62019CC0307
GENERALINIO ADVOKATO
MICHAL BOBEK IŠVADA,
pateikta 2020 m. lapkričio 26 d. (
1
)
Byla C‑307/19
Obala i lučice d.o.o.
prieš
NLB Leasing d.o.o.
(Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Kroatijos Respublikos aukštesnysis komercinių bylų teismas) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teisminis bendradarbiavimas civilinėse bylose – Reglamentas (ES) Nr. 1215/2012 – Reglamentas (EB) Nr. 1393/2007 – Sąvoka „civilinės ir komercinės bylos“ – „Teisminių“ arba „neteisminių“ dokumentų įteikimas – Nepaskirtos „perduodančiosios agentūros“ – Notaras, išdavęs vykdomąjį raštą pagal „autentišką dokumentą“ – „Specialioji“ arba „išimtinė“ jurisdikcija dėl automobilio stovėjimo viešajame kelyje“
I. Įvadas
1.
Apeliantė yra privatus subjektas, kuriam pavesta valdyti viešąsias automobilių stovėjimo vietas Zadare (Kroatija). Ji viešojoje gatvėje esančioje pažymėtoje stovėjimo vietoje patikrino atsakovei priklausantį automobilį. Jame nebuvo stovėjimo bilieto. Apeliantė išdavė visos dienos stovėjimo bilietą; už jį iki šiol nesumokėta. Apeliantė nusprendė išieškoti skolą ir kreipėsi į Kroatijos notarą, šis išdavė vykdomąjį raštą, kuris buvo įteiktas atsakovei Slovėnijoje.
2.
Ši byla – tai dar vienas epizodas iš dabar jau gana turiningos procedūrinės istorijos, susijusios su neapmokėtais automobilių stovėjimo bilietais ir notarais (
2
). Atrodo, kad problemos esmė yra Kroatijos teisės aktų leidėjo įvykdytas tam tikras dvigubas privatizavimas valdymo ir vykdymo užtikrinimo lygmeniu. Kitose valstybėse narėse šis klausimas pagal pobūdį laikomas administraciniu ir pavedamas privatiems subjektams. Paskesnis tokio reikalavimo vykdymo užtikrinimas taip pat neperduodamas teismams ir bent pirmąja instancija pavedamas notarams.
3.
Tai sukuria ne tik silpną vietą visoje struktūroje, bet ir lemia tam tikras sistemines kolizijas tarp Sąjungos privatinės teisės aktų arba su šiais teisės aktais. Būtent tokiomis aplinkybėmis Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Kroatijos Respublikos aukštesnysis komercinių bylų teismas) po to, kai du žemesnės instancijos nacionaliniai teismai nusprendė neturintys jurisdikcijos, dabar nagrinėja jurisdikcijų koliziją, susijusią su tokio notaro išduoto vykdomojo rašto ginčijimu.
4.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo išaiškinti, be kita ko: i) kriterijų, taikomą nustatant, ar ginčas yra kilęs „civilinėse ir komercinėse bylose“, kaip tai suprantama pagal Reglamentą (EB) Nr. 1393/2007 (
3
) (toliau – Paslaugų reglamentas) ir Reglamentą (ES) Nr. 1215/2012 (
4
) (toliau – nauja redakcija išdėstytas Briuselio reglamentas); ii) ar Kroatijos notarai gali siųsti vykdomuosius raštus kitose valstybėse narėse gyvenantiems asmenims pagal Paslaugų reglamentą; ir iii) koks konkretus jurisdikcijos pagrindas galėtų būti taikomas tokiems ginčams pagal nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento taisykles.
II. Teisinis pagrindas
A. Sąjungos teisė
1.
Nauja redakcija išdėstytas Briuselio reglamentas
5.
Nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento 1 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„1.   Šis reglamentas taikomas civilinėse ir komercinėse bylose, neatsižvelgiant į teismo pobūdį. Visų pirma šis reglamentas netaikomas mokesčių, muitų ar administracinėms byloms arba valstybės atsakomybei už veiksmus ir neveikimą vykdant valstybės įgaliojimus (acta iure imperii).“
6.
Šio reglamento 4 straipsnyje nustatoma „namų valstybės“ taisyklė, pagal kurią reikalaujama, kad asmenims, kurių nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta yra valstybėje narėje, ieškiniai turi būti pareiškiami tos valstybės narės teismuose, neatsižvelgiant į šių asmenų pilietybę. Vis dėlto to paties reglamento 5 straipsnyje numatyta, kad išimties tvarka ieškiniai tokiam asmeniui taip pat gali būti pareiškiami kitos valstybės narės teismuose, bet „tik taikant [to] skyriaus 2–7 skirsniuose nustatytas taisykles“.
7.
Nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento 7 straipsnyje, esančiame skyriuje „Specialioji jurisdikcija“, numatyta:
„Asmeniui, kurio nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta yra valstybėje narėje, ieškinys kitoje valstybėje narėje gali būti pareikštas:
1)
a)
bylose, kylančiose iš sutarčių – atitinkamos prievolės įvykdymo vietos teismuose;
b)
pagal šią nuostatą ir jeigu nesusitarta kitaip, atitinkamos prievolės įvykdymo vieta yra:
–
parduodant prekes – vieta valstybėje narėje, kurioje pagal sutartį prekės buvo ar turėjo būti pateiktos,
–
teikiant paslaugas – vieta valstybėje narėje, kurioje pagal sutartį paslaugos buvo arba turėjo būti suteiktos;
c)
jeigu b punktas netaikomas, taikomas a punktas;
2)
bylose dėl civilinės teisės pažeidimų, delikto arba kvazidelikto – vietos, kurioje įvyko ar gali įvykti žalą sukėlęs įvykis, teismuose[.]“
8.
Nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento 24 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad išimtinę jurisdikciją „nagrinėti ieškinius, kurių dalykas yra daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą arba nekilnojamojo turto nuoma <…> [turi] turto buvimo vietos valstybės narės teismai“.
2.
Paslaugų reglamentas
9.
Paslaugų reglamento 1 straipsnio 1 dalyje apibrėžiama šio reglamento taikymo sritis; ji išdėstyta taip:
„1.   Šis reglamentas taikomas nagrinėjant civilines ir komercines bylas, kai teisminis arba neteisminis dokumentas turi būti perduodamas iš vienos valstybės narės į kitą, kad būtų joje įteiktas. Jis netaikomas visų pirma mokesčių, muitų ar administraciniams klausimams arba valstybės atsakomybei už veiksmus ir neveikimą įgyvendinant valstybės valdžią (acta iure imperii).“
10.
Šio reglamento 2 straipsnyje „Perduodančiosios ir gaunančiosios agentūros“ nurodyta:
„1.   Kiekviena valstybė narė paskiria valstybės tarnautojus, institucijas ar kitus asmenis (toliau – perduodančiosios agentūros), kompetentingus perduoti teisminius ar neteisminius dokumentus, įteiktinus kitoje valstybėje narėje.
<…>
4.   Kiekviena valstybė narė pateikia Komisijai šią informaciją:
a)
šio straipsnio 2 ir 3 dalyse nurodytų gaunančiųjų agentūrų pavadinimus ir adresus;
b)
geografines sritis, kuriose jos turi jurisdikciją;
c)
jų turimas priemones dokumentams priimti ir
d)
kalbas, kuriomis galima pildyti I priede pateiktą tipinę formą.
Valstybės narės praneša Komisijai apie visus vėlesnius minėtos informacijos pakeitimus.“
11.
Paslaugų reglamento 4 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad „teisminiai dokumentai tiesiogiai ir kuo greičiau perduodami tarp agentūrų, paskirtų pagal 2 straipsnį“.
12.
„Teisminius dokumentus“ galima įteikti paštu vadovaujantis Paslaugų reglamento 14 straipsniu. „Neteisminių dokumentų“ įteikimas reglamentuojamas Paslaugų reglamento 16 straipsnyje, kuriame nurodyta, kad tokie dokumentai „gali būti perduoti įteikimui kitoje valstybėje narėje pagal šio reglamento nuostatas“.
B. Kroatijos teisė
1.
Zadaro sprendimas dėl organizavimo
13.
Odluka o organizaciji i načinu naplate parkiranja u Gradu Zadru (Sprendimas dėl rinkliavų už automobilių stovėjimą Zadaro mieste organizavimo ir rinkimo tvarkos (toliau – Sprendimas dėl organizavimo) (Glasnik Grada Zadra Nr. 4/2011) nustatytos automobilių stovėjimo zonos, laikotarpiai, kai renkama automobilių stovėjimo rinkliava, ir valandinis stovėjimo tarifas. Šio sprendimo 2 straipsnyje viešieji automobilių parkai apibrėžiami kaip „viešosios erdvės, skirtos automobiliams sustoti ir stovėti“. 4 straipsnyje nurodyta, kad viešieji automobilių parkai pažymėti laikantis Įstatymo dėl kelių saugumo.
14.
Pagal Sprendimo dėl organizavimo 5 straipsnį viešųjų automobilių parkų žymėjimą atlieka automobilių stovėjimo organizatorius, prižiūrimas kompetentingo savivaldybės institucijos departamento. To sprendimo 6 straipsnyje nustatytos „sutarties dėl automobilių parkų naudojimo bendrosios sąlygos“, kuriose nurodyta, kokiomis dienomis ir kokiu laiku turi būti mokamas automobilių stovėjimo mokestis. Galiausiai Sprendimo dėl organizavimo 7 straipsnyje nustatyta, kad dėl bendrųjų stovėjimo sąlygų sutinkama ir sutartis tarp automobilio vairuotojo arba savininko ir automobilių stovėjimo organizatoriaus sudaroma sustojus su transporto priemone arba ją pastačius viešosiose parkavimo vietose.
2.
Zadaro sprendimas dėl paskyrimo
15.
Automobilių parkų, viešųjų automobilių stovėjimo aikštelių ir kelių terminalų valdymas ir priežiūra Zadaro mieste reglamentuojama Odluka o komunalnim djelatnostima Grada Zadra (Sprendimas dėl Zadaro miesto savivaldybės veiklos) (Glasnik Grada Zadra Nr. 16/2009). Šio sprendimo 3 straipsnio 15 dalies a punkte apeliantei pavedama prižiūrėti ir valdyti automobilių parkus, viešąsias automobilių stovėjimo aikšteles ir kelių terminalus.
III. Faktinės aplinkybės, nacionalinis procesas ir pateikti prejudiciniai klausimai
16.
NLB Leasing d.o.o. Ljubljana (toliau – atsakovė) yra bendrovė, teikianti finansavimą transporto priemonių, įrangos ir nekilnojamojo turto naudojimui Slovėnijoje.
17.
2012 m. birželio 30 d. iš atsakovės išsinuomotas automobilis buvo pastatytas Zadaro (Kroatija) viešojoje gatvėje. Ši gatvė yra apibrėžtoje stovėjimo zonoje su pažymėtomis stovėjimo vietomis. Prieš pastatant automobilį reikalaujama įsigyti stovėjimo bilietą.
18.
Tą pačią dieną Obala i lučice d.o.o. (toliau – apeliantė), ribotos atsakomybės bendrovė, kurią Zadaro miestas įsteigė viešosioms motorinių transporto priemonių stovėjimo vietoms valdyti ir prižiūrėti, patikrino atsakovės išnuomotą automobilį dėl stovėjimo bilieto. Automobilyje stovėjimo bilieto nebuvo. Todėl apeliantė išdavė visos dienos stovėjimo bilietą (84 Kroatijos kunos (HRK), maždaug 13 EUR). Šis visos dienos stovėjimo bilietas niekada nebuvo apmokėtas.
19.
2013 m. liepos 1 d. Kroatijos Respublika įstojo į Europos Sąjungą.
20.
2017 m. vasario 20 d. apeliantė pradėjo nesumokėtos skolos už stovėjimą išieškojimą per Pulos (Kroatija) notarą, pateikdamas prašymą dėl vykdymo užtikrinimo pagal „autentišką dokumentą“. Šis dokumentas buvo išrašas iš apeliantės sąskaitų, kuriame buvo užfiksuota atsakovės nesumokėta skola.
21.
2017 m. kovo 8 d. notaras, remdamasis „autentišku dokumentu“, išdavė vykdomąjį raštą dėl 1825,25 HRK sumos (maždaug 282 EUR). Šią bendrą sumą sudarė neapmokėtas stovėjimo bilietas (84 HRK), iki tol vykdytos procedūros išlaidos (1235 HRK) ir „išlaidos, kurias galima numatyti“ (506,25 HRK). Tada vykdomasis raštas buvo įteiktas atsakovei registruotu laišku su gavimo patvirtinimu.
22.
Atsakovė ginčijo vykdomąjį raštą Trgovački sud u Pazinu (Pazino komercinių bylų teismas, Kroatija). Šis teismas nusprendė, kad neturi jurisdikcijos, ir perdavė bylą nagrinėti Trgovački sud u Zadru (Zadaro komercinių bylų teismas, Kroatija). Pastarasis teismas taip pat nusprendė, kad neturi jurisdikcijos, ir perdavė bylą nagrinėti Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Kroatijos Respublikos aukštesnysis komercinių bylų teismas), kad šis priimtų sprendimą.
23.
Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad išieškotina nominalioji suma yra nedidelė, jis taip pat pripažįsta, kad nacionaliniai teismai nagrinėja nemažai tokių bylų. Būtent tokiomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis Visoki trgovački sud (Apeliacinis komercinių bylų teismas, Kroatija) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.
Ar notarai yra įgalioti įteikti dokumentus pagal [Reglamentą Nr. 1393/2007], kai jie praneša apie savo sprendimus tais atvejais, kai netaikomas Reglamentas Nr. 1215/2012, turint omenyje, kad Kroatijoje notarai, vykdantys pagal nacionalinę teisę jiems suteiktus įgaliojimus „autentišku dokumentu“ grindžiamuose priverstinio vykdymo procesuose, nepatenka į „teismo“ sąvoką, kaip ji suprantama pagal Reglamentą Nr. 1215/2012? Kitaip tariant, turint omenyje, kad notarai nepatenka į „teismo“ sąvoką, kaip ji suprantama pagal Reglamentą Nr. 1215/2012, ar, naudodamiesi jiems pagal nacionalinę teisę suteiktais įgaliojimais „autentišku dokumentu“ grindžiamuose priverstinio vykdymo procesuose, jie gali taikyti Reglamente [Nr. 1393/2007] nustatytas dokumentų įteikimo taisykles?
2.
Ar automobilio stovėjimas gatvėje ir viešajame kelyje, kai teisė rinkti rinkliavą suteikta pagal Zakon o sigurnosti prometa na cestama (Kelių saugumo įstatymą) ir teisės aktus, reglamentuojančius savivaldybės veiklą kaip valstybės valdžios institucijos veiklą, gali būti priskirtas civilinės teisės klausimams, kaip tai suprantama pagal [Reglamentą Nr. 1215/2012], kuriame reglamentuojamas teismų jurisdikcijos klausimas ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimas ir vykdymas, ypač atsižvelgiant į tai, kad už automobilio stovėjimą be stovėjimo bilieto arba su negaliojančiu bilietu nedelsiant reikalaujama sumokėti už dienos bilietą, tarsi jis būtų išstovėjęs visą dieną, neatsižvelgiant į tikslų laiką, kurį stovėjo, o tai reiškia, kad ši dienos bilieto rinkliava turi sankcijos pobūdį, be to, kai kuriose valstybėse narėse toks automobilių stovėjimas laikomas eismo taisyklių pažeidimu?
3.
Ar minėtos rūšies bylose dėl automobilių stovėjimo gatvėje ir viešuosiuose keliuose, kai teisė rinkti rinkliavą suteikiama pagal Kelių saugumo įstatymą ir teisės aktus, reglamentuojančius savivaldybės veiklą kaip viešosios valdžios institucijos veiklą, teismai gali įteikti dokumentus atsakovams kitoje valstybėje narėje pagal [Reglamentą Nr. 1393/2007]?
Jei, remiantis minėtais klausimais, būtų pripažinta, kad šis automobilių stovėjimo klausimas gali būti civilinės bylos dalykas, pateikiami šie papildomi klausimai.
4.
Šioje byloje daroma prielaida, kad dėl minėto automobilio stovėjimo gatvės vietoje, pažymėtoje tam tikrais horizontaliais ir (arba) vertikaliais ženklais, sudaroma sutartis, t. y. laikoma, kad sutartis sudaroma pastačius automobilį, ir kad, jei už automobilį nesumokama pagal nustatytą valandinį stovėjimo tarifą, turi būti sumokama už visą dieną. Todėl kyla klausimas, ar ši prielaida, jog pastačius automobilį sutartis laikoma sudaryta ir duodamas sutikimas sumokėti už dienos bilietą, jeigu jis neperkamas pagal valandinį automobilių stovėjimo tarifą arba jeigu jame nurodytas stovėjimo laikas yra pasibaigęs, prieštarauja pagrindinėms nuostatoms dėl paslaugų teikimo, numatytoms Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 56 straipsnyje ir kitose ES acquis nuostatose.
5.
Šiuo atveju automobilis buvo paliktas stovėti Zadare (Kroatija), todėl esama sąsajos tarp šios sutarties ir Kroatijos teismų. Tačiau ar šis automobilio stovėjimas yra „paslauga“, kaip tai suprantama pagal Reglamento [Nr. 1215/2012] 7 straipsnio 1 dalį, atsižvelgiant į tai, kad paslaugos sąvoka reiškia, kad paslaugą teikianti šalis vykdo apibrėžtą veiklą, t. y. ta šalis vykdo konkrečią veiklą už atlygį. Taigi kyla klausimas, ar vien tokia apeliantės veikla gali būti laikoma paslauga? Jei pagal Reglamento [Nr. 1215/2012] 7 straipsnio 1 dalį Kroatijos teismai neturi specialiosios jurisdikcijos, jurisdikcija nagrinėti bylą tenka atsakovo nuolatinės buveinės vietos teismui.
6.
Ar automobilio stovėjimas gatvėje ir viešajame kelyje, kai teisė rinkti rinkliavą suteikiama pagal Kelių eismo saugumo įstatymą ir teisės aktus, reglamentuojančius savivaldybės veiklos vykdymą kaip valdžios institucijos veiklą, ir rinkliava renkama tik už stovėjimą tam tikru dienos laikotarpiu, laikytinas nekilnojamojo turto nuomos sutartimi pagal Reglamento [Nr. 1215/2012] 24 straipsnio 1 dalį?
7.
Jeigu minėta prielaida, kad automobilių stovėjimas reiškia sutarties sudarymą (ketvirtasis prejudicinis klausimas), šiuo atveju negali būti taikoma, ar šis parkavimo būdas, kai įgaliojimai rinkti rinkliavą už automobilių stovėjimą suteikiami pagal Kelių eismo saugumo įstatymą, pagal kurį numatyta, kad asmenys, iš anksto neįsigiję bilieto už stovėjimo laiką arba pasibaigus biliete nurodytam stovėjimo laikui, turi įsigyti dienos bilietą, gali būti laikomas susijęs su civilinės teisės pažeidimu, deliktu arba kvazideliktu, kaip tai suprantama pagal Reglamento [Nr. 1215/2012] 7 straipsnio 2 dalį?
8.
Šiuo atveju nagrinėjamas automobilio stovėjimo įvykis susiklostė prieš Kroatijos Respublikai įstojant į Europos Sąjungą, konkrečiai – 2012 m. birželio 30 d. 13.02 val. Kyla klausimas, ar taikytini reglamentai, pagal kuriuos nustatoma taikytina teisė, t. y. Reglamentas Nr. 593/2008 arba Reglamentas Nr. 864/2007, atsižvelgiant į jų galiojimą laiko atžvilgiu.
Jei Europos Sąjungos Teisingumo Teismas turi jurisdikciją atsakyti dėl materialinės teisės taikymo, pateikiamas šis klausimas.
9.
Ar darant prielaidą dėl sutarties sudarymo taip pastačius automobilį ir duoto sutikimo mokėti visos dienos bilieto kainą, kai neperkamas bilietas pagal valandinį stovėjimo tarifą arba kai jame nurodytas stovėjimo laikotarpis pasibaigia, prieštaraujama pagrindinėms nuostatoms dėl paslaugų teikimo, įtvirtintoms SESV 56 straipsnyje ir kitose Europos Sąjungos acquis nuostatose, neatsižvelgiant į tai, ar automobilio savininkas yra fizinis, ar juridinis asmuo? Kitaip tariant, ar siekiant nustatyti taikytiną materialinę teisę šioje byloje galima taikyti Reglamento Nr. 593/2008 4 straipsnio nuostatas (žinant, kad byloje nėra įrodymų, jog bylos šalys pasiekė susitarimą dėl taikytinos teisės)?
–
Jei laikoma, kad sudaroma sutartis, ar šioje byloje kalbama apie paslaugų teikimo sutartį, t. y. ši automobilio stovėjimo sutartis gali būti laikoma paslauga, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 593/2008 4 straipsnio 1 dalies b punktą?
–
Papildomai, ar šis stovėjimas gali būti laikomas nuomos sutartimi pagal Reglamento Nr. 593/2008 4 straipsnio 1 dalies c punktą?
–
Papildomai, jeigu šiam automobilio stovėjimui būtų taikomos Reglamento Nr. 593/2008 4 straipsnio 2 dalies nuostatos, kyla klausimas dėl šioje byloje nagrinėjamos veiklos esmės, atsižvelgiant į tai, kad apeliantė iš tikrųjų tik pažymi automobilių stovėjimo aikštelės ribas ir renka automobilių stovėjimo rinkliavą, o atsakovė pastato automobilį ir sumoka už automobilio stovėjimą. Iš esmės, jei apeliantės veikla būtų pripažinta esmine, būtų taikoma Kroatijos teisė, tačiau jei esmine būtų pripažinta atsakovės veikla, būtų taikoma Slovėnijos teisė. Tačiau atsižvelgiant į tai, kad teisė rinkti automobilio stovėjimo rinkliavas šiuo atveju reglamentuojama Kroatijos teisėje, su kuria nagrinėjama sutartis yra labiau susijusi, ar Reglamento Nr. 593/2008 4 straipsnio [3] dalies nuostatos taip pat gali būti taikomos šioje byloje?
–
Jei būtų pripažinta, kad kalbama apie Reglamente Nr. 864/2007 nurodytą nesutartinę prievolę, ar dėl šios nesutartinės prievolės gali būti padaroma žala, dėl ko taikytina teisė būtų nustatoma pagal Reglamento Nr. 864/2007 4 straipsnio 1 dalį?
–
Papildomai, ar toks automobilio stovėjimas galėtų būti laikomas neteisėtu praturtėjimu, dėl ko taikytina teisė turi būti nustatoma pagal Reglamento Nr. 864/2007 10 straipsnio 1 dalį?
–
Papildomai, ar toks automobilio stovėjimas galėtų būti laikomas negotiorum gestio, dėl ko taikytina teisė turi būti nustatoma pagal Reglamento Nr. 864/2007 11 straipsnio 1 dalį?
–
Papildomai, ar toks automobilio stovėjimas galėtų būti laikomas atsakovės atsakomybe culpa in contrahendo, dėl ko taikytina teisė turi būti nustatoma pagal Reglamento Nr. 864/2007 12 straipsnio 1 dalį?“
24.
Rašytines pastabas šioje byloje pateikė apeliantė, Vokietijos ir Kroatijos vyriausybės, taip pat Europos Komisija. Visos šalys, išskyrus Vokietijos vyriausybę, taip pat Slovėnijos vyriausybė atsakė į Teisingumo Teismo raštu joms pateiktus klausimus.
IV. Analizė
25.
Atsižvelgdamas į Teisingumo Teismo prašymą, analizuosiu tik 1–3 ir 5–7 prejudicinius klausimus, kuriuos pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Šios išvados struktūra yra tokia, kaip nurodyta toliau. Pirmiausia pateiksiu glaustas pastabas dėl priimtinumo (A). Analizę dėl bylos esmės pradėsiu performuluodamas prejudicinius klausimus (B.1). Tada nagrinėsiu sąvoką „civilinės ir komercinės bylos“ pagal nauja redakcija išdėstytą Briuselio reglamentą ir Paslaugų reglamentą (B.2). Toliau nagrinėsiu klausimą, ar notarai Kroatijoje patys gali įteikti (pagal Paslaugų reglamentą) vykdomuosius raštus, parengtus pagal „autentišką dokumentą“ (B.3). Tada nagrinėsiu klausimą, ar automobilio stovėjimas pažymėtoje stovėjimo vietoje viešajame kelyje gali būti laikomas veiksmu, dėl kurio atsiranda „specialiosios“ arba „išimtinės“ jurisdikcijos pagrindas pagal nauja redakcija išdėstytą Briuselio reglamentą (B.4). Pabaigoje išnagrinėsiu šioje byloje iškylančius platesnius, struktūrinius klausimus (C).
A. Priimtinumas
1.
Sąjungos teisės taikytinumas „ratione temporis“
26.
Automobilis buvo pastatytas 2012 m. birželio 30 d.2013 m. liepos 1 d. Kroatija įstojo į Europos Sąjungą. 2017 m. kovo 8 d. buvo išduotas vykdomasis raštas.
27.
Dėl priežasčių, kurias išsamiai nurodžiau savo išvadose bylose Nemec ir Pula Parking (
5
), kuriose Teisingumo Teismas pritarė tokiam požiūriui (
6
), Sąjungos teisės taikytinumo ratione temporis klausimo tokiose bylose, kaip šios, nekyla. Tai, kad (materialinis) reikalavimo pagrindas atsirado dar prieš valstybei narei įstojant į Europos Sąjungą, nėra lemiama. Šiuo klausimu svarbu pažymėti tai, kad priverstinio išieškojimo procedūra dėl šio reikalavimo buvo pradėta po Kroatijos įstojimo į Sąjungą, taigi akivaizdu, kad ji patenka į procedūrinių taisyklių ir taisyklių, kurios galimai taikomos ratione materiae, taikymo sritį laiko atžvilgiu, ir kad Teisingumo Teismui pateikti klausimai susiję su šių procedūrinių taisyklių išaiškinimu.
28.
Kadangi šioje byloje nagrinėjamu atveju akivaizdu, kad taip ir yra, Teisingumo Teismas turi jurisdikciją ratione temporis atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus.
2.
Klausimų, susijusių su bylos esme, priimtinumas
29.
Komisija pažymi, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, susidūręs su dviejų žemesnės instancijos teismų jurisdikcijos kolizija savo teisinėje sistemoje, gali pateikti tik tuos klausimus, kurie leistų jam išspręsti iškilusias jurisdikcijos problemas. Ir atvirkščiai, jis negali to padaryti, kalbant apie klausimus, susijusius su šios bylos esme. Tai reiškia, kad 1 klausimas ir 3 klausimo pirma dalis (kuriais siekiama sužinoti, ar notarai Kroatijoje gali įteikti „teisminius ir neteisminius dokumentus“), turėtų būti laikomi nepriimtinais. Nacionaliniu lygmeniu šioje byloje dar neprieita iki nagrinėjimo iš esmės etapo, nes prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pirmiausia reikia išspręsti jurisdikcijų koliziją, dėl kurios jame iškelta byla. Taigi šalys dar neturėjo galimybės pareikšti savo pozicijos kai kuriais iš šių klausimų.
30.
Suprantu Komisijos argumentus. Vis dėlto laikausi kitokios nuomonės.
31.
Pirma, bylose, susijusiose su nauja redakcija išdėstytu Briuselio reglamentu, kaip ir bet kurioje kitoje jurisdikcijos sistemoje, paprastai bylos esmė yra persipynusi su jurisdikcija. Dažnai vertinant jurisdikciją pirmiausia reikia atlikti pirminę, įžvalgią bylos esmės analizę. Šiuo požiūriu abu klausimus gana sunku atskirti. Net jei tai būtų įmanoma, 1 klausimas ir 3 klausimo pirma dalis aiškiai susiję su pagrindinės bylos faktinėmis aplinkybėmis ir tikslu, todėl apskritai nelieka už prejudicinio sprendimo procedūros ribų.
32.
Antra, nacionaliniame teisme nagrinėjamos bylos etapas nėra tas kriterijus, pagal kurį vertinami prašymai priimti prejudicinį sprendimą. SESV 267 straipsnis yra bendradarbiavimo priemonė, pagal kurią visiems pateiktiems klausimams paprastai taikoma svarbos prezumpcija, nors taikomi tam tikri apribojimai (
7
). Tokiomis aplinkybėmis tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas atsakingas už sprendimo priėmimą ir Teisingumo Teismui pateiktų prejudicinių klausimų poreikį bei svarbą (
8
). Vadinasi, reikia daryti prielaidą, kad nacionalinis teismas nustatė kertinį poreikį, kad Teisingumo Teismas pateiktų gaires siekiant veiksmingo šių klausimų išsprendimo (
9
).
33.
Tuo remdamasis, siūlau 1 ir 3 prejudicinius klausimus pripažinti priimtinais, nors iš tiesų juos kartu su kitais klausimais reikėtų šiek tiek performuluoti.
B. Dėl esmės
1.
Klausimai ir jų pateikimo tvarka
34.
Skaitant 1–3 ir tada 5–7 klausimus atsižvelgiant į nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, atrodytų, kad ši byla iš esmės susijusi su trimis kertiniais Sąjungos tarptautinės privatinės teisės elementais. Pirmasis susijęs su reikalavimo sumokėti už neapmokėtą stovėjimo bilietą turiniu ir pobūdžiu (2 klausimas ir 3 klausimo antra dalis). Kyla klausimas, ar šios skolos išieškojimas yra ginčas, susijęs su „civilinėmis ir komercinėmis bylomis“. Antrasis elementas susijęs su reikalavimo vykdymo užtikrinimu ir procedūra atsižvelgiant į konkrečias Kroatijos teisės aplinkybes (1 klausimas ir 3 klausimo pirma dalis). Visų pirma ar notarai Kroatijoje gali įteikti vykdomuosius raštus, parengtus pagal „autentišką dokumentą“ pagal Paslaugų reglamentą? Trečiasis elementas susijęs su teismu, turinčiu jurisdikciją nagrinėti reikalavimą (5–7 klausimai). Kalbant konkrečiai, ar pagal nauja redakcija išdėstytą Briuselio reglamentą yra specialusis jurisdikcijos pagrindas, kuriam būtų galima priskirti skolos už neapmokėtą stovėjimo bilietą išieškojimą, taip suteikiant jurisdikciją kitos valstybės narės nei skolininko nuolatinės gyvenamosios vietos valstybė narė teismams?
35.
Atsižvelgdamas į tokį šioje išvadoje nagrinėjamų klausimų supratimą, šiek tiek pakeisiu pateiktų klausimų tvarką. 2 klausimas ir 3 klausimo antra dalis susiję su taikymo sritimi. Todėl juos nagrinėsiu pirmiausia. Šie klausimai iš esmės gali būti performuluoti taip: ar šios bylos aplinkybės patenka į civilinių ir komercinių bylų sąvoką, kaip ji suprantama pagal nauja redakcija išdėstytą Briuselio reglamentą ir Paslaugų reglamentą. Tada nagrinėsiu 1 klausimą ir 3 klausimo pirmą dalį, kuriais klausiama dviejų dalykų: i) ar notarai Kroatijoje gali perduoti „teisminius dokumentus“; ir ii) ar pagal Paslaugų reglamentą jie gali (jeigu apskritai gali) perduoti tik „neteisminius dokumentus“. Galiausiai nagrinėsiu 5–7 klausimus, kuriuos siūlau performuluoti, siekiant įvertinti, ar automobilio stovėjimas pažymėtoje stovėjimo vietoje viešajame kelyje galėtų būti laikomas veiksmu, dėl kurio atsiranda „specialioji“ arba „išimtinė“ jurisdikcija, kaip tai suprantama pagal nauja redakcija išdėstytą Briuselio reglamentą.
2.
2 klausimas ir 3 klausimo antra dalis
36.
2 klausimu ir 3 klausimo antra dalimi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar šios bylos aplinkybės patenka į civilinių ir komercinių bylų sąvoką, kaip ji suprantama pagal nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento 1 straipsnio 1 dalį ir Paslaugų reglamento 1 straipsnio 1 dalį.
37.
Bylos šalių ir įstojusių į bylą šalių nuomonės šiuo klausimu skiriasi. Vokietijos ir Slovėnijos vyriausybių nuomone, ši byla nepatenka į „civilinių ir komercinių bylų“ sąvoką. Jų nuomone svarbi yra įgaliojimų, kuriuos įgyvendinant buvo sudaryta sutartis ir kurių vykdymas užtikrinamas šioje byloje nagrinėjamu atveju, kilmę. Tai yra viešieji įgaliojimai žymėti ir valdyti viešąsias automobilių stovėjimo vietas ir kontroliuoti stovėjimo jose sąlygas. Apeliantė, Kroatijos vyriausybė ir Komisija laikosi priešingos nuomonės. Jų nuomone, lemiamas elementas nustatant „civilines ir komercines bylas“ yra ne įgaliojimų kilmė, o jų įgyvendinimo tvarka.
38.
Atsakydamas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus, pirmiausia sieksiu nustatyti kriterijų arba bent vyraujančią poziciją Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, susijusią su civilinių ir komercinių bylų sąvoka (a). Išsiaiškinęs, kuriam požiūriui, mano nuomone, reikėtų teikti pirmenybę, taikysiu jį šios bylos aplinkybėms (b).
a)
Jurisprudencija dėl civilinių ir komercinių bylų sąvokos
39.
Civilinių ir komercinių bylų sąvoka yra įprastas atspirties taškas apibrėžiant teisės aktų, priimtų naudojantis įgaliojimais, (dabar) numatytais SESV V antraštinėje dalyje, taikymo sritį (
10
).
40.
Vis dėlto nė viename iš šių teisės aktų nepateikta pozityvios civilinių ir komercinių bylų sąvokos apibrėžties (
11
). Todėl Teisingumo Teismui teko atsižvelgiant į kiekvieną konkretų atvejį nustatyti, ar jo nagrinėjamos aplinkybės susijusios su „civilinėmis ir komercinėmis bylomis“ (
12
).
41.
Tai neišvengiamai lėmė kazuistinį tokios jurisprudencijos pobūdį ir kartais teisinio saugumo stoką ribiniais atvejais. Turint omenyje tai, kad abiejų šių teisės aktų tikslas yra bendras, toks rezultatas yra šiek tiek ironiškas. Juk pirmiausia jais siekiama užtikrinti teisinį saugumą, nustatant vienodas taisykles, susijusias su jurisdikcijų kolizija, ir paprastinant teismo sprendimų formalumus, jų įteikimą ir vykdymą vidaus rinkoje.
42.
Taigi kokie požiūriai yra vyraujantys? Galbūt, atsižvelgiant į tai, kad civilinių ir komercinių bylų sąvoka iš tiesų yra universali visiems Sąjungos tarptautinės privatinės teisės aktams, būtų naudinga pirmiausia nagrinėti „Briuselio sistemą“ (1), o tada Paslaugų reglamentą ir kitas „V antraštinės dalies“ nuostatas (2).
1) Briuselio sistema
43.
Briuselio sistemą sudaro penki teisės aktai (
13
). Kadangi kiekvienas iš jų susijęs su jurisdikcijų kolizija teisiniuose ginčuose „civilinėse ir komercinėse bylose“ (
14
), Teisingumo Teismas siekia šią sąvoką aiškinti vienodai (
15
). Vis dėlto yra du, gal net trys požiūriai į civilinių ir komercinių bylų sąvoką, atsižvelgiant į tai, koks elementas laikomas lemiamu. Turbūt aiškiausia būtų išskirti „dalyku“ (i) arba „teisiniu santykiu“ (ii) grindžiamus požiūrius.
i) „Dalyku“ grindžiamas požiūris
44.
„Dalyku“ grindžiamas požiūris į sąvokos „civilinės ir komercinės bylos“ aiškinimą įtvirtintas dviejų (papildomų) krypčių jurisprudencijoje. Pagal pirmosios krypties jurisprudenciją, daugiausia suformuotą ankstesniais Teisingumo Teismo sprendimais, sąvoka „civilinės ir komercinės bylos“ aiškinama labiau savarankiškai ir lyginamuoju aspektu (
16
). Ją aiškinant remiamasi valstybių narių sistemų bendrumais.
45.
Puikus tokio požiūrio pavyzdys yra Sprendimas Rüffer. Ta byla buvo susijusi su vykdymo užtikrinimo veiksmais, kurių imtasi prieš Vokietijos asmenį dėl išlaidų, susijusių su sudužusio laivo liekanų pašalinimu iš upės Nyderlanduose. Tikėtina, būdamas nemažai paveiktas tikrai lyginamojo, induktyvaus vertinimo, kurį pateikė generalinis advokatas J.-P. Warner (
17
), Teisingumo Teismas konstatavo, kad „pagal bendruosius principus, kylančius iš valstybių narių nacionalinių teisinių sistemų“, viešųjų vandens kelių valdymas, įskaitant nuolaužų šalinimą, laikomas viešosios valdžios įgyvendinimu (
18
). Todėl ieškinys nepateko į civilinių ir komercinių bylų sąvoką, kaip ji suprantama pagal Briuselio konvenciją (
19
). Į tai, kad ginčas buvo pradėtas pagal Nyderlandų civilinę teisę, nebuvo atsižvelgta (
20
).
46.
Taigi Sprendime Rüffer dėl savarankiško civilinių ir komercinių bylų sąvokos pobūdžio Briuselio sistemos tikslais buvo galima pakeisti valstybėje narėje priimtą kitokį institucinį sprendimą. Panašus bylos „priskyrimo“ pagal valstybių narių nacionalinę teisę lyginamasis vertinimas (net jeigu valstybių narių pateikti argumentai, taigi, ir induktyvūs motyvai nebuvo vienodi), taip pat remiantis Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencija, buvo pateiktas, pavyzdžiui, sprendimuose Lechouritou ir Sonntag (
21
).
47.
Vėliau Teisingumo Teismas laipsniškai keitė kryptį. Nors niekada nebuvo paaiškintas toks pokytis, taip galėjo nutikti dėl paprasčiausio pragmatizmo: kaip pažymėjo generalinė advokatė V. Trstenjak, „lyginamasis požiūris“ galbūt jau atgyveno dėl skirtingų organizavimo formų ir aplinkybės, kad valstybių narių nacionalinių teisinių sistemų yra daug (
22
).
48.
Vietoj jos pradėta formuoti antrosios krypties jurisprudencija. Formuojant šią kryptį atsižvelgiama į nacionalinę teisę, susijusią su nagrinėjamu dalyku (
23
). Vis dėlto atrodo, kad Teisingumo Teismas neprisiriša vien prie nacionalinės teisės: Sprendime flyLAL-Lithuanian Airlines nagrinėdamas ieškinį, kuriuo buvo prašoma atlyginti žalą, patirtą dėl EB 81 ir 82 straipsnių (dabar – SESV 101 ir 102 straipsniai) pažeidimo, Teisingumo Teismas priskyrė ginčą „civilinėms ir komercinėms byloms“, regis, remdamasis Sąjungos teise, papildomai nevertindamas Latvijos nacionalinės teisės (
24
).
49.
Nors, žinoma, tai yra tik bendra tendencija, kuri turi išimčių, ir toliau išlaikyta pozicija, kad tai yra „savarankiška“ Sąjungos teisės sąvoka. Vis dėlto, kaip yra ir daugelyje kitų Sąjungos teisės sričių, ypač Sąjungoje, kurią sudaro 27 valstybės narės, tikras lyginamasis vertinimas vis siaurėjo. Vietoj to „savarankiškas“ praktiškai ėmė vis dažniau reikšti „kaip apibrėžta nagrinėjamoje valstybėje narėje, nebent vyksta kažkas labai neįprasto“.
ii) „Teisiniu santykiu“ grindžiamas požiūris
50.
Atrodo, kad „teisiniu santykiu“ grindžiamas požiūris kilo iš Sprendimo Henkel (
25
). Laikantis šio požiūrio, siekiama išsiaiškinti, ar ieškinys Teisingumo Teisme susijęs su vienašaliu viešosios valdžios galių naudojimu esant konkretiems teisiniams santykiams tarp šalių.
51.
Šiuo tikslu Teisingumo Teismas vadovaujasi dviem plačiais rodikliais. Pirma, jis apibrėžia „referencinį pagrindą“, siekdamas nustatyti įprastas teisės normas, taikytinas santykiams tarp privačių asmenų. Šiuo tikslu jis atsižvelgia į: i) „pareikšto ieškinio pagrindą“; ir ii) „jo pateikimo sąlygas“ pagal atitinkamą valstybės narės nacionalinę teisę (
26
). Antra, jis vertina, ar nagrinėjamas ginčas kilo dėl vienašališko pasinaudojimo viešosios valdžios galiomis ne pagal minėtą „referencinį pagrindą“ (
27
).
52.
Pastaraisiais metais remiamasi ir „dalyku“, ir „teisiniu santykiu“ grindžiamu požiūriu, jurisprudencijoje neteikiant pirmenybės nė vienam iš šių metodų. Iš tiesų turėčiau pažymėti, kad naujausiame Teisingumo Teismo sprendime šie požiūriai konkrečiai nurodomi kaip alternatyvūs (
28
).
2) Paslaugų reglamentas ir kitos „V antraštinės dalies“ nuostatos
53.
Sprendimas Fahnenbrock yra vienintelis sąvokos „civilinės ir komercinės bylos“, kaip ji vartojama Paslaugų reglamento 1 straipsnio 1 dalyje, aiškinimo precedentas. Toji byla buvo susijusi su fizinių asmenų ieškiniu dėl vienašališko Graikijos valstybės obligacijų restruktūrizavimo atgaline data. Siekdamas nustatyti, ar šis klausimas patenka į Paslaugų reglamento taikymo sritį, Teisingumo Teismas taikė „teisiniu santykiu“ grindžiamą požiūrį, cituodamas Briuselio sistemos jurisprudenciją, kad po preliminaraus įrodymų tyrimo nustatytų, ar šalių tarpusavio santykiui buvo akivaizdžiai būdingas viešosios valdžios galių naudojimas (
29
). Remdamasis jam pateiktais įrodymais, kurie, reikia pripažinti, nebuvo išsamūs, Teisingumo Teismas nusprendė, kad taip nebuvo (
30
).
54.
Kalbant apie jurisprudenciją, susijusią su kitomis „V antraštinės dalies“ nuostatomis (
31
), rezultatas yra nykus: šiose priemonėse nepateikta jokios pozityvios civilinių ir komercinių bylų sąvokos apibrėžties (
32
) ir Teisingumo Teismas dar turi pateikti gaires dėl šios sąvokos, kaip ji vartojama tokiuose teisės aktuose, aiškinimo (
33
).
3) Sąvokos „civilinės ir komercinės bylos“ apibrėžimas
55.
Ši išvada nėra nei pirma, nei paskutinė, kurioje keliamas klausimas, kaip aiškinti sąvoką „civilinės ir komercinės bylos“ pagal Briuselio sistemą ir už jos ribų remiantis kazuistine Teisingumo Teismo jurisprudencija. Neabejoju, kad išvada tikrai negali konkuruoti su išsamiu akademiniu sisteminimu ir kvalifikavimu šiuo klausimu. O ir neturėtų.
56.
Vis dėlto labai svarbu išsamiau pasvarstyti, kokiu kriterijumi reikėtų remtis ribiniais atvejais, kaip antai tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis pagrindinėje byloje. Nustatytas kriterijus nulems rezultatą.
57.
Jeigu automobilių stovėjimo rinkliavų išieškojimą būtų nuspręsta vertinti pagal „dalyką“, susitelkiant į turinį, ir jeigu būtų primygtinai pabrėžiamas „savarankiškas“ sąvokos apibrėžties pagal Sąjungos teisę pobūdis, galbūt pasitelkiant lyginamąją apžvalgą, kuria remiantis būtų teigiama, kad šiuo klausimu egzistuoja tam tikri valstybėms narėms bendri bendrieji principai, tada galbūt būtų galima konstatuoti, kad ne taip jau ir mažai kitų valstybių narių, galbūt net daugumoje jų, automobilių stovėjimo vietų valdymas mieste ir baudų už automobilių stovėjimą be bilieto skyrimas būtų administracinė veikla. Ir atvirkščiai, vertinant pagal dalyką, kai kaip atspirties tašku remiamasi valstybėje narėje padarytu nacionaliniu pasirinkimu, tikriausiai eitų kalba apie civilinę bylą, nes Kroatija, o gal ir kai kurios kitos valstybės narės, nusprendė priskirti tokius santykius civiliniams santykiams, ir galbūt Sąjungos požiūriu toks teisėkūros sprendimas nebūtinai būtų neįmanomas per se. Taikant „teisiniu santykiu“ grindžiamą požiūrį ir susitelkiant į esamus institucinius įgaliojimus, atrodo, kad ginčas priskirtinas „civilinėms ir komercinėms byloms“. Galiausiai kol kas neaišku, kaip veiktų toks kriterijus, pagal kurį „dalykas“ ir „teisinio santykio pobūdis“ būtų laikomi alternatyviais kriterijais (
34
), nes juos galima vertinti kaip tokius, dėl kurių šioje byloje išryškėtų skirtingos kryptys.
58.
Atliekant tokį vertinimą svarbiausia nustatyti, ar procedūriniuose arba materialiniuose santykiuose, kuriais grindžiamas ginčas, naudojamasi viešosios valdžios galiomis (
35
). Vis dėlto situaciją sunkina jau vien tai, kad yra alternatyvūs požiūriai: šalis, kuriai kyla klausimas, ar jos ginčui gali būti taikoma Sąjungos teisėje numatyta supaprastinta teismo sprendimų pripažinimo ar dokumentų įteikimo sistema, tikriausiai negalės patikimai nuspręsti, kuriuo požiūriu jai derėtų remtis siekiant įvertinti, ar jos ginčas priskirtinas „civilinėms ir komercinėms byloms“, kaip tai suprantama pagal minėtus teisės aktus.
59.
Siūlyčiau pirmiausia remtis „teisiniu santykiu“ grindžiamu požiūriu. Mano nuomone, šis požiūris patikimiausiai atlieka tarsi geležinkelio iešmo darbą, kai su jo pagalba nuo vieno procedūrinio etapo pereinama prie kito, ieškant „tinkamo“ institucinio kelio valstybėje narėje preliminariuoju jurisdikcijos etapu.
60.
Pirma, „teisinio santykio pobūdžiu“ grindžiamas požiūris leidžia geriausiai suprasti, ką iš tikrųjų reikia daryti: pagal Briuselio sistemą, taip pat kai kurias kitas horizontalaus bendradarbiavimo civilinėse, baudžiamosiose ar administracinėse bylose sistemas Europos Sąjungoje, jurisdikcijos etapu reikalaujama nustatyti atitinkamus institucinius partnerius tam tikriems klausimams kiekvienoje valstybėje narėje. Negalima neįvertinti gebėjimo nustatyti panašią kompetenciją ir įgaliojimus turinčias institucijas, kurios galėtų, vadinasi, ir turėtų bendradarbiauti pagal konkrečią sistemą. Juo nesiekiama netiesiogiai suderinti dalyko.
61.
Vertinant šiuo požiūriu, būtų šiek tiek keista, jeigu dalykas, kuris nėra suderintas nagrinėjama priemone ir netgi teigiamai neapibrėžtas, būtų laikomas pagrindiniu kriterijumi priskiriant (arba kaip priemonė pakeisti) tai, kas iš esmės yra valstybės narės institucinė kompetencija (
36
).
62.
Antra, labiau susitelkus į tikslų nagrinėjamo santykio pobūdį vaizdas taptų ryškesnis ir aiškesnis, visų pirma jeigu santykių yra keletas. Tokiomis aplinkybėmis atrodo, kad Teisingumo Teismas atskiria lemiamą jo nagrinėjamo ginčo santykį nuo bet kokių „galutinių“ ar „pradinių“ santykių, ką būtų sunku padaryti laikantis „dalyku“ grindžiamo požiūrio (
37
). Taigi „teisiniu santykiu“ grindžiamas požiūris taip pat labiau pasiteisina sprendžiant kompleksinius ginčus.
63.
Trečia, tais atvejais, kai valstybei narei pateikiamas prašymas dėl vykdymo užtikrinimo, galbūt nulemtas nesąžiningo ginčo „formavimo“ pagal nacionalinę teisę, arba jeigu jame pateikiamos tam tikros kategorijos ar klišės, kurios prašomajai valstybei narei tiesiog nepriimtinos, visada galima pasinaudoti esminiu ex post„avariniu stabdžiu“ – viešosios tvarkos pažeidimu (
38
). Vis dėlto, kalbant apie sąvokos „civilinės ir komercinės bylos“ taikymo sritį, kuri galiausiai yra jurisdikcijos klausimas, Teisingumo Teismas reikalauja šią sąvoką aiškinti plačiai (
39
).
64.
Ketvirta, pripažįstu, kad susitelkimas į „teisiniu santykiu“ grindžiamą požiūrį yra labai palankus tikrai savarankiškos Sąjungos teisės sąvokos „civilinės ir komercinės bylos“, kuri neturėtų priklausyti vien nuo nacionalinės teisės, buvimui (
40
). Teisinio santykio pobūdžio analizė iš tiesų daugiausia grindžiama funkcijomis ir įgaliojimais, pagal nacionalinę teisę priskiriamais viešosios valdžios veiksmams ir sritims. Galbūt ironiška, kad todėl ši analizė nėra taip lengvai suderinama su „savarankiškos“ sąvokos „civilinės ir komercinės bylos“ idėja kaip pirmoji, „dalyku“ grindžiamo požiūrio kryptis, kurios dabar atsisakyta (
41
).
65.
Vis dėlto turiu pripažinti, kad tokia perspektyva manęs pernelyg negąsdina, nes niekad netikėjau, kad konkrečiomis Briuselio sistemos aplinkybėmis kada nors egzistavo toks tikrai savarankiškos Sąjungos apibrėžties unikumas. Tenka pripažinti egzistuojant „savarankiškų – nelabai savarankiškų“ sąvokų, kurios pačios neturi realaus „korpuso“ (kaip ir šioje byloje nagrinėjama civilinių ir komercinių bylų sąvoka), problemą. Jos tik tarsi „prisikabina“ prie konkrečioje nacionalinėje teisinėje sistemoje numatytos struktūros, galbūt išskyrus visiškai skandalingų nacionalinių teisėkūros sprendimų atvejus, ir keičia savo „pavidalą“, kuris priklauso nuo nacionalinės teisės ir nagrinėjamo ginčo. Vis dėlto, nors tokios išvados išryškina vaizdą, pagal esamą teisės aktų sistemą, kurioje trūksta pozityvios sąvokos „civilinės ir komercinės bylos“ apibrėžties, vienos priimtinos šios sąvokos reikšmės nėra.
66.
Vis dėlto, galiausiai, penkta, vertinant viešosios valdžios galias gali padėti toliau nurodytos „rodyklės“, siejamos su „teisinio santykio pobūdžiu“ grindžiamu požiūriu. Nors tai nėra sąlygų sąrašas, jos vis dėlto atspindi jurisprudencijoje aptinkamus argumentus: i) pradėti nuo teisinio santykio, kuris apibūdina ginčą; ii) įvertinti jį atsižvelgiant į privatiems asmenims bendrai taikytiną sistemą; ir iii) nustatyti, ar ginčas kyla dėl vienašališko naudojimosi viešosios valdžios galiomis už šio įprasto „referencinio pagrindo“ ribų.
b)
Taikymas šiai bylai
67.
Siekdamas nustatyti, ar ši byla atitinka nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento ir Paslaugų reglamento 1 straipsnio 1 dalyje numatytus „taikymo srities“ reikalavimus, nagrinėsiu, ar pagrindinio „teisinio santykio“ pobūdis susijęs su „civilinėmis ir komercinėmis bylomis“ (1). Konstatavęs, kad taip iš tikrųjų yra, nagrinėsiu konkrečius kai kurių įstojusių į bylą šalių pažymėtus aspektus, visų pirma visos dienos automobilio stovėjimo bilietų įsigijimo reikalavimą ir papildomus mokesčius, susijusius su stovėjimo bilieto taisyklių pažeidimu, siekdamas įvertinti, ar dėl tokių aspektų toks teisinis santykis negalėtų patekti į nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento ir Paslaugų reglamento taikymo sritį (2).
1) Šalis siejančio teisinio santykio pobūdis
68.
Atsižvelgiant į šios išvados 66 punkte pateiktas „rodykles“, pirmiausia reikia išskirti teisinį santykį, kuriuo grindžiamas šis ginčas. Tai yra apeliantės ir atsakovės santykis, kuris bent iš pirmo žvilgsnio susijęs su sutartimi dėl stovėjimo. Iš tiesų tai ir yra ginčo pagrindas. Pagal jurisprudenciją (
42
) santykis, kurį reikia vertinti, yra ne „iš apačios į viršų“ tarp Zadaro miesto ir apeliantės, kaip skiriančiosios institucijos ir paskirtojo asmens.
69.
Toliau reikia nustatyti privatiems asmenims taikytiną sistemą, esant tokio pobūdžio santykiams. Kroatijos vyriausybė paaiškina, kad apeliantės ir atsakovei priklausančio automobilio vairuotojo sudaryta sutartis yra reglamentuojama privatinės teisės. Tada kartu su apeliante ši vyriausybė bendrai nurodo Zakon o parničnom postupku (Kroatijos civilinio proceso kodeksas), Zakon o obveznim odnosima (Prievolių įstatymas) ir Ovršni zakon (Priverstinio vykdymo įstatymas). Vis dėlto ji nenurodo taikytinų nuostatų. Todėl neįmanoma patikrinti, ar iš tokios privatinės teisės reglamentuojamos sutarties kylančios prievolės ir pasekmės yra būdingos civiline teise grindžiamam reikalavimui. Tai turi nustatyti nacionalinis teismas. Vis dėlto, kadangi teismo turimoje bylos medžiagoje nėra jokios informacijos, kuri rodytų priešingai, ir šios bylos tikslais atrodo pagrįsta daryti prielaidą, kad taip yra.
70.
Nustačius tokį referencinį pagrindą (ir jį pritaikius), toliau reikia nustatyti, ar šio ginčo materialiniai ar procedūriniai aspektai nukrypsta nuo šio pagrindo dėl akivaizdaus naudojimosi viešosios valdžios galiomis.
71.
Šiuo klausimu nė viena šalių ar įstojusių į bylą šalių nurodyta nuostata neleidžia teigti, kad bylai, dėl kurios pateiktas šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą, netaikomos privatiems asmenims galiojančios taisyklės ar kad jai būdingas kurios nors sutarties šalies (vienašalis) naudojimasis viešosios valdžios galiomis. Iš tiesų nėra jokios informacijos, kad po bilieto išdavimo apeliantė galėtų pati išduoti vykdomąjį raštą (
43
). Kaip Kroatijos vyriausybė patvirtino atsakydama į raštu pateiktą klausimą (nors, žinoma, tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), apeliantė turi kreiptis į kompetentingą notarą (arba teismą) lygiai taip pat kaip ir bet kuris kitas privatus asmuo.
72.
Atsižvelgiant į tokias aplinkybes, atrodo, kad nagrinėjamas (sutartinių) prievolių vykdymo užtikrinimas yra civilinės teisės dalykas (
44
).
73.
Žinoma, kaip pažymi Slovėnijos vyriausybė, nagrinėjamų vykdymo veiksmų pirminis šaltinis yra Zadaro miesto turimi viešosios valdžios įgaliojimai nustatyti automobilių stovėjimo vietas ir tvarką jo teritorijoje ir paskirti apeliantę valdyti šias automobilių stovėjimo vietas bei užtikrinti reikalavimų vykdymą.
74.
Vis dėlto, kaip teisingai pažymi Komisija, ne visada viešosios valdžios galių „iš apačios į viršų“ buvimas gali būti laikomas nulemiančiu sutartinių prievolių pobūdį „iš viršaus į apačią“. Šios sutartinės prievolės yra apeliantės ir atsakovės subjektinės prievolės (
45
), kai vykdymo užtikrinimo veiksmų imamasi pagal civilinę teisę ir, jeigu teisingai suprantu, apsiribojama tik šiomis subjektinėmis prievolėmis.
75.
Teismo turimoje bylos medžiagoje nėra jokios informacijos, kuri leistų manyti, kad šis vykdymo užtikrinimas yra kaip nors paveiktas Zadaro miesto acta iure imperii vien todėl, kad jis dalyvauja apeliantės nuosavybės struktūroje (
46
). Taip pat nėra jokios informacijos, kad apeliantė naudojasi viešosios valdžios galiomis Zadaro miesto vardu. Kroatijoje privatūs subjektai gali valdyti ir prižiūrėti tiek automobilių stovėjimo vietas, tiek pačią stovėjimo veiklą. Tai Kroatijos vyriausybė patvirtino raštu atsakydama į Teisingumo Teismo klausimą. Tai, ar tokia veikla vykdoma valstybinėje žemėje, ar ne, nekeičia iš jos kylančių sutartinių prievolių vykdymo užtikrinimo pobūdžio, jeigu šis vykdymas užtikrinamas pagal Kroatijos civilinę teisę ir nesinaudojant viešosios valdžios galiomis.
76.
Šiuo požiūriu apeliantė ir atsakovė veikia kaip du privatūs asmenys, naudodamiesi įgaliojimais, kuriais paprastai naudojasi tokie asmenys, todėl joms taikomos tos pačios procedūrinės taisyklės kaip ir visiems kitiems asmenims (
47
). Būtent todėl atrodo, kad šios bylos aplinkybėmis nenukrypstama nuo „referencinio pagrindo“.
77.
Dėl nurodytų priežasčių nustatant „teisinį santykį“ neatskleista jokių viešosios valdžios galių naudojimo požymių, todėl jurisdikcija pagal nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento ir Paslaugų reglamento 1 straipsnio 1 dalį yra nustatyta.
2) Dienos bilieto reikalavimas ir vienašališkos rinkliavos kaip naudojimosi viešosios valdžios galiomis rodikliai?
78.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, taip pat Vokietijos ir Slovėnijos vyriausybės laikosi nuomonės, kad įtakos minėtoms išvadoms gali turėti tai, kad šioje byloje yra „baudimo elementų“. Tai būtų papildomi mokesčiai, kuriuos reikia sumokėti. Jie taip pat teigia, kad reikalavimas apmokėti už dienos bilietą prilygsta sankcijai.
79.
Manęs šie nuogąstavimai šioje byloje nagrinėjamu atveju neįtikina.
80.
Svarbu priminti, kad nustatymas, ar ginčas susijęs su „civilinėms ir komercinėms byloms“, yra jurisdikcijos vertinimas. Būtent tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas Sprendime Pula Parking paaiškino, kad jurisdikcija buvo, atsižvelgiant į tai, kad nebuvo „nuobaudų, kurios galėtų būti laikomos taikytinomis remiantis <…> valdžios institucijos sprendimu“. Dar Teisingumo Teismas paaiškino, kad, kalbant apie bylos esmę, skola už automobilio stovėjimą „nėra baudžiamojo pobūdžio, taigi tai tik paprastas atlygis už suteiktą paslaugą“ (
48
).
81.
Apeliantė ir Kroatijos vyriausybė pažymi, kad dienos bilieto vertė nustatoma prieš naudojantis automobilių stovėjimo vieta, pažymėta vertikaliais ženklais ir skelbiama Zadaro miesto oficialiajame leidinyje. Taigi tai yra viena iš automobilio stovėjimo šioje vietoje sąlygų. Nors šios sąlygos ir yra vienašališkos, reikalavimas sumokėti už dienos bilietą galėtų būti laikomas tik dar viena „numatytąja sąlyga“, kuri yra įtraukta į automobilio stovėjimo sąlygas ir su kuria savaime sutinka atitinkamas asmuo. Šie įpareigojimai nebuvo nustatyti vienašališkai ar pakeisti dalyvaujant viešajam subjektui (
49
). Iš tiesų privačioje automobilių stovėjimo aikštelėje paprastai taikomos tos pačios numatytosios sąlygos. Kaip aiškina Kroatijos vyriausybė, todėl šios skolos už automobilio stovėjimą išieškojimas nesiskiria nuo bet kurios kitos privatinės teisės reglamentuojamos skolos išieškojimo. Jurisdikcinis „ryšys“ nenutraukiamas ir negalima daryti jokios prielaidos dėl naudojimosi viešosios valdžios galiomis.
82.
Kalbant apie papildomus mokesčius, atsiradusius dėl skolos už stovėjimą, išvada yra ta pati. Apeliantė ir Kroatijos vyriausybė pateikė išsamią informaciją apie šių išlaidų kilmę (
50
). Kroatijos vyriausybė, siekdama paaiškinti tokių sąlygų kilmę, taip pat nurodo Sprendimo dėl organizavimo 13 straipsnį. Žinoma, šias aplinkybes turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Vis dėlto, atsižvelgiant į pateiktą išsamią informaciją apie šiuos mokesčius, nėra iš karto akivaizdu, kaip jie atskirai arba kartu galėtų būti priskiriami viešosios valdžios institucijos veiksmui. Šios sąlygos atrodo susijusios su nesumokėtos skolos išieškojimo išlaidomis kita kalba ir kitoje valstybėje narėje. Natūralu, kad tarpvalstybinis išieškojimas, netgi Sąjungoje, reiškia papildomas išlaidas, kurias turėtų būti leidžiama „perkelti“ tikrajam pagrindinės sumos skolininkui. Atrodo, kad šios išlaidos kyla ne dėl naudojimosi viešosios valdžios galiomis, nors jos neišvengiamai yra didesnės dėl Kroatijos teisėje numatytos specialios vykdymo užtikrinimo procedūros.
83.
Apibendrinant pažymėtina, kad kai kurių įstojusių į bylą šalių nurodyti du elementai nekeičia gana aiškaus apeliantės ir atsakovės teisinio santykio pobūdžio. Tiesą sakant, vienašališkos ar net nesąžiningos sutarties sąlygos staiga negali liudyti apie viešosios valdžios galių naudojimą vien todėl, kad jos nėra palankios vartotojui. Viešosios valdžios galių naudojimas kokybiniu požiūriu skiriasi nuo paprasto derybinių galių turėjimo ar netgi jų naudojimo (arba piktnaudžiavimo jomis). Jei būtų kitaip, su vartotojais sudaromos sutartys staiga taip pat atsidurtų už Briuselio sistemos ribų, nes daugelyje jų yra nemažai vienašalių sąlygų, dėl kurių nėra galimybės derėtis, ir baudimo elementų. Vis dėlto vargu ar kas galėtų teigti, kad dėl sąlygų, dėl kurių nėra galimybės derėtis, bendrovės turėtų būti laikomos naudojančiomis viešosios valdžios galias pagal tokias sutartis, todėl sąvoka „civilinės ir komercinės bylos“ jų neapimtų.
3) Tarpinė išvada
84.
Šioje byloje nebuvo pateikta įtikinamų argumentų, kurie priverstų persvarstyti išvadą, Teisingumo Teismo jau padarytą Sprendime Pula Parking. Atrodo, kad nagrinėjamas apeliantės ir atsakovės santykis atitinka jurisdikcijos reikalavimus, kad patektų į nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento ir Paslaugų reglamento 1 straipsnio 1 dalyje nurodytą jų taikymo sritį.
85.
Tiesa, kad kai kuriose valstybėse narėse automobilių stovėjimo viešosiose gatvėse savivaldybėse sąlygos ir galimos baudos už šių sąlygų pažeidimus yra administracinės teisės dalykas. Vis dėlto ši aplinkybė labiau rodo neišvengiamas dalyku grindžiamo požiūrio ribas nustatant, kokios bylos yra civilinės ar komercinės pagal Briuselio sistemą. Įvairovė reiškia, kad, laikantis tam tikrų pagrįstų apribojimų, jeigu (a) konkreti (‑čios) valstybė (‑s) narė (‑s) laiko šį klausimą administraciniu, nereiškia, kad likusi Europos dalis privalo sekti šiuo pavyzdžiu.
86.
Galiausiai reikėtų priminti, jog tai, kad tokio pobūdžio santykiai, kaip pagrindinėje byloje, išties galėtų būti laikomi susijusiais su „civilinėmis ir komercinėmis bylomis“, nereiškia, kad yra faktiškai įvykdytos kitos nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento arba Paslaugų reglamento taikymo sąlygos. Dėl nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento Teisingumo Teismas jau yra konstatavęs Sprendime Pula Parking, kad šio reglamento tikslais notarai Kroatijoje negali būti laikomi „teismais“ (
51
). Tolesniame šios išvados skyriuje pereisiu prie panašaus vertinimo pagal Paslaugų reglamentą.
87.
Taigi siūlau Teisingumo Teismui pateikti tokį atsakymą:
„Reglamento 1215/2012 1 straipsnio 1 dalyje ir Reglamento Nr. 1393/2007 1 straipsnio 1 dalyje vartojama sąvoka „civilinės ir komercinės bylos“ turi būti aiškinama taip, jog pagal ją reikalaujama, kad pagrindinį ginčą apibūdinančiam teisiniam santykiui, vertinant jį pagal esant tokioms situacijoms privatiems asmenims paprastai taikomą sistemą, nebūtų būdingas vienos iš ginčo šalių vienašalis viešosios valdžios galių naudojimas.
Nors nacionalinis teismas turi nustatyti, ar šios sąlygos yra įvykdytos, atrodo, kad šios bylos aplinkybėmis tokio naudojimosi viešosios valdžios galiomis nėra.“
3.
1 klausimas ir 3 klausimo pirma dalis
88.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas 1 klausimu ir 3 klausimo trečiąja dalimi siekia išsiaiškinti, ar notarai Kroatijoje gali patys įteikti vykdomuosius raštus, parengtus pagal „autentišką dokumentą“. Remdamasis Teisingumo Teismo sprendimu Pula Parking prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar tai įmanoma. Neginčydamos tokios pozicijos, Kroatijos vyriausybė ir Komisija teigia, kad notarai Kroatijoje vis dėlto gali pasinaudoti Paslaugų reglamento 16 straipsnyje numatyta galimybe perduoti „neteisminius dokumentus“.
89.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, pačiame 1 klausime ir 3 klausimo trečioje dalyje atsispindi du aspektai: i) ar notarai Kroatijoje gali perduoti „teisminius dokumentus“, kaip tai suprantama pagal Paslaugų reglamentą, o jeigu taip, tai; ii) ar notarai Kroatijoje gali pasinaudoti lygiavertėmis įteikimo priemonėmis, kurios yra leidžiamos pagal Paslaugų reglamento 16 straipsnį (t. y. „neteisminių dokumentų“ įteikimas).
a)
Kroatijos notarų atliekamas „teisminių dokumentų“ perdavimas
90.
Paslaugų reglamento 1 straipsnio 1 dalyje nurodomas „teisminių dokumentų“ perdavimas. Nors jurisprudencijos, kurioje būtų išaiškinta sąvoka „teisminiai dokumentai“, nėra, iš jos formuluotės aišku, kad tokie dokumentai turi būti išduoti valstybės narės „teisminių institucijų“, o ši sąvoka susijusi su Sąjungos teisėje vartojama universalia „teismo“ sąvoka ir gausia Teisingumo Teismo jurisprudencija dėl jos (
52
).
91.
Kaip išsamiai siūliau savo išvadoje byloje Pula Parking, ir kaip patvirtino Teisingumo Teismas, Kroatijos notarų požymiai, jų veiklos pobūdis ir vykdoma procedūra išduodant vykdomąjį raštą tokiais atvejais, kaip šioje byloje, neatitinka teismo sąvokos reikalavimų, nustatytų jurisprudencijoje ir nauja redakcija išdėstytame Briuselio reglamente (
53
).
92.
Tokį požiūrį papildomai sustiprina neseniai priimta Teisingumo Teismo nutartis, pagal kurią Kroatijos notarų išduoti vykdomieji raštai per se nepatenka į nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento taikymo sritį, nes paprastai tokie dokumentai nelaikomi „teismo“ sprendimais (
54
).
93.
Neįžvelgiu priežasčių, ir iš tiesų šioje byloje nebuvo pateikta jokių argumentų, kodėl tos pačios išvados negalėtų būti taikomos ir Paslaugų reglamentui. Taigi Kroatijos notarai, išduodami vykdomuosius raštus tokiais atvejais, kaip nagrinėjamas šioje byloje, veikia ne kaip teismai, todėl negali perduoti „teisminių dokumentų“, kaip jie suprantami pagal Paslaugų reglamento 1 straipsnio 1 dalį.
b)
Kroatijos notarų atliekamas „neteisminių dokumentų“ perdavimas
94.
Apeliantė, Kroatijos vyriausybė ir Komisija laikosi pozicijos, kad Kroatijos notarai gali įteikti „neteisminius dokumentus“, kaip tai suprantama pagal Paslaugų reglamento 16 straipsnį.
95.
Šioje nuostatoje reglamentuojamas „neteisminių dokumentų“ perdavimas siekiant juos įteikti kitoje valstybėje narėje (
55
). Joje neapibrėžiama, ką reiškia „neteisminis“ dokumentas (
56
).
96.
Kaip ir kitos Sąjungos teisės nuostatos, kuriose nėra nuorodos į valstybių narių nacionalinės teisės aktų nuostatas, neteisminių dokumentų sąvoka pirmiausia turėtų būti savarankiška Sąjungos teisės sąvoka. Ji turėtų būti aiškinama plačiai ir neapsiriboti vien teismo procesiniais dokumentais (
57
). Teisingumo Teismas Sprendime Tecom Mican ir Arias Dominguez konstatavo, kad sąvoka „neteisminiai dokumentai“ aiškintina kaip apimanti „viešosios valdžios institucijos ar pareigūno parengtus ar patvirtintus dokumentus ir privačius dokumentus, kurių perdavimas jų užsienyje reziduojantiems adresatams būtinas teisei arba teisiniam reikalavimui civilinėje arba komercinėje byloje įgyvendinti, įrodyti arba apsaugoti“ (
58
).
97.
Vis dėlto pagal Paslaugų reglamento 2 straipsnį ir 4 straipsnio 1 dalį dokumentai iš esmės turėtų būti perduodami tarp valstybių narių paskirtų „perduodančiųjų agentūrų“ ir „gaunančiųjų agentūrų“ (
59
). Tam, kad ši sistema veiktų, būtina laikytis „paskyrimo įpareigojimo“ pagal Paslaugų reglamento 2 straipsnį. Remiantis šio straipsnio 1 dalimi, „[k]iekviena valstybė narė paskiria valstybės tarnautojus, institucijas ar kitus asmenis“, kurie gali veikti kaip perduodančiosios agentūros, kompetentingos perduoti teisminius ar neteisminius dokumentus, įteiktinus kitoje valstybėje narėje (
60
). Pagal šio straipsnio 4 dalį atitinkama valstybė narė privalo pateikti Komisijai išsamią informaciją apie paskirtą įstaigą.
98.
Šioje byloje nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo nutartyje pažymi, kad atitinkamas notaras įteikė vykdomąjį raštą atsakovei per Kroatijos pašto tarnybas registruotu laišku su gavimo patvirtinimu. Apeliantės, Kroatijos vyriausybės ir Komisijos nuomone, toks įteikimas yra galimas, aiškinant Paslaugų reglamento 14 ir 16 straipsnius kartu.
99.
Tokia nuomonė yra teisinga tik iš dalies.
100.
Teisingumo Teismas jau nagrinėjo, ar valstybės narės notarai, įteikdami „neteisminius dokumentus“, gali veikti kaip „perduodančiosios agentūros“. Komisija nurodo Teisingumo Teismo sprendimus Tecom Mican ir Arias Dominguez bei Roda Golf ir Beach Resort. Tie sprendimai buvo susiję su Ispanijos notarų galimybe pasinaudoti Paslaugų reglamento 16 straipsniu ir įteikiant tokius dokumentus veikti kaip „perduodančiosioms agentūroms“ (
61
). Vis dėlto Teisingumo Teismas tose bylose padarė abstrakčias išvadas, patvirtindamas, kad notaro perduodami dokumentai gali būti laikomi „neteisminiais dokumentais“. Minėti sprendimai nesusiję su situacija, kai valstybė narė nesiėmė veiksmų pagal Paslaugų reglamento 2 straipsnio 1 dalį, kad paskirtų „notarus“„perduodančiosiomis agentūromis“.
101.
Vis dėlto šioje byloje kyla būtent tokia problema.
102.
Kaip matyti iš Kroatijos vyriausybės ir Komisijos atsakymų į Teisingumo Teismo klausimą, Kroatijos vyriausybė, imdamasi veiksmų pagal įpareigojimą pateikti informaciją pagal Paslaugų reglamento 2 straipsnio 4 dalį, nepaskyrė notarų kaip „perduodančiųjų agentūrų“. Vis dėlto toks paskyrimas yra labai svarbus Paslaugų reglamento 16 straipsnio tikslais. Iš tiesų, kadangi šiame straipsnyje konkrečiai nurodoma, kad „neteisminiai dokumentai“ turi būti perduodami „pagal šio reglamento nuostatas“, toks įteikimas neišvengiamai susietas su Paslaugų reglamento 2 straipsnyje nustatytais informacijos pateikimo reikalavimais. Tai patvirtina ir Paslaugų reglamento 6 konstatuojamoji dalis, kurioje nurodyta, kad galimybė supaprastintai naudotis šiame reglamente nustatyta sistema numatyta tik kai dokumentai perduodami „tarp valstybių narių paskirtų vietos institucijų <…> tiesiogiai“. Tai reiškia, kad neteisminius dokumentus pagal Paslaugų reglamentą gali perduoti tik įstaigos, paskirtos atlikti šias funkcijas ratione temporis (
62
). Kitaip būtų pakenkta tokiomis priemonėmis įteikiamų dokumentų tikslui ir patikimumui (
63
).
103.
Kadangi neginčijama, kad pagrindinės skolos išieškojimo laikotarpiu Kroatijos notarai nebuvo įtraukti į paskirtų įstaigų sąrašą, Pulos notaras negalėjo pasinaudodamas Paslaugų reglamento 16 straipsniu teisėtai įteikti vykdomąjį raštą pagal „dokumento originalą“ kaip „neteisminį dokumentą“ remiantis Paslaugų reglamentu. Toks notaras taip pat negalėjo šiuo tikslu naudotis Kroatijos pašto paslaugomis, nes Paslaugų reglamento 14 straipsnis tampa taikytinas „neteisminiams dokumentams“, tik jeigu įvykdomos jo 16 straipsnio sąlygos (
64
).
104.
Notaras turėjo kreiptis į Trgovački sud u Zadru (Zadaro komercinių bylų teismas), kad pasinaudotų Paslaugų reglamente numatytu supaprastintu dokumentų įteikimu; tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas (
65
). Kadangi tas notaras akivaizdžiai to nepadarė, šioje byloje įvykęs dokumentų įteikimas turėtų būti laikomas neleistinu pagal Paslaugų reglamentą.
c)
Tarpinė išvada
105.
Dėl nurodytų priežasčių siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo 1 klausimą ir 3 klausimo pirmą dalį:
„Reglamentas Nr. 1393/2007 turi būti aiškinamas taip, jog tam, kad pagal „autentišką dokumentą“ parengtas vykdomasis raštas būtų laikomas „teisminiu dokumentu“, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 1 straipsnio 1 dalį, jį išdavęs subjektas turi būti valstybės narės teisminė institucija, priklausanti jos teismų sistemai.
Reglamento Nr. 1393/2007 2 ir 16 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jeigu valstybė narė nepaskyrė notarų „perduodančiosiomis agentūromis“, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 2 straipsnio 1 dalį, šie notarai negali perduoti „neteisminių dokumentų“, skirtų įteikti kitoje valstybėje narėje pagal šio reglamento nuostatas.“
4.
5–7 klausimai
106.
5–7 klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės teiraujasi dėl nagrinėjamos veiklos pobūdžio sprendžiant, ar ji susijusi su bylomis dėl delikto ar daiktinių teisių (a), ar bylomis, kylančiomis iš sutarčių (b) pagal nauja redakcija išdėstytą Briuselio reglamentą. Nagrinėsiu šias alternatyvas iš eilės.
a)
Deliktas ar daiktinės teisės?
107.
Apeliantė, Kroatijos vyriausybė ir Komisija laikosi pozicijos, kad Kroatijos teismai turi „specialiąją“ jurisdikciją pagal nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento 7 straipsnį. Šios šalys taip pat sutaria, kad nagrinėjama byla nesusijusi su „civilinės teisės pažeidimu, deliktu arba kvazideliktu“. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą, ar automobilio stovėjimas galėtų būti siejamas su specialios rūšies „daikto“ nuomos sutartimi, todėl jam būtų taikomas nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento 24 straipsnis.
108.
Ar mokesčio už automobilio stovėjimą viešajame kelyje nesumokėjimas galėtų reikšti bylą „dėl civilinės teisės pažeidimo, delikto arba kvazidelikto“? Atrodo, kad ne.
109.
Pirma, neginčijama, kad ši byla grindžiama skolos išieškojimu remiantis sutarties (kuri, rodos, sudaryta nebyliai ir numanomai) pažeidimu. Šiuo klausimu pagal jurisprudenciją „bylos, kylančios iš sutarčių“, nepatenka į nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento 7 straipsnio 2 dalies taikymo sritį (
66
). Tuo remiantis, ginčas nepatektų į šios nuostatos taikymo sritį. Antra, net jeigu tokią jurisprudenciją būtų galima išskirti, skola, kurią siekiama išieškoti, vis tiek būtų laikoma atsiradusia dėl pradinių sutartinių prievolių nevykdymo (
67
). Vadinasi, ir vėl bet kuriuo atveju ieškinys nebūtų priskirtas „bylų dėl civilinės teisės pažeidimo, delikto arba kvazidelikto“ kategorijai.
110.
Toliau reikia įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo argumentą, kad ši byla galimai susijusi su specialios rūšies nuomos sutartimi, kaip tai suprantama pagal nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento 24 straipsnį.
111.
Šiuo klausimu pakanka priminti, jog pagal jurisprudenciją dėl šios nuostatos reikalaujama, kad tai būtų susiję su nekilnojamojo turto dydžiu, sudėtimi, nuosavybės, valdymo ar kitomis daiktinėmis teisėmis į šį turtą (
68
). Remiantis bylos medžiagoje pateiktomis faktinėmis aplinkybėmis, nėra jokių požymių, kad pastačius automobilį stovėjimo vietoje atsakovei buvo perduodamos stovėjimo vietos valdymo ar kokios nors kitos daiktinės teisės (ar kad dėl jų faktiškai kyla ginčas). Be to, tokio aiškinimo nepatvirtina šio straipsnio raison d’être (
69
). Taigi Komisija teisingai pažymi, kad šiai bylai netaikomas ir nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento 24 straipsnis.
b)
Priežastis, kodėl byla kyla iš sutarties
112.
Ginčui iš esmės taikoma nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento 7 straipsnio 1 dalis.
113.
Pagal šios nuostatos sąvoką „bylose, kylančiose iš sutarčių“ (o tai yra savarankiška Sąjungos teisės sąvoka) reikalaujama, kad Teisingumo Teismas vertintų objektyvų ieškinio pagrindą (
70
). Tai reiškia, kad jeigu ieškovas savo ieškinį grindžia sutarties nevykdymu, visos prievolės, kylančios iš šios sutarties, priskirtinos byloms, kylančioms iš sutarčių (
71
). Iš tiesų jurisdikcija pagal nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento 7 straipsnio 1 dalį gali būti net ir tuo atveju, jeigu viena iš šalių neigia sutarties buvimą (
72
), jeigu nėra akivaizdu, kad vienas asmuo laisvai neišreiškė sutikimo dėl teisinio santykio su kitu asmeniu (kitaip tariant, neigiamas reikalavimas) (
73
).
114.
Nors, žinoma, tai turi nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atrodo, kad šioje byloje minėtos sąlygos yra įvykdytos.
115.
Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo apibūdinto ieškinio pagrindo aišku, kad pagal Kroatijos teisę buvo sudaryta sutartis, kai atsakovei priklausančio išnuomoto automobilio vairuotojas nusprendė pasinaudoti atitinkama stovėjimo vieta ir pastatyti joje automobilį. Iš pirmo žvilgsnio remiantis Sprendimo dėl organizavimo 7 straipsniu (tai reikia patikrinti) pagal tokią sutartį buvo reikalaujama sumokėti už galiojantį automobilio stovėjimo bilietą visą stovėjimo trukmę. Atlikus patikrą tokio bilieto nerasta (
74
). Taigi apeliantė teigia, kad buvo neįvykdyta, regis, esminė sutarties nuostata. Vis dėlto nė viena šalis neteigia, kad faktiškai nebuvo jokios sutarties ar kad nebuvo laisvo sutikimo dėl pačių stovėjimo sąlygų.
116.
Vertėtų pažymėti, kad „laisvo sutikimo“ klausimą sutarties sudarymo etapu reikėtų skirti nuo sutarties sąlygų sąžiningumo klausimo. Akivaizdu, kad įmanoma laisvai sutikti su sutartimi, kuri yra „nesąžininga“ dėl jos sąlygų ir bendros šalių teisių ir pareigų pusiausvyros (
75
). Juk galiausiai būtent todėl egzistuoja ištisa „vartotojų apsaugos“ teisės sritis, kuri nėra grindžiama prielaida, kad jeigu kai kurios sutarties sąlygos yra nesąžiningos, ją sudarant nebuvo jokios laisvos valios, todėl nebuvo ir jokios sutarties.
117.
Šiuo klausimu akivaizdu, kad nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento 7 straipsnio 1 dalis galėtų būti taikoma.
118.
Toliau reikia įvertinti, ar nagrinėjama sutartis galėjo būti paslaugos teikimo sutartis. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir Komisija šiuo klausimu išreiškia abejones. Jų nuomone, vien automobilio stovėjimo vietos suteikimas yra pernelyg nereikšmingas, kad tai būtų galima laikyti „paslauga“. Jie taip pat pažymi poreikį nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento 7 straipsnio 1 dalies b punktą aiškinti siaurai.
119.
Pagal jurisprudenciją dėl paslaugų sąvokos iš tiesų reikalaujama bent to, kad paslaugą teikianti šalis atliktų tam tikrą veiklą už atlyginimą (
76
). Vis dėlto nesuprantu, kodėl šioje byloje tokios veiklos negalėtų būti. Juk apeliantės veikla, kuri laikytina „paslauga“, yra pažymėtų stovėjimo vietų suteikimas naudotis Zagrebo miesto viešajame kelyje esančioje stovėjimo zonoje. Apeliantė siūlo būtent galimybę statyti automobilį tokioje vietoje, o atsakovei priklausančio automobilio vairuotojas sutinka su tokia galimybe mainais už atlygį (
77
).
120.
Vadinasi, stovėjimo vietos suteikimas tikrai galėtų būti laikomas „paslauga“, kaip tai suprantama pagal nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento 7 straipsnio 1 dalies b punktą.
121.
Net jeigu būtų kitaip, pagal nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento 7 straipsnio 1 dalies c punktą jo 7 straipsnio 1 dalies a punktas taikytinas sutartims, kurios nėra nei dėl prekių pardavimo, nei dėl paslaugų teikimo. Tuo remiantis minėta nuostata bet kuriuo atveju taikytina sutarčiai, nesant būtinybės išsamiau analizuoti tikslaus jos pobūdžio.
122.
Taigi, vertinant Sąjungos teisės požiūriu, niekas nedraudžia sudaryti sutarties tiesiog atliekant automobilio statymo veiksmą, net jei nėra bilieto.
123.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į 5–7 klausimus:
„Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad automobilio statymas pažymėtoje stovėjimo vietoje viešajame kelyje pagal valstybės narės teisinę sistemą, pagal kurią išduoti stovėjimo bilietus ir rinkti stovėjimo mokesčius pavedama privačiam subjektui, priskiriamas „bylai, kylančiai iš sutarties“, kaip nurodyta šioje nuostatoje.“
C. „Post scriptum“
124.
Ši byla susijusi su jurisdikcijos klausimais, Kroatijos notarams siekiant užtikrinti už automobilio stovėjimą skirtos baudos sumokėjimą. Atsižvelgiant į tai, kiek iš Kroatijos gaunama bylų, susijusių su šiuo klausimu (
78
), ir į tai, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo konstatavimas šioje byloje sutampa su ankstesnėse bylose kitų Kroatijos teismų pateiktu konstatavimu, kad nacionaliniuose teismuose iš tiesų nagrinėjama daug tokių bylų, atrodytų, jog šios bylos rodo struktūrines problemas, dėl kurių kyla daug klausimų.
125.
Įtariu, kad kitose valstybėse narėse, o ir kai kurių nacionalinių teismų įžvelgiama problema susijusi su tuo, ką turbūt būtų tiksliausia vadinti institucinio ir procedūrinio Kroatijos sprendimo „dviguba specifika“. Pirma, tai, kas kitose valstybėse narėse dažniau būtų laikoma administraciniu klausimu, buvo „perduota“ privačiai bendrovei. Antra, tada šitaip atsiradusio privatinės teisės reglamentuojamo reikalavimo vykdymo užtikrinimas (vykdymas) pavedamas asmenims, kurie, regis, nepriklauso įprastai valstybės narės teismų sistemai, taikant procedūrą, pagal kurią, siekiant nuimti naštą nuo teismų, buvo gerokai „pataupyta“ galimų atsakovų teisių sąskaita (
79
).
126.
Bet kuris iš tokių sprendimų, vertinamas atskirai, gal ir nepritrauktų tiek daug dėmesio. Juk galiausiai kai kurių viešosios valdžios elementų „privatizavimas“ vyksta visur, pradedant viešosios erdvės, įskaitant viešąjį automobilių stovėjimą, naudojimo tvarka (
80
) ir baigiant privačiu skolų išieškojimu ar net mėginimais steigti privačius kalėjimus ir organizuoti jų veiklą. Be to, jau daugelį metų kalbama apie naštos nuėmimą nuo teismų, ypač kiek tai susiję su teismuose vykstančių procesų dėl ieškinių dėl nedidelių sumų ar neginčijamų ieškinių supaprastinimu.
127.
Vis dėlto kitos valstybės narės šiek tiek nerimauja dėl tokių dviejų elementų derinio, regis, tai vyksta ir Kroatijoje, bent sprendžiant iš to, kiek daug bylų dėl to buvo iškelta metams bėgant. Iki šiol visos šios bylos vertinamos kaip susijusios su jurisdikcijos klausimais. Vis dėlto jose slypi keletas gilesnių, esminių klausimų, kuriuos įstojusios į šias bylas šalys ir toliau įvardija kaip jurisdikcijos klausimus (
81
), nes būtent toks dabar yra šių bylų etapas. Vis dėlto jose iškyla labiau paslėptas, su esme susijęs nerimas dėl gana neįprastos procedūrinės ir institucinės sistemos, kurią valstybė narė nusprendė taikyti tam tikros rūšies reikalavimams.
128.
Kadangi man gana aišku, kad šios problemos tikrai dar neišspręstos ir vėl turėtų grįžti į Teisingumo Teismą, galbūt norėčiau pasinaudoti generaliniam advokatui pagal Sutartis suteikta daline laisve padėti ne tik Teisingumo Teismui, bet ir netiesiogiai – nacionaliniams teismams, sutelkdamas dėmesį į tris aspektus, kai numatytoji valstybės narės procesinė autonomija baigsis ir tada tai turės vertinti nacionaliniai teismai.
129.
Pirma, gali būti tam tikros „privatizavimo“ arba „užsakomųjų paslaugų“ ribos, kai sistemos ir procedūros pasirinkimas viršija tai, kas galėtų būti laikoma priimtina pagal nacionalinę procesinę autonomiją ir kai pradedama pernelyg nukrypti nuo kitų valstybių narių sistemų bendro pagrindo ir tradicijos. Šios ribos paprastai bus siejamos su lygiavertiškumo ir veiksmingumo principais (
82
), viešąja tvarka grindžiamomis pareigos pripažinti arba vykdyti išlygomis (
83
) ir Sąjungos piliečių lygybe, susijusia su vienodomis galimybėmis gauti teisinę apsaugą atskirai arba kartu su jų teise į veiksmingą teisinę gynybą pagal Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnį.
130.
Žinoma, tokio pobūdžio nuogąstavimai gali būti išreiškiami, jeigu valstybė narė perduoda privačiam subjektui paslaugą, kuri iš esmės yra viešoji paslauga, ir su tuo susieja civilinės teisės reglamentuojamos sutarties sudarymo „fikciją“, kartu nustatydama nemažą kainą už jos pažeidimą (
84
), o tada siekia jos vykdymo užtikrinimui remtis Sąjungos teisės aktu, kuris iš esmės skirtas visiškai privatiems ginčams, pavesdama šį vykdymo užtikrinimą subjektui, kuris iš pirmo žvilgsnio nelaikomas šios valstybės narės teismų sistemos dalimi. Apibendrinant pažymėtina, kad toks dvigubas privatizavimas gali lemti atsitraukimą ir iš to kylantį atsisakymą laikyti tokio pobūdžio sprendimus vykdytinais kitose valstybėse narėse.
131.
Antra, bet kokia galima laisvo asmenų judėjimo pagal Sąjungos teisę kliūtis gali būti vertinama įvairiais aspektais, pirmiausia pagal viešųjų automobilių stovėjimo vietų lokalizavimą ir su stovėjimu šiose vietose siejamas numanomas sąlygas: gal Kroatijos gyventojams išduodama vinjetė, o mokamas stovėjimas privalomas tik ne gyventojams; galbūt automobilių stovėjimo aikštelėje pateikiamos informacijos nepakanka, kad būtų galima nustatyti tikslias stovėjimo sąlygas, ir galbūt su tariamu „pasirinkimu“ taikyti valandinį mokėjimą už stovėjimą, kaip nurodo Kroatijos vyriausybė, nereikėtų iš karto sutikti, jeigu visos viešosios stovėjimo vietos yra šalia rajono, kuriame daugiausia viešbučių ar turistų traukos objektų (
85
).
132.
Be to, tikrai neteigiu, kad visapusiškai išmanau Kroatijos notariato sistemą. Vis dėlto apskritai skeptiškai vertinčiau bet kokią sistemą, pagal kurią būtų norima supaprastinta tvarka užtikrinti tarpvalstybinį tariamai neapmokėtų skolų vykdymą, kartu kompensuojant „vykdytojui“ atlyginimo, pajamų ar pelno dalimi už operaciją, taigi tiesiog neišvengiamai skatinant vykdytoją teikti pirmenybę greitam vykdymui, o ne tinkamam teisiniam procesui. Jeigu, šalia to, ir galutinio mokesčio negalima laikyti proporcingu pradiniam įsiskolinimui (šiuo atveju jis daugiau kaip dvidešimt kartų viršijo pradinę dienos bilieto vertę), bent man lieka neatsakyta į rimtus klausimus.
133.
Trečia, kyla klausimas dėl fizinių asmenų, kaip vartotojų, apsaugos ir apskritai dėl Sąjungos vartotojų apsaugos teisės aktų taikymo tiek jurisdikcijos etapu (
86
), tiek vertinant tokių reikalavimų esmę (
87
). Šioje byloje nagrinėjamu atveju tokių klausimų nekyla, nes apeliantė yra juridinis asmuo. Vis dėlto, kai fizinis asmuo sudaro (net ir savanoriškai) sutartį su valstybės ar viešųjų subjektų paskirtu juridiniu asmeniu, ar pagal teisės aktus šis fizinis asmuo neturėtų būti laikomas „pažeidžiamu“, o ne tiesiog „vidutiniu“ vartotoju, ir ar todėl neturėtų būti taikomas griežtesnis kontrolės standartas (
88
), ypač jeigu perduodant viešosios valdžios įgaliojimus privačiam asmeniui kontroliuojama tai, kas labai panašu į monopoliją ar neabejotiną dominavimą teikiant tam tikras paslaugas? Mano nuomone, kompetentingi teismai galbūt turėtų skirti dar daugiau dėmesio tokioms situacijoms dėl galimo jų nesąžiningumo, jei tokių reikalavimų vykdymas užtikrinamas tarp valstybių taikant privačią sistemą, pagal kurią „vykdytojui“ akivaizdžiai numatyta skatinamojo atlygio struktūra (
89
).
134.
Apibendrindamas tikrai nemanau, kad pagal Sąjungos teisę būtų draudžiama privatizuoti automobilių stovėjimo viešuosiuose keliuose valdymą. Be to, pagal Sąjungos teisę taip pat nedraudžiama priimti įvairių institucinių ir procedūrinių sprendimų skolų išieškojimui supaprastinti. Vis dėlto „netradiciniai“ instituciniai sprendimai neišvengiamai sukelia gana neįprastas procedūrines pasekmes taikant supaprastinto bendradarbiavimo būdus, grindžiamus standartizuotomis procedūromis. Taigi, jeigu tai, kas yra vieša, staiga tampa privatu, tada taip pat pradedama taikyti apsauga, kuri paprastai būtų taikoma privatiems, civilinės teisės sandoriams. Taip juo labiau yra tais atvejais, kai atitinkami partneriai kitose valstybėse narėse klaidingai arba teisingai tam tikrą institucinę struktūrą pradeda laikyti ne nešališka tarpine teisėtvarkos grandimi, o remiantis viešąja teise grindžiamu tarpvalstybinio skolų išieškojimo verslu.
V. Išvada
135.
Siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Visoki trgovački sud Republike Hrvatske (Kroatijos Respublikos aukštesnysis komercinių bylų teismas) 1–3 ir 5–7 prejudicinius klausimus:
1 klausimas ir 3 klausimo pirma dalis
2007 m. lapkričio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1393/2007 dėl teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse arba komercinėse bylose įteikimo valstybėse narėse (dokumentų įteikimas) ir panaikinantis Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1348/2000 turi būti aiškinamas taip, jog tam, kad pagal „autentišką dokumentą“ parengtas vykdomasis raštas būtų laikomas „teisminiu dokumentu“, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 1 straipsnio 1 dalį, jį išdavęs subjektas turi būti valstybės narės teisminė institucija, priklausanti jos teismų sistemai.
Reglamento Nr. 1393/2007 2 ir 16 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad jeigu valstybė narė nepaskyrė notarų „perduodančiosiomis agentūromis“, kaip tai suprantama pagal šio reglamento 2 straipsnio 1 dalį, šie notarai negali perduoti „neteisminių dokumentų“, skirtų įteikti kitoje valstybėje narėje pagal šio reglamento nuostatas.
2 klausimas ir 3 klausimo antra dalis
2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 1 straipsnio 1 dalyje ir Reglamento Nr. 1393/2007 1 straipsnio 1 dalyje vartojama sąvoka „civilinės ir komercinės bylos“ turi būti aiškinama taip, jog pagal ją reikalaujama, kad pagrindinį ginčą apibūdinančiam teisiniam santykiui, vertinant jį pagal esant tokioms situacijoms privatiems asmenims paprastai taikomą sistemą, nebūtų būdingas vienos iš ginčo šalių vienašalis viešosios valdžios galių naudojimas.
Nors nacionalinis teismas turi nustatyti, ar šios sąlygos yra įvykdytos, atrodo, kad šios bylos aplinkybėmis tokio naudojimosi viešosios valdžios galiomis nėra.
5–7 klausimai
Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad automobilio statymas pažymėtoje stovėjimo vietoje viešajame kelyje pagal valstybės narės teisinę sistemą, pagal kurią išduoti stovėjimo bilietus ir rinkti stovėjimo mokesčius pavedama privačiam subjektui, priskiriamas „bylai, kylančiai iš sutarties“, kaip nurodyta šioje nuostatoje.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	Dėl neapmokėtų automobilių stovėjimo bilietų ir notarų Kroatijoje žr., be kita ko, 2017 m. kovo 9 d. Sprendimą Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193); 2017 m. kovo 9 d. Sprendimą Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2017:199) ir 2020 m. gegužės 7 d. Sprendimą PARKING ir Interplastics (C‑267/19 ir C‑323/19, EU:C:2020:351). Taip pat žr. 2019 m. balandžio 11 d. Nutartį Hrvatska radiotelevizija (C‑657/18, nepaskelbta Rink., EU:C:2019:304) ir 2019 m. lapkričio 6 d. Nutartį EOS Matrix (C‑234/19, nepaskelbta Rink., EU:C:2019:986).
(
3
)	2007 m. lapkričio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse arba komercinėse bylose įteikimo valstybėse narėse (dokumentų įteikimas) ir panaikinantis Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1348/2000 (OL L 324, 2007, p. 79).
(
4
)	2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 351, 2012, p. 1).
(
5
)	Žr. mano išvadą byloje Nemec (C‑256/15, EU:C:2016:619, 23–54 punktai) ir byloje Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, 28–36 punktai).
(
6
)	2016 m. gruodžio 15 d. Sprendimas Nemec (C‑256/15, EU:C:2016:954, 21–27 punktai) ir 2017 m. kovo 9 d. Sprendimas Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, 24–28 punktai).
(
7
)	Šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 26 d. Sprendimą Miasto Łowicz ir Prokurator Generalny (Teisėjams taikoma drausminė tvarka) (C‑558/18 ir C‑563/18, EU:C:2020:234, 43–48 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
(
8
)	Žr. 2018 m. gruodžio 10 d. Sprendimą Wightman ir kt. (C‑621/18, EU:C:2018:999, 26 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
9
)	Ten pat, 28 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.
(
10
)	Pavyzdžiui, žr. 2001 m. gegužės 28 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1206/2001 dėl valstybių narių teismų tarpusavio bendradarbiavimo renkant įrodymus civilinėse ar komercinėse bylose (OL L 174, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 121) 1 straipsnio 1 dalį (kurioje vis dėlto daroma nuoroda į „civilin[e]s ar komercin[e]s byl[a]s“); 2004 m. balandžio 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 805/2004, sukuriančio neginčytinų reikalavimų Europos vykdomąjį raštą (OL L 143, 2004, p. 15; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 7 t., p. 38), 2 straipsnio 1 dalį; 2007 m. liepos 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 861/2007, nustatančio Europos ieškinių dėl nedidelių sumų nagrinėjimo procedūrą (OL L 199, 2007, p. 1), 2 straipsnio 1 dalį; 2008 m. gegužės 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/52/EB dėl tam tikrų mediacijos civilinėse ir komercinėse bylose aspektų (OL L 136, 2008, p. 3) 1 straipsnio 2 dalį; 2003 m. sausio 27 d. Tarybos direktyvos 2002/8/EB, numatančios teisės kreiptis į teismą įgyvendinimo tarptautiniuose ginčuose pagerinimą nustatant minimalias bendras teisinės pagalbos tokiems ginčams taisykles (OL L 26, 2003, p. 41; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 90), 1 straipsnio 2 dalį; 2001 m. gegužės 28 d. Tarybos sprendimo 2001/470/EB, sukuriančio Europos teisminį tinklą civilinėse ir komercinėse bylose (OL L 174, 2001, p. 25; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 145), 1 straipsnio 1 dalį ir 2014 m. gegužės 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 655/2014, kuriuo nustatoma europinio sąskaitos blokavimo įsakymo procedūra, siekiant palengvinti tarpvalstybinį skolų išieškojimą civilinėse ir komercinėse bylose (OL L 189, 2014, p. 59), 2 straipsnio 1 dalį.
(
11
)	Taigi išlaikytas pradinis pasirinkimas nepateikti pozityvios šios sąvokos apibrėžties, kartu siekiant atsižvelgti į skirtingas nacionalines kategorijas. Žr. P. Jenard pranešimą dėl 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL C 59, 1979, p. 1), p. 9 ir 10. Taip pat žr. generalinio advokato G. Reischl išvadą byloje LTU (29/76, EU:C:1976:121, p. 1558).
(
12
)	„Savarankiškas“ sąvokos pobūdis buvo pirmą kartą apibūdintas 1976 m. spalio 14 d. Sprendime LTU (29/76, EU:C:1976:137, 3 punktas).
(
13
)	Tai yra vadinamoji „Briuselio konvencija“ (1968 m. rugsėjo 27 d. Briuselio konvencija dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo) OL L 304, 1978, p. 36); 1988 m. „Lugano konvencija“ (Konvencija dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 319, 1988, p. 9); Reglamentas „Briuselis I“ (2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42); 2007 m. „Lugano konvencija“ (Konvencija dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 339, 2007, p. 3) ir nauja redakcija išdėstytas Briuselio reglamentas. Versija anglų kalba paskelbta vėliau.
(
14
)	Žr. Briuselio konvencijos, 1988 m. Lugano konvencijos, Reglamento „Briuselis I“, 2007 m. Lugano konvencijos ir nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento 1 straipsnio 1 dalį.
(
15
)	Iš naujesnių žr. 2020 m. liepos 16 d. Sprendimą Movic ir kt. (C‑73/19, EU:C:2020:568, 32 punktas).
(
16
)	Dėl pirmo karto, kai Teisingumo Teismas išreiškė tokį požiūrį, bet jo netaikė, žr. 1976 m. spalio 14 d. Sprendimą LTU (29/76, EU:C:1976:137, 3 ir 5 punktai).
(
17
)	Žr. generalinio advokato J.-P. Warner išvadą byloje Rüffer (814/79, EU:C:1980:229, p. 3827–3831).
(
18
)	1980 m. gruodžio 16 d. Sprendimas Rüffer (814/79, EU:C:1980:291, 11 punktas).
(
19
)	Ten pat, 12 punktas.
(
20
)	Ten pat, 1 punktas, p. 3812.
(
21
)	Visų pirma žr. 1993 m. balandžio 21 d. Sprendimą Sonntag (C‑172/91, EU:C:1993:144, 36 punktas) ir 2007 m. vasario 15 d. Sprendimą Lechouritou ir kt. (C‑292/05, EU:C:2007:102, 37 ir 38 punktai). Taip pat žr. generalinio advokato D. Ruiz-Jarabo Colomer išvadą byloje Lechouritou ir kt. (C‑292/05, EU:C:2006:700, 54–56 punktai).
(
22
)	Generalinės advokatės V. Trstenjak išvada byloje Sapir ir kt. (C‑645/11, EU:C:2012:757, 42 punktas).
(
23
)	2013 m. balandžio 11 d. Sprendimas Sapir ir kt. (C‑645/11, EU:C:2013:228, 35–37 punktai) (dėl ieškinio dėl nepagrįstai sumokėtos sumos grąžinimo pagal Vokietijos įstatymą dėl kompensacijų nacių režimo aukoms); 2013 m. rugsėjo 12 d. Sprendimas Sunico ir kt. (C‑49/12, EU:C:2013:545, 37 punktas) (dėl ieškinio dėl deliktinės atsakomybės pagal Anglijos teisę) ir 2016 m. liepos 28 d. Sprendimas Siemens Aktiengesellschaft Österreich (C‑102/15, EU:C:2016:607, 35–38 ir 42 punktai) (dėl baudos, paskirtos už Vengrijos konkurencijos teisės pažeidimą).
(
24
)	2014 m. spalio 23 d. sprendimas (C‑302/13, EU:C:2014:2319, 18, 28 ir 33 punktai).
(
25
)	2002 m. spalio 1 d. Sprendimas Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555, 30 punktas). Taip pat žr. 2002 m. lapkričio 14 d. Sprendimą Baten (C‑271/00, EU:C:2002:656, 31–36 punktai) ir 2003 m. gegužės 15 d. Sprendimą Préservatrice Foncière Tiard (C‑266/01, EU:C:2003:282, 32–36 punktai).
(
26
)	Kaip aiškiai nurodyta, pavyzdžiui, naujesniuose sprendimuose: 2017 m. kovo 9 d. Sprendime Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, 34 punktas); 2019 m. vasario 28 d. Sprendime Gradbeništvo Korana (C‑579/17, EU:C:2019:162, 48 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2020 m. gegužės 7 d. Sprendime Rina (C‑641/18, EU:C:2020:349, 35 punktas).
(
27
)	Žr. 2019 m. vasario 28 d. Sprendimą Gradbeništvo Korana (C‑579/17, EU:C:2019:162, 49 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat žr. 2020 m. gegužės 7 d. Sprendimą Rina (C‑641/18, EU:C:2020:349, 38 punktas), kuriame šis uždavinys buvo pavestas nacionaliniam teismui.
(
28
)	Žr. 2020 m. rugsėjo 3 d. Sprendimą Supreme Site Services ir kt. (C‑186/19, EU:C:2020:638, 55 punktas).
(
29
)	2015 m. birželio 11 d. Sprendimas Fahnenbrock ir kt. (C‑226/13, C‑245/13 ir C‑247/13, EU:C:2015:383, 51 punktas).
(
30
)	Ten pat, 46 ir 58 punktai.
(
31
)	Nurodyta šios išvados 10 išnašoje.
(
32
)	Iš tiesų tik dviejų iš šių priemonių parengiamieji dokumentai faktiškai rodo, kad buvo siekiama panašaus aiškinimo kaip ir pagal Briuselio sistemą. Žr. Komisijos pasiūlymą dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl Europinio sąskaitos blokavimo įsakymo sukūrimo siekiant palengvinti tarpvalstybinį skolų išieškojimą civilinėse ir komercinėse bylose (COM(2011) 445 final), p. 5, ir pasiūlymą dėl Tarybos direktyvos, numatančios teisės kreiptis į teismą įgyvendinimo tarptautiniuose ginčuose pagerinimą nustatant minimalias bendras teisinės pagalbos ir kitų civilinio proceso finansinių aspektų taisykles (COM(2002) 13 final), p. 5.
(
33
)	T. y. dėl šių teisės aktų nėra jokios jurisprudencijos. Pavyzdžiui, žr. 2018 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą Catlin Europe (C‑21/17, EU:C:2018:675), susijusį su Europos mokėjimo įsakymo procedūra pagal Reglamentą (EB) Nr. 1896/2006 (OL L 399, 2006, p. 1).
(
34
)	Žr. šios išvados 28 išnašą.
(
35
)	Atvirkščiai, kai ginčas yra ne dėl elgesio ar procedūros, susijusios su „tiesioginiu“ viešosios valdžios galių naudojimu (pavyzdžiui, kai tai daro viena iš šalių), jis priskiriamas „civilinių ir komercinių bylų“ sričiai. Žr. 2009 m. balandžio 28 d. Sprendimą Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, 45 punktas) ir 2011 m. spalio 18 d. Sprendimą Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, 42 punktas).
(
36
)	Pasekmė, kurios, akivaizdu, bent prieš atsirandant „savarankiškos“ sąvokos apibrėžčiai senesnėje Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, Briuselio sistemos rengėjai nė nesvarstė (žr. šios išvados 11 punktą).
(
37
)	Visų pirma žr. 2014 m. spalio 23 d. Sprendimą flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, 35 ir 37 punktai). Taip pat žr. 2002 m. lapkričio 14 d. Sprendimą Baten (C‑271/00, EU:C:2002:656, 30–31 punktai); 2003 m. gegužės 15 d. Sprendimą Préservatrice Foncière Tiard (C‑266/01, EU:C:2003:282, 22 ir 23 punktai) ir 2004 m. vasario 5 d. Sprendimą Frahuil (C‑265/02, EU:C:2004:77, 19 ir 20 punktai).
(
38
)	Pavyzdžiui, žr. Bundesgerichtshof (Vokietijos Aukščiausiasis Federalinis Teismas) sprendimą (BGH, 1993 9 16, Sonntag, IX ZB 82/90, p. 21), priimtą reaguojant į 1993 m. balandžio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimą Sonntag (C‑172/91, EU:C:1993:144), kuriame konstatuota, kad Italijos teismo sprendimo vykdymas pagal Reglamentą „Briuselis I“ neišvengiamai paveiktų visos Vokietijos nelaimingų atsitikimų socialinio draudimo sistemos pamatus. Todėl juo buvo nukrypta nuo Teisingumo Teismo sprendimo.
(
39
)	Žr. neseniai priimtą 2020 m. liepos 16 d. Sprendimą Movic ir kt. (C‑73/19, EU:C:2020:568, 34 punktas).
(
40
)	Kaip neseniai priminta, pavyzdžiui, generalinio advokato M. Szpunar išvadoje byloje Movic ir kt. (C‑73/19, EU:C:2020:297, 35 punktas).
(
41
)	Bet taip yra ir dėl antrosios, šiuo metu vyraujančios „dalyku“ grindžiamos apibrėžties krypties, minėtos šios išvados 48 ir 49 punktuose, pagal kurią taip pat pirmiausia remiamasi nacionalinėje teisėje nustatytomis kategorijomis.
(
42
)	Žr. šios išvados 62 punktą.
(
43
)	Taip pat žr. 2017 m. kovo 9 d. Sprendimą Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, 37 punktas).
(
44
)	Ten pat, 35 punktas, ir mano išvada toje pat byloje (EU:C:2016:825, 49–51 punktai).
(
45
)	Kaip Teisingumo Teismas jau pripažino 2011 m. spalio 18 d. Sprendime Realchemie Nederland (C‑406/09, EU:C:2011:668, 42 punktas).
(
46
)	Šiuo klausimu žr. mano išvadą byloje Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, 51 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
47
)	Pagal analogiją žr. 2013 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą Sunico ir kt. (C‑49/12, EU:C:2013:545, 44 punktas).
(
48
)	2017 m. kovo 9 d. Sprendimas Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, 36 punktas).
(
49
)	Žr. 2018 m. lapkričio 15 d. Sprendimą Kuhn (C‑308/17, EU:C:2018:956, 42 punktas).
(
50
)	Kaip nurodyta šios išvados 20 punkte.
(
51
)	2017 m. kovo 9 d. Sprendimas Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, 59 punktas).
(
52
)	Žr. mano išvadą byloje Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, 68–107 punktai).
(
53
)	Žr. mano išvadą byloje Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, 108 ir 114 punktai) ir 2017 m. kovo 9 d. Sprendimą Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193, 56–59 punktai). Taip pat žr. 2017 m. kovo 9 d. Sprendimą Zulfikarpašić (C‑484/15, EU:C:2017:199, 50 punktas).
(
54
)	2019 m. balandžio 11 d. Nutartis Hrvatska radiotelevizija (C‑657/18, nepaskelbta Rink., EU:C:2019:304, 27 punktas).
(
55
)	Dėl šios sąvokos įtraukimo į 1896 m. Hagos konvenciją dėl civilinio proceso aplinkybių žr. Knöfel, O. L., „Zustellung privater Schriftstücke über die Europäsche Zustellungsverordnung?“, Praxis des Internationalen Privat- und Verfahrensrechts (IPRax), 2017, p. 249 ir 250.
(
56
)	Ji neapibrėžta ir prieš ją buvusiose nuostatose: žr. Konvencijos, parengtos remiantis Europos Sąjungos sutarties K.3 straipsniu, dėl teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse arba komercinėse bylose įteikimo valstybėse narėse (OL C 261, 1997, p. 2) 16 straipsnį ir 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1348/2000 dėl teisminių ir neteisminių dokumentų civilinėse arba komercinėse bylose įteikimo valstybėse narėse (OL L 160, 2000, p. 37; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 227) 16 straipsnį. Pažymėtina, kad Reglamente Nr. 1348/2000 buvo pateiktas dokumentų, kurie galėjo būti įteikiami pagal Paslaugų reglamentą, žodynas ir kiekviena valstybė narė turėjo nurodyti dokumentus, kuriuos laikė „galimais įteikti“ pagal savo teisinę sistemą. Žr. Reglamento Nr. 1348/2000 17 straipsnio b punktą. Tokios žodynų sistemos Paslaugų reglamente nebeliko. Žr. generalinio advokato Y. Bot išvadą byloje Tecom Mican ir Arias Domínguez (C‑223/14, EU:C:2015:364, 35–37 punktai).
(
57
)	2009 m. birželio 25 d. Sprendimas Roda Golf & Beach Resort (C‑14/08, EU:C:2009:395, 49, 50 ir 56–59 punktai). Taip pat žr. 2015 m. lapkričio 11 d. Sprendimą Tecom Mican ir Arias Domínguez (C‑223/14, EU:C:2015:744, 32 ir 33 punktai).
(
58
)	Žr. 2015 m. lapkričio 11 d. sprendimą (C‑223/14, EU:C:2015:744, 44 punktas).
(
59
)	Žr. 2015 m. rugsėjo 16 d. Sprendimą Alpha Bank Cyprus (C‑519/13, EU:C:2015:603, 34 punktas).
(
60
)	Taip pat žr. generalinio advokato Y. Bot išvadą byloje Tecom Mican ir Arias Domínguez (C‑223/14, EU:C:2015:364, 33 punktas), kurioje jis aiškina šios sistemos kilmę pagal Hagos konvenciją.
(
61
)	2009 m. birželio 25 d. Sprendimas Roda Golf & Beach Resort (C‑14/08, EU:C:2009:395, 59 punktas) ir 2015 m. lapkričio 11 d. Sprendimas Tecom Mican ir Arias Domínguez (C‑223/14, EU:C:2015:744, 26 ir 33 punktai).
(
62
)	Žr. Paslaugų reglamento 6 konstatuojamąją dalį, kurioje paaiškinta, kad valstybės narės gali priimti sprendimą dėl „perduodančiųjų agentūrų“ ir „gaunančiųjų agentūrų“ paskyrimo ar paskyrimo atnaujinimo kas penkerius metus.
(
63
)	Žr. Paslaugų reglamento 7 konstatuojamąją dalį.
(
64
)	Žr. 2009 m. birželio 25 d. Sprendimą Roda Golf & Beach Resort (C‑14/08, EU:C:2009:395, 60 punktas).
(
65
)	Kaip patvirtina Kroatijos vyriausybės ir Komisijos atsakymai į raštu pateiktą Teisingumo Teismo klausimą, tik atitinkami Kroatijos apylinkės teismai (općinski sud), apygardos teismai (županijski sudovi), komercinių bylų teismai (trgovački sudovi), Aukštasis komercinių bylų teismas (Visoki trgovački sud) ir Aukščiausiasis Teismas (Vrhovni sud Republike Hrvatske) galėjo veikti kaip „perduodančiosios agentūros“, kad ši šalis galėtų perduoti „neteisminius dokumentus“ pagal Paslaugų reglamentą byloje nagrinėjamu laikotarpiu.
(
66
)	Pavyzdžiui, žr. 2006 m. liepos 13 d. Sprendimą Reisch Montage (C‑103/05, EU:C:2006:471, 2 punktas) ir 2011 m. gegužės 12 d. Sprendimą Berliner Verkehrsbetriebe (C‑144/10, EU:C:2011:300, 30 punktas).
(
67
)	Žr. 2020 m. liepos 9 d. Sprendimą Verein für Konsumenteninformation (C‑343/19, EU:C:2020:534, 28 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
68
)	Žr. 2016 m. lapkričio 16 d. Sprendimą Schmidt (C‑417/15, EU:C:2016:881, 30 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
69
)	Žr. 1985 m. sausio 15 d. Sprendimą Rösler (241/83, EU:C:1985:6, 19 punktas). Taip pat žr. 1977 m. gruodžio 14 d. Sprendimą Sanders (73/77, EU:C:1977:208, 15 ir 16 punktai).
(
70
)	Iš naujausių žr. 2020 m. kovo 26 d. Sprendimą Králová (C‑215/18, EU:C:2020:235, 41–44 punktai ir nurodyta jurisprudencija).
(
71
)	2017 m. birželio 15 d. Sprendimas Kareda (C‑249/16, EU:C:2017:472, 30 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
72
)	1982 m. kovo 4 d. Sprendimas Effer (38/81, EU:C:1982:79, 7 ir 8 punktai).
(
73
)	Pavyzdžiui, žr. 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimą Tacconi (C‑334/00, EU:C:2002:499, 24 punktas).
(
74
)	Galiojančio automobilio stovėjimo bilieto ar bet kurio kito bilieto nebuvimas neturi lemiamos reikšmės sutarties sudarymui. Kaip yra konstatavęs Teisingumo Teismas, pats bilietas yra tik priemonė sutarčiai išreikšti. Panašiai žr. 2019 m. lapkričio 7 d. Sprendimą Kanyeba ir kt. (C‑349/18– C‑351/18, EU:C:2019:936, 48 punktas).
(
75
)	Panašiai buvo pažymėta šios išvados 83 punkte, kuriame pateikti (ne)panašūs argumentai, teigiant, kad byla nėra civilinė ar komercinė. Kaip nelygios derybinės galios nereiškia, kad santykis savaime iškrenta iš civilinių ar komercinių santykių srities, taip ir tai, kad sutartis pagal savo pobūdį yra vienašalė, standartinių sąlygų sutartis, kurios kita šalis gali tik laikytis, nereiškia, kad sutarties nėra.
(
76
)	Žr. 2018 m. kovo 8 d. Sprendimą Saey Home & Garden (C‑64/17, EU:C:2018:173, 38 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
77
)	Jeigu siūlymas statyti automobilį tam tikroje vietoje nebūtų pripažįstamas paslauga, būtų visiškai iškreipta visa „pasyvių“ paslaugų kategorija. Šiuo klausimu žr. 2001 m. spalio 4 d. Sprendimą „Goed Wonen (C‑326/99, EU:C:2001:506, 52 punktas).
(
78
)	Dėl ankstesnių bylų, susijusių su tais pačiais klausimais, kurių nemažai buvo pripažinti nepriimtinais, sąrašo žr. šios išvados 2 išnašą.
(
79
)	Žr. mano išvadą byloje Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2016:825, 111–113 punktai).
(
80
)	Kaip matyti iš neseniai atlikto Prancūzijos transporto institucijų asociacijos tyrimo, naudojimasis viešosios valdžios galiomis nustatant automobilių stovėjimo tvarką ir perduodant jo valdymą privačiam subjektui nėra retas reiškinys daugelyje valstybių narių. Žr. GART tyrimą „La gestion du stationnement payant sur voirie en Europe – quels enseignements pour la France?“ (2016), p. 20, 28 34 ir 35.
(
81
)	Kaip matyti iš šios išvados 83 ir 116 punktų.
(
82
)	Teismų bendradarbiavimo civilinėse bylose srityje žr. 2005 m. lapkričio 8 d. Sprendimą Leffler (C‑443/03, EU:C:2005:665, 50 punktas) ir naujesnį 2019 m. gruodžio 12 d. Sprendimą Aktiva Finants (C‑433/18, EU:C:2019:1074, 29 punktas). Dėl šių principų taikymo žr. mano išvadą byloje Dimos Zagoriou (C‑217/16, EU:C:2017:385, 24–65 punktai).
(
83
)	Žr. šios išvados 63 punktą.
(
84
)	Kaip nurodyta šios išvados 21 punkte.
(
85
)	Negaliu kvestionuoti tokių tariamų „pasirinkimų“. Vis dėlto iš bylos medžiagos atrodo, kad niekas nedraudžia statyti automobilio toje pat vietoje visai dienai ar net ilgesniam laikui. Iš tiesų atrodo, kad Kroatijos vyriausybė nurodo šią galimybę atsakyme į Teisingumo Teismo raštu pateiktą klausimą. Tai turi patikrinti nacionalinis teismas. Vis dėlto dėl tokios tvarkos neišvengiamai kyla klausimas, kad jeigu yra galimas visos dienos stovėjimas, kodėl neįmanoma įsigyti visos dienos bilieto, ir ar tokia tvarka yra nesąžininga arba atgraso atitinkamą asmenį nuo stovėjimo tokioje vietoje.
(
86
)	Pavyzdžiui, nauja redakcija išdėstyto Briuselio reglamento 17–19 straipsniai arba galiausiai jo 45 straipsnio 1 dalies e punktas.
(
87
)	Tai gali būti 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyva 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (OL L 95, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288); 1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/6/EB dėl vartotojų apsaugos žymint vartotojams siūlomų prekių kainas (OL L 80, 1998, p. 27; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 4 t., p. 32) ir 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičianti Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“) (OL L 149, 2005, p. 22).
(
88
)	Šiuo klausimu žr. 1998 m. liepos 16 d. Sprendimą Gut Springenheide ir Tusky (C‑210/96, EU:C:1998:369, 37 punktas) ir 1989 m. gegužės 16 d. Sprendimą Buet ir EBS (382/87, EU:C:1989:198, 13 punktas).
(
89
)	Turint omenyje, kad tai vyksta „po komercinio sandorio“, kaip tai suprantama pagal Nesąžiningos komercinės veiklos direktyvos 3 straipsnio 1 dalį.