62003CC0356_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
„
A férfiak és a nők egyenlő díjazásának elve
–
Szülési szabadság
–
A nyugdíjjogosultság megszerzése
”
1. A Bundesgerichtshof (Német Legfelsőbb Bíróság) előzetes döntéshozatal iránti kérelmet nyújtott be az Európai Közösségek Bíróságához, az EK‑Szerződés 119. cikkének (jelenleg, a módosítást követően EK 141. cikk), a 92/85/EGK irányelv(2) 11. cikke (2) bekezdése a) pontjának és a 86/387/EGK irányelv(3) 6. cikke (1) bekezdése g) pontjának értelmezése tárgyában, a nyugdíjjogosultság megállapítása során a szülési szabadság beszámításával kapcsolatban.
2. A Bírósághoz ismét a férfiaknak és a nőknek egyenlő munkáért járó egyenlő díjazás elvének értelmezésével kapcsolatos előzetes döntéshozatal iránti kérelem érkezett.
I – A jogi háttér
A – A közösségi jog
1. A Szerződés 119. cikke(4)
3. A fenti jogszabály a következőképpen rendelkezik:
4. „Minden tagállam biztosítja annak az elvnek az alkalmazását, hogy a férfiak és a nők egyenlő vagy egyenlő értékű munkáért egyenlő díjazást kapjanak.
5. E cikk alkalmazásában »díjazás« a rendes alap- vagy minimálbér, illetve illetmény, valamint minden egyéb olyan juttatás, amelyet a munkavállaló a munkáltatójától közvetlenül vagy közvetve, készpénzben vagy természetben a munkaviszonyára tekintettel kap.
6. A nemen alapuló megkülönböztetés nélküli egyenlő díjazás azt jelenti, hogy:
7. a)	teljesítménybér esetén az azonos munkáért járó díjazást azonos mértékegység alapján állapítják meg;
8. b)	időbér esetén azonos munkakörben azonos díjazás jár.”
2. A 92/85 irányelv
9. A 2. cikk az elv értelmezését a következő fogalmakra szűkíti le:
10. „a)	várandós munkavállaló az a várandós munkavállaló, aki állapotáról a nemzeti jogszabályoknak, illetve gyakorlatnak megfelelően tájékoztatja munkáltatóját;
11. b)	gyermekágyas munkavállaló az a munkavállaló, akit a nemzeti jogszabályok, illetve gyakorlat gyermekágyasnak minősítenek, és aki állapotáról a nemzeti jogszabályoknak, illetve gyakorlatnak megfelelően tájékoztatja munkáltatóját;
12. c)	szoptató munkavállaló az a munkavállaló, akit a nemzeti jogszabályok, illetve gyakorlat szoptatónak minősít, és aki állapotáról ezeknek a jogszabályoknak, illetve gyakorlatnak megfelelően tájékoztatja munkáltatóját”.
13. A 8. cikk (1) bekezdése értelmében a tagállamok kötelesek megtenni „a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a 2. cikkben meghatározott munkavállalók jogosultak legyenek legalább 14 hetes folyamatos szülési szabadságra, amely a gyermekszülés előtt, illetve után, a nemzeti jogszabályoknak, illetve gyakorlatnak megfelelően vehető igénybe”.
14. A 11. cikk a munkaviszonyhoz kapcsolódó jogokkal kapcsolatosan az alábbi rendelkezést tartalmazza:
15. „Annak biztosítása érdekében, hogy a 2. cikkben meghatározott munkavállalók – az ebben cikkben elismert – egészség- és biztonságvédelmi jogaikat gyakorolhassák, rendelkezni kell arról, hogy:
16. […]
17. 2.	a 8. cikkben említett esetben biztosítsák az alábbiakat:
18. a)	a 2. cikkben meghatározott munkavállalók munkaviszonyhoz kapcsolódó, az alábbi b) pontban említetteken kívüli jogait;
19. b)	a 2. cikkben meghatározott munkavállalók munkabérének védelmét, illetve a megfelelő ellátáshoz való jogosultságát.
20. […]”
21. A 14. cikk (1)  bekezdése szerint: „A tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek legkésőbb az elfogadásától számított két éven belül megfeleljenek, vagy biztosítják, hogy legkésőbb az irányelv elfogadásától számított két éven belül a szociális partnerek a kollektív szerződésekbe bevezetik a szükséges rendelkezéseket […]”.
3. 86/378 irányelv
22. Az 1. cikk meghatározza az irányelv hatályát, kimondva, hogy „irányelv célja, hogy a foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerekben megvalósítsa a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvét […]”.
23. A 6. cikk (1)bekezdése kimondja:
24. „Az egyenlő bánásmód elvével ellentétes rendelkezések közé azok tartoznak, amelyek különösen a családi állapotra és a családi jogállásra történő hivatkozással akár közvetlenül, akár közvetetten a nemre tekintettel:
25. […]
26. g)	felfüggesztik a jogosultságok fenntartását vagy teljesítését a szülési szabadság vagy egyéb, jogszabályban vagy megállapodásban biztosított, a munkáltató által fizetett, családi okokból igénybevett szabadság idejére;
27. […]”.
B – A nemzeti jog
28. A Versorgungsanstalt des Bundes und der Länder (Szövetségi és Tartományi Nyugdíjpénztár; a továbbiakban: VBL) a Bundesministerium der Finanzen (Szövetségi Pénzügyminisztérium) felügyelete alatt álló, jogi személyiséggel rendelkező közjogi szervezet.
29. A VBL szabályzatának 2000. december 31‑ig hatályos változata(5) alapján biztosítani kell a köztisztviselőnek nem minősülő, közvállalkozás által szerződtetett munkavállalók biztos nyugdíjhoz való jogát a kötelező kiegészítő nyugdíjrendszer keretében nyújtott biztosítási járadék formájában, attól a pillanattól kezdve, hogy a biztosítási esemény bekövetkezett, amely a nyugdíjkorhatár a munkavállaló általi elérésének időpontja (a 37. § (1) bekezdésének b) pontja).
30. A biztosítási járadék összegét a 44. § (1) bekezdése első mondatának a) pontja határozza meg:
„A biztosítási járadék havi mértéke […] azon – a kiegészítő nyugdíjrendszer vonatkozásában járulékköteles – jövedelem összegének 0,03125%‑a, amely után az 1977. december 31-től a biztosítási járadék folyósításának kezdetéig (62. §) tartó időszakban a járulékot megfizették.”
31. A kiegészítő nyugdíjrendszer finanszírozásának biztosításához szükséges járulék megállapítását illetően a 29. cikk a következőképpen rendelkezik:
„(1) A munkáltató köteles havonta járulékot fizetni, amelynek összege megegyezik a biztosított által kapott, a kiegészítő nyugdíjrendszer vonatkozásában járulékköteles jövedelemnek ((7) bekezdés) – ideértve a 76. § (1) bekezdése a) pontjának alkalmazásával a biztosított által kötelező jelleggel kapott hozzájárulást – a 76. § alapján megállapított hányadával.
[…]
(7) A kiegészítő nyugdíjrendszer vonatkozásában járulékköteles jövedelem – e törvény eltérő rendelkezése hiányában – a kötelező öregségi biztosítási rendszerbe fizetendő járulékra vonatkozó rendelkezésekben meghatározott, a referenciaidőszakban kapott adóköteles jövedelem. […]”
II – A tényállás és az alapeljárás
32. A jelenleg önálló ügyvédi tevékenységet folytató Elisabeth Mayer 1990. január 1‑je és 1999. szeptember 30‑a között a Bundesland Rheinland-Pfalz (Rajna-vidék–Pfalz tartomány) közszolgálatában szerződéses munkavállaló volt, és így kötelező nyugdíjbiztosítás révén jogviszonyban állt a VBL-vel.
33. Két gyermeke születése okán az anyasági biztosítási rendszer kedvezményezettje volt(6) az 1992. december 16. és 1993. április 5., valamint az 1994. január 17. és április 22. közötti időszakban, amikor az alábbiakban részesült:
34. a)	állami anyasági támogatás;(7) és
35. b)	a munkáltatót terhelő anyaságitámogatás-kiegészítés, amelynek összege egyenlő az anyasági támogatás és az utolsó nettó illetmény közötti különbözettel.(8)
36. Az anyaságitámogatás-kiegészítés adómentes.(9)
37. A fent említett időszakokban E. Mayer nem kapott olyan kifizetést, amely után a vállalkozásnak havi járulékot kellett volna fizetnie a VBL alapszabálya 29. cikkének (1) bekezdése alapján, így a fenti időszakot nem számították be a nyugdíjjogosultság kiszámításakor.
38. E. Mayer a német bíróságokhoz fordult a fenti időszakok beszámítása érdekében, de a kérelmét elutasították.
III – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
39. A megsemmisítés iránti eljárás során a Bundesgerichtshof arra a következtetésre jutott, hogy a felperes által hivatkozott jog nem a nemzeti jog, hanem a közösségi jogi normák értelmezésén múlik, ezért felfüggesztette az eljárást. és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
40. „1)	Az EK‑Szerződés 119. cikke (jelenleg, módosítást követően, EK 141. cikk) és/vagy a 92/85 irányelv 11. cikke 2. pontjának a) alpontja és a 96/97 irányelvvel módosított 86/378 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének g) pontja megtiltja‑e olyan – mint a jelen ügyben érintett – kiegészítő nyugdíjrendszer olyan alapszabályi rendelkezéseinek alkalmazását, amelyek alapján egy női munkavállaló jogszabályban biztosított szülési szabadsága idején (jelen esetben 1992. december 16-tól 1993. április 5‑ig és 1994. január 17-től április 22‑ig) azért nem szerez a kötelező rendszerből történő idő előtti kilépés esetén a biztosítási esemény (nyugdíjkorhatár elérése, munka- vagy keresőképtelenség) bekövetkezésétől havonta folyósított biztosítási járadékra való jogosultságot, mert a jogosultság megszerzésének feltétele az, hogy a munkavállaló a referencia-időszakban adóköteles jövedelemmel rendelkezzék, és mert a női munkavállalónak a szülési szabadság alatt nyújtott ellátások a nemzeti rendelkezések értelmében nem minősülnek adóköteles jövedelemnek?
2) Különösen érvényes‑e ez akkor, ha figyelembe veszik, hogy a biztosítási járadéknak nem az a célja, hogy – mint a kötelező bizto sítási rendszerben maradt biztosítottnak a biztosítási esemény bekövetkeztekor fizetett kiegészítő öregségi nyugdíj – a biztosítottnak öregség vagy keresőképtelenség esetére védelmet nyújtson, hanem hogy visszatérítse a kötelező biztosításban való részvétel során számára fizetett járulékokat?”
IV – A Bíróság előtti eljárás
41. A VBL és a Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztettek elő az ügyben. E. Mayer ismét előadta kérelmét, amely lényegében megegyezik a kérdést előterjesztő bíróság általi végzésben kifejtett érvekkel.
42. A VBL fenntartja, hogy nem ellentétesek a közösségi joggal azok a kiegészítő nyugdíjrendszerre vonatkozó rendelkezések, amelyek alapján az anyasági védelem időszakait nem kell figyelembe venni biztosítási járadékra való jogosultság kiszámításakor. Kiemeli e szolgáltatás célját, amely – a nyugdíjtól eltérően – az, hogy nyugdíjazás, illetve keresőképtelenség esetén a munkavállaló részére megtérítik a munkában töltött idő alatt befizetett járulék biztosításmatematikai ellenértékét.
43. Éppen ezért, mivel a biztosítási járadék a 92/85 irányelv értelmében nem a munkaviszonyhoz kapcsolódik, annak szabályozása kétséget kizáróan összeegyeztethető a közösségi joggal. A VBL továbbá előadja, hogy az ügyben releváns események idején még nem járt le az irányelv nemzeti jogba való átültetésének a határideje.
44. Másrészről véleménye szerint a 86/387 irányelv nem alkalmazandó a jelen esetben, tekintettel arra, hogy annak az a célja, hogy az egyenlő bánásmód elvét megvalósítsa a foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerekben, amelyeknek nem része a tárgyalt kiegészítő nyugdíjrendszer.
45. Végül fenntartja azon álláspontját, hogy a juttatás kívül esik az EK‑Szerződés 119. cikkének hatályán.
46. A Bizottság álláspontja szerint a Közösség jogrendjével ellentétes a biztosítási járadékra való jogosultságot attól függővé tenni, hogy az érintett a szülési szabadság ideje alatt a kötelező kiegészítő nyugdíjrendszer keretében fizetett‑e járulékot.
47. A Bizottság különösen arra hivatkozik, hogy a fenti szabályozás nem egyeztethető össze a 92/85 irányelv 11. cikke (2) bekezdése a) pontjának és a 8. cikke (1) bekezdésének együttes értelmezésével, amely az irányelv átültetésének határideje előtti védelmi időszakokra is alkalmazandó.
48. A Bizottság másodlagosan előadja, hogy a 86/387 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének g) pontja ellentétes e rendszerrel.
49. A fentiekre tekintettel a Szerződés 119. cikkét nem szükséges megvizsgálni.
50. Az eljárás írásbeli szakaszának lezárását követően a 2004. június 22‑i általános értekezleten a Bíróság úgy döntött, hogy mellőzi az eljárás szóbeli szakaszát az ügyben abban az esetben, ha azt az alapeljárásban részt vevő felek július 5‑je előtt kifejezetten nem kérik. Szóbeli észrevételek előterjesztésére irányuló kérelem hiányában a jelen indítvány ismertetése időszerűvé vált az ügyben.
V – A vonatkozó közösségi jog meghatározása
51. Véleményem szerint az előzetes döntéshozatali eljárásban előterjesztett kérdéseket a Szerződés 119. cikkének fényében kell megválaszolni.
52. A jelen esetben két jogterület szabályai találkoznak: a várandós anyákra és a munkaviszonnyal kapcsolatos díjazásra vonatkozó szabályok.
53. Amennyiben az elemzés során az a körülmény kerül előtérbe, hogy E. Mayertől megtagadták a szülési szabadságai beszámítását, a 92/85 irányelv 11. cikkének (2) bekezdése lesz irányadó.
54. Viszont ha arra helyezzük a hangsúlyt, hogy a fentiek a kötelező kiegészítő nyugdíjrendszer alapján járó nyugdíjjáradék megállapításának körében merültek fel, helyesebbnek tűnik a 86/387 irányelv szabályozásának alkalmazása.
55. E két megközelítés szoros kapcsolatban áll egymással, és különválasztásuk nehézséget okoz, ezért nem ajánlatos az egyiket vagy másikat előnyben részesíteni a speciális alkalmazási terület alapján, ahogyan azt a Bizottság teszi a 92/85 irányelv esetén.(10) A két irányelv nem egymást kölcsönösen kizáró, hanem egymást kiegészítő szabályozás, noha ugyanabban a körben alkalmazandóak.
56. Miért lenne célszerű előnyben részesíteni azt a szabályozást, amelynek célja „a várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések bevezetése”(11), ahhoz a szabályozáshoz képest, amelynek célja a „férfiak és a nők közti egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerekben történő megvalósítása”, illetve fordítva?
57. Véleményem szerint a két norma közti kapcsolódási pont a Szerződés 119. cikke, amely kimondja, hogy a férfiaknak és a nőknek egyenlő vagy egyenlő értékű munkáért egyenlő díjazás jár.
58. A fenti elsődleges jogelv lehetővé teszi az előzetes döntéshozatali kérelemben előterjesztett kérdések együttes vizsgálatát, felülemelkedve azokon a korlátokon, amelyek természetszerűleg felmerülnének, ha az eset vizsgálata során valamelyik irányelv rendelkezéseit előnyben részesítenénk.(12) Továbbá maga a Bíróság is kimondta, hogy a fenti rendelkezés „közvetlenül alkalmazandó a hátrányos megkülönböztetés minden olyan formájára, amely önmagában az e cikkben szereplő, a munka jellegére és a díjazásra vonatkozó kritériumok alapján megállapítható, anélkül, hogy szükséges lenne [megvizsgálni] a kritériumokat meghatározó közösségi vagy nemzeti végrehajtási intézkedéseket”.(13)
VI – Az előzetes döntéshozatali kérelemben előterjesztett kérdések vizsgálata
59. A Szerződés 119. cikkét – mint a közösségi jog hátterét – alapul véve meg kell vizsgálni, hogy a VBL által fizetett havi nyugdíjjáradék a szabály alkalmazási körébe esik‑e, és a fenti kérdésre adott pozitív válasz esetén meg kell vizsgálni az esetleges tiltott megkülönböztetés fennállását. Ebből a célból meg kell vizsgálni a Bíróságnak a fenti rendelkezésre(14), valamint a férfiaknak és nőknek egyenlő munkáért járó egyenlő díjazásra, illetve a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmódra vonatkozó azon ítéleteit, amelyekben a várandós, a gyermekágyas vagy a szoptató munkavállalók munkával kapcsolatos jogait fejtik ki.(15)
60. Ily módon a két feltett kérdésre együttes választ lehet adni, ugyanis a második kérdés megválaszolásának feltétele az első kérdésnek a – járadék céljára vonatkozó – pontosítása.
A – A Szerződés 119. cikke
61. A férfiak és a nők egyenlő vagy egyenlő értékű munkáért való egyenlő díjazásának elvét 1957 óta elismerik a Szerződés 119. cikkében.(16) Ez az elv ritkán fordul elő nemzetközi szerződésekben. Ez az elv egyrészt társadalmi eszményképet és legalább közvetett eszközt jelent az Európai Közösség munkaügyi politikájának harmonizálása terén. Másrészt az eredmény tekintetében önmagában jogi kötelezettséget(17), valamint gazdasági és szociális célt fogalmaz meg. Az elv megfogalmazása a Nemzetközi Munkaügyi Szervezet 1951. évi 100. sz. egyezményének 2. cikkén nyugszik.(18)
62. Elsőként azt kell megállapítani, hogy a jelen ügy tárgyát képező biztosítási járadék a vizsgált rendelkezés értelmében vett „díjazásnak” minősül‑e.
63. A díjazás fogalma a jog mai állása szerint alapvető fontosságú a munkaviszony alkotóelemei között, azonban volt idő, amikor a jó szándékból vagy hálából adott ingyenes juttatástól való megkülönböztetése nem volt ennyire egyértelmű. Így Don Quijote azt mondta Sanchónak: nem hiszi, hogy „ezek a fegyverhordozók valaha bérre álltak volna be, hanem csak adományokra”.(19)(20) A fizetség biztos volta a szolgáltatásnyújtás meghatározott céljává válik, ezáltal szerződéssé alakítva a viszonyt.(21)
64. A Bíróság díjazásnak minősítette egy vasúttársaság által a munkavállalóinak a nyugdíjaskor elérésekor adott és a családtagokra is kiterjesztett utazási kedvezményt, amelynek révén a nyugdíjas munkavállalók rokonai is azonos feltételek mellett részesedhettek a kedvezményben(22) ; ugyanez vonatkozott részben vagy egészben a munkáltató által finanszírozott, szociális párbeszéd eredményeképpen kollektív szerződéssel létrehozott vállalati nyugdíjbiztosításra(23), a fizetés betegségszabadság ideje alatti további folyósítására(24), a gazdasági okból történő elbocsátások alkalmával kifizetett juttatásokra, hasonlóképpen a magán szakmai rendszerek által fizetett nyugdíjra(25), a vállalati bizottság tagjai részére a bizottsági munka ellátásához szükséges képzésen való részvételért pótlólagos szabadság vagy a túlóradíj formájában adott térítésre, annak ellenére, hogy a munkavállalók a képzéseken nem végeztek a munkaszerződésükben meghatározott tevékenységet(26), valamint a vállalati nyugdíjprogramban való részvételhez való jogra(27) .
65. A Bíróság szintén a tárgyalt rendelkezés értelmében vett díjazásnak minősítette a munkáltató által a jogszabály vagy kollektív szerződés alapján a szülési szabadság ideje alatt a munkavállaló részére kifizetett juttatást,(28) tekintettel arra, hogy amennyiben a juttatás munkaviszonyhoz kapcsolódik, a munkaviszony kritériumát kell alkalmazni annak megállapítására is, hogy a nyugdíj a rendelkezés hatálya alá tartozik‑e.(29) Másképpen megfogalmazva: a díjazás fogalma kiterjed minden formára – akár készpénzben vagy természetben nyújtott, akár azonnali vagy jövőbeli díjazásról legyen szó –, feltéve hogy azt a munkavállaló foglalkoztatásából eredően, jóllehet közvetetten, a munkaadójától kapja meg(30), kivéve a kiegészítő önkéntes járulékokat, amelyeket a munkavállalók önkéntesen fizetnek abból a célból, hogy kiegészítő járadékot biztosítsanak.(31)
66. A jelen ügy tárgyát képező biztosítási járadék kötelező kiegészítő nyugdíjrendszer alapján jár(32), és a munkaviszonnyal kapcsolatosan befizetett járulékokból származik. A fenti jellemzők alapján a kiegészítő járadék a Szerződés 119. cikke hatálya alá esik, annak ellenére, hogy a járadék célja nem az, hogy öregség vagy munkaképtelenség esetén gondoskodást biztosítson, hanem az, hogy a munkaviszony ideje alatt befizetett járulék biztosításmatematikai értékét visszafizesse azon munkavállalók részére, akiknek a munkaviszonya megszűnt.
67. A fentieket nem cáfolja az sem, hogy 1999. január 1‑jétől a munkavállalók részben hozzájárulnak a nyugdíjrendszer finanszírozásához. A Bíróság kimondta, hogy a fenti körülmény nem zárja ki az idézett rendelkezés alkalmazását.(33) Továbbá a Bundesgerichtshof előtti eljárás során a felek nem vitatták a fenti dátum előtt kifizetett hozzájárulásokat.
B – Az egyenlő díjazás elve
68. Elfogadva, hogy a jelen esetben díjazásról van szó, amelyre így érvényes a a nők és férfiak közötti egyenlőség elve, meg kell vizsgálni, hogy tiszteletben tartották‑e ezt az elvet, és annak esetleges megsértéséhez mely szempontokat kell figyelembe venni.
69. Az állandó ítélkezési gyakorlat alapján hátrányos megkülönböztetésnek minősül, ha azonos helyzetekben különböző, vagy ha eltérő körülmények esetén azonos szabályokat alkalmaznak.(34) A hátrányos megkülönböztetés fennállásának megállapítása érdekében meg kell határozni, hogy a vitatott rendelkezések az egyik nemhez tartozó munkavállalók részére hátrányosabb helyzetet teremtenek‑e,(35) figyelembe véve, hogy az egyenlő díjazás elve – a hátrányos megkülönböztetés tilalmához hasonlóan, amelynek ez az egyik megnyilvánulási formája – mindig összehasonlítható körülmények között nyilvánul meg.(36) Szintén elfogadhatatlan például az olyan nemzeti jogszabály elfogadásán keresztül megvalósuló közvetett hátrányos megkülönböztetés, amely annak ellenére, hogy semlegesen fogalmaz, sokkal több nőt érint hátrányosan, mint férfit.(37)
70. A Bíróság szintén kimondta, hogy a nemzeti jogszabályok alapján járó szülési szabadság idején a nő olyan különleges élethelyzetben van, amely különleges védelmet igényel, eltérően attól a munkavállalótól, aki ténylegesen ellátja a munkáját, és ezért [a szülési szabadságon lévő nők] nem hivatkozhatnak arra, hogy ebben az időszakban ugyanaz a díjazás jár nekik.(38)
71. A vitatott biztosítási járadék célja a korábban kifizetett összegek visszafizetése.(39) Ezért tekintettel arra, hogy a szülési szabadság ideje alatt a felperes nem fizetett járulékot a kötelező kiegészítő nyugdíjrendszer alapján, logikusnak tűnik, hogy a be nem fizetett összeget nem kell visszatéríteni.
72. Ugyanakkor nem releváns az, hogy az ilyen szabadságok beleszámítanak‑e a járadék összegébe; az a lényeges, hogy az érintettek olyan jellegű juttatást kapnak, amely ezt megakadályozza. Másképpen fogalmazva: a különbség nem a járulékfizetési időszaktól függően magasabb vagy alacsonyabb összegű járadékban – azaz a következményben – gyökerezik; hanem az okban, vagyis abban, hogy a kifizetett juttatás nem vonja maga után a szükséges járulék befizetésének kötelezettségét.
73. Ez utóbbi körülmény a Szerződés 119. cikke értelmében vett hátrányos megkülönböztetést feltételez‑e?
74. Arra lehetne következtetni, hogy a bánásmódbeli megkülönböztetés oka nem maga az anyaság(40), hanem az a tény, hogy a védelmi időszakban az anyáknak kifizetett juttatások adómentesek, és következésképpen a kapcsolódó járulékokat sem kell megfizetni. Ugyanez igaz abban az esetben is, ha a munkavállaló betegszabadságon van, mivel bizonyos idő után a munkáltató által kifizetett egyéb juttatás szintén nem minősül a kötelező kiegészítő nyugdíjrendszer alá eső juttatásnak.(41)
75. Ugyanakkor ez utóbbi ok egyaránt vonatkozik a férfi és női munkavállalókra, míg az anyasággal kapcsolatos védelmi időszakot csak a nők vehetik igénybe.(42) Az ítélkezési gyakorlat alapján ez a helyzet nem hasonlítható össze az ideiglenesen betegszabadságon lévő munkavállaló helyzetével.(43) A védelem jelenleg a nő terhesség alatti és a szülést követő biológiai állapotára, valamint a nő és gyermeke között a szülést követő hetekben fennálló különleges kapcsolatra terjed ki.(44)
76. A VBL szabályozási rendszere alapján azok a női munkavállalók, akik szülési szabadságot vesznek igénybe, alacsonyabb – a munkában eltöltött időszak végén kifizetett biztosítási járadék formájában megjelenő – díjazásban részesülnek, mivel olyan jogszabály hatálya alá tartoznak, amely a helyzetüket az eltérő helyzetekkel egyformán kezeli.
77. A díjazás vonatkozásában megjelenő eltérő bánásmód nem igazolható. Még az sem került megállapításra, hogy a hátrányok kiküszöbölése érdekében a női munkavállalóknak módjukban állt volna a kérdéses járulékokat befizetni. Ezért ez a rendszer nem egyeztethető össze a Szerződés 119. cikkével.
78. Végül: a fenti érvelés következményeinek elkerülése érdekében a Bíróság úgy döntött, hogy az a körülmény, hogy egy biztosítóként működő német nyugdíjpénztár – mint ilyen – a biztosítási jog alanya, és ezért a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elve – amely a biztosítási jog részét képezi, de ugyanakkor önálló elv is – kötelező rá nézve, és a biztosítási kötelezettsége mértékének növekedése a már idézett rendelkezés értelmében azzal a kötelezettséggel jár, hogy az ilyen növekedés fedezése érdekében a szükséges lépéseket megtegye, abban az esetben is, ha ez azzal jár, hogy végső soron az összes munkavállaló vonatkozásában köteles megemelni a járulék összegét, olyan problémát jelent, amelyet a nemzeti jognak megfelelően kell megoldani.(45) Szintén a nemzeti jog feladata, hogy adott esetben kiküszöbölje a jogalap nélküli gazdagodás problémáját.
C – A 92/85 és a 86/378 irányelv alkalmazása
79. A kérdést előterjesztő bíróság az előtte folyó eljárás eldöntése érdekében e két irányelv értelmezését kérte.
1. A 92/85 irányelv
80. Az időbeli hatály miatt kétséges, hogy ez az irányelv alkalmazandó‑e a jelen esetben, tekintettel arra, hogy az anyasági védelmi időszak azelőtt járt le, hogy az irányelvnek a nemzeti jogba való átültetésére nyitva álló határidő letelt volna.(46)
81. Ugyanakkor a kétséget el lehet oszlatni, amennyiben azokat a jogokat, amelyeket ettől az időponttól kezdődően nem lehetett gyakorolni, elméletben megkülönböztetjük azoktól, amelyeket lehetett. Az előbbiek közé tartoznak például a 8. cikk alapján fennálló jogok, amely alapján a tagállamok kötelesek megtenni a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a női munkavállalók jogosultak legyenek legalább tizennégy hetes folyamatos szülési szabadságra: ez a rendelkezés nem hatályos abban az esetben, ha a szülési szabadságra okot adó esemény az irányelv átültetésére nyitva álló határidő eltelte előtt történik.(47)
82. Az előzetes döntéshozatali kérdést előterjesztő bíróság felvetette a „munkaviszonyhoz kapcsolódó jogokról” rendelkező 11. cikk tiszteletben tartásának kérdését; álláspontom szerint az irányelvet kellene alkalmazni a biztosítási járadékra, mivel a munkaszerződés abban az időpontban még hatályos volt, és a biztosítási esemény még nem következett be.
83. Az előzetes döntéshozatali kérdést előterjesztő bíróság által kifejtettekkel ellentétben ez a megoldás tiszteletben tartaná mind a VBL, mind a munkaadók jogos bizalmát arra vonatkozóan, hogy ne kelljen múltbéli időszakok tekintetében további juttatásokat nyújtani, tekintettel arra, hogy az irányelv közlésének időpontjától tudhatták annak tartamát, és megállapításra került, hogy az irányelvet azelőtt tették közzé, hogy E. Mayer megkezdte a szülési szabadságot.
84. A 11. cikk (2) bekezdésének a) pontja biztosítja a szülési szabadságon lévő munkavállalók részére a munkaviszonyhoz kapcsolódó jogokat, köztük a kötelező kiegészítő nyugdíjrendszer alapján járó biztosítási járadékhoz való jogot. Következésképpen a fenti rendelkezést sérti az olyan rendszer, amely nem teszi lehetővé a járadék számításához szükséges járulékok befizetését.
85. A Bíróság a fentiek szerint döntött egy teljes egészében a munkáltató által finanszírozott nyugdíjrendszer esetében.(48) Továbbá – habár a munkavállalók 1999. január 1‑jétől kezdődően szintén fizettek járulékot – egyetértek a Bundesgerichtshoffal abban, hogy ez a tény nem befolyásolja a fenti szabály követését, és a Szerződés 119. cikkének alkalmazását sem.(49)
86. Másfelől az irányelv szintén védi a munkavállalókat a szülési szabadság igénybevételével járó jogi és gazdasági hátrányoktól, így nem releváns az a tény, hogy a biztosítási járadék a be nem fizetett járulék visszafizetésére irányulna. A lényeg az, hogy elkerülhető legyen, hogy ezen időszakban a nők bármilyen hátrányt szenvedjenek. Megjegyzendő, hogy a közösségi jogi rendelkezés általánosságban említi a munkaviszonyhoz kapcsolódó jogokat, anélkül hogy céljuk szerint megkülönböztetné őket.
2. A 86/378 irányelv
87. A fenti jogszabály nem hagy kétséget az időbeli alkalmazandóság kérdésében(50), de a tárgyi hatálya nem világos.
88. Az irányelv célja az egyenlő bánásmód elvének a „foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerekben” (1. cikk) történő megvalósítása, amelyek „olyan, a 79/7/EGK(51) irányelv hatálya alá nem tartozó rendszereket jelentenek, amelyek célja, hogy valamely vállalkozásban vagy vállalkozások csoportjában, gazdasági ágazatban, foglalkoztatási ágazatban vagy ágazatok csoportjában akár alkalmazottként, akár önálló vállalkozóként tevékenykedő munkavállalóknak olyan ellátásokat biztosítsanak, amelyek a törvény által szabályozott kötelező érvényű szociális biztonsági rendszerek által biztosított ellátásokat kívánják kiegészíteni vagy helyettesíteni, akár kötelező, akár választható az ilyen rendszerekben való tagság” (a 2. cikk (1) bekezdése).
89. A vizsgált kötelező kiegészítő nyugdíjrendszer jellegzetességeit figyelembe véve(52) úgy vélem, hogy e nyugdíjrendszer a fenti közösségi jogszabály anyagi hatálya alá tartozik, és a 2. cikk (2) bekezdésében felsorolt kivételek egyike sem alkalmazandó.
90. Az egyenlő bánásmód elve kizárja a 6. cikk (1) bekezdésének g) pontja alá eső rendelkezések alkalmazását, amelyek a jogszabályban vagy megállapodásban biztosított, a munkáltató által fizetett szülési szabadság idejére felfüggesztik a jogosultságok fenntartását vagy megszerzését.
91. Következésképpen a fenti rendelkezést sérti az olyan rendszer, amely megakadályozza, hogy a szülési szabadság idejét beszámítsák a jövőbeli nyugdíj kiszámításakor.
VII – Végkövetkeztetések
92. A fenti megfontolásokra figyelemmel azt javasolom, hogy a Bíróság az alábbiakat válaszolja a Bundesgerichtshof IV. sz. polgári jogi tanácsa által az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben előterjesztett kérdésekre:
93. „A közösségi joggal, és különösen a Szerződés 119. cikkével ellentétes minden olyan kiegészítő nyugdíjrendszer alapszabályzata, amely alapján a szülési szabadságon lévő munkavállaló nem részesül adóköteles juttatásban, és ennek következtében a járulék, amelyet a munkaviszony megszűntével havi biztosítási járadék formájában térítenek vissza, szintén nem kerül megfizetésre.”
(1) .
(2)
–	A várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések bevezetéséről szóló, 1992. október 19‑i 92/85/EGK tanácsi irányelv (tizedik egyedi irányelv a 89/391/EGK irányelv 16. cikke (1) bekezdésének értelmében) (HL L 348., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 110. o.).
(3)
–	Az 1996. december 20‑i 96/97/EK tanácsi irányelvvel (HL L 46., 20. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 232. o.) módosított, a férfiak és a nők közti egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerekben történő megvalósításáról szóló, 1986. július 24‑i 86/378/EGK tanácsi irányelv (HL L 225., 40. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 327. o.).
(4)
–	Azért erre a cikkre utalok, és nem a jelenlegi hatályos számozásra, mert a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben ezt használja.
(5)
–	2001. január 1‑jét követően új szabályzatot fogadtak el, amely a korábbi rendszer helyébe lépett, és amelyben a vállalati nyugdíjrendszer a hivatkozott nyugdíjpontrendszeren alapul.
(6)
–	A Mutterschutzgesetz (A keresőtevékenységet folytató anyák védelméről szóló német törvény) a szülés előtti hat hétre és a szülés után legfeljebb tizenkét hétig biztosít védelmet.
(7)
–	A Mutterschutzgesetz 13. §‑ának (2) bekezdése
(8)
–	A Mutterschutzgesetz 14. §‑ának (1) bekezdése.
(9)
–	Az Einkommensteuergesetz (a jövedelemadóról szóló német törvény) 3. §‑a (1) bekezdésének d) pontja.
(10)
–	Ezenfelül a 86/378 irányelv az 5. cikk (2) bekezdésében kimondja, hogy „az egyenlő bánásmód elve nem sérti a nők anyasági védelmére vonatkozó rendelkezéseket”.
(11)
–	A 92/85 irányelv 11. cikkében megfogalmazott, a munkaviszonyhoz kapcsolódó jogok fenntartásával kapcsolatos rendelkezéseket az utolsó fordulat alapján úgy kell értelmezni, hogy a szülési szabadságra vonatkozó rendelkezések megtartsák hatékony érvényesülésüket.
(12)
–	Figyelembe kell venni, hogy a 86/378 irányelv jogalapja a Szerződés 100. és 235. cikke, annak ellenére, hogy a preambulum első fordulata a 119. cikkre utal; a 92/85 irányelv jogalapja a Szerződés 118. cikke.
(13)
–	A 96/80. sz., Jenkins-ügyben 1981. március 31‑én hozott ítélet (EBHT 1981., 911. o.) 17. pontja, valamint a C‑262/88. sz., Barber-ügyben 1990. május 17‑én hozott ítélet (EBHT 1990., I‑1889. o.) 37. pontja.
(14)
–	Többek között, a fent említett Barber-ügyben hozott ítélet mellett, a C‑200/91. sz. Coloroll-ügyben 1994. szeptember 28‑án (EBHT 1994., I‑4389. o.) és a C‑379/99 sz. Menauer-ügyben 2001. október 9‑én (EBHT 2001., I‑7275. o.) hozott ítélet; valamint a közelmúltban a C‑4/02. és
C‑5/02. sz., Schönheit és Becker egyesített ügyekben 2003. október 23‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑0000. o.), a C‑147/02. sz. Alabaster-ügyben 2004. március 30‑án hozott ítélet (EBHT 2004., I‑0000. o.), valamint a C‑220/02. sz. Österreichischer Gewerkschaftsbund ügyben 2004. június 8‑án hozott ítélet (EBHT 2004., I‑0000. o.).
(15)
–	Például a C‑177/88. sz. Dekker-ügyben 1990. november 8‑án hozott ítélet (EBHT 1990., I‑3491. o.) és a C‑179/88. sz., Handels- og Kontorfunktionærernes Forbund („Hertz”) ügyben 1990. november 8‑án hozott (EBHT 1990., I‑3979. o.) ítélet; a C‑421/92. sz. Habermann-Beltermann-ügyben 1994. május 5‑én (EBHT 1994., I‑1657. o.), a C‑32/93. sz. Webb-ügyben 1994. július 14‑én (EBHT 1994., I‑3567. o.), a C‑342/93. sz. Gillespie és társai ügyben 1996. február 13‑án (EBHT 1996., I‑475. o.), a C‑400/95. sz., Larsson-ügyben 1997. május 29‑én (EBHT 1997., I‑2757. o.), a C‑136/95. sz. Thibault-ügyben 1998. április 30‑án (EBHT 1998., I‑2011. o.), a C‑394/96. sz. Brown-ügyben 1998. június 30‑án (EBHT 1998., I‑4185. o.), a C‑411/96. sz. Boyle és társai kontra ügyben 1998. október 27‑én (EBHT 1998., I‑6401. o.), valamint a C‑66/96. sz. Høj Pedersen és társai ügyben 1998. november 19‑én (EBHT 1998., I‑7327. o.) hozott ítéleteket lehet idézni. A többségüket említettem a fent említett, Boyle és társai ügyben ismertetett indítványomban (26. pont).
(16)
–	Megjegyzem, hogy az Amszterdami Szerződés megerősítette a férfiak és nők közötti egyenlőség elvét, azzal, hogy kifejezetten megemlítette az Európai Közösség céljai között, az Alapító Szerződés egységes szerkezetbe foglalt szövegének 2. cikkében, amelynek értelmében a „Közösség feladata, hogy közös piac, valamint gazdasági és monetáris unió létrehozásával, továbbá a 3. és a 4. cikkben meghatározott közös politikák, illetve intézkedések végrehajtásával előmozdítsa […] a férfiak és nők egyenlőségét […]”. Ez az elv további megerősítést nyert a 3. cikk végéhez fűzött új bekezdéssel, amely szerint a Közösség valamennyi említett tevékenység folytatása során törekszik az egyenlőtlenségek kiküszöbölésére, valamint a férfiak és a nők közötti egyenlőség előmozdítására.
(17)
–	A Coloroll-ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 38. pontja.
(18)
–	Ellis, Evelyn: EC Sex Equality Law.
2. kiadás, Oxford EC Law Library, Ed. Clarendon Press, Oxford, 1998, 62. o.
(19)
–	M. de Cervantes: Az elmés nemes Don Quijote de la Mancha . (Győri Vilmos fordítását átdolgozta Benyhe János), első rész, huszadik fejezet; forrás: Magyar Elektronikus Könyvtár, http://mek.oszk.hu/00300/00349/html/.
(20)
–	M. de Cervantes fent idézett műve, második rész, huszonnyolcadik fejezet.
(21)
–	Ezt vallotta a közelmúltban elhunyt kiváló spanyol professzor, Alonso Olea, az Universidad de León jogi fakultásán 1996. január 23‑án előadott, Entre Don Quijote y Sancho, ¿relación laboral?
(Don Quijote és Sancho viszonya: munkajogi jogviszony?) című előadásában.
(22)
–	A 12/81. sz. Garland-ügyben 1982. február 9‑én hozott ítélet (EBHT 1982., 359. o.).
(23)
–	A 170/84. sz. Bilka-ügyben 1986. május 13‑án hozott ítélet (EBHT 1986., 1607. o.).
(24)
–	A 171/88. sz. Rinner-Kühn-ügyben 1989. július 13‑án hozott ítélet (EBHT 1989., 2743. o.).
(25)
–	A Barber-ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 13. lábjegyzetben).
(26)
–	A C‑360/90. sz. Bötel-ügyben 1992. június 4‑én hozott ítélet (EBHT 1992., I‑3589. o.).
(27)
–	A. C‑57/93. sz. Vroege-ügyben 1994. szeptember 28‑án hozott ítélet (EBHT 1994., I‑4541. o.) és a C‑128/93. sz. Fisscher-ügyben 1994. szeptember 28‑án hozott ítélet (EBHT 1994., I‑4583. o.).
(28)
–	A Gillespie és társai ügyben hozott ítélet 14., a Boyle és társai ügyben hozott ítélet 38., valamint az Alabaster-ügyben hozott ítélet 44. pontja (hivatkozások fent).
(29)
–	A C‑7/93. sz. Beune-ügyben 1994. szeptember 28‑án hozott ítélet (EBHT 1994., I‑4471. o.) 43. pontja, a C‑147/95. sz. Evrenopoulos-ügyben 1997. április 17‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑2057. o.) 19. pontja, a C‑366/99. sz. Griesmar-ügyben 2001. november 29‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑9383. o.) 28. pontja, a C‑351/00. sz. Niemi-ügyben 2002. szeptember 12‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑7007. o.) 45. pontja, valamint a Schönheit és Becker ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 56. pontja.
(30)
–	A 12/81. sz. Garland-ügyben 1982. február 9‑én hozott ítélet (EBHT 1982., 359. o.) 5. pontja, a C‑152/91. sz. Neath-ügyben 1993. december 22‑én hozott ítélet (EBHT 1993., I‑6935. o.) 28. pontja, továbbá a Garland-ügyben hozott ítélet (hivatkozás fent) 5. és a Coloroll-ügyben hozott ítélet (hivatkozás fent) 77. pontja.
(31)
–	A Coloroll-ügyben hozott ítélet (hivatkozás fent) 90. pontja.
(32)
–	Amint azt maga a Bundesgerichtshof megerősíti az előzetes döntéshozatali kérelemről szóló végzésében (a tényállás II. része (2) bekezdése b) pontjának bb) alpontja).
(33)
–	A már említett Coloroll-ügyben hozott ítélet, amely a 88. pontban kimondta: akár a munkaadó, akár a munkavállaló fizeti a járulékokat, azok nincsenek összefüggésben a foglalkoztatói nyugdíjakra alkalmazandó díjazás fogalmával, amelynek teljes egészében alkalmazkodnia kell az egyenlő bánásmód elvéhez, a finanszírozás forrásától függetlenül.
(34)
–	A C‑279/93. sz. Schumacker-ügyben 1995. február 14‑én hozott ítélet (EBHT 1995, I‑225. o.) 30. pontja; valamint a Gillespie és társai ügyben hozott ítélet 16. pontja és a Boyle és társai ügyben hozott ítélet 39. pontja (hivatkozások fent).
(35)
–	A C‑167/97. sz. Seymour-Smith és Perez ügyben 1999. február 9‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑623. o.) 58. pontja és a Schönheit és Becker ügyben hozott ítélet (hivatkozás fent) 69. pontja.
(36)
–	A C‑218/98. sz. Abdoulaye és társai ügyben 1999. szeptember 16-án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑723. o.) 16. pontja, valamint a Griesmar-ügyben hozott ítélet (hivatkozás fent) 39. pontja.
(37)
–	A C‑1/95. sz. Gerster-ügyben 1997. október 2‑án hozott ítélet (EBHT 1997., I‑5253. o.) 30. pontja és a C‑100/95. sz. Kording-ügyben 1997. október 2‑án hozott ítélet (EBHT 1997., I‑5289. o.) 16. pontja, valamint a Boyle és társai ügyben hozott ítélet (hivatkozás fent) 76. pontja.
(38)
–	A Gillespie és társai ügyben hozott ítélet 17. és 20 pontja és az Alabaster-ügyben hozott ítélet 46. pontja (hivatkozások fent).
(39)
–	Mint azt a kérdés feltevése során a Bundesgerichtshof is kifejti (a tényállás II. része (2) bekezdése b) pontjának bb) alpontja és a II. rész (3) bekezdése a) pontjának aa) alpontja)
(40)
–	Vagy absztrakt módon megfogalmazva: a munkavállaló nemére visszavezethető ok.
(41)
–	Ez a VBL-nek a 29. § (7) bekezdésével együttesen értelmezett 44. és azt követő §‑aiból következik. Lásd a jelen indítvány 10. és 11. pontját.
(42)
–	Mint a Bundesgerichtshof a kérelemben kifejti (a tényállás II. része (2) bekezdésének b) pontja): az a különbség, hogy az anyasági védelmi időszakok – a gyermeknevelési szabadsággal ellentétben – kizárólag a női munkavállalókat érintik.
(43)
–	A Boyle és társai ügyben hozott ítélet (hivatkozás fent) 40. pontja.
(44)
–	A 184/83. sz. Hofmann-ügyben 1984. július 12‑én hozott ítélet (EBHT 1984., 3047. o.) 25. pontja, valamint a Thibault-ügyben hozott ítélet 25. és a Boyle és társai ügyben hozott ítélet 41. pontja (hivatkozások fent).
(45)
–	A Menauer-ügyben hozott ítélet (hivatkozás fent) 25–27. pontja és a Coloroll-ügyben hozott ítélet 42. és 43. pontja.
(46)
–	Ahogyan ezt a 13. pontban kifejtettem: a vonatkozó időszakok az 1992. december 16. és 1993. április 5., valamint az 1994. január 17. és április 22. közt eltelt idő, míg az irányelv átültetésének határideje az elfogadásától számított két év, azaz 1994. október 19. volt (a 14. cikk (1) bekezdése).
(47)
–	Nem vizsgálom azt a problémát, hogy mi történne, ha a munkavállaló az irányelv átültetésére nyitva álló határidő lejártakor az irányelvben meghatározottnál rövidebb idejű szülési szabadságon lenne.
(48)
–	A Boyle és társai ügyben hozott ítélet (hivatkozás fent) 82. pontja. A Bíróság az ítélet 85. pontjában kifejti, hogy „a 92/85 irányelv 8. cikke szerinti szülési szabadság időtartamának a nyugdíjba történő beszámítása nem köthető ahhoz a feltételhez, hogy ez alatt az időszak alatt a nő megkapja a munkaszerződés szerinti juttatást”.
(49)
–	Lásd a jelen indítvány 38. pontját.
(50)
–	A férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerekben történő megvalósításáról szóló 86/378/EGK irányelv módosításáról szóló 1996. december 20‑i 96/97/EK tanácsi irányelv (HL L 46., 20. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 232. o.) 2. cikke kimondja: „Minden, a bérből és fizetésből élő munkavállalók tekintetében ezen irányelv végrehajtását célzó intézkedésnek rendelkeznie kell azon ellátásokról, amelyek az 1990. május 17‑ét követő foglalkoztatási időszakokból származnak, és visszamenőleg érvényesek addig az időpontig, nem érintve az olyan munkavállalókat vagy az azok jogán jogosultakat, akik ezen időpont előtt az irányadó nemzeti jog szerint bírósági eljárást indítottak, vagy azzal azonos hatályú igényt jelentettek be.”
(51)
–	A férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a szociális biztonság területén történő fokozatos megvalósításáról szóló 1978. december 19‑i 79/7/EGK tanácsi irányelv (HL L 6., 24. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 215. o.).
(52)
–	Lásd a jelen indítvány 8–11. pontját.