Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
ATHANASIOS RANTOS IŠVADA,
pateikta 2026 m. kovo 19 d.(1)
Byla C‑762/24 P
Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole Soc. coop. agr.,
Conserves France SA
prieš
Europos Komisiją
„ Apeliacinis skundas – Konkurencija – SESV 101 straipsnis – Karteliai – Reglamentas (EB) Nr. 1/2003 – Baudos – 23 straipsnio 2 dalis – Teisės aktuose nurodyto maksimalaus baudos dydžio nustatymas – Atitinkama apyvarta – Subjektas, veikiantis žemės ūkio produktų perdirbimo sektoriuje – Subjektas, veikiantis kaip kooperatinė bendrovė – Subjektas, kvalifikuojamas ir kaip „įmonė“, ir kaip „įmonių asociacija “
I.      Įvadas
1.        Savo apeliaciniu skundu Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole
Soc. coop. agr. (toliau – Conserve Italia) ir Conserves France SA (toliau kartu – apeliantės) prašo panaikinti 2024 m. rugsėjo 4 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Conserve Italia ir Conserves France / Komisija (T‑59/22; toliau – skundžiamas sprendimas, EU:T:2024:574), kuriuo šis atmetė jų ieškinį, pareikštą siekiant, kad būtų iš dalies panaikintas 2021 m. lapkričio 19 d. Europos Komisijos sprendimas C(2021) 8259 final byloje pagal SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo(2) 53 straipsnį (Byla AT.40127 – Konservuotos daržovės; toliau – ginčijamas sprendimas)(3) ir sumažintas joms skirtos baudos dydis. Konkrečiau kalbant, Komisija šiuo sprendimu solidariai atsakingoms apeliantėms skyrė 20 000 000 EUR baudą už tai, kad jos 2000–2013 m. dalyvavo kartelyje konservuotų žirnelių ir (arba) morkų bei konservuotų kukurūzų pardavimo rinkoje.
2.        Šiame apeliaciniame skunde, kaip ir ieškinyje, pareikštame pirmojoje instancijoje, apeliantės neginčija nei aptariamo pažeidimo buvimo, nei savo dalyvavimo jame, o ginčija tik Komisijos skirtos baudos dydį. Apeliantės iš esmės teigia, kad Conserve Italia, atsižvelgiant į jos kooperatinį pobūdį ir vertikalią savitarpio pagalbos struktūrą, turėjo būti laikoma „įmonių asociacija“. Vadinasi, Reglamento (EB) Nr. 1/2003(4) 23 straipsnio 2 dalyje numatytas teisės aktuose nurodytas 10 % maksimalus baudos dydis turėjo būti apskaičiuotas remiantis ne pasauline konsoliduotąja grupės Conserve Italia, kaip „įmonės“, apyvarta pagal šios nuostatos antrą pastraipą, o vien Conserve Italia apyvarta, susijusia su kartelio apimamais perdirbtais produktais, pagal šios nuostatos trečią pastraipą, nes šiuos produktus tiekė 350 ūkiai, veikiantys kaip Conserve Italia „nariai“.
3.        Taigi ši byla suteikia Teisingumo Teismui progą patikslinti taisykles, taikomas nustatant maksimalų teisės aktuose nurodytų baudų, kurias Komisija gali skirti už konkurencijos taisyklių pažeidimą, dydį, be kita ko, kai atitinkamas subjektas kvalifikuojamas ir kaip „įmonė“, ir kaip „įmonių asociacija“.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Reglamentas Nr. 1/2003
4.        Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio „Baudos“ 2 dalyje nustatyta:
„Komisija savo sprendimu gali skirti baudas įmonėms ar įmonių asociacijoms, jei jos tyčia ar dėl neatsargumo:
a)      pažeidžia [SESV 101 ar 102] straipsnio nuostatas <...>
<...>
Vienai įmonei ar įmonių asociacijai‑pažeidimo dalyvei skiriama bauda negali viršyti 10 % jos bendrosios apyvartos praėjusiais ūkiniais metais.
Jei asociacijos įvykdytas pažeidimas susijęs su jos narių veikla, bauda negali viršyti 10 % visų jos narių, veikiančių šio pažeidimo paveiktoje rinkoje, bendros apyvartos.
<...>“
B.      Baudų apskaičiavimo gairės
5.        Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo gairių (toliau – Baudų apskaičiavimo gairės)(5) 14, 32 ir 33 punktuose nurodyta:
„14. Kai pažeidimą atlieka įmonių asociacijos nariai, pardavimo vertė iš esmės bus jos narių pardavimo verčių suma.
<...>
32.       Kiekvienai pažeidime dalyvaujančiai įmonei ar įmonių asociacijai skiriamos baudos dydis jokiu būdu neturi viršyti 10 % bendros apyvartos, pasiektos per praėjusius finansinius metus, kaip nurodyta Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje.
33.       Kai asociacijos atliktas pažeidimas susijęs su jos narių veikla, bauda neturi būti didesnė nei 10 % kiekvieno veikiančio nario bendros apyvartos praėjusiais finansiniais metais rinkoje, susijusioje su asociacijos pažeidimu.“
III. Ginčo aplinkybės ir ginčijamas sprendimas
6.        Ginčo aplinkybės, kurias Bendrasis Teismas išdėstė skundžiamo sprendimo 2–9 punktuose, šioje išvadoje gali būti apibendrintos, kaip nurodyta toliau.
7.        Conserve Italia ir jos patronuojamoji įmonė Conserves France, kurios 99,77 % akcijų priklauso Conserve Italia, veikia maisto perdirbimo sektoriuje.
8.        Ginčijamame sprendime Komisija konstatavo, kad apeliantės dalyvavo darant vieną tęstinį SESV 101 straipsnio 1 dalies ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalies pažeidimą. Šį pažeidimą sudarė kainodaros koordinavimas, rinkų pasiskirstymas ir keitimasis neskelbtina informacija, susijusia su tam tikrų rūšių konservuotų daržovių pardavimu platintojams arba viešojo maitinimo sektoriui EEE teritorijoje laikotarpiu nuo 2000 m. kovo 15 d. iki 2013 m. spalio 1 d. Konkrečiau kalbant, apeliantės dalyvavo dviejuose atskiruose susitarimuose: susitarime dėl konservuotų daržovių, kaip antai žaliųjų pupelių, žirnių bei žirnių ir morkų mišinių, pardavimo ir susitarime dėl konservuotų kukurūzų pardavimo(6).
9.        Taigi Komisija, taikydama Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 ir 3 dalis ir Baudų apskaičiavimo gaires, solidariai atsakingoms apeliantėms skyrė 20 000 000 EUR baudą(7).
IV.    Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
10.      Apeliantės pareiškė ieškinį Bendrajame Teisme, siekdamos, pirma, kad būtų iš dalies panaikintas ginčijamas sprendimas, kiek tai susiję su baudos dydžio nustatymu, ir, antra, kad būtų sumažintas joms skirtos baudos dydis, remiantis neribota jurisdikcija, nurodyta SESV 261 straipsnyje ir Reglamento Nr. 1/2003 31 straipsnyje.
11.      Grįsdamos savo reikalavimus apeliantės nurodė du pagrindus, iš kurių pirmasis susijęs su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies ir Baudų apskaičiavimo gairių 33 punkto pažeidimu, kiek tai susiję su apyvartos, į kurią atsižvelgiama apskaičiuojant maksimalų baudos dydį, nustatymu(8), o antrasis – su SESV 101 straipsnio, Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalies ir Baudų apskaičiavimo gairių 14, 19, 20, 22, 24 ir 25 punktų pažeidimu, kiek tai susiję su bazinio baudos dydžio nustatymu(9).
12.      Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas šį ieškinį atmetė.
13.      Pirmąjį pagrindą, susijusį su ginčijamame sprendime Komisijos nustatytu ir taikytu maksimaliu baudos dydžiu, Bendrasis Teismas atmetė kaip nepagrįstą, remdamasis iš esmės tuo, kad Komisija teisingai pripažino Conserve Italia „įmone“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą, todėl apeliančių argumentai, susiję su tuo, kad Conserve Italia kartu yra „įmonių asociacija“, neturi reikšmės, o kiti argumentai, susiję, viena vertus, su konkrečia teisine ir faktine situacija, t. y. su Conserve Italia savitarpio pagalbos struktūra, ir, kita vertus, su jos bei jos narių elgesiu pažeidimo paveiktose rinkose, yra arba nesvarbūs nustatant apeliantėms pagal šio reglamento 23 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą skirtiną teisės aktuose nurodytą maksimalią baudą, arba nepagrįsti (skundžiamo sprendimo 29–46 punktai). Be to, Bendrasis Teismas nusprendė, kad bet kuriuo atveju nėra įvykdytos šio reglamento 23 straipsnio 2 dalies trečioje pastraipoje minimos teisės aktuose nurodytos maksimalios baudos dydžio taikymo sąlygos (skundžiamo sprendimo 47–51 punktai).
14.      Kalbant apie antrąjį pagrindą, kuris susijęs su apeliantėms skirtos baudos bazinio dydžio nustatymu ir kuris šiame apeliaciniame skunde neginčijamas, Bendrasis Teismas jį taip pat atmetė kaip nepagrįstą, remdamasis, be kita ko, kiek tai susiję su pardavimų vertės nustatymu, tam tikrais savo vertinimais, atliktais nagrinėjant pirmąjį pagrindą (skundžiamo sprendimo 67 ir 68 punktai).
V.      Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
15.      2024 m. spalio 31 d. apeliantės pateikė apeliacinį skundą dėl skundžiamo sprendimo. Jos Teisingumo Teismo prašo panaikinti šį sprendimą, sumažinti joms skirtos baudos dydį ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi šioje ir pirmojoje instancijoje išlaidas.
16.      Komisija prašo Teisingumo Teismo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliančių bylinėjimosi išlaidas.
17.      Šalys buvo išklausytos ir atsakė į Teisingumo Teismo pateiktus klausimus per 2025 m. gruodžio 17 d. įvykusį posėdį.
VI.    Analizė
18.      Grįsdamos savo apeliacinį skundą apeliantės nurodo du pagrindus. Pirmasis pagrindas susijęs su nepakankamu motyvavimu ir klaidingu Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies taikymu. Antrasis pagrindas, iš dalies sutampantis su pirmuoju, susijęs su Bendrojo Teismo padarytomis teisės klaidomis atsižvelgiant į šioje nuostatoje, siejamoje su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 49 straipsniu, nurodytus reikalavimus.
A.      Pirminės pastabos
19.      Prieš pradėdamas nagrinėti šiuos pagrindus, norėčiau pateikti kelias pirmines pastabas. Kadangi visas apeliacinis skundas susijęs su Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies antros ir trečios pastraipų taikymu, mano manymu, reikia priminti šių nuostatų turinį ir taikymą, atsižvelgiant į jų formuluotę, genezę, kontekstą, su kuriuo jos susijusios, ir į jomis siekiamus tikslus(10).
20.      Pirma, kalbant apie Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies antros pastraipos formuluotę, joje nustatyta bendroji taisyklė, kad teisės aktuose nustatyta maksimali bauda „vienai įmonei ar įmonių asociacijai‑pažeidimo dalyvei“ negali viršyti 10 % jos bendrosios apyvartos, o jos trečia pastraipa yra tam tikra lex specialis, numatant, kad, „jei asociacijos įvykdytas pažeidimas susijęs su jos narių veikla, bauda negali viršyti 10 % visų jos narių, veikiančių šio pažeidimo paveiktoje rinkoje, bendros apyvartos“(11).
21.      Iš šių dviejų siejamų pastraipų matyti, kad iš esmės, kai į Sąjungos konkurencijos teisės pažeidimą įsitraukęs subjektas priskiriamas „įmonių asociacijai“, Komisija paprastai privalo taikyti antroje pastraipoje nustatytą bendrąją teisės aktuose nurodyto maksimalaus baudos dydžio apskaičiavimo taisyklę, nebent yra įvykdytos dvi sąlygos: pirma, pažeidimas „susijęs“ su jos narių veikla, antra, bent kai kurie šios asociacijos nariai „veik[ia] šio pažeidimo paveiktoje rinkoje“. Pirmąją sąlygą, atrodo, gana lengva įvykdyti, nes „įmonių asociacijos“ paprastai gina bendrus savo narių interesus, pirmiausia kitų ekonominės veiklos vykdytojų atžvilgiu(12), taigi jų veikla lengvai gali būti „susijusi“ su jų narių veikla, kadangi veiksmažodis „būti susijus“ yra plačios reikšmės, o ne griežtai apibrėžtas. Antroji sąlyga yra griežtesnė, nes pagal ją reikalaujama, kad nariai „veik[tų] šio pažeidimo paveiktoje rinkoje“. Kadangi antroji sąlyga būtinai reiškia, kad turi būti įvykdyta pirmoji sąlyga, iš tikrųjų vienintelis trečioje pastraipoje nustatytas reikalavimas – tai reikalavimas, kad įmonių asociacijos padarytas pažeidimas būtų susijęs su rinka, kurioje veikia jos nariai.
22.      Tai reiškia, kad apskritai įmonių asociacijos apyvarta yra tinkamas pagrindas teisės aktuose nurodytam maksimaliam baudos dydžiui nustatyti, kai pati asociacija veikia pažeidimo paveiktoje rinkoje ta prasme, kad ji vykdo savo pačios pardavimus toje rinkoje, kurie įtraukiami į jos apyvartą. Vis dėlto, jei taip nėra ir jei pažeidimas susijęs su rinka, kurioje veikia šios asociacijos nariai, asociacijai gali būti skirta bauda, siekianti iki 10 % šių veikiančių narių apyvartos.
23.      Vis dėlto vien pažodinis Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies antros ir trečios pastraipų aiškinimas neleidžia apimti visų galimų atvejų. Pavyzdžiui, kyla klausimas, kuri referencinė apyvarta turi būti laikoma tinkamiausia tuo atveju, jei kai kurie asociacijos nariai veikia atitinkamoje rinkoje, o pati asociacija toje rinkoje vykdo ir savarankišką veiklą. Ar tokiu atveju bendroji taisyklė (antra pastraipa) turi būti viršesnė už lex specialis (trečia pastraipa)?
24.      Šiuo klausimu, antra, kalbant apie Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies genezę, konstatuotina, kad ankstesniame Reglamente Nr. 17(13) nebuvo jokios nuostatos, lygiavertės trečiai pastraipai. Vis dėlto tai nesutrukdė Sąjungos teismams, be kita ko, Bendrajam Teismui, apskaičiuoti teisės aktuose nustatyto maksimalaus baudos dydžio, įmonių asociacijoms skiriamo remiantis jų narių apyvarta, kai toks apskaičiavimas geriau atspindi asociacijos dydį ir ekonominę galią rinkoje(14). Be to, tokį požiūrį Teisingumo Teismas patvirtino Sprendime Finnboard, kuriame pripažino, kad, „jei bauda skiriama įmonių asociacijai, kurios apyvarta dažniausiai neatspindi nei jos dydžio, nei ekonominės galios rinkoje, baudą, darančią atgrasomąjį poveikį, galima nustatyti tik atsižvelgus į įmonių, kurios yra jos narės, apyvartą <...>. Nebūtina, kad asociacijos nariai būtų faktiškai dalyvavę darant pažeidimą, bet asociacija turi būti galėjusi, remdamasi savo vidaus taisyklėmis, įpareigoti savo narius“(15). Tik po šio sprendimo priėmimo Sąjungos teisės aktų leidėjas Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą įtraukė į pasiūlymą dėl šio reglamento. Ši pastraipa, kurios nebuvo nei pradiniame Komisijos pasiūlyme dėl reglamento(16), nei įvairiuose Parlamento pasiūlytuose pakeitimuose(17), buvo įtraukta tik paskutiniame šio reglamento priėmimo etape, veikiausiai siekiant kodifikuoti jurisprudenciją, kylančią iš Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies taikymo(18).
25.      Po šio jurisprudencijos kodifikavimo Reglamentu Nr. 1/2003 Teisingumo Teismas priėmė du sprendimus, reikšmingus taikant įmonių asociacijoms teisės aktuose nurodyto maksimalaus baudos dydžio nustatymo taisykles: Sprendimą Coop de France bétail et viande(19) (kuriame atlikta Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies analizė), ir Sprendimą Lietuvos notarų rūmai. Abiejuose sprendimuose Teisingumo Teismas patvirtino požiūrį, kad rėmimasis įmonių asociacijos narių apyvarta pateisinamas būtinybe geriau atspindėti konkurencijos teisę pažeidusios įmonių asociacijos dydį ir ekonominę galią rinkoje, siekiant skirti tikrai atgrasančią baudą(20).
26.      Galiausiai, trečia, kalbant apie Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi siekiamus tikslus, pažymėtina, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją teisės aktuose nurodžius maksimalią ribą siekiama, kad, skyrus baudą, didesnę nei ši maksimali riba, nebūtų viršytas įmonės (arba įmonių asociacijos) pajėgumas mokėti baudą tuo metu, kai Komisija ją pripažįsta atsakinga už pažeidimą ir skiria piniginę sankciją(21). Taigi šia nuostata siekiama užkirsti kelią baudoms, kurios būtų neproporcingos atsižvelgiant į pažeidimą padariusios įmonės dydį, nes šiuo klausimu apytikris rodiklis gali būti tik bendroji apyvarta(22).
Vis dėlto šio tikslo turi būti siekiama kartu stengiantis užtikrinti pakankamai atgrasomąjį baudos pobūdį, o tai pateisina atsižvelgimą į atitinkamos įmonės dydį ir ekonominę galią, t. y. į bendrus pažeidėjo išteklius(23).
27.      Taigi šis apeliacinis skundas turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į šiuos principus.
B.      Dėl pirmojo pagrindo, grindžiamo nepakankamu motyvavimu ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies pažeidimu
28.      Pirmuoju pagrindu, kurį sudaro dvi dalys, apeliantės teigia, kad skundžiamas sprendimas akivaizdžiai nepakankamai motyvuotas, nes Bendrasis Teismas, dėl maksimalios baudos dydžio nustatymo pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį klaidingai laikydamas Conserve Italia „įmone“, tik patvirtino Komisijos vertinimą, neatsižvelgdamas į apeliančių argumentus, susijusius su savitarpio pagalbos tipo kooperatinės bendrovės, kaip antai Conserve Italia, ypatumais ir veikimu (pirma dalis). Be to, Bendrasis Teismas pažeidė šio reglamento 23 straipsnio 2 dalį, patvirtindamas šio straipsnio 2 dalies antros pastraipos taikymą siekiant nustatyti ginčijamu sprendimu Komisijos skirtą baudą ir kartu laikydamasis nuomonės, kad nebuvo įvykdytos šio reglamento 23 straipsnio 2 dalies trečios pastraipos taikymo sąlygos (antra dalis).
1.      Dėl priimtinumo
29.      Pirmiausia pažymėtina, kad, formaliai nepateikdama nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo, Komisija išreiškia abejones dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo priimtinumo, remdamasi tuo, kad apeliantės iš esmės pakeitė Bendrajame Teisme nagrinėtos bylos dalyką. Nors pirmojoje instancijoje apeliantės siekė įrodyti, kad Komisija jas klaidingai laikė „įmone“, todėl nepagrįstai netaikė nuostatos dėl maksimalaus baudos dydžio nustatymo, t. y. Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies trečios pastraipos, kuri, jos nuomone, taikoma „įmonių asociacijoms“, reikia konstatuoti, kad šiame apeliaciniame skunde nurodydamos pirmąjį pagrindą apeliantės nebeginčija skundžiamo sprendimo tiek, kiek juo patvirtinamas Conserve Italia kvalifikavimas kaip „įmonės“(24); jos iš esmės teigia, kad net ir pagal šį kvalifikavimą Bendrasis Teismas turėjo, atsižvelgdamas į jos ypatumus, pakeisti ginčijamą sprendimą, taikydamas joms šią nuostatą(25).
30.      Šiuo klausimu primintina, kad pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 170 straipsnio 1 dalį apeliaciniame skunde negalima keisti Bendrajame Teisme nagrinėtos bylos dalyko, nes apeliaciniame procese Teisingumo Teismas turi jurisdikciją tik ištirti pirmojoje instancijoje nagrinėtų pagrindų teisinius vertinimus(26).
31.      Nagrinėjamu atveju, nors iš pirmojoje instancijoje nagrinėtos bylos medžiagos matyti, kad apeliantės savo ieškinyje iš tikrųjų teigė, jog Komisija neteisingai laikė Conserve Italia „įmone“, o ne „įmonių asociacija“(27), todėl netaikė Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies trečios pastraipos(28), vis dėlto apeliantės dublike ši požiūrį patikslino, pripažindamos, kad Conserve Italia gali būti laikoma ir „įmone“, ir „įmonių asociacija“, kartu nurodydamos, kad ji „veikiau“ laikytina pastarąja(29). Tai reiškia, kad apeliančių argumentai negali būti laikomi „naujais“, nes klausimas dėl šio reglamento 23 straipsnio 2 dalies trečios pastraipos taikymo, nepriklausomai nuo to, kuo buvo nuspręsta laikyti Conserve Italia, buvo iškeltas ir nagrinėtas Bendrajame Teisme, atsižvelgiant, be kita ko, į Conserve Italia ypatumus(30).
32.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą reikia pripažinti priimtinu.
2.      Dėl esmės
a)      Dėl pirmojo pagrindo pirmos dalies, grindžiamos nepakankamu skundžiamo sprendimo motyvavimu
1)      Šalių argumentai
33.      Grįsdamos pirmojo pagrindo pirmą dalį apeliantės iš esmės teigia, kad skundžiamo sprendimo 31–52 punktai nepakankamai motyvuoti, nes Bendrasis Teismas, viena vertus, kvalifikuodamas Conserve Italia kaip „įmonę“, kuriai taikoma Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies antra pastraipa, ir, kita vertus, nuspręsdamas, kad argumentai, kuriais grindžiamas Conserve Italia kvalifikavimas kaip „įmonių asociacijos“, neturi reikšmės, tik pritarė Komisijos vertinimui, neišnagrinėjęs argumentų, susijusių su savitarpio pagalbos tipo ne vieną produktą gaminančios kooperatinės bendrovės, kaip antai Conserve Italia, ypatumais ir veikimu(31). Šiuo klausimu pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją reikalaujama, kad Komisija nesinaudotų savo diskrecija skirti sankcijas „formaliai“, tinkamai neatsižvelgusi į atitinkamos įmonės ypatumus(32). Pripažinęs
Conserve Italia ypatumus nereikšmingais, Bendrasis Teismas ne tik jų neišnagrinėjo priimdamas sprendimą, bet ir nepakankamai motyvavo apeliančių pateiktų argumentų atmetimą.
34.      Komisija teigia, kad apeliančių rašytiniai dokumentai neleidžia tiksliai nustatyti tariamų motyvavimo trūkumų, nes juose iš esmės tik pakartojami Bendrajame Teisme jau pateikti argumentai, taigi siekiama, kad Teisingumo Teisme būtų iš naujo išnagrinėtas pirmojoje instancijoje pareikštas ieškinys. Taigi, jos nuomone, apeliančių argumentai yra nepriimtini ir bet kuriuo atveju nepagrįsti.
2)      Vertinimas
35.      Pirmiausia primintina, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją vykdydamas pareigą motyvuoti, tenkančią Bendrajam Teismui pagal SESV 296 straipsnio antrą pastraipą bei Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnį ir 53 straipsnio pirmą pastraipą, jis turi aiškiai ir nedviprasmiškai nurodyti savo motyvus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti priimto sprendimo priežastis, o Teisingumo Teismas – vykdyti teisminę priežiūrą(33). Vis dėlto, kaip yra patikslinęs Teisingumo Teismas, vykdydamas šią pareigą motyvuoti savo sprendimus Bendrasis Teismas neprivalo išsamiai ir vieną po kito išnagrinėti visus bylos šalių išdėstytus argumentus. Taigi motyvavimas gali būti numanomas, su sąlyga, kad jis leidžia suinteresuotiesiems asmenims suprasti priežastis, dėl kurių Bendrasis Teismas nepritarė jų argumentams, o Teisingumo Teismui – turėti pakankamai informacijos, kad jis galėtų vykdyti kontrolę, kai nagrinėja apeliacinį skundą(34). Be to, patikslintina, kad pareiga motyvuoti yra esminis procedūrinis reikalavimas, kurį reikia atskirti nuo motyvų pagrįstumo klausimo, iš esmės susijusio su ginčijamo akto teisėtumu(35).
36.      Taigi pirmojo pagrindo pirmą dalį reikia nagrinėti atsižvelgiant į šiuos argumentus.
37.      Šiuo aspektu nagrinėjamu atveju, priešingai nei teigia apeliantės, matyti, kad Bendrasis Teismas nurodė pakankamai motyvų, kuriais remdamasis nusprendė, kad jų argumentais, susijusiais su Conserve Italia ypatumais ir veikimu, negalima pagrįsti Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies trečios pastraipos taikymo.
38.      Pirma, skundžiamo sprendimo 27–32 punktuose Bendrasis Teismas nurodė, kad Komisija pagrįstai pripažino Conserve Italia „įmone“, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 23 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą. Priminęs, kad pagal konkurencijos teisę sąvoka „įmonė“ apima bet kurį subjektą, vykdantį ekonominę veiklą, neatsižvelgiant į to subjekto teisinį statusą ir finansavimo būdą, Bendrasis Teismas teisingai nurodė, kad bet kokia veikla, kurią sudaro prekių ar paslaugų siūlymas atitinkamai rinkai, yra tokia ekonominė veikla. Būtent taip buvo Conserve Italia atveju, nes jos pagrindinė veikla buvo gėrimų iš vaisių, taip pat konservuotų vaisių ir daržovių gamyba bei pardavimas, t. y. veikla, susijusi su ginčijamame sprendime nurodytu pažeidimu. Taigi, nagrinėjamoje byloje taikydamas suformuotą jurisprudenciją(36), Bendrasis Teismas padarė teisingą išvadą, kad Conserve Italia yra „įmonė“ ir kad teisės aktuose nurodytas maksimalus baudos dydis turi būti apskaičiuojamas remiantis jos apyvarta pagal šio reglamento 23 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą. Ši analizė atrodo juo labiau pagrįsta dėl to, kad, kaip minėta šios išvados 29 punkte, pagrindinis apeliančių argumentas buvo pateiktas ginčijant Conserve Italia kvalifikavimą kaip „įmonę“.
39.      Antra, Bendrasis Teismas laikėsi nuomonės, kad šios išvados negali paneigti apeliančių argumentai, kuriais siekiama, viena vertus, ginčyti Conserve Italia kvalifikavimą kaip „įmonę“, nes ji yra „įmonių asociacija“ (skundžiamo sprendimo 34 ir 35 punktai)(37), ir, kita vertus, pateisinti Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies trečios pastraipos taikymą dėl tariamų jos veiklos ypatumų (to sprendimo 37– 46 punktai).
40.      Kadangi šiame apeliaciniame skunde kvalifikavimas kaip „įmonė“ nebeginčijamas(38), vertinant skundžiamo sprendimo motyvavimo pakankamumą svarbūs tik argumentai, susiję su Conserve Italia ypatumais, kuriais galima pateisinti šio reglamento 23 straipsnio 2 dalies trečios pastraipos taikymą.
41.      Šiuo klausimu, mano manymu, iš pradžių reikia priminti, kad visais šiais argumentais, kurie buvo pateikti pirmojoje instancijoje pareikštame ieškinyje, buvo siekiama įrodyti, kad Conserve Italia turi būti kvalifikuojama išimtinai kaip „įmonių asociacija“(39). Taigi šių argumentų nagrinėjimas, atsižvelgiant į Bendrojo Teismo pareigą motyvuoti, turėtų prasmę tik tuo atveju, jei Teisingumo Teismas manytų, kad tokia pareiga buvo, net jei tik siekiant išsamumo, kiek šis kvalifikavimas kaip „įmonių asociacijos“ būtų buvęs reikšmingas siekiant taikyti minėto reglamento 23 straipsnio 2 dalį.
42.      Bet kuriuo atveju pirmojoje instancijoje apeliančių pateikti argumentai grindžiami daugybe Conserve Italia reguliavimo, organizavimo ir veiklos struktūros ypatumų, iš esmės norint įrodyti, kad ji veikė atitinkamoje rinkoje tik siekdama savitarpio pagalbos, vien ūkių naudai, per pirmojo lygmens kooperatyvus. Ūkiai per pirmojo lygmens kooperatyvus teikia nurodymus Conserve Italia ir sprendžia dėl jos valdymo bei veiksmų, turėdami vienintelį ir galutinį tikslą – siekti savitarpio pagalbos.
43.      Šiuos apeliančių argumentus, pateiktus pirmojoje instancijoje, galima apibendrinti taip:
–        ūkiai yra savarankiški subjektai, vertikaliai neintegruoti į Conserve Italia, kuria naudojasi vien dėl veikimo konservuotų daržovių rinkoje(40);
–        Conserve Italia iš tikrųjų yra subjektas, kuris iš esmės įgyvendino kartelį, bet ne tas, kuris gavo iš to naudos(41);
–        Conserve Italia struktūra yra labai decentralizuota, todėl ji skiriasi nuo įmonių grupės struktūros, nes: i) sprendimus dėl produktų rūšių, kiekių ir strategijų ūkiai priima savarankiškai(42); ii) ūkiams pagal Conserve Italia įstatus tenkantys teisiniai įsipareigojimai garantuoja decentralizuotus jos ir ūkių santykius(43); iii) atvežtos prekės lieka ūkių nuosavybe iki tol, kol jos parduotos tretiesiems asmenims rinkoje, o ūkiai ir toliau prisiima riziką, susijusią su žaliavų praradimu ar galimu sugedimu, net ir po žemės ūkio produktų perdavimo(44), ir iv) atvežtų prekių kaina nustatoma pardavus konservuotas daržoves rinkoje(45);
–        Conserve Italia atitinka Sąjungos teismų jurisprudencijoje nustatytas sąlygas, kad būtų laikoma „įmonių asociacija“, nes, viena vertus, ji veikia tik ūkių interesais (taigi nėra vienintelė rinkoje veikianti bendrovė) ir, kita vertus, jos valdymo organus sudaro daugiausia pirmojo lygmens kooperatyvų atstovai, kurie turi balsų daugumą narių susirinkime ir renka daugumą valdybos narių(46), ir, galiausiai,
–        Conserve Italia struktūra panaši į žemės ūkio organizacijų, kurioms taikomas Europos ad hoc reglamentavimas(47), pagal kurį gamintojų organizacijoms pavedama užtikrinti gamybos planavimą ir pritaikymą atsižvelgiant į paklausą, pirmiausia kiekybės ir kokybės atžvilgiu, skatinti didinti pasiūlos koncentraciją ir narių produktų pateikimą rinkai, mažinti gamybos sąnaudas ir reguliuoti gamybos kainas, struktūrą. Tam, kad žemės ūkio kooperatyvas pagal Sąjungos teisę būtų laikomas „gamintojų organizacija“, turi būti įvykdytos, be kita ko, šios sąlygos: i) gamintojai nariai turi demokratiškai kontroliuoti savo organizaciją ir jos sprendimus; ii) žemės ūkio kooperatyvas turi prekiauti daugiausia gamintojų narių tiekiamais produktais ir iii) pajamos, gautos pardavus šiuos produktus, turi būti skaidriai paskirstomos gamintojams nariams. Apeliančių teigimu, Conserve Italia, kaip gamintojų organizacijos Apo Conerpo patronuojamoji bendrovė, atitinka visas šias sąlygas(48).
44.      Skundžiamo sprendimo 37–45 punktuose Bendrasis Teismas iš esmės išnagrinėjo įvairius argumentus, susijusius su Conserve Italia ypatumais, padarė išvadą, kad jie iš esmės neturi reikšmės, ir nurodė šias priežastis:
–        kooperatinės bendrovės vykdomai ekonominei veiklai iš esmės negali nebūti taikomos Sąjungos konkurencijos taisyklės, o šių taisyklių taikymo kooperatyvų sektoriui sąlygos nesiskiria nuo kitų ekonominės veiklos organizavimo formų sąlygų, nes pagal kooperacijos principus organizuotas ekonomikos subjektas gali būti laikomas įmone, neatsižvelgiant į jo savitarpio pagalbos pobūdį (skundžiamo sprendimo 37 ir 38 punktai)(49);
–        tai, kad Conserve Italia padarytas pažeidimas nebuvo jai naudingas, atsižvelgiant į jos veiklos savitarpio pagalbos pobūdį, o naudos gavo tik atitinkami ūkiai, net jei tai būtų įrodyta, neturėtų įtakos tam, kad Conserve Italia vykdė ekonominę veiklą pažeidimo paveiktoje rinkoje ir kad ji padarė šį pažeidimą (skundžiamo sprendimo 39 punktas);
–        tai, kad Conserve Italia vykdo veiklą tik savo narių naudai, net jei tai būtų įrodyta, nebūtų svarbu, nes laikymas įmone dėl ekonominio pobūdžio veiklos vykdymo nėra susijęs su pelno siekimu (skundžiamo sprendimo 40 punktas)(50);
–        teiginys, kad Conserve Italia neturi sprendimų priėmimo autonomijos ir yra tik koordinuojanti struktūra, kuria naudodamiesi ūkiai per jos asocijuotuosius narius įgyvendina savarankiškai apibrėžiamą savo pačių komercinę strategiją, iš esmės prieštarauja kitiems apeliančių teiginiams, pateiktiems jų rašytiniuose dokumentuose (skundžiamo sprendimo 41 punktas)(51);
–        teiginiai, kad, viena vertus, sprendimus dėl konservuotų daržovių rinkos strategijos savarankiškai priima ūkiai, o ne Conserve Italia, ir, kita vertus, kad pagal Conserve Italia įstatus garantuojami decentralizuoti ūkių ir Conserve Italia tarpusavio santykiai, nėra pagrįsti faktiniais įrodymais, susijusiais su šios įmonės struktūra ir veikla (skundžiamo sprendimo 42–44 punktai)(52), ir, galiausiai,
–        teiginiai, kad, pirma, pagal Italijos teisę Conserve Italia pateiktos šviežios daržovės lieka ūkių nuosavybe iki tol, kol jos perdirbamos, o konservuotos daržovės – tik tol, kol jos parduodamos tretiesiems asmenims rinkoje, ir kad, antra, Conserve Italia nustato konservuotų daržovių pardavimo kainas atsižvelgdama į ūkių interesus ir jiems dalyvaujant, net jei būtų įrodyti, neleistų paneigti fakto, kad Conserve Italia vykdo ekonominę veiklą konservuotų daržovių rinkoje (skundžiamo sprendimo 45 punktas).
45.      Atsižvelgdamas į Bendrojo Teismo analizę, atliktą skundžiamo sprendimo 37–45 punktuose, manau, kad reikia pateikti kelias pastabas.
46.      Pirmiausia primintina, jog tai, kad Bendrasis Teismas, vienintelis teismas, turintis jurisdikciją vertinti faktines aplinkybes, pateikia kitokį aiškinimą nei apeliantės, savaime negali būti laikoma motyvavimo trūkumu(53). Šis teiginys yra svarbus, atsižvelgiant, be kita ko, į apeliančių pateiktą argumentą, kad Conserve Italia neturi sprendimų priėmimo autonomijos(54). Be to, faktinių aplinkybių vertinimas, išskyrus galimą faktų ir įrodymų iškraipymo atvejį(55), kuris nebuvo nurodytas šioje byloje, nėra teisės klausimas, kuriam taikoma Teisingumo Teismo kontrolė(56).
47.      Be to, mano nuomone, iš Bendrojo Teismo atliktos analizės matyti, kad jis aiškiai išnagrinėjo visus apeliančių pateiktus argumentus, nors ir kitokia tvarka, nei jie buvo išdėstyti ieškinyje, išskyrus argumentą, kad Conserve Italia struktūra panaši į žemės ūkio organizacijų, nurodytų Sąjungos teisės aktuose, struktūrą. Toks pasirinkimas man atrodo visiškai pagrįstas.
48.      Iš tikrųjų, viena vertus, atsižvelgiant į pirmojoje instancijoje pateiktus rašytinius dokumentus, pažymėtina, kad šiuo argumentu buvo siekiama įrodyti, jog Conserve Italia turi būti laikoma kooperatine bendrove, ir, a fortiori, „įmonių asociacija“(57). Iš dubliko matyti, kad apeliantės manė, jog tikslinga remtis Sąjungos reglamentais, susijusiais su gamintojų asociacijomis, siekiant „palengvinti kooperatinių bendrovių, kaip antai Conserve Italia, veikimo taisyklių supratimą“, ir pabrėžti, kad „savitarpio pagalbos bendrovių veikimo ypatumai <...>, nurodyti nacionaliniu lygmeniu pagal civilinę ir mokesčių teisę nustatytose kooperatinėms bendrovėms taikomose taisyklėse“, yra pripažįstami ir „Europos lygmeniu, [Reglamente Nr. 1435/2003], kuris taikomas Europos kooperatinėms bendrovėms“(58). Bendrasis Teismas priminė ne tik skundžiamo sprendimo 35 punkte, kad Komisija ginčijamame sprendime pripažino, jog Conserve Italia gali būti laikoma ir „įmonių asociacija“, bet ir skundžiamo sprendimo 45 punkte, kad remiantis nacionaline teise negalima paneigti to, kad Conserve Italia vykdo ekonominę veiklą konservuotų daržovių rinkoje. Ši analizė pagal analogiją taikytina ir Sąjungos teisės taisyklėms, todėl atsakymas į šį argumentą skundžiamame sprendime buvo pateiktas, nors ir netiesiogiai.
49.      Kita vertus, papildomai pažymėtina, kad apeliantės nenurodė, kaip iš šio Sąjungos reglamentavimo kylančios pareigos galėjo paveikti konkurencijos teisės srityje nustatytas baudos skyrimo taisykles, ir, juo labiau, Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies taikymą. Jos nenurodė ir jokio prieštaravimo Sąjungos teisėje, pirmiausia tarp reikalavimų pagal konkurencijos teisę ir reikalavimų pagal reglamentavimą, susijusį su bendru žemės ūkio produktų rinkos organizavimu, tiek nacionaliniu, tiek Sąjungos lygmeniu(59). Jos tik konstatuoja, kad Conserve Italia prisideda prie gamintojų organizacijos Apo Conerpo tikslų siekimo, todėl yra jos „patronuojamoji bendrovė“, atitinkanti Sąjungos teisės aktuose nustatytas sąlygas, bet nepaaiškina, kaip ši aplinkybė trukdytų ją kvalifikuoti kaip „įmonę“. Šiuo klausimu verta pažymėti, kad net pripažįstant, jog Conserve Italia struktūra yra lygiavertė „žemės ūkio gamintojų organizacijos“, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 1308/2013, struktūrai, šiame reglamente numatytos nuostatos neleidžia siekiant skirti sankciją „bendro organizavimo“ veiksmų priskirti išimtinai jos nariams.
50.      Šiomis aplinkybėmis manau, jog negalima Bendrajam Teismui priekaištauti dėl to, kad jis neatsakė į argumentus, susijusius su Conserve Italia ypatumais, nes skundžiamo sprendimo 37–45 punktuose jo nurodyti motyvai šiuo klausimu yra pakankami, kad apeliantės žinotų priežastis, dėl kurių jų argumentai buvo pripažinti neturinčiais reikšmės, o Teisingumo Teismas turėtų pakankamai informacijos, kad galėtų vykdyti kontrolę, nagrinėdamas šį apeliacinį skundą.
51.      Be to, šios išvados negalima paneigti apeliančių argumentais, kuriais iš esmės siekiama priekaištauti dėl to, kad Bendrasis Teismas tariamai „formaliai“ taikė aptariamas nuostatas, jų teigimu, neatsižvelgdamas į Conserve Italia ypatumus. Šiais argumentais siekiama ne priekaištauti dėl Bendrojo Teismo motyvavimo nepakankamumo, o ginčyti jo pagrįstumą, analizę, kuri susijusi su pirmojo pagrindo pirma dalimi(60). Konkrečiau kalbant, klausimas, ar Bendrasis Teismas pernelyg „formaliai“ taikė Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį, yra susijęs su pačios teisės normos taikymu, o ne su motyvavimo apimtimi.
52.      Taigi siūlau pirmojo pagrindo pirmą dalį atmesti kaip nepagrįstą.
b)      Dėl pirmojo pagrindo antros dalies, grindžiamos klaidingu Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies taikymu
1)      Šalių argumentai
53.      Grįsdamos pirmojo pagrindo antrą dalį apeliantės teigia, kad skundžiamo sprendimo 47–51 punktuose Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes „griežtai ir formaliai“ aiškino su baudų apskaičiavimu susijusias nuostatas, taip pažeisdamas Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą. Šiuo klausimu jos tvirtina, kad neginčijama, jog Teisingumo Teismo jurisprudencijoje pripažįstama galimybė tą patį subjektą laikyti ir „įmone“, ir „įmonių asociacija“, tačiau Bendrasis Teismas a priori atmetė šios nuostatos taikymą, nors buvo įvykdytos jos taikymo sąlygos. Taip yra todėl, kad, viena vertus, aptariamas pažeidimas buvo susijęs su maždaug 350 ūkių, Conserve Italia, kaip „įmonių asociacijos“, „narių“, veikla, ir, kita vertus, šie ūkiai veikė pažeidimo paveiktoje rinkoje (t. y. konservuotų daržovių rinkoje). Vadinasi, remiantis šio reglamento 23 straipsnio 2 dalies trečios pastraipos „funkciniu“ taikymu, maksimalus teisės aktuose nurodytas baudos dydis turėjo būti nustatytas remiantis ne bendrąja apeliančių pasiekta apyvarta(61), o Conserve Italia apyvarta, susijusia su kartelyje nurodytais produktais, pasiekta paskiausiais dalyvavimo darant pažeidimą metais(62). Atsižvelgti į Conserve Italia apyvartą, o ne į ūkių apyvartą, kaip reikalaujama pagal šio reglamento 23 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą, būtina siekiant atsižvelgti į kooperatyvų sektoriaus ypatumus, netrukdant siekti tikslų pagal konkurencijos teisę ir, be kita ko, skiriant baudą, proporcingą pažeidimo sunkumui ir atitinkamų subjektų ekonominei galiai(63). Toks požiūris yra pagrįstas juo labiau dėl to, kad vien 350 ūkių, tiekusių aptariamus produktus, turėjo naudos iš didesnių kainų taikymo įgyvendinant kartelį, ir jie turėtų būti įpareigoti sumokėti skirtą baudą.
54.      Komisija teigia, kad apeliančių argumentai yra nepriimtini ir bet kuriuo atveju nepagrįsti.
2)      Vertinimas
55.      Pirmiausia primintina, kad Bendrasis Teismas nusprendė, jog, viena vertus, maksimalus baudos dydis buvo teisingai nustatytas taikant Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą, nes neginčijama, kad sudarant kartelį Conserve Italia dalyvavo kaip „įmonė“ (skundžiamo sprendimo 46 punktas), ir, kita vertus, „bet kuriuo atveju“ maksimali bauda negalėjo būti tinkamai apskaičiuota remiantis šio reglamento 23 straipsnio 2 dalies trečia pastraipa, nes nebuvo įvykdytos šioje nuostatoje nurodytos sąlygos. Konkrečiai kalbant, Bendrasis Teismas paaiškino, kad pažeidimas buvo susijęs su konservuotų daržovių rinka, kurioje veikė vien Conserve Italia, o ne su šviežių daržovių, kurias Conserve Italia naudoja konservuotoms daržovėms gaminti, pardavimo (aukštesnės grandies) rinka, kurioje veikia ūkiai, priklausantys 34 kooperatyvams, kurie patys yra Conserve Italia nariai (skundžiamo sprendimo 49 ir 50 punktai). Be to, Bendrasis Teismas atmetė šios nuostatos taikymą, motyvuodamas tuo, kad jos taikymas nagrinėjamu atveju prieštarautų jos ratio legis, pagal kurį siekiama sustiprinti, o ne sumažinti skiriamų baudų atgrasomąjį poveikį. Taigi Bendrasis Teismas nusprendė, jog, kadangi Conserve Italia vykdo ekonominę veiklą, kuri skiriasi nuo jos narių veiklos, ir jos pačios apyvarta tinkamai atspindi jos dydį ir ekonominę galią, nebuvo nei būtina, nei tikslinga remtis bendrąja jos narių apyvarta nustatant atgrasomąją baudą (skundžiamo sprendimo 51 punktas).
56.      Mano manymu, šis vertinimas yra pagrįstas, todėl negalima Bendrajam Teismui priekaištauti dėl to, kad jis pažeidė teisės normą, atmesdamas apeliančių reikalavimą, susijusį su vadinamuoju „funkciniu“ Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies trečios pastraipos taikymu.
57.      Konstatavęs, kad teisės aktuose nurodytas maksimalus baudos dydis turi būti nustatomas atsižvelgiant į subjektą, kuris veikia atitinkamo pažeidimo paveiktoje rinkoje ir kuris faktiškai turi savo paties apyvartą, t. y. į Conserve Italia, Bendrasis Teismas tiesiog taikė bendrąją taisyklę, pagal kurią teisės aktuose nurodytas maksimalus baudos dydis negali viršyti 10 % „visų įmonių ir įmonių asociacijų, dalyvaujančių darant pažeidimą“,  bendrosios apyvartos(64).
58.      Tokios išvados negalima paneigti įvairiais apeliančių pateiktais argumentais.
59.      Pirma, reikia konstatuoti, kad pirmojo pagrindo antra dalimi iš esmės siekiama užginčyti Bendrojo Teismo atliktą faktinių aplinkybių vertinimą, o tai apeliacinio skundo stadijoje negali būti priimtina. Viena vertus, apeliančių priekaištas netiesiogiai grindžiamas faktinių aplinkybių vertinimo klaida, nes Bendrasis Teismas tariamai nepripažino, kad aptariamas pažeidimas buvo susijęs su 350 ūkių, kurie veikė kaip Conserve Italia asocijuotieji nariai. Darydamas nuorodą į ginčijamo sprendimo 8 ir 656 konstatuojamąsias dalis, Bendrasis Teismas aiškiai (ir galutinai) išsprendė šį klausimą, pakartodamas, kad neginčijama, jog pažeidimo paveikta rinka buvo konservuotų daržovių rinka, kurioje veikė vien Conserve Italia, o ne aukštesnės grandies, t. y. šviežių daržovių, rinka, kurioje veikė 350 ūkiai(65). Tokio vertinimo šiame etape negalima paneigti, nesant akivaizdžios vertinimo klaidos. Kita vertus, pažymėtina, kad apeliantės, priešingai pradiniam požiūriui, kurio jos laikėsi pirmojoje instancijoje(66), nebeginčija teiginio, kad Conserve Italia gali būti laikoma „įmone“, nes ji vykdo ekonominę veiklą, ir kad todėl Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies antros pastraipos taikymo teisinės sąlygos formaliai yra įvykdytos. Vis dėlto jos teigia, kad Bendrasis Teismas turėjo nukrypti nuo šio reglamento aiškinimo, kurį jos laiko „griežtu ir formaliu“, ir dėl Conserve Italia veikimo ypatumų. Taip apeliantės, kartu prisidengdamos tariamu teisės normos pažeidimu, iš tikrųjų prašo Teisingumo Teismo iš naujo išnagrinėti faktines aplinkybes, susijusias su Conserve Italia veikimu ir jos vaidmeniu darant pažeidimą, o tai, jei faktinės aplinkybės nėra iškraipytos (apeliantės, beje, to nepagrindžia(67)), šioje proceso stadijoje negali būti atlikta. Dėl šių priežasčių manau, kad pirmojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti kaip nepriimtiną.
60.      Antra, darant prielaidą, kad Teisingumo Teismas nuspręstų, jog pirmojo pagrindo antrą dalį reikia išnagrinėti iš esmės, pažymėtina, kad apeliančių teiginiai bet kuriuo atveju yra nepagrįsti.
61.      Pirma, kaip jau buvo nurodyta nagrinėjant pirmojo pagrindo pirmą dalį, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 29–45 punktuose išsamiai išdėstė priežastis, dėl kurių Conserve Italia turi būti laikoma, viena vertus, „įmone“, turinčia savo pačios prekybos politiką, o ne tiesiog priemone ūkių prekybos strategijai įgyvendinti, ir, kita vertus, savarankiškai veikiančia aptariamo pažeidimo paveiktoje rinkoje. Taigi, remiantis šiais faktiniais duomenimis, mano nuomone, visiškai logiška ir pagrįsta manyti, kad, nesant jokio „perteklinio formalizmo“ įrodymo, Bendrasis Teismas laikėsi nuomonės, jog Komisija teisingai nustatė teisės aktuose nurodytą maksimalų baudos dydį, remdamasi Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies antra pastraipa, taikoma „įmonėms“.
62.      Antra, taip pat manau, kad Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, jog šio reglamento 23 straipsnio 2 dalies trečia pastraipa nagrinėjamu atveju netaikoma. Neatsižvelgiant į tai, kad Bendrasis Teismas nurodė priežastis, dėl kurių nagrinėjamu atveju nebuvo įvykdytos šioje nuostatoje nurodytos sąlygos, taip pat į tai, kad kalbama apie faktinių aplinkybių vertinimą, kuris nepriklauso Teisingumo Teismo jurisdikcijai (žr. šios išvados 55–59 punktus), pažymėtina, kad, net darant prielaidą, jog ši nuostata taikytina, apeliančių pateiktas jos aiškinimas akivaizdžiai neatitinka jos formuluotės(68).
63.      Primintina, kad apeliantės teigia, jog teisės aktuose nurodytas maksimalus baudos dydis turėjo būti apskaičiuotas remiantis „ConserveItalia apyvarta, susijusia su produktais, dėl kurių buvo sudarytas kartelis, pasiekta paskiausiais dalyvavimo darant pažeidimą metais“. Toks taikymas neatitinka minėto reglamento 23 straipsnio 2 dalies trečios pastraipos formuluotės. Viena vertus, šioje nuostatoje numatytas atsižvelgimas į įmonių asociacijos „narių“ apyvartą, o ne į pačios įmonių asociacijos apyvartą, juo labiau ne į paskirstytą proporcingai. Kita vertus, nors minėto reglamento 23 straipsnio 2 dalies trečioje pastraipoje nenurodyti referenciniai apyvartos metai, – o tai yra spraga nuspėjamumo ir teisinio saugumo atžvilgiu, – pabrėžtina, kad šios nuostatos antroje pastraipoje kaip referenciniai metai aiškiai nurodyti finansiniai metai, ėję prieš metus, kuriais priimtas sprendimas. Taigi, siekiant nuoseklumo, priešingai, nei apeliantės teigia apeliacinio skundo stadijoje, nėra jokio pagrindo nukrypti nuo šios taisyklės taikant trečią pastraipą(69).
64.      Trečia, siekiant išsamumo, mano manymu, verta išnagrinėti klausimą, ar vadinamasis „funkcinis“ Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies trečios pastraipos taikymas galėjo būti pateisinamas dėl kitų priežasčių, kurias apeliantės nurodė pirmojo pagrindo antroje dalyje.
65.      Viena vertus, kalbant apie tariamą „būtinybę atsižvelgti į kooperatyvų sektoriaus ypatumus, neaukojant konkurencijos teisės tikslų“, reikia konstatuoti, kad argumentas, jog atsižvelgti į Conserve Italia apyvartą, susijusią su atitinkamais produktais, o ne į 350 ūkių, susijusių su šiais produktais, apyvartą, iš esmės būtų teisingiau kitų ūkių, kurie, užuot susijungę į kooperatyvą, patys perdirba ir pateikia rinkai produktus, atžvilgiu, neturi reikšmės. Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos nematyti, kad tokie ūkiai tikrai dalyvavo sudarant aptariamą kartelį. Be to, šis argumentas nepaneigia neginčijamos faktinės aplinkybės, kad Conserve Italia pati pardavinėjo konservuotas daržoves rinkoje ir padarė pažeidimą, todėl jos apyvarta tiksliai atspindi jos veiklą konservuotų daržovių rinkoje, kurioje buvo padarytas pažeidimas, taip pat jos dydį ir ekonominę galią.
66.      Kita vertus, apeliantės iš esmės teigia, kad vien 350 ūkių gavo naudos iš didesnių kainų, nustatytų įgyvendinant aptariamą kartelį, todėl jie turėtų būti įpareigoti sumokėti skirtą baudą. Be to, kad ginčijamame sprendime Komisija, atrodo, griežtai paneigė šį teiginį(70), pažymėtina, kad Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi siekiama nustatyti ne asmenį, kuriam skirtina bauda, o teisės aktuose nurodytą maksimalų baudos dydį, siekiant užtikrinti, kad ji būtų proporcinga atitinkamų subjektų ekonominei galiai. Bet kuriuo atveju naudos iš antikonkurencinio elgesio gavėjų nustatymas subjektų grupėje, ar tai būtų „grupė“, ar „įmonių asociacija“, negali turėti reikšmės skiriant baudą, kai yra pripažinta grupės atsakomybė. Taip pat argumentai dėl galėjimo sumokėti baudą patenka veikiau į taisyklių, susijusių su pajėgumu sumokėti, kurios nustatytos, be kita ko, Baudų apskaičiavimo gairių 35 punkte, ir pagal kurias nagrinėjamu atveju bauda buvo papildomai sumažinta 49,83 %, taikymo sritį(71).
67.      Taigi siūlau pirmojo pagrindo antrą dalį atmesti kaip nepriimtiną ir bet kuriuo atveju kaip nepagrįstą.
C.      Dėl antrojo pagrindo
1.      Šalių argumentai
68.      Nurodydamos antrąjį pagrindą, kuris taip pat susijęs su skundžiamo sprendimo 48–51 punktais ir iš dalies sutampa su pirmojo pagrindo antra dalimi, apeliantės remiasi Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies, siejamos su Chartijos 49 straipsniu, pažeidimu ir klaidingu taikymu. Jų teigimu, Bendrasis Teismas klaidingai aiškino su šia nuostata susijusią Teisingumo Teismo jurisprudenciją(72), be kita ko, šio sprendimo 48 punkte patvirtindamas išimtinį šio 23 straipsnio 2 dalies trečios pastraipos, kuri turėtų būti taikoma tik siekiant išsaugoti atgrasomąjį baudos poveikį, taikymo pobūdį. Jos tvirtina, kad toks siauras aiškinimas prieštarauja teisėtumo ir proporcingumo reikalavimams, kurie taikytini baudoms pagal Chartijos 49 straipsnį. Jų nuomone, iš šios jurisprudencijos matyti, kad šio 23 straipsnio 2 dalies tikslo negalima siekti vien baudžiamojo pobūdžio sumetimais, todėl reikia stengtis neapriboti aptariamos nuostatos taikymo srities tik tais atvejais, kai turi būti nurodyta aukštesnė riba siekiant nustatyti baudos dydį.
69.      Komisija mano, kad šį pagrindą taip pat reikia atmesti kaip nepagrįstą.
2.      Vertinimas
70.      Pirmiausia primintina, kad, kaip matyti iš šios išvados 55 punkto, Bendrasis Teismas iš esmės atmetė Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies trečios pastraipos taikymą, motyvuodamas tuo, kad nebuvo įvykdytos šioje nuostatoje nurodytos būtinos faktinės sąlygos. Vadinasi, siekiant padaryti kitokią išvadą, reikėtų iš naujo įvertinti šioje byloje susiklosčiusias faktines aplinkybes, o apeliacinio skundo nagrinėjimo stadijoje tai neleistina.
71.      Taigi tolesnė analizė, susijusi su antruoju pagrindu, yra pateikiama išsamumo sumetimais.
72.      Šiuo klausimu pažymėtina, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 48 punkte nurodė, jog Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies trečia pastraipa iš esmės kodifikuojama Teisingumo Teismo ir Bendrojo Teismo suformuota jurisprudencija, leidžiant tam tikrais konkrečiais atvejais atsižvelgti į įmonių‑asociacijos narių apyvartą, kai asociacijos apyvarta neatspindi nei jos dydžio, nei jos ekonominės galios, siekiant, kad nebūtų pakenkta atgrasomajam baudų, skiriamų už Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimus, poveikiui.
73.      Kaip minėta šios išvados 24 ir 25 punktuose, šie teiginiai yra pagrįsti ir, mano nuomone, jų negalima paneigti įvairiais apeliančių pateiktais argumentais.
74.      Viena vertus, apeliančių argumentas, kad iš Sprendimo Coop de France bétail et viande 97 punkto matyti, jog į asociacijos narių apyvartą galima atsižvelgti ne vien siekiant užtikrinti atgrasomąjį poveikį, bet ir kitais tikslais, pavyzdžiui, dėl to, kad nariai dalyvavo darant pažeidimą, kad jis susijęs su jų veikla ir vykdytas tiesiogiai narių naudai, akivaizdžiai kyla iš neišsamaus ir selektyvaus šio sprendimo aiškinimo, nes nepaminima, kad Teisingumo Teismas šio sprendimo 96 punkte aiškiai nurodė, jog Komisijos galimybė atsižvelgti į asociacijos narių apyvartą yra reikšminga, kai ši nėra proporcinga jos veiklai ir dydžiui, būtent „siekiant skirti sankciją, kuri būtų atgrasomoji“. Be to, pabrėžtina, kad ypatinga atgrasomojo pobūdžio svarba priimant sprendimą atsižvelgti į narių apyvartą buvo dar kartą patvirtinta Sprendimo Lietuvos notarų rūmai 123 punkte.
75.      Kita vertus, reikia atmesti priekaištą, grindžiamą Chartijos 49 straipsnio pažeidimu, kalbant apie skirtos sankcijos proporcingumą, nes bauda buvo apskaičiuota remiantis faktine Conserve Italia apyvarta, pasiekta pažeidimo paveiktoje rinkoje. Taigi, priešingai nei teigia apeliantės, rėmimasis Conserve Italia apyvarta, gauta naudojantis kiekvieno ūkio tiekiamais produktais, ne tik neturi jokio teisinio pagrindo, bet ir tinkamai ir taip, kaip to norėjo Sąjungos teisės aktų leidėjas, neatspindi už pažeidimą atsakingo subjekto, t. y. Conserve Italia, dydžio ir ekonominės galios.
76.      Taigi, siūlau antrąjį pagrindą atmesti kaip nepriimtiną arba bet kuriuo atveju kaip nepagrįstą, taigi, atmesti ir visą apeliacinį skundą.
VII. Dėl bylinėjimosi išlaidų
77.      Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal šio reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi, mano manymu, apeliantės turi pralaimėti bylą, siūlau nurodyti joms padengti bylinėjimosi išlaidas.
VIII. Išvada
78.      Remdamasis tuo, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui:
–        atmesti apeliacinį skundą ir
–        nurodyti Conserve Italia – Consorzio Italiano fra cooperative agricole
Soc. coop. agr. ir Conserves France SA padengti savo bei Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
1      Originalo kalba: prancūzų.
2      1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimas (OL L 1, 1994, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 52 t., p. 3; toliau – EEE susitarimas).
3      OL C 412, 2022, p. 6. Šio Komisijos sprendimo konsoliduota versija (tik italų kalba) pateikiama internete adresu https://ec.europa.eu/competition/antitrust/cases1/202244/AT_40127_8594806_3044_5.pdf.
4      2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamentas dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [SESV 101] ir [102] straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205).
5      OL C 210, 2006, p. 2.
6      Konkrečiau kalbant, šiuos du susitarimus sudarė pardavimų kainų nustatymas, kainodaros politikos ir kainodaros struktūros koordinavimas, kiekio kvotų ir rinkos dalių pasiskirstymas, klientų ir rinkų pasiskirstymas, konkursų ir kainos pasiūlymų mažmenininkams arba viešojo maitinimo sektoriui koordinavimas, kitų pardavimo sąlygų ir lengvatų koordinavimas, įskaitant rinkodaros strategiją ir pardavimo skatinimo politiką, taip pat keitimasis neskelbtina komercine informacija (žr. skundžiamo sprendimo 8 punktą).
7      Dėl baudos dydžio nustatymo žr. ginčijamo sprendimo 577–683 punktus, kuriais Bendrasis Teismas remiasi skundžiamo sprendimo 17–23 punktuose. Ši bauda buvo nustatyta taip: Komisija pirmiausia konstatavo, kad su pirmesniame punkte nurodytu pažeidimu susijusių konservuotų daržovių pardavimo vertė siekė apie 40 000 000 EUR. Paskui ji šią sumą padidino 18 %, atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą, ir, remdamasi taip gauta suma, atliko kelias korekcijas, susijusias su pažeidimo trukme ir atgrasymo tikslu, taigi nustatė apie 102 000 000 EUR „bazinę sumą“. Pastaroji suma dėl tam tikrų lengvinančių aplinkybių vėliau buvo sumažinta iki 81 000 000 EUR. Vis dėlto, konstatavusi, kad net ir sumažinta minėta suma viršijo teisės aktuose nustatytą baudos ribą – 10 % atitinkamo subjekto bendrosios konsoliduotosios apyvartos (t. y. apie 797 000 000 EUR), remdamasi Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies antra pastraipa (t. y. apie 80 000 000 EUR), Komisija ją vėl sumažino, kad ji neviršytų šios ribos. Galiausiai Komisija šią sumą labai sumažino dar du kartus (vieną kartą 50 %, kitą – 49,83 %), atsižvelgdama atitinkamai, viena vertus, į Conserve Italia indėlį, šiai pateikus prašymą sumažinti baudą, ir, kita vertus, į tai, kad, jei bauda nebus sumažinta, tai „sukels nepataisomą pavojų [apeliančių] ekonominiam gyvybingumui“ (pagal Baudų apskaičiavimo gairių 35 punktą).
8      Nurodydamos pirmąjį pagrindą apeliantės priekaištavo Komisijai dėl to, kad ji maksimalų baudos dydį nustatė remdamasi bendrąja konsoliduotąja grupės Conserve Italia apyvarta, pasiekta finansiniais metais, ėjusiais prieš ginčijamo sprendimo priėmimo dieną (t. y. apie 800 mln. EUR), pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą, nors turėjo atsižvelgti tik į pačios Conserve Italia apyvartą, pasiektą per tą patį laikotarpį, susijusią su ūkiais, tiekusiais ginčijamame sprendime nurodytus žemės ūkio produktus, pagal šio reglamento 23 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą (t. y. apie 57 mln. EUR). Šiuo klausimu jos teigė, kad Komisija ginčijamame sprendime Conserve Italia klaidingai pripažino „įmone“, o ne „įmonių asociacija“, todėl nepagrįstai atsisakė remtis įmonių asociacijoms taikomomis nuostatomis, susijusiomis su maksimalaus baudos dydžio nustatymu.
9      Nurodydamos antrąjį pagrindą, kurį sudarė keturios dalys, apeliantės, remdamosi šiomis nuostatomis, ginčijo bazinio baudos dydžio nustatymą, kiek tai susiję, pirma, su nustatyta pardavimų verte, antra, su atsižvelgimu į pažeidimo sunkumą, trečia, su atsižvelgimu į pažeidimo trukmę ir, ketvirta, papildomos sumos taikymu siekiant atgrasyti.
10      Šiuo klausimu žr. 2024 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Illumina ir Grail / Komisija (C‑611/22 P ir C‑625/22 P, EU:C:2024:677, 116 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
11      Išskirta mano.
12      Žr. 2002 m. vasario 19 d. Sprendimą Wouters ir kt. (C‑309/99, EU:C:2002:98, 59-62 punktai) ir generalinio advokato P. Léger išvadą, pateiktą byloje Wouters ir kt. (C‑309/99, EU:C:2001:390, 61 punktas).
13      1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamentas, pirmasis reglamentas, įgyvendinantis Sutarties 85 ir 86 straipsnius (OL 13, 1962, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3). Šio reglamento 15 straipsnio 2 dalyje tik buvo nurodyta, kad Komisija gali „taikyti įmonėms arba įmonių asociacijoms baudas nuo 1000 iki 1000000 apskaitos vienetų arba didesnes, bet ne didesnės [didesnes] kaip 10 % kiekvienos iš pažeidime dalyvaujančių įmonių praėjusių verslo metų metinės apyvartos, jeigu tyčia arba dėl neatsargumo <...>“ (išskirta mano).
14      Šiuo klausimu žr. 1994 m. vasario 23 d. Sprendimą CB ir Europay / Komisija (T‑39/92 ir T‑40/92, EU:T:1994:20, 136 ir 137 punktai), 1995 m. vasario 21 d. Sprendimą SPO ir kt. / Komisija (T‑29/92, EU:T:1995:34, 385 punktas) ir 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimą Finnboard / Komisija (T‑338/94, EU:T:1998:99, 270 ir 282 punktai), patvirtintą apeliacine tvarka priimtu 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimu Finnboard / Komisija (C‑298/98 P, EU:C:2000:634; toliau – Sprendimas Finnboard).
15      Žr. Sprendimą Finnboard (66 punktas) (išskirta mano). Taip pat žr. 2001 m. kovo 23 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartį FEG / Komisija (C‑7/01 P(R), EU:C:2001:183, 11 punktas).
16      Komisijos pateiktas Pasiūlymas dėl Tarybos reglamento dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo, kuriuo iš dalies keičiami reglamentai (EEB) Nr. 1017/68, (EEB) Nr. 2988/74, (EEB) Nr. 4056/86 ir (EEB) Nr. 3975/87 (COM(2000) 582 final) (OL C 365 E, 2000, p. 284).
17      Žr. 2001 m. birželio 21 d. Europos Parlamento pranešimą dėl pasiūlymo dėl Tarybos reglamento dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo, kuriuo iš dalies keičiami reglamentai (EEB) 1017/68, 2988/74, 4056/86 ir 3975/87 – Ekonomikos ir pinigų politikos komitetas (A5‑0229/2001).
18      Šiuo klausimu žr. 2024 m. sausio 18 d. Sprendimą Lietuvos notarų rūmai ir kt. (C‑128/21, EU:C:2024:49, 125 punktas; toliau – Sprendimas Lietuvos notarų rūmai), kuriame Teisingumo Teismas patvirtino, kad ši jurisprudencija yra „kodifikuota“ šioje nuostatoje.
19      2008 m. gruodžio 18 d. Sprendimas Coop de France bétail et viande ir kt. / Komisija (C‑101/07 P ir C‑110/07 P, EU:C:2008:741; toliau – Sprendimas Coop de France bétail et viande).
20      Žr. Sprendimą Coop de France bétail et viande (94 ir 98 punktai) bei Sprendimą Lietuvos notarų rūmai (123–125 punktai). Taip pat žr. 2001 m. kovo 23 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutarties FEG / Komisija (C‑7/01 P(R), EU:C:2001:183) 11 punktas, pagal kurį „[t]okia analizė grindžiama mintimi, kad įmonių asociacijos įtaka rinkai priklauso ne nuo jos pačios „apyvartos“, kuri neatspindi nei jos dydžio, nei ekonominės galios, o nuo jos narių apyvartos, kuri rodo jos dydį ir ekonominę galią“.
21      Žr. 2017 m. sausio 26 d. Sprendimą Laufen Austria / Komisija (C‑637/13 P, EU:C:2017:51, 47 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
22      Šiuo klausimu žr. 1983 m. birželio 7 d. Sprendimą Musique Diffusion française ir kt. / Komisija (100/80–103/80, EU:C:1983:158, 119–121 punktai).
23      Žr. 2013 m. lapkričio 26 d. Sprendimą Groupe Gascogne / Komisija (C‑58/12 P, EU:C:2013:770, 47 ir 48 punktai bei juose nurodyta jurisprudencija).
24      Žr. skundžiamo sprendimo 29–32 punktus, kuriuose Bendrasis Teismas atmetė pirmąjį pagrindą, laikydamasis nuomonės, kad Komisija pagrįstai nusprendė, jog Conserve Italia yra „įmonė“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą, nes neginčijama, kad ji vykdo ekonominę veiklą, kurią sudaro produktų siūlymas, pirmiausia konservuotų daržovių rinkai.
25      Žr. apeliacinio skundo 28 punktą, kuriame nurodyta, jog „remdamasis teisinga prielaida, kad Conserve Italia turi būti laikoma įmone, nes vykdo ekonominę veiklą rinkoje, Bendrasis Teismas iškart padarė išvadą, kad visus ieškovių argumentus, pateiktus siekiant įrodyti jos ypatumus, reikia a priori atmesti, nes jie paprasčiausiai neturi reikšmės“ (išskirta mano).
26      Žr. 2021 m. kovo 25 d. Sprendimą Slovak Telekom / Komisija (C‑165/19 P, EU:C:2021:239, 98 ir 99 punktai bei juose nurodyta jurisprudencija). Šalis negali apeliaciniame procese pirmą kartą pateikti Teisingumo Teismui pagrindo, kuris nebuvo nurodytas Bendrajame Teisme, nes tai reikštų, kad jai suteikiamas leidimas pateikti Teisingumo Teismui, kurio kompetencija apeliaciniame procese yra ribota, nagrinėti platesnės apimties ginčą nei tas, kurį nagrinėjo Bendrasis Teismas. Taigi nauji pagrindai, kurie nebuvo nurodyti Bendrajame Teisme, vykstant apeliaciniam procesui turi būti pripažinti nepagrįstais.
27      Pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio pirmojo pagrindo pavadinimas buvo „Pirmasis pagrindas, grindžiamas SESV 101 straipsnio 1 dalies, Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies trečios pastraipos ir Gairių 33 punkto pažeidimu, padarius fakto ir teisės klaidą, kai
Conserve Italia buvo pripažinta „įmone“, o ne „įmonių asociacija“, ir klaidingai nustačius teisės aktuose nurodytą maksimalų baudos dydį“ (išskirta mano). Be to, žr. Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio 81 punktą, pagal kurį „Komisija padarė fakto ir teisės klaidą, kai SESV 101 straipsnio 1 dalies ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo tikslais Conserve Italia pripažino įmone, o ne įmonių asociacija“. Taip pat žr. Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio 173 punktą, kuriame apeliantės tvirtina, jog „negalima pritarti požiūriui, kad siekiant taikyti konkurencijos teisę, tiksliau – apskaičiuoti teisės aktuose nurodytą maksimalų baudos dydį, Conserve Italia turi būti laikoma įmone, nes pagal nacionalinę (civilinę ir mokesčių) teisę ir Sąjungos teisę ji, priešingai, yra priemonė, leidžianti žemės ūkio produktų gamintojams burtis į asociaciją, kuri veikia atsižvelgdama į savo narių interesus ir vien jų naudai, o jos nariai turi užtikrinti šios veiklos kontrolę“.
28      Conserve Italia remiasi prielaida, kad „Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nurodyti du skirtingi apskaičiavimo metodai, atsižvelgiant į tai, ar konkurencijos teisės pažeidimą padarė įmonė (antra pastraipa), ar „įmonių asociacija“ (trečia pastraipa)“ (šiuo klausimu žr. Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio 86 punktą). Taip aiškinant šias nuostatas neatsižvelgiama į tai, kad antroje pastraipoje taip pat aiškiai daroma nuoroda į „įmonių asociacijas“.
29      Žr. Bendrajame Teisme pateikto dubliko 58 punktą, pagal kurį, „turėdama nuspręsti, ar Conserve Italia laikytina „įmone“, ar „įmonių asociacija“, Komisija suteikė pirmenybę pirmajam iš šių dviejų kvalifikavimų ir nepagrįstai nekreipė dėmesio į antrąjį“.
30      Bendrajame Teisme pateikto dubliko 16 punkte apeliantės teigė, jog, „kadangi Conserve Italia (atrodo, neginčijamai) buvo pripažinta „įmonių asociacija“, Komisija turėjo nustatyti, kuris iš nurodytų atvejų – ar Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio antroje pastraipoje, ar šio straipsnio trečioje pastraipoje – geriausiai atitinka žemės ūkio kooperatyvo, kaip antai Conserve Italia, veikimo
mechanizmus“ (išskirta mano).
31      Apeliančių teigimu, atsižvelgdamas į šiuos ypatumus, dėl kurių Conserve Italia skiriasi nuo kapitalo bendrovių arba vieno produkto kooperatinių bendrovių, Bendrasis Teismas turėjo nustatyti baudos dydį pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies trečios pastraipos nuostatas.
32      Pagal analogiją žr. 2020 m. lapkričio 25 d. Sprendimą Komisija / GEA Group (C‑823/18 P, EU:C:2020:955, 65 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Kalbant apie kooperatines bendroves taip atsižvelgti reikia remiantis tiek Teisingumo Teismo jurisprudencija (pagal analogiją žr. 2011 m. rugsėjo 8 d. Sprendimą Paint Graphos ir kt., C‑78/08–C‑80/08, EU:C:2011:550, 55 punktas), tiek Sąjungos teisės aktais (žr. 2003 m. liepos 22 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1435/2003 dėl Europos kooperatinės bendrovės (SCE) statuso (OL L 207, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 280), taip pat Komisijos komunikatą Tarybai, Europos Parlamentui, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui ir Regionų komitetui dėl kooperatinių bendrovių skatinimo Europoje, COM(2004) 18 final).
33      Žr. 2009 m. balandžio 2 d. Sprendimą France Télécom / Komisija (C‑202/07 P, EU:C:2009:214, 29 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
34      Žr. 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimą United Parcel Service / Komisija (C‑297/22 P, EU:C:2023:1027, 47 punktas). Šiuo klausimu taip pat žr. 2021 m. rugsėjo 2 d. Sprendimą Ja zum Nürburgring / Komisija (C‑647/19 P, EU:C:2021:666, 36 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
35      Žr. 2024 m. spalio 4 d. Sprendimą Ferriere Nord / Komisija (C‑31/23 P, EU:C:2024:851, 172 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
36      Žr. 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimą European Superleague Company (C‑333/21, EU:C:2023:1011, 112 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
37      Skundžiamo sprendimo 34 ir 35 punktuose Bendrasis Teismas nusprendė, kad, atsižvelgiant į suformuotą jurisprudenciją, Komisija ginčijamo sprendimo 647 konstatuojamojoje dalyje teisingai nurodė, kad, net jei Conserve Italia gali būti laikoma ir „įmonių asociacija“, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnį, nes jos narės yra įmonės arba įmonių asociacijos, tai neturi įtakos jos kvalifikavimui kaip „įmonės“.
38      Žr. šios išvados 29–32 punktus.
39      Žr. Bendrajame Teime pareikštą ieškinį (99–167 punktai, išdėstyti skyriuje „Conserve Italia yra įmonių asociacija“).
40      Žr. Bendrajame Teisme pareikštą ieškinį (84, 99 ir 100 punktai).
41      Žr. Bendrajame Teisme pareikštą ieškinį (99 punktas).
42      Žr. Bendrajame Teisme pareikštą ieškinį (112–121 punktai).
43      Žr. Bendrajame Teisme pareikštą ieškinį (122–126 punktai).
44      Žr. Bendrajame Teisme pareikštą ieškinį (127–132 ir 133–135 punktai).
45      Žr. Bendrajame Teisme pareikštą ieškinį (136–147 punktai).
46      Žr. Bendrajame Teisme pareikštą ieškinį (148–167 punktai).
47      T. y. 1996 m. spalio 28 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 2200/96 dėl bendros vaisių ir daržovių rinkos organizavimo (OL L 297, 1996, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 2 t., p. 55), 2007 m. spalio 22 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1234/2007, nustatantis bendrą žemės ūkio rinkų organizavimą ir konkrečias tam tikriems žemės ūkio produktams taikomas nuostatas („Bendras bendro žemės ūkio rinkų organizavimo reglamentas“) (OL L 299, 2007, p. 1), panaikintas 2013 m. gruodžio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) Nr. 1308/2013, kuriuo nustatomas bendras žemės ūkio produktų rinkų organizavimas ir panaikinami Tarybos reglamentai (EEB) Nr. 922/72, (EEB) Nr. 234/79, (EB) Nr. 1037/2001 ir (EB) Nr. 1234/2007 (OL L 347, 2013, p. 671), taip pat Reglamentas Nr. 1435/2003.
48      Žr. Bendrajame Teisme pareikštą ieškinį (168–173 punktai).
49      Šiuo klausimu šiuose punktuose daroma nuoroda į 1995 m. lapkričio 16 d. Sprendimą Fédération française des sociétés d’assurance ir kt. (C‑244/94, EU:C:1995:392, 20 punktas) ir į 1992 m. liepos 2 d. Sprendimą Dansk Pelsdyravlerforening / Komisija (T‑61/89, EU:T:1992:79, 52 punktas).
50      Šiuo klausimu žr. 1995 m. lapkričio 16 d. Sprendimą Fédération française des sociétés d’assurance ir kt. (C‑244/94, EU:C:1995:392, 21 punktas).
51      Šiuo klausimu Bendrasis Teismas rėmėsi tuo, kad apeliantės pabrėžė, viena vertus, integracijos tarp ūkių ir Conserve Italia nebuvimą ir, kita vertus, pagrindinį ūkių vaidmenį Conserve Italia vidaus struktūroje.
52      Iš tikrųjų Bendrasis Teismas konstatavo, kad tam tikri duomenys prieštarauja apeliančių argumentui, jog Conserve Italia neturi savarankiškumo ir yra tik priemonė, kuria naudojasi ūkiai. Viena vertus, Bendrasis Teismas nurodė, jog neginčijama, kad Conserve Italia perdirba šviežius vaisius ir daržoves, kuriuos tiekia ūkiai ir kurių yra apie 14 000 narių iš jos asocijuotųjų kooperatyvų, jai priklausančioje ir jos valdomoje gamykloje, ir kad perdirbtus produktus ji parduoda savo klientams (skundžiamo sprendimo 43 punktas). Kita vertus, iš 2018 m. spalio 26 d. Conserve Italia priimto Daržininkystės vadovo, kuriuo reglamentuojami Conserve Italia ir jos asocijuotųjų narių santykiai, matyti, kad būtent Conserve Italia, o ne ūkiai apibrėžia atitinkamos įmonės komercinę strategiją konservuotų daržovių rinkoje. Šio vadovo 1 straipsnyje nurodyta, kad Conserve Italia valdyba nustato pateikimo rinkai programas, taip pat reikalingų žaliavų kiekius ir rūšis. Pagal šio vadovo 6 straipsnį Conserve Italia nariai įpareigojami auginti tik jos jiems tiekiamus sodinukus (skundžiamo sprendimo 44 punktas).
53      Be to, kaip Bendrasis Teismas teisingai primena skundžiamo sprendimo 15 punkte, Sąjungos teismai negali atitinkamo akto rengėjo motyvų pakeisti savaisiais (šiuo klausimu žr. 2018 m. liepos 25 d. Sprendimo Orange Polska / Komisija, C‑123/16 P, EU:C:2018:590, 105 punktą).
54      Žr. šios išvados 50 išnašą.
55      Apeliaciniame skunde apeliantės tik tvirtina, kad jų pirminės pastabos dėl Conserve Italia veikimo „turi padėti atskleisti tai, kad Bendrasis Teismas iškraipė faktus <...>“, tačiau tiksliai nenurodo aplinkybių, kurias Bendrasis Teismas iškraipė, ir to, kodėl toks iškraipymas yra akivaizdus iš bylos dokumentų (šiuo klausimu žr. 2024 m. spalio 24 d. Sprendimo
Komisija / Intel Corporation, C‑240/22 P, EU:C:2024:915, 228 punktą).
56      Žr. 2010 m. spalio 14 d. Sprendimą Deutsche Telekom / Komisija (C‑280/08 P, EU:C:2010:603, 53 punktas).
57      Šis argumentas pateikiamas Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio dalyje „Conserve Italia struktūra panaši į žemės ūkio organizacijų, kurioms taikomas Europos ad hoc reglamentavimas, struktūrą“, kuri savo ruožtu yra vienas iš III.A.4 skyriaus „Conserve Italia yra įmonių asociacija“ poskyrių. Be to, šio ieškinio 173 punkte apeliantės tvirtina, jog „negalima pritarti požiūriui, kad, siekiant taikyti konkurencijos teisę, tiksliau – apskaičiuoti teisės aktuose nurodytą maksimalų baudos dydį, Conserve Italia turi būti laikoma įmone, nes pagal nacionalinę (civilinę ir mokesčių) teisę ir Sąjungos teisę ji, priešingai, yra priemonė, leidžianti žemės ūkio produktų gamintojams burtis į asociaciją, kuri veikia atsižvelgdama į savo narių interesus ir vien jų naudai, o jos nariai turi užtikrinti šios veiklos kontrolę“ (išskirta mano).
58      Žr. Bendrajame Teisme pateikto dubliko 36 ir 37 punktus.
59      Žr., be kita ko, Reglamento Nr. 1308/2013 173 konstatuojamąją dalį ir 206 straipsnį, kuriame nustatyta, kad „ jei šiame reglamente nenurodyta kitaip <...>, visiems SESV 101 straipsnio 1 dalyje ir 102 straipsnyje nurodytiems susitarimams, sprendimams ir veiksmams, susijusiems su žemės ūkio produktų gamyba arba prekyba jais, taikomi SESV 101–106 straipsniai ir jų įgyvendinimo nuostatos, laikantis šio reglamento 207–210a straipsnių nuostatų“.
60      Šiuo klausimu žr. 2016 m. birželio 16 d. Sprendimą SKW Stahl‑Metallurgie ir SKW Stahl‑Metallurgie Holding / Komisija (C‑154/14 P, EU:C:2016:445, 39 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
61      T. y. visų 14 000 ūkių, auginančių pomidorus, kriaušes, persikus, kukurūzus, žirnius, pupeles, avinžirnius, abrikosus, obuolius, šparagines pupeles, kivius ir lęšius, apyvarta, pasiekta pardavus perdirbtus produktus.
62      T. y. 350 ūkių, auginančių tik šparagines pupeles, žirnius ir kukurūzus, apyvarta, pasiekta pardavus perdirbtus produktus rinkoje.
63      Šiuo klausimu apeliantės primena, kad Conserve Italia ūkiams sumokėta suma yra nustatyta iš bendrųjų pajamų, gautų pardavus produktus rinkoje, atėmus kooperatyvo patirtas išlaidas, susijusias su šios rūšies produktų perdirbimu ir pateikimu rinkai. Tai reiškia, kad ūkių išrašytoje sąskaitoje faktūroje nurodoma suma būna gerokai mažesnė nei suma, kuri nurodoma išrašant sąskaitą faktūrą už konservuotų daržovių pardavimą. Vadinasi, įmonės, kurios jungiasi į kooperatyvą, įgytų nepagrįstą pranašumą prieš tas, kurios, priešingai, nusprendžia pačios perdirbti produktus ir tiekti juos rinkai. Dėl šios priežasties apeliantės laikėsi nuomonės, kad būtų tikslingiau prašyti atsižvelgti į Conserve Italia apyvartą, su sąlyga, kad būtų apsiribota produktais, dėl kurių buvo sudarytas kartelis. Pagal skaidrumo principą ši apyvarta iš esmės gali būti laikoma priskirtina ūkiams, net jeigu ji pasiekiama naudojantis kooperatyvo sistema.
64      Šiuo klausimu žr. šios išvados 20–22 punktus.
65      Šiuo klausimu pažymėtina, kad Komisija laikėsi nuomonės, jog šie ūkiai veikė ne aptariamo pažeidimo paveiktoje rinkoje, t. y. konservuotų daržovių rinkoje, o šviežių daržovių rinkoje, parduodami, be kita ko, šias daržoves kooperatyvams, kurie yra Conserve Italia nariai (žr. ginčijamo sprendimo 656 konstatuojamąją dalį).
66      Žr. Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio 175–177 punktus, kuriuose apeliantės iš pradžių teigė, kad trečią pastraipą reikia taikyti vien dėl to, kad Conserve Italia yra įmonių asociacija, neatsižvelgdamos į tai, kad antra pastraipa taip pat susijusi su „įmonių asociacijomis“.
67      Žr. šios išvados 55 išnašą.
68      Tai, atrodo, pripažįsta ir pačios apeliantės ieškinio 48 punkte: „reikalavimas atsižvelgti į Conserve Italia apyvartą, o ne į ūkių apyvartą (kaip reikalaujama pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą), kyla iš būtinybės atsižvelgti į kooperatyvų sektoriaus ypatumus <...>“. (išskirta mano)
69      Pabrėžtina, kad Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio 179 punkte apeliantės iš tikrųjų kaip referenciniais metais rėmėsi 2020–2021 finansiniais metais, t. y. metais, ėjusiais prieš metus, kuriais priimtas ginčijamas sprendimas, o pateikdamos apeliacinį skundą referenciniais metais siūlė laikyti paskiausius dalyvavimo darant pažeidimą metus, t. y. 2012–2013 finansinius metus.
70      Žr. ginčijamo sprendimo 639 konstatuojamąją dalį.
71      Žr. šios išvados 6 išnašą.
72      T. y., be kita ko, Sprendimą Coop de France bétail et viande (97 ir 98 punktai).