62004TO0136_HU
Felek
Az ítélet indoklása
Rendelkező rész
Felek
A T‑136/04. sz. ügyben,
Rasso Freiherr von Cramer‑Klett
(lakóhelye: Aschau im Chiemgau [Németország])
a Rechtlerverband Pfronten
(székhelye: Pfronten [Németország])
(képviselik őket T. Schönfeld és L. Thum ügyvédek)
felpereseknek,
az Európai Közösségek Bizottsága,
(képviselik: M. van Beek és B. Schima, meghatalmazotti minőségben)
alperes ellen,
támogatja:
a Finn Köztársaság,
(képviselik: T. Pynnä és A. Guimaraes‑Purokoski, meghatalmazotti minőségben)
beavatkozó,
amelynek tárgya a 92/43/EGK tanácsi irányelv értelmében az alpesi biogeográfiai régióra vonatkozó közösségi jelentőségű területek jegyzékének elfogadásáról szóló, 2003. december 22‑i 2004/69/EK bizottsági határozat (HL 2004. L 14., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 8. kötet, 10. o.) megsemmisítése iránti kérelem,
AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (első tanács),
tagjai: R. García‑Valdecasas elnök, I. Labucka és V. Trstenjak bírák,
hivatalvezető: E. Coulon,
meghozta a következő
Végzést
Az ítélet indoklása
Jogi és ténybeli háttér
1. 1992. május 21‑én a Tanács elfogadta a természetes élőhelyek, valamint a vadon élő állatok és növények védelméről szóló 92/43/EK irányelvet (HL L 206., 7. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 102. o., a továbbiakban: élőhely‑irányelv).
2. Az élőhely‑irányelv célja – a 2. cikkének (1) bekezdése alapján –, hogy a természetes élőhelyek, valamint a vadon élő állatok és növények védelmével hozzájáruljon a biológiai sokféleség biztosításához a Szerződésben érintett tagállamok európai területén belül.
3. Az irányelv a 2. cikkének (2) bekezdésében kifejti, hogy az irányelvnek megfelelően hozott intézkedések célja a közösségi érdekeltségű természetes élőhelyek, valamint vadon élő állat‑ és növényfajok kedvező védettségi helyzetének fenntartása, illetve helyreállítása.
4. Az élőhely‑irányelv (6) preambulumbekezdésének megfelelően ahhoz, hogy gondoskodni lehessen a közösségi érdekeltségű természetes élőhelyek és fajok kedvező védettségi állapotának helyreállításáról, illetve fenntartásáról, különleges természetvédelmi területeket kell kijelölni egy egységes európai ökológiai hálózat előre meghatározott ütemtervnek megfelelő létrehozása érdekében.
5. Az élőhely‑irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében ez a – Natura 2000 elnevezésű – hálózat a különleges természetmegőrzési területeket és a tagállamok által a vadon élő madarak védelméről szóló, 1979. április 2‑i 79/409/EGK tanácsi irányelvnek (HL L 103., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 98. o.) megfelelően minősített különleges természetvédelmi területeket is magában foglalja.
6. Az élőhely‑irányelv 1. cikkének l) pontja értelmében a különleges természetmegőrzési terület „olyan, közösségi jelentőségű és a tagállamok által törvényi, közigazgatási és/vagy szerződéses aktus útján kijelölt természeti terület, amelyben meghozták a szükséges intézkedéseket azon természetes élőhelyek és/vagy fajok populációinak kedvező védettségi helyzetének helyreállítására, illetve fenntartására, amelyek céljára a természeti területet kijelölték [helyesen: a tagállamok által törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéssel és/vagy szerződéskötés útján közösségi jelentőségűnek kijelölt terület, amelyen a természetes élőhelyek kedvező védettségi helyzetének és/vagy a fajok populációi kedvező védettségi helyzetének helyreállítására, illetve fenntartására szolgáló olyan intézkedéseket hajtanak végre, amelyek céljára a természeti területet kijelölték]”.
7. Az élőhely‑irányelv 4. cikke a különleges természetvédelmi területek kijelölésére három szakaszból álló eljárást ír elő. E rendelkezés (1) bekezdése értelmében minden egyes tagállam benyújtja a területek javasolt jegyzékét, amelyben feltünteti, hogy az I. mellékletben felsorolt természetes élőhelytípusok, illetve a II. mellékletben felsorolt őshonos fajok közül melyek fordulnak elő az egyes természeti területeken. Az élőhely‑irányelvről szóló értesítést követő három éven belül a jegyzéket meg kell küldeni a Bizottságnak az egyes természeti területekre vonatkozó tájékoztatással együtt.
8. A Bizottság az élőhely‑irányelv 4. cikkének (2) bekezdése szerint a III. mellékletben meghatározott követelmények alapján – a tagállamokkal egyetértésben – az általuk készített jegyzékek felhasználásával összeállítja a közösségi jelentőségű természeti területek jegyzékének tervezetét. A Bizottság az élőhely irányelv 21. cikkében megállapított eljárással összhangban hagyja jóvá a közösségi jelentőségű természeti területek jegyzékét. A 4. cikk (3) bekezdésének megfelelően ezt a jegyzéket az ezen irányelvről szóló értesítéstől számított hat éven belül kell elkészíteni.
9. Ezen irányelv 4. cikkének (4) bekezdése úgy rendelkezik, hogy valamely közösségi jelentőségű természeti terület ugyanezen rendelkezés (2) bekezdésében megállapított eljárással összhangban történő jóváhagyása után az érintett tagállam a lehető leghamarabb – de legkésőbb hat éven belül – különleges természetvédelmi területté nyilvánítja az érintett területet, és meghatározza annak különös fontosságát annak alapján, hogy az egyes természeti területek mennyire fontos szerepet töltenek be az I. mellékletben felsorolt természetes élőhelytípusok, illetve a II. mellékletben felsorolt fajok kedvező védettségi állapotának biztosításával történő fenntartása, illetve helyreállítása, valamint a Natura 2000 hálózat egységessége szempontjából, figyelembe véve továbbá, hogy milyen mértékben fenyegeti a károsodás vagy a pusztulás veszélye az egyes természeti területeket.
10. Az élőhely‑irányelv a 4. cikkének (5) bekezdésében úgy rendelkezik, hogy amint valamely természeti területet felvesznek a (2) bekezdés harmadik albekezdésében említett jegyzékbe, a 6. cikk (2), (3) és (4) bekezdését kell rá alkalmazni.
11. Az élőhely‑irányelv 6. cikkének értelmében:
„(1) A tagállamok megállapítják a különleges természetvédelmi területek védelméhez szükséges intézkedéseket, megfelelő esetben beleértve a kifejezetten az egyes természeti területekre kidolgozott vagy más fejlesztési tervek részét képező intézkedési terveket, továbbá olyan törvényi, közigazgatási, vagy szerződéses aktusokat is, amelyek az adott természeti területen megtalálható, I. mellékletben szereplő természetes élőhelytípusok, illetve II. mellékletben szereplő fajok ökológiai szükségleteinek megfelelnek.
(2) A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket a különleges természetvédelmi területeken található olyan természetes élőhelytípusok és olyan fajok élőhelyei károsodásának és megzavarásának megakadályozására, amelyek céljára az egyes területeket kijelölték, amennyiben a zavarás mértéke ezen irányelv céljaira tekintettel jelentős hatással lehet.
(3) Figyelembe véve az adott természeti terület védelmével kapcsolatos célkitűzéseket, megfelelő vizsgálatot kell folytatni minden olyan terv vagy program hatásait illetően, amely nem kapcsolódik közvetlenül, illetve nem nélkülözhetetlen a természeti terület kezeléséhez, de akár önmagában, akár pedig más terv vagy program részeként valószínűleg jelentős hatással lesz arra. A természeti területre gyakorolt hatások vizsgálatának eredményét figyelembe véve, továbbá a (4) bekezdés rendelkezéseinek értelmében az illetékes nemzeti hatóságok csak azután hagyják jóvá az érintett tervet vagy programot, ha megbizonyosodtak arról, hogy az nem fogja hátrányosan befolyásolni az érintett természeti terület épségét, és miután – adott esetben – kikérték a lakosság véleményét is.
(4) Amennyiben a természeti területre gyakorolt hatások vizsgálatának kedvezőtlen eredménye ellenére valamely elsődlegesen fontos, társadalmi vagy gazdasági jellegű közösségi érdekre figyelemmel – alternatív megoldás hiányában – mégis végre kell hajtani egy tervet vagy programot, a tagállam minden szükséges kiegyenlítő intézkedést megtesz a Natura 2000 általános egységességének megóvása érdekében. A tagállam az elfogadott kiegyenlítő intézkedésekről értesíti a Bizottságot.
Amennyiben az érintett természeti terület elsődleges fontosságú természetes élőhelytípust foglal magában, és/vagy veszélyeztetett faj élőhelyéül szolgál, kizárólag az emberi egészséggel, a közbiztonsággal vagy a környezet szempontjából elsődlegesen fontos előnyökkel kapcsolatos, továbbá – a Bizottság véleménye szerint – a közérdek kényszerítő indokain alapuló szempontokat lehet érvényesíteni.”
12. A 92/43/EGK tanácsi irányelv értelmében az alpesi biogeográfiai régióra vonatkozó közösségi jelentőségű területek jegyzékének elfogadásáról szóló, 2003. december 22‑i 2004/69/EK bizottsági határozatot (HL 2004. L 14., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 8. kötet, 10. o., a továbbiakban: megtámadott határozat) az említett irányelv 4. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdése alapján fogadták el. A listára felvett közösségi jelentőségű területek között találhatók a következő helyek:
– DE 8239304 Hochries‑Laubensteingebiet und Spitzstein;
– DE 8429303 Kienberg mit Magerrasen im Tal der Steinacher Ach.
13. Az első felperes a DE 8239304 referenciaszámú közösségi jelentőségű területen rendelkezik földtulajdonnal. A második felperes társaság, amely a DE 8429303 referenciaszámú közösségi jelentőségű területen földtulajdonnal rendelkezőket tömöríti. A felperesek az e célból létrehozott vállalkozások keretében erdőgazdálkodással foglalkoznak.
Eljárás
14. Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. április 8‑án benyújtott keresetlevelükkel a felperesek megindították a jelen eljárást.
15. Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. szeptember 2‑án benyújtott kérelmében a Finn Köztársaság (a továbbiakban: beavatkozó) engedélyt kért arra, hogy a jelen eljárásba a Bizottság támogatására beavatkozhasson. 2004. október 14‑i végzésével az Elsőfokú Bíróság első tanácsának elnöke engedélyezte a beavatkozást. A beavatkozó benyújtotta a beadványát, amelyben a kereset elfogadhatóságára szorítkozott. A felperesek és a Bizottság nem terjesztettek elő a beadványra vonatkozó észrevételeket.
16. Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. szeptember 28‑án benyújtott beadványában a Bizottság az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 114. cikke szerinti elfogadhatatlansági kifogást emelt. A felperesek 2004. november 17‑én benyújtották az e kifogásra vonatkozó észrevételeiket.
A felek kérelmei
17. Elfogadhatatlansági kifogásában a Bizottság kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
– a keresetet, mint elfogadhatatlant, utasítsa el;
– a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.
18. Beavatkozási beadványában a beavatkozó azt kéri az Elsőfokú bíróságtól, hogy a keresetet, mint elfogadhatatlant, utasítsa el.
19. Az elfogadhatatlansági kifogásra vonatkozó észrevételeikben a felperesek kérik, hogy az Elsőfokú Bíróság:
– utasítsa el az elfogadhatatlansági kifogást;
– semmisítse meg a megtámadott határozatot;
– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
Indokolás
20. Az eljárási szabályzat 114. cikke 1. §‑ának értelmében az Elsőfokú Bíróság a fél kérelmére az ügy érdemét nem érintve dönthet az elfogadhatatlanság tárgyában. Ugyanezen cikk 3. §‑a szerint ha az Elsőfokú Bíróság másként nem határoz, az eljárás a továbbiakban szóbeli. A jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy az iratok alapján elegendő információ áll rendelkezésére, és a szóbeli szakasz megnyitása nem szükséges.
A felek érvei
21. A Bizottság elsődlegesen arra hivatkozik, hogy a felpereseknek nem fűződik érdekük az eljáráshoz.
22. Úgy véli, hogy a megtámadott határozat a Bíróság 60/81. sz., IBM kontra Bizottság ügyben 1981. november 11‑én hozott ítéletének (EBHT 1981., 2639. o.) 10. pontja értelmében csupán közbenső intézkedés. A megtámadott határozat nem lehet kereset tárgya, mivel a közösségi jelentőségű területek jegyzékének összeállítása nem zárja le a Natura 2000 hálózat létrehozására irányuló eljárást.
23. A Bizottság hangsúlyozza, hogy a megtámadott határozat nincs közvetlen hatással a felperesek jogi helyzetére. Szerinte a felpereseket érintő esetleges joghatások csak akkor következnek be, ha a nemzeti hatóságok az élőhely irányelv és a megtámadott határozat alapján intézkedéseket hoznak.
24. A Bizottság következésképpen úgy ítéli meg, hogy a megtámadott határozat semmiképpen nem avatkozik be a felperesek jogi szférájába. Ennél fogva az eljáráshoz fűződő érdek hiányában az EK 230. cikk negyedik bekezdésének értelmében nem jogosultak e határozat megsemmisítése iránti keresetet benyújtani.
25. A Bizottság másodlagosan kijelenti, hogy a felperesek közvetlenül és személyükben nem érintettek.
26. A felperesek közvetlen érintettségét illetően a Bizottság arra hivatkozik, hogy a közösségi jelentőségű területek jegyzékének összeállítása – azaz a tagállamok azon kötelezettsége, hogy ezeket a területeket különleges természetvédelmi területnek jelöljék ki, és javukra védelmi intézkedéseket írjanak elő – nem automatikusan jön létre. Még ha a területek jegyzéke kötelező módon állapítja is meg a területek kiterjedését, valamint a természetes élőhelyeket és a védendő fajokat, a tagállamok bizonyos mérlegelési jogkörrel rendelkeznek az élőhely irányelv 6. cikkének (1) bekezdésében kifejtett védelmi intézkedéseket illetően. Csak ezek az intézkedések lennének hatással a felperesek jogi helyzetére. Így nem fogadható el, hogy a megtámadott határozat közvetlenül érinti a felpereseket.
27. A Bizottság hozzáfűzi, hogy az élőhely‑irányelv 4. cikkének (5) bekezdéséből – amely előírja, hogy amint valamely természeti területet felvesznek a (2) bekezdés harmadik albekezdésében említett jegyzékbe, a 6. cikk (2), (3) és (4) bekezdését kell rá alkalmazni – sem következik, hogy a felperesek közvetlenül érintettek volnának. Ezzel kapcsolatban a Bizottság fenntartja, hogy az irányelv 6. cikkének (2) bekezdése előírja a terület károsodásának és megzavarásának megakadályozását. Ugyanezen irányelv 6. cikkének (3) és (4) bekezdése a területet valószínűleg érintő tervekre és programokra engedélyezési eljárást ír elő. Mindkét esetben tagállamoknak és nem magánszemélyeknek előírt kötelezettségről van szó.
28. A Bizottság megállapítja, hogy mivel a megtámadott határozat nincs közvetlen hatással a felperesek jogi helyzetére, az említett határozat a felpereseket nem érinti közvetlenül, és következésképpen a felperesek nem jogosultak e határozat megsemmisítése iránti keresetet benyújtani.
29. A személyes érintettség esetében a Bizottság úgy véli, hogy a megtámadott határozat nem állapít meg sem jogokat, sem kötelezettségeket a földtulajdonosok számára, hanem egyszerűen létrehozza azon területek jegyzékét, amelyekre ezután más rendelkezések alkalmazandók, amelyek szintén nem érintik a földtulajdont. E rendelkezések célja a területek védelme a védettségi állapotuk károsodása ellen, bármi is legyen a károsodást előidéző magatartás.
30. A Bizottság úgy véli, hogy a felpereseknek nem állíthatják, hogy a megtámadott határozat – tekintve, hogy az semmilyen kötelezettséget nem ró a földtulajdonosokra – sérti a külön jogaikat vagy kivételes, a többi gazdasági szereplővel szemben őket megkülönböztető kárt okoz számukra. Még ha el is fogadjuk, hogy a határozat kötelezettségeket róhat a felperesekre, ez az objektíven meghatározott helyzetből, vagyis a mellékletben felsorolt területek földrajzi elhelyezkedéséből következik.
31. A Bizottság szerint a felpereseket az a tény sem különbözteti meg, hogy a Bizottság egyedi rendelkezések értelmében köteles figyelembe venni az általa elfogadni tervezett jogi aktusnak a felperesekre háruló következményeit. A Bizottság álláspontja szerint a megtámadott határozat elfogadásához vezető eljárásra a természetvédelemre vonatkozó, kizárólag tudományos szempontok alkalmazandók. Ezenkívül egyetlen közösségi jogi rendelkezés sem írja elő a Bizottság számára, hogy – a megtámadott határozat elfogadása tekintetében –olyan eljárást kövessen, amelynek keretében a felperesek jogaikra, így például a meghallgatáshoz való jogukra hivatkozhatnának.
32. A Bizottság álláspontja szerint a felperesek így a megtámadott határozat révén személyükben nem érintettek. A fentiek figyelembevételével arra a következtetésre jut, hogy a keresetet, mint elfogadhatatlant, el kell utasítani.
33. A beavatkozó a Bizottság érvelését támogatja, és szintén e kereset elfogadhatatlanságát állapítja meg.
34. A felperesek közvetlen érintettsége tekintetében a beavatkozó hozzáfűzi, hogy a megtámadott határozat nyilvánvalóan a tagállamokra bízza annak eldöntését, hogy bizonyos intézkedéseket meghoznak‑e, vagy sem. Így a megtámadott határozat hatásai azon múlnak, hogy a nemzeti hatóságok hogyan élnek a mérlegelési jogukkal.
35. A személyes érintettség tekintetében a beavatkozó úgy ítéli meg, hogy a megtámadott határozat a felpereseket nem akadályozza meg abban, hogy a kizárólagos jogaikkal éljenek, és nem fosztja meg őket jogaiktól. Ez a határozat lényegében nem szabályozza a felperes jogait és kötelezettségeit, kizárólag a földrajzilag meghatározott területek jegyzékét rögzíti. A keresetben említett esetleges negatív hatások a megtámadott határozatnak csak közvetett következményei.
36. A beavatkozó szerint ezen kívül meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat kizárólagos jogok birtokosaiként nem érinti a felpereseket. Ha feltételezzük, hogy érinti, az csak földtulajdonosi minőségükben lehetséges, akkor viszont a mellékletében felsorolt területek minden tulajdonosának jogi helyzetét érintené.
37. A beavatkozó ismét hangsúlyozza, hogy még akkor is, ha a megtámadott határozat adott esetben lehetővé teszi az I. mellékletében szereplő földtulajdonok tulajdonosainak meghatározását, ez semmiképpen nem eredményezi azt, hogy a felpereseket személyükben érintetteknek kell tekinteni, mivel nem vitatott, hogy ezt a határozatot az általa meghatározott objektív jogi helyzet – azaz a szóban forgó földtulajdonok természetes értéke – alapján kell alkalmazni (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑213/02. sz., SNF kontra Bizottság ügyben 2004. szeptember 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑3047. o.] 59. pontját és az idézett ítélkezési gyakorlatot).
38. A felperesek azt állítják, hogy a megtámadott határozat közvetlenül és személyükben érinti őket.
39. A közvetlen érintettség tekintetében a felperesek az élőhely‑irányelv 4. cikkének (5) bekezdésére hivatkoznak, amely meghatározza, hogy a megtámadott határozat elfogadását követően az e határozatban szereplő területek az élőhely‑irányelv 6. cikkének (2) bekezdésében meghatározott károsítás tilalmának, valamint ugyanezen cikk (3) és (4) bekezdésének értelmében vett tervekre vagy programokra alkalmazandó engedélyezési eljárás hatálya alá tartoznak. Úgy vélik, hogy még akkor is, ha ezek a kötelezettségek a tagállamokra vonatkoznak, a fent említett kötelezettségek révén közvetlenül érintettek, mivel a 6. cikk az ő tekintetükben közvetlen tevési kötelezettséget állapít meg. A felperesek szerint az élőhely‑irányelv 6. cikkének (2)–(4) bekezdése nem hagy semmilyen mérlegelési jogkört a tagállamok számára.
40. A személyükben való érintettség tekintetében a felperesek állítása szerint vitathatatlan, hogy az őket érő jogi hátrányok alapvetően nem különböznek a megtámadott határozatban szereplő területek többi tulajdonosát érőktől. Mindazonáltal referenciacsoportként szerintük a Közösség összes földtulajdonosát kell figyelembe venni.
41. Hozzáfűzik, hogy az élőhely‑irányelv 6. cikke (2)–(4) bekezdésének rendelkezései korlátokat állítanak a tulajdonuk használata elé. A területek földrajzi elhelyezkedése kapcsoló tényező a megtámadott határozat esetében, mert az irányelv rendszere erre az egyetlen kritériumra hivatkozik.
42. A felperesek következésképpen úgy ítélik meg, hogy a hatékony bírói jogvédelem követelménye kiüresedik, ha a tulajdonosokat azért nem tekintik a megtámadott határozattal személyükben érintetteknek, mert csak az általuk birtokolt területek földrajzi elhelyezkedése miatt érintettek.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
43. Az EK 230. cikk negyedik bekezdése szerint „[b]ármely természetes vagy jogi személy […] indíthat eljárást a neki címzett határozat vagy az olyan határozat ellen, amelyet ugyan rendeletként vagy egy másik személyhez címzett határozatként hoztak, de őt közvetlenül és személyében érinti”.
44. Mivel nem vitatott, hogy a felperesek a megtámadott határozatnak nem címzettjei, meg kell vizsgálni, hogy a határozat közvetlenül és személyükben érinti‑e őket.
45. A felperesek közvetlen érintettségéről szólva emlékeztetni kell arra, hogy ez a feltétel ebben az ügyben azt követeli meg, hogy a megtámadott határozat közvetlen hatást gyakoroljon a jogalany jogi helyzetére, és ne hagyjon mérlegelési lehetőséget az intézkedés végrehajtásával megbízott címzettek számára, mert az ilyen végrehajtás tisztán automatikus jellegű, és köztes szabályok alkalmazása nélkül, egyedül a közösségi szabályozás alapján történik (lásd a Bíróság C‑386/96. sz., Dreyfus kontra Bizottság ügyben 1998. május 5‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑2309. o.] 43. pontját és az idézett ítélkezési gyakorlatot, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑172/98., T‑175/98–T‑177/98. sz., Salamander és társai kontra Parlament és Tanács egyesített ügyekben 2000. június 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑2487. o.] 52. pontját).
46. Ez azt jelenti, hogy amennyiben a közösségi jogi aktust az intézmény tagállamnak címezi, akkor ha a tagállamnak az e jogi aktus végrehajtásához szükséges cselekvése automatikus jellegű, illetve ha a szóban forgó jogi aktus következményei így vagy úgy, de egyértelműen beállnak, a jogi aktus közvetlenül érint minden, e cselekvéssel érintett személyt. Ha azonban a jogi aktus a tagállamra bízza, hogy cselekszik‑e, vagy nem, illetve nem tiltja meg, hogy bizonyos értelemben cselekedjen, akkor a tagállam cselekvése vagy nem cselekvése az, ami az érintett személyre közvetlenül hatással van, és nem maga a jogi aktus (lásd e tekintetben az Elsőfokú Bíróság T‑223/01. sz., Japan Tobacco és JT International kontra Parlament és Tanács ügyben 2002. szeptember 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑3259. o.] 46. pontját).
47. Az Elsőfokú Bíróság véleménye szerint nem állapítható meg, hogy a megtámadott határozat – amely olyan német területeket jelöl ki közösségi jelentőségű területnek, ahol a felperesek földtulajdonnal rendelkeznek – önmagában hatást gyakorolna a felperesek jogi helyzetére. A megtámadott határozat nem tartalmaz a közösségi jelentőségű területek védelmének rendszerére vonatkozó rendelkezést, így például nem ír elő védelmi intézkedést, sem engedélyezési eljárást. Így nem érinti a földtulajdonosok jogait és kötelezettségeit, sem pedig e jogaik gyakorlását. A felperesek állításával ellentétben e területeknek a közösségi jelentőségű területek jegyzékébe történő felvétele semmire sem kötelezi a gazdasági szereplőket és a magánszemélyeket.
48. Az élőhely‑irányelv 4. cikkének (4) bekezdése meghatározza, hogy a közösségi jelentőségű természeti terület jóváhagyása után az érintett tagállam legkésőbb hat éven belül „különleges természetvédelmi területté” nyilvánítja az érintett területet. E tekintetben az élőhely‑irányelv 6. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a tagállamok megállapítják a különleges természetvédelmi területek védelméhez szükséges intézkedéseket, hogy megfeleljenek az adott természeti területen megtalálható természetes élőhelytípusok, illetve ott élő fajok ökológiai szükségleteinek.
49. Az élőhely‑irányelv 4. cikkének (5) bekezdése azt is előírja, hogy amint valamely természeti területet felvesznek a közösségi jelentőségű területek jegyzékbe, a 6. cikk (2), (3) és (4) bekezdését kell rá alkalmazni.
50. Továbbá az élőhely‑irányelv 6. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket a különleges természetvédelmi területeken található olyan természetes élőhelytípusok és olyan fajok élőhelyei károsodásának és megzavarásának megakadályozására, amelyek céljára az egyes területeket kijelölték, amennyiben a zavarás mértéke ezen irányelv céljaira tekintettel jelentős hatással lehet.
51. Ugyanígy az élőhely‑irányelv 6. cikkének (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy figyelembe véve az adott természeti terület védelmével kapcsolatos célkitűzéseket, megfelelő vizsgálatot kell folytatni minden olyan terv vagy program hatásait illetően, amely nem kapcsolódik közvetlenül, illetve nem nélkülözhetetlen a természeti terület kezeléséhez, de akár önmagában, akár pedig más terv vagy program részeként valószínűleg jelentős hatással lesz arra. A természeti területre gyakorolt hatások vizsgálatának eredményét figyelembe véve, az illetékes nemzeti hatóságok csak azután hagyják jóvá az érintett tervet vagy programot, ha megbizonyosodtak arról, hogy az nem fogja hátrányosan befolyásolni az érintett természeti terület épségét. E tekintetben az élőhely‑irányelv 6. cikkének (4) bekezdése előírja, hogy ha valamely elsődlegesen fontos közösségi érdekre figyelemmel mégis ilyen tervet kell végrehajtani, a tagállam minden szükséges kiegyenlítő intézkedést megtesz a Natura 2000 általános egységességének megóvása érdekében.
52. Az érintett tagállamokra a közösségi jelentőségű területeknek a megtámadott határozat által történő kijelölése után háruló, fent hivatkozott kötelezettségek alapján meg kell állapítani, hogy e kötelezettségek egyike sem alkalmazandó közvetlenül a felperesekre. Lényegében e kötelezettségek mindegyike jogi aktust tesz szükségessé az érintett tagállam részéről, amelyben e tagállam megállapítja, hogy milyen módon kívánja teljesíteni a szóban forgó kötelezettséget, legyen szó akár a szükséges védelmi intézkedésekről (az élőhely‑irányelv 6. cikkének (1) bekezdése), a terület károsításának elkerüléséhez szükséges megfelelő intézkedésekről (az élőhely‑irányelv 6. cikkének (2) bekezdése), vagy az illetékes nemzeti hatóságok hozzájárulásáról, vagy azon projektnek az illetékes hatóságok által történő engedélyezéséről, amely jelentősen érinti a területet (az élőhely‑irányelv 6. cikkének (3) és (4) bekezdése).
53. Az élőhely‑irányelvből – amelynek alapján a megtámadott határozatot hozták –kitűnik, hogy az irányelv az elérendő célokat illetően minden címzett tagállamra kötelező, azonban a védelmi intézkedések meghozatalának és az engedélyezési eljárások követésének hatáskörét a nemzeti hatóságokra hagyja. Ezt a következtetést nem gyengíti az a tény sem, hogy a tagállamok számára megadott mérlegelési jogkört az élőhely irányelv céljainak megfelelően kell gyakorolni.
54. A fentiekből következik, hogy a megtámadott határozat az EK 230. cikk negyedik bekezdése értelmében nem érinti közvetlenül a felpereseket, és ebből következően a keresetet, mint elfogadhatatlant, el kell utasítani, annak megvizsgálása nélkül, hogy a szóban forgó határozat a felpereseket személyükben érinti‑e.
55. Bár a felperesek nincsenek abban a jogi helyzetben, hogy a megtámadott határozat megsemmisítését kérjék, azonban az élőhely‑irányelv 6. cikkének alkalmazásában hozott, őket érintő intézkedéseket kifogásolhatják, így ebben az összefüggésben az EK 234. cikk tiszteletben tartásával eljáró nemzeti bíróságok előtt hivatkozhatnak annak jogsértésére (a Bíróság C‑70/97. sz., Kruidvat kontra Bizottság ügyben 1998. november 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑7183. o.] 48. és 49. pontja, illetve az Elsőfokú Bíróság T‑45/00. sz., Conseil national des professions de l’automobile és társai kontra Bizottság ügyben 2000. július 12‑én hozott végzésének [EBHT 2000., II‑2927. o.] 26. pontja).
A költségekről
56. Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperesek pervesztesek lettek, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell őket a Bizottság költségeinek viselésére.
57. Az eljárási szabályzat 87. cikke 4. §‑a első bekezdésének alkalmazásában az eljárásba beavatkozó tagállamok maguk viselik saját költségeiket. Ebben az ügyben így a Finn Köztársaság maga viseli saját költségeit.
Rendelkező rész
A fenti indokok alapján,
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (első tanács)
a következőképpen határozott:
1) Az Elsőfokú Bíróság a keresetet mint elfogadhatatlant elutasítja.
2) A felperesek maguk viselik saját költségeiket, valamint a Bizottság költségeit.
3) A Finn Köztársaság maga viseli saját költségeit.
Luxembourg, 2006. június 22.