Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
DEAN SPIELMANN IŠVADA,
pateikta 2025 m. lapkričio 13 d.(1)
Byla C‑523/24
Sociedad Civil Catalana, Asociación Cívica y Cultural (SCC),
Ministerio Fiscal
prieš
RAS,
AAT,
IGA,
ARMG,
ANMG,
NMF,
ARM,
LBC,
RFB,
FHM,
MMT,
MOQ,
MOP,
ASD,
JTN,
JNB,
TPR,
OJV,
RRR,
DBC,
JGV,
EAC,
EH,
MKEK,
SML,
AVO,
MAB,
JMSI,
LPG,
CPO,
CPC,
ACO,
AMC,
ACJ,
FGS
(Tribunal de Cuentas
(Audito Rūmai, Ispanija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Viešųjų lėšų valdymas vykstant judėjimui už Katalonijos nepriklausomybę – Procesas dėl atsakomybės už apskaitos tvarkymą nustatymo – Organinio įstatymo Nr. 1/2024 dėl amnestijos siekiant institucinės, politinės ir socialinės normalizacijos Katalonijoje suderinamumas – SESV 325 straipsnis – Sąjungos finansinių interesų apsauga – ESS 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnis – Teisingumo Teismo jurisdikcija – Maksimalus dviejų mėnesių terminas dėl amnestijos taikymo – Šalies, kuri pareiškė ieškinį gindama bendrąjį interesą, teisė būti išklausytai – Proceso nesustabdymas ir privalomas laikinųjų apsaugos priemonių panaikinimas pateikus prašymą priimti prejudicinį sprendimą “
Turinys
I.
Įvadas
II.
Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė
B.
Ispanijos teisė
1.
Konstitucija
2.
Audito Rūmų organinis įstatymas Nr. 2/1982
3.
Įstatymas Nr. 7/1988 dėl Audito Rūmų veikimo
4.
Organinis teismų įstatymas Nr. 6/1985
5.
Įstatymas Nr. 1/2000 dėl civilinio proceso
6.
LOA
III.
Pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
IV.
Analizė
A.
Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo: ar Audito Rūmai yra „teismas“, kaip tai suprantama pagal SESV 267 straipsnį?
B.
Dėl prejudicinių klausimų
1.
Pirminės pastabos: amnestija ir Sąjungos teisė
2.
Dėl Sąjungos finansinių interesų pažeidimo buvimo (pirmasis, trečiasis, ketvirtasis ir penktasis klausimai)
a)
Dėl pirmojo klausimo
b)
Dėl trečiojo, ketvirtojo ir penktojo klausimų
3.
Dėl LOA atitikties teisinės valstybės principams (antrasis, šeštasis, septintasis ir aštuntasis klausimai)
a)
Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos
b)
Dėl priimtinumo
c)
Dėl esmės
1)
Pirminės pastabos
2)
Dėl antrojo klausimo
3)
Dėl septintojo klausimo
4)
Dėl šeštojo ir aštuntojo klausimų
V.
Išvada
I.      Įvadas
1.        Sąvoka „amnestija“ yra kilusi iš graikų kalbos žodžio ἀμνηστία (amnēstía), reiškiančio „pamiršimą“(2),  kaip ir sąvoka „amnezija“, kurios etimologija ta pati(3). Bet tuo panašumas ir baigiasi: amnezija yra ne savo noru patirtas atsitikimas, liga, atminties sutrikimas, kartais atsirandantis neigiant praeities įvykius. Amnestija yra politinio pasirinkimo, pasirinkimo pamiršti, rezultatas, t. y. pamiršimas, kuris nėra nei atsitiktinis, nei nevalingas; jis, priešingai, yra tyčinio ir teisinio pobūdžio. Tai kolektyvinis atleidimas, kurį suteikia suvereni valdžia, paprastai už nusikaltimą, padarytą valstybės atžvilgiu(4). Kalbama apie konfliktų, kilusių dėl įvykių, dėl kurių atitinkamoje visuomenėje atsirado politinis ir socialinis susiskaldymas, nušvelninimą ir „naujo puslapio atvertimą“(5).
2.        Taigi amnestija yra sudėtinga priemonė, kuri, priimta siekiant atleisti už nusikaltimą, gali reikšti nebaudžiamumo įrankį. Vadinasi, amnestijos priėmimas kelia keblų klausimą: ar ja pažeidžiama lygybė, prieštaraujant teisingumo idėjai?(6). O gal tai teisingumo, kuris, vykstant socialiniams konfliktams, „ateina vėliau“(7), išraiška?
3.        2024 m. birželio 10 d.
Cortes Generales (Ispanijos parlamentas) priėmė Ley Orgánica 1/2024 de amnistía para la normalización institucional, política y social en Cataluña (Organinis įstatymas Nr. 1/2024 dėl amnestijos siekiant institucinės, politinės ir socialinės normalizacijos Katalonijoje; toliau – LOA)(8). Į LOA taikymo sritį materialiniu ir laiko atžvilgiais patenka veiksmai, kurie užtraukia baudžiamąją atsakomybę, administracinę atsakomybę arba atsakomybę už viešųjų lėšų apskaitos tvarkymą ir kurie buvo atlikti su referendumu dėl Katalonijos nepriklausomybės susijusiomis aplinkybėmis, taip pat veiksmai, kurie buvo įvykdyti vykstant judėjimui dėl Katalonijos nepriklausomybės.
4.        Negalima paneigti to, kad LOA sukėlė gilias ir aštrias diskusijas politinėje erdvėje, įvairiose institucijose, teismų sistemoje, taip pat akademinėje aplinkoje ir Ispanijos visuomenėje apskritai.
5.        Kalbant apie teisinį aspektą, pažymėtina, kad LOA teisėtumo klausimas, pareiškiant
konstitucinį ieškinį, neseniai buvo pateiktas Tribunal Constitucional (Konstitucinis Teismas, Ispanija). Tas teismas 2025 m. birželio 26 d. sprendimu(9) pripažino LOA atitinkančiu Constitución española (Ispanijos Konstitucija; toliau – Konstitucija)(10), išskyrus dvi nuostatas.
6.        Šiomis aplinkybėmis Tribunal de Cuentas (Audito Rūmai, Ispanija; toliau – Audito Rūmai) kreipėsi į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą dėl tam tikrų nuostatų, reglamentuojančių aptariamos amnestijos suteikimą, suderinamumo su Sąjungos finansinių interesų apsauga, numatyta pirmiausia SESV 325 straipsnyje, ir su veiksminga teismine apsauga, įtvirtinta ESS 19 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje.
7.        Ši byla, turinti reikšmingų konstitucinių pasekmių Sąjungos teisei, suteikia Teisingumo Teismui progą nuspręsti neabejotinai nauju klausimu dėl jo vykdomos vienos iš Sąjungos valstybių narių priimto amnestijos įstatymo kontrolės ir šios kontrolės apimties.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Sąjungos teisė
8.        Šioje byloje reikšmingi SESV 267 ir 325 straipsniai, Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnis, taip pat ESS 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnis.
B.      Ispanijos teisė
1.      Konstitucija
9.        Konstitucijos 136 straipsnyje nustatyta:
„1.      [Audito Rūmai] yra aukščiausia institucija, atsakinga už valstybės ir viešojo sektoriaus finansinių ataskaitų bei ekonominio valdymo kontrolę.
Jie yra tiesiogiai pavaldūs Cortes Generales [Ispanijos parlamentas] ir jo pavedimu atlieka savo funkcijas, susijusias su valstybės biudžeto vykdymo ataskaitų nagrinėjimu ir tikrinimu.
2.      Valstybės ir viešojo sektoriaus finansinės ataskaitos pateikiamos [Audito Rūmų] kontrolei.
[Audito Rūmai] pagal savo jurisdikciją teikia Cortes Generales [Ispanijos parlamentas] metinę ataskaitą, kurioje prireikus nurodo, kaip jie mano, padarytus pažeidimus arba tai, dėl ko patrauktina atsakomybėn.
3.      [Audito Rūmų] nariai yra tokie pat nepriklausomi ir neatšaukiami kaip ir teisėjai, be to, jiems taikomi tokie patys nesuderinamumo reikalavimai kaip ir teisėjams.
4.      [Audito Rūmų] sudėtį, struktūrą ir funkcijas reglamentuoja organinis įstatymas.“
2.      Audito Rūmų organinis įstatymas Nr. 2/1982
10.      1982 m. gegužės 12 d.
Ley Orgánica 2/1982 del Tribunal de Cuentas (Audito Rūmų organinis įstatymas Nr. 2/1982; toliau – LOTCU)(11) 5 straipsnyje nustatyta, kad „[Audito Rūmai] savo funkcijas vykdo visiškai nepriklausomai ir laikydamiesi įstatymų“.
11.      LOTCU 15 straipsnyje jurisdikcijos nagrinėti bylas dėl viešųjų lėšų apskaitos tvarkymo apimtis apibrėžiama taip:
„1.      Teisminis procesas dėl viešųjų lėšų apskaitos tvarkymo, priklausantis [Audito Rūmų] jurisdikcijai, vykdomas dėl ataskaitų, kurias turi pateikti asmenys, gaunantys, kontroliuojantys, valdantys, saugantys arba naudojantys viešąjį turtą ar lėšas.
2.      Jurisdikcija dėl viešųjų lėšų apskaitos tvarkymo apima viešąsias lėšas ar turtą, taip pat papildomas pareigas, kurios tenka kaip jų valdymo garantija.“
12.      LOTCU 17 straipsnyje numatyta:
„1.      Jurisdikcija nagrinėti bylas dėl viešųjų lėšų apskaitos tvarkymo yra būtina ir neperduodama, išimtinė ir neribota.
2.      Ji vien funkcijų vykdymo tikslais apima preliminaraus ir šalutinio pobūdžio klausimų, išskyrus baudžiamojo pobūdžio klausimus, nagrinėjimą tiek, kiek jie yra išankstinis elementas, būtinas atsakomybei už viešųjų lėšų apskaitos tvarkymą nustatyti ir yra tiesiogiai su tuo susiję.
3.      Priimtas sprendimas nedaro poveikio už jurisdikcijos nagrinėti bylas dėl viešųjų lėšų apskaitos tvarkymo ribų.“
3.      Įstatymas Nr. 7/1988 dėl Audito Rūmų veikimo
13.      1988 m. balandžio 5 d.
Ley 7/1988 de Funcionamiento del Tribunal de Cuentas (Įstatymas Nr. 7/1988 dėl Audito Rūmų veikimo; toliau – LFTCU)(12) 49 straipsnio 1 ir 3 dalyse nustatyta:
„1.      Audito Rūmai nagrinėja ieškinius dėl atsakomybės, kylančios iš ataskaitų, kurias turi pateikti visi asmenys, atsakingi už viešųjų lėšų, turto ar išteklių valdymą, jiems pareikštus tuo atveju, kai jie tyčia, dėl sunkaus nusižengimo ar aplaidumo, savo veiksmais ar neveikimu, pažeidžiančiais biudžeto valdymą ir apskaitos tvarkymą reglamentuojančius įstatymus, taikomus viešojo sektoriaus subjektams arba prireikus asmenims ar subjektams, gaunantiems dotacijas, paskolas, garantijas ar kitą pagalbą iš šio sektoriaus, pakenkia šioms lėšoms ar turtui. Jie nenagrinėja subsidiarios atsakomybės, kai tiesioginė atsakomybė, kuri buvo nustatyta, bet neįvykdyta, yra susijusi su apskaita.
<...>
3.      Kai veiksmai reiškia nusikalstamą veiką, kaip tai suprantama pagal [LOTCU] 18 straipsnio 2 dalį, bylą nagrinėjantis teisėjas arba teismas nesprendžia su tuo susijusios finansinės atsakomybės klausimo ir perduoda [Audito Rūmams] reikiamą informaciją, kad jie galėtų nustatyti padarytos žalos, susijusios su sąskaitomis ir viešaisiais ištekliais, dydį.“
14.      LFTCU 67 straipsnyje nurodyta:
„1.      Siekiant užtikrinti atsakomybės už apskaitos tvarkymą, kuri gali būti nustatyta vykstant [Audito Rūmų] teisminiams procesams, įvykdymą, Ministerio Fiscal [prokuratūra, Ispanija], Letrado del Estado [valstybės advokatas] arba nukentėjusio viešojo sektoriaus subjekto teisėtas atstovas gali prašyti, kad būtų areštuotas atsakomybės subjektų turtas Civilinio proceso kodekse numatytais atvejais ir sąlygomis, nereikalaujant jokio užstato dėl šios priemonės įgyvendinimo.
2.      Šiuo tikslu veiksmai, kuriuos atlikus buvo laikinai nustatytas sumos, susijusios su atsakomybe už apskaitos tvarkymą, dydis, nurodyti šio įstatymo 45 ir 47 straipsniuose, laikomi pakankamu pagrindu areštui įvykdyti.
3.      Jeigu laikinai areštuoti turtą buvo paprašyta ir šis prašymas buvo patenkintas prieš pareiškiant ieškinį, areštas turi būti patvirtintas, kai ši procedūra užbaigiama vykstant atitinkamam teismo procesui arba prireikus prokuratūra pastabose.“
15.      LFTCU 74 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Vykstant reintegro por alcance procesui [procesui dėl viešųjų lėšų išieškojimo iš asmenų, atsakingų už šių lėšų apskaitos tvarkymą, nustačius nepagrįstą jų trūkumą], nepažeidžiant procedūrų, numatytų dėl atitinkamo deklaratyvaus sprendimo, laikomasi šių atsargumo priemonių:
1a.      Nagrinėjami tik lėšų pasisavinimo ar grobstymo, kaip tai apibrėžta šiame įstatyme, atvejai.
<...>“
4.      Organinis teismų įstatymas Nr. 6/1985
16.      1985 m. liepos 1 d.
Ley Orgánica 6/1985 del Poder Judicial (Organinis teismų įstatymas Nr. 6/1985; toliau – LOPJ)(13) 418 straipsnio 11 dalyje nurodyta, kad sunkiu nusižengimu laikomas nepagrįstas delsimas pradėti procesą ar nagrinėti bylą teisėjui arba teisminiam pareigūnui einant savo pareigas, nebent tai yra labai sunkus nusižengimas.
5.      Įstatymas Nr. 1/2000 dėl civilinio proceso
17.      Pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinos redakcijos 2000 m. sausio 7 d.
Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (Įstatymas Nr. 1/2000 dėl civilinio proceso; toliau – LEC)(14) 216 straipsnyje nurodyta:
„Civilinių bylų teismai sprendimus bylose priima remdamiesi pateiktais faktais, įrodymais ir šalių reikalavimais, išskyrus atvejus, kai įstatymuose konkrečiais atvejais numatyta kitaip.“
18.      LEC 434 straipsnis suformuluotas taip:
„1.      Sprendimas priimamas per [20] dienų nuo bylos nagrinėjimo užbaigimo.
2.      Jei per sprendimo priėmimo terminą ir laikantis paskesnių straipsnių nuostatų nustatomi galutiniai procesiniai veiksmai, sprendimo priėmimo terminas sustabdomas.
<...>“
19.      LEC 435 straipsnyje nustatyta:
„1.      Tik gavęs šalies prašymą teismas gali nurodyti taikyti galutines pasirengimo nagrinėti bylą priemones, vadovaudamasis šiomis taisyklėmis:
1a.      Vykstant galutinei tyrimo procedūrai neatsižvelgiama į įrodymus, kuriuos šalys būtų galėjusios tinkamai ir laiku pateikti, įskaitant įrodymus, kurie galėjo būti pateikti po teismo kreipimosi į šalis, nurodyto 429 straipsnio 1 dalyje.
2a.      Kai dėl nuo įrodymus pateikusios šalies nepriklausančių priežasčių į nė vieną priimtą įrodymą nebuvo atsižvelgta.
3a.      Priimami ir nagrinėjami įrodymai, kurie yra tinkami ir svarūs, susiję su naujomis faktinėmis aplinkybėmis arba neseniai sužinotomis faktinėmis aplinkybėmis, numatytomis 286 straipsnyje.
2.      Išimties tvarka teismas gali arba savo iniciatyva, arba šalies prašymu nurodyti dar kartą pateikti įrodymų, susijusių su laiku nurodytais reikšmingais faktais, jei ankstesni įrodymai nedavė rezultatų dėl aplinkybių, kurių jau nebėra ir kurios nepriklauso nuo šalių valios ar rūpestingumo, ir yra svarių priežasčių manyti, kad nauji veiksmai leis tiksliai nustatyti šiuos faktus.
Tokiu atveju šios aplinkybės ir priežastys turi būti išsamiai nurodytos nutartyje, kuria skiriamos priemonės.“
20.      LEC 436 straipsnyje nurodyta:
„1.      Priemonių pagal pirmesnių straipsnių nuostatas turi būti imamasi per dvidešimt dienų, tą dieną, kurią prireikus nustato Letrado de la Administración de Justicia [teismo pareigūnas], laikydamasis šiame įstatyme nustatytos tvarkos, taikomos konkrečios rūšies įrodymams. Įvykdžius priemones, šalys gali per penkias dienas pateikti rašytinį pareiškimą, kuriame apibendrina ir įvertina rezultatus.
2.      Sprendimo priėmimo terminas vėl pradedamas skaičiuoti pasibaigus terminui, skirtam šalims pateikti rašytinį pareiškimą, nurodytą šio straipsnio pirmesnėje dalyje.“
6.      LOA
21.      LOA 1 straipsnyje „Objektyvioji taikymo sritis“ nustatyta:
„1.      Toliau nurodytos veikos, užtraukiančios baudžiamąją, administracinę atsakomybę arba atsakomybę už viešųjų lėšų apskaitos tvarkymą, atliktos nuo 2011 m. lapkričio 1 d. iki 2023 m. lapkričio 13 d. dėl 2014 m. lapkričio 9 d. ir 2017 m. spalio 1 d. Katalonijoje vykusių referendumų, pasirengimo jiems ar jų pasekmių, taip pat toliau nurodytos veikos, atliktos tuo laikotarpiu per vadinamąjį Katalonijos nepriklausomybės procesą, net jeigu jos nesusijusios su šiais referendumais arba buvo atliktos po jų, yra amnestuojamos:
a)      veika, atlikta siekiant reikalauti Katalonijos atsiskyrimo arba nepriklausomybės, tai skatinti ar propaguoti, taip pat veika, kuria buvo prisidėta prie tokių tikslų įgyvendinimo.
<...>
Tai apima ir asmeninę ar institucinę veiką, atliktą siekiant skleisti nepriklausomybės projektą, rinkti informaciją ir įgyti žinių apie panašią patirtį arba gauti kitų viešųjų ar privačių subjektų paramą siekiant Katalonijos nepriklausomybės.
Be to, tai apima veiką, tiesiogiai ar netiesiogiai susijusią su vadinamuoju Katalonijos nepriklausomybės procesu arba su jo vadovais, vykdomą asmenų, kurie akivaizdžiai ar, kaip įrodyta, bendradarbiavo, atstovavo teikė pagalbą ir bet kokio pobūdžio patarimus, taip pat apsaugą ar saugumą asmenims, atsakingiems už šio punkto pirmoje pastraipoje nurodytą veiką, arba kurie gavo su tuo susijusią informaciją;
b)      veika, atlikta asmenų, siekusių sušaukti, skatinti ar užtikrinti 2014 m. lapkričio 9 d. ir 2017 m. spalio 1 d. Katalonijoje vykusius referendumus arba konsultacijas, kurių sušaukimas ar surengimas buvo pripažintas neteisėtu, nors jie neturėjo įgaliojimų to daryti, taip pat veika, kuria galėjo būti prisidėta prie šių referendumų ir konsultacijų surengimo;
<...>
c)      nepaklusnumo veiksmai, nepriklausomai nuo jų pobūdžio, viešosios tvarkos pažeidimai, išpuoliai prieš valdžios institucijas, jų atstovus ir valstybės pareigūnus arba pasipriešinimas, vykdomi siekiant sudaryti sąlygas surengti šios straipsnio dalies b punkte nurodytus referendumus, arba jų pasekmės, taip pat bet kurie kiti veiksmai, priskiriami prie nusikalstamos veikos, vykdomi siekiant to paties tikslo.
Bet kuriuo atveju tai apima <...> bet kokią kitą veiką, kurią sudaro valstybės institucijų ar pareigūnų įstatymų, įsakymų ar nutarimų priėmimas arba įgyvendinimas, atliktą siekiant leisti, sudaryti palankias sąlygas ar padėti surengti šios straipsnio dalies b punkte nurodytus referendumus.
<...>
2.      Pagal šio straipsnio 1 dalį amnestuojama baudžiamąją, administracinę atsakomybę arba atsakomybę už viešųjų lėšų apskaitos tvarkymą užtraukianti veika, neatsižvelgiant į jos atlikimo etapą, įskaitant parengiamuosius veiksmus ir nepriklausomai nuo to, ar atitinkamas asmuo inicijuoja veiką, ar dalyvauja ją atliekant.
3.      Veika, kuri pradėta iki 2011 m. lapkričio 1 d., laikoma patenkančia į šio įstatymo taikymo sritį tik tuo atveju, jei buvo užbaigta po šios datos.
Veika, kuri pradėta iki 2023 m. lapkričio 13 d., laikoma patenkančia į šio įstatymo taikymo sritį tik tuo atveju, jei buvo užbaigta po šios datos.
4.      Viešųjų lėšų naudojimas a ir b punktuose nurodytais tikslais nelaikomas praturtėjimu, jei, neatsižvelgiant į tai, ar jis atitinka įstatymus, nebuvo skirtas asmeninei finansinei naudai gauti.“
22.      LOA 2 straipsnyje „Išimtys“ nurodyta:
„Bet kuriuo atveju 1 straipsnyje numatyta amnestija netaikoma:
<...>
e)      veiksmams, laikomiems nusikalstama veika, kenkiančia Europos Sąjungos finansiniams interesams.“
23.      LOA 8 straipsnio „Poveikis civilinei atsakomybei ir atsakomybei už apskaitos tvarkymą“ 3 dalyje įvirtinta:
„[LFTCU] 47 ir 67 straipsniuose numatytos laikinosios apsaugos priemonės, nustatytos per ikiteisminę procedūrą arba pirmojoje instancijoje, panaikinamos.“
24.      LOA 10 straipsnis „Skubos ir pirmumo tvarka“ suformuluotas taip:
„Amnestijos taikymas kiekvienu atveju priklauso šiame įstatyme nurodytų teisminių institucijų, administracinių ar viešųjų lėšų apskaitos tvarkymo bylų teismų, kurie pirmumo ir skubos tvarka priima atitinkamus sprendimus pagal šį įstatymą, kompetencijai, neatsižvelgiant į atitinkamo proceso teisminėje institucijoje, administraciniame teisme ar viešųjų lėšų apskaitos tvarkymo bylų teisme stadiją.
Sprendimai priimami ne vėliau kaip per du mėnesius, nedarant įtakos vėlesniems ieškiniams, kurie neturi stabdomojo poveikio.“
25.      LOA 13 straipsnio „Procesas dėl viešųjų lėšų apskaitos tvarkymo“ 3 dalyje nustatyta:
„Jeigu Audito Rūmuose pradėtas atsakomybės už viešųjų lėšų apskaitos tvarkymą nustatymo procesas yra pirmosios instancijos arba apeliacinio skundo stadijoje, to teismo kompetentingos institucijos, išklausiusios prokuratūra ir viešuosius subjektus, nukentėjusius dėl viešųjų lėšų praradimo, susijusio su veiksmais, kuriems taikoma amnestija, priima sprendimą, kuriuo konstatuoja, kad atsakovui fiziniam ar juridiniam asmeniui nekyla atsakomybė už viešųjų lėšų apskaitos tvarkymą, jei nukentėję viešieji subjektai tam neprieštarauja.“
III. Pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
26.      2022 m. vasario 17 d. ir 2022 m. balandžio 13 d.
Sociedad Civil Catalana, Asociación Cívica y Cultural (Pilietinė ir kultūrinė asociacija „Katalonijos pilietinė visuomenė“; toliau – SCC) ir prokuratūra kiekviena atitinkamai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pareiškė ieškinį dėl atsakomybės už viešųjų lėšų apskaitos tvarkymą, vadinamąjį „de reintegro por alcance“ (byla dėl viešųjų lėšų išieškojimo iš asmenų, atsakingų už šių lėšų apskaitos tvarkymą, nustačius nepagrįstą jų trūkumą)(15).
27.      Savo ieškiniais ieškovės siekia, kad atsakovai būtų, viena vertus, pripažinti atsakingais už žalą, padarytą Generalitat de Catalunya (Katalonijos regioninė vyriausybė, Ispanija; toliau – Generalitat) viešajam turtui, kurią jos įvertino atitinkamai 5 309 807,02 ir 3 429 342,43 EUR, ir, kita vertus, įpareigoti atlyginti šią žalą.
28.      Konkrečiai kalbant, atsakovams priekaištaujama dėl Generalitat lėšų panaudojimo, viena vertus, 2017 m. spalio 1 d. surengiant neteisėtą referendumą dėl Katalonijos nepriklausomybės, ir, kita vertus, 2011–2017 m. propaguojant Katalonijos nepriklausomybę tarptautiniu mastu.
29.      2022 m. rugsėjo 9 d. nutartimi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nustatė 5 309 807,02 EUR ieškinio sumą. Atsižvelgdamas į tai, kad ieškovės atsiėmė reikalavimus dėl tam tikrų išlaidų, kurių bendra suma sudarė 336 143,34 EUR ir kurios buvo priskirtos tik atsakovui JMA, kaltinamam tik prokuratūra ir tik dėl šios išlaidų dalies, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pripažino, kad dėl jos nuspręsti nereikia.
30.      Pagrindinėje byloje aptariamos šios išlaidos:
–        išlaidos, patirtos ruošiantis vadinamajam referendumui „dėl nepriklausomybės“ ir jį surengiant 2017 m. spalio 1 d. Katalonijos autonominėje srityje. Šias išlaidas iš esmės sudaro: 1) programinės įrangos ir kompiuterinių programų, skirtų savanorių dalyvavimui organizuojant referendumą skatinti, įsigijimo išlaidos; 2) reklamos išlaidos; 3) užsienyje įsikūrusių rinkėjų registro įsteigimo išlaidos; 4) lėšos, susijusios su referendumo kampanijos viešinimu; 5) referendumui surengti reikalingų priemonių įsigijimo išlaidos (balsavimo biuleteniai, rinkėjų sąrašai, rinkimų komisijų narių šaukimas); 6) išlaidos, susijusios su viešųjų patalpų naudojimu dėl referendumo; 7) kampanijų, susijusių su Generalitat įvaizdžiu užsienyje, išlaidos; 8) išlaidos, susijusios su Europos Parlamento narių kvietimu apsilankyti Katalonijoje likus kelioms dienoms iki referendumo; 9) su tarptautinių ekspertų ir stebėtojų įtraukimu susijusios išlaidos.
–        Išlaidos, patirtos plėtojant vadinamuosius Generalitat „išorinius veiksmus“ 2011–2017 finansiniais metais. Šias išlaidas iš esmės sudaro: 1) išlaidos, kurių patyrė Secretaría d’Acció Exterior i Unió Europea (Katalonijos regioninės vyriausybės Išorės veiksmų ir Europos Sąjungos reikalų sekretoriatas, Ispanija), užsakydamas ataskaitas apie tarptautines sutartis, kurių šalis yra Ispanijos Karalystė; 2) įvairių Generalitat delegacijų užsienyje patirtos išlaidos; 3) išlaidos, kurių patyrė Consejo de Diplomacia Pública de Cataluña (Katalonijos viešosios diplomatijos taryba, Ispanija), remdama su Katalonijos nepriklausomybės siekiu susijusius veiksmus: i) sporto internacionalizacija („sporto diplomatija“); ii) ataskaitų, susijusių su tautų apsisprendimo teise Europos Sąjungoje, finansavimas; iii) personalo įdarbinimas; iv) sutarčių sudarymas, siekiant įgyti priemonių, reikalingų Katalonijos nepriklausomybei skatinti užsienyje; v) subsidijų teikimas tam tikriems subjektams tuo pačiu tikslu.
31.      Vykstant ikiteisminei procedūrai buvo nuspręsta taikyti laikinąsias apsaugos priemones, užtikrinant 4 146 274,97 EUR sumą, susijusią su faktinėmis aplinkybėmis dėl išlaidų, patirtų siekiant surengti neteisėtą referendumą dėl Katalonijos nepriklausomybės, taip pat suteikiant banko garantiją 5 422 411,10 EUR sumai, susijusiai su faktinėmis aplinkybėmis dėl išlaidų, patirtų siekiant plėtoti Generalitat „išorės veiksmus“ 2011–2017 finansiniais metais.
32.      Pagrindinėje byloje aptariamos aplinkybės taip pat buvo arba yra nagrinėjamos Ispanijos teismuose įvairiose baudžiamosiose bylose siekiant nustatyti kaltinamųjų baudžiamąją atsakomybę. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškina, kad, kai kalbama apie „tuos pačius faktus“, jurisdikcija dėl viešųjų lėšų apskaitos suderinama su baudžiamąja jurisdikcija taip, kad tuo atveju, jei šie „tie patys faktai“ pripažįstami nusikalstama veika, baudžiamąją bylą nagrinėjantis teismas susilaiko nuo dėl jų kylančios atsakomybės už viešųjų lėšų apskaitos tvarkymą nagrinėjimo ir perduoda būtiną informaciją prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
33.      Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Ispanijos teismai, nagrinėjantys baudžiamąsias bylas, jau priėmė galutinį sprendimą dėl išlaidų, susijusių su išlaidomis, patirtomis rengiant neteisėtą referendumą dėl Katalonijos nepriklausomybės ir jį vykdant. Kalbant apie išlaidas, susijusias su Generalitat „išorės veiksmų“ plėtra 2011–2017 finansiniais metais, baudžiamąją bylą vis dar nagrinėja Barselonos Juzgados de Instrucción nº 13 y nº 18 (Ikiteisminio tyrimo teismai Nr. 13 ir Nr. 18, Ispanija).
34.      Pagrindinė byla buvo išnagrinėta ir 2024 m. gegužės 29 d. perduota svarstyti.
35.      2024 m. birželio 11 d. įsigaliojo LOA.
36.      Nagrinėjant klausimą, ar šis įstatymas taikytinas pagrindinėje byloje, todėl atsakovų atsakomybė už apskaitos tvarkymą gali būti pripažinta išnykusia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl šio įstatymo suderinamumo su Sąjungos teise.
37.      Šiomis aplinkybėmis Audito Rūmai nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar 1995 m. gruodžio 18 d. Tarybos reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 2988/95 dėl Europos Bendrijų finansinių interesų apsaugos(16) ir SESV 325 straipsnis (veiksmingos ir atgrasančios sukčiavimo ir bet kokios kitos neteisėtos veiklos, pažeidžiančios Europos Sąjungos finansinius interesus, prevencijos principas) kartu su ESS 4 straipsnio 3 dalimi (lojalaus bendradarbiavimo principas) turi būti aiškinami taip, kad su jais yra nesuderinamas atsakomybės už apskaitos tvarkymą panaikinimas, įtvirtintas [LOA] 1 straipsnio 1 dalies a[–]c punktuose bei 2[–]4 dalyse ir 2 straipsnio e punkte, atsižvelgiant į tai, kad tariama atsakomybė už apskaitos tvarkymą nurodyta byloje dėl valstybės lėšų išieškojimo Nr. B‑80/21 yra susijusi su „poveikiu Sąjungos finansiniams interesams“ abiem atvejais: i) jei
Teisingumo Teismas „siaurai aiškintų“ sąvoką „Sąjungos finansinių interesų apsauga“ (kuri apimtų tik neteisėtą valdymo veiklą, vykdomą naudojant viešąsias Sąjungos lėšas); ir ii) jei Teisingumo Teismas „aiškintų plačiai“ šią sąvoką (kuri taip pat apimtų neteisėtą valdymo veiklą, vykdomą naudojant valstybės lėšas, tačiau dėl kurios Sąjungos biudžetas patirtų faktinių ar galimų nuostolių)?
2.      Jei Teisingumo Teismas „siaurai aiškintų“ sąvoką „Sąjungos finansinių interesų apsauga“, ar ESS 2 straipsnis ir 19 straipsnio 1 dalies 2 punktas bei [Chartijos] 47 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad su jais nesuderinamas [LOA] 10 straipsnis, nes jame nustatytas privalomas dviejų mėnesių terminas sprendimui priimti prieštarautų kiekvieno asmens teisei į teisingą bylos išnagrinėjimą per „protingą terminą“ ir sudarytų „išorinį spaudimą“ teismui tuo atveju, kai prieš priimant sprendimą dėl [LOA] taikymo šioje byloje dėl valstybės lėšų išieškojimo Nr. B‑180/21 būtų būtina atlikti tam tikrą galutinę įrodinėjimo procedūrą, siekiant įrodyti viešųjų lėšų, panaudotų ieškovų ieškiniuose nurodytoms išlaidoms padengti, kilmę (nacionalinis arba Sąjungos biudžetas) arba tikslą (skatinti Katalonijos nepriklausomybę už Ispanijos ribų 2011–2017 finansiniais metais)?
3.      Ar SESV 325 straipsnis ir Reglamentas Nr. 2988/95 kartu su [Chartijos] 47 straipsniu ir Europos žmogaus teisių konvencijos 6 straipsniu turi būti aiškinami taip, kad jie nesuderinami su [LOA] 13 straipsnio 3 dalies in fine nuostatomis, turint omenyje, kad šioje normoje nenumatyta jokios nuostatos (procedūros, teisinių veiksmų
ir kt.), kuria remdamosi šalys, nurodžiusios atsakomybę už apskaitos tvarkymą (šioje byloje Nr. B‑180/21 – SCC ir Ministerio Fiscal [prokuratūra]), galėtų prieštarauti atsakomybės už apskaitos tvarkymą panaikinimui nagrinėjant bylą pirmosios instancijos teisme, o tik reikalaujama, kad nukentėję viešojo sektoriaus subjektai (šioje byloje – [Generalitat]), kuri, atrodo, net nepareiškė ieškinio dėl atsakomybės už apskaitos tvarkymą, todėl buvo laikoma atsiėmusi ieškinį) neprieštarautų išteisinimui?
4.      Ar teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių principus, siejamus su SESV 325 straipsniu ir Reglamentu Nr. 2988/95, reikia aiškinti taip, kad su jais yra nesuderinami [LOA] 1 straipsnio 1 dalies a[–]c punktai, siejami su to straipsnio 2[–]4 dalių nuostatomis, atsižvelgiant į tai, kad [LOA] objektyvios, subjektyvios ir laiko atžvilgiu taikymo srities apibrėžtis nėra aiški ir tiksli, dėl to byloje Nr. B‑180/21 teismas galėtų teigti, kad jokios atsakomybės už apskaitos tvarkymą nekyla dėl veiksmų, kenkiančių
Sąjungos finansiniams interesams, kurie iš tikrųjų nebuvo įtraukti į [LOA] apimtį?
5.      Ar Chartijos 20 ir 21 straipsnius reikia aiškinti taip, kad su jais nesuderinami [LOA] 1 straipsnio 1 dalies a[–]c punktai, siejami su šio straipsnio 2[–]4 dalių nuostatomis ir [LOA] preambule, atsižvelgiant į tai, kad dėl minėto nepakankamo aiškumo ir tikslumo apibrėžiant [LOA] taikymo sritį galėtų būti nepagrįstai nuspręsta, kad nėra atsakomybės už apskaitos tvarkymą, ir dėl šios aplinkybės taip pat galėtų atsirasti diskriminacija ir nelygybė asmenų, kurie buvo nuteisti dėl atsakomybės už apskaitos tvarkymą kitose viešųjų lėšų išieškojimo bylose („reintegro po alcance“), susijusiose su įvykiais toje pačioje teritorijoje (Katalonijos autonominėje srityje) ir laikotarpiu, kuris patenka į [LOA] taikymo sritį, atžvilgiu?
6.      Ar ESS 2 straipsnis ir 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa bei Chartijos 47 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad su jais nesuderinama [LOA] 8 straipsnio 3 dalis, kurioje numatytas vienašališkas, privalomas laikinųjų apsaugos priemonių panaikinimas, nepaliekant teismui jokios diskrecijos, skirtingai nuo procedūros, taikomos visose kitose viešųjų lėšų išieškojimo bylose, kuriose, remiantis [LFTCU], yra taikomos bendrosios taisyklės dėl laikinųjų apsaugos priemonių, numatytos [LEC]?
7.      Ar ESS 2 straipsnis ir 19 straipsnio 1 dalies 2 punktas, Chartijos 47 straipsnis ir EŽTK 6 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad su jais nesuderinama [LOA] 13 straipsnio 3 dalis (atsakomybės už apskaitos tvarkymą nebuvimas nagrinėjant bylą pirmosios instancijos teisme), nes šioje nuostatoje nenumatyta, kad viešasis subjektas turi būti iš anksto išklausytas (nors jis turi teisę ex lege pareikšti ieškinį byloje dėl viešųjų lėšų apskaitos), ir nepaliekama teismui galimybės priimti sprendimą dėl atvejų, kai atsakovas teigia, kad nedalyvavo atliekant veiksmus, kuriais kaltinamas, atsižvelgiant į tai, kad šioje byloje dėl viešųjų lėšų išieškojimo Nr. B‑180/21
dalyvavo viešasis subjektas, kaip bendraieškis, ir kai kurie atsakovai teigė, kad nedalyvavo vykstant įvykiams?
8.      Ar ESS 2 straipsnis ir 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa, taip pat Chartijos 47 straipsnis, ypač kartu su SESV 267 straipsniu ir <...> Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnio pirma pastraipa (SESV Protokolas Nr. 3), turi būti aiškinami taip, kad prašymo priimti prejudicinį sprendimą sustabdomasis poveikis ir galutinis Teisingumo Teismo sprendimo veiksmingumas yra nesuderinami su [LOA] 8 straipsnio 3 dalimi, 10 straipsniu ir 13 straipsnio 3 dalimi, siejant su [LOA] preambule (žr. V skirsnio dešimtą ir vienuoliktą pastraipas), pagal kurias susiklostytų situacija, kai [LOA] galiotų absoliučiai, dėl ko prejudicinio klausimo sprendimas netektų veiksmingumo ir būtų pažeisti Sąjungos teisės viršenybės ir tiesioginio veikimo principai?“
38.      Rašytines pastabas pateikė SCC, prokuratūra, atsakovai: ACJ, ASD, COT, FHM, LBC, MMT, MOP ir RFB, CPC, ACO, LPG, MAB ir JMSI, OJV, RRR, DBC, AVO, JGV, EAC, MKEK, SML ir EH, RAS, JTN, ANMG, AAT, NMF, IGA, ARM ir ARMG, Ispanijos vyriausybė ir Europos Komisija. Šios šalys buvo išklausytos 2025 m. liepos 15 d. įvykusiame posėdyje.
IV.    Analizė
39.      Ši išvada bus išdėstyta taip: pirma, išnagrinėsiu prieštaravimą, pagal kurį Audito Rūmai nėra „teismas“, kaip tai suprantama pagal SESV 267 straipsnį, todėl šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinas; antra, išnagrinėsiu klausimą, ar (ir prireikus – kokiomis sąlygomis) atsakomybės už viešųjų lėšų apskaitos tvarkymą išnykimas dėl LOA taikymo yra suderinamas su SESV 325 straipsnyje įtvirtinta Sąjungos finansinių interesų apsauga; trečia, įvertinęs Teisingumo Teismo jurisdikciją nagrinėti įstatymą dėl amnestijos atsižvelgiant į šią nuostatą ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktų klausimų priimtinumą išnagrinėsiu klausimus, susijusius su tam tikrų LOA nuostatų suderinamumu su veiksmingos teisminės apsaugos principu, nustatytu ESS 19 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje.
A.      Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo: ar Audito Rūmai yra „teismas“, kaip tai suprantama pagal SESV 267 straipsnį?
40.      Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją tam, kad įvertintų, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusi institucija yra „teismas“, kaip tai suprantama pagal SESV 267 straipsnį (o tai yra tik su Sąjungos teise susijęs klausimas), Teisingumo Teismas atsižvelgia į tam tikras aplinkybes, kaip antai į tai, ar ši institucija yra įsteigta pagal įstatymus, ar ji nuolatinė, ar jos jurisdikcija yra privaloma, ar procesas joje grindžiamas rungimosi principu, ar ji taiko teisės aktus ir ar ji yra nepriklausoma(17).
41.      Dauguma atsakovų pagrindinėje byloje savo rašytinėse pastabose išreiškia abejones dėl to, ar Audito Rūmai atitinka nepriklausomumo reikalavimą.
42.      Primintina, kad šis reikalavimas apima du aspektus: išorinį ir vidinį. Pastarasis aspektas susijęs su sąvoka „nešališkumas“ ir reikalauja vienodo nešališkumo bylos šalių ir jų atitinkamų interesų, susijusių su bylos dalyku, atžvilgiu. Jis reikalauja objektyvumo ir jokio suinteresuotumo bylos baigtimi nebuvimo, išskyrus tai, kad ginčas būtų išspręstas griežtai laikantis teisės normų. Taigi pagal suformuotą jurisprudenciją sąvoka „nepriklausomumas“, kuri neatskiriama nuo teisminės funkcijos, pirmiausia reiškia, kad atitinkama institucija turi būti trečiasis asmuo sprendimą, dėl kurio pareikštas ieškinys, priėmusios valdžios institucijos atžvilgiu(18). Kai institucijai pateikiamas skundas dėl viešojo administravimo institucijos tarnybų priimto sprendimo, ji negali būti laikoma trečiuoju asmeniu atitinkamos administravimo institucijos atžvilgiu, jeigu ją su pastarąja sieja struktūrinis ir funkcinis ryšys.
43.      Nagrinėjamu atveju pažymėtina, kad iš tikrųjų tyrimą, susijusį su viešųjų lėšų išieškojimo iš asmenų, atsakingų už šių lėšų apskaitos tvarkymą, procedūra, atlieka asmenys, kuriems pavesta vykdyti šį tyrimą ir kurie skiriami iš Audito Rūmų pareigūnų arba iš valstybės pareigūnų, paskirtų dirbti į provinciją, kurioje buvo įvykdyti atitinkami veiksmai(19). Vis dėlto, kaip ir Komisija, manau, jog tai, kad šie pareigūnai yra paskirti nagrinėti bylos medžiagą, todėl šiomis aplinkybėmis gali imtis tam tikrų priemonių ir vykdyti atitinkamas procedūras, skirtas tyrimui, susijusiam su faktinėmis aplinkybėmis ir tariamais veikos vykdytojais, atlikti, negali kelti abejonių dėl Audito Rūmų, kaip trečiojo asmens, statuso, nes šie paskirti pareigūnai nedalyvauja teisminėje veikloje tikrąja šio žodžio prasme. Nesant tokio funkcijų sutapimo, reikia pripažinti Audito Rūmų nepriklausomumą, vertinamą atsižvelgiant į jo vidinį aspektą(20).
44.      Šiuo klausimu pažymėtina, kad LFTCU 24 straipsnyje, be kita ko, numatyta, jog Audito Rūmų nariai savo funkcijas atlieka laikydamiesi nuo šių rūmų veiklos neatsiejamų nešališkumo ir orumo principų. Jie privalo pasitraukti iš bet kurios veiklos, susijusios su subjektais, kuriuose jie atliko valdymo, patariamąsias ar administracines funkcijas arba per kuriuos tiesiogiai ar per savo šeimos narius palaikė bet kokius nauda grindžiamus ryšius.
45.      Taigi, kadangi Audito Rūmai yra „teismas“, kaip tai suprantama pagal SESV 267 straipsnį, šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą reikia pripažinti priimtinu.
B.      Dėl prejudicinių klausimų
1.      Pirminės pastabos: amnestija ir Sąjungos teisė
46.      Amnestija paprastai reiškia valstybės atsisakymą vykdyti baudžiamąjį persekiojimą, teisti už nusikalstamą veiką ir prireikus vykdyti už tokią veiką numatytas bausmes (ius puniendi)(21). Ji taip pat gali reikšti valstybės atsisakymą skirti ar vykdyti finansines sankcijas ar nuobaudas už finansinio pobūdžio nusikaltimus arba, kaip nagrinėjamu atveju, pripažinti savo pareigūnų ir politinių veikėjų nesutartinę atsakomybę už viešajam turtui padarytą žalą. Visoms šioms įvairioms amnestijos formoms bendra bent tai, kad taip įgyvendinama suvereni, išimtinai valstybinė prerogatyva.
47.      Sąjungos teisėkūros lygmeniu amnestija minima keliuose antrinės teisės aktuose.
48.      Pagrindų sprendimo 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos(22) 3 straipsnio pirmos pastraipos 1 punkte tarp Europos arešto orderio privalomo nevykdymo pagrindų nurodytas atvejis, kai nusikalstamai veikai, kurios pagrindu yra išduotas šis arešto orderis, vykdančiojoje valstybėje narėje taikoma amnestija, jei persekiojimas už tokios nusikalstamos veikos padarymą priklausė tos valstybės jurisdikcijai pagal jos baudžiamąją teisę. Be to, Direktyvos 2011/99/ES dėl Europos apsaugos orderio(23) 10 straipsnio 1 dalies d punkte tarp šio orderio nepripažinimo pagrindų nurodytas atvejis, kai ši apsauga grindžiama sankcijos arba priemonės, kuriai pagal vykdančiosios valstybės teisę taikoma amnestija ir kuri susijusi su veika arba elgesiu, priklausančiu jos kompetencijai pagal tą teisę, vykdymu.
49.      Reglamento (ES) 2017/1939, kuriuo įgyvendinamas tvirtesnis bendradarbiavimas Europos prokuratūros įsteigimo srityje(24), 39 straipsnio 1 dalies c punkte nurodyta, kad, jeigu baudžiamasis persekiojimas pagal bylą tiriančio Europos deleguotojo prokuroro valstybės narės teisę tapo neįmanomas, įtariamajam arba kaltinamajam suteikta amnestija yra vienas iš pagrindų, leidžiančių nuolatinei kolegijai nuspręsti nutraukti tokiam asmeniui iškeltą bylą(25).
50.      Galiausiai kituose dokumentuose, kuriais taikomas tarpusavio pripažinimo principas teismams bendradarbiaujant baudžiamosiose bylose, numatyta, kad amnestiją gali suteikti ir išduodančioji, ir vykdančioji valstybė(26).
51.      Tai reiškia, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas patvirtino, jog paiso išimtinės valstybių narių kompetencijos amnestijos srityje. Jis apsiribojo amnestijos buvimo pripažinimu ir atsižvelgimu į ją teismų bendradarbiavimo priemonėse, vis dėlto nesuderindamas nei jos turinio, nei jos suteikimo sąlygų.
52.      Kalbant apie jurisprudenciją, pirmiausia reikia remtis Teisingumo Teismo sprendimu, priimtu byloje AB ir kt. (Amnestijos atšaukimas)(27).
53.      Pirmuoju klausimu, pateiktu toje byloje, Teisingumo Teismo buvo klausiama, ar su principu ne bis in idem(28) suderinamas Europos arešto orderio išdavimas dėl asmens, kurio baudžiamasis persekiojimas buvo iš pradžių nutrauktas po to, kai remdamasis paskelbta amnestija teismas priėmė galutinį sprendimą, o vėliau – atnaujintas priėmus įstatymą, kuriuo ši amnestija atšaukta ir šis teismo sprendimas panaikintas. Atsižvelgdamas į savo paties jurisdikciją Teisingumo Teismas nurodė, kad iš tikrųjų pagrindinė byla susijusi su pažeidimais, kurie Sąjungos teisėje nėra suderinti, be to, šia teise nereglamentuojamas amnestijos paskelbimas ir atšaukimas. Vis dėlto jis pripažino, kad yra kompetentingas, nes šis klausimas buvo pateiktas ne dėl nacionalinės teisės aktų, susijusių su šiomis nusikalstamomis veikomis ar amnestija, išaiškinimo, o dėl principo ne bis in idem išaiškinimo, susijusio su Europos arešto orderio išdavimo procedūra, patenkančia į pagrindų sprendimo 2002/584
ratione materiae ir ratione temporis taikymo sritis(29).
54.      Vis dėlto Teisingumo Teismas
pripažino neturįs jurisdikcijos atsakyti į trečiąjį klausimą. Paprašytas nuspręsti, ar nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos Konstitucinio teismo kontrolė apsiriboja įstatymo, kuriuo atšaukiama amnestija, atitikties nacionalinei Konstitucijai patikrinimu, suderinami su keliomis Sąjungos pirminės teisės nuostatomis, Teisingumo Teismas nusprendė, kad tokia procedūra nepatenka į šios teisės taikymo sritį, taigi ir nepriklauso jo jurisdikcijai(30).
55.      Be to, primintas Teisingumo Teismo sprendimas, priimtas byloje, susijusioje su Italijos Respublikoje paskelbta mokestine amnestija(31). Iš šio sprendimo matyti, kad pagal nacionalinės teisės aktus, kuriais nustatyta ši amnestija, apmokestinamieji asmenys, neįvykdę su PVM susijusių pareigų keliais mokestiniais laikotarpiais, galėjo galutinai išvengti šių pareigų ir už jų nevykdymą taikytinų sankcijų, už tai sumokėdami vienkartinę, jų apyvartai proporcingą sumą. Kadangi reikšmingose šių nacionalinės teisės aktų nuostatose buvo numatytas bendras ir nediferencijuotas atsisakymas tikrinti apmokestinamuosius sandorius, sudarytus per šiuos mokestinius laikotarpius, Teisingumo Teismas nusprendė, kad dėl šių nuostatų Šeštosios direktyvos 77/388/EEB 2 ir 22 straipsniai praranda savo prasmę, taigi ši direktyva netenka veiksmingumo(32).
56.      Apibendrinant pasakytina, kad Teisingumo Teismas amnestiją nagrinėjo atsižvelgdamas į Sąjungos antrinės teisės nuostatą, kurioje nurodyta amnestija, arba į galimą trukdymą siekti atitinkamų antrinės teisės aktų nuostatų tikslų ir (arba) kenkimą šių nuostatų veiksmingumui.
2.      Dėl Sąjungos finansinių interesų pažeidimo buvimo (pirmasis, trečiasis, ketvirtasis ir penktasis klausimai)
a)      Dėl pirmojo klausimo
57.      Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar pagal SESV 325 straipsnį(33) draudžiama LOA numatytą atsakomybės panaikinimą už ne nusikalstamos veikos pobūdžio veiksmus, darančius įtaką Sąjungos finansiniams interesams, pavyzdžiui, veiksmus, susijusius su viešosiomis lėšomis, nesant tiesioginio ryšio tarp šių veiksmų ir faktinio ar galimo Sąjungos biudžeto pajamų sumažėjimo(34).
58.      LOA 2 straipsnio e punkte aiškiai nurodyta, kad į jo taikymo sritį nepatenka „veiksm[ai], laikom[i] nusikalstama veika, kenkiančia Europos Sąjungos finansiniams interesams“. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, iš šio straipsnio aiškinimo a contrario matyti, kad nacionalinės teisės aktų leidėjas, apribodamas šią išimtį nusikalstama veika, netiesiogiai nurodė, kad veiksmams, dėl kurių atsiranda atsakomybė už viešųjų lėšų apskaitos tvarkymą, reglamentuojamiems šio įstatymo 1 straipsnio 1 dalies a–c punktuose, siejamuose su šio straipsnio 2–4 dalimis, gali būti taikoma amnestija.
59.      Pirmiausia primintina, kad pagal SESV 325 straipsnio 1 dalį valstybės narės privalo priešintis Sąjungos finansiniams interesams kenkiančiam sukčiavimui ir kitoms neteisėtoms veikoms, taikydamos atgrasančias ir veiksmingas priemones.
60.      Kalbant apie žodžių junginį „kitoms neteisėtoms veikoms“, neginčijama, kad sąvoka „neteisėtos veikos“ paprastai reiškia veiksmus, prieštaraujančius teisei, o žodis „kitos“ rodo, kad apimami visi kiti veiksmai. Be to, atsižvelgiant į Sąjungos finansinių interesų apsaugos, kuri yra Sąjungos tikslas, svarbą, sąvoka „neteisėtos veikos“ negali būti aiškinama siaurai. Taigi tokia sąvoka pirmiausia apima bet kokį pareigūnų atliktą korupcijos veiksmą ar bet kokį jų piktnaudžiavimą einant viešąsias pareigas, galintį pakenkti Sąjungos finansiniams interesams(35).
61.      Taigi neabejotina, kad pagrindinėje byloje aptariama veikla, t. y. 2011–2017 m. vykdyti viešųjų lėšų pasisavinimo veiksmai, patenka į sąvoką „neteisėtos veikos“.
62.      Dėl sąvokos Sąjungos „finansiniai interesai“ pažymėtina, kad ji pagal jurisprudenciją apima ne tik Sąjungos biudžetui skirtas pajamas, bet ir išlaidas iš šio biudžeto(36). Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą visai nematyti, kad buvo panaudotos Sąjungos biudžeto arba Sąjungos ar jos vardu valdomos lėšos.
63.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Sąjungos finansinių interesų apsaugą Teisingumo Teismas taip pat aiškino plačiai. Toks aiškinimas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, reiškia, kad bet kuriai neteisėtai veikai, lemiančiai žalą viešajam turtui, taikoma SESV 325 straipsnio 1 dalis, neatsižvelgiant į lėšų, kurios yra tokios veikos dalykas, kilmę ar paskirtį.
64.      Šis požiūris iš esmės grindžiamas Sprendimu Euro Box. Primintina, kad byloje, kurioje priimtas šis sprendimas, Teisingumo Teismo buvo klausiama, be kita ko, ar SESV 325 straipsnio 1 dalį atitinka nacionalinės teisės aktai arba praktika, pagal kuriuos nuosprendžiai korupcijos ir sukčiavimo PVM bylose, kuriuos priėmė ne specializuotos konkrečios sudėties teismo kolegijos (pirmąja instancija) arba ne konkrečios sudėties teismo kolegijos, kurių visi nariai skirti traukiant burtus (apeliacine instancija), yra absoliučiai negaliojantys, todėl korupcijos ir sukčiavimo PVM bylos turi būti peržiūrimos pirmojoje ir (arba) antrojoje instancijose. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad kai kurios iš šių korupcinio pobūdžio veikų, kurias padarė Rumunijos vyriausybės aukšto rango pareigūnai, nebuvo susijusios su Sąjungos lėšomis.
65.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, jog Teisingumo Teismas vis dėlto nusprendė, kad, atsižvelgiant į pagrindinį tikslą užkirsti kelią nebaudžiamumui už sukčiavimą ir korupciją, nacionalinės teisės aktų leidėjas turi iš dalies pakeisti savo teisės aktus ir užtikrinti, kad procesinė tvarka, taikoma baudžiamajam persekiojimui ir baudimui už sukčiavimo nusikalstamą veiką, kenkiančią Sąjungos finansiniams interesams, taip pat už korupcinio pobūdžio nusikalstamą veiką apskritai, nebūtų sukurta taip, kad dėl pačios šios tvarkos pobūdžio kiltų nuolatinis nebaudžiamumo už veiksmus, reiškiančius tokią veiką, pavojus.
66.      Savo ruožtu esu įsitikinęs, kad šis konstatavimas negali būti pagrindas daryti išvadą, jog veikla, kuri nesusijusi su Sąjungos lėšomis, taip pat patenka į SESV 325 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.
67.      Tiesa, byloje, kurioje priimtas Sprendimas Euro Box, reikalavimas, kad už Sąjungos finansiniams interesams kenkiančią veiką taikomos sankcijos būtų veiksmingos ir atgrasančios, lėmė nacionalinės teisės aktų leidėjo pareigą iš dalies pakeisti procesinę tvarką, taikomą baudžiamajam persekiojimui ir baudimui ne tik už sukčiavimo nusikalstamą veiką, kenkiančią Sąjungos finansiniams interesams, bet ir už korupcinio pobūdžio nusikalstamą veiką apskritai.
68.      Vis dėlto tai nulėmė konkrečios šios bylos aplinkybės. Kaip nurodė Teisingumo Teismas, kiek tai susiję su Rumunija, pareigą kovoti su korupcija, kenkiančia Sąjungos finansiniams interesams, papildo šios valstybės narės įsipareigojimai, prisiimti jai stojant į Sąjungą ir sukonkretinti priėmus Sprendimą 2006/928/EB(37). Orientaciniai tikslai, kuriuos Rumunija taip įsipareigojo pasiekti, yra šiai valstybei narei privalomi ta prasme, kad jai tenka konkreti pareiga juos pasiekti, imtis tinkamų priemonių kuo greičiau juos įgyvendinti ir susilaikyti nuo bet kokių priemonių, kurios galėtų trukdyti juos pasiekti, priėmimo.
69.      Taigi, Teisingumo Teismo teigimu, pareiga veiksmingai kovoti su korupcija, ypač aukšto lygio korupcija, kylanti iš Sprendimo 2006/928
priede nurodytų orientacinių tikslų, siejamų su konkrečiais Rumunijos įsipareigojimais, ne apsiriboja tik korupcijos, kenkiančios Sąjungos finansiniams interesams, atvejais, o yra susijusi su korupcija apskritai(38). Tai reiškia, kad Rumunijos teisės aktų leidėjo pareiga numatyti veiksmingų ir atgrasančių sankcijų už korupcinio pobūdžio nusikalstamą veiką apskritai taikymą kyla ne iš plataus SESV 325 straipsnio 1 dalies aiškinimo, o iš Sprendime 2006/928 nustatytų reikalavimų.
70.      Šiuo metu nėra jokio lygiaverčio sprendimo dėl Ispanijos, todėl negalima manyti, kad Ispanijos teisės aktų leidėjui tenka tokio paties turinio pareiga, kaip ir nurodyta pirmesniame punkte.
71.      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, kad platus Sąjungos finansinių interesų apsaugos aiškinimas kyla ir iš jurisprudencijos, susijusios su pagalba, finansuojama iš Sąjungos lėšų. Jis iš esmės nurodo, kad iš Sprendimo ANAS(39) matyti, jog tam, kad trečioji „pažeidimo“, kaip jis suprantamas pagal Reglamento (EB) Nr. 1083/2006(40) 2 straipsnio 7 punktą, sąlyga, t. y. sąlyga, kad turi būti padaryta žala Sąjungos bendrajam biudžetui, būtų įvykdyta, nereikalaujama įrodyti konkretaus finansinio poveikio šiam biudžetui. Iš tikrųjų taikomų taisyklių nesilaikymas yra pažeidimas, jei neatmestina, kad dėl jų nesilaikymo padarytas poveikis atitinkamo fondo biudžetui(41).
72.      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad tam tikri lėšų pasisavinimo veiksmai buvo atlikti siekiant skatinti Katalonijos atsiskyrimą ir kad, jei šis atsiskyrimas būtų buvęs įgyvendintas, Ispanijos bendrosios nacionalinės pajamos (toliau – BVP) būtų sumažėjusios. Dėl to atitinkamai būtų sumažėjusios pajamos, kurias ši valstybė narė turi skirti Sąjungos biudžetui pagal Sprendimą 2007/436/EB, Euratomas(42). Taigi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, neatmestina, kad pagrindinėje byloje aptariami veiksmai galėjo pakenkti Sąjungos finansiniams interesams.
73.      Prieš pradedant nagrinėti šį argumentą, mano manymu, reikia papildyti reikšmingą teisinį analizės pagrindą.
74.      Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją siekdamos apsaugoti „Sąjungos finansinius interesus“ valstybės narės privalo imtis reikiamų priemonių, kad užtikrintų veiksmingą nuosavų išteklių(43), kaip antai pajamų iš bendrojo muitų tarifo muitų ir pajamų, gautų taikant vieningą tarifą suvienodintoms PVM mokestinės bazės sumoms, surinkimą(44). Ši išvada grindžiama teiginiu, kad tarp pajamų surinkimo ir atitinkamų išteklių įtraukimo į Sąjungos biudžetą yra tiesioginis ryšys, todėl bet koks surenkamų pirmųjų pajamų trūkumas potencialiai sumažins antrąsias(45).
75.      Be to, kaip primena prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, iš jurisprudencijos matyti, kad žala Sąjungos biudžetui gali būti vien potenciali. Konkrečiai kalbant, Teisingumo Teismas nurodė, kad net tikslaus finansinio poveikio neturintys pažeidimai gali labai paveikti Sąjungos finansinius interesus, todėl SESV 325 straipsnio 1 dalis gali apimti ne tik veiksmus, dėl kurių iš tikrųjų padaroma žala Sąjungos biudžetui, bet ir pasikėsinimą atlikti tokius veiksmus(46).
76.      Nors iš šios jurisprudencijos matyti, kad Sąjungos finansinių interesų apsauga aiškinama plačiai, mano nuomone, ji neleidžia nustatyti tiesioginio ryšio tarp pagrindinėje byloje aptariamos neteisėtos veiklos ir Sąjungos nuosavų išteklių.
77.      Iš tikrųjų ši neteisėta veikla nesusijusi su Sprendime 2007/436 nustatyta nuosavų išteklių teikimo sistema. Viena vertus, pasisavintų lėšų nebuvo privaloma skirti Sąjungos biudžetui pagal šį sprendimą. Kita vertus, atsakovai pagrindinėje byloje nebuvo atsakingi už šių lėšų surinkimą ir pervedimą į šį biudžetą.
78.      Be to, manant, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nustatytas sąsajos veiksnys, pagal kurį aptariama neteisėta veikla galėjo pakenkti Sąjungos finansiniams interesams, nes Ispanijos BVP sumažėjimas lemtų šios valstybės narės įnašo į Sąjungos biudžetą sumažėjimą, yra pakankamai tiesioginis, būtų nepagrįstai išplečiama Sąjungos teisės taikymo sritis.
79.      Mano manymu, tai ypač gerai iliustruoja du pavyzdžiai, kuriuos Komisija pateikė savo rašytinėse pastabose.
80.      Pirma, taip aiškinant reikėtų daryti išvadą, kad labai daug situacijų, kai Sąjungos biudžetui skirtų pajamų sumai gali turėti įtakos politinio pobūdžio (iš esmės nacionaliniai) sprendimai, kenkia Sąjungos finansiniams interesams. Pavyzdžiui, jei valstybė narė, remdamasi SESV 50 TFUE straipsniu, nuspręstų išstoti iš Sąjungos, kaip neseniai padarė Jungtinė Karalystė, toks sprendimas turėtų būti laikomas kenkiančiu Sąjungos finansiniams interesams, todėl nesuderinamas su SESV 325 straipsniu(47).
81.      Antra, toks aiškinimas galėtų reikšti, kad bet kokia neteisėta veikla, kurią vykdo už viešąsias lėšas atsakingos nacionalinės valdžios institucijos ir kuri galėtų turėti įtakos valstybės narės BNP, būtų laikoma galimu kenkimu Sąjungos finansiniams interesams, prireikus pateisinančiu Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) arba Europos prokuratūros (EPPO) įsikišimą. Mano nuomone, neabejotina, kad toks įsikišimas būtų neproporcingas Sąjungos teisės kišimasis į tai, kaip valstybės narės valdo viešąsias lėšas.
82.      Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į pirmąjį klausimą atsakyti, kad pagal SESV 325 straipsnį nedraudžiama panaikinti LOA numatytos atsakomybės už ne nusikalstamos veikos pobūdžio veiksmus, darančius įtaką Sąjungos finansiniams interesams, pavyzdžiui, veiksmus, susijusius su viešosiomis lėšomis, nesant tiesioginio ryšio tarp šių veiksmų ir faktinio ar galimo Sąjungos biudžeto pajamų sumažėjimo.
b)      Dėl trečiojo, ketvirtojo ir penktojo klausimų
83.      Kalbant apie prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktus trečiąjį, ketvirtąjį ir penktąjį klausimus, pažymėtina, kad jie grindžiami klaidinga prielaida, kad į pirmąjį klausimą turėtų būti atsakyta teigiamai. Taigi manau, kad Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos atsakyti į šiuos klausimus.
3.      Dėl LOA atitikties teisinės valstybės principams (antrasis, šeštasis, septintasis ir aštuntasis klausimai)
84.      Tolesniuose punktuose išnagrinėsiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo Teisingumo Teismui pateiktus antrąjį ir septintąjį klausimus, o šeštąjį ir aštuntąjį klausimus nagrinėsiu kartu.
85.      Siekiant išnagrinėti šiuos klausimus iš esmės, iš pradžių turi būti nustatyta, viena vertus, kad SESV 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa savaime reiškia pakankamą ryšį su Sąjungos teise, todėl Teisingumo Teismas turi jurisdikciją spręsti dėl šių klausimų aiškinimo, ir, kita vertus, kad jie atitinka iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos kylančius priimtinumo kriterijus.
a)      Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos
86.      Nuo Sprendimo Associação Sindical dos Juízes Portugueses(48) priėmimo neginčijama, kad pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą valstybės narės turi užtikrinti, kad institucijos, priskirtos jų teisių gynimo priemonių Sąjungos teisei priklausančiose srityse sistemai, kaip „teismai“, kaip tai suprantama pagal Sąjungos teisę, atitiktų veiksmingos teisminės apsaugos reikalavimus(49).
87.      Taigi ESS 19 straipsnio 1 dalies antros pastraipos taikymo sritis yra itin plati, nes ši nuostata taikoma bet kuriai nacionalinei institucijai, kuri, kaip „teismas“, gali priimti sprendimą dėl klausimų, susijusių su Sąjungos teisės taikymu ir aiškinimu, todėl patenkančių į šios teisės taikymo sritį(50). Kitaip tariant, vien aplinkybės, kad tai yra institucija, kompetentinga spręsti dėl Sąjungos teisės aiškinimo ar taikymo, pakanka, kad į šią nuostatą būtų atsižvelgiama.
88.      ESS 19 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje kalbama apie „Sąjungos teisei priklausanč[ias] srit[is]“, neatsižvelgiant į situaciją, kuriai susiklosčius valstybės narės įgyvendina šią teisę, kaip tai suprantama pagal Chartijos 51 straipsnio 1 dalį. Tai reiškia, kad sritys, priskirtos valstybių narių kompetencijai, patenka į šio 19 straipsnio taikymo sritį.
89.      Nekeista, kad nuo pat pirmųjų šios jurisprudencijos krypties bylų šis klausimas kilo atsižvelgiant į teisingumo sistemos organizavimą valstybėse narėse – sritį, kuri pagal SESV 4 straipsnio 2 dalį priklauso išimtinei jų kompetencijai(51).
90.      Kai Teisingumo Teismui buvo pateiktas šis jautrus klausimas, jis nusprendė, kad, nors valstybių narių teisingumo sistemos organizavimas priklauso jų kompetencijai, vis dėlto įgyvendindamos šią kompetenciją valstybės narės turi laikytis iš Sąjungos teisės, visų pirma ESS 19 straipsnio 1 dalies antros pastraipos, kylančių įsipareigojimų. Sprendime Komisija / Lenkija (Teisėjų nepriklausomumas ir privatus gyvenimas) jis taip pat patikslino, jog „reikalaudama, kad valstybės narės laikytųsi šių įsipareigojimų, Sąjunga jokiu būdu netvirtina, kad pati įgyvendina šią kompetenciją, todėl <...> neprisiskiria tos kompetencijos“(52). Taigi Teisingumo Teismas nesiekė pertvarkyti nacionalinių teisinių sistemų pagal konkrečią teismų organizavimo sistemą, nes tai priklauso išimtinei valstybių narių kompetencijai. Jis apsiribojo nacionalinių teismų organizavimo ir veikimo taisyklių nagrinėjimu jų atitikties veiksmingai teisminei apsaugai, pirmiausia teismų nepriklausomumo ir nešališkumo principui, taip pat pagal įstatymą įsteigto teismo principui
požiūriu.
91.      Šioje byloje, kurioje aptariamas kitas klausimas, glaudžiai susijęs su valstybės suverenitetu, t. y. amnestijos suteikimas, reikėtų vadovautis tokia pačia logika.
92.      Taigi, priminęs, kad amnestija priklauso išimtinei valstybių narių kompetencijai, Teisingumo Teismas turėtų nurodyti, kad jos, priimdamos įstatymą dėl amnestijos, vis dėlto privalo laikytis iš ESS 19 straipsnio 1 dalies antros pastraipos kylančių veiksmingos teisminės apsaugos reikalavimų.
93.      Pridurtina, kad tokio įstatymo nagrinėjimas atsižvelgiant į šią nuostatą visai nereiškia, kad valstybės narės negali pasinaudoti išimtine kompetencija amnestijos srityje. Pakanka, pavyzdžiui, konstatuoti, kad nuostatos, kuriose nurodomas nacionalinės teisės aktų leidėjo siekiamas tikslas, ir nuostatos, susijusios su šio įstatymo taikymo srities materialiniu ir laiko atžvilgiais apribojimais, neišvengiamai neįtraukiamos į Teisingumo Teismo pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą atliekamą teisminę kontrolę.
94.      Vis dėlto neabejotina, kad Audito Rūmai – tai institucija, galinti kaip „teismas“ spręsti dėl klausimų, susijusių su Sąjungos teisės taikymu ar aiškinimu. Tai reiškia, kad jame vykstantis procesas turi atitikti veiksmingos teisminės apsaugos reikalavimus, kaip tai suprantama pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą.
95.      Vadinasi, Teisingumo Teismas turi jurisdikciją nagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktus antrąjį, šeštąjį, septintąjį ir aštuntąjį klausimus, atsižvelgdamas į šią nuostatą.
b)       Dėl priimtinumo
96.      Kalbant apie prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktų klausimų priimtinumą, pirmiausia noriu pareikšti, kad, kaip ir generalinis advokatas M. Bobek, esu įsitikinęs, jog ESS 19 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nustatyta priimtinumo kartelė nėra ir neturėtų būti aukštesnė nei įprasta. Iš tiesų, šioje nuostatoje jau yra nustatyta gana aukšta materialinė jos pažeidimo nustatymo kartelė(53).
97.      Kitaip tariant, priimtinumo ribos nustatymas, mano nuomone, turi būti grindžiamas bendraisiais principais, reglamentuojančiais prejudicinių klausimų priimtinumą, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją.
98.      Šiuo klausimu pirmiausia reikėtų priminti, kad pagal SESV 267 straipsnyje nustatytą Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimo mechanizmą prašomas prejudicinis sprendimas turi būti „būtinas“, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų „priimti sprendimą“ nagrinėjamoje byloje(54).
99.      Taigi Teisingumo Teismas nurodė, kad iš SESV 267 straipsnio formuluotės ir jo sistemos matyti, jog prejudicinio sprendimo procedūra, be kita ko, grindžiama prielaida, kad nacionaliniuose teismuose iš tikrųjų nagrinėjama byla, kurioje jie turi priimti sprendimą, galimai atsižvelgdami į prejudicinį sprendimą. Vadinasi, pagal šią procedūrą tos bylos ir Sąjungos teisės nuostatų, kurias prašoma išaiškinti, „ryšys turi būti toks, kad šis išaiškinimas atitiktų objektyvų sprendimo, kurį turi priimti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, priėmimo poreikį“(55).
100. Be to, pagal suformuotą jurisprudenciją, nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės aiškinimo, atsižvelgiant į jo nustatytą reguliavimo ir faktinę sistemą, kurios tikslumo Teisingumo Teismas neturi vertinti, taikoma svarbos prezumpcija. Teisingumo Teismas gali atmesti nacionalinio teismo pateiktą prašymą tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas visiškai nesusijęs su pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo aplinkybėmis ar dalyku, jeigu problema hipotetinė arba Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus.
101. Dėl antrojo šioje byloje pateikto prejudicinio klausimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad net jei Teisingumo Teismas į pirmąjį klausimą atsakytų, jog norint nustatyti „Sąjungos finansinių interesų pažeidimą“, kaip tai suprantama pagal SESV 325 straipsnį, būtina įrodyti, kad Sąjungos lėšos buvo panaudotos pagrindinėje byloje nagrinėjamiems veiksmams įvykdyti, jis vis tiek būtų įpareigotas taikyti amnestiją šiems veiksmams ir negalėtų per vos du mėnesius imtis tyrimo priemonių, skirtų patikrinti, ar buvo pažeista pastaroji nuostata.
102. Vis dėlto nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip nurodo atitinkamų lėšų europinę kilmę, kurios nei nustatė nacionaliniai baudžiamieji teismai, nei teigė pagrindinės bylos šalys ir kuri gali niekada nebus įrodyta, svarbu pažymėti, kad Teisingumo Teismas jau yra nurodęs, jog prejudiciniai klausimai, kuriuose teigiama, kad juos pateikęs teismas negali nustatyti Sąjungos teisės pažeidimo dėl to, kad nacionalinė proceso teisė jam neleidžia to padaryti, nėra hipotetiniai(56). Mano nuomone, taip yra ir su antruoju klausimu šioje byloje.
103. Kalbant apie šeštąjį ir aštuntąjį prejudicinius klausimus, jie susiję su LOA nuostatomis, kurios įpareigoja nacionalinius teismus priimti sprendimą, atleidžiantį nuo atsakomybės viešųjų lėšų srityje, ir panaikinti laikinąsias apsaugos priemones per du mėnesius, net jei Teisingumo Teismas, gavęs prašymą priimti prejudicinį sprendimą, dar nepriėmė savo sprendimo. Tačiau man atrodo, kad prašomas ESS 19 straipsnio 1 dalies antros pastraipos aiškinimas atitinka objektyvų sprendimo, kurį turi priimti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, poreikį, nes priimamas prejudicinis sprendimas gali turėti įtakos sprendimui dėl laikinųjų priemonių panaikinimo ar palikimo galioti.
104. Taigi esu tos nuomonės, kad šioje byloje Teisingumo Teismui pateiktus antrąjį, šeštąjį ir aštuntąjį klausimus reikia pripažinti priimtinais.
105. Septintasis prejudicinis klausimas kyla dėl LOA nuostatos, kurioje numatyta, kad sprendimą, pagal kurį fiziniai ir juridiniai asmenys atleidžiami nuo atsakomybės už viešųjų lėšų apskaitos tvarkymą, priima prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, viena vertus, išklausęs prokuratūra ir žalą patyrusius viešuosius subjektus, ir neišklausęs subjekto, kuris pareiškė ieškinį gindamas bendrąjį interesą, ir, kita vertus, negalėdamas įvertinti įrodymų, kad nustatytų, ar atsakovai pagrindinėje byloje atliko veiksmus, už kuriuos siekiama juos patraukti atsakomybėn.
106. Pripažįstu, kad šio klausimo priimtinumas iš pirmo žvilgsnio gali atrodyti abejotinas.
107. Pastarasis klausimas, kitaip nei kiti prejudiciniai klausimai, yra suformuluotas ne teismų nepriklausomumo požiūriu, o bendraieškės
(SCC) teisės būti išklausytai ir atsakovų teisės į gynybą požiūriu. Be to, byloje nėra jokių įrodymų, kad šios šalys pagrindinėje byloje teigė, jog šios teisės buvo pažeistos.
108. Tačiau atsižvelgiant į mano pateiktą ir pirmiau paaiškintą platų požiūrį, man atrodo, kad septintasis klausimas taip pat turėtų būti laikomas priimtinu.
109. Norėčiau patikslinti, kad šios išvados 100 punkte minėta jurisprudencija turi būti suprantama taip, kad Teisingumo Teismui negalima perduoti visų preliminarių klausimų, net ir hipotetinių, kurių teismas gali turėti nagrinėdamas bylą dėl nacionalinės teisės suderinamumo su Sąjungos teise, nebent būtų abejojama reikalavimu dėl ryšio tarp iškeltų klausimų ir nacionaliniame teisme nagrinėjamo ginčo sprendimo. Septintasis klausimas, regis, nepriskiriamas šiai kategorijai.
110. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, esu tos nuomonės, kad antrąjį, septintąjį, šeštąjį ir aštuntąjį klausimus reikia pripažinti priimtinais.
c)      Dėl esmės
1)      Pirminės pastabos
111. Prieš pradedant iš esmės nagrinėti įvairius šioje byloje pateiktus klausimus atsižvelgiant į ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą pateiktinos kelios pastabos, susijusios su apsaugos, suteikiamos pagal šią nuostatą, turiniu.
112. Sprendime ASJP Teisingumo Teismas pripažino, viena vertus, kad
ESS 19 straipsniu sukonkretinta ESS 2 straipsnyje įtvirtinta teisinės valstybės vertybė ir, kita vertus, kad Sąjungos teisėje teisės subjektams numatytų teisių veiksmingos teisminės apsaugos principas, į kurį daroma nuoroda ESS 19 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje, yra bendrasis Sąjungos teisės principas, patvirtintas Chartijos 47 straipsnyje(57). Tuo remdamasis Teisingumo Teismas vėliau priimtame sprendime nurodė, kad į Chartijos 47 straipsnį reikia „tinkamai atsižvelgti“ aiškinant ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą(58).
113. Esminį siekiant apibrėžti ESS 19 straipsnio 1 dalies antros pastraipos materialųjį turinį ryšį tarp šių dviejų nuostatų Teisingumo Teismas supranta taip: „nors Chartijos 47 straipsniu prisidedama prie to, kad būtų paisoma kiekvieno subjekto, kuris konkrečiu atveju remiasi iš Sąjungos teisės kylančia teise, teisės į veiksmingą teisminę apsaugą, ESS 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa siekiama užtikrinti, kad kiekvienos valstybės narės nustatyta teisių gynimo priemonių sistema garantuotų veiksmingą teisminę apsaugą Sąjungos teisei priklausančiose srityse“(59).
114. Teisingumo Teismo teigimu, Chartijos 47 straipsnyje garantuojamos teisės į veiksmingą teisinę gynybą pripažinimas konkrečiu atveju visų pirma reiškia tai, kad ja besiremiantis asmuo naudojasi Sąjungos teisės garantuojamomis teisėmis ar laisvėmis. Ši teisė atitinka
ESS 19 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje valstybėms narėms nustatytą pareigą numatyti teisių gynimo priemones, būtinas užtikrinant veiksmingą teisminę gynybą Sąjungos teisei priklausančiose srityse(60).
115. Taigi ESS 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa susijusi su elementais, priklausančiais valstybės narės nustatytoms teisių gynimo priemonių sistemoms, o ne su elementais, susijusiais su konkrečiais atvejais ar individualiomis situacijomis, kaip Chartijos 47 straipsnio atveju. Pirmoji nuostata skirta valstybėms narėms, o antroji suteikia teisę Sąjungos piliečiams. Taigi, Teisingumo Teismo teigimu, Chartijos 47 straipsniu užtikrinama teisė „atitinka“ pareigą, kylančią valstybėms narėms iš minėto 19 straipsnio.
116. Iš to išplaukia, kad iš ESS 19 straipsnio 1 dalies antros pastraipos kylanti pareiga reiškia ne tik tai, kad struktūriniu atžvilgiu institucijos, galinčios aiškinti ar taikyti Sąjungos teisę, atitinka reikalavimus, susijusius su „teismo“ statusu, kaip antai nepriklausomumo, nešališkumo ir „pagal įstatymą įsteigto teismo“ reikalavimus, bet ir tai, kad procesiniu atžvilgiu užtikrinamos įvairios su „teisingu bylos nagrinėjimu“ jose susijusios garantijos.
117. Tokį aiškinimą patvirtina naujesnė Teisingumo Teismo jurisprudencija. Sprendimuose Komisija / Lenkija (Teisėjų drausmės tvarka)(61) ir PT(62) Teisingumo Teismas patikslino, kad teisės į teisingą bylos nagrinėjimą ir teisės į gynybą paisymas yra vienas iš neatsiejamų ESS 19 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje nurodyto esminio veiksmingos teisminės apsaugos principo elementų.
118. Iš tikrųjų pirmajame iš šių sprendimų klausimas, susijęs su šių teisių paisymu, buvo laikomas šalutiniu, palyginti su klausimu dėl reikalavimo, kad atitinkama institucija būtų nepriklausoma, laikymosi. Įsipareigojimų neįvykdymas, dėl kurio buvo priekaištaujama Lenkijai, buvo susijęs su proceso normomis, Komisijos teigimu, lemiančiomis tai, kad buvo ribojamos teisėjų, kuriems iškelta drausmės byla, teisė būti veiksmingai išklausytiems garbės teismo ir teisė į veiksmingą gynybą šiame teisme. Kadangi šios normos buvo priskiriamos Teisingumo Teismo nurodytų trūkumų turinčiai drausminei tvarkai, jos, Teisingumo Teismo teigimu, galėjo dar padidinti pavojų, kad teisėjams taikoma drausminė tvarka bus naudojama kaip teismo sprendimų turinio politinės kontrolės sistema. Taigi iš šių proceso normų kylantys teisės į gynybą apribojimai kėlė grėsmę teisėjų nepriklausomumui(63).
119. Vis dėlto iš antrojo sprendimo matyti, kad teisės į gynybą pažeidimas savaime gali lemti ESS 19 straipsnio 1 dalies antros pastraipos pažeidimą. Byloje, kurioje priimtas šis sprendimas, buvo kalbama apie nacionalinės teisės nuostatą, pagal kurią, siekiant baudžiamojoje byloje, iškeltoje keliems kaltinamiesiems dėl jų dalyvavimo toje pačioje organizuotoje nusikalstamoje grupėje, patvirtinti susitarimą dėl sulygtos bausmės, kurį vienas iš kaltinamųjų ir prokuratūra sudarė tos bylos teisminio nagrinėjimo etape, reikia gauti visų kitų kaltinamųjų sutikimą.
120. Labai svarbu tai, kad Teisingumo Teismas savo atsakymą grindė išvada, jog veiksmingos teisminės apsaugos principas pažeidžiamas, kai teismas sprendimą grindžia faktinėmis aplinkybėmis ir dokumentais, su kuriais šalys ar viena iš jų negalėjo susipažinti ir pareikšti savo nuomonės. Taigi jis nusprendė, kad nėra pažeidimo, nes aptariama nuostata siekiama užtikrinti teisę į gynybą kaltinamiesiems, kurie nepripažino savo kaltės ir teisiami per toliau vykstantį baudžiamąjį procesą, atsižvelgiant į su jais susijusią informaciją, kuri gali būti išdėstyta kaltę pripažinusio kaltinamojo sudarytame susitarime dėl sulygtos bausmės, ir į pareiškimus, kuriuos jis gali pateikti kaip liudytojas(64).
121. Iš nagrinėtos jurisprudencijos, mano nuomone, matyti, kad ESS 19 straipsnio 1 dalies antros pastraipos materialinis turinys yra identiškas Chartijos 47 straipsnio turiniui(65). Šiomis aplinkybėmis esu tos nuomonės, kad ESS 19 straipsnio 1 dalies antros pastraipos pažeidimas gali būti konstatuotas tik tuo atveju, jei tariamas nesuderinamumas yra gana didelis arba sisteminio pobūdžio(66). Siekiant nustatyti, ar taip ir yra, pritartina generaliniam advokatui M. Bobek, kurio nuomone, „kaip tik svarbiausia tai, <...> ar (vienkartinė arba pasikartojanti) problema, į kurią atkreiptas Teisingumo Teismo dėmesys, gali kelti pavojų tinkamam nacionalinės teismų sistemos veikimui, o taip būtų sukelta grėsmė nagrinėjamos [aptariamos] valstybės narės gebėjimui užtikrinti pakankamas teisių gynimo priemones privatiems asmenims“(67).
122. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo Teisingumo Teismui pateiktus prejudicinius klausimus pradėsiu nagrinėti iš esmės.
2)      Dėl antrojo klausimo
123. Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar pagal ESS 19 straipsnį, aiškinamą atsižvelgiant į Chartijos 47 straipsnį, draudžiama nacionalinės teisės nuostata, kaip antai LOA 10 straipsnio 2 dalies antra pastraipa, pagal kurią bet kuris sprendimas dėl amnestijos taikymo konkrečioje byloje turi būti priimtas ne vėliau kaip per du mėnesius, nes per šį terminą nacionalinis teismas neturi galimybės imtis tyrimo priemonių, būtinų siekiant nustatyti, ar lėšos, dėl kurių kyla atsakomybė viešųjų lėšų srityje ir kurios pateiktos nagrinėti, yra Sąjungos lėšos.
124. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, LOA 10 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje nustatytas maksimalus dviejų mėnesių terminas prieštarauja Teisingumo Teismo jurisprudencijai, draudžiančiai teisėjams daryti „išorinį spaudimą“, kuris galėtų pakenkti jų nepriklausomumui. Iš tiesų, šis terminas neleistų kompetentingam nacionaliniam teismui imtis LEC 435 ir 436 straipsniuose numatytų tyrimo priemonių („Galutinės priemonės“), kuriomis visų pirma siekiama nustatyti nacionalinę ar Europos viešųjų lėšų, susijusių su veiksmais, kurie galėtų sukelti atsakomybę viešųjų lėšų srityje, kilmę. Taigi nacionalinis teismas galiausiai sistemingai taikytų amnestiją veiksmams, kurie galėtų pakenkti Sąjungos finansiniams interesams.
125. Primintina, kad vadovaujantis valdžių atskyrimo principu, būdingu teisinės valstybės veikimui, visų pirma turi būti užtikrintas teismų nepriklausomumas nuo įstatymų leidžiamosios ir vykdomosios valdžių(68).
126. Remiantis suformuota jurisprudencija, pagal Sąjungos teisę reikalaujamos nepriklausomumo ir nešališkumo garantijos susijusios su reikalavimu, kad visų pirma būtų nustatytos taisyklės dėl teismo sudėties, jo narių skyrimo, įgaliojimų trukmės ir nušalinimo, taip pat nušalinimo ir atšaukimo priežasčių, kad teisės subjektams nekiltų jokių pagrįstų abejonių dėl to, ar teismui neturi įtakos išorės veiksniai, ir dėl jo neutralumo, kai susikerta interesai(69).
127. Šiuo aspektu svarbu, kad teisėjai būtų apsaugoti nuo išorinės įtakos ar spaudimo, kurie galėtų kelti grėsmę jų nepriklausomumui. Kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, teisėjų statusui ir teisėjų pareigoms taikomos taisyklės turi leisti užkirsti kelią ne tik bet kokiai tiesioginei įtakai, daromai teikiant nurodymus, bet ir netiesioginei įtakai, galinčiai pakreipti atitinkamų teisėjų sprendimus kuria nors linkme, ir pašalinti jų nepriklausomumo ar nešališkumo nebuvimą, galintį pakenkti pasitikėjimui, kurį demokratinėje visuomenėje ir teisinėje valstybėje teismai turi kelti teisės subjektams(70).
128. Šį jurisprudencija pagrįstą požiūrį pritaikant nagrinėjamu atveju, procesinė nuostata, kaip antai LOA 10 straipsnio 2 dalies antra pastraipa, gali lemti netiesioginę įtaką, galinčią paveikti atitinkamų teismų priimamus sprendimus ir taip pažeisti nepriklausomumo reikalavimą, kylantį iš ESS 19 straipsnio 1 dalies antros pastraipos. Patikslintina, jog tam, kad būtų konstatuotas toks pažeidimas, reikia, kad ne tik atitinkamoje nacionalinėje procesinėje nuostatoje nurodytas terminas būtų pernelyg trumpas, bet ir kad šis terminas būtų privalomas. Jei taip ir būtų, dėl šio termino šie teismai netektų įgaliojimų imtis visų priemonių, būtinų siekiant patikrinti, ar šiuo atveju pasisavintos lėšos turėtų būti laikomos Sąjungos lėšomis.
129. Šiuo klausimu primintina, kad iš esmės amnestija panaikina teismo sprendimus ar procesus arba užkerta jiems kelią. Paprastai ją patvirtina įstatymų leidžiamoji valdžia ir ji taikoma tam tikros rūšies pažeidimams, padarytiems per tam tikrą laikotarpį. Šiomis aplinkybėmis teismai teisės aktus, reglamentuojančius amnestijos suteikimą, turi taikyti konkretiems atvejams. Vis dėlto, kaip savo nuomonėje dėl Ispanijos įstatymo dėl amnestijos projekto iš esmės teigė Europos demokratijos per teisę komisija (toliau – Venecijos komisija)(71), amnestija yra suderinama su valdžių atskyrimo principu, jeigu ji nepanaikina teisminei valdžiai suteiktų įgaliojimų. Kitaip tariant, kaip Venecijos komisija nurodė savo nuomonėje dėl Sakartvelo amnestijos įstatymo nuostatų, susijusių su politiniais kaliniais(72), procesas, per kurį teisminei institucijai Sakartvelo parlamento sprendimu pavedama nuspręsti, ar konkretūs asmenys atitinka bendruosius Sakartvelo parlamento nustatytus amnestijos taikymo kriterijus, atitinka minėtą principą.
130. Pagal prejudicinio sprendimo sistemą vertinimą, ar terminas yra pernelyg trumpas ir ribojantis, turi atlikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Vis dėlto siekdamas jam pateikti naudingą atsakymą norėčiau pabrėžti tam tikrus aspektus, kuriuos nurodysiu toliau.
131. Ir savo rašytinėse pastabose, ir posėdyje Ispanijos vyriausybė nurodė, kad LOA 10 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje nustatytas terminas yra vien orientacinio pobūdžio, o viso šiame straipsnyje numatyto sprendimo priėmimas bet kuriuo atveju priklauso nuo teismo įvertinimo, ar yra įvykdytos amnestijos taikymo sąlygos. Nė viena suinteresuota šalis nepateikė įrodymų, galinčių paneigti šį aiškinimą.
132. Darant prielaidą, kad LOA 10 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje nurodytas maksimalus dviejų mėnesių terminas gali būti laikomas pernelyg trumpu, suinteresuotosios šalys, atrodo, sutaria, kad teisėjams, nesilaikantiems šio termino, gresia drausminė atsakomybė pagal LOPJ
418 straipsnio 11 dalį. Primintina, kad pagal šį straipsnį sunkiu nusižengimu laikomas nepagrįstas delsimas pradėti procesą ar nagrinėti bylą teisėjui arba teisminiam pareigūnui einant savo pareigas, nebent tai yra labai sunkus nusižengimas(73). Kitaip tariant, paprastas šio termino nesilaikymas neužtraukia drausminės nuobaudos skyrimo(74), o tai rodo jo orientacinį pobūdį. Taigi LOA
10 straipsnio 2 dalies antra pastraipa gali būti aiškinama kaip atitinkanti SESV 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, t. y. taip, kad Ispanijos teismai gali viršyti maksimalų dviejų mėnesių laikotarpį dėl amnestijos taikymo, jei tai nėra „nepagrįstas delsimas“, kaip tai suprantama pagal LOPJ 418 straipsnio 11 dalį, kaip antai tuo atveju, kai priimamos tyrimo priemonės, būtinos siekiant nustatyti, ar veiksmams, kuriuos nagrinėja šie teismai, taikoma amnestija.
133. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į antrąjį klausimą atsakyti, kad pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą draudžiama nacionalinės teisės nuostata, kaip antai LOA 10 straipsnio 2 dalies antra pastraipa, pagal kurią bet koks sprendimas dėl amnestijos taikymo konkrečioje byloje turi būti priimtas ne vėliau kaip per du mėnesius, jei šis terminas, būdamas imperatyvaus pobūdžio, neleidžia nacionaliniam teismui priimti tyrimo priemonių, būtinų siekiant nustatyti, ar lėšos, dėl kurių kyla atsakomybė viešųjų lėšų srityje ir kurios pateiktos nagrinėti, yra Sąjungos lėšos.
3)      Dėl septintojo klausimo
134. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktą septintąjį klausimą sudaro dvi dalys.
135. Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą(75) draudžiama nacionalinės teisės nuostata, kaip antai LOA 13 straipsnio 3 dalis, nes ši nuostata įpareigoja nacionalinius teismus prieš priimant sprendimą, kuriuo atitinkami fiziniai ar juridiniai asmenys atleidžiami nuo atsakomybės, išklausyti tik viešojo sektoriaus subjektus, nukentėjusius dėl viešųjų lėšų praradimo, susijusio su veiksmais, kuriems taikoma amnestija, ir prokuratūra, neišklausant šalių, pareiškusių ieškinį bendrajam interesui ginti. Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, aiškinamą atsižvelgiant į Chartijos 47 straipsnį, draudžiama nacionalinės teisės nuostata, kaip antai LOA 13 straipsnio 3 dalis, jei ši nuostata įpareigoja nacionalinius teismus priimti minėtą sprendimą dėl atleidimo nuo atsakomybės, nesuteikdama jiems galimybės įvertinti įrodymų, siekiant nustatyti, ar atsakovas atliko veiksmus, už kuriuos siekiama jį patraukti atsakomybėn.
136. Kalbant apie pirmąją šio klausimo dalį, pirmiausia primintina, kad pagrindinėje byloje nukentėjęs viešojo sektoriaus subjektas (Generalitat) buvo laikomas atsiėmusiu ieškinį, nes per nustatytą terminą nepateikė apeliacinio skundo. Tik SCC ir prokuratūra, kaip bendraieškės pagrindinėje byloje, prašė pripažinti atsakomybę už viešųjų lėšų apskaitos tvarkymą.
137. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, vykdant pareigą išklausyti nukentėjusius viešuosius subjektus ir prokuratūra, bet ne kitą ieškovą pagrindinėje byloje, pažeidžiama šios šalies teisė į gynybą, kuri yra viena iš teisės į veiksmingą teisminę apsaugą, kaip tai suprantama pagal ESS 19 straipsnio 1 dalį, sudedamųjų dalių. Tiksliau sakant, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi šalių procesinio lygiateisiškumo ir rungimosi principų bei teisės būti išklausytam pažeidimu.
138. Kalbant apie teisę būti išklausytam, primintina, kad ši teisė bet kuriam asmeniui užtikrina galimybę vykstant bet kuriai procedūrai, kuri gali būti užbaigta priimant administracinį sprendimą, galintį neigiamai paveikti jo interesus, veiksmingai pareikšti savo nuomonę(76). Be to, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad su šia teise būtų nesuderinama teismo sprendimą grįsti faktinėmis aplinkybėmis ir dokumentais, su kuriais pačios šalys ar viena iš jų negalėjo susipažinti ir dėl kurių negalėjo pareikšti savo nuomonės(77).
139. Taigi nacionalinė nuostata, kaip antai LOA 13 straipsnio 3 dalis, yra nesuderinama su teise būti išklausytam, jei šalis, pareiškusi ieškinį, nes reikėjo ginti bendrąjį interesą, negalėjo susipažinti su faktinėmis aplinkybėmis ir dokumentais, kuriais grindžiamas sprendimas atleisti atitinkamus fizinius ar juridinius asmenis nuo atsakomybės už viešųjų lėšų apskaitos tvarkymą, todėl negalėjo dėl jų pareikšti savo nuomonės.
140. Dėl šalių procesinio lygiateisiškumo principo pažymėtina, kad jis apima pareigą kiekvienai šaliai suteikti protingą galimybę pateikti savo poziciją, įskaitant įrodymus, tokiomis aplinkybėmis, dėl kurių ji neatsiduria akivaizdžiai nepalankesnėje padėtyje nei jos priešininkas. Taigi šis principas užtikrina šalių teisių ir pareigų lygybę, kiek tai susiję, be kita ko, su taisyklėmis, reglamentuojančiomis įrodymų pateikimą ir rungimosi principu pagrįstus ginčus kompetentingame teisme(78).
141. Dėl rungimosi principo pažymėtina, kad jis paprastai reiškia proceso šalių galimybę pareikšti savo poziciją dėl faktinių aplinkybių ir dokumentų, kuriais bus grindžiamas teismo sprendimas, ir aptarti visus teismui pateiktus įrodymus bei pastabas, taip pat teismo iniciatyva iškeltus teisinius pagrindus, kuriais remdamasis šis ketina priimti sprendimą. Siekiant, kad būtų įvykdyti reikalavimai, susiję su teise į teisingą bylos nagrinėjimą, svarbu, kad šalys galėtų pagal rungimosi principą ginčyti tiek faktines, tiek teisines bylos aplinkybes, nuo kurių priklauso proceso baigtis(79).
142. Vis dėlto nuostata, kaip antai LOA 13 straipsnio 3 dalis, pagal kurią nacionaliniai teismai turi išklausyti tik viešojo sektoriaus subjektus, nukentėjusius dėl viešųjų lėšų praradimo, susijusio su veiksmais, kuriems taikoma amnestija, ir prokuratūra, neišklausydami šalių, pareiškusių ieškinį bendrajam interesui ginti, yra nesuderinama su šalių procesinio lygiateisiškumo ir rungimosi principais, nes trukdo šioms šalims pagal rungimosi principą ginčyti faktines ir teisines bylos aplinkybes, nuo kurių priklauso proceso baigtis.
143. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, vienintelis kompetentingas aiškinti nacionalinę teisę, turi patikrinti, ar net tuo atveju, jei šalis, kuri pareiškė ieškinį gindama bendrąjį interesą, nėra nurodyta LOA 13 straipsnio 13 dalyje, ši nuostata vis tiek turi būti aiškinama taip, kad ši šalis turi teisę būti išklausyta(80).
144. Ispanijos vyriausybės argumentu, kuris grindžiamas aptariamo ieškinio pobūdžiu, negalima paneigti mano padarytos išvados. Savo rašytinėse pastabose ši vyriausybė pažymi, kad actio popularis, kaip antai pareikšto nagrinėjamu atveju, reglamentavimas priklauso išimtinei valstybių narių kompetencijai, su sąlyga, kad laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų. Taigi nėra jokio pagrindinio principo ar teisės, pirmiausia Sąjungos teisėje, pagal kuriuos būtų reikalaujama, kad šalis, kuri pareiškė ieškinį gindama bendrąjį interesą, būtų išklausyta prieš priimant sprendimą, kuriuo užbaigiamas procesas. Mano manymu, nereikia priminti, kad ši valstybių narių kompetencija, nors ir išimtinė, vis dėlto turi būti įgyvendinama laikantis Sąjungos teisės, konkrečiai kalbant, – reikalavimų, kylančių iš teisės būti išklausytam bei rungimosi ir šalių procesinio lygiateisiškumo principų, glaustai išdėstytų pirmesniuose šios išvados punktuose.
145. Kalbant apie antrąją šio klausimo dalį, pažymėtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo kritikuojama teisinė sistema yra būdinga bet kuriai amnestijai. Jei nustatoma, kad atitinkami veiksmai patenka į amnestijos taikymo sritį, teismas, kuriame pareikštas ieškinys, negali toliau nagrinėti bylos. Jis turi priimti sprendimą užbaigti procesą, taigi byla bus išbraukta iš registro(81).
146. Darant prielaidą, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip išreiškia abejonę dėl LOA 13 straipsnio 3 dalies suderinamumo su teise į gynybą, nes joje nenumatyta, kad atsakovai pagrindinėje byloje gali atsisakyti amnestijos taikymo, pakanka konstatuoti, kad pagal šią teisę, atrodo, nereikalaujama, kad teismai pripažintų tokią šių šalių atsisakymo galimybę.
147. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, dėl septintojo klausimo pirmos dalies siūlau Teisingumo Teismui atsakyti, kad pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą draudžiama tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip LOA 13 straipsnio 3 dalis, tiek, kiek ši nuostata įpareigoja nacionalinius teismus prieš priimant sprendimą, kuriuo atitinkami fiziniai ar juridiniai asmenys atleidžiami nuo atsakomybės, išklausyti tik viešojo sektoriaus subjektus, nukentėjusius dėl viešųjų lėšų praradimo, susijusio su veiksmais, kuriems taikoma amnestija, ir prokuratūra, neišklausant šalių, pareiškusių ieškinį bendrajam interesui ginti.
148. Dėl šio klausimo antros dalies siūlau atsakyti, kad pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą nedraudžiama tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip LOA 13 straipsnio 3 dalis, tiek, kiek ši nuostata įpareigoja nacionalinius teismus priimti sprendimą, kuriuo atitinkami fiziniai ir moraliniai asmenys atleidžiami nuo atsakomybės už viešųjų lėšų apskaitos tvarkymą, nesuteikdama jiems galimybės įvertinti įrodymų, siekiant nustatyti, ar šie asmenys atliko veiksmus, už kuriuos siekiama juos patraukti atsakomybėn viešųjų lėšų apskaitos tvarkymo srityje.
4)      Dėl šeštojo ir aštuntojo klausimų
149. Šeštuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą draudžiama nacionalinės teisės nuostata, kaip antai LOA 8 straipsnio 3 dalis, kurioje numatytas privalomas laikinųjų apsaugos priemonių, nustatytų per ikiteisminę procedūrą arba pirmojoje instancijoje, panaikinimas.
150. Aštuntuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar pagal ESS 2 straipsnį ir 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, Chartijos 47 straipsnį ir Protokolo (Nr. 3) dėl Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnio pirmą pastraipą draudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip LOA 8 straipsnio 3 dalis, 10 straipsnis ir 13 straipsnio 3 dalis, nes dėl šių nuostatų atsakymas į bet kurį prejudicinį klausimą netenka veiksmingumo, pažeidžiant Sąjungos teisės viršenybės ir tiesioginio veikimo principus.
151. Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktų paaiškinimų dėl šeštojo klausimo matyti, kad privalomo laikinųjų apsaugos priemonių panaikinimo suderinamumas su Sąjungos teise laikomas probleminiu atsižvelgiant į procesą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo. Taigi, mano manymu, šį klausimą apima aštuntasis klausimas, kuris yra platesnis nei šeštasis.
152. Vis dėlto aštuntąjį klausimą, mano nuomone, reikia patikslinti jį performuluojant.
153. Kalbant apie šiame klausime nurodytas nacionalinės teisės nuostatas, pažymėtina, kad LOA 8 straipsnio 3 dalyje numatytas laikinųjų apsaugos priemonių, nustatytų per ikiteisminę procedūrą arba pirmojoje instancijoje, panaikinimas. Kaip minėta, šio įstatymo 10 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje nustatyta, kad sprendimai, susiję su amnestijos taikymu, priimami ne vėliau kaip per du mėnesius, o 13 straipsnio 3 dalyje nurodyta, kad Audito Rūmai, išklausę prokuratūra ir nukentėjusius viešuosius subjektus, turi priimti sprendimą dėl atitinkamų asmenų atleidimo nuo atsakomybės už viešųjų lėšų apskaitos tvarkymą, jei nukentėję viešieji subjektai tam neprieštarauja.
154. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, šių nuostatų taikymas kartu galėtų lemti tai, kad šis teismas būtų įpareigotas priimti sprendimą dėl atleidimo nuo atsakomybės už viešųjų lėšų apskaitos tvarkymą ir panaikinti laikinąsias apsaugos priemones prieš tai, kai Teisingumo Teismas prireikus priimtų prejudicinį sprendimą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, tokią išvadą galima daryti iš LOA preambulės V skirsnio dešimtos ir vienuoliktos pastraipų, kuriose nurodyta, kad teisminės institucijos „turėtų nedelsdamos panaikinti priimtas teises ribojančias priemones net ir tais atvejais, kai galimas teisminio proceso sustabdymas“ (dešimta pastraipa), ir kad formalus apsidraudimas, jog „ši nuostata atitinka <...> [SESV] 267 straipsnyje įtvirtintą procesą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo“ (vienuolikta pastraipa) nėra pakankamas užtikrinti proceso sustabdymą tuo atveju, jei būtų pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą. Šios abejonės kyla siekiant užtikrinti galutinio sprendimo, kurį prireikus Teisingumo Teismas priims atsakydamas į nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą suformuluotus prejudicinius klausimus, veiksmingumą.
155. Taigi, mano nuomone, aštuntąjį klausimą reikia suprasti taip, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, SESV 267 straipsnį ir Protokolo (Nr. 3) dėl Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnio pirmą pastraipą draudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip LOA 8 straipsnio 3 dalis, 10 straipsnis ir 13 straipsnio 3 dalis, tiek, kiek pagal šias nuostatas nacionaliniai teismai įpareigojami priimti sprendimą dėl atleidimo nuo atsakomybės už viešųjų lėšų apskaitos tvarkymą ir panaikinti laikinąsias apsaugos priemones ne vėliau kaip per du mėnesius, net jei Teisingumo Teismas, gavęs prašymą priimti prejudicinį sprendimą, dar nepriėmė sprendimo.
156. Pirmiausia primintina, kad pagal suformuotą jurisprudenciją SESV 267 straipsniu užmezgamas dialogas tarp Teisingumo Teismo ir valstybių narių teismų, siekiant užtikrinti vienodą Sąjungos teisės aiškinimą, o kartu – jos nuoseklumą, visišką veiksmingumą, autonomiją ir galiausiai savitą Sutarčių sukurtos teisės pobūdį. Taigi vykstant šiam procesui priimamas sprendimas yra privalomas nacionaliniam teismui, kiek tai susiję su Sąjungos teisės aiškinimu priimant sprendimą jo nagrinėjamoje byloje(82).
157. Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nurodyta, kad bylose, kurias nagrinėjant pateikiamas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, nacionalinio teismo nutartimi, kuria jis kreipiasi į Teisingumo Teismą, sustabdomas nacionaliniu lygmeniu vykstantis procesas(83).
158. Savo rašytinėse pastabose Komisija nurodo, kad net jei LOA 10 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje nėra aiškiai atmetama, jog nacionalinis teismas gali sustabdyti dviejų mėnesių terminą, kol Teisingumo Teismas nagrinėja prašymą priimti prejudicinį sprendimą, atitinkamas nacionalinės teisės aktų kontekstas, pirmiausia aplinkybė, kad panaikintas LEC
43a straipsnis, leidžia daryti prielaidą, kad šios galimybės jis neturi. Jei taip ir yra, akivaizdu, kad tokia taisyklė nesuderinama su pirmesniuose punktuose nurodytomis Sąjungos teisės nuostatomis. Iš tikrųjų teisėkūros priemonėmis nacionaliniams teismams nustatyta pareiga priimti sprendimą dėl amnestijos taikymo (turinčio res judicata galią) per privalomą dviejų mėnesių terminą, neleidžianti sustabdyti šio termino tuo atveju, jei nacionalinis teismas pateikia prašymą priimti prejudicinį sprendimą, trukdo šiam teismui laikytis Teisingumo Teismo sprendimo, priimto užbaigiant procesą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo, taip panaikindama šio proceso veiksmingumą.
159. Dėl privalomo anksčiau priimtų laikinųjų apsaugos priemonių panaikinimo, numatyto LOA 8 straipsnio 3 dalyje, reikia pripažinti, kad, perskaičius šio įstatymo preambulės V skirsnio dešimtą ir vienuoliktą pastraipas, darytina išvada, jog pagal šią nuostatą reikalaujama panaikinti laikinąsias apsaugos priemones net ir tuo atveju, jei nacionalinis procesas sustabdomas dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikimo.
160. Šiuo klausimu pakanka priminti, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, pagal visiško Sąjungos teisės veiksmingumo reikalavimą šios teisės reglamentuojamą ginčą nagrinėjantis teismas turi galėti taikyti laikinąsias apsaugos priemones, kad užtikrintų visišką būsimo teismo sprendimo veiksmingumą. Iš tikrųjų SESV 267 straipsnyje nustatytos sistemos veiksmingumas susilpnėtų, jeigu nacionalinis teismas, sustabdęs bylos nagrinėjimą, kol Teisingumo Teismas atsakys į jo prejudicinį klausimą, negalėtų taikyti laikinųjų apsaugos priemonių iki savo sprendimo, kuris būtų priimtas po to, kai Teisingumo Teismas pateiktų atsakymą, priėmimo(84). Tai reiškia: jei nacionalinis teismas mano, kad tai būtina, jis turi turėti galimybę priimti laikinąsias apsaugos priemones arba prireikus jas taikyti iki sprendimo, kurį priims po to, kai Teisingumo Teismas pateiks atsakymą į jo prašymą priimti prejudicinį sprendimą, priėmimo.
161. Pridurtina, kad būtinybę sudaryti sąlygas nacionaliniams teismams taikyti Teisingumo Teismo sprendimus, priimtus užbaigiant procesą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo, taip pat apima teisėjų nepriklausomumo reikalavimas, kylantis iš ESS 19 straipsnio 1 dalies antros pastraipos. Iš tikrųjų pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją teisė tokio taikymo metu daryti viską, kas būtina, siekiant nepaisyti nacionalinės teisės aktų ar praktikos, galinčių kliudyti visiškam Sąjungos teisės normų veiksmingumui, yra sudedamoji Sąjungos teismo teisėjo pareigų, tenkančių nacionalinio teismo teisėjui, atsakingam už Sąjungos teisės normų taikymą savo kompetencijos ribose, dalis, todėl šios teisės įgyvendinimas yra garantija, kad bus užtikrintas teisėjų nepriklausomumas(85).
162. Galiausiai pažymėtina, kad Ispanijos vyriausybė teigia, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atitinkamas nacionalinės teisės nuostatas turėtų aiškinti pagal SESV 267 straipsnį, tam, kad, pateikus prašymą priimti prejudicinį sprendimą, bylos nagrinėjimas būtų sustabdytas, o laikinosios apsaugos priemonės taikomos tol, kol sustabdymas ir šios priemonės bus būtini siekiant užtikrinti Teisingumo Teismo būsimo atsakymo veiksmingumą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar toks Sąjungos teisę atitinkantis aiškinimas yra įmanomas.
163. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į performuluotus šeštąjį ir aštuntąjį klausimus atsakyti, kad pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą, SESV 267 straipsnį ir Protokolo (Nr. 3) dėl Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnio pirmą pastraipą draudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip LOA 8 straipsnio 3 dalis, 10 straipsnis ir 13 straipsnio 3 dalis, tiek, kiek pagal šias nuostatas nacionaliniai teismai įpareigojami priimti sprendimą dėl atleidimo nuo atsakomybės už viešųjų lėšų apskaitos tvarkymą ir panaikinti ankstesnėje proceso stadijoje priimtas laikinąsias apsaugos priemones ne vėliau kaip per du mėnesius, net jei Teisingumo Teismas, gavęs prašymą priimti prejudicinį sprendimą, dar nepriėmė sprendimo.
V.      Išvada
164. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Tribunal de Cuentas (Audito Rūmai, Ispanija) pateiktus prejudicinius klausimus:
1.      SESV 325 straipsnis
turi būti aiškinamas taip:
pagal jį nedraudžiama panaikinti 2024 m. birželio 10 d. Organiniame įstatyme Nr. 1/2024 dėl amnestijos siekiant institucinės, politinės ir socialinės normalizacijos Katalonijoje numatytos atsakomybės už ne nusikalstamos veikos pobūdžio veiksmus, darančius įtaką Sąjungos finansiniams interesams, pavyzdžiui, veiksmus, susijusius su viešosiomis lėšomis, nesant tiesioginio ryšio tarp šių veiksmų ir faktinio ar galimo Sąjungos biudžeto pajamų sumažėjimo.
2.       ESS 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa
turi būti aiškinama taip:
pagal ją draudžiama nacionalinės teisės nuostata, kaip antai 2024 m. birželio 10 d. Organinio įstatymo Nr. 1/2024 10 straipsnio 2 dalies antra pastraipa, pagal kurią bet koks sprendimas dėl amnestijos taikymo konkrečioje byloje turi būti priimtas ne vėliau kaip per du mėnesius, jei šis terminas, būdamas imperatyvaus pobūdžio, neleidžia nacionaliniam teismui priimti tyrimo priemonių, būtinų siekiant nustatyti, ar lėšos, dėl kurių kyla atsakomybė viešųjų lėšų srityje ir kurios pateiktos nagrinėti, yra Sąjungos lėšos.
3.      ESS 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa
turi būti aiškinama taip:
–        pagal ją draudžiama tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip 2024 m. birželio 10 d. Organinio įstatymo Nr. 1/2024 13 straipsnio 3 dalis, tiek, kiek ši nuostata įpareigoja nacionalinius teismus prieš priimant sprendimą, kuriuo atitinkami fiziniai ar juridiniai asmenys atleidžiami nuo atsakomybės, išklausyti tik viešojo sektoriaus subjektus, nukentėjusius dėl viešųjų lėšų praradimo, susijusio su veiksmais, kuriems taikoma amnestija, ir Ministerio Fiscal (prokuratūra), neišklausant šalių, pareiškusių ieškinį bendrajam interesui ginti,
–        pagal ją nedraudžiama tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip 2024 m. birželio 10 d. Organinio įstatymo Nr. 1/2024 13 straipsnio 3 dalis, tiek, kiek, ši nuostata įpareigoja nacionalinius teismus priimti sprendimą, kuriuo atitinkami fiziniai ir moraliniai asmenys atleidžiami nuo atsakomybės už viešųjų lėšų apskaitos tvarkymą, nesuteikdama jiems galimybės įvertinti įrodymų, siekiant nustatyti, ar šie asmenys atliko veiksmus, už kuriuos siekiama juos patraukti atsakomybėn viešųjų lėšų apskaitos tvarkymo srityje.
4.      ESS 19 straipsnio 1 dalies antra pastraipa, SESV 267 straipsnis ir Protokolo (Nr. 3) dėl Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnio pirma pastraipa
turi būti aiškinami taip:
pagal juos draudžiamos tokios nacionalinės teisės nuostatos, kaip 2024 m. birželio 10 d. Organinio įstatymo Nr. 1/2024 8 straipsnio 3 dalis, 10 straipsnis ir 13 straipsnio 3 dalis, tiek, kiek pagal šias nuostatas nacionaliniai teismai įpareigojami priimti sprendimą dėl atleidimo nuo atsakomybės už viešųjų lėšų apskaitos tvarkymą ir panaikinti ankstesnėje proceso stadijoje priimtas laikinąsias apsaugos priemones ne vėliau kaip per du mėnesius, net jei Teisingumo Teismas, gavęs prašymą priimti prejudicinį sprendimą, dar nepriėmė sprendimo.
1      Originalo kalba: prancūzų.
2      Žr. Donnedieu de Vabres, H., Traité de droit criminel et de législation pénale comparée, Librairie du Recueil Sirey, Paryžius, 1947 (3‑iasis leidimas), p. 550–560, Nr. 977–992, pirmiausia p. 550, Nr. 977.
3      Ši sąvoka, kaip ir sąvoka „amnestija“, yra sudaryta iš priešdėlio ἀ‑ (reiškiančio „ne‑“ arba „be‑“) ir graikų kalbos žodžio μνήμη (mnêmê), reiškiančio „atmintį“ arba „prisiminimą“.
4      Žr. sąvokos „amnestija“ apibrėžtį, pateikiamą interneto platformoje Oxford Constitutional Law adresu https://oxcon.ouplaw.com/display/10.1093/law-mpeccol/law-mpeccol-e199
5      Dėl išsamios amnestijos istorinės raidos analizės žr. mano išvadą, šiandien pateiktą susijusioje byloje Associación Catalana de Víctimes de Organitzacions Terroristes (ACVOT) (C‑666/24).
6      Žr. Beccaria, C., Dei delitti e delle pene, Livourne, 1764, XLVI skyrių „Apie malones“, pirmiausia šią ištrauką: „[j]ei manome, kad gailestingumas yra įstatymų leidėjo, o ne įstatymų vykdytojo dorybė, jis turi atsispindėti kodekse ir nepriklausyti nuo teisėjų, priimančių sprendimus; jei galvojame, kad rodydami žmonėms nusikaltėlius, kuriems buvo atleista ir kurie nebuvo nubausti taip, kaip reikėjo, leidžiame suprasti, kad yra viltis nebūti nubaustam, verčiame juos bausmes laikyti smurto, o ne teisingumo veiksmais, kaip galime norėti, kad valdovas suteiktų nusikaltėliams malonę?“ (Neoficialus vertimas.)
7      Žr. Hugo, V., Actes et paroles. Depuis l’exil. 1871 – 1876, Hetzel, Paris, vol. 6, XXXII skyrių „Amnestijos klausimas Senate“; Viktoro Hugo kalba, pasakyta 1876 m. gegužės 22 d., pirmadienį, per posėdį, p. 154–169, pirmiausia ši ištrauka: „Ponai, nesutarimų metu visi šaukiasi teisingumo. Bet teisingumas nėra kieno nors pusėje. Jis žino tik save. Jis dieviškai aklas žmonių aistroms. Jis visus saugo ir niekam netarnauja. Teisingumas nesikiša į pilietinius karus, bet jų nepamiršta, jis juose dalyvauja. Ir žinote, kada jis ateina? Vėliau. Jis leidžia veikti specialiems teismams, o kai šie baigia darbą, jis pradeda savąjį. Tada jis keičia vardą ir yra gailestingumas“ (Neoficialus vertimas.)
8      BOE, Nr. 141, 2024 m. birželio 11 d., p. 67764.
9      Tribunal Constitucional (Konstitucinis Teismas) sprendimas Nr. 137/2025, Pleno  (BOE, Nr. 183, 2025 m. liepos 31 d., p. 103781 (ES:TC:2025:137)).
10      BOE, Nr. 311, 1978 m. gruodžio 29 d., p. 29313.
11      BOE, Nr. 121, 1982 m. gegužės 21 d., p. 13290.
12      BOE, Nr. 84, 1988 m. balandžio 7 d., p. 10459.
13      BOE, Nr. 157, 1985 m. liepos 2 d., p. 20632.
14      BOE, Nr. 7, 2000 m. sausio 8 d., p. 575.
15      Kalbama apie procesą, skirtą nustatyti asmenų, kurie, eidami savo pareigas, valdo viešąsias lėšas, atsakomybei, kai nustatomas nepagrįstas debetinis sąskaitos likutis arba trūksta lėšų ar pateisinimo dėl jų tvarkomų sąskaitų padėties.
16      OL L 312, 1995, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 1 t. p. 340.
17      Žr. 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Daka ir kt. (C‑422/23, C‑455/23, C‑459/23, C‑486/23 ir C‑493/23, EU:C:2025:592, 53 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
18      Žr. 2020 m. sausio 21 d. Sprendimą Banco de Santander (C‑274/14, EU:C:2020:17, 61 ir 62 punktai bei juose nurodyta jurisprudencija; toliau – Sprendimas Banco de Santander).
19      Žr. LOTCU 26 straipsnio 1 ir 2 dalis.
20      Šiuo klausimu žr. Sprendimą Banco de Santander (72–77 punktai).
21      2021 m. balandžio 29 d. Sprendime X (Europos arešto orderis – „Ne bis in idem“) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, 93 punktas) Teisingumo Teismas pripažino, kad „amnestija apskritai siekiama, kad veikos, kurioms ji taikoma, netektų nusikalstamo pobūdžio, taigi ji lemia, kad už nusikalstamą veiką nebebus galima patraukti baudžiamojon atsakomybėn, o jei nuosprendis jau priimtas, jo vykdymas – sustabdytas <...>“.
22      2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendimas (OL L 190, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 34).
23      2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (OL L 338, 2011, p. 2).
24      2017 m. spalio 12 d. Tarybos reglamentas (OL L 283, 2017, p. 1).
25      Šiuo klausimu pažymėtina, kad Teisingumo Teismas jau yra nurodęs, jog „apibrėždamas Reglamente 2017/1939 numatytas procedūras Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė sukurti mechanizmą, kuriuo būtų užtikrinta, kad Europos prokuratūros vykdomi tarpvalstybiniai tyrimai bus bent tiek pat veiksmingi kaip ir tyrimai, vykdomi taikant valstybių narių teismų bendradarbiavimo baudžiamosiose bylose sistemoje, grindžiamoje tarpusavio pasitikėjimo ir pripažinimo principais, numatytas procedūras“ (žr. 2023 m. gruodžio 21 d. Sprendimą G. K. ir kt. (Europos prokuratūra) (C‑281/22, EU:C:2023:1018, 67 punktas)).
26      Žr. 2005 m. vasario 24 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2005/214/TVR dėl abipusio pripažinimo principo taikymo finansinėms baudoms (OL L 76, 2005, p. 16) 11 straipsnio 1 dalį; 2006 m. spalio 6 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2006/783/TVR dėl tarpusavio pripažinimo principo taikymo nutarimams konfiskuoti (OL L 328, 2006, p. 59) 13 straipsnio 1 dalį; 2008 m. lapkričio 27 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2008/909/TVR dėl nuosprendžių baudžiamosiose bylose tarpusavio pripažinimo principo taikymo skiriant laisvės atėmimo bausmes ar su laisvės atėmimu susijusias priemones, siekiant jas vykdyti Europos Sąjungoje (OL L 327, 2008, p. 27) 19 straipsnio 1 dalį ir 2008 m. lapkričio 27 d. Tarybos pamatinio sprendimo 2008/947/TVR dėl teismo sprendimų ir sprendimų dėl lygtinio nuteisimo tarpusavio pripažinimo principo taikymo siekiant užtikrinti lygtinio atleidimo priemonių ir alternatyvių sankcijų priežiūrą (OL L 337, 2008, p. 102) 19 straipsnio 1 dalį.
27      2021 m. gruodžio 16 d. sprendimas (C‑203/20, EU:C:2021:1016; toliau – Sprendimas AB).
28      Įtvirtintu Chartijos 50 straipsnyje.
29      Sprendimas AB (40–42 punktai).
30      Sprendimas AB (74 ir 75 punktai).
31      2008 m. liepos 17 d. Sprendimas Komisija / Italija (C‑132/06, EU:C:2008:412).
32      1977 m. gegužės 17 d. Šeštoji Tarybos direktyva dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145, 1977, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23).
33      Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikę teismas nurodo ir ESS 4 straipsnio 3 dalį, esu tos nuomonės, kad Teisingumo Teismo atsakymas gali būti susijęs tik su SESV 325 straipsniu. Iš tikrųjų, kaip Teisingumo Teismas pripažino 2022 m. kovo 8 d. Sprendime Komisija / Jungtinė Karalystė (Kova su sukčiavimu nuvertinant prekes) (C‑213/19, EU:C:2022:167, 261 punktas), „dėl valstybėms narėms tenkančių įpareigojimų kovoti su bet kokiu sukčiavimu ar bet kokia kita neteisėta veikla, galinčia pakenkti Sąjungos finansiniams interesams, SESV 325 straipsnio 3 dalyje konkrečiai išreiškiamas bendrasis lojalaus bendradarbiavimo principas, įtvirtintas ESS 4 straipsnio 3 dalyje“. Taigi ši nuostata nereikalauja atskiro nagrinėjimo, kuris skirtųsi nuo atliekamo pagal SESV 325 straipsnį.
34      Mano nuomone, Reglamentas Nr. 2988/95, kurį taip pat nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, šioje byloje netaikytinas. Iš tikrųjų, kaip nustatyta šio reglamento 1 straipsnio 2 dalyje, šiame reglamente numatytos priemonės ir sankcijos taikomos tik už pažeidimus, susijusius su „ekonominės veiklos vykdytojo“ veiksmais ar neveikimu. Vis dėlto iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, atrodo, matyti, kad ieškovės pagrindinėje byloje nėra „ekonominės veiklos vykdytoj[os]“, kaip tai suprantama pagal šį reglamentą.
35      2018 m. gegužės 2 d. Sprendimas Scialdone (C‑574/15, EU:C:2018:295, 45 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
36      2021 m. gruodžio 21 d. Sprendimas Euro Box Promotion ir kt. (C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 ir C‑840/19, EU:C:2021:1034, 183 punktas; toliau – Sprendimas Euro Box).
37      2006 m. gruodžio 13 d. Komisijos sprendimas, nustatantis bendradarbiavimo su Rumunija ir jos pažangos siekiant orientacinių tikslų teismų reformos ir kovos su korupcija srityse patikrinimo mechanizmą (OL L 354, 2006, p. 56).
38      Žr. Sprendimą Euro Box (188–190 punktai).
39      2023 m. birželio 8 d. sprendimas (C‑545/21, EU:C:2023:451).
40      2006 m. liepos 11 d. Tarybos reglamentas, nustatantis bendrąsias nuostatas dėl Europos regioninės plėtros fondo, Europos socialinio fondo ir Sanglaudos fondo bei panaikinantis Reglamentą (EB) Nr. 1260/1999 (OL L 210, 2006, p. 25).
41      Žr. 2023 m. birželio 8 d. Sprendimą ANAS (C‑545/21, EU:C:2023:451, 38 ir 39 punktai).
42      2007 m. birželio 7 d. Tarybos sprendimas dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 163, 2007, p. 17).
43      2017 m. gruodžio 5 d. Sprendimas M. A. S. ir M. B. (C‑42/17, EU:C:2017:936, 32 punktas) ir 2018 m. birželio 5 d. Sprendimas Kolev ir kt. (C‑612/15, EU:C:2018:392, 52 punktas; toliau – Sprendimas Kolev).
44      Žr. Sprendimo 2007/436 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktus.
45      Žr. Sprendimą Kolev (51 punktas) ir 2017 m. gruodžio 5 d. Sprendimą M. A. S. ir M. B. (C‑42/17, EU:C:2017:936, 31 punktas).
46      Žr. Sprendimą Euro Box (187 punktas).
47      Šiuo klausimu primintina, kad, Sutartyje nesant tikslesnės kiekvienos valstybės narės suverenitetui priklausančios teritorijos apibrėžties, šios teritorijos išplėtimas ir ribos nustatomi kiekvienai valstybei laikantis tarptautinės viešosios teisės normų (šiuo klausimu žr. 2022 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Navitours  (C‑294/21, EU:C:2022:608, 38 punktas)). Byla, kurioje priimtas šis sprendimas, buvo susijusi su Mozelio upe, kuriai – tai retas atvejis – suteiktas „kondominiumo teritorijos“ statusas. Šis statusas nurodytas 1815 m. birželio 9 d. Vienos kongreso baigiamojo akto 25 straipsnyje, kuriame nustatyta, kad, be Mozelio, Siūras ir Ūras, kiek jie sudaro sieną, priklausys abiem besiribojančioms valstybėms. Ši nuostata buvo patvirtinta ir sukonkretinta 1816 m. birželio 26 d. Achene Nyderlandų Karalystės ir Prūsijos Karalystės sudarytos sienos sutarties 27 straipsnyje ir 1816 m. spalio 7 d. Klevėje tų pačių valstybių sudarytos sienos sutarties 30 straipsnyje (šiuo klausimu žr. Caflisch, L., „Règles générales du droit des cours d’eaux internationaux“, The Hague Academy Collected Courses Online / Recueil des cours de l’Académie de La Haye en ligne, vol. 219, 1989, p. 9–225, pirmiausia p. 67 ir 68).
48      2018 m. vasario 27 d. sprendimas (C‑64/16, EU:C:2018:117; toliau – Sprendimas ASJP).
49      Žr. Sprendimą ASJP (37 punktas).
50      Žr. 2025 m. vasario 27 d. Sprendimą Sinalov (C‑16/24, EU:C:2025:116, 36 punktas).
51      Žr. 2023 m. birželio 5 d. Sprendimą Komisija / Lenkija (Teisėjų nepriklausomumas ir privatus gyvenimas) (C‑204/21, EU:C:2023:442, 263 punktas).
52      2019 m. birželio 24 d. sprendimas (C‑619/18, EU:C:2019:531, 52 punktas).
53      Generalinio advokato M. Bobek išvada sujungtose bylose Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim kt. (C‑748/19–C‑754/19, EU:C:2021:403, 146 punktas). Ši gana aukšta materialinė riba yra sisteminis pažeidimo pobūdis, kaip paaiškinu šių išvadų 121 punkte.
54      Žr. 2025 m. kovo 6 d. Sprendimo D. K. (Teisėjo nušalinimas) (C‑647/21 ir C‑648/21, EU:C:2025:143, 48 punktas
ir jame nurodyta jurisprudencija).
55      Žr. 2024 m. sausio 9 d. Sprendimą G. ir kt. (Lenkijos bendrosios kompetencijos teismų teisėjų skyrimas) (C‑181/21 ir C‑269/21, EU:C:2024:1, 64 ir 65 punktai bei juose nurodyta jurisprudencija).
56      Žr. 2024 m. lapkričio 14 d. Sprendimo S. (Teismo sudėties keitimas) (C‑197/23, EU:C:2024:956, be kita ko, 42 punktas).
57      Sprendimas ASJP (32 ir 35 punktai).
58      Žr. 2021 m. kovo 2 d. Sprendimą A. B. ir kt. (Aukščiausiojo Teismo teisėjų skyrimas – Skundas) (C‑824/18, EU:C:2021:153, 143 punktas).
59      Žr. 2021 m. balandžio 20 d. Sprendimą Repubblika (C‑896/19, EU:C:2021:311, 52 punktas; toliau – Sprendimas Repubblika) ir 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 73 punktas).
60      Žr. Sprendimą Repubblika (45 punktas) ir 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimą Royal Football Club Seraing (C‑600/23, EU:C:2025:617, 72 punktas).
61      2021 m. liepos 15 d. sprendimas (C‑791/19, EU:C:2021:596, 203 punktas).
62      Šio sprendimo 70 punktas.
63      2021 m. liepos 15 d. Sprendimas Komisija / Lenkija (Teisėjų drausmės tvarka) (C‑791/19, EU:C:2021:596, 213 punktas).
64      Žr. Sprendimą PT (71 ir 72 punktai).
65      Šiuo klausimu žr. Sprendimą Repubblika (39, 42 ir 43 punktai).
66      Šiuo klausimu žr. Leloup, M., „The Untapped Potential of the Systemic Criterion in the ECJ’s Case Law on Judicial Independence“, German Law Journal, Cambridge University Press, Toronto, vol. 24, Nr. 6, 2023, p. 995–1010.
67      Generalinio advokato M. Bobek išvada, pateikta sujungtose bylose Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim ir kt.
(C‑748/19–C‑754/19, EU:C:2021:403, 148 punktas).
68      Žr., be kita ko, Sprendimą Repubblika (54 punktas).
69      Žr. 2025 m. liepos 3 d. Sprendimą Lita ir Jeszek (C‑646/23 ir C‑661/23, EU:C:2025:519, 62 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
70      Žr., be kita ko, 2021 m. gegužės 18 d. Sprendimą Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România“ ir kt.
(C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 ir C‑397/19, EU:C:2021:393, 197 punktas).
71      2024 m. kovo 18 d. Venecijos komisijos nuomonės Nr. 1167/2023 ir 1168/2023 dėl teisinės valstybės reikalavimų, susijusių su amnestijomis, pirmiausia atsižvelgiant į Ispanijos parlamento įstatymo projektą „Dėl organinio įstatymo dėl amnestijos siekiant institucinės, politinės ir socialinės normalizacijos Katalonijoje“ (CDL‑AD(2024)003, 81 punktas).
72      2013 m. kovo 11 d. Venecijos komisijos nuomonė Nr. 710/2012 dėl Sakartvelo amnestijos įstatymo nuostatų, susijusių su politiniais kaliniais (CDL‑AD(2013)009, 43–46 punktai).
73      Abiem atvejais atitinkamiems teisėjams bus skiriamos nuobaudos pagal šio įstatymo 420 straipsnį.
74      Taip pat žr. 2024 m. kovo 18 d. Venecijos komisijos nuomones Nr. 1167/2023 ir 1168/2023 dėl teisinės valstybės reikalavimų, susijusių su amnestijomis, pirmiausia atsižvelgiant į Ispanijos parlamento įstatymo projektą „Dėl organinio įstatymo dėl amnestijos siekiant institucinės, politinės ir socialinės normalizacijos Katalonijoje“ (CDL‑AD(2024)003, 105 punktas), kuriose dėl įstatymo projekto Venecijos komisija pažymi, kad „Įstatymo dėl amnestijos projekto 10 straipsnyje numatyta, kad prašymai taikyti įstatymą dėl amnestijos nagrinėjami pirmumo ir skubos tvarka. Atitinkami sprendimai „pirmumo ir skubos tvarka“ „priimami per du mėnesius“. Šiuo klausimu Komisija palankiai vertina tai, kad šio termino nesilaikymo atveju nenumatytos jokių pasekmių, įskaitant drausmines nuobaudas <...>“.
75      Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo ir 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnį, primintina, kad pagal suformuotą jurisprudenciją Sąjungos teisė nereglamentuoja EŽTK ir valstybių narių teisės sistemų santykio ir neapibrėžia pasekmių, kurias turėtų nustatyti nacionalinis teismas, kolizijos tarp šia konvencija užtikrinamų teisių ir nacionalinės teisės normos atveju (žr., be kita ko, 2013 m. vasario 26 d. Sprendimą Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, 44 punktas). Tai reiškia, kad Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos aiškinti EŽTK nuostatų.
76      Žr. 2019 m. balandžio 4 d. Sprendimą OZ /
BEI (C‑558/17 P, EU:C:2019:289, 53 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
77      Žr. 2024 m. rugsėjo 26 d. Sprendimą Energotehnica (C‑792/22, EU:C:2024:788, 54 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
78      Žr. 2024 m. sausio 30 d. Sprendimą Agentsia „Patna infrastruktura“ (Kelių infrastruktūros finansavimas iš Europos lėšų) (C‑471/22, EU:C:2024:99, 48 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
79      Žr., be kita ko, 2009 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Réexamen M /
EMEA (C‑197/09 RX‑II, EU:C:2009:804, 41 punktas) ir 2019 m. spalio 16 d. Sprendimą Glencore Agriculture Hungary (C‑189/18, EU:C:2019:861, 62 punktas).
80      Pažymėtina, kad neseniai priimtame sprendime dėl tam tikrų LOA nuostatų atitikties konstitucijai Tribunal Constitucional (Konstitucinis Teismas) nusprendė, kad, jei LOA 13 straipsnio 3 dalis būtų suprantama taip, jog teismas, prieš priimdamas jame nurodytą sprendimą dėl atleidimo nuo atsakomybės, neprivalo išklausyti šalies, kuri pareiškė ieškinį gindama viešąjį interesą, ji būtų nesuderinama su teise į gynybą, įtvirtinta Konstitucijos 24 straipsnyje. Vis dėlto jis susilaikė nuo jos pripažinimo prieštaraujančia Konstitucijai, nes, jo teigimu, aiškinimas pagal Konstituciją vis dėlto yra įmanomas. Žr. Tribunal Constitucional (Konstitucinis Teismas) sprendimą Nr. 137/2025, Pleno (BOE, Nr. 183, 2025 m. liepos 31 d., p. 103781 (ES:TC:2025:137)).
81      Žr. Merle, R. ir Vitu, A., Traité de droit criminel, Tome II, Procédure pénale, Éditions Cujas, Paris, 2001 (5‑asis leidimas).
82      Žr. 2023 m. birželio 5 d. Sprendimą Komisija / Lenkija (Teisėjų nepriklausomumas ir privatus gyvenimas) (C‑204/21, EU:C:2023:442, 274 ir 275 punktai bei juose nurodyta jurisprudencija).
83      Žr. 2023 m. sausio 31 d. Sprendimą Puig Gordi ir kt. (C‑158/21, EU:C:2023:57, 29 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
84      Žr. 2021 m. spalio 6 d. Sprendimą W. Ż. (Aukščiausiojo Teismo išimtinės kontrolės ir viešųjų reikalų kolegija – Skyrimas) (C‑487/19, EU:C:2021:798, 142 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
85      Žr. Sprendimą Euro Box (257 punktas).