuomonės bendro pobūdžio arba hipotetiniais klausimais, o dėl to, kad reikia veiksmingai išspręsti ginčą (žr. 1981 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Foglia, 244/80, EU:C:1981:302, 18 punktą ir 2025 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Banco Santander (Banco Popular III pertvarkymas), C‑687/23, EU:C:2025:687, 35 punktą).
49
Nagrinėjamu atveju tiesa, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas daliniu sprendimu pripažino nagrinėjamą sutartį negaliojančia. Vis dėlto jis nusprendė tuo pačiu metu kreiptis į Teisingumo Teismą su šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą, manydamas, kad jam reikalingas Sąjungos teisės nuostatų ir principų išaiškinimas, kad toje pačioje byloje, kurioje jis priėmė dalinį sprendimą, galėtų priimti sprendimą dėl likusios RM ir EM ieškinio dalies, atsižvelgdamas į įskaitymu grindžiamą prieštaravimą, kuris tuo metu, kai buvo pareikštas, buvo subsidiarus gynybos pagrindas, palyginti su sutarties galiojimo argumentu.
50
Šiomis aplinkybėmis nėra akivaizdu, kad atsakymas į šią prejudicinio klausimo dalį yra hipotetinis. Iš tiesų šis atsakymas gali būti būtinas sprendimui pagrindinėje byloje priimti ir, be kita ko, siekiant įvertinti nacionalinės teisės atitiktį prašomoms išaiškinti Sąjungos teisės nuostatoms.
51
Taigi visas prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.
Dėl prejudicinio klausimo
52
Visų pirma reikia priminti, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, pagal nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo bendradarbiavimo procedūrą, įtvirtintą SESV 267 straipsnyje, pastarasis nacionaliniam teismui turi pateikti naudingą atsakymą, kuris leistų išnagrinėti jam pateiktą bylą. Tokiu atveju Teisingumo Teismui gali tekti performuluoti jam pateiktus klausimus. Šiuo klausimu jis turi iš visos nacionalinio teismo pateiktos informacijos ir, be kita ko, iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies atrinkti Sąjungos teisės klausimus, aiškintinus atsižvelgiant į bylos dalyką (žr. 1978 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, 26 punktą ir 2025 m. vasario 25 d. Sprendimo Alphabet ir kt., C‑233/23, EU:C:2025:110, 33 punktą bei jame nurodytą jurisprudenciją).
53
Nagrinėjamu atveju prašyme priimti prejudicinį sprendimą nėra paaiškinimų, leidžiančių suprasti, kodėl lygiavertiškumo principas, kuris nurodytas pateiktame klausime, yra reikšmingas.
54
Taigi reikia konstatuoti, kad vieninteliu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar pagal Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį ir 7 straipsnio 1 dalį, taip pat veiksmingumo principą, siejamus su teisinio saugumo ir proporcingumo principais ir teise į veiksmingą teisminę gynybą, draudžiamas jurisprudencijoje pateiktas nacionalinės teisės išaiškinimas, pagal kurį vykstant vartotojo inicijuotam procesui, kad būtų pripažinta negaliojančia su verslininku sudaryta hipoteka užtikrintos paskolos sutartis ir grąžintos vykdant šią sutartį sumokėtos mėnesinės įmokos, šiam verslininkui, teigiančiam, kad minėta sutartis galioja, leidžiama subsidiariai pareikšti įskaitymu grindžiamą prieštaravimą, atitinkantį šios hipoteka užtikrintos paskolos sumą, nes toks skolinis reikalavimas turi būti laikomas vykdytinu dėl to, kad baigėsi vartotojui nustatytas dviejų savaičių raginimo įvykdyti prievolę terminas, o patenkinus šį prieštaravimą dėl to, kad vartotojas nesėkmingai jį užginčijo, bylinėjimosi išlaidos būtų paskirstytos proporcingai pagal tai, kokia dalimi kiekvienos iš šalių reikalavimai buvo atmesti.
55
Pagal Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos, naudojamos sutartyje, kurią verslininkas sudaro su vartotoju, pagal jų nacionalinės teisės aktus nebūtų privalomos vartotojui.
56
Atsižvelgiant į viešojo intereso – vartotojų, kurių padėtis prastesnė nei verslininkų, apsaugos – pobūdį ir svarbą, Direktyva 93/13 valstybės narės įpareigojamos, kaip matyti iš jos 7 straipsnio 1 dalies kartu su jos dvidešimt ketvirta konstatuojamąja dalimi, numatyti tinkamas ir veiksmingas priemones, „užkertančias kelią nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų [verslininkų] sudaromose su vartotojais“ (šiuo klausimu žr. 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Gutierrez Naranjo ir kt., C‑154/15, C‑307/15 ir C‑308/15, EU:C:2016:980, 56 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
57
Taigi nacionalinis teismas privalo netaikyti nesąžiningos sutarties sąlygos, pagal kurią reikalaujama sumokėti nepagrįstas sumas. Tokia pareiga iš principo reiškia atitinkamą tų pačių sumų restitucinį poveikį, nes nesant tokio poveikio būtų galima nepaisyti atgrasomojo poveikio, kurį Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalimi, siejama su jos 7 straipsnio 1 dalimi, siekiama daryti tais atvejais, kai pripažįstama, kad vartotojų ir verslininkų sutartyse yra nesąžiningų sąlygų (šiuo klausimu žr. 2023 m. birželio 15 d. Sprendimo Bank M. (Sutarties pripažinimo negaliojančia pasekmės), C‑520/21, EU:C:2023:478, 58 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
58
Vis dėlto Direktyvoje 93/13 nėra aiškiai reglamentuotos verslininko ir vartotojo sudarytos sutarties negaliojimo pasekmės po to, kai iš jos pašalinamos nesąžiningos sąlygos. Todėl valstybės narės turi nustatyti tokio konstatavimo pasekmes, turint omenyje, kad šiuo klausimu jų nustatytos taisyklės turi būti suderinamos su Sąjungos teise, visų pirma su šia direktyva siekiamais tikslais (2023 m. birželio 15 d. Sprendimo Bank M. (Sutarties pripažinimo negaliojančia pasekmės), C‑520/21, EU:C:2023:478, 64 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
59
Nagrinėjamu atveju, pirma, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad situacija, dėl kurios prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kreipėsi į Teisingumo Teismą, išplaukia iš vadinamosios „dviejų reikalavimų“ teorijos, pagal kurią dėl tokios sutarties negaliojimo atsiranda du skoliniai reikalavimai, kuriuos galima išieškoti savarankiškai.
60
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad jai prieštarauja nacionalinė jurisprudencija, pagal kurią, pripažinus paskolos sutartį negaliojančia dėl joje įtvirtintos nesąžiningos sąlygos, verslininkas įgyja teisę reikalauti iš vartotojo grąžinti visą šiam suteiktos paskolos nominalią sumą, neatsižvelgdamas į vartotojo pagal tą sutartį faktiškai grąžintą ir likusią grąžinti sumą (2025 m. birželio 19 d. Sprendimo Lubreczlik, C‑396/24, EU:C:2025:460, 44 punktas).
61
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pripažinus pagrįstu verslininko įskaitymu grindžiamą prieštaravimą, pateiktą atsakant į vartotojo prašymą grąžinti sumas, sumokėtas pagal hipoteka užtikrintą paskolos sutartį, pripažintą negaliojančia, susidaro situacija, kai tik didžiausią reikalavimą turinti šalis lieka kreditorė kitos šalies atžvilgiu. Taigi tokiu atveju atsižvelgiama į vartotojo pagal negaliojančią sutartį grąžintą ir likusią grąžinti paskolos sumą, todėl šis vartotojas neprivalo grąžinti visos nominalios gautos paskolos sumos.
62
Taigi pagal šio sprendimo 60 punkte primintus principus nedraudžiamas reikšmingų nacionalinės teisės normų aiškinimas, kuris leistų susiklostyti situacijai, kai įskaičius du tarpusavio skolinius reikalavimus, kurių atitinkamos sumos nėra tapačios, tik šalis, liekanti skolinga sumą, kurios nepadengia jos pačios skolinis reikalavimas kitai šaliai, turi sumokėti šiai kitai šaliai tokią sumą.
63
Be to, remiantis jurisprudencija pagal Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį ir 7 straipsnio 1 dalį, siejamas su veiksmingumo principu, draudžiamas jurisprudencijoje pateiktas nacionalinės teisės išaiškinimas, pagal kurį tuo atveju, kai hipoteka užtikrintos paskolos sutartis, kurią verslininkas sudarė su vartotoju, negali išlikti pašalinus iš jos nesąžiningas sąlygas, šis verslininkas gali remtis teise sustabdyti prievolės vykdymą, leidžiančia susieti jo iš šio vartotojo gautų pinigų sumų grąžinimą su sąlyga, kad vartotojas pats grąžins verslininko gautas pinigų sumas arba užtikrins jų grąžinimą, jeigu dėl verslininko pasinaudojimo šia teise vartotojas netenka teisės gauti palūkanų (šiuo klausimu žr. 2023 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Getin Noble Bank (Ieškinių dėl restitucijos senaties terminas), C‑28/22, EU:C:2023:992, 87 punktą ir 2024 m. gegužės 8 d. Nutarties Santander Bank Polska, C‑424/22, EU:C:2024:398, 38 punktą).
64
Vis dėlto bylose, kuriose buvo suformuota ši jurisprudencija, nagrinėta teisė sustabdyti prievolės vykdymą pasireiškė tuo, kad pirmoji šalis susiejo sumos, kurią ji turėjo sumokėti antrajai šaliai, grąžinimą su sąlyga, kad pastaroji įsipareigoja grąžinti pirmosios šalies jai sumokėtą sumą. Be to, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad jei būtų patenkintas SBP pateiktas įskaitymu grindžiamas prieštaravimas, prie RM ir EM pagrindinio reikalavimo bet kuriuo atveju būtų priskaičiuotos palūkanos.
65
Vis dėlto iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti (tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), kad pagal Lenkijos teisę įskaitymas turi lygiavertį poveikį abiejų šalių prievolių tenkinimui.
66
Taigi tokiomis aplinkybėmis, priešingai nei įgyvendinant teisę sustabdyti prievolės vykdymą, nagrinėtą šio sprendimo 63 punkte nurodytose bylose, atitinkamų verslininko ir vartotojo reikalavimų įskaitymas iš principo negali pakenkti Direktyva 93/13 vartotojui užtikrinamai apsaugai.
67
Galiausiai vertinant visos sutarties pripažinimo negaliojančia pasekmes vartotojo padėčiai, lemiamą reikšmę turi vartotojo išreikšta valia. Iš tiesų Direktyvoje 93/13 nustatyta apsaugos sistema netaikoma, jei vartotojas tam prieštarauja. Vartotojas, nacionaliniam teismui jį apie tai informavus, gali nesiremti sąlygos nesąžiningumu ir neprivalomu pobūdžiu, taip duodamas laisvą ir informacija pagrįstą sutikimą su nagrinėjama sąlyga ir išvengdamas sutarties pripažinimo negaliojančia. Tam, kad vartotojas galėtų duoti tokį sutikimą, nacionalinis teismas, remdamasis nacionalinėmis procesinėmis normomis ir atsižvelgdamas į teisingumo civilinėse bylose principą, turi objektyviai ir išsamiai nurodyti šalims teisines pasekmes, kurių gali kilti panaikinus nesąžiningą sąlygą. Tokia informacija yra dar svarbesnė, kai dėl nesąžiningos sąlygos netaikymo visa sutartis gali būti pripažinta negaliojančia ir iš vartotojo gali būti pareikalauta grąžinti jo gautas sumas (šiuo klausimu žr. 2023 m. kovo 16 d. Sprendimo M.B. ir kt. (Sutarties pripažinimo negaliojančia pasekmės), C‑6/22, EU:C:2023:216, 38–41 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
68
Tokiomis aplinkybėmis, kai vartotojas, gavęs iš jurisdikciją turinčio teismo informacijos apie pasekmes, kurių gali kilti pripažinus jo su verslininku sudarytą sutartį negaliojančia, vis dėlto nusprendžia neprieštarauti tam, kad tas teismas pripažintų šią sutartį negaliojančia, reikia konstatuoti, kad tai, jog minėtas teismas patenkina verslininko prašymą, kad atitinkami abiejų šalių reikalavimai, kylantys dėl šio sutarties pripažinimo negaliojančia, būtų tarpusavyje įskaityti, neprieštarauja Direktyva 93/13 vartotojui užtikrinamai apsaugai. Iš tiesų toks įskaitymas yra vienas iš būdų verslininkui susigrąžinti paskolintą sumą, į kurią jis turi teisę po šios sutarties pripažinimo negaliojančia.
69
Be to, toks įskaitymo mechanizmas leidžia išvengti to, kad verslininkas nuspręstų pareikšti atskirą ieškinį, siekdamas, kad būtų patenkintas jo reikalavimas vartotojui, nes dėl to daugėtų procesų, taigi ir papildomų išlaidų, o tai neatitiktų vartotojo interesų.
70
Antra, reikia pažymėti, kad nors nuo Sąjungos teisės pažeidimo tariamai nukentėję asmenys gali remtis Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje garantuojama teise į teisingą bylos nagrinėjimą, šia teise taip pat saugomas atsakovas, įskaitant atvejus, kai anksčiau buvo konstatuota, kad jis pažeidė Direktyvą 93/13. Iš tiesų teisė į teisingą bylos nagrinėjimą apsaugo kiekvieną atskirai vertinamą teisės subjektą. Taigi vartotojų teisės ginčams taikomos iš šio straipsnio kylančios procesinės garantijos (pagal analogiją su SESV 101 straipsniu žr. 2024 m. liepos 11 d. Sprendimo Volvo (Šaukimo įteikimas atsakovės patronuojamosios bendrovės registruotoje buveinėje), C‑632/22, EU:C:2024:601, 54 punktą).
71
Jeigu iš verslininko būtų atimta taikytinoje nacionalinėje teisėje numatyta galimybė remtis įskaitymu grindžiamu prieštaravimu prieš vartotoją, jo teisė į veiksmingą teisminę gynybą būtų neproporcingai pažeista, nes jis negalėtų pasinaudoti šia gynybos priemone.
72
Taigi, kadangi vartotojas gali prašyti jurisdikciją turinčio teismo, kad šis, pripažinęs vartotojo su verslininku sudarytą sutartį negaliojančia, nurodytų šiam verslininkui grąžinti vartotojui pagal šią sutartį gautas sumas, pagal procesinio lygiateisiškumo principą, kuris neatsiejamas nuo pačios teisingo bylos nagrinėjimo sąvokos (šiuo klausimu žr. 2022 m. liepos 12 d. Sprendimo Nord Stream 2 / Parlamentas ir Taryba, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, 128 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją), reikalaujama, kad šis verslininkas savo ruožtu turėtų tokią galimybę susigrąžinti tam pačiam vartotojui sumokėtas sumas, be kita ko, subsidiariai pareikšdamas įskaitymu grindžiamą prieštaravimą, jei būtų atmestas to paties verslininko pagrindinis gynybos pagrindas, susijęs su minėtos sutarties galiojimu.
73
Vis dėlto šiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad iš jurisprudencijos matyti, jog pagal Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį ir 7 straipsnio 1 dalį draudžiamas jurisprudencijoje pateiktas valstybės narės teisės išaiškinimas, pagal kurį, pripažinus hipoteka užtikrintą paskolos sutartį negaliojančia, bankas turi teisę reikalauti iš vartotojo sumos, viršijančios pagal šią sutartį sumokėtą pinigų sumą, ir įstatyme nustatyto dydžio palūkanų, skaičiuojamų nuo raginimo sumokėti pateikimo dienos. Išskyrus šią išlygą dėl įstatyme numatytų palūkanų, bankas neturi teisės gauti atlygio už vartotojo naudojimąsi šiuo kapitalu (šiuo klausimu žr. 2023 m. gruodžio 7 d. Sprendimo mBank (Vartotojo pareiškimas), C‑140/22, EU:C:2023:965, 62 ir 63 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
74
Atsižvelgiant į subsidiariai pateiktą įskaitymu grindžiamą prieštaravimą, minėta išlyga reiškia, kad tol, kol verslininkas tvirtina, jog su vartotoju sudaryta sutartis galioja, bet koks raginimas vartotojui grąžinti pagrindinę paskolos sumą negali sukelti pasekmių, be kita ko, siekiant, kad būtų sumokėtos palūkanos, kol ši sutartis nebus galutinai pripažinta negaliojančia.
75
Trečia, dėl mokėjimo termino trukmės, kurią verslininkas gali nustatyti vartotojui adresuotame raginime įvykdyti pareigą, reikia konstatuoti, kad ši trukmė nustatytina atsižvelgiant į visą informaciją apie sutarties pripažinimo negaliojančia pasekmes, kurią jurisdikciją turintis teismas turi pateikti šiam vartotojui pagal šio sprendimo 67 punkte primintą jurisprudenciją, kad galėtų pripažinti sutartį negaliojančia. Nors minėtos trukmės nustatymas priklauso nuo nacionalinės teisės, vis dėlto nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į visas reikšmingas aplinkybes, turi užtikrinti, kad tokia trukmė neatgrasytų vartotojo ar nesutrukdytų jam pasinaudoti apsauga, kurią jam suteikia Direktyva 93/13.
76
Galiausiai, ketvirta, kiek tai susiję su pasekmėmis, kurių verslininko pareikšto įskaitymu grindžiamo prieštaravimo patenkinimas gali turėti bylinėjimosi išlaidoms, reikia pažymėti, kad nacionaliniuose teismuose patirtų bylinėjimosi išlaidų paskirstymas priklauso valstybių narių procesinei autonomijai, su sąlyga, kad laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų (2022 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, 34 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
77
Dėl veiksmingumo principo (prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia tik apie jį) reikia priminti, kad kiekvienas atvejis, kai kyla klausimas, ar dėl nacionalinės proceso nuostatos yra neįmanoma arba pernelyg sudėtinga taikyti Sąjungos teisę, turi būti vertinamas atsižvelgiant į šios nuostatos vietą visame įvairiose nacionalinėse institucijose vykstančiame procese, pačią proceso eigą ir jo ypatumus. Turint tai omenyje, prireikus reikia atsižvelgti į pagrindinius nacionalinės teismų sistemos principus, kaip antai teisės į gynybą apsaugą, teisinio saugumo principą ir tinkamą proceso eigą (2022 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, 35 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
78
Nors pagal veiksmingumo principą apskritai nedraudžiama, kad vartotojas padengtų tam tikras teisines išlaidas, kai pareiškia ieškinį dėl sutarties sąlygos pripažinimo nesąžininga (2022 m. balandžio 7 d. Sprendimo Caixabank, C‑385/20, EU:C:2022:278, 51 punktas), taip pat reikia pažymėti, kad Direktyva 93/13 vartotojui suteikiama teisė kreiptis į teismą, kad būtų konstatuotas sutarties sąlygos nesąžiningumas ir ji nebūtų taikoma, t. y. teisė, kurios veiksmingumas turi būti išsaugotas. Todėl tokio proceso išlaidų paskirstymo tvarka neturi atgrasyti vartotojo nuo pasinaudojimo šia teise (šiuo klausimu žr. 2022 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, 37 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
79
Šiuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad jei jis patenkintų SBP pareikštą įskaitymu grindžiamą prieštaravimą, jis negalėtų taikyti Civilinio proceso kodekso 98 straipsnio 1 dalies, kad iš SBP būtų priteistos visos bylinėjimosi išlaidos, nes dalis RM ir EM reikalavimo grąžinti sumas, kurias jie sumokėjo SBP pagal nagrinėjamą sutartį, būtų nepatenkinta – grąžintina suma turėtų būti sumažinta suma, atitinkanti SBP skolinio reikalavimo jų atžvilgiu sumą. Jis patikslina, kad būtų galėjęs remtis šia nuostata, jei RM ir EM nebūtų prieštaravę SBP pareikštam įskaitymu grindžiamam prieštaravimui ir būtų iš dalies atsiėmę savo ieškinį. Šiomis aplinkybėmis tas teismas mano privalantis taikyti šio kodekso 100 straipsnio pirmą sakinį ir turintis paskirstyti bylinėjimosi išlaidas atsižvelgdamas į tai, kokia dalimi kiekviena šalis pralaimėjo bylą. Vis dėlto minėtas teismas nurodo galimybę remtis Civilinio proceso kodekso 102 straipsniu, pagal kurį jis gali nurodyti bylą pralaimėjusiai šaliai atlyginti tik dalį bylinėjimosi išlaidų arba jų neatlyginti, ir taip priimti minėtiems ieškovams palankesnį sprendimą dėl bylinėjimosi išlaidų.
80
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Sąjungos teisę atitinkančio nacionalinės teisės aiškinimo principą reikalaujama, kad nacionaliniai teismai, laikydamiesi, be kita ko, draudimo aiškinti nacionalinę teisę contra legem ir atsižvelgdami į visą nacionalinės teisės sistemą, taip pat taikydami joje pripažintus aiškinimo metodus, pagal savo kompetenciją padarytų viską, kad būtų užtikrintas nagrinėjamos Sąjungos teisės nuostatos veiksmingumas ir priimtas ja siekiamą tikslą atitinkantis sprendimas (šiuo klausimu žr. 2004 m. spalio 5 d. Sprendimo Pfeiffer ir kt., C‑397/01–C‑403/01, EU:C:2004:584, 118 ir 119 punktus ir 2024 m. spalio 15 d. Sprendimo KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, 51 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
81
Savo rašytinėse pastabose Lenkijos vyriausybė nurodo, kad nacionaliniai teismai turi pakankamai teisinių priemonių, kad užtikrintų iš Direktyvos 93/13 kylančių vartotojų teisių veiksmingumą. Konkrečiai, šie teismai galėtų nurodyti atlyginti išlaidas, remdamiesi Civilinio proceso kodekso 102 straipsniu, kuriame įtvirtintas teisingumo principas. Pagal Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo principą minėti teismai gali nukrypti nuo siauro šio straipsnio aiškinimo.
82
Pats prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės galutinai įvertinti, ar pagrindinėje byloje taikomas nacionalinės teisės nuostatas galima aiškinti laikantis Direktyvos 93/13, ir, jei taip, padaryti atitinkamas teisines išvadas.
83
Konkrečiai kalbant, šis teismas turi, pirma, užtikrinti RM ir EM teisės į tai, kad sutartis, kurioje yra nesąžiningų sąlygų, būtų pripažinta negaliojančia ir kad būtų grąžintos verslininko nepagrįstai gautos sumos, veiksmingumą, taip išvengiant, kad bylinėjimosi išlaidų paskirstymo tvarka atgrasytų vartotojus nuo naudojimosi teisėmis, kurias jiems suteikia Direktyva 93/13.
84
Antra, minėtas teismas taip pat turi turėti galimybę įvertinti visas jo nagrinėjamos bylos aplinkybes, kad prireikus būtų atsižvelgta į galimą nesąžiningumą vartotojų, kurie, nepaisant teismo jiems pateiktos informacijos, neteisėtai prieštarauja abipusių reikalavimų tarp šių vartotojų ir verslininko įskaitymui (šiuo klausimu žr. 2022 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Servicios prescriptor y medios de pagos EFC, C‑215/21, EU:C:2022:723, 42 ir 43 punktus).
85
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį ir 7 straipsnio 1 dalį, taip pat veiksmingumo principą, siejamus su teisinio saugumo ir proporcingumo principais bei teise į veiksmingą teisminę gynybą, reikia aiškinti taip, kad pagal juos nedraudžiamas jurisprudencijoje pateiktas nacionalinės teisės išaiškinimas, pagal kurį, vykstant vartotojo inicijuotam procesui, kad būtų pripažinta negaliojančia su verslininku sudaryta hipoteka užtikrintos paskolos sutartis ir grąžintos vykdant šią sutartį sumokėtos mėnesinės įmokos, šiam verslininkui, tvirtinančiam, kad minėta sutartis galioja, leidžiama papildomai pareikšti įskaitymu grindžiamą prieštaravimą, atitinkantį šios hipoteka užtikrintos paskolos sumą, su sąlyga, kad, pirma, pastarasis skolinis reikalavimas nelaikomas vykdytinu, kol jurisdikciją turintis teismas nepripažino tos pačios sutarties negaliojančia, ir, antra, tokio prieštaravimo patenkinimas nelemia sprendimo dėl bylinėjimosi išlaidų, galinčio atgrasyti vartotoją pasinaudoti jam pagal šią direktyvą suteiktomis teisėmis.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
86
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti tas teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (devintoji kolegija) nusprendžia:
1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 6 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis, taip pat veiksmingumo principas, siejami su teisinio saugumo ir proporcingumo principais ir teise į veiksmingą teisminę gynybą,
turi būti aiškinami taip:
pagal juos nedraudžiamas jurisprudencijoje pateiktas nacionalinės teisės išaiškinimas, pagal kurį, vykstant vartotojo inicijuotam procesui, kad būtų pripažinta negaliojančia su verslininku sudaryta hipoteka užtikrintos paskolos sutartis ir grąžintos vykdant šią sutartį sumokėtos mėnesinės įmokos, šiam verslininkui, tvirtinančiam, kad minėta sutartis galioja, leidžiama papildomai pareikšti įskaitymu grindžiamą prieštaravimą, atitinkantį šios hipoteka užtikrintos paskolos sumą, su sąlyga, kad, pirma, pastarasis skolinis reikalavimas nelaikomas vykdytinu, kol jurisdikciją turintis teismas nepripažino tos pačios sutarties negaliojančia, ir, antra, tokio prieštaravimo patenkinimas nelemia sprendimo dėl bylinėjimosi išlaidų, galinčio atgrasyti vartotoją pasinaudoti jam pagal šią direktyvą suteiktomis teisėmis.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: lenkų.
(
i
)	Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.