62004CC0215_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą Østre Landsret
(Danija) kreipėsi į Teisingumo Teismą dėl kai kurių 1993 m. vasario 1 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės(2) nuostatų išaiškinimo.
2. Dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduotų prejudicinių klausimų Teisingumo Teismas turi atskirai patikslinti tam tikrus svarbius, su panaudoti skirtų atliekų vežimo iš vienos valstybės narės į kitą tvarka susijusius aspektus.
I – Bendrijos teisė
3. Kaip jau yra nurodęs Teisingumo Teismas(3), Reglamento tikslas – nustatyti suderintą procedūrų, kuriomis galima apriboti atliekų judėjimą siekiant užtikrinti aplinkos apsaugą, sistemą.
4. Reglamento II antraštinėje dalyje yra numatyta atliekų vežimo iš vienos valstybės narės į kitą tvarka. II antraštinės dalies A skyrius (3–5 straipsniai) skirtas šalintinoms atliekoms, o tos pačios antraštinės dalies B skyrius (6–11 straipsniai) yra susijęs su panaudoti skirtomis atliekomis. Panaudoti skirtų atliekų vežimo taisyklės yra lankstesnės nei šalinti skirtų atliekų vežimo taisyklės. Tvarkų skirtumą galima paaiškinti Bendrijos teisės aktų leidėjo noru pirmenybę teikti panaudojimui(4) . Sąvokos „šalinimas“ ir „panaudojimas“ yra pateiktos 1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyvoje 75/442/EEB dėl atliekų (5), į kurią reglamente aiškiai daromos nuorodos(6) .
5. Reglamentas įpareigoja fizinį ar juridinį asmenį, kuris ketina šalinti ar panaudoti skirtas atliekas vežti iš vienos valstybės narės į kitą, vadinamą pranešėju, supažindinti kompetentingas valdžios institucijas ir atliekų gavėją su savo vežimo projektu.
6. Reglamento 2 straipsnio g punkte pranešėjas apibrėžiamas taip:
„g) „pranešėjas“ – fizinis asmuo ar institucija, įpareigota pranešti, kitaip tariant, asmuo, kuris ketina pats vežti atliekas ar tokį vežimą užsakyti:
i) asmuo, dėl kurio veiklos atliekos susidaro (pirminis atliekų gamintojas);
arba
ii) kai to taikyti negalima, surinkėjas, kuris turi valstybės narės tuo tikslu išduotą leidimą, arba registruotas, licencijuotas prekybininkas ar brokeris, kuris organizuoja atliekų šalinimą ar panaudojimą;
arba
iii) kai tokie asmenys nėra žinomi arba jie neturi licencijos, asmuo, valdantis ir teisine prasme kontroliuojantis atliekas (turėtojas);
< … > “
7. Pagal reglamento devintą konstatuojamąją dalį išankstinio pranešimo apie atliekų vežimą kompetentingoms institucijoms tikslas – sudaryti tokias sąlygas, kad „jos būtų tinkamai informuotos, ypač apie atliekų rūšį, vežimą, šalinimą ar panaudojimą, ir galėtų imtis būtinų priemonių aplinkai ir žmonėms apsaugoti bei turėtų galimybę pareikšti pagrįstus prieštaravimus dėl atliekų vežimo“.
8. Reglamento 6 straipsnyje dėl panaudoti skirtų atliekų pranešimo tvarkos nustatyta:
„1. Kai pranešėjas panaudoti skirtas atliekas < ... > ketina siųsti iš vienos valstybės narės į kitą valstybę narę ir (arba) pervežti jas tranzitu per vieną ar kelias valstybes nares, < ... > jis apie tai praneša paskirties kompetentingai institucijai, o pranešimo kopijas nusiunčia siunčiančiajai ir tranzito kompetentingoms institucijoms bei gavėjui.
< … >
3. Pranešimas pateikiamas siunčiančiosios kompetentingos institucijos važtaraščio forma.
4. Pranešdamas apie vežimą pranešėjas užpildo važtaraštį ir, jei kompetentinga institucija reikalauja, pateikia papildomos informacijos ir dokumentus.
5. Pranešėjas važtaraštyje nurodo tokią informaciją:
– panaudoti vežamų atliekų šaltinį, sudėtį ir kiekį, taip pat gamintoją, o jei atliekos yra surinktos iš įvairių šaltinių, detalų atliekų aprašą ir, jei žinoma, pradinius jų gamintojus,
< … > “
9. Be to, pagal reglamento 7 straipsnį:
„1. Gavusi pranešimą, paskirties kompetentinga institucija per tris darbo dienas pranešėjui nusiunčia patvirtinimą apie gautą pranešimą, o jo kopijas išsiunčia kitoms atitinkamoms kompetentingoms institucijoms bei gavėjui.
2. Siunčiančioji, paskirties ir tranzito kompetentingos institucijos, išsiuntusios patvirtinimą apie gautą pranešimą, gali per 30 dienų pareikšti prieštaravimą dėl atliekų vežimo. Prieštaravimas turi būti paremtas šio straipsnio 4 dalimi. Visus prieštaravimus būtina pateikti raštu pranešėjui ir kitoms kompetentingoms institucijoms per 30 dienų.
Kompetentingos institucijos gali nuspręsti savo sutikimą pateikti raštu ir anksčiau negu per 30 dienų.
< … >
4. a) Siunčiančioji ir paskirties kompetentingos institucijos gali kelti pagrįstus
prieštaravimus dėl planuojamo atliekų vežimo:
– pagal Direktyvą 75/442/EEB, ypač jos 7 straipsnį,
arba
– jei jis neatitinka aplinkos apsaugos, viešosios tvarkos, visuomenės saugos ir sveikatos apsaugos nacionalinių įstatymų bei kitų teisės aktų,
< … > “
10. Reglamento 8 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„1. Atliekas vežti galima pradėti, jei per 30 dienų nėra pareiškiama jokių prieštaravimų. Tačiau toks nereagavimas galioja tik vienerius metus skaičiuojant nuo šios datos.
Kai kompetentingos institucijos nusprendžia duoti savo sutikimą raštu, atliekas galima pradėti vežti tuoj pat, gavus reikiamą sutikimą.“
11. Be to, reglamento 10 straipsnyje yra specialios nuostatos, be kita ko, taikomos ir panaudoti skirtų, į II, III ar IV priedus dar neįrašytų atliekų vežimui. Jame taip pat numatyta, kad šių atliekų vežimui taikoma tokia pati tvarka, kaip nurodyta 6–8 straipsniuose, išskyrus tai, „kad kompetentingų institucijų sutikimas turi būti duotas raštu prieš pradedant atliekas vežti“. Iš bylos medžiagos matyti, kad ši tvarka taikoma pagrindinėje byloje nagrinėjamam elektroninės įrangos atliekų vežimui.
12. Galiausiai reikia pažymėti, kad 2003 m. birželio 30 d. Komisija pateikė Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl atliekų vežimo pasiūlymą(7) ir 2004 m. kovo 8 d. iš dalies pakeisto šio dokumento pasiūlymą(8), kurių šios dvi institucijos iki šiol dar nepriėmė. Toliau bus paminėti keli numatomi pakeitimai, susiję su pranešimo apie panaudoti skirtų atliekų vežimą tvarka.
II – Ginčas pagrindinėje byloje
13. Bendrovė Marius Pedersen A/S
(toliau – Pedersen ) paprašė Miljøstyrelsen, kuri yra nacionalinė aplinkos agentūra ir Danijos kompetentinga institucija, įgaliota gauti pranešimus apie atliekų importą bei pranešimų apie atliekų eksportą kopijas(9), leidimo pervežti 2000 tonų elektroninės įrangos gamybos atliekų Vokietijoje esančiai jų įmonei partnerei, kad ši panaudotų tas atliekas.
14. Paskirties valstybės kompetentingos valdžios institucijos reglamento 6 straipsnyje minimą pranešimą gavo 2000 m. vasario 25 dieną. 2000 m. kovo 2 d. jos išsiuntė patvirtinimą Pedersen
ir Miljøstyrelsen
apie pranešimo gavimą.
15. 2000 m. kovo 14 d. laišku Miljøstyrelsen
pranešė Pedersen, kad norėtų gauti išsamesnį atliekų, kurios turi būti eksportuojamos, aprašymą. Po šio prašymo pagrindinės bylos šalys pasikeitė laiškais, paskui 2000 m. spalio 18 d. buvo surengtas susitikimas, vėliau Miljøstyrelsen
išsiuntė dar du, atitinkamai 2000 m. spalio 31 d. ir 2001 m. liepos 9 d., laiškus, kuriuose bendrovei Pedersen
patikslino,
kokia informacija, Miljøstyrelsen
manymu, yra būtina, kad būtų galima suteikti leidimą.
16. Miljøstyrelsen
atsisakė išduoti leidimą eksportui dėl to, kad Pedersen
nepateikė tokios prašymui nagrinėti būtinos informacijos:
– pirminių atliekų gamintojų sąrašo, taip pat šių gamintojų suteiktų įgaliojimų, patvirtinančių, kad Pedersen
jiems atstovauja eksportuojant surinktas atliekas. Todėl Pedersen
negali veikti kaip pranešėjas apie vežimą,
– įrodymo, kad Vokietijos įrenginiai atliekas apdoros pagal ekologinius metodus, lygiaverčius numatytiesiems Danijos teisės aktuose,
– pakankamos informacijos apie atliekų sudėtį; iš tikrųjų tarptautinio transporto kontrolės lape ieškovas nurodė, kad vežamos „elektroninės įrangos gamybos atliekos“.
Be to, atsižvelgdama į tai, kad pranešimas buvo tariamai neišsamus, Miljøstyrelsen
nutarė, jog reglamento 7 straipsnio 2 dalyje numatytas trisdešimties dienų terminas, per kurį siunčiančioji kompetentinga valdžios institucija gali pareikšti savo sutikimą arba prieštaravimus, negali būti pradėtas skaičiuoti.
Pedersen
pareiškė ieškinį Østre Landsret, nes, jos manymu, ji pateikė pakankamai informacijos, kad Miljøstyrelsen
galėtų suteikti prašomą leidimą, terminas pareikšti prieštaravimus baigėsi, ir kad dėl to ji turėjo teisę pradėti eksportą.
III – Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
17. Abejodamas dėl kelių reglamento nuostatų aiškinimo, Østre Landsret
nutarė pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1. a)	Ar 1993 m. vasario 1 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės 2 straipsnio g punkto ii papunkčio formuluotė „kai to taikyti negalima“ turi būti aiškinama taip, kad patvirtintas surinkėjas savaime negali tapti pranešėju apie panaudoti eksportuojamas atliekas?
b) Jeigu būtų atsakyta teigiamai, Teisingumo Teismo prašoma patikslinti, kokiais kriterijais vadovaujantis patvirtintas surinkėjas gali būti pranešėju apie panaudoti eksportuojamas atliekas.
c) Ar šiuo kriterijumi galėtų būti ta aplinkybė, kad atliekų gamintojas nėra žinomas arba gamintojų yra tiek daug ir jų gamyba tokia maža, kad būtų neprotinga, jei apie atliekų eksportą jie praneštų individualiai?
2. Ar Reglamento (EEB) Nr. 259/93 < ... > 7 straipsnio 2 dalis, siejama su 4 dalies a punkto pirma ir antra įtraukomis, leidžia siunčiančiosios valstybės kompetentingoms valdžios institucijoms atsisakyti suteikti leidimą eksportuoti atliekas panaudojimui, jei pranešėjas nepraneša, ar minėtos atliekos paskirties valstybėje bus apdorotos taikant ekologinius metodus, lygiaverčius tiems, kurių reikalauja siunčiančiosios valstybės teisės aktai?
3. Ar Reglamento (EEB) Nr. 259/93 < … > 6 straipsnio 5 dalies pirma įtrauka turi būti aiškinama taip, kad pareiga pateikti informaciją apie atliekų sudėtį yra įvykdyta, jei pranešėjas nurodo atliekų kategoriją, pavyzdžiui, „elektroninės įrangos gamybos atliekos“?
4. a)	Ar Reglamento (EEB) Nr. 259/93 < ... > 7 straipsnio 1 ir 2 dalys turi būti aiškinamos taip, kad 7 straipsnio 2 dalyje nustatytas terminas pradedamas skaičiuoti tada, kai paskirties valstybės kompetentingos valdžios institucijos išsiunčia patvirtinimą apie pranešimo gavimą, net jei siunčiančiosios institucijos mano, kad gavo ne visą 6 straipsnio 5 dalyje nurodytą informaciją?
b) Jeigu būtų atsakyta neigiamai, kokia informacija turi būti pridedama prie pranešimo, kad būtų galima pradėti skaičiuoti 7 straipsnio 2 dalyje nustatytą trisdešimties dienų terminą?
c) Ar šio trisdešimties dienų termino pabaigos teisinė pasekmė yra tai, kad kompetentingos valdžios institucijos nebegali pareikšti prieštaravimų arba reikalauti papildomos informacijos?“
IV – Analizė
A – Dėl pirmojo klausimo
18. Visų pirma pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti, ar reglamento 2 straipsnio g punkto ii papunkčio formuluotė „kai to taikyti negalima“ turi būti aiškinama taip, kad patvirtintas surinkėjas negali būti savaime pranešėju apie panaudoti skirtų atliekų eksportą. Jeigu taip, jis klausia, kokiais kriterijais vadovaudamasis patvirtintas surinkėjas gali įgyti pranešėjo statusą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia dėl dviejų kriterijų tinkamumo, viena vertus, kai atliekų gamintojas nėra žinomas, ir, kita vertus, kai gamintojų yra tiek daug ir jų gamyba tokia smulki, kad būtų neprotinga juos įpareigoti individualiai pranešti apie atliekų vežimą.
19. Kartu su Komisija, Austrijos, Danijos ir Lenkijos vyriausybėmis manau, kad 2 straipsnio g punkto ii papunkčio formuluotė „kai to taikyti negalima“ turi būti aiškinama taip, kad patvirtintas surinkėjas savaime, t. y. visais atvejais, negali būti pranešėju apie panaudoti eksportuojamas atliekas.
20. Iš tikrųjų iš reglamento 2 straipsnio g punkto i ir ii papunkčių aiškiai matyti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas norėjo nustatyti specialią asmenų, galinčių pranešti kompetentingoms valdžios institucijoms apie atliekų eksportą, hierarchinę tvarką. Taigi pagal šią nuostatą pranešėjo statusą visų pirma turi „asmuo, dėl kurio veiklos atliekos susidaro“, t. y. pirminis atliekų gamintojas.
21. „Kai to taikyti negalima“, ir tik tokiu atveju, valstybės narės patvirtintas surinkėjas gali atlikti pranešėjo vaidmenį, nes 2 straipsnio g punkto i ir ii papunkčiuose nustatyta tvarka jis yra antroje vietoje. Taigi patvirtintas surinkėjas pranešėjo statusą įgyja tik po pirminio atliekų gamintojo, o ne savaime.
22. Nagrinėjamam klausimui ypač svarbu, kad Teisingumo Teismas apibrėžtų, būtent kokiai (-ioms) aplinkybei (-ėms) esant tampa neįmanoma, kad pirminis gamintojas galėtų būti laikomas vieninteliu įgaliotu pranešėju reglamento prasme.
23. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismui pateikia įvertinti du kriterijus. Pirmasis – kai atliekų gamintojas nėra žinomas, antrasis – kai gamintojų yra tiek daug ir jų gamyba tokia smulki, jog būtų neprotinga, kad jie apie atliekų vežimą praneštų individualiai.
24. Manau, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo siūlomi kriterijai, leidžiantys patvirtintam surinkėjui įgyti pranešėjo statusą reglamento prasme, yra tinkami.
25. Iš tikrųjų, kalbant apie pirmąjį kriterijų, mano manymu, akivaizdu, kad jei niekas nežino, kas buvo pirminis vežimui skirtų atliekų gamintojas, o taip, pavyzdžiui, gali būti tuo atveju, kai kalbama apie paliktas atliekas, iš kurių ženklinimo negalima spręsti, kas jas pagamino(10), praktiškai neįmanoma pripažinti, kad šis gamintojas turi pranešėjo statusą. Šiuo atveju patvirtintas surinkėjas, asmenų, galinčių teisiškai atlikti pranešėjo vaidmenį, sąraše minimas antroje vietoje, remiantis reglamentu bus įgaliotas apie atitinkamų atliekų vežimą pranešti kompetentingai valdžios institucijai(11) .
26. Kalbant apie antrąjį kriterijų, t. y. kad yra daug gamintojų, kurių kiekvienas gamina nedidelį kiekį atliekų, atrodo, sudėtinga aiškinti reglamentą ta prasme, jog jis nustato, kad būtinai šie smulkūs gamintojai ir tik jie turėtų pranešti apie planuojamus atliekų vežimus. Manau, kad šiuo atžvilgiu formuluotė „kai to taikyti negalima“ turi būti aiškinama plačiai, jog būtų užtikrintas pranešimo tvarkos veiksmingumas. Iš tikrųjų daugybė nedidelio kiekio atliekų gamintojų pranešimų, mano nuomone, būtų nesuderinama su reglamente įtvirtinta kompetentingų valdžios institucijų pareiga išnagrinėti šiuos pranešimus per pakankamai trumpą terminą.
27. Be to, tokiomis aplinkybėmis atsisakius pripažinti patvirtintam surinkėjui pranešėjo statusą, nebūtų skatinama atskirai surinkti elektros ir elektroninės įrangos atliekų. Taigi, net jei Direktyva 2002/96 negaliojo tuo metu, kai atsirado pagrindinės bylos faktinės aplinkybės, įdomu pastebėti, kad joje yra minimas tikslas „pasiekti aukštą atskiro atliekų surinkimo lygį“(12) .
28. Šis tikslas paaiškinamas tuo, kad elektros ir elektroninėje įrangoje yra pavojingų elementų, todėl šios įrangos gamybos atliekos privalo būti specialiai apdorojamos. Atskiras surinkimas šiuo atžvilgiu yra išankstinė sąlyga, užtikrinanti tokio specialaus apdorojimo įgyvendinimą, taip pat elektros ir elektroninės įrangos atliekų perdirbimą nepadarant žalos aplinkai(13) .
29. Dėl to manau, jog aiškinimas, kad tuomet, kai yra daug gamintojų, kurių kiekvienas gamina mažą kiekį atliekų, patvirtintas surinkėjas turi būti pripažįstamas pranešėju pagal reglamento 2 straipsnio g punktą, atitinka šio reglamento tikslą apsaugoti aplinką. Šiuo atžvilgiu reikėtų pabrėžti, kad pagal reglamento šeštą konstatuojamąją dalį „svarbu organizuoti atliekų vežimo priežiūrą ir kontrolę, atsižvelgiant į aplinkos išsaugojimo, apsaugojimo bei jos kokybės gerinimo būtinybę“.
30. Atsižvelgdamas į šias aplinkybes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui siūlau atsakyti, kad reglamento 2 straipsnio g punkto ii papunkčio formuluotė „kai to taikyti negalima“ turi būti aiškinama taip, kad patvirtintas atliekų surinkėjas negali savaime įgyti pranešėjo apie panaudoti skirtų atliekų vežimą statuso. Atvirkščiai, patvirtintas surinkėjas pagal reglamentą gali būti laikomas pranešėju apie tokį vežimą, kai, be kita ko, atliekų gamintojas nėra žinomas arba yra daug gamintojų, kurių kiekvienas gamina nedidelį kiekį atliekų.
B – Dėl antrojo klausimo
31. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar reglamento 7 straipsnio 2 ir 4 dalių a punkto pirma ir antra įtraukos turi būti aiškinamos taip, kad jos leidžia siunčiančiajai kompetentingai valdžios institucijai pareikšti prieštaravimus dėl panaudoti skirtų atliekų vežimo, jei ši institucija iš pranešėjo negavo informacijos, įrodančios, kad minėtos atliekos paskirties valstybėje narėje bus apdorotos taikant ekologinius metodus, lygiaverčius tiems, kurių reikalauja siunčiančiosios valstybės narės teisės aktai.
32. Kad būtų atsakyta į šį klausimą, reikia remtis neseniai priimtu 2004 m. gruodžio 16 d. Sprendimu EU-Wood-Trading prieš Sonderabfall-Management-Gesellschaft Rheinland-Pfalz (14) . Šioje byloje Teisingumo Teismas, pirma, nusprendė, jog reglamento 7 straipsnio 4 dalies a punkto pirma įtrauka turi būti aiškinama taip, kad prieštaravimai dėl panaudoti skirtų atliekų vežimo, kuriuos turi teisę pareikšti siunčiančioji ir paskirties kompetentingos valdžios institucijos, gali būti pagrįsti motyvais ne tik dėl pačios atliekų vežimo operacijos kiekvienos kompetentingos valdžios institucijos teritorinės kompetencijos srityje, bet taip pat su šiuo vežimu susijusios panaudojimo operacijos . Antra, Teisingumo Teismas nusprendė, jog ta pati reglamento nuostata turi būti aiškinama taip, kad siunčiančioji kompetentinga valdžios institucija, siekdama prieštarauti atliekų vežimui, vertindama numatomą panaudojimo poveikį sveikatai ir aplinkai paskirties vietoje, prisilaikydama proporcingumo principo gali remtis kriterijais, kurie, siekiant išvengti šio poveikio, apriboja atliekų panaudojimą siunčiančiojoje valstybėje, net jei šie kriterijai yra griežtesni už tuos, kurie taikomi paskirties valstybėje .
33. Prielaidos, kuriomis savo samprotavimuose rėmėsi šią išvadą padaręs Teisingumo Teismas, mano nuomone, pateikia atsakymą į nacionalinio teismo klausimą.
34. Iš tikrųjų reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas aiškiai pabrėžia būtinybę siekiant sveikatos ir aplinkos apsaugos tikslų vertinti atliekų vežimo iš vienos valstybės narės į kitą visumą, t. y. nuo atliekų išsiuntimo iš siunčiančiosios valstybės momento iki jų apdirbimo paskirties valstybėje pabaigos. Tačiau visas atliekų vežimo nagrinėjimas būtų neįmanomas, jeigu kompetentingos valdžios institucijos nebūtų tinkamai ir išsamiai informuotos apie vežimo operaciją. Todėl reglamento 6 straipsnio 5 dalies tikslas yra būtent įpareigoti pranešėją pateikti tokią informaciją, kaip antai panaudoti skirtų atliekų kilmė, sudėtis ir apimtis arba jų vežimo sąlygos.
35. Teisingumo Teismas šį reglamento straipsnį išaiškino kaip įpareigojantį pranešėją pateikti ir informaciją apie sąlygas, kuriomis šios atliekos turėtų būti panaudotos . Šiuo klausimu Teisingumo Teismas konstatavo, jog Bendrijos teisės aktų leidėjas „siekė, kad visos kompetentingos valdžios institucijos būtų informuotos apie visą atliekų apdirbimo procesą iki to momento, kai jos daugiau nebus pavojingos sveikatai ir aplinkai“(15) . Šis išsamus kompetentingų valdžios institucijų informavimas yra išankstinė būtina sąlyga, kad jos galėtų įgyvendinti tokias žmogaus sveikatai ir aplinkai apsaugoti būtinas priemones, kaip antai galimybė pareikšti pagrįstus prieštaravimus.
36. Toks požiūris Teisingumo Teismui leido pripažinti siunčiančiosios kompetentingos valdžios institucijos teisę kontroliuoti sąlygas, kuriomis atliekos bus panaudojamos paskirties valstybėje narėje. Ši teisė kontroliuoti reiškia, kad minėta institucija turi įgaliojimus pareikšti prieštaravimą dėl vežimo pagal reglamento 7 straipsnio 4 dalies a punkto pirmą įtrauką, jei mano, kad, atsižvelgiant į informaciją, kurią ji privalo turėti, numatomas panaudojimas paskirties vietoje gali turėti neigiamų padarinių žmonių sveikatai ir aplinkai(16) . Tuo remdamasi kompetentinga valdžios institucija, laikydamasi proporcingumo principo, kiekvienu atveju gali įvertinti, ar paskirties valstybėje numatytas panaudojimas, nors ir reglamentuojamas lankstesnėmis normomis, gali užtikrinti apsaugą, prilygintiną pagal jos nacionalines normas siekiamai apsaugai.
37. Toks konkretus siunčiančiosios kompetentingos valdžios institucijos rizikos įvertinimas, Teisingumo Teismo manymu, atliktinas remiantis ne bendro pobūdžio samprotavimais, bet atitinkamais mokslo tyrimais, yra neįmanomas, jei pranešėjas nepateikia informacijos, kokiomis sąlygomis atliekos bus panaudojamos paskirties valstybėje(17) .
38. Taigi, kaip buvo matyti, ši pareiga informuoti pranešėjui yra tiesiogiai nustatyta Teisingumo Teismo išaiškintoje reglamento 6 straipsnio 5 dalyje.
39. Dėl to, mano nuomone, 7 straipsnio 4 dalies a punkto pirma įtrauka, skaitoma kartu su 6 straipsnio 5 dalimi, turi būti aiškinama taip, kad ji leidžia siunčiančiajai kompetentingai valdžios institucijai pareikšti prieštaravimus dėl panaudoti skirtų atliekų vežimo tuo atveju, kai ši institucija negauna iš pranešėjo informacijos, įrodančios, kad minėtų atliekų apdorojimas paskirties valstybėje narėje atitiks ekologinius metodus, lygiaverčius tiems, kurių reikalauja siunčiančiosios valstybės teisės aktai.
C – Dėl trečiojo klausimo
40. Pateikdamas šį klausimą nacionalinis teismas nori sužinoti, ar reglamento 6 straipsnio 5 dalies pirma įtrauka turi būti aiškinama taip, kad reikalavimas pateikti informaciją apie atliekų sudėtį yra įvykdytas, jei pranešdamas pranešėjas nurodo tik atliekų kategoriją, šiuo atveju – „elektroninės įrangos gamybos atliekos“.
41. Kartu su Austrijos, Belgijos, Danijos ir Lenkijos vyriausybėmis, taip pat Komisija manau, jog ši reglamento nuostata įpareigoja pranešėją pateikti smulkią ir išsamią informaciją apie panaudoti skirtų atliekų sudėtį, kad kompetentingos valdžios institucijos galėtų kontroliuoti, kokios atliekos yra vežamos, ir įvertinti jų pavojingumą aplinkai.
42. Mano manymu, iš to reikia daryti išvadą, kad norint įgyvendinti pareigą informuoti nepakanka tik nurodyti kategoriją, kuriai priskiriamos atliekos. Jei pagrindinėje byloje būtų remiamasi nagrinėjamų atliekų kategorija, atsižvelgiant į didelę elektroninės įrangos gamybos atliekų įvairovę tiek jų dydžio, tiek specialių medžiagų kiekio sudėtyje požiūriu, vien atliekų kategorijos paminėjimas yra pernelyg bendras ir netikslus. Iš tikrųjų tik toks nurodymas nesuteikia kompetentingai valdžios institucijai informacijos nei apie atliekų cheminę sudėtį, nei apie fizines charakteristikas, todėl kompetentingos valdžios institucijos negali įvertinti, ar numatytas panaudojimas yra tinkamas.
43. Iš reglamento 6 straipsnio 5 dalies pirmos įtraukos formuluotės aiškiai matyti, kad pareiga pateikti išsamią informaciją, neapsiribojančią vien atliekų kategorijos nurodymu, tenka pranešėjui. Taigi derėtų priminti, kad pagal minėtą nuostatą pranešėjas važtaraštyje, kuris yra oficialus pranešimo pagrindas, be kita ko, turi nurodyti tokią informaciją: „panaudoti vežamų atliekų šaltinį, sudėtį
ir kiekį“(18) . Be to, jei atliekos yra surinktos iš įvairių šaltinių, ta pati nuostata pranešėją įpareigoja pateikti „detalų atliekų aprašą“.
44. Taip pat tokiu atveju, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, t. y. elektroninės įrangos gamybos atliekų surinkimo atveju, neatsižvelgiant į tai, ar atliekos yra surinktos iš vieno, ar iš skirtingų šaltinių, mano nuomone, pagal reglamento 6 straipsnio 5 dalies pirmą įtrauką pranešėjas kompetentingoms valdžios institucijoms yra įpareigojamas pateikti informacijos apie minėtų atliekų sudėtyje esančius komponentus ir medžiagas.
45. Būtinybė pateikti šią informaciją sustiprėja, kai kalbama apie elektros ir elektroninės įrangos atliekas (EEĮA). Šiuo klausimu tik kaip pavyzdį paminiu Direktyvą 2002/96, nes ji dar negaliojo pagrindinės bylos faktinių aplinkybių atsiradimo metu, kurioje, atsižvelgiant į specialų apdorojimą, kurio reikia šios kategorijos atliekoms, ir būtinybę paskatinti jas surinkti atskirai, yra nurodoma, kad „informacija apie komponentų ir medžiagų identifikavimą, kurią turi teikti gamintojai, yra svarbi skatinant EEĮ atliekų tvarkymą, ypač jų apdorojimą ir utilizavimą (perdirbimą)“(19) . Taip pat svarbu pabrėžti, kad elektros ir elektroninėje įrangoje yra pavojingų komponentų, ir tai kelia „tvarkant atliekas didžiausią susirūpinimą“(20) .
46. Atsižvelgdamas į šiuos samprotavimus manau, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui reikia atsakyti, jog reglamento 6 straipsnio 5 dalies pirma įtrauka turi būti aiškinama taip, kad panaudoti skirtų atliekų vežimo pranešėjui nustatyta pareiga informuoti nėra įvykdyta, jei jis tik nurodo kategoriją, kuriai priskiriamos atitinkamos atliekos.
D – Dėl ketvirtojo klausimo
47. Šiuo paskutiniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar reglamento 7 straipsnio 1 ir 2 dalys turi būti aiškinamos taip, kad trisdešimties dienų terminas, kuris suteikiamas kompetentingoms valdžios institucijoms prieštaravimams dėl vežimo pareikšti, pradedamas skaičiuoti nuo tos dienos, kurią paskirties kompetentinga valdžios institucija išsiunčia patvirtinimą apie gautą pranešimą, taip pat ir tuo atveju, kai siunčiančioji kompetentinga valdžios institucija mano, kad ji negavo visos
reglamento 6 straipsnio 5 dalyje nurodytos informacijos. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nori sužinoti, ar šio trisdešimties dienų termino nesilaikymo pasekmė yra tai, kad kompetentingos valdžios institucijos nebegali pareikšti prieštaravimų dėl vežimo arba reikalauti, kad pranešėjas pateiktų papildomos informacijos.
48. Kalbant apie pirmąją prejudicinio klausimo dalį pažymėtina, kad Komisija, Belgijos vyriausybė ir Pedersen
mano, jog trisdešimties dienų terminas pradedamas skaičiuoti nuo tos dienos, kurią paskirties kompetentinga valdžios institucija išsiunčia patvirtinimą apie gautą pranešimą, nors pranešėjo pateiktos informacijos nepakanka. Komisijos nuomone, jei siunčiančioji kompetentinga valdžios institucija mano, kad pranešimas nėra išsamus, prieštaravimą dėl vežimo ji gali pareikšti prieš pasibaigiant trisdešimties dienų terminui. Be to, Pedersen
mano, kad šis terminas yra garantija, apsauganti nuo neobjektyvaus pranešimų vertinimo, ir kad tiek teisės į gynybą, tiek pranešėjo teisinio tikrumo labui būtina minėtą terminą aiškinti griežtai.
49. Aus trijos, Danijos ir Lenkijos vyriausybės nepritaria tokiam aiškinimui ir mano, kad trisdešimties dienų terminas pradedamas skaičiuoti tik tada, kai pateikiamas visas pranešimas. Jų manymu, priešingu atveju kompetentingos valdžios institucijos neturėtų galimybės per šį terminą pareikšti prieštaravimų dėl vežimo.
50. Be to, Austrijos vyriausybė pritaria minčiai, kad reglamentas nenumato konkrečiai to atvejo, kai siunčiančioji kompetentinga valdžios institucija pagal jo 6 straipsnio 4 dalį prašo papildomos informacijos arba dokumentų prie pranešimo tuo metu, kai paskirties kompetentinga valdžios institucija jau yra išsiuntusi minėto pranešimo gavimo patvirtinimą. Ši vyriausybė mano, kad tokiu atveju, atsižvelgiant į bendrą reglamento kontekstą, reikėtų sustabdyti trisdešimties dienų termino skaičiavimą, kol pranešėjas pateiks reikalaujamus dokumentus.
51. Kaip ir Austrijos vyriausybė, pripažįstu, kad reglamentas nenumato, kokių pasekmių sukelia kompetentingos valdžios institucijos prašymas per reglamento 7 straipsnio 2 dalyje nurodytą trisdešimties dienų terminą pagal jo 6 straipsnio 4 dalį pateikti papildomos informacijos arba dokumentus. Be to, pažymėtina, jog reglamento 7 straipsnio 1 dalies formuluotėje, pagal kurią paskirties kompetentinga valdžios institucija patvirtinimą apie gautą pranešimą išsiunčia gavusi pranešimą, nėra aiškaus reikalavimo, kad šis pranešimas turi būti išsamus.
52. Svarbu patikslinti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamas atvejis, dėl kurio Teisingumo Teismui pateikiami klausimai, nėra tas atvejis, kai, paskirties institucijos manymu, pranešimo gavimo patvirtinimas neturi būti siunčiamas, nes pranešimas nėra išsamus(21) .
53. Taip pat reikia tiksliai apibrėžti atvejį, dėl kurio prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismui pateikia klausimus, būtent atvejį, kai paskirties kompetentinga valdžios institucija jau yra išsiuntusi gavimo patvirtinimą ir siunčiančioji kompetentinga valdžios institucija tuo pačiu metu mano neturinti sprendimui priimti būtinos informacijos. Ar šiuo atveju reikėtų manyti, kad, nepaisant visko, trisdešimties dienų terminas yra skaičiuojamas? Manytina, kad į šį klausimą reikia atsakyti teigiamai.
54. Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo iškeltos problemos būtina suderinti dvi normas: pranešėjui reglamento nustatyta tvarka suteikiamas garantijas, kad jo planuojamas vežimas bus tikrinamas reglamente numatytais terminais, ir kompetentingų valdžios institucijų turimais įgaliojimais pareikšti prieštaravimus dėl panaudoti skirtų atliekų vežimo.
55. Visų pirma kalbant apie pranešėjui suteikiamą garantiją, kad jo planuojamas vežimas bus išnagrinėtas per reglamente nustatytą terminą, reikėtų priminti, kokia tvarka kompetentingos valdžios institucijos nagrinėja pranešimus.
56. Reglamento 7 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad gavusi pranešimą paskirties kompetentinga valdžios institucija per tris darbo dienas pranešėjui nusiunčia patvirtinimą apie gautą pranešimą, o jo kopijas išsiunčia kitoms atitinkamoms kompetentingoms valdžios institucijoms ir gavėjui. Pagal šio straipsnio 2 dalį patvirtinimo apie gautą pranešimą išsiuntimas yra atskaitos taškas trisdešimties dienų terminui, per kurį siunčiančioji, paskirties ir tranzito kompetentingos valdžios institucijos gali pareikšti prieštaravimus dėl atliekų vežimo(22) .
57. Reglamento 7 straipsnio 1 ir 2 dalių formuluotėse nenurodyta išimtis, kad trisdešimties dienų terminas nepradedamas skaičiuoti, jei pranešimas nėra išsamus. Atvirkščiai, pagal šias nuostatas minėto termino skaičiavimas nustatomas remiantis tik faktu, kad paskirties kompetentinga valdžios institucija išsiuntė patvirtinimą apie gautą pranešimą.
58. Be to, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog „reglamento nustatyta tvarka numato pranešėjui garantiją, kad planuojamas vežimas bus tikrinamas reglamente numatytais terminais ir kad jis ne vėliau kaip iki šio termino pabaigos bus informuotas, ar gali vykdyti vežimą ir kokiomis sąlygomis, jeigu jų būtų“(23) . Šiuo aiškinimu pranešėjui suteikiama svarbi procedūrinė garantija, kad jo prašymas bus išnagrinėtas per trumpą terminą ir kad apie dėl jo priimtą sprendimą jam bus pranešta prieš pasibaigiant trisdešimties dienų terminui. Mano manymu, toks aiškinimas prieštarauja teiginiui, pagal kurį siunčiančioji kompetentinga valdžios institucija, remdamasi reglamentu, trisdešimties dienų terminą galėtų laikyti neprasidėjusiu, kol, jos manymu, pranešimas nėra išsamus.
59. Antra, kalbant apie siunčiančiosios ir paskirties kompetentingų valdžios institucijų įgaliojimus pareikšti prieštaravimus, kaip numatyta reglamento 7 straipsnio 4 dalies a punkte, yra aišku, jog dėl veiksmingo šio straipsnio, apibrėžiančio, kokiais atvejais šios institucijos gali pareikšti prieštaravimus dėl naudoti skirtų atliekų vežimo, nuostatų taikymo daroma prielaida, jog jos turi būtiną informaciją, kad galėtų nuodugniai išnagrinėti numatomo vežimo sąlygas.
60. Šiuo klausimu primenu, kad reglamento 6 straipsnio 5 dalyje nurodytas negalutinis pranešėjo pateiktinos informacijos sąrašas. Be to, iš reglamento nustatytos sistemos reikia daryti išvadą, kad kompetentingos valdžios institucijos, kurioms skirtas pranešimas, turi patikrinti, ar pranešime yra informacija, būtina įvertinti, ar numatomas vežimas atitinka reglamento reikalavimus. Taip kompetentingos valdžios institucijos iš esmės užsitikrina priemonių, leidžiančių įgyvendinti planuojamo vežimo sąlygų kontrolę, turėjimą. Mano nuomone, iš to reikia daryti išvadą, kad kiekviena kompetentinga valdžios institucija gali pareikšti prieštaravimų dėl panaudoti skirtų atliekų vežimo, ypač tuo atveju, jei jos neturi informacijos, būtinos išsamiai įvertinti planuojamą vežimą.
61. Šiuo atveju remiantis tuo, ką Teisingumo Teismas yra nusprendęs minėtame sprendime ASA
dėl klaidos pranešėjui vertinant vežimo (šalinimas ar panaudojimas) operaciją(24), reikia manyti, kad kompetentinga valdžios institucija privalo galėti pagrįsti savo prieštaravimą dėl vežimo, remdamasi tuo, kad pranešime nurodyta ne visa informacija, nebūtinai darydama nuorodą į specialias reglamento nuostatas, kuriose apibrėžiami prieštaravimai, valstybių narių galimi pareikšti dėl atliekų vežimo. Tačiau patikslinu, kad toks prieštaravimas, susijęs su tuo, kad pateikta ne visa informacija, turi būti pareikštas per trisdešimties dienų terminą, numatytą reglamento 7 straipsnio 2 dalyje. Priešingas sprendimas iš esmės reikštų, jog nesilaikoma pranešėjui suteiktos procedūrinės garantijos, kad jo pateikti dokumentai bus išnagrinėta per šį trisdešimties dienų terminą.
62. Iš tokių samprotavimų reikia daryti išvadą, kad jei pranešimas nėra išsamus, t. y. jame nepateikiama visa informacija, būtina planuojamo vežimo atitikties reglamento reikalavimams kontrolei, siunčiančioji kompetentinga valdžios institucija, mano manymu, galėtų pagrįstai pareikšti prieštaravimą dėl minėto vežimo per trisdešimties dienų terminą, kuris šiuo atveju taip pat skaičiuojamas nuo tos dienos, kurią paskirties kompetentinga valdžios institucija išsiunčia patvirtinimą apie gautą pranešimą.
63. Patikslinęs tai, vis dėlto norėčiau nurodyti, jog gero administravimo reikalavimą atitinka tai, kad prieš pareikšdama tokį prieštaravimą vežimui kompetentinga valdžios institucija pranešėjo paprašo papildyti pranešimą.
64. Šiuo klausimu svarbu priminti, jog reglamento 6 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad, „pranešdamas apie vežimą, pranešėjas užpildo važtaraštį ir, jei kompetentinga institucija reikalauja, pateikia papildomos informacijos ir dokumentus“.
65. Ši reglamento nuostata, be kita ko, yra skirta sureguliuoti situaciją, kai siunčiančioji kompetentinga valdžios institucija gauna neišsamų pranešimą. Ši valdžios institucija, mano manymu, turėtų pasinaudoti šiame straipsnyje numatyta galimybe ir iš pranešėjo pareikalauti pateikti papildomos informacijos ir dokumentus.
66. Kaip jau minėjau, reglamentas nenumatė tokio reikalavimo pasekmių procedūros terminų skaičiavimui. Be abejo, būtų galima manyti, kad pranešėjo atsakymas turėtų būti pateiktas per trisdešimties dienų terminą, jei nenurodyta kitaip. Tačiau šis sprendimas man atrodo praktiškai beveik neįgyvendinamas, nes, atsižvelgiant net ir į trumpą terminą, kuris pranešėjui yra būtinas reikalaujamiems dokumentams bei informacijai surinkti ir išsiųsti siunčiančiajai kompetentingai valdžios institucijai, šiai institucijai greičiausiai liktų tik kelios dienos planuojamo vežimo sąlygoms nuodugniai išnagrinėti, kol nesibaigė trisdešimties dienų terminas.
67. Todėl reikia manyti, kad, siekiant išlaikyti reglamento 6 straipsnio 4 dalies veiksmingumą ir dėl būtinybės suderinti šio straipsnio turinį su Bendrijos teisės aktų leidėjo nustatyta tvarka, yra galimas kitoks aiškinimas, t. y. kai siunčiančioji kompetentinga valdžios institucija išsiunčia pranešėjui reikalavimą pateikti papildomos informacijos ir dokumentus, yra sustabdomas trisdešimties dienų termino skaičiavimas.
68. Kaip „termino sustabdymą“ suprantu situaciją, kai tam tikras aktas, pavyzdžiui, reikalavimas pateikti informacijos, „sustabdo termino skaičiavimą, nepanaikindamas retrospektyviai jau praėjusio laiko“ taip, kad termino skaičiavimą atnaujinus jis skaičiuojamas toliau(25) .
69. Tačiau kad būtų užtikrintas pranešimo tvarkos veiksmingumas, gerbdama pranešėjui suteiktas procedūrines garantijas, siunčiančioji kompetentinga valdžios institucija, mano manymu, turėtų tik vieną kartą reikalauti pateikti papildomos informacijos ir dokumentus ir tai turėtų daryti vos tik prasidėjus trisdešimties dienų terminui. Šiame prašyme pranešėjui taip pat turi būti nustatytas tam tikras terminas reikalaujamai papildomai informacijai ir dokumentams pateikti, šį terminą turėtų nustatyti valstybės narės, atsižvelgdamos į Bendrijos teisės aktų leidėjo siekiamą operatyvumą. Taigi trisdešimties dienų terminas būtų skaičiuojamas toliau arba nuo to momento, kai kompetentinga valdžios institucija gauna reikalaujamos papildomos informacijos ir dokumentus arba vėliausiai pasibaigus trumpam terminui, per kurį pranešėjas turėjo pateikti papildomos informacijos ir dokumentus. Iš šių patikslinimų matyti, kad trisdešimties dienų termino sustabdymas bet kuriuo atveju negalėtų viršyti trumpo siunčiančiosios kompetentingos valdžios institucijos nustatyto termino, per kurį pranešėjas turi pateikti papildomos informacijos ir dokumentus.
70. Mano manymu, toks sprendimas suderintų pranešėjui suteikiamą garantiją, kad jo pranešimas bus išnagrinėtas per trumpą laiką, ir kompetentingų valdžios institucijų turimus įgaliojimus per išsamų pranešimo nagrinėjimą pareikšti prieštaravimus dėl atliekų vežimo sąlygų.
71. Į paskutinę
prejudicinio klausimo dalį, kur, primenu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar trisdešimties dienų termino viršijimo pasekmė yra tai, kad kompetentingos valdžios institucijos nebegali pareikšti prieštaravimų dėl vežimo arba pareikalauti iš pranešėjo papildomos informacijos, mano manymu, reikia atsakyti teigiamai.
72. Pirma, jeigu būtų tariama, kad prieštaravimus kompetentingos valdžios institucijos gali pareikšti pasibaigus trisdešimties dienų terminui, iš esmės neliktų Teisingumo Teismo suteiktos procedūrinės garantijos, pranešėjui užtikrinančios, kad jo planuojamas vežimas bus išnagrinėtas per reglamente nustatytus terminus ir jam apie dėl jo priimtą sprendimą bus pranešta ne vėliau kaip šiems terminams pasibaigus. Be to, toks aiškinimas akivaizdžiai prieštarautų reglamento 7 straipsnio 2 dalies formuluotei, kad „siunčiančioji, paskirties ir tranzito kompetentingos institucijos, išsiuntusios patvirtinimą apie gautą pranešimą, gali per 30 dienų pareikšti prieštaravimus dėl atliekų vežimo < ... > “.
73. Antra, dėl to, ar kompetentingos institucijos gali reikalauti, kad pranešėjas papildomus dokumentus ir informaciją pateiktų pasibaigus trisdešimties dienų terminui, reglamento 6 straipsnio 4 dalies ir 7 straipsnio 2 dalies formuluotėse nepateikta aiškaus atsakymo. Tačiau šių dviejų nuostatų bendras kontekstas verčia manyti, kad kompetentingos valdžios institucijos reikalavimas pateikti papildomos informacijos ir dokumentus turi būti pateiktas per trisdešimties dienų terminą, kuris, kaip jau buvo matyti, yra esminis terminas, apibrėžiantis laiką, kurį kompetentingos valdžios institucijos gali skirti kiekvienam pranešimui nagrinėti.
74. Iš bylos matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamoms elektroninės įrangos atliekoms yra taikoma speciali reglamento 10 straipsnyje nustatyta tvarka, todėl kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui būtų pateiktas išsamus atsakymas, baigiant reikia patikrinti, ar siūlomas aiškinimas galioja ir atliekų, kurioms taikomas šis straipsnis, vežimui.
75. Primenu, kad reglamento 10 straipsnyje yra specialios nuostatos, taikomos, be kita ko, IV priede išvardytoms panaudoti skirtoms atliekoms ir į II, III ar IV priedus dar neįrašytoms atliekoms. Jame numatyta, kad šių atliekų vežimui taikoma tokia pati tvarka, kaip nurodytoji 6–8 straipsniuose, išskyrus tai, kad „kompetentingų institucijų sutikimas turi būti duotas raštu prieš pradedant atliekas vežti“.
76. Iš reglamento 10 straipsnio formuluotės aiškiai matyti, kad 6–8 straipsniuose nurodyta tvarka, taip pat juose minėti terminai yra taikomi šioms specialioms atliekų kategorijoms. Vienintelis skirtumas yra kompetentingų valdžios institucijų rašytinio sutikimo, duodamo prieš pradedant atliekas vežti, reikalavimas. Taigi atliekų, kurioms taikomas reglamento 10 straipsnis, vežimo nebus galima laikyti leidžiamu ir atitinkamai jo nebus galima vykdyti, jei šios institucijos pasibaigus trisdešimties dienų terminui nebus pareiškusios prieštaravimo, tačiau ir nebus davusios rašytinio sutikimo.
77. Speciali atliekoms taikoma tvarka pagal reglamento 10 straipsnį yra aiškiai apibrėžta ir, mano nuomone, niekas neprieštarauja, kad atsakymas, kurį siūlau pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, būtų taikomas ir šiame straipsnyje nurodytiems atvejams.
78. Kitaip tariant, net ir tuo atveju, kai reglamentas iš kompetentingų valdžios institucijų reikalauja rašytinio sutikimo prieš pradedant atliekas vežti, šios institucijos turi laikytis reglamento 7 straipsnio dalyje numatyto trisdešimties dienų termino prieštaravimams pareikšti ir (arba) papildomiems informacijai bei dokumentams pareikalauti.
79. Remdamasis šiuo nagrinėjimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui siūlau atsakyti, kad reglamento 7 straipsnio 1 ir 2 dalys turi būti aiškinamos taip, jog trisdešimties dienų terminas, per kurį kompetentingos valdžios institucijos gali pareikšti prieštaravimus dėl vežimo, pradedamas skaičiuoti nuo paskirties kompetentingos valdžios institucijos patvirtinimo apie pranešimo gavimą išsiuntimo ir tuo atveju, kai siunčiančioji kompetentinga valdžios institucija mano, kad gavo ne visą reglamento 6 straipsnio 5 dalyje numatytą informaciją. Tačiau tokiu atveju siunčiančiajai kompetentingai valdžios institucijai išsiuntus reikalavimą pagal reglamento 6 straipsnio 4 dalį pateikti papildomos informacijos ir dokumentus, trisdešimties dienų terminas yra sustabdomas tam laikotarpiui, kuris bet kuriuo atveju negali viršyti trumpo termino, kurį ši institucija nustato papildomai informacijai ir dokumentams pateikti. Galiausiai šio trisdešimties dienų termino viršijimo pasekmė yra tai, kad kompetentingos valdžios institucijos nebegali pareikšti prieštaravimų dėl vežimo arba reikalauti, kad pranešėjas pateiktų papildomos informacijos ir dokumentus.
V – Išvada
80. Atsižvelgdamas į šių samprotavimų visumą, siūlau Teisingumo Teismui į Østre Landsret
pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
„1. 1993 m. vasario 1 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės 2 straipsnio g punkto ii papunkčio formuluotė „kai to taikyti negalima“ turi būti aiškinama taip, kad patvirtintas atliekų surinkėjas negali savaime įgyti pranešėjo apie panaudoti skirtų atliekų vežimą statuso. Atvirkščiai, patvirtintas surinkėjas pagal reglamentą gali būti laikomas pranešėju apie tokį vežimą, jei, be kita ko, atliekų gamintojas nėra žinomas arba yra daug gamintojų, kurių kiekvienas gamina nedidelį kiekį atliekų.
2. 1993 m. vasario 1 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės 7 straipsnio 4 dalies a punkto pirma įtrauka, skaitoma kartu su to paties reglamento 6 straipsnio 5 dalimi, turi būti aiškinama taip, kad leidžia siunčiančiajai kompetentingai valdžios institucijai pareikšti prieštaravimus dėl panaudoti skirtų atliekų vežimo tuo atveju, jei ši institucija negauna iš pranešėjo informacijos, įrodančios, kad minėtų atliekų apdorojimas paskirties valstybėje narėje atitiks ekologinius metodus, lygiaverčius tiems, kurių reikalauja siunčiančiosios valstybės teisės aktai.
3. 1993 m. vasario 1 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės 6 straipsnio 5 dalies pirma įtrauka turi būti aiškinama taip, kad panaudoti skirtų atliekų vežimo pranešėjui nustatyta pareiga informuoti nėra įvykdyta, jei jis tik nurodo kategoriją, kuriai minėtos atliekos yra priskiriamos.
4. 1993 m. vasario 1 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės 7 straipsnio 1 ir 2 dalys turi būti aiškinamos taip, kad trisdešimties dienų terminas, per kurį kompetentingos valdžios institucijos gali pareikšti prieštaravimus dėl vežimo, pradedamas skaičiuoti nuo paskirties kompetentingos valdžios institucijos patvirtinimo apie pranešimo gavimą išsiuntimo ir tuo atveju, kai siunčiančioji kompetentinga valdžios institucija mano, kad gavo ne visą reglamento 6 straipsnio 5 dalyje numatytą informaciją. Tačiau tokiu atveju siunčiančiai kompetentingai valdžios institucijai išsiuntus pranešėjui reikalavimą pagal reglamento 6 straipsnio 4 dalį pateikti papildomos informacijos ir dokumentus, trisdešimties dienų terminas sustabdomas tam laikotarpiui, kuris bet kuriuo atveju negali viršyti trumpo termino, kurį ši institucija nustato p apildomai informacijai ir dokumentams pateikti. Galiausiai šio trisdešimties dienų termino viršijimo pasekmė yra tai, kad kompetentingos valdžios institucijos nebegali pareikšti prieštaravimų dėl vežimo arba reikalauti, kad pranešėjas pateiktų papildomos informacijos ir dokumentus.“
(1) .
(2)  –	OL L 30, p. 1. Reglamentas iš dalies pakeistas 1999 m. lapkričio 24 d. Komisijos sprendimu 1999/816/EB (OL L 316, 1999, p. 45).
(3)  –							1994 m. birželio 28 d.							Sprendimas Parlamentas prieš Tarybą 							(C‑187/93, Rink. p. I‑2857, 26 punktas).
(4)  –	1998 m. birželio 25 d.							Sprendimas Dusseldorp ir kt. 							(C‑203/96, Rink. p. I‑4075, 33 punktas).
(5)  –							OL L							194, p. 39. Direktyva iš dalies pakeista 1991 m. kovo 18 d. Tarybos direktyva 91/156/EEB (OL L 78, p. 32) ir 1996 m. gegužės 24 d. Komisijos sprendimu 96/350/EB (OL L 135, p. 32).
(6)  –							Žr. 2 straipsnio i ir k punktus.
(7)  –							KOM(2003) 379, galutinis.
(8)  –							KOM(2004) 172, galutinis.
(9)  –							Žr. 1996 m. lapkričio 19 d. Danijos dekretą Nr. 971/1996 dėl atliekų importo ir eksporto.
(10)  –								2003 m. sausio 27 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/96/EB dėl elektros ir elektroninės įrangos atliekų (EEĮA) (OL L 37, p. 24) dvidešimtoje konstatuojamojoje dalyje sąvoka „niekieno produktai“ vartojama apibūdinti produktams, kurių gamintojas nutraukė veiklą arba negali būti nustatytas.
(11)  –	Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad iš dalies pakeistame Europos Parlamento ir Tarybos pasiūlyme dėl atliekų vežimo išlieka ta pati, tik papildyta								nuostata. Pagal šio pakeisto pasiūlymo 2 straipsnio 7 dalies i ir d punktus, jei asmenys, pagal nustatytą naują hierarchiją priklausantys trims pirmos eilės kategorijoms, yra „nežinomi, neveikiantys arba dėl kokios nors priežasties nepasiekiami, patvirtintas surinkėjas arba registruotas prekybininkas, arba brokeris“ teisiškai gali būti laikomas pranešėju.
(12)  –								Žr. šešioliktą konstatuojamąją dalį.
(13)  –								Žr. penkioliktą konstatuojamąją dalį.
(14)  –								C‑277/02, Rink. p. I‑0000.
(15)  –								Minėto sprendimo EU-Wood-Trading
37 punktas.
(16)  –								Tokiu atveju prieštaravimo pagrindas yra tai, kad vežimas neatitinka Direktyvos 75/442								nuostatose numatytų reikalavimų, be kita ko, jos 4 straipsnio, pagal kurį „valstybės narės imasi būtinų priemonių užtikrinti, kad atliekos būtų naudojamos arba šalinamos nesukeliant pavojaus žmonių sveikatai, nepakenkiant aplinkai ir nenaudojant būdų ar metodų, galinčių pakenkti aplinkai < … > “. Žr. minėto sprendimo EU-Wood-Trading
42 punktą.
(17)  –								Šiuo klausimu priduriu, kaip jau esu nurodęs 2004 m. rugsėjo 23 d. pateiktoje išvadoje minėtoje byloje EU-Wood-Trading
(68 punktas), kad pranešėjas, kuris su paskirties įmone turėjo sudaryti sutartį dėl atliekų panaudojimo, logiškai privalėtų turėti galimybę įrodyti, kad numatytas panaudojimas atitinka siunčiančiosios valstybės galiojančių normų reikalavimus. Be to, šiuo klausimu turėtų būti galimybė atsirasti, reikalui esant ir laikantis reglamente numatytų terminų, abipusiam siunčiančiosios kompetentingos institucijos ir pranešėjo bendravimui.
(18)  –	Pažymėta mano.
(19)  –	Direktyvos 2002/96 dvidešimt antra konstatuojamoji dalis. Žr. taip pat šios direktyvos 11 straipsnio 1 dalį.
(20)  –	Žr. Direktyvos 2002/96 septintą konstatuojamąją dalį.
(21)  –	Šis atvejis, kuris nėra tiesiogiai numatytas reglamente, numatytas pakeisto reglamento dėl atliekų pasiūlymo 9 straipsnyje. Šiame straipsnyje numatyta, kad paskirties kompetentinga institucija išsiunčia patvirtinimą apie gautą pranešimą, kai gauna tinkamai parengtą pranešimą. Šio pasiūlymo 5 straipsnio 3 dalyje šiuo klausimu nurodoma, kad pranešimas laikomas tinkamai parengtu, kai pranešėjas pateikia papildomos informacijos ir dokumentus, kurių jo gali būti paprašyta. Paskirties kompetentingai institucijai gavus pranešimą, patvirtinimas apie gautą pranešimą iš esmės turi būti išsiųstas per tris darbo dienas. Tačiau jei paaiškėja, kad pranešimas nėra laikomas tinkamai parengtu, 9 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad ši kompetentinga institucija pareikalauja pateikti trūkstamus dokumentus arba informaciją. Tokiu atveju minėtas trijų dienų terminas „sustabdomas, kol paskirties kompetentinga institucija gauna reikalaujamą informaciją ir dokumentus“.
(22)  –	Dėl informacijos taip pat nurodytina, kad pagal reglamento 7 straipsnio 3 dalį tos pačios institucijos per dvidešimt dienų po patvirtinimo apie gautą pranešimą išsiuntimo turi nustatyti atliekų vežimo savo jurisdikcijoje sąlygas.
(23)  –	2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimas DaimlerChrysler
(C‑324/99, Rink. p. I‑9897, 70 punktas). Taip pat žr. 2002 m. vasario 27 d. Sprendimą ASA (C‑6/00, Rink. p. I‑1961, 49 punktas) ir 2004 m. spalio 19 d. Sprendimą Siomab
(C‑472/02, Rink. p. I‑0000, 29 punktas).
(24)  –	47 punktas. Taip pat žr. 2003 m. vasario 27 d. Nutartį Oliehandel Koeweit ir kt.
(C‑307/00–C‑311/00, Rink. p. I‑1821, 107 punktas) ir minėto sprendimo Siomab
28 punktą.
(25)  –	Žr. termino „sustabdymas“ Prancūzijos teisėje apibrėžimą „Lexique de termes juridiques“, Dalloz, Paryžius, 1981.