TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS1982 m. spalio 6 d.(*)„Pareiga pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą“Byloje 283/81Dėl Corte suprema di cassazione
pirmosios civilinių bylų kolegijos pagal EEB sutarties
177 straipsnį Teisingumo Teismui pateikto prašymo priimti
prejudicinį sprendimą bylose:Srl Cilfit, likviduojama bendrovė, ir kitos 54 bendrovės, Roma_priešSveikatos ministeriją, atstovaujamą ministro, Roma_irLanificio di Gavardo SpA, Milanas_priešSveikatos ministeriją, atstovaujamą ministro, Roma_dėl EEB sutarties 177 straipsnio trečiosios pastraipos išaiškinimo_TEISINGUMO TEISMAS_kurį
sudaro pirmininkas J. Mertens de Wilmars, kolegijų
pirmininkai G. Bosco, A. Touffait ir O. Due, teisėjai
P. Pescatore, Mackenzie Stuart, A. O’Keeffe,
T. Koopmans, U. Everling, A. Chloros ir F. Grévisse_generalinis advokatas F. Capotorti_kancleris P. Heim_priima šįSprendimą1        1981 m.
kovo 27 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 1981 m.
spalio 31 d., Corte suprema di cassazione, vadovaudamasis
EEB sutarties 177 straipsniu, pateikė prejudicinį klausimą dėl EEB
sutarties 177 straipsnio trečiosios pastraipos išaiškinimo.2        Šis
klausimas kilo nagrinėjant ginčą tarp vilną importuojančių bendrovių ir
Italijos sveikatos ministerijos dėl fiksuoto mokesčio už vilnos,
importuojamos iš Bendrijos narėmis nesančių šalių, sanitarinį
patikrinimą. Šios bendrovės nurodė 1968 m. birželio 28 d.
Reglamentą Nr. 827/68 (OL L 151, p. 16) dėl bendro
tam tikrų Sutarties II priede išvardytų produktų rinkos organizavimo,
kurio 2 straipsnio 2 dalimi valstybėms narėms draudžiama
įvesti muitams lygiaverčio poveikio privalomuosius mokėjimus už
importuotus „gyvūninės kilmės produktus“, nenurodytus kitoje vietoje,
apibrėžiamus bendrojo muitų tarifo 05.15 pozicijoje. Sveikatos
ministerija užginčijo šį argumentą, nes vilna neįtraukta į Sutarties
II priedą. Todėl jai netaikomas bendras žemės ūkio rinkų
organizavimas.3        Tokiomis
aplinkybėmis Sveikatos ministerija daro išvadą, kad atsakymas į
klausimą dėl Bendrijos institucijų teisės akto išaiškinimo yra toks
akivaizdus, jog nekelia jokių abejonių, ir todėl jam netaikomas
reikalavimas pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį
sprendimą. Suinteresuotosios bendrovės teigia priešingai, kad klausimas
dėl reglamento išaiškinimo buvo iškeltas nagrinėjant bylą Corte suprema di cassazione,
t. y. teisme, kurio sprendimai pagal nacionalinę teisę negali būti
skundžiami, todėl pagal 177 straipsnio trečiąją pastraipą jis
negali išvengti pareigos kreiptis į Teisingumo Teismą.4        Atsižvelgdamas į šiuos prieštaraujančius teiginius Corte suprema di cassazione kreipėsi į Teisingumo Teismą pateikdamas tokį klausimą:„Ar
Sutarties 177 straipsnio trečiosios pastraipos, nurodančios, kad
iškilus to paties straipsnio pirmojoje pastraipoje nurodytam klausimui
nagrinėjant bylą valstybės narės teisme, kurio sprendimas pagal
nacionalinę teisę negali būti toliau skundžiamas, tas teismas
„kreipiasi“ į Teisingumo Teismą, nustatoma pareiga pateikti prašymą
priimti prejudicinį sprendimą valstybės narės teismui visiškai neleidžia
vertinti iškelto klausimo pagrįstumo, ar ši pareiga priklauso (ir kuria
apimtimi) nuo išankstinės pagrįstos abejonės dėl išaiškinimo
egzistavimo?“5        Siekiant
išspręsti taip suformuluotą problemą, reikia atsižvelgti į
177 straipsnio sistemą, pagal kurią Teisingumo Teismo jurisdikcijai
priklauso priimti, be kita ko, prejudicinius sprendimus dėl Sutarties
ir Bendrijos institucijų priimtų aktų išaiškinimo.6        Pagal
šio straipsnio antrąją pastraipą kiekvienas valstybių narių teismas,
manydamas, kad sprendimui priimti šiuo klausimu reikia prejudicinio
sprendimo, „gali“ prašyti Teisingumo Teismą jį priimti. Pagal to paties
straipsnio trečiąją pastraipą tokiam klausimui dėl išaiškinimo iškilus
nagrinėjant bylą valstybės narės teisme, kurio sprendimai pagal
nacionalinę teisę negali būti toliau apskundžiami, tas teismas dėl jo
„kreipiasi“ į Teisingumo Teismą. 7        Ši
pareiga kreiptis grindžiama bendradarbiavimu tarp nacionalinių teismų,
įpareigotų taikyti Bendrijos teisę, ir Teisingumo Teismo, siekiant
užtikrinti tinkamą Bendrijos teisės taikymą bei vienodą jos aiškinimą
visose valstybėse narėse. 177 straipsnio trečiąja pastraipa
konkrečiai siekiama išvengti teismų praktikos Bendrijos teisės
klausimais skirtumų atsiradimo Bendrijoje. Todėl šios pareigos ribos
turi būti įvertintos atsižvelgiant į jos tikslus ir pagal atitinkamą
valstybių narių teismų bei Teisingumo Teismo jurisdikciją, iškilus
tokiam klausimui dėl išaiškinimo 177 straipsnio prasme.8        Šiame
kontekste, siekiant nustatyti aplinkybes, kuriomis valstybės narės
teismas, kurio sprendimai pagal nacionalinę teisę negali būti toliau
skundžiami, privalo kreiptis į Teisingumo Teismą, reikia patikslinti
frazės „tokiam klausimui iškilus“ prasmę Bendrijos kontekste.9        Šiuo
atžvilgiu pirmiausia reikia pažymėti, kad 177 straipsnis nėra
nacionalinio teismo nagrinėjamos bylos šalims suteikiama kreipimosi į
teismą priemonė. Todėl vienos šalies tvirtinimo apie byloje kylantį
klausimą dėl Bendrijos teisės išaiškinimo nepakanka, kad atitinkamas
teismas privalėtų laikyti, jog iškilo klausimas 177 straipsnio
prasme. Kita vertus, prireikus jis turi kreiptis į Teisingumo Teismą
savo iniciatyva.10      Be
to, iš 177 straipsnio antrosios ir trečiosios pastraipų sąsajų
matyti, kad trečiojoje pastraipoje numatyti teismai turi tokią pačią
diskreciją kaip ir bet kuris kitas valstybių narių teismas, nuspręsti,
ar prejudicinis sprendimas Bendrijos teisės klausimu yra būtinas jo
sprendimui priimti. Todėl šie teismai neprivalo pateikti Teisingumo
Teismui jiems nagrinėjant bylą iškilusio klausimo dėl Bendrijos teisės
išaiškinimo, jei šis klausimas nėra svarbus bylai, tai yra tuo atveju,
kai atsakymas į šį klausimą, nesvarbu, koks jis būtų, negalėtų turėti
reikšmės ginčo baigčiai.11      Kita
vertus, jeigu jie nustato, kad siekiant priimti sprendimą byloje yra
būtina remtis Bendrijos teise, 177 straipsnis nustato pareigą
kreiptis į Teisingumo Teismą dėl bet kurio iškilusio klausimo
išaiškinimo.12      Corte di cassazione
pateiktu klausimu siekiama sužinoti, ar tam tikromis aplinkybėmis
177 straipsnio trečiojoje pastraipoje suformuluota pareiga vis
dėlto galėtų būti apribota.13      Šiuo klausimu reikėtų priminti, kad 1963 m. kovo 27 d. Sprendime (28 A 30/62, Da Costa,
Rink. p. 75) Teisingumo Teismas nusprendė, kad „nors
177 straipsnio trečiąja pastraipa valstybių narių teismai, kurių
sprendimai pagal nacionalinę teisę negali būti toliau skundžiami, be
jokių apribojimų įpareigojami kreiptis į Teisingumo Teismą dėl bet kurio
jiems nagrinėjant bylą iškilusio klausimo išaiškinimo, pagal
177 straipsnį jau pateiktas išaiškinimas vis dėlto gali panaikinti
šios pareigos tikslą ir jos prasmę; o taip yra, be kita ko, tuo atveju,
kai iškeltas klausimas iš esmės yra tapatus tam, dėl kurio analogišku
atveju jau buvo priimtas prejudicinis sprendimas“.14      Tokį
patį 177 straipsnio trečiojoje pastraipoje įtvirtintos pareigos
ribojimo poveikį gali turėti ir atitinkamu teisės klausimu nusistovėjusi
Teisingumo Teismo praktika, neatsižvelgiant į procedūras, pagal kurias
ji buvo įtvirtinta, net jei nagrinėjami klausimai ir nėra visiškai
tapatūs.15      Tačiau
nereikėtų pamiršti, kad esant bet kuriai iš šių aplinkybių valstybių
narių teismai, įskaitant paminėtus 177 straipsnio trečiojoje
pastraipoje, turi nevaržomą teisę kreiptis į Teisingumo Teismą, jei mano
tai esant tikslinga.16      Galiausiai
tinkamas Bendrijos teisės taikymas gali būti toks akivaizdus, kad dėl
jo negali kilti jokių pagrįstų abejonių. Prieš nuspręsdamas, kad tokia
situacija egzistuoja, valstybės narės teismas turi būti įsitikinęs, jog
ji būtų lygiai tokia pat akivaizdi ir kitų valstybių narių teismams, ir
Teisingumo Teismui. Tik įvykdžius šias sąlygas valstybės narės teismas
šio klausimo galės neteikti Teisingumo Teismui bei prisiimti atsakomybę
dėl jo išsprendimo.17      Vis
dėlto tokios galimybės egzistavimas turi būti įvertintas atsižvelgiant į
Bendrijos teisei būdingas savybes ir į su jos aiškinimu susijusius tam
tikrus sunkumus.18      Pirmiausia
reikėtų atsižvelgti į tai, kad Bendrijos teisės aktai surašomi daugeliu
kalbų ir kad įvairios kalbinės versijos taip pat yra autentiškos; taigi
Bendrijos teisės nuostatos aiškinimas reikalauja ir jos kalbinių
versijų palyginimo.19      Toliau,
net ir tikslaus kalbinių versijų sutapimo atveju, reikia pažymėti, kad
Bendrijos teisėje vartojama jai būdinga terminija. Be to, reikia
pabrėžti, kad teisinių sąvokų turinys Bendrijos ir skirtingų valstybių
narių teisėse nebūtinai yra tas pats.20      Galiausiai
kiekviena Bendrijos teisės nuostata turi būti įvertinta atsižvelgiant į
atitinkamą kontekstą bei aiškinama paisant Bendrijos teisės nuostatų
visumos, jos tikslų bei raidos būklės tuo metu, kai nagrinėjama nuostata
turi būti taikoma.21      Atsižvelgiant į visus šiuos argumentus, į Corte suprema di cassazione
pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: 177 straipsnio trečioji
pastraipa turi būti aiškinama taip, kad teismas, kurio sprendimai pagal
nacionalinę teisę negali būti toliau skundžiami, jo nagrinėjamoje byloje
iškilus klausimui dėl Bendrijos teisės, privalo vykdyti pareigą
kreiptis į Teisingumo Teismą, išskyrus, jeigu jis nustatytų, kad
iškeltas klausimas nėra svarbus bylai ar kad dėl nagrinėjamos Bendrijos
teisės nuostatos Teisingumo Teismas jau pateikė išaiškinimą, arba
tinkamas Bendrijos teisės taikymas yra toks akivaizdus, kad dėl to
negali kilti jokių pagrįstų abejonių; ar tokia galimybė egzistuoja, turi
būti įvertinta atsižvelgiant į Bendrijos teisei būdingas savybes, į tam
tikrus sunkumus, su kuriais susiduriama ją aiškinant, bei į teismų
praktikos Bendrijoje skirtumų atsiradimo pavojų. Dėl bylinėjimosi išlaidų22      Italijos
Respublikos vyriausybės, Nyderlandų Karalystės vyriausybės ir Europos
Bendrijų Komisijos, pateikusių Teisingumo Teismui savo pastabas,
bylinėjimosi išlaidos nėra atlygintinos.Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų Corte suprema di cassazione nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas.Remdamasis šiais motyvais_TEISINGUMO TEISMAS_atsakydamas į klausimą, kurį jam 1981 m. kovo 27 d. nutartimi pateikė Corte suprema di cassazione, nusprendžia:EEB
sutarties 177 straipsnio trečioji pastraipa turi būti aiškinama taip,
kad teismas, kurio sprendimai pagal nacionalinę teisę negali būti toliau
skundžiami, jo nagrinėjamoje byloje iškilus klausimui dėl Bendrijos
teisės, privalo vykdyti pareigą kreiptis į Teisingumo Teismą, išskyrus,
jeigu jis nustatytų, kad iškeltas klausimas nėra svarbus bylai ar kad
dėl nagrinėjamos Bendrijos teisės nuostatos Teisingumo Teismas jau
pateikė išaiškinimą, arba tinkamas Bendrijos teisės taikymas yra toks
akivaizdus, kad dėl to negali kilti jokių pagrįstų abejonių; ar tokia
galimybė egzistuoja, turi būti įvertinta atsižvelgiant į Bendrijos
teisei būdingas savybes, į tam tikrus sunkumus, su kuriais susiduriama
ją aiškinant, bei į teismų praktikos Bendrijoje skirtumų atsiradimo
pavojų.Mertens de WilmarsBoscoTouffaitDuePescatoreMackenzie StuartO’KeeffeKoopmansEverlingChloros GrévissePaskelbta 1982 m. spalio 6 d. viešame posėdyje Liuksemburge.Kancleris       PirmininkasP. Heim       J. Mertens de Wilmars* Proceso kalba: italų.