62022CC0133
GENERALINIO ADVOKATO
PRIIT PIKAMÄE IŠVADA,
pateikta 2023 m. kovo 9 d. (
1
)
Byla C‑133/22
LACD GmbH
prieš
BB Sport GmbH & Co. KG
(Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Vartotojų apsauga – Direktyva 2011/83/ES – 2 straipsnio 14 punktas – Direktyva (ES) 2019/771 – 2 straipsnio 12 punktas – Vartotojo ir prekiautojo nuotolinės prekybos sutartis – Komercinė garantija dėl sąlygų arba reikalavimų, nesusijusių su prekės atitiktimi – Gamintojo įsipareigojimas neribotą laikotarpį priimti prekę atgal ir grąžinti už ją sumokėtus pinigus vien dėl to, kad ta prekė pirkėjo netenkina“
1.
„Nepatenkintas? Grąžiname pinigus!“ Nors šis viliojantis reklaminis šūkis atitinka gerai žinomą ir plačiai paplitusį pardavimo skatinimo būdą, šioje byloje kyla klausimas, ar jis gali būti komercinė garantija, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2011/83/ES (
2
) 2 straipsnio 14 punktą ir Direktyvos (ES) 2019/771 (
3
) 2 straipsnio 12 punktą.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
2.
Šioje byloje reikšmingi Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 14 punktas ir Direktyvos 2019/771 2 straipsnio 12 punktas.
Vokietijos teisė
3.
Pagal Bürgerliches Gesetzbuch (Civilinis kodeksas, toliau – BGB) 443 straipsnio 1 dalį garantija yra nustatyta, jei pardavėjas, gamintojas ar kita trečioji šalis, be teisinių įsipareigojimų, susijusių su atitikties garantija, garantijos pareiškime arba atitinkamoje reklamoje, pateikiamoje sudarant pirkimo‐pardavimo sutartį ar iki jos sudarymo, papildomai prisiima konkretų įsipareigojimą grąžinti vartotojui jo sumokėtą sumą, pakeisti prekę arba ją sutaisyti ar suteikti bet kurią kitą su preke susijusią paslaugą, jeigu ji neatitinka garantijos pareiškime arba atitinkamoje reklamoje nurodytų sąlygų ar kitų galimų reikalavimų, nesusijusių su atitiktimi.
4.
BGB 479 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad garantijos pareiškimas, kaip jis suprantamas pagal šio kodekso 443 straipsnį, pateikiamas aiškia, suprantama kalba, ir jame išvardyta tai, kas turi būti nurodyta šiame garantijos pareiškime.
Faktinės bylos aplinkybės, pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
5.
LACD GmbH, be pardavimo veiklos, vykdomos jos internetinėje parduotuvėje, per mažmenininkus ir internete veiklą vykdančius verslininkus platina jos gaminamus sporto ir kūno rengybos gaminius, pažymėtus prekės ženklu LACD. Prie savo parduodamų marškinėlių ji pritvirtino etiketes su tokiu tekstu:
„LACD garantija
Kiekvienai LACD prekei suteikiame garantiją visam naudojimo laikui. Jei nesate visiškai patenkinti kuria nors iš mūsų prekių, prašome grąžinti ją pardavėjui, iš kurio ją įsigijote. Taip pat galite grąžinti prekę tiesiogiai LACD, tačiau nepamirškite mums nurodyti, kur ir kada ją įsigijote.“
6.
2018 m. rugpjūčio mėn. BB Sport GmbH, savo internetinėje parduotuvėje taip pat prekiaujanti sporto ir kūno rengybos prekėmis, per „slaptą“ klientę iš įmonės Outdoor‑Works, veikiančios Amazon Marketplace elektroninės prekybos platformoje, įsigijo dvejus LACD prekės ženklo marškinėlius, prie kurių buvo pritvirtintos etiketės su pirmesniame punkte minėtu garantijos pareiškimu.
7.
Būdama tos nuomonės, kad šiose etiketėse pateikiama informacija neatitinka teisinių reikalavimų, taikomų garantijos pareiškimui, kaip jis suprantamas pagal BGB 443 ir 479 straipsnius, BB Sport pareiškė Landgericht MünchenI (Miuncheno I‑asis apygardos teismas, Vokietija) ieškinį, numatytą pagal konkurencijos teisę, siekdama, kad LACD būtų nurodyta nebetvirtinti prie parduodamų drabužių tokių etikečių. Šiam teismui atmetus šį ieškinį, BB Sport pateikė apeliacinį skundą Oberlandesgericht München (Miuncheno aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija) ir šis jį patenkino.
8.
Tada LACD pateikė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, kuris mano, kad bylos baigtis priklauso nuo Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 14 punkto ir Direktyvos 2019/771 2 straipsnio 12 punkto aiškinimo.
9.
Šis teismas nurodo, kad BB Sport reikalavimai gali būti patenkinti tik tuo atveju, jei veiksmai, dėl kurių priekaištaujama LACD, kvalifikuojami kaip „nesąžininga komercinė veikla“. Tačiau tam, kad būtų galima konstatuoti, jog LACD pažeidė BGB 479 straipsnio 1 dalyje nustatytą pareigą informuoti, taigi ir tokios veiklos egzistavimą, šio teismo manymu, įsipareigojimas vartotojo nepasitenkinimo atveju priimti atgal drabužį, nurodytas LACD garantijos pareiškime, turi būti laikomas „garantija“, kaip ji suprantama pagal BGB 443 straipsnio 1 dalį – nuostatą, kuria į Vokietijos teisę perkeltas Direktyvos 1999/44/EB (
4
) 1 straipsnio 2 dalies e punktas, – ir Direktyvos 1999/44 6 straipsnio 1 dalį, kuria grindžiamas nuo 2022 m. sausio 1 d. taikomos Direktyvos 2019/771 2 straipsnio 12 punktas.
10.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas laikosi nuomonės, kad, nors „vartotojo pasitenkinimas įsigyta preke“ nesietinas su „pirkinio specifikacijomis“, jis gali reikšti „kitą reikalavimą, nesusijusį su atitiktimi“, kaip tai suprantama pagal BGB 443 straipsnio 1 dalį. Šis teismas patikslina, kad šis kriterijus į šią BGB nuostatą buvo įtrauktas 2014 m. birželio 13 d., siekiant perkelti sąvoką „komercinė garantija“, vartojamą Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 14 punkte, todėl ši nacionalinės teisės nuostata turi būti aiškinama paisant šio straipsnio.
11.
Šiomis aplinkybėmis Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar gali būti konstatuojama, kad egzistuoja kitas [galimas] reikalavimas, nesusijęs su atitiktimi, kaip jis suprantamas pagal [Direktyvos 2011/83] 2 straipsnio 14 punktą arba pagal [Direktyvos 2019/771] 2 straipsnio 12 punktą, kai garanto pareiga priklauso nuo su vartotojo asmeniu susijusių aplinkybių, visų pirma nuo jo subjektyvaus pirkinio vertinimo (šiuo atveju – vartotojo pasitenkinimo pirkiniu), ir šios asmeninės aplinkybės nebūtinai susijusios su pirkinio būkle arba savybėmis?
2.
Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas:
ar reikalavimų, kurie yra pagrįsti su vartotojo asmeniu susijusiomis aplinkybėmis (šiuo atveju – jo pasitenkinimas įsigytomis prekėmis), nebuvimą turi būti galima nustatyti remiantis objektyviomis aplinkybėmis?“
Procesas Teisingumo Teisme
12.
Kasatorė ir kita kasacinio proceso šalis pagrindinėje byloje, taip pat Europos Komisija pateikė rašytines pastabas.
Dėl reikšmingo teisinio pagrindo nustatymo
13.
Nagrinėjant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pirmiausiai kyla klausimas dėl reikšmingo teisinio pagrindo nustatymo. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo išaiškinti tam tikras direktyvų 2011/83 ir 2019/771 nuostatas, o kasatorė pagrindinėje byloje teigia, kad pirmasis prejudicinis klausimas yra „nepriimtinas“ tiek, kiek jis susijęs su pirmąja iš šių direktyvų, nes tariamo pažeidimo padarymo metu taikytina norma buvo Direktyva 1999/44. Komisija savo ruožtu siūlo performuluoti šį klausimą, neatsižvelgiant į Direktyvą 2019/771, kuri netaikytina ratione temporis. Reikia konstatuoti, kad šioje byloje tikrai susiduriama su teisės aktų sankaupa, dėl kurios teismas turi atlikti normatyvinės archeologijos paieškas, kad išspręstų normų eiliškumo klausimą.
14.
Pirma, pažymėtina, kad atitinkamos prekės pirkimo internetu dieną galiojo direktyvos 1999/44 ir 2011/83; pirmoji iš jų buvo panaikinta Direktyva 2019/771, taikoma tik nuo 2022 m. sausio 1 d. Direktyva 1999/44, susijusia su vartojimo prekių pirkimo–pardavimo sutartimis (
5
), iš esmės buvo siekiama nustatyti pardavėjui pareigą pateikti vartotojui sutarties sąlygas atitinkančią prekę ir prisiimti atsakomybę už bet kokį neatitikimą šios prekės pateikimo momentu. Sutarties elementai, kaip antai atitikties kriterijai, teisių gynimo priemonės dėl neatitikties sutarčiai ir pagrindinės pasinaudojimo jomis sąlygos, buvo minimaliai suderinti.
15.
Atsižvelgiant į pardavėjų ar gamintojų taikytą praktiką, susijusią su garantijos prekėms suteikimu dėl bet kokio defekto, galinčio atsirasti per tam tikrą laiką, Direktyvoje 1999/44 buvo ir nuostatos, susijusios su šia sąvoka „garantija“, kuri šios direktyvos 1 straipsnio 2 dalies e punkte buvo apibrėžta kaip reiškianti „bet kokį pardavėjo arba gamintojo įsipareigojimą vartotojui, vykdomą be papildomo užmokesčio, grąžinti už vartojimo prekes sumokėtą sumą, jas pakeisti, pataisyti ar kitaip pašalinti jų trūkumus, jeigu jos neatitinka garantijos dokumente ar atitinkamoje reklamoje nurodytų sąlygų“. Direktyvos 1999/44 6 straipsnyje savo ruožtu buvo nustatyta šios garantijos teisinė sistema, papildanti įstatyme numatytas vartotojo teises, susijusias su prekės atitiktimi pirkimo–pardavimo sutarčiai, ir įpareigojanti pateikti tam tikrą informaciją, siekiant užtikrinti, kad vartotojai nebūtų klaidinami (
6
).
16.
Direktyva 1999/44 buvo iš dalies pakeista Direktyva 2011/83 (
7
), pastarosios nuostatos taikomos sutartims, sudarytoms po 2014 m. birželio 13 d. (
8
), ir joje suderinamos taisyklės dėl informacijos, pateiktinos sudarant, be kita ko, nuotolinės prekybos sutartis ir sutartis ne prekybai skirtose patalpose. Nuotolinės prekybos sutartis Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 7 punkte apibrėžta kaip „prekiautojo ir vartotojo sutartis, sudaryta pagal organizuotą nuotolinio pirkimo–pardavimo ar paslaugų teikimo sistemą prekiautojui ir vartotojui fiziškai kartu nedalyvaujant ir išskirtinai naudojantis viena arba daugiau nuotolinio ryšio priemonių iki sutarties sudarymo ir įskaitant jos sudarymo momentu“. Nagrinėjamu atveju drabužiai buvo įsigyti iš įmonės Outdoor‑Works, veikiančios Amazon Marketplace elektroninės prekybos platformoje, o tai aiškiai reiškia nuotolinės prekybos sutartį (
9
).
17.
Taip įgyvendintas informacijos, teikiamos prieš sudarant sutartį, suderinimas susijęs ir su „komercine garantija“, kuri Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 14 punkte iš naujo apibrėžta kaip „prekiautojo ar gamintojo (laiduotojo) įsipareigojimas grąžinti vartotojui jo sumokėtą sumą arba pakeisti, sutaisyti ar suremontuoti prekes, neatitinkančias [pakeisti prekę, ją sutaisyti ar suteikti bet kurią kitą su preke susijusią paslaugą, jeigu ji neatitinka] garantijos dokumente ar reklamoje, pateikiamoje sudarant sutartį ar iki jos sudarymo, išdėstytų sąlygų ar kitų [galimų] reikalavimų, nesusijusių su atitiktimi (šis įsipareigojimas papildo prekiautojo teisinius įsipareigojimus, susijusius su atitikties garantija)“.
18.
Direktyva 2011/83, mano manymu, negali būti laikoma lex specialis Direktyvos 1999/44 atžvilgiu, nesant ryšio tarp šių normų konkrečių nuostatų, kuriomis nukrypstama nuo bendrųjų taisyklių toje pačioje vartojimo prekių pirkimo–pardavimo srityje. Vis dėlto reikia atsižvelgti tik į naują sąvokos „komercinė garantija“ apibrėžtį, siekiant atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, vadovaujantis principu, pagal kurį vėlesnis įstatymas įveikia ankstesnįjį (lex posterior derogat legi priori), kuriuo grindžiama Direktyvos 2011/83 viršenybė Direktyvos 1999/44 atžvilgiu, kiek tai susiję su komercine garantija nuotolinės prekybos sutartyse.
19.
Tai, kad atsižvelgtina vien į Direktyvą 2011/83, patvirtina net tik šių antrinės teisės aktų chronologinė tvarka, bet ir šia direktyva atliktas visiškas suderinimas, susijęs su vartotojams prieš sudarant sutartį teikiama informacija (
10
), bei aplinkybė, kad šios direktyvos 2 straipsnio 14 punkto, kuriame pateikiama sąvokos „komercinė garantija“ apibrėžtis, negalima atsieti nuo jos 6 straipsnio, susijusio su pareiga informuoti vartotojus (
11
). Šiuo klausimu pažymėtina, kad 2011 m. teisės aktų leidėjas, apibrėždamas komercinę garantiją, išryškino jos savarankiškumą, palyginti su teisine garantija, kuri anksčiau buvo numatyta Direktyvos 1999/44 6 straipsnio 2 dalyje, patikslino tos pirmosios garantijos apimtį, nurodydamas galimą dvejopą dalyką, ir nustatė pareigą pateikti informaciją apie teisinę prekės atitikties garantiją ir komercinių garantijų buvimą, taip pat „jų [su tuo susijusias] sąlygas“, vartodamas bendro pobūdžio formuluotę, kitokią, nei minėtame straipsnyje.
20.
Antra, primintina, kad Direktyva 1999/44 nuo 2022 m. sausio 1 d. buvo panaikinta ir pakeista Direktyva 2019/771, kuri pagal jos 23 straipsnio pirmą sakinį ir 24 straipsnio 2 dalį taikoma sutartims, sudarytoms nuo 2022 m. sausio 1 d.; pažymėtina, kad pagrindinėje byloje aptariami marškinėliai buvo įsigyti 2018 m. rugpjūtį. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo išaiškinti Direktyvos 2019/771 2 straipsnio 12 punktą ir teigia, kad BB Sport reikalavimas dėl nesąžiningos komercinės veiklos nutraukimo, grindžiamas pakartotinio pažeidimo grėsme, gali būti patenkintas tik tuo atveju, jei veiksmais, dėl kurių priekaištaujama LACD, konkurencijos teisė pažeista tiek klostantis faktinėms aplinkybėms, tiek kasacinės instancijos sprendimo priėmimo dieną.
21.
Reikia konstatuoti, kad byloje, susijusioje su identiška pagrindine byla, Teisingumo Teismas nusprendė išaiškinti Sąjungos teisės normą, taikytiną ratione temporis apeliacinio skundo priėmimo stadijoje, neatsižvelgdamas į tai, kad faktinės pagrindinės bylos aplinkybės susiklostė prieš priimant šią normą.
22.
Teisingumo Teismas, viena vertus, priminė savo jurisprudenciją, pagal kurią nuo direktyvos įsigaliojimo dienos valstybių narių teismai privalo kuo labiau susilaikyti nuo tokio nacionalinės teisės aiškinimo, kuris, pasibaigus direktyvos perkėlimo terminui, galėtų rimtai sutrukdyti įgyvendinti šia direktyva siekiamą tikslą. Šioje byloje tokia susilaikymo pareiga buvo taikoma bent nuo nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priėmimo dienos, t. y. nuo 2022 m. vasario 10 d., kai ne tik buvo įsigaliojusi Direktyva 2019/771, bet ir buvo pasibaigęs jos perkėlimo terminas (iki 2021 m. liepos 1 d.). Kita vertus, jis konstatavo, kad bet kuriuo atveju iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, kaip ir šioje byloje, buvo matyti, jog kasacinio skundo baigtis priklausė nuo to, ar nagrinėjamas reikalavimas nutraukti tam tikrus veiksmus galėjo būti pateiktas remiantis teisės normomis, taikytinomis tuo metu, kai, paskelbus prejudicinį sprendimą, būtų priimtas sprendimas dėl ginčo pagrindinėje byloje, nes minėtas reikalavimas buvo susijęs ir su būsimais pažeidimais. Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašomas Direktyvos 2019/771 išaiškinimas turi būti laikomas galinčiu būti jam naudingu, kad jis galėtų priimti sprendimą savo nagrinėjamoje byloje (
12
).
23.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad, kaip matyti iš Direktyvos 2019/771 11 konstatuojamosios dalies, ši direktyva papildo Direktyvą 2011/83 ir joje nustatomos taisyklės dėl prekių atitikties, teisių gynimo priemonių neatitikties atveju ir naudojimosi jomis būdai. Vis dėlto Direktyvos 2019/771 62 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad, siekiant užtikrinti skaidrumą, turėtų būti nustatyti tam tikri komercinių garantijų skaidrumo reikalavimai kartu su iki sutarties sudarymo pateiktinos informacijos reikalavimais dėl komercinės garantijos buvimo ir su tuo susijusių sąlygų, išdėstytais Direktyvoje 2011/83. Šiame kontekste Direktyvos 2019/771 2 straipsnio 12 punkte komercinė garantija apibrėžta kaip „pardavėjo arba gamintojo (garanto), be pardavėjo teisinio įsipareigojimo, susijusio su atitikties garantija, prisiimtas įsipareigojimas vartotojui kompensuoti sumokėtą kainą ar pakeisti, pataisyti prekes ar teikti jų priežiūros paslaugas, jeigu šios prekės neatitinka garantijos dokumente arba aktualioje reklamoje, skelbtoje sudarant sutartį arba iki jos sudarymo, išdėstytų sąlygų ar kitų [galimų] reikalavimų, nesusijusių su atitiktimi“.
24.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Teisingumo Teismas atsakymą turi pateikti dėl Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 14 punkto ir Direktyvos 2019/771 2 straipsnio 12 punkto.
Dėl prejudicinių klausimų
25.
Dviem prejudiciniais klausimais, kurie nagrinėtini kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 14 punktas ir Direktyvos 2019/771 2 straipsnio 12 punktas turi būti aiškinami taip, kad juose vartojama sąvoka „komercinė garantija“ apima gamintojo įsipareigojimą (
13
) neribotą laikotarpį priimti prekę atgal ir grąžinti už ją sumokėtus pinigus (
14
) vien dėl to, kad ta prekė pirkėjo netenkina, ir, jei taip, kokios yra tokios garantijos vykdymo sąlygos.
26.
Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į kontekstą ir teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (
15
).
Dėl pažodinio aiškinimo
27.
Iš šios išvados 17 punkte primintos Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 14 punkto formuluotės matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas aiškiai siekė, kad sąvoka „komercinė garantija“ būtų aiškinama plačiai.
28.
Visų pirma tai taikytina žodžių junginiui „[bet kuris] įsipareigojimas“, kuriuo siekiama apibūdinti prekiautojo elgesį, kai jis tiesiogiai ar netiesiogiai kreipiasi į galimus parduodamų prekių pirkėjus. Be to, iš minėtos nuostatos formuluotės matyti, kad šios garantijos dalykas yra dvejopas: ji gali būti taikoma, jeigu įgyta prekė neatitinka garantijos pareiškime ar atitinkamoje reklamoje nurodytų „sąlygų“ arba „kitų [galimų] reikalavimų, nesusijusių su atitiktimi“.
29.
Norint geriau suvokti šios alternatyvos prasmę, reikia atsižvelgti į aptariamos nuostatos priėmimo istoriją. Pasiūlyme dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl vartotojų teisių buvo kalbama vien apie „sąlygas“, nurodytas garantijos pareiškime arba atitinkamoje reklamoje. Neabejotina, kad vartojant šį žodį daroma nuoroda į objektyvią sąvoką, reiškiančią pirkinio „požymius“ arba „ypatumus“ ir turinčią lemiamą reikšmę dėl atitikties sutarčiai, ir primenama, kad komercinė garantija, papildanti teisinę atitikties garantiją, gali būti pastarosios išplėtimas.
30.
Vykstant teisėkūros procedūrai, Parlamentui padarius pakeitimą, buvo pridėtas antras galimas dalykas, kurio formuluotė aiškiai skiriasi nuo pirmojo ir, kitaip nei dėl šio pirmojo, apibrėžiamas ryšys su preke, nesusijęs su kokia nors neatitiktimi. Neutrali, bendro pobūdžio formuluotė „kiti [galimi] reikalavimai“ visai gali apimti nepatenkintus subjektyvius vartotojo lūkesčius dėl įsigytos prekės, nesvarbu, ar yra objektyvių pagrindų, susijusių su jos požymiais ar ypatumais. Nagrinėjant įvairias Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 14 punkto kalbines versijas, visų pirma versijas vokiečių, anglų ir italų kalbomis, matyti, kad vartojami žodžiai, t. y. atitinkamai „Anforderungen“, „requirements“ ir „requisito“, veikiau reiškia „reikalavimus“, o tai, mano manymu, labiau tinka kalbant apie sąvoką „komercinė garantija“, kuri gali būti taikoma, kai vartotojas nepatenkintas įsigyta preke.
31.
Įdomu pažymėti, kad sąvokos „komercinė garantija“ apibrėžtis, pateikta Direktyvos 2019/771 2 straipsnio 12 punkte, versijose prancūzų ir ispanų kalbomis yra suformuluota beveik taip pat, kaip ir Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 14 punkte, o pakeitimas, reikšmingas šioje byloje, yra susijęs būtent su žodžių junginio „kitų galimų elementų, nesusijusių su atitiktimi“ pakeitimu žodžių junginiu „kitų galimų reikalavimų, nesusijusių su atitiktimi“.
32.
Galiausiai pabrėžtina, kad minėtose kalbinėse versijose tie kiti elementai arba reikalavimai yra aiškiai įvardyti kaip galimi ir turi būti nurodyti garantijos pareiškime arba atitinkamoje reklamoje, už kurios turinį atsako vien prekiautojas, o tai visiškai atitinka jo laisvę užsiimti verslu bei savo nuožiūra pasirinkti komercinės garantijos, susijusios su parduodamomis prekėmis, pobūdį ir apimtį.
33.
Taigi matyti, kad tiek pagal Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 14 punkto formuluotę, tiek pagal Direktyvos 2019/771 2 straipsnio 12 punkto formuluotę nedraudžiama gamintojo galimybė siūlyti garantiją, atsietą ne nuo pačios prekės, o nuo reikalavimų, susijusių su jos atitiktimi pirkimo–pardavimo sutarčiai, besąlygiškai pažadant, kad pirkėjas galės grąžinti prekę ir atgauti sumokėtus pinigus, jei nebus ja patenkintas.
Dėl teleologinio aiškinimo
34.
Kaip matyti iš Direktyvos 2011/83 1 straipsnio, siejamo su jos 4, 5 ir 7 konstatuojamosiomis dalimis, šia direktyva siekiama užtikrinti aukšto lygio vartotojų apsaugą, garantuojant jų informavimą ir saugumą sudarant sandorius su prekiautojais. Be to, vartotojų apsauga Sąjungos politikos srityse įtvirtinta SESV 169 straipsnyje ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 38 straipsnyje (
16
). To siekiama ir Direktyva 2019/771 – tai patvirtina jos 2, 3, 5 ir 10 konstatuojamosios dalys bei 1 straipsnis, o 62 konstatuojamojoje dalyje patikslinama, kad nors valstybės narės gali laisvai nustatyti taisykles, susijusias su komercinių garantijų aspektais, kurių neapima ši direktyva, taikant šias taisykles vartotojai neturėtų netekti jiems pagal šią normą šioje srityje suteikiamos apsaugos.
35.
Taigi laikantis požiūrio, kad prekiautojo įsipareigojimas, susijęs vien su asmeniniu vartotojo pasitenkinimu pirkiniu, gali patekti į direktyvų 2011/83 ir 2019/771 materialinę taikymo sritį kaip komercinė garantija, vidaus rinkoje, kurios veiksmingą veikimą siekiama užtikrinti šiais teisės aktais, prisidedama prie aukšto vartotojų apsaugos lygio.
36.
Taip, be galimo teisinės atitikties garantijos išplėtimo, vartotojas įgyja ir papildomų teisių, kurios prekiautojo atžvilgiu turi privalomąją galią. Toks pripažinimas reiškia, kad turi būti vykdoma pareiga informuoti, susijusi su nuotolinės prekybos sutartimis, o iki sutarties sudarymo pateikta informacija apie sutarties sąlygas ir jos sudarymo pasekmes vartotojui yra ypač svarbi (
17
). Iš tikrųjų remdamasis būtent šia informacija vartotojas nusprendžia, ar nori būti saistomas pagal sutartį su prekiautoju. Direktyvos 2011/83 6 straipsnio 1 dalyje bei 8 straipsnio 1 ir 4 dalyse nustatyta pareiga informuoti leidžia vartotojui prieš sudarant nuotolinės prekybos sutartį tinkama forma gauti informaciją, kuri reikalinga tam, kad jis galėtų nuspręsti, ar sudaryti sutartį, o tai atitinka teisėtą bendro intereso apsaugoti vartotojus tikslą pagal SESV 169 straipsnį, primintą šios direktyvos 3 konstatuojamojoje dalyje, nepažeidžiant Chartijos 11 ir 16 straipsniuose įtvirtintos saviraiškos ir informacijos laisvės, taip pat laisvės užsiimti verslu esmės (
18
).
37.
Siūlomam aiškinimui priešingas aiškinimas trukdytų siekti vartotojų apsaugos tikslo, nes, primenu, šioje srityje reikia atsižvelgti į numanomus pakankamai informuoto, protingai pastabaus ir nuovokaus vidutinio vartotojo lūkesčius (
19
). Mano manymu, vidutinis vartotojas, susidūręs su komercine praktika, grindžiama reklaminiu šūkiu „Nepatenkintas? Grąžiname pinigus!“ ar panašiu šūkiu, kuris veiksmingai patraukia jo dėmesį, bet yra apgaulingas, nes leidžia patikėti, kad jis tikrai turi teisę į garantiją, kuria gali remtis prekiautojo atžvilgiu, veikiamas pastarojo argumento būtų linkęs priimti sprendimą sudaryti sutartį. Kaip pabrėžia Komisija, vartotojų klaidinimas dėl jų teisių pagal Direktyvos 2005/29/EB (
20
) 6 straipsnio 1 dalies g punktą gali būti laikomas nesąžininga komercine veikla, todėl draudžiamas.
38.
Vienintelis būdas užtikrinti teisinį saugumą esant sutartiniams prekiautojų ir vartotojų santykiams – į komercinės garantijos apimtį įtraukti šių vartotojų subjektyvių lūkesčių, susijusių su pirkiniu, patenkinimą. Šiuo klausimu pabrėžtina, jog iš Direktyvos 2011/83 7 konstatuojamosios dalies ir Direktyvos 2019/771 5 konstatuojamosios dalies matyti, kad šių dviejų normų tikslas toks pats – stiprinti vartotojų ir prekiautojų sudarytų pirkimo–pardavimo sutarčių teisinį saugumą, tuo stiprinant ir jų tarpusavio pasitikėjimą. Direktyvos 2019/771 62 konstatuojamojoje dalyje konkrečiai nurodomas siekis pagerinti šį saugumą ir „išvengti vartotojų klaidinimo“, kiek tai susiję su komercine garantija.
39.
Dėl minėtos laisvės užsiimti verslu pažymėtina, kad, nors Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog aiškinant Direktyvos 2011/83 nuostatas reikia užtikrinti tinkamą aukšto vartotojų apsaugos lygio ir įmonių konkurencingumo pusiausvyrą, kaip nurodyta šios direktyvos 4 konstatuojamojoje dalyje, kartu paisant Chartijos 16 straipsnyje įtvirtintos laisvės užsiimti verslu, toks pusiausvyros vertinimas šiuo atveju nėra svarbus, nes komercinės garantijos dalyko ir apimties nustatymas kaip tik ir reiškia šią laisvę (
21
). Būtent pardavėjas arba gamintojas laisvai apibrėžia šios garantijos vykdymo sąlygas ir siūlo ją vartotojui pagal savo komercinę strategiją, tikėdamasis, viena vertus, kad šis pardavimo arba reklamos argumentas leis padidinti jo pasiūlymo konkurencingumą ir patrauklumą, palyginti su konkurentų pasiūlymu, ir vėliau padidinti jo sandorių apimtį ir, kita vertus, kad mažai klientų persigalvos dėl pirkinio ir grąžins parduotas prekes.
40.
Be to, reikia pažymėti, kad prekiautojo įsipareigojimas „jei nepatenkintas, grąžiname pinigus“ – tai seniai taikomas ir labai plačiai paplitęs reklamos būdas, kuris laikui bėgant paprasčiausiai buvo tiksliau apibrėžtas Sąjungos teisės aktuose. Šią garantiją viršija įsipareigojimas „kad ir patenkintas, grąžiname pinigus“, reiškiantis, kad prekiautojas siūlo prekes, už kurias sumokėta suma gali būti grąžinta vien paprašius, nebūtinai būnant „nepatenkintam“ preke.
41.
Primintina, kad Sąjungos politikos srityse tikslas užtikrinti aukšto lygio vartotojų apsaugą grindžiamas tuo, jog vartotojai, palyginti su verslininkais, yra nepalankesnėje padėtyje, nes laikytini mažiau informuotais, ekonomiškai silpnesniais ir teisiškai mažiau patyrusiais nei jų kontrahentai (
22
). Taigi pastarieji puikiai supranta savo veiklos, nukreiptos į vartotojus, norminį pagrindą, todėl gali įvertinti komercinio įsipareigojimo, kuris papildo teisinę atitikties garantiją ir visapusiškai juos saisto ir dėl kurio Sąjungos teisės aktų leidėjas visiškai logiškai nenumatė jokių apsaugos priemonių jų naudai, apimtį.
42.
Šiuo klausimu manau, kad šio teisės aktų leidėjo nustatytas tikslas apsaugoti prekiautoją nuo neproporcingų nepatogumų, susijusių su tam tikromis situacijomis (
23
), kuris įtvirtintas Teisingumo Teismo jurisprudencijoje (
24
), neturi pagrindo esant situacijai, kai suinteresuotasis asmuo laisvai ir būdamas išsamiai informuotas apibrėžia privalomą įsipareigojimą, prisiimamą vartotojo atžvilgiu, prieš tai apsvarstęs galimas šio įsipareigojimo finansines pasekmes. Pažymėtina, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog, kai prekiautojas aiškiai atkreipia vartotojo dėmesį į tai, kad yra gamintojo komercinė garantija, tuo siekdamas pagrįsti argumentus dėl pardavimo ar reklamos ir taip padidinti savo pasiūlymo konkurencingumą ir patrauklumą, palyginti su konkurentų pasiūlymais, turi būti taikoma Direktyvos 2011/83 6 straipsnio 1 dalies m punkte numatyta pareiga pateikti informaciją. Be to, Teisingumo Teismas patikslino, kad tokia pareiga negali būti laikoma neproporcinga našta prekiautojui, nes jis pats, žinodamas visas aplinkybes, nusprendžia atkreipti vartotojo dėmesį į šį aspektą ir siekia įgyti konkurencinį pranašumą (
25
).
43.
Šiomis aplinkybėmis manau, kad aiškinimas, pagal kurį pripažįstama, jog prekiautojo įsipareigojimas, susijęs vien su asmeniniu vartotojo pasitenkinimu pirkiniu, gali būti komercinės garantijos dalykas, atitinka Sąjungos teisės tikslą užtikrinti tinkamą aukšto vartotojų apsaugos lygio ir įmonių konkurencingumo pusiausvyrą.
Dėl kontekstinio aiškinimo
44.
Kontekstinė analizė, mano manymu, patvirtina siūlomą komercinės garantijos aiškinimą. Iš tikrųjų į šios garantijos taikymo sritį įtraukiant pasiūlymą priimti prekę atgal ir grąžinti už ją sumokėtus pinigus, jei pirkėjas ja nepatenkintas, išplečiama teisė atsisakyti sutarties, vartotojo naudai pripažinta Direktyvoje 2011/83.
45.
Taigi šios direktyvos 9 straipsnyje nurodyta, kad vartotojas gali per nustatytą laikotarpį pasinaudoti tokia teise, nepatirdamas išlaidų ir neprivalėdamas nurodyti savo sprendimo priežasties. Dėl teisės atsisakyti sutarties teisinių pasekmių Direktyvos 2011/83 13 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „prekiautojas <…> grąžina vartotojui visas jo sumokėtas sumas, įskaitant, jei taikoma, pristatymo išlaidas“, o vartotojas padengia tiesiogines grąžinant prekę patirtas išlaidas ir, esant tam tikrai situacijai, – dalį pristatymo išlaidų (
26
). Iš šios direktyvos 37 konstatuojamosios dalies matyti, kad teise atsisakyti sutarties siekiama apsaugoti vartotoją nuotolinės prekybos atveju, kai jis „prieš sudarydamas sutartį <…> negali pamatyti prekių“. Taigi teise atsisakyti sutarties siekiama kompensuoti neigiamas pasekmes, atsirandančias vartotojui dėl nuotolinės prekybos sutarties, suteikiant jam tinkamą apmąstymo laikotarpį, per kurį jis turi galimybę patikrinti ir išbandyti įsigytą prekę (
27
).
46.
Vartotojo galimybė, nurodyta garantijos pareiškime ir atitinkamoje reklamoje, neribotą laikotarpį ir vien dėl nepasitenkinimo preke persigalvoti ir grąžinti internetu įsigytas prekes tik kraštutinai išplečia teisę atsisakyti sutarties laiko atžvilgiu.
47.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti, kad Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 14 punktas ir Direktyvos 2019/771 2 straipsnio 12 punktas turi būti aiškinami taip, kad juose vartojama sąvoka „komercinė garantija“ apima gamintojo įsipareigojimą neribotą laikotarpį priimti atgal prekę, įsigytą pagal nuotolinės prekybos sutartį, ir grąžinti už ją sumokėtus pinigus vien dėl to, kad pirkėjas ja nepatenkintas.
48.
Ši išvada, mano manymu, diktuoja sprendimą dėl tokios garantijos įgyvendinimo sąlygų. Šiuo aspektu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar vartotojo nepasitenkinimas turi būti įrodytas remiantis objektyviomis aplinkybėmis. Į šį klausimą galima atsakyti tik neigiamai: subjektyvių vartotojo lūkesčių įsigyta preke nepatenkinimo iš esmės neįmanoma objektyviai patikrinti, nes teismas negali išsiaiškinti slaptų suinteresuotojo asmens minčių. Todėl pakanka, kad vartotojas, grąžindamas prekę, tik tai nurodytų.
Išvada
49.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui Bundesgerichtshof (Aukščiausiasis Federalinis Teismas, Vokietija) atsakyti taip:
2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/83/ES dėl vartotojų teisių, kuria iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 93/13/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB bei panaikinamos Tarybos direktyva85/577/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/7/EB, 2 straipsnio 14 punktas ir 2019 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos (ES) 2019/771 dėl tam tikrų prekių pirkimo–pardavimo sutarčių aspektų, kuria iš dalies keičiami Reglamentas (ES) 2017/2394 ir Direktyva 2009/22/EB bei panaikinama Direktyva 1999/44/EB, 2 straipsnio 12 punktas
turi būti aiškinami taip, kad
juose vartojama sąvoka „komercinė garantija“ apima gamintojo įsipareigojimą neribotą laikotarpį priimti atgal prekę, įsigytą pagal nuotolinės prekybos sutartį, ir grąžinti už ją sumokėtus pinigus vien dėl to, kad vartotojas išreiškė nepasitenkinimą ja.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl vartotojų teisių, kuria iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 93/13/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB bei panaikinamos Tarybos direktyva 85/577/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/7/EB (OL L 304, 2011, p. 64).
(
3
)	2019 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl tam tikrų prekių pirkimo–pardavimo sutarčių aspektų, kuria iš dalies keičiami Reglamentas (ES) 2017/2394 ir Direktyva 2009/22/EB bei panaikinama Direktyva 1999/44/EB (OL L 136, 2019, p. 28; klaidų ištaisymas OL L 305, 2019, p. 61).
(
4
)	1999 m. gegužės 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl vartojimo prekių pardavimo ir susijusių garantijų tam tikrų aspektų (OL L 171, 1999, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 4 t., p. 223).
(
5
)	Direktyva 1999/44 buvo taikoma visoms vartojimo prekių pirkimo–pardavimo sutartims, įskaitant nuotolinės prekybos sutartis, kaip aiškiai matyti iš šios direktyvos 4 konstatuojamosios dalies pabaigos.
(
6
)	Žr. Direktyvos 1999/44 21 konstatuojamąją dalį.
(
7
)	2008 m. spalio 8 d. pasiūlyme, kuriuo remiantis buvo priimta Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/83 (COM(2008) 614 final), Komisija siūlė sujungti keturias direktyvas, tarp jų ir Direktyvą 1999/44, į „vieną horizontaliąją priemonę“, grindžiamą visišku suderinimu vartotojų apsaugos srityje. Taryba su šiuo požiūriu nesutiko. Galiausiai iš Direktyvos 2011/83 63 konstatuojamosios dalies ir 33 straipsnio matyti, jog vienintelis Direktyvos 1999/44 pakeitimas buvo tas, kad į ją buvo įterptas 8a straipsnis, pagal kurį valstybės narės įpareigojamos pranešti Komisijai apie griežtesnių nacionalinės teisės nuostatų tam tikrais klausimais vartotojų apsaugos srityje priėmimą.
(
8
)	Žr. Direktyvos 2011/83 28 ir 33 straipsnius.
(
9
)	Neginčijama, kad atitinkamos prekės buvo įsigytos internetu iš įmonės Outdoor‑Works per „slaptą“ klientę, kurią įgaliojo BB Sport. Tačiau pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją „prekiautojas“ pagal Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 2 punktą yra ne tik fizinis ar juridinis asmuo, kuris veikia pagal sutartis, kurioms taikoma ši direktyva, siekdamas tikslų, susijusių su jo prekyba, verslu, amatu arba profesija, bet ir fizinis ar juridinis asmuo, kuris veikia kaip tarpininkas to prekiautojo vardu arba jo naudai, ir tiek šis tarpininkas, tiek pagrindinis verslininkas gali būti kvalifikuojami kaip „prekiautojai“ pagal šią nuostatą ir tam nebūtinai turi būti susiklostę dvigubos paslaugos teisiniai santykiai (2022 m. vasario 24 d. Sprendimas Tiketa (C‑536/20, EU:C:2022:112, 36 punktas)). Vis dėlto pažymėtina, kad pagrindinė byla susijusi su kasaciniu skundu dėl nesąžiningos komercinės veiklos, kurią tariamai vykdo LACD, nutraukimo ir kad, siekdamas išspręsti ginčą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris, atsižvelgdamas į kiekvienoje byloje susiklosčiusias aplinkybes, turi įvertinti tiek prejudicinio sprendimo priėmimo būtinybę, tam, kad galėtų priimti sprendimą savo nagrinėjamoje byloje, tiek Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą, klausia Teisingumo Teismo, kas, kalbant apie gamintojo įsipareigojimą, gali būti komercinė garantija, kaip ji suprantama pagal Direktyvą 2011/83. Atsižvelgiant į nacionalinių teismų pateiktų prejudicinių klausimų svarbos prezumpciją ir kadangi akivaizdžiai nematyti, jog prašomas Sąjungos teisės nuostatų, nurodytų šiuose klausimuose, išaiškinimas neturi jokio ryšio su tikrove arba pagrindinės bylos dalyku, reikia atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus.
(
10
)	Žr. Direktyvos 2011/83 5 ir 7 konstatuojamąsias dalis, Direktyvos 2019/771 6 konstatuojamąją dalį, taip pat 2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimą Starman (C‑332/17, EU:C:2018:721, 27 punktas).
(
11
)	Nors 2022 m. gegužės 5 d. Sprendime Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353) Teisingumo Teismas siejo Direktyvos 2011/83 6 straipsnio 1 dalies m punktą ir Direktyvos 1999/44 6 straipsnio 2 dalies antrą įtrauką, tai jis darė atsakydamas į konkretų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, susijusį ne su gamintojo garantijos pareiškimo kvalifikavimu kaip „komercinės garantijos“, o su tuo, kokia informacija pagal pirmąją nuostatą turi būti pateikta vartotojui apie su šia garantija susijusias sąlygas, palyginti su antrojoje nuostatoje nurodyta informacija. Bet kuriuo atveju taikant lex posterior derogat legi priori principą ir atsižvelgiant į nedalomą suderintą visumą, kurią sudaro Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 14 punktas ir 6 straipsnio 1 dalis, mano manymu, nėra pagrindo bendrai aiškinti ir reikšmingas Direktyvos 1999/44 nuostatas.
(
12
)	Šiuo klausimu žr. 2010 m. sausio 14 d. Sprendimą Plus Warenhandelsgesellschaft (C‑304/08, EU:C:2010:12, 29–32 punktai).
(
13
)	Pirmajame prejudiciniame klausime daroma nuoroda į sąvoką „garantas“, kuri apima sąvoką „gamintojas“, mano nuomone, labiau atitinkančią LACD situaciją. Tam, kad ši išvada būtų aiškesnė, manau, jog reikėtų vartoti pastarąją sąvoką, taip pat sąvoką „prekiautojas“, kaip priešpriešą sąvokai „vartotojas“. Be to, 2022 m. gegužės 5 d. Sprendime Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353, 35 ir 36 punktai) Teisingumo Teismas patikslino, kad kai gamintojas tiesiogiai arba per kitą asmenį, veikiantį jo vardu ir jo naudai, parduoda savo pagamintas prekes vartotojui, jis turi būti laikomas „prekiautoju“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2011/83 2 straipsnio 2 dalį. Todėl jo siūloma komercinė garantija gali atitikti tik „prekiautojo įsipareigojimą“, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 2 straipsnio 14 punktą, o ne „gamintojo“ įsipareigojimą, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. Joje daroma nuoroda į situaciją, kai prekiautojas nėra tapatinamas su gamintoju.
(
14
)	LACD garantijos pareiškime, kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, minimas tik galimas įgytos prekės grąžinimas, aiškiai nenurodant, kad grąžinama už ją sumokėta suma, o tai atrodo mažų mažiausiai neįprasta ir prieštaringa atsižvelgiant į komercinės garantijos pobūdį, nes ši garantija suteikiama siekiant „grąžinti vartotojui jo sumokėtą sumą, pakeisti prekę arba ją sutaisyti“. Tačiau išnagrinėjus LACD pateiktas pastabas bet kokie neaiškumai išnyksta, nes jose nurodyta, jog „neabejotina, kad klientas gali bet kada grąžinti marškinėlius arba prekybininkui, arba LACD ir kad ten, kur jis juos gražina, jam gali būti grąžinta jo sumokėta suma“.
(
15
)	2016 m. liepos 14 d. Sprendimas Verband Sozialer Wettbewerb (C‑19/15, EU:C:2016:563, 23 punktas).
(
16
)	2022 m. balandžio 7 d. Sprendimas Fuhrmann‑2 (C‑249/21, EU:C:2022:269, 21 punktas).
(
17
)	2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimas Wind Tre ir Vodafone Italia (C‑54/17 ir C‑55/17, EU:C:2018:710, 46 punktas).
(
18
)	2019 m. sausio 23 d. Sprendimas Walbusch Walter Busch (C‑430/17, EU:C:2019:47, 36 ir 42 punktai).
(
19
)	2016 m. sausio 21 d. Sprendimas Viiniverla (C‑75/15, EU:C:2016:35, 25 punktas).
(
20
)	2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičianti Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“) (OL L 149, 2005, p. 22).
(
21
)	Šiuo klausimu žr. 2022 m. balandžio 7 d. Sprendimą Fuhrmann‑2 (C‑249/21, EU:C:2022:269, 31 punktas).
(
22
)	2020 m. gegužės 14 d. Sprendimas NK (Individualaus namo projektas) (C‑208/19, EU:C:2020:382, 39 punktas).
(
23
)	Žr. Direktyvos 1999/44 3 straipsnio 3 dalies antrą pastraipą bei Direktyvos 2019/771 13 straipsnio 2 ir 3 dalis.
(
24
)	Žr., be kita ko, 2011 m. birželio 16 d. Sprendimą Gebr. Weber ir Putz (C‑65/09 ir C‑87/09, EU:C:2011:396, 58 ir 73 punktai), 2019 m. gegužės 23 d. Sprendimą Fülla (C‑52/18, EU:C:2019:447, 52–54 punktai) ir 2020 m. kovo 12 d. Sprendimą Verbraucherzentrale Berlin (C‑583/18, EU:C:2020:199, 31–36 punktai).
(
25
)	2022 m. gegužės 5 d. Sprendimas Victorinox (C‑179/21, EU:C:2022:353, 45 ir 46 punktai).
(
26
)	Žr. Direktyvos 2011/83 9 straipsnį, kuriame daroma nuoroda į šios direktyvos 13 straipsnio 2 dalį ir 14 straipsnį.
(
27
)	Pagal analogiją žr. 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Messner (C‑489/07, EU:C:2009:502, 20 punktas), susijusį su 1997 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir [T]arybos direktyva 97/7/EB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su nuotolinės prekybos sutartimis (OL L 144, 1997, p. 19; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 3 t., p. 319).