62015CC0113
GENERALINĖS ADVOKATĖS
ELEANOR SHARPSTON IŠVADA,
pateikta 2016 m. balandžio 5 d. (
1
)
Byla C‑113/15
Breitsamer und Ulrich GmbH & Co. KG
prieš
Landeshauptstadt München
(Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Bavarijos vyriausiasis administracinis teismas, Vokietija) pateiktas prašymaspriimti prejudicinį sprendimą)
„Direktyva 2001/110/EB — 2 straipsnio 4 dalis — Medaus kilmės šalies arba šalių (kuriose surinktas medus) nurodymas — Direktyva 2000/13/EB — 1 straipsnio 3 dalies b punktas — Sąvokos „fasuotas maisto produktas“ reikšmė — Kilmės šalies ant atskiros medaus porcijos, įdėtos į viešojo maitinimo įstaigoms parduodamą kartoninę dėžę ir vėliau parduodamos atskirai arba teikiamos kartu su perkamu maistu, nurodymas arba nenurodymas — 13 straipsnio 4 dalis — Mažų pakuočių išimties taikymo sritis — Reglamentas (ES) Nr. 1169/2011 — 2 straipsnio 2 dalies e punktas — Sąvokos „fasuotas maisto produktas“ reikšmė — 16 straipsnio 2 dalis — Mažų pakuočių išimties taikymo sritis“
1.
Ši byla susijusi su atskirų medaus porcijos pakuočių, supakuotų ir parduodamų kartoninėje dėžėje, kurios etiketėje nurodyta medaus kilmės šalis, ženklinimu. Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Bavarijos vyriausiasis administracinis teismas, Vokietija) iš esmės klausia, ar pagal ES teisės aktus reikalaujama, kad medaus kilmės šalis būtų nurodoma ir ant kiekvienos atskiros porcijos, vėliau parduodamos atskirai arba kartu su perkamu maistu. Toks klausimas kilo nagrinėjant medaus surinkimo ir pakavimo įmonės Breitsamer und Ulrich GmbH & Co. KG (toliau – Breitsamer) ginčą su Landeshauptstadt München (federalinės žemės sostinė Miunchenas). 2012 m. Breitsamer buvo skirta bauda už atskirų medaus porcijų pateikimą rinkai 2011 m. pirmąjį pusmetį nenurodant medaus kilmės šalies.
ES teisės aktai
Maisto produktų ženklinimas: Direktyva 2000/13 ir Reglamentas Nr. 1169/2011
2.
Direktyva 2000/13/EB (
2
) (toliau – Maisto produktų ženklinimo direktyva) sujungti ankstesni teisės aktai, kuriais buvo derinami valstybių narių įstatymai, susiję su maisto produktų ženklinimu, pateikimu ir reklamavimu (
3
). Jos tikslas buvo sudaryti galimybę veikti bendro pobūdžio ES taisyklėms, taikytinoms visiems maisto produktams rinkoje (
4
). Specifinio pobūdžio taisyklės, taikomos tik konkretiems maisto produktams, turėjo būti įtrauktos į šiems produktams skirtas nuostatas (
5
). Bet kokios maisto produktų ženklinimo taisyklės visų pirma turėtų būti kuriamos siekiant informuoti ir apsaugoti vartotoją (
6
). Detalus ženklinimas, ypač tikslaus produkto pobūdžio ir charakteristikų nurodymas, leidžiantis vartotojui pasirinkti prekę turint visą informaciją, yra pats svarbiausias dalykas, nes sukelia mažiausiai laisvos prekybos kliūčių (
7
).
3.
1 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad Maisto produktų ženklinimo direktyvoje, be kita ko, kalbama apie galutiniam vartotojui pateiktinų maisto produktų ženklinimą. Pagal 1 straipsnio 2 dalį direktyva taip pat taikoma visiems į restoranus, ligonines, valgyklas ir panašias viešojo maitinimo įstaigas (toliau – viešojo maitinimo įstaigos) tiekiamiems maisto produktams.
4.
1 straipsnio 3 dalies a punkte „ženklinimas“ apibrėžtas kaip „visi su maisto produktu susiję žodžiai, išsami informacija, prekių ženklai, registruotasis prekės pavadinimas, paveikslėliai arba simboliai, nurodyti ant jų pakuotės, dokumente, pastaboje (įspėjime), etiketėje, žiede ar lankelyje“. Pagal 1 straipsnio 3 dalies b punktą „fasuotas maisto produktas“ – tai kiekvienas atskiras galutiniam vartotojui ir viešojo maitinimo įstaigoms pateikiamas prekinis vienetas, susidedantis iš maisto produkto ir pakuotės, į kurią jis buvo įdėtas prieš siūlant parduoti ir kuri apgaubia produktą visiškai arba tik iš dalies, bet visada taip, kad pakuotės turinio nebūtų galima pakeisti jos neatidarius arba nepakeitus“.
5.
Pagal 2 straipsnio 1 dalies a punkto i papunktį ženklinimas neturi iš esmės klaidinti pirkėjo, visų pirma dėl maisto produkto charakteristikų ir, be kita ko, kilmės. 2 straipsnio 3 dalies a punkte nustatyta, kad ta taisyklė taikoma ir maisto produktų pateikimui, ypač jų formai, išvaizdai, pakuotei, naudojamoms pakavimo medžiagoms, jų išdėstymo tvarkai ir aplinkai.
6.
3 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad, „[r]emiantis 4–17 straipsniais ir juose pateiktomis išimtimis, ženklinant maisto produktus būtina nurodyti <...> informaciją [išvardytą 1–10 punktuose]“ (
8
). To sąrašo 8 punktas suformuluotas taip: „išsami informacija apie kilmės vietą tuo atveju, jei tokios informacijos nepateikus pirkėjas būtų iš esmės klaidinamas dėl tikrosios maisto produkto kilmės“.
7.
Pagal 4 straipsnio 2 dalį konkrečiai nurodytiems maisto produktams taikytinos ES nuostatos gali numatyti, kad ženklinant, be 3 straipsnyje nurodytos informacijos, dar būtų pateikta ir kitokia informacija. Jei tokių ES nuostatų nėra, valstybės narės 19 straipsnyje nustatyta tvarka gali pačios numatyti, kokią informaciją nurodyti (
9
).
8.
Pagal 13 straipsnio 1 dalies a punktą, jei maisto produktai yra fasuojami, 3 straipsnyje ir 4 straipsnio 2 dalyje numatyta informacija nurodoma ant pakuotės arba prie jos pritvirtintos etiketės. Nepaisant to reikalavimo ir nepažeidžiant ES nuostatų dėl vardinių kiekių, 13 straipsnio 1 dalies b punkte nustatyta, kad jei fasuoti maisto produktai skirti „galutiniam vartotojui, tačiau jais prekiaujama dar ankstesniame etape (iki parduodant galutiniam vartotojui), į kurį neįeina pardavimas viešojo maitinimo įstaigoms [pirma įtrauka], [arba] parduoti viešojo maitinimo įstaigoms, kur jie bus ruošiami, perdirbami, skirstomi į dalis ar pjaustomi [antra įtrauka]“, tą informaciją reikia nurodyti tik maisto produktų komerciniuose dokumentuose, jei galima garantuoti, kad šie dokumentai kartu su visa ženklinimo informacija bus pridėti prie maisto produktų, išsiųsti anksčiau arba tuo pačiu metu kaip ir siunta (
10
).
9.
13 straipsnio 4 dalyje išvardytos aplinkybės, kuriomis turi būti nurodoma ir neprivaloma informacija. Pirmiausia reikalaujama nurodyti tik 3 straipsnio 1 dalies 1, 4 ir 5 punktuose (
11
) išvardytą informaciją ant „pakuočių arba dėžučių, kurių didžiausias plotas mažesnis kaip 10 cm2“.
10.
14 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta: „Jei maisto produktai galutiniam vartotojui arba viešojo maitinimo įstaigoms yra pateikiami parduoti nefasuoti arba jei jie vartotojo prašymu yra pakuojami pardavimo vietoje arba sufasuoti tiesioginiam pardavimui, valstybės narės priima išsamias taisykles, susijusias su 3 straipsnyje ir 4 straipsnio 2 dalyje minėtos informacijos nurodymo būdu“. Pagal 14 straipsnio antrą pastraipą valstybės narės gali nuspręsti nereikalauti nurodyti visos arba tam tikros informacijos, jei pirkėjas ir taip pakankamai jos gauna.
11.
Reglamentu (ES) Nr. 1169/2011 (
12
) Maisto produktų ženklinimo direktyva panaikinta, be kita ko, nuo 2014 m. gruodžio 13 d. (
13
)
12.
Pagal Reglamento Nr. 1169/2011 3 konstatuojamąją dalį, siekiant užtikrinti aukšto lygio vartotojų sveikatos apsaugą ir garantuoti jų teisę gauti informaciją, turėtų būti užtikrinta, kad jie būtų tinkamai informuojami apie vartojamus maisto produktus. 8 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad bendruosius ženklinimo reikalavimus papildo kelios nuostatos, taikomos visiems maisto produktams tam tikromis aplinkybėmis arba tam tikroms maisto produktų kategorijoms, taip pat nustatyta specialių konkretiems maisto produktams taikomų taisyklių. Pagal 17 konstatuojamąją dalį reikalavimas teikti privalomą informaciją apie maistą turėtų būti nustatomas visų pirma tam, kad vartotojai galėtų atpažinti maisto produktus ir tinkamai juos vartoti, taip pat rinktis jų individualius mitybos poreikius atitinkančius maisto produktus. 20 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad informaciją apie maistą reglamentuojantys teisės aktai turėtų drausti naudoti informaciją, kuri klaidintų vartotojus, ypač dėl maisto produkto ypatybių, poveikio ar savybių. Kad tas draudimas būtų veiksmingas, jį reikėtų taikyti ir maisto produktų reklamai bei pateikimui. 22 konstatuojamojoje dalyje numatyta, kad turėtų būti parengtas visos privalomos informacijos, kuri iš esmės turėtų būti teikiama kartu su visais galutiniam vartotojui ir viešojo maitinimo įstaigoms skirtais maisto produktais, sąrašas. Tame sąraše reikėtų nurodyti informaciją, kurią jau reikia teikti pagal esamus Sąjungos teisės aktus, nes laikoma, kad ji priklauso vertingam acquis, atsižvelgiant į vartotojams teikiamą informaciją. 32 konstatuojamojoje dalyje pažymėta, kad privalomos kilmės nuostatos buvo parengtos remiantis vertikaliuoju požiūriu, pavyzdžiui, dėl medaus, ir šiuo požiūriu konkrečiai daroma nuoroda į Tarybos direktyvą 2001/110/EB (
14
) (toliau – Medaus direktyva).
13.
Pagal 1 straipsnio 2 dalį Reglamente Nr. 1169/2011 „nustatomos vartotojų teisę į informaciją užtikrinančios priemonės ir informacijos apie maistą teikimo tvarka“. 1 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad reglamentas taikomas „maisto verslo operatoriams visais maisto tiekimo grandinės etapais, kai jų veikla susijusi su informacijos apie maistą teikimu vartotojams“ ir „visiems galutiniam vartotojui skirtiems maisto produktams, įskaitant viešojo maitinimo įstaigų tiekiamus maisto produktus ir viešojo maitinimo įstaigoms tiekti skirtus maisto produktus“. 1 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad reglamentas taikomas nedarant poveikio konkretiems maisto produktams taikomose specifinėse Sąjungos nuostatose nustatytiems ženklinimo reikalavimams.
14.
„Pateikimas į rinką“ – „tai maisto <...> laikymas pardavimui, įskaitant siūlymą parduoti arba kurį nors kitą jo perdavimo būdą, nemokamai ar už pinigus, ir pats pardavimas, paskirstymas bei kitos jo perdavimo formos“ (2 straipsnio 1 dalies a punktas) (
15
). „Privaloma informacija apie maistą“ – „tam tikri duomenys, kurie pagal Sąjungos nuostatas turi būti teikiami galutiniam vartotojui“ (2 straipsnio 2 dalies c punktas). Sąvoka „fasuoti maisto produktai“ (pre-packed food) atitinka sąvoką „fasuoti maisto produktai“ (pre-packaged food) Maisto produktų ženklinimo direktyvoje: jos apibrėžtis 2 straipsnio 2 dalies e punkte panaši į apibrėžtį minėtos direktyvos 1 straipsnio 3 dalies b punkte (nors 2 straipsnio 2 dalies e punkte minimas „maistas“ (food), o ne „maisto produktai“ (foodstuffs) ir galutinis vartotojas vadinamas final consumer, o ne ultimate consumer). Sąvoka pre-packed food neapima vartotojo prašymu pardavimo vietoje pakuojamų arba tiesiogiai parduoti fasuojamų maisto produktų (2 straipsnio 2 dalies e punktas). 2 straipsnio 3 dalyje nustatyta, kad maisto produkto kilmės šalis – maisto produkto kilmės šalis, kaip apibrėžta Reglamento (EEB) Nr. 2913/92 (
16
) 23–26 straipsniuose.
15.
3 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „[t]eikiant informaciją apie maistą siekiama užtikrinti aukšto lygio vartotojų sveikatos ir interesų apsaugą sudarant sąlygas galutiniams vartotojams rinktis turint pakankamai informacijos ir saugiai vartoti maistą“.
16.
6 straipsnyje nustatytas pagrindinis reikalavimas, kad pagal tą reglamentą su kiekvienu galutiniam vartotojui ar viešojo maitinimo įstaigoms tiekti skirtu maisto produktu teikiama informacija apie maistą.
17.
8 straipsnis pavadintas „Atsakomybė“. 6 dalis susijusi su informacija apie nefasuotus maisto produktus, skirta galutiniam vartotojui. Maisto verslo operatoriai savo kontroliuojamose įmonėse turi užtikrinti, kad su šios grupės maisto produktais tokia informacija būtų perduodama maisto produktą gaunančiam maisto verslo operatoriui, kad prireikus galutiniam vartotojui būtų pateikta privaloma informacija apie maistą.
18.
Pagal 9 straipsnio 1 dalies i punktą privaloma nurodyti kilmės šalį ar kilmės vietą 26 straipsnyje (
17
) numatytais atvejais (laikantis 10–35 straipsnių ir taikant IV skyriuje nustatytas išimtis dėl privalomos informacijos apie maistą).
19.
12 straipsnio 2 dalyje reikalaujama, kad privaloma informacija apie maisto produktus būtų nurodoma ant pačios pakuotės arba prie jos pritvirtintoje etiketėje.
20.
16 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad ant pakuočių ar taros, kurių didžiausias paviršiaus plotas mažesnis nei 10 cm2, pakuotės ar etiketėse privaloma nurodyti tik 9 straipsnio 1 dalies a, c, e ir f punktuose (
18
) išvardytus duomenis. 9 straipsnio 1 dalies b punkte (
19
) nurodyti duomenys teikiami kitais būdais arba pateikiami vartotojo prašymu. 39 konstatuojamojoje dalyje paaiškinama, kad išimties tikslas – išvengti nereikalingos naštos maisto verslo operatoriams ir kad ji taikoma, jeigu pareiga teikti tokią informaciją nėra numatyta kitose Sąjungos taisyklėse.
21.
26 straipsnyje numatytos išsamios nuostatos, susijusios, be kita ko, su maisto produkto kilmės šalies nurodymu. 26 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad tas straipsnis taikomas nedarant poveikio ženklinimo reikalavimams, numatytiems specialiosiose Sąjungos nuostatose. Pagal 26 straipsnio 2 dalies a punktą kilmės privaloma nurodyti šalį ar kilmės vietą, „jei nepateikus tokių duomenų vartotojas būtų klaidinamas dėl tikrosios maisto produkto kilmės šalies ar kilmės vietos, ypač tuo atveju, jeigu visa su maisto produktu pateikta informacija arba etiketė leistų daryti prielaidą, kad šio maisto produkto kilmės šalis ar kilmės vieta yra kita“ (
20
).
22.
Jeigu maisto produktai galutiniam vartotojui arba viešojo maitinimo įstaigoms pateikiami parduoti nefasuoti arba jeigu jie vartotojo prašymu pakuojami pardavimo vietoje ar yra fasuoti tiesioginio pardavimo tikslu, 44 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad: a) privaloma pateikti 9 straipsnio 1 dalies c punkte nurodytus duomenis, o b) kitų 9 ir 10 straipsniuose nurodytų duomenų (
21
) neprivaloma pateikti, nebent valstybės narės priimtų nacionalines priemones, pagal kurias būtų reikalaujama pateikti kai kuriuos arba visus tokius duomenis arba tokių duomenų elementus. Pagal 44 straipsnio 2 dalį valstybės narės gali priimti nacionalines priemones dėl 44 straipsnio 1 dalyje nurodytų duomenų arba tų duomenų elementų teikimo būdų ir tam tikrais atvejais – jų išraiškos ir pateikimo formos.
23.
54 straipsnyje nustatytos pereinamojo laikotarpio priemonės. 54 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta, kad maisto produktai, pateikti rinkai arba paženklinti anksčiau nei 2014 m. gruodžio 13 d. ir neatitinkantys Reglamento Nr. 1169/2011 reikalavimų, gali būti parduodami, kol baigsis šių maisto produktų atsargos.
Medaus gamyba ir prekyba medumi: Medaus direktyva
24.
Medaus direktyvoje nauja redakcija išdėstyta Direktyva 74/409/EEB (
22
), kad taisyklės, kuriomis reglamentuojamos medaus gamybos ir prekybos sąlygos, būtų prieinamesnės, o minėta direktyva būtų suderinta su maisto produktams skirtais ES bendraisiais teisės aktais, ypač susijusiais, be kita ko, su ženklinimu (
23
). 5 konstatuojamojoje dalyje nustatyta, kad Maisto produktų ženklinimo direktyvoje esančios bendrosios maisto produktų ženklinimo taisyklės būtų taikomos laikantis tam tikrų reikalavimų. Atsižvelgiant į tai, kad medaus kokybė labai priklauso nuo jo kilmės, visa informacija šiais klausimais (t. y. apie medaus kokybę ir kilmę) turi būti prieinama, kad vartotojas nebūtų suklaidintas. Siekiant patenkinti vartotojo norą sužinoti geografines medaus charakteristikas ir užtikrinti šio reikalo skaidrumą, etiketėje turėtų būti nurodyta medaus kilmės šalis, t. y. šalis, kurioje jis buvo surinktas.
25.
1 straipsnyje numatyta, kad Medaus direktyva taikoma I priede („Pavadinimai, produktų aprašymai ir sąvokų apibrėžimai“) apibūdintiems produktams. Tie produktai turi atitikti II priede („Medaus sudėties kriterijai“) nustatytus reikalavimus.
26.
2 straipsnyje patvirtinama, kad Maisto produktų ženklinimo direktyva taikoma Medaus direktyvos I priede apibūdintiems produktams laikantis pastarojoje nustatytų reikalavimų. 2 straipsnio 4 dalies a punkte nustatyta sąlyga, kad „etiketėje nurodoma medaus kilmės šalis arba šalys (kuriose surinktas medus)“. 2 straipsnio 4 dalies a punkte taip pat nustatyta, kad „jeigu medus kilęs iš daugiau nei vienos valstybės narės arba trečiosios šalies, ši nuoroda pakeičiama atitinkamai vienu iš šių žymenų: „EB medaus mišinys“, „ne EB medaus mišinys“, „EB ir ne EB medaus mišinys“. 2 straipsnio 4 dalies b punkte nustatyta, kad taikant Maisto produktų ženklinimo direktyvą, ypač jos 13, 14, 16 ir 17 straipsnius, duomenys, kurie turi būti pateikti pagal Medaus direktyvos 2 straipsnio 4 dalies a punktą, laikomi nuorodomis pagal Maisto produktų ženklinimo direktyvos 3 straipsnį.
27.
Medaus direktyva iš dalies pakeista Direktyva 2014/63/ES (
24
), kuri įsigaliojo 2014 m. birželio 23 d., t. y. po to, kai nagrinėjamos atskiros medaus porcijos jau buvo pateiktos rinkai. Direktyvos 2014/63 2 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta, kad terminas, iki kurio valstybės narės priima įstatymus ir kitus teisės aktus, būtinus siekiant įgyvendinti Direktyvos 2014/63 1 straipsnio („Daliniai pakeitimai“) 1, 2 ir 6 punktų ir 3 straipsnio („Pereinamojo laikotarpio nuostatos“) nuostatas, buvo 2015 m. birželio 24 d. Pagal 3 straipsnį produktais, kurie yra pateikti rinkai arba paženklinti anksčiau nei 2015 m. birželio 24 d. pagal Medaus direktyvą, ir toliau gali būti prekiaujama, kol pasibaigs atsargos (
25
). Bet kuriuo atveju, reglamentuojant nuorodą į kilmės šalį, pagal Direktyvą 2014/63 Medaus direktyva tiesiog pritaikoma atsižvelgiant į įsigaliojusią Lisabonos sutartį, Medaus direktyvos 2 straipsnio 4 dalies a punkte pakeičiant nuorodą „EB“ nuoroda į „ES“ (
26
).
Vokietijos teisės aktai
28.
„Fasuotų produktų pakuotės“ apibrėžtos 2013 m. liepos 25 d. Įstatymo dėl prekybos matavimo prietaisais, jų pateikimo rinkai, naudojimo, įspaudavimo ir fasuotų produktų pakuočių (Gesetz über das Inverkehrbringen und die Bereitstellung von Messgeräten auf dem Markt, ihre Verwendung und Eichung sowie über Fertigpackungen) 42 straipsnio 1 dalyje kaip bet kokios pakuotės, į kurias prekės pakuojamos nedalyvaujant pirkėjui ir jam nedalyvaujant uždaromos, o supakuotų prekių kiekio negalima pakeisti neatidarius pakuotės arba iš esmės jos nepakeitus. Nacionalinis teismas teigia, jog tiek ES, tiek nacionaliniuose teisės aktuose esminiu sąvokų „fasuotų produktų pakuotė“ ir „fasuotas maisto produktas“ elementu laikomas prekinis vienetas.
29.
Reglamento dėl maisto produktų ženklinimo (Lebensmittel-Kennzeichnungsverordnung) (
27
) 1 straipsnio 1 dalyje numatoma, kad jis taikomas maisto produktų ženklinimui ant vartotojui skirtų fasuotų produktų pakuočių. Restoranai, viešojo maitinimo įstaigos ir įmonės, tiekdamos jose skirtus suvartoti maisto produktus, prilygsta vartotojui.
30.
2004 m. sausio 16 d. Reglamento dėl medaus (Honigverordnung) 3 straipsnio 4 dalyje, kuri, kaip tvirtina prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atitinka Medaus direktyvos 2 straipsnio 4 dalies a punktą, numatyta, kad, be Maisto produktų ženklinimo direktyvoje išvardytos informacijos, 1 priede (kuriame pateikti galimi medaus prekiniai pavadinimai ir apibrėžtys ir, kaip teigia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, įtrauktas ginčijamas produktas) išvardytų produktų etiketėse privaloma nurodyti kilmės šalį arba šalis (kuriose medus surinktas). Jeigu medus surinktas keliose kilmės šalyse, atsižvelgiant į tai, kiek medaus ten surinkta, gali būti naudojami šie žymenys: a) „EB medaus mišinys“; b) „ne EB medaus mišinys“; ir c) „EB ir ne EB medaus mišinys“.
31.
Pagal Maisto produktų ženklinimo reglamento 3 straipsnio 3 dalies pirmą sakinį (remiantis Reglamento dėl medaus 3 straipsnio 5 dalimi), taip pat taikomą informacijai, kuri turi būti nurodoma etiketėje pagal Reglamento dėl medaus 3 straipsnio 4 dalį, informacija turi būti nurodoma ant pakuotės arba prie jos pritvirtintoje etiketėje vokiečių kalba, gerai matomoje vietoje, ji turi būti aiškiai įskaitoma, nenusitrinanti ir lengvai suprantama. Pagal Reglamento dėl medaus 4 straipsnio 3 dalį pateikti rinkai produktus, neatitinkančius Reglamento dėl medaus 3 straipsnio 4 dalyje nustatytų privalomų reikalavimų, yra draudžiama.
Faktinės aplinkybės, procesas ir pateikti klausimai
32.
Vienas iš medaus produktų, kuriuos Breitsamer teikia rinkai, yra „Breitsamer Imkergold“. Tai į 120 atskirų 20 g pakuočių, uždaromų hermetiniu aliuminio dangteliu, išpilstytas tas pats medus. Atskirų porcijų etiketėse arba pačiose pakuotėse medaus kilmės šalis nenurodoma. Tos 120 porcijų įdedamos ir supakuojamos į vieną kartoninę dėžę. Ant šios dėžės pateikiama visa būtina informacija, taip pat apie medaus kilmės šalį.
33.
2012 m. spalio 30 d. Miuncheno miestas skyrė Breitsamer vadovui baudą dėl to, kad įmonė prekiavo medumi, išfasuotu į atskiras porcijas, ant kurių arba kurių etiketėse nebuvo nurodyta medaus kilmės šalis. 2012 m. lapkričio 5 d.Breitsamer dėl tos baudos pateikė administracinį skundą Miuncheno miestui. Tą pačią dieną ji pareiškė administracinį ieškinį Verwaltungsgericht München (Miuncheno administracinis teismas) ir paprašė priimti sprendimą dėl pripažinimo, kad nereikėjo kilmės šalies nurodyti, nes atskiros porcijos nebuvo skirtos parduoti atskirai rinkoje, todėl tai nėra fasuoti maisto produktai. Breitsamer prašymu Miuncheno miestas sustabdė administracinį procesą. 2013 m. rugsėjo 25 d.Verwaltungsgericht München (Miuncheno administracinis teismas) atmetė Breitsamer ieškinį dėl sprendimo dėl pripažinimo. Breitsamer tą sprendimą apeliacine tvarka apskundė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
34.
Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo priimti prejudicinį sprendimą šiais klausimais:
„1.
Ar į kitą pakuotę, ant kurios yra visi ženklinimo elementai, įskaitant kilmės šalies nuorodą, [supakuotos] atskiros medaus porcijos, kurios galutiniams vartotojams atskirai neparduodamos kaip atskiros porcijos ir nėra skirtos atskirai tiekti viešojo maitinimo įstaigoms, yra [Maisto produktų ženklinimo direktyvos] 1 straipsnio 3 dalies b punkte ir Reglamento Nr. 1169/2011 2 straipsnio 2 dalies e punkte numatyti „fasuoti maisto produktai“, kuriems taikomas ženklinimo, įskaitant minėtą nuorodą, reikalavimas; arba, jei tokios atskiros porcijos nėra prekinis vienetas, ar tikrai jos nelaikomos fasuotais maisto produktais, kuriems taikomas ženklinimo reikalavimas?
2.
Ar į šį klausimą reikia atsakyti kitaip, jei viešojo maitinimo įstaigose šios atskiros porcijos siūlomos ne tik kartu su paruoštais patiekalais, už kuriuos mokama nustatyto dydžio suma, bet ir parduodamos atskirai?“
35.
Breitsamer, Landesanwaltschaft Bayern (Bavarijos žemės prokuratūra, Vokietija), Miuncheno miestas ir Europos Komisija pateikė rašytines ir žodines pastabas 2016 m. sausio 28 d. posėdyje.
Vertinimas
Preliminarios pastabos
36.
Šiais dviem klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi, ar pagal ES teisę reikalaujama nurodyti medaus kilmės šalį ant atskirų medaus porcijų, supakuotų ir parduodamų kartoninėje dėžėje viešojo maitinimo įstaigoms, jeigu vėliau jos parduodamos atskirai galutiniam medaus vartotojui arba pateikiamos kartu su perkamu maistu. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir pateiktų rašytinių pastabų, nepaisant pirmojo klausimo formuluotės, nėra aišku, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamos atskiros medaus porcijos galutiniams vartotojams buvo (ir vis dar yra) parduodamos atskirai. Bet kuriuo atveju šią faktinę aplinkybę turi nustatyti kompetentingas nacionalinis teismas. Be to, mano abiejų klausimų analizei nėra svarbu, ar nagrinėjamos faktinės aplinkybės susijusios su pirmuoju arba antruoju klausimais; mano nuomone, atsakymas į vieną klausimą turi būti grindžiamas su kitu klausimu susijusiomis faktinėmis aplinkybėmis.
37.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti medaus ženklinimo reikalavimus ir pagal Maisto produktų ženklinimo direktyvą, ir pagal Reglamentą Nr. 1169/2011. Sutariama, kad tuo metu, kai skirta ginčijama bauda, buvo taikytina Maisto produktų ženklinimo direktyva (
28
). Todėl priimant sprendimą dėl Breitsamer administracinio skundo svarbesnė direktyva, o ne Reglamentas Nr. 1169/2011 (
29
). Tačiau Breitsamer pradėtu teismo procesu, dėl kurio teikiamas šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą, siekiama gauti sprendimą dėl pripažinimo, kad atskiras medaus porcijas teikiant rinkai supakuotas kartu į kartoninę dėžę netaikomas reikalavimas ant kiekvienos atskiros porcijos nurodyti kilmės šalį. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, jog Breitsamer ketina ir toliau taip tiekti medų (jeigu tokia praktika bus pripažinta teisėta). Reglamentas Nr. 1169/2011 (ir jo pereinamojo laikotarpio taisyklės (
30
)) taikytinas Breitsamer veiklai nuo 2014 m. gruodžio 13 d. Taigi nagrinėsiu pateiktus prejudicinius klausimus ir pagal Maisto produktų ženklinimo direktyvą, ir pagal Reglamentą Nr. 1169/2011.
Medaus direktyva ir Maisto produktų ženklinimo direktyva
38.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškina, kad nagrinėjamam medui taikomas Medaus direktyvos I priedas (
31
). Maisto produktų ženklinimo direktyva taip pat taikoma tam medui tam tikromis sąlygomis (
32
). Taigi abi direktyvos taikomos kartu, nors Medaus direktyvoje nustatytos konkretesnės taisyklės dėl abiejose direktyvose reglamentuojamų dalykų.
39.
Į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo keliamus klausimus negalima atsakyti vien pagal Medaus direktyvą. Pagal Medaus direktyvą reikalaujama, kad etiketėje būtų nurodoma medaus kilmės šalis arba šalys ir nustatytos taisyklės, kas turi būti išvardyta toje nuorodoje (
33
), bet nenustatyta, prie kokio medaus produkto ir kada tiekimo grandinėje tokia etiketė turi būti pritvirtinta. Ar tokie išsamūs reikalavimai nustatyti Maisto produktų ženklinimo direktyvoje, ją taikant horizontaliai visiems rinkai pateikiamiems maisto produktams (
34
)?
40.
Mano nuomone, taip.
41.
Maisto produktų ženklinimo direktyva buvo susijusi su „galutiniam vartotojui pateiktinų“ maisto produktų ir „į <...> viešojo maitinimo įstaigas tiekiamų“ maisto produktų ženklinimu (
35
). Galiojo skirtingi ženklinimo reikalavimai, atsižvelgiant į tai, ar maisto produktai buvo fasuoti, ar ne. Jeigu maisto produktai buvo supakuoti prieš parduodant, buvo taikomi tam tikri privalomi ženklinimo reikalavimai (
36
). Jeigu jie buvo nefasuoti, fasuojami pardavimo patalpose vartotojo prašymu arba su tikslu tiesiogiai parduoti, valstybės narės turėjo priimti išsamias taisykles, kaip nurodyti 3 straipsnyje ir 4 straipsnio 2 dalyje išvardytą informaciją, ir galėjo priimti sprendimą nereikalauti nurodyti visos arba tam tikros informacijos, jei pirkėjas ir taip pakankamai jos gauna (
37
).
42.
Vadinasi, jeigu nagrinėjamos atskiros medaus porcijos buvo fasuoti maisto produktai, jų pakuotėje arba etiketėje turėjo būti iš principo nurodoma „išsami informacija apie kilmės vietą tuo atveju, jei tokios informacijos nepateikus pirkėjas būtų iš esmės klaidinamas dėl tikrosios maisto produkto kilmės“ (
38
). Taigi Maisto produktų ženklinimo direktyvos 3 straipsnio 1 dalies 8 punkte suponuojama, jog reikalavimas iš esmės sąlyginis, bet man atrodo, kad ta sąlyga automatiškai tenkinama, jeigu maisto produktas yra medus. Taip yra todėl, kad Medaus direktyvoje teisės aktų leidėjas aiškiai pripažino, kad būtina teikti visą informaciją apie medaus kilmę, kad vartotojas nebūtų klaidinamas dėl medaus kokybės (glaudžiai susijusios su jo kilme) (
39
). Taigi pagal Medaus direktyvą pareiga etiketėje nurodyti kilmę yra iš principo besąlyginė (
40
).
43.
Neginčijama, kad nagrinėjamoms atskiroms medaus porcijoms taikytini antrasis ir trečiasis Maisto produktų ženklinimo direktyvoje pateiktos fasuoto medaus apibrėžties elementai (
41
). Atrodo, kad medus pakuojamas į mažą indelį, uždaromą hermetiniu aliuminio dangteliu, kad atidarius dangtelį pasikeičia pakuotės turinys ir kad medus taip buvo pakuojamas prieš siūlant jį parduoti (atskirai arba kaip visą atskirų medaus porcijų dėžę). Kai tam tikra atskira medaus porcija galiausiai pasiekdavo tiekimo grandinės etapą, kuriame turėjo būti suvartota, medus būdavo supakuotas tokiu būdu. Ankstesniame etape tas fasuotas medus būdavo supakuotas kartu su kitomis panašiomis atskiromis medaus porcijomis į kartoninę dėžę.
44.
Pagrindinis šalių ginčas susijęs su tuo, ar jeigu vienos medaus porcijos pakuotę viešojo maitinimo įstaiga tiekia galutiniam vartotojui kartu su jo užsakytu maistu, ji turi būti tinkamai paženklinta, nurodant medaus kilmės šalį. Tai pirmojo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimo tema. Breitsamer ir Komisija tvirtina, kad tokios atskiros medaus porcijos neatitinka fasuotų maisto produktų apibrėžties, o Bavarijos žemės prokuratūra ir Miuncheno miestas – kad patenka.
45.
Pritariu pastarųjų nuomonei.
46.
Tiesa, Maisto produktų ženklinimo direktyvos 1 straipsnio 3 dalies b punkto teksto, jo redakcijos tam tikromis kalbomis dalis atskirai galima aiškinti siauriau, t. y. tik atskiros medaus porcijos tiekiamos parduoti vartotojui supakuotos, yra „atskiras galutiniam vartotojui <...> pateikiamas prekinis vienetas“, todėl laikytinos „fasuotais maisto produktais“.
47.
Taigi, nors 1 straipsnio 3 dalies b punkte kai kuriomis kalbomis vartojamas neutralus terminas single item („vienetas“) (pavyzdžiui, anglų ir lenkų kalbomis), kitomis kalbomis (pavyzdžiui, ispanų, prancūzų, olandų ir italų) vartojamas terminas, kurį būtų galima išversti į anglų kalbą kaip sales item („prekinis vienetas“). Pastarasis terminas taip pat atitinka „vieneto“ reikšmę, kurią numatė Komisijos Sveikatos ir vartotojų apsaugos generalinio direktorato suburta darbo grupė (sudaryta iš valstybių narių ekspertų). Oficialaus teisinio statuso neturinčiame dokumente ta darbo grupė išsakė nuomonę, kad „atskiros porcijos indeliai (pvz., uogienės, medaus, garstyčių), tiekiami kartu su maistu viešojo maitinimo įstaigų lankytojams, neturėtų būti laikomi prekiniais vienetais“ (
42
), todėl Maisto produktų ženklinimo direktyvos 1 straipsnio 3 dalies b punktas jiems netaikomas. Jeigu terminas „vienetas“ aiškinamas taip, 1 straipsnio 3 dalies b punktas taikytinas tik vienam (t. y. atskiram) prieš pardavimą supakuotam maisto produktui, siūlomam parduoti galutiniam vartotojui, t. y. paskutinio tiekimo grandinės etapo vartotojui, kuris gali rinktis, ar tą maisto produktą įsigyti ir galutinai suvartoti.
48.
Siekiant pagrįsti siaurą aiškinimą, taip pat galima pridurti, kad 14 straipsnyje nustatydamas maisto produktų, kurie nėra fasuoti, kaip apibrėžta 1 straipsnio 3 dalies b punkte, ženklinimo reikalavimus teisės aktų leidėjas turėjo omenyje parduotinus maisto produktus, t. y. galutiniam vartotojui pateikiamus parduoti maisto produktus, pardavimo vietoje pakuojamus maisto produktus (tad pakuojamus ne prieš siūlant juos parduoti) ir sufasuotus turint tikslą tiesiogiai parduoti maisto produktus. Kitose Maisto produktų ženklinimo direktyvos dalyse vietoj „vartotojo“ taip pat minimas „pirkėjas“ (
43
). Be to, 5 straipsnio 1 dalyje reglamentuojamas pavadinimas, kuriuo maisto produktas yra „parduodamas“, bet nėra nuostatų, taikytinų pavadinimui, kuriuo maisto produktai tiekiami vartotojui, arba užtikrinančių, kad tokiomis aplinkybėmis būtų taikoma 5 straipsnio 1 dalis.
49.
Be to, galima pažymėti, jog teisės aktuose numatyta, kad išimties tvarka prieš pardavimą galutiniam vartotojui išorės pakuotėje galima nurodyti tik informaciją apie svarbiausius veiksnius (
44
). Taigi, jeigu toks maisto produktas teikiamas rinkai prieš pardavimą galutiniam vartotojui ir jeigu tame etape nevyksta pardavimas viešojo maitinimo įstaigai, ant pakuotės arba prie jos pritvirtintoje etiketėje nereikia nurodyti maisto produkto kilmės. 13 straipsnio 1 dalies b punkte numatyta, kad tą informaciją pakanka nurodyti tik tam tikruose komerciniuose dokumentuose (laikantis tam tikrų sąlygų). Taigi pradiniuose tiekimo grandinės etapuose – prieš pardavimą galutiniam vartotojui arba viešojo maitinimo įstaigai – 13 straipsnio 1 dalies a punktas nebuvo taikomas maisto produktams, kurie kitais atvejais laikytini tokiais, kaip apibrėžta 1 straipsnio 3 dalies b punkte. (Tačiau, mano nuomone, nors tuo patvirtinama, jog 13 straipsnio 1 dalies a punktas iš tikrųjų apėmė bent jau atskiras medaus porcijas, parduodamas atskirai galutiniam vartotojui arba viešojo maitinimo įstaigai (
45
), tai nebūtinai reiškia, kad 13 straipsnio 1 dalies a punktas netaikytinas maisto produktams, kaip antai nagrinėjamiems šioje byloje, paskutiniuose tiekimo grandinės etapuose.)
50.
Galiausiai bent jau angliškoje pirminės Direktyvos dėl maisto produktų ženklinimo (Direktyvoje 79/112/EEB) versijoje buvo nustatyta, kad ji turėtų būti taikoma tik maisto produktams, skirtiems parduoti galutiniam vartotojui (
46
). Būtų galima teigti, jog tuo taip pat remiamas siaurasis aiškinimas.
51.
Mano nuomone, šiais argumentais faktiškai grindžiama išvada, jog Maisto produktų ženklinimo direktyvos 1 straipsnio 3 dalies b punkte pateikta apibrėžtis apėmė bent jau atskiras medaus porcijas, kaip antai nagrinėjamas šioje byloje, jeigu (arba kai) jos parduodamos atskirai (antrasis prejudicinis klausimas). Kaip suprantu, tą išvadą patvirtina ir suponuoja, kad atsakymas į pirmąjį klausimą taip pat turi būti teigiamas, ir kitos Maisto produktų ženklinimo direktyvos 1 straipsnio 3 dalies b punkto dalys, ir pati direktyva apskritai, taip pat jos tikslai ir bendroji struktūra.
52.
Faktas, kad kai kuriomis kalbomis Maisto produktų ženklinimo direktyvos 1 straipsnio 3 dalies b punkte vartojamas terminas „prekinis vienetas“, o ne „vienetas“, negali būti lemiamas. Pagal nusistovėjusią praktiką, kadangi ES teisės aktai turi būti taikomi ir aiškinami vienodai, jie turi būti aiškinami atsižvelgiant į tikruosius autorių ketinimus ir tikslą, kurio jie siekia, pirmiausia – į visas kalbines versijas (
47
). Taigi, esant neatitikimų skirtingose kalbinėse versijose, nagrinėjama nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant į teisės nuostatų, kurių dalis ji yra, tikslą ir bendrą struktūrą (
48
).
53.
Pagal Maisto produktų ženklinimo direktyvą fasuotas maisto produktas yra vienetas, pateikiamas galutiniam vartotojui. Toks aiškinimas pagrįstas sveiku protu. Kartu atsižvelgiant į 1 straipsnio 1 dalį, kurioje apibrėžta bendroji Maisto produktų ženklinimo direktyvos taikymo sritis, tampa aišku, jog pirmąjį 1 straipsnio 3 dalies b punkto elementą reikėtų suprasti taip, kad omenyje turimas maisto produkto „pristatymo“ galutiniam vartotojui būdas. Ta sąvoka apimtų ir supakuoto atskiros porcijos maisto produkto pristatymą siūlant jį parduoti galutiniam vartotojui, ir supakuoto atskiros porcijos maisto produkto tiekimą galutiniam vartotojui siūlant jį kartu su perkamu maistu. Be to, nors pagal fasuoto maisto produkto apibrėžtį Maisto produktų ženklinimo direktyvos 1 straipsnio 3 dalies b punkte reikalaujama, kad maisto produktas būtų supakuotas prieš jį parduodant, parduodama galėjo būti galutiniam vartotojui arba viešojo maitinimo įstaigai. Maisto produktas turėjo būti supakuotas taip, kad jį būtų galima parduoti kaip tokį produktą; pagal tą apibrėžties dalį nereikalaujama, kad produktas būtų parduodamas galutiniam vartotojui. Tad maisto produktas gali būti supakuotas prieš jį parduodant kaip atskirą vienetą arba kaip dalį didesnio maisto produktų vieneto viešojo maitinimo įstaigai ir vėliau pateikiamas galutiniam vartotojui tiekimo grandinės pabaigoje kaip atskiras supakuotas maisto produktas, siūlomas kartu su perkamu maistu.
54.
Taip aiškinant sakinio dalį „atskiras <...> pateikiamas prekinis vienetas“ užtikrinama, kad visoms Maisto produktų ženklinimo direktyvos 1 straipsnio 3 dalies b punkto kalbinėms versijoms būtų suteikta vienoda reikšmė. Nors užtikrinama, kad „pateikimas“ nebūtų aiškinamas vien kaip „pardavimas“, dėl tokio aiškinimo žodis „pardavimas“ tam tikrose kalbinėse versijose netampa beprasmis. Taip yra todėl, kad vartotojas sumoka pirkdamas maistą. Kaina mokama už visas prekes ir paslaugas, būtinas tam maistui patiekti. Taigi į kainą įeina atlygis už įvairias maisto sudedamąsias dalis, be kita ko, tam tikrais atvejais už atskiras medaus porcijas, kaip antai nagrinėjamas šioje byloje.
55.
Mano siūlomas aiškinimas taip pat padeda siekti Maisto produktų ženklinimo direktyvos tikslų.
56.
Maisto produktų ženklinimo direktyva siekta išvengti laisvos produktų apyvartos apribojimų ir nevienodų konkurencijos sąlygų ir nustatyti bendrąsias taisykles, taikytinas visiems rinkai pateiktiems produktams (
49
). Mano nuomone, tokių apribojimų gali atsirasti per visą laiką, kai (supakuotas) maisto produktas yra rinkoje ir gali būti perleidžiamas, taip pat galutiniame tiekimo grandinės etape, kai pateikiamas vartotojui kartu su maistu (kai paprastai kartu teikiamos paslaugos ir tiekiamos prekės (
50
)). Taigi tiek laiko, kiek (supakuotas) maisto produktas buvo rinkoje, egzistavo ir poreikis suderinti valstybių narių įstatymus, susijusius su to produkto ženklinimu. Pirmajame klausime apibūdintoje situacijoje supakuotas maisto produktas paskutinį kartą buvo siūlomas parduoti, kai jį pirko viešojo maitinimo įstaiga. Tačiau įvykus tam galutiniam pardavimui, man atrodo, maisto produktas liko rinkoje (
51
). Bet, kai vėliau buvo patiektas (kartu su vartotojo perkamu maistu) vartotojui, jis buvo tarsi platinamas už atlygį, o tai savotiškas produkto pateikimas rinkai. Posėdyje Komisija sutiko su paskutine prielaida (nepaisant jos pozicijos dėl pirmojo klausimo).
57.
Maisto produktų ženklinimo direktyva taip pat buvo susijusi su būtinybe informuoti ir apsaugoti vartotoją (
52
) teikiant informaciją (be kita ko, ir apie maisto produkto kilmės šalį), kad vartotojas galėtų pasirinkti maisto produktą turėdamas visą faktinę informaciją, kurios reikia tokiam pasirinkimui padaryti. Išsamios informacijos teikimas ženklinant buvo laikomas naudinga priemone, nes dėl jos susidarė mažiausiai laisvosios prekybos kliūčių (
53
).
58.
Maisto produktai perkami pirmiausia norint juos suvartoti. Vartotojas tiekimo grandinės pabaigoje vienodai suinteresuotas gauti privalomą ir kitokią informaciją apie maisto produktą, kad galėtų priimti abu sprendimus (t. y. pirkti ir suvartoti maisto produktą). Tas interesas neišnyksta vien dėl to, kad pasirinkimas ribotas: ar suvartoti tam tikrą maisto produktą, pateikiamą kartu su perkamu maistu (pirmajame prejudiciniame klausime apibūdinta situacija). Faktiškai vartotojo interesas visiškai skaidriai žinoti apie svarbiausias maisto produkto savybes, ko gero, toks pats kaip ir tuo atveju, kai jis laisvai perka (arba neperka) tą maisto produktą atskirai, norėdamas jį suvartoti.
59.
Galiausiai derėtų pažymėti, kad dėl mano Maisto produktų ženklinimo direktyvos 1 straipsnio 3 dalies b punkto aiškinimo nepasidaro sunkiau arba praktiškai neįmanoma laikytis direktyvos. Faktiškai tam tikra prasme taip išvengiama būtinybės kurti dvi produkto linijas. Tiesa, 1 straipsnio 3 dalies b punktą aiškinant siaurai, gamintojai galėjo pasirinkti aukštesnį vartotojų apsaugos lygį ir ženklinti visas atskirų porcijų pakuotes nurodydami visą privalomą informaciją, nesvarbu, ar tokie produktai skirti individualiems vartotojams, kurie atskirai įsigyja atskirą porciją. Tačiau vietoj to gamintojai būtų galėję priimti komercinį sprendimą sukurti dvi produkto linijas (vieną porcijoms nurodant visą būtiną informaciją etiketėje, antrą – tokioms pat porcijoms nenurodant tos informacijos) (
54
) ir jiems bet kuriuo atveju būtų galėję prireikti pažymėti antrosios kategorijos produktą (pavyzdžiui, „neskirta parduoti“ (
55
)), kad dviejų kategorijų produktų tiekimas būtų atskirtas. Tokiomis aplinkybėmis įvairiuose tiekimo grandinės etapuose būtų patiriama vykdymo užtikrinimo išlaidų, kad tos dvi tiekimo linijos ir toliau būtų atskirtos.
60.
Tad darytina išvada, kad atskiros medaus porcijos, kurios yra medus, supakuotas (prieš siūlant jį parduoti) į indelius, uždaromus hermetiniu aliuminio dangteliu, kurį reikia atidaryti, kad turinys pasikeistų, ir kurios pakuojamos ir parduodamos viešojo maitinimo įstaigoms kartu kartoninėje dėžėje, paženklintoje etikete su medaus kilmės šalies nuoroda, yra „fasuoti maisto produktai“, kaip apibrėžta Maisto produktų ženklinimo direktyvos 1 straipsnio 3 dalies b punkte. Tas pats pasakytina ir apie atvejus, kai tokios atskiros porcijos tiekiamos galutiniam vartotojui kartu su perkamu maistu, o ne parduodamos kaip atskiros porcijos galutiniams vartotojams arba atskirai tiekiamos viešojo maitinimo įstaigoms.
61.
Vadinasi, išskyrus atvejus, kai taikytina viena ar kita išimtis, tokių atskirų porcijų etiketėse arba ant pačių pakuočių turi būti nurodoma medaus kilmės šalis arba šalys.
62.
Mano nuomone, prašyme priimti prejudicinį sprendimą nėra jokių įrodymų, kad būtų taikytinos kokios nors išimtys.
63.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo aprašytos aplinkybės nesusijusios su fasuotomis medaus porcijomis tiekimo grandinės etape, kuris buvo prieš pardavimą galutiniam vartotojui ir kuriame (dar) nedalyvavo viešojo maitinimo įstaigos. Be to, viešojo maitinimo įstaigos, kurioms medaus porcijos buvo tiekiamos, nenaudojo jų turinio vienu iš tikslų, išvardytų 13 straipsnio 1 dalies b punkte, t. y. kitais tikslais, ne porcijos tiekimo galutiniam vartotojui. Todėl neįžvelgiu pagrindo taikyti 13 straipsnio 1 dalies b punktą.
64.
Rašytinėse pastabose Komisija minėjo, kad klausimo, ar nagrinėjamos atskiros medaus porcijos buvo „fasuotas medus“, galėtų nekilti, nes pagal Maisto produktų ženklinimo direktyvos 13 straipsnio 4 dalį maisto produktų kilmės nereikia nurodyti ant pakuočių arba dėžučių, kurių didžiausias plotas mažesnis kaip 10 cm2 (toliau – maži indeliai).
65.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tos išimties nemini. Jis nepateikė ir svarbių faktinių išvadų. Tačiau posėdyje atsakydamos į Teisingumo Teismo klausimus pagrindinės šalys sutarė, kad išimtis negalėtų būti taikoma, nes indeliai, kuriuos naudojo Breitsamer atskiroms medaus porcijoms, buvo didesni, nei pirma apibrėžti maži indeliai. Atsižvelgdama į tai, tik labai trumpai aptarsiu Medaus direktyvos 2 straipsnio 4 dalies ir Maisto produktų ženklinimo direktyvos 13 straipsnio 4 dalies ryšį.
66.
Iš pirmo žvilgsnio atrodytų, jog Maisto produktų ženklinimo direktyvos negalima aiškinti taip, kad joje nustatomas reikalavimas nurodyti kilmės šalį ant mažame indelyje supakuotos atskiros medaus porcijos, neatsižvelgiant į aplinkybes, kuriomis jie parduodami arba tiekiami galutiniam vartotojui, ir neatsižvelgiant į fasuotų maisto produktų apibrėžtį. Iš tokio aiškinimo būtų galima suprasti, jog 13 straipsnio 4 dalį galima taikyti kartu su Medaus direktyva, kurioje nenumatyta reikalavimo nurodyti kilmės šalį išimčių. Maisto produktų ženklinimo direktyva taikoma medui, kuriam galioja Medaus direktyvoje (jos 2 straipsnyje) nustatytos sąlygos (
56
). Taigi pareigos pagal abi direktyvas taikytinos kartu laikantis konkretesnių Medaus direktyvoje nustatytų taisyklių. Jos 2 straipsnio 4 dalies a punkte, atrodo, visiškai aiškiai nustatoma pareiga etiketėje nurodyti kilmės šalį arba šalis (kuriose surinktas medus).
67.
Tačiau Medaus direktyvos 2 straipsnio 4 dalies a punkte konkrečiai nenurodoma, prie kokių (medaus) produktų turi būti pritvirtinama tokia etiketė (su reikiama informacija) (
57
). 2 straipsnio 4 dalies b punkte patvirtinama, kad Maisto produktų ženklinimo direktyvoje (taip pat jos 13 straipsnyje) įtvirtintos pareigos išsprendžia šį klausimą nenumatant, jog toks taikymas turėtų priklausyti nuo sąlygos, kad nebūtų taikoma Maisto produktų ženklinimo direktyvos 13 straipsnio 4 dalis. Iš to matyti (nors ir nelabai aiškiai), kad iš principo buvo taikytina Maisto produktų ženklinimo direktyvos 13 straipsnio 4 dalyje numatyta išimtis, įrodanti, jog ES teisės aktų leidėjas supranta, kad nurodyti daugiau, ne tik labai ribotą informaciją ant labai mažų indelių būtų praktiškai neįmanoma (kad ir kokie maisto produktai būtų į juos supakuoti).
Medaus direktyva ir Reglamentas Nr. 1169/2011
68.
Ar atsakymai į abu klausimus skiriasi Medaus direktyvą aiškinant kartu su Reglamentu Nr. 1169/2011?
69.
Manau, kad ne.
70.
Reglamentas Nr. 1169/2011 dabar susijęs su Medaus direktyva ir taikomas kartu su ja, panašiai kaip Maisto produktų ženklinimo direktyva. Jame nustatytos taisyklės, taikytinos visiems maisto produktams, įskaitant tas, pagal kurias ant pakuotės arba prie jos pritvirtintoje etiketėje reikia nurodyti kilmės šalį (
58
), ir jas papildo specialiosios konkretiems maisto produktams taikytinos taisyklės (
59
). Taigi jis taikomas nedarant poveikio tokiomis kitomis taisyklėmis nustatytiems ženklinimo reikalavimams (
60
).
71.
Vis dėlto Reglamento Nr. 1169/2011 tekstas, kuriame fasuotas maisto produktas apibrėžiamas taip pat, kaip fasuoti maisto produktai buvo anksčiau apibrėžti Maisto produktų ženklinimo direktyvos 1 straipsnio 3 dalies b punkte (
61
), apskritai net labiau suponuoja teigiamą atsakymą į pirmąjį klausimą. Taigi svarbiausias Reglamento Nr. 1169/2011 tikslas – užtikrinti, kad vartotojai būtų tinkamai informuojami apie jų vartojamus maisto produktus ir galėtų juos atpažinti, taip pat tinkamai juos vartoti ir rinktis pagal individualius mitybos poreikius (
62
). Tai taikytina visiems galutiniam vartotojui skirtiems maisto produktams, įskaitant teikiamus viešojo maitinimo įstaigų (
63
). Bet kokie maisto produktai, skirti tiekti galutiniam vartotojui, turi būti tiekiami kartu su informacija apie maisto produktą, kaip numatyta reglamente (
64
). Be to, priešingai nei Maisto produktų ženklinimo direktyvoje, Reglamente Nr. 1169/2011 apibrėžiama sąvoka „pateikimas į rinką“ (
65
). Toje apibrėžtyje minimas ne tik maisto produktų pardavimas: apimami ir kiti perleidimo ir platinimo veiksmai. Galiausiai, nors 8 straipsnio 6 dalyje nustatyta maisto verslo operatorių pareiga užtikrinti, kad prireikus galutiniam vartotojui būtų pateikta privaloma informacija apie maistą, pagal tą nuostatą daroma prielaida, jog toks maistas nėra fasuotas. Taigi negaliu pritarti tam, kad maisto produktas neturėtų būti laikomas „fasuotu maisto produktu“, nes maisto verslo operatorius privalo pateikti privalomą informaciją apie maistą galutiniam vartotojui.
72.
Taigi, mano nuomone, Reglamente Nr. 1169/2011 patvirtinama, jog medaus kilmės šalis atskirose porcijose arba jų etiketėse paprastai turi būti nurodoma ir tada, kai tos porcijos tiekiamos vartotojui kartu su perkamu maistu. Tačiau pagal Reglamentą Nr. 1169/2011, kaip ir pagal Maisto produktų ženklinimo direktyvą, nereikalaujama nurodyti maisto produkto kilmės šalies ant mažų indelių. Išimtis Reglamento Nr. 1169/2011 16 straipsnio 2 dalyje suformuluota beveik taip pat, kaip ankstesnė išimtis Maisto produktų ženklinimo direktyvos 13 straipsnio 4 dalyje. Nors privalomos informacijos sąrašas pagal pirmąjį teisės aktą šiek tiek ilgesnis, 16 straipsnio 2 dalyje nereikalaujama ant tokių pakuočių arba indelių nurodyti kilmės šalies (t. y. 9 straipsnio 1 dalies i punktas). Vadinasi, dabar, kaip ir anksčiau, į tokius indelius supakuotam medui tebetaikoma mažų indelių išimtis.
Išvada
73.
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Bavarijos vyriausiasis administracinis teismas, Vokietija) pateiktus prejudicinius klausimus:
Atskiros medaus porcijos, supakuotos (prieš siūlant jį parduoti) į didesnio nei 10 cm2 ploto indelius, uždaromus hermetiniu aliuminio dangteliu, kurį reikia atidaryti, kad turinys pasikeistų, ir kurios pakuojamos ir parduodamos viešojo maitinimo įstaigoms kartu kartoninėje dėžėje, paženklintoje etikete su medaus kilmės šalies nuoroda, yra „fasuoti maisto produktai“, kaip apibrėžta 2000 m. kovo 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2000/13/EB dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių maisto produktų ženklinimą, pateikimą ir reklamavimą, derinimo, su paskutiniais pakeitimais, padarytais 2009 m. birželio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 596/2009, 1 straipsnio 3 dalies b punkte, ir 2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1169/2011 dėl informacijos apie maistą teikimo vartotojams, kuriuo iš dalies keičiami Europos Parlamento ir Tarybos reglamentai (EB) Nr. 1924/2006 ir (EB) Nr. 1925/2006 bei kuriuo panaikinami Komisijos direktyva 87/250/EEB, Tarybos direktyva 90/496/EEB, Komisijos direktyva 1999/10/EB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/13/EB, Komisijos direktyvos 2002/67/EB ir 2008/5/EB bei Komisijos reglamentas (EB) Nr. 608/2004, 2 straipsnio 2 dalies e punkte. Tas pats pasakytina ir apie atvejus, kai tokios atskiros porcijos tiekiamos arba parduodamos galutiniam vartotojui kartu su perkamu maistu, o ne parduodamos kaip atskiros porcijos galutiniams vartotojams arba atskirai tiekiamos viešojo maitinimo įstaigoms. Taigi, atsižvelgiant į taikytinas išimtis, medaus kilmės šalis arba šalys tokių atskirų porcijų etiketėse arba ant pačių pakuočių turi būti nurodomos, kaip numatyta 2001 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyvos 2001/110/EB dėl medaus 2 straipsnio 4 dalies a punkte, Direktyvos 2000/13 1 straipsnio 3 dalies b punkte, 3 straipsnio 1 dalies 8 punkte ir 13 straipsnio 1 dalyje ir Reglamento Nr. 1169/2011 2 straipsnio 2 dalies e punkte, 9 straipsnio 1 dalies i punkte, 12 straipsnio 2 dalyje ir 26 straipsnio 2 dalies a punkte.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	2000 m. kovo 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių maisto produktų ženklinimą, pateikimą ir reklamavimą, derinimo (OL L 109, 2000, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 5 t., p. 75), su paskutiniais pakeitimais, padarytais 2009 m. birželio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 596/2009 (OL L 188, 2009, p. 14, klaidų ištaisymas OL L 86, 2012 3 24, p. 25). Maisto produktų ženklinimo direktyva panaikinta Reglamentu (ES) Nr. 1169/2011: žr. šios išvados 11–23 punktus.
(
3
)	1 konstatuojamoji dalis.
(
4
)	4 konstatuojamoji dalis.
(
5
)	5 konstatuojamoji dalis.
(
6
)	6 konstatuojamoji dalis.
(
7
)	8 konstatuojamoji dalis.
(
8
)	Taip pat žr. 9 konstatuojamąją dalį. Kita privaloma informacija: pavadinimas, kuriuo produktas parduodamas (1 punktas); komponentų sąrašas (2 punktas); komponentų arba komponentų grupių kiekis (3 punktas); grynasis kiekis (4 punktas); minimali tinkamumo vartoti trukmė arba „suvartoti iki“ data (5 punktas); ypatingos laikymo sąlygos arba vartojimo sąlygos (6 punktas); gamintojo, pakuotojo arba pardavėjo duomenys (7 punktas); vartojimo instrukcija (9 punktas); faktinė alkoholio koncentracija (jei reikia) (10 punktas).
(
9
)	Išsami informacija apie tą tvarką nėra svarbi šioje byloje.
(
10
)	Taip pat žr. 15 konstatuojamąją dalį.
(
11
)	Ta informacija buvo tokia (prie jos bus grįžtama): pavadinimas, kuriuo produktas parduodamas (1 punktas); jei maisto produktai fasuoti, grynasis kiekis (4 punktas); minimali tinkamumo vartoti trukmė, o tam tikriems produktams – „suvartoti iki“ data (5 punktas).
(
12
)	2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl informacijos apie maistą teikimo vartotojams, kuriuo iš dalies keičiami Europos Parlamento ir Tarybos reglamentai (EB) Nr. 1924/2006 ir (EB) Nr. 1925/2006 bei kuriuo panaikinami Komisijos direktyva 87/250/EEB, Tarybos direktyva 90/496/EEB, Komisijos direktyva 1999/10/EB, Direktyva 200/13, Komisijos direktyvos 2002/67/EB ir 2008/5/EB bei Komisijos reglamentas (EB) Nr. 608/2004 (OL L 304, 2011, p. 18).
(
13
)	Žr. 6 ir 11 konstatuojamąsias dalis, 53 straipsnio 1 dalį ir 55 straipsnį.
(
14
)	2001 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyva dėl medaus (OL L 10, 2002, p. 47; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 27 t., p. 179, ir klaidų ištaisymas OL L 52, 2007 2 21, p. 16).
(
15
)	Tai apibrėžtis iš 2002 m. sausio 28 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 178/2002, nustatančio maistui skirtų teisės aktų bendruosius principus ir reikalavimus, įsteigiančio Europos maisto saugos tarnybą ir nustatančio su maisto saugos klausimais susijusias procedūras (OL L 31, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 6 t., p. 463), 3 straipsnio 8 punkto, į kurį daroma nuoroda 2 straipsnio 1 dalies a punkte.
(
16
)	1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamentas, nustatantis Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, 1992, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 2 sk., 4 t., p. 307) su pakeitimais. 23–26 straipsniai susiję su nelengvatinės prekių kilmės nustatymu.
(
17
)	Žr. šios išvados 21 punktą.
(
18
)	T. y. maisto produkto pavadinimas (a punktas), tam tikros sudedamosios dalys arba pagalbinės perdirbimo medžiagos (c punktas), maisto produkto grynasis kiekis (e punktas) ir minimalus tinkamumo vartoti terminas arba nuoroda „Tinka vartoti iki... (data)“ (f punktas).
(
19
)	T. y. sudedamųjų dalių sąrašas.
(
20
)	Taip pat žr. 29 konstatuojamąją dalį.
(
21
)	10 straipsnis susijęs su papildomais privalomais duomenimis apie konkrečias maisto produktų rūšis ar kategorijas ir nėra svarbus šiai bylai.
(
22
)	1974 m. liepos 22 d. Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su medumi, suderinimo (OL L 221, 1974, p. 10).
(
23
)	4 konstatuojamoji dalis.
(
24
)	2014 m. gegužės 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva, kuria iš dalies keičiama Tarybos direktyva 2001/110/EB dėl medaus (OL L 164, 2014, p. 1).
(
25
)	Taip pat žr. 2 straipsnio 1 dalį ir 11 ir 12 konstatuojamąsias dalis.
(
26
)	Žr. 1 straipsnio 1 dalį ir 6 konstatuojamąją dalį.
(
27
)	Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi 1999 m. gruodžio 15 d. paskelbtos redakcijos (BGBl., 1999 I, p. 2464) su paskutiniais pakeitimais, padarytais 2014 m. vasario 25 d.Verordnung (reglamentas) (BGBl., 2014 I, p. 218), 2 straipsniu.
(
28
)	Maisto produktų ženklinimo direktyva panaikinta nuo 2014 m. gruodžio 13 d.: žr. Reglamento Nr. 1169/2011 53 straipsnio 1 dalį.
(
29
)	Žr. šios išvados 33 punktą.
(
30
)	Pirmiausia žr. Reglamento Nr. 1169/2011 54 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą.
(
31
)	Žr. Medaus direktyvos 1 straipsnį.
(
32
)	Žr. Medaus direktyvos 2 straipsnį. Taip pat žr. Maisto produktų ženklinimo direktyvos 4 straipsnio 2 dalį.
(
33
)	Žr. Medaus direktyvos 2 straipsnio 4 dalies a punktą.
(
34
)	Žr. Medaus direktyvos 4 konstatuojamąją dalį.
(
35
)	Maisto produktų ženklinimo direktyvos 1 straipsnio 1 ir 2 dalys.
(
36
)	Maisto produktų ženklinimo direktyvos 2 straipsnis, 4 straipsnio 2 dalis ir 13 straipsnio 1 dalies a punktas.
(
37
)	Maisto produktų ženklinimo direktyvos 14 straipsnis.
(
38
)	Maisto produktų ženklinimo direktyvos 1 straipsnio 3 dalies b punktas, 3 straipsnio 1 dalies 8 punktas ir 13 straipsnio 1 dalies a punktas.
(
39
)	Medaus direktyvos 5 konstatuojamoji dalis.
(
40
)	Medaus direktyvos 2 straipsnio 4 dalies a punktas.
(
41
)	Maisto produktų ženklinimo direktyvos 1 straipsnio 3 dalies b punktas.
(
42
)	„Klausimai ir atsakymai dėl Reglamento (ES) Nr. 1169/2011 dėl informacijos apie maistą teikimo vartotojams taikymo“. Tame dokumente atsakoma į tam tikrus klausimus dėl Reglamento Nr. 1169/2011 taikymo (ten fasuotų maisto produktų apibrėžtis tokia pati kaip Maisto produktų ženklinimo direktyvos 1 straipsnio 3 dalies b punkte; žr. šios išvados 14 ir 71 punktus). Pirmajame puslapyje patvirtinama, kad „jis neturi oficialaus teisinio statuso ir kilus ginčui įstatymo aiškinimo atsakomybė tenka Europos Sąjungos Teisingumo Teismui“. Dokumentas anglų kalba yra http://ec.europa.eu/food/safety/docs/labelling_legislation_qanda_application_reg1169-2011_en.pdf.
(
43
)	Žr., pavyzdžiui, Maisto produktų ženklinimo direktyvos 2 straipsnio 1 dalies a punktą ir 14 straipsnio antrą pastraipą.
(
44
)	Žr. Maisto produktų ženklinimo direktyvos 13 straipsnio 1 dalies b punktą ir 15 konstatuojamąją dalį.
(
45
)	Derėtų pažymėti, kad, mano nuomone, nėra jokio esminio pagrindo daryti prielaidos, jog viešojo maitinimo įstaiga paprastai pirktų atskiras medaus porcijas, po vieną. Man atrodo, labiau tikėtina, kad ji, ko gero, pirktų „viešojo maitinimo pakuotę“, į kurią įeina daug atskirų medaus porcijų, parduodamų kartu už mažesnę vieneto kainą.
(
46
)	1978 m. gruodžio 18 d. Tarybos direktyvos dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su skirtų parduoti galutiniam vartotojui fasuotų produktų ženklinimu, pateikimu ir reklamavimu, derinimo (OL L 33, 1979, p. 1) penkta konstatuojamoji dalis.
(
47
)	Žr., pavyzdžiui, Sprendimo Internetportal und Marketing, C‑569/08, EU:C:2010:311, 35 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.
(
48
)	Žr., pavyzdžiui, Sprendimo M ir kt., C‑340/08, EU:C:2010:232, 44 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką.
(
49
)	Maisto produktų ženklinimo direktyvos 2 ir 4 konstatuojamosios dalys.
(
50
)	Dėl įvairių paslaugų ir prekių, įtrauktų į tokius sandorius, žr. (pridėtinės vertės mokesčio srityje) Sprendimo Bog ir kt., C‑497/09, C‑499/09, C‑501/09 ir C‑502/09, EU:C:2011:135, 64–81 punktus.
(
51
)	Būtų nepagrįsta daryti prielaidą, kad jeigu viešojo maitinimo įstaigai reikia didelių medaus kiekių, pavyzdžiui, kokiems nors gataviems maisto produktams (tortui) gaminti, ji pirks 120 atskirų medaus porcijų ir kiekvieną atplėš, užuot pirkusi didelį medaus indą. Kartoninės dėžės su 120 atskiromis medaus porcijomis pirkimas, ko gero, būtų ekonomiškai pagrįstas, jeigu viešojo maitinimo įstaiga taip patirtų mažiau darbo išlaidų, susijusių su medaus išpilstymu porcijomis. Ir atskiros porcijos galutiniam vartotojui pateikiamos nepakeistos.
(
52
)	Žr. Maisto produktų ženklinimo direktyvos 6 konstatuojamąją dalį.
(
53
)	Žr. Maisto produktų ženklinimo direktyvos 8 konstatuojamąją dalį.
(
54
)	Toks sprendimas (pavyzdžiui) galėtų būti priimtas kartu su komerciniu sprendimu į porcijų indelius dviejose skirtingose tiekimo linijose išpilstyti medų iš skirtingų šaltinių ir galbūt skirtingos kokybės (vertės).
(
55
)	Faktiškai posėdyje daug diskutuota apie būtinybę naudoti tokias etiketes siekiant užtikrinti laisvę nevykdyti pareigos pritvirtinti etikečių su maisto produkto kilmės šalies nuoroda.
(
56
)	Medaus direktyvos 5 konstatuojamoji dalis.
(
57
)	Žr. šios išvados 39 punktą.
(
58
)	Žr. Reglamento Nr. 1169/2011 9 straipsnio 1 dalies i punktą, 12 straipsnio 2 dalį ir 26 straipsnį.
(
59
)	Pirmiausia žr. Reglamento Nr. 1169/2011 6, 8 ir 22 konstatuojamąsias dalis.
(
60
)	Reglamento Nr. 1169/2011 1 straipsnio 4 dalis. Taip pat žr. 32 konstatuojamąją dalį.
(
61
)	Reglamento Nr. 1169/2011 2 straipsnio 2 dalies e punktas.
(
62
)	Žr. Reglamento Nr. 1169/2011 3 ir 17 konstatuojamąsias dalis ir 3 straipsnio 1 dalį.
(
63
)	Reglamento Nr. 1169/2011 1 straipsnio 3 dalis ir 22 konstatuojamoji dalis.
(
64
)	Reglamento Nr. 1169/2011 6 straipsnis.
(
65
)	Reglamento Nr. 1169/2011 2 straipsnio 1 dalies a punktas.