62004CC0170(01)_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A 2004. március 30‑i végzésével a Högsta domstolen (legfelsőbb bíróság) (Svédország) az EK 234. cikk értelmében négy, előzetes döntéshozatalra irányuló kérdést intézett a Bírósághoz az EK 28., EK 30. és EK 31. cikk értelmezésére vonatkozóan.
2. A kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy az alkoholról szóló, 1994. december 16‑i törvény(2) (alkohollagen, a továbbiakban: alkoholról szóló törvény) rendelkezései, amelyek az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben leírt körülmények között megtiltják az alkoholtartalmú italok – amelyeknek kiskereskedelme Svédországban monopólium hatálya alá tartozik – magánszemélyek által történő behozatalát, a kereskedelmi jellegű állami monopóliumokra vonatkozó EK 31. cikk vagy a bármely mennyiségi korlátozás és azzal azonos hatású intézkedés tilalmáról szóló EK 28.cikk fényében kell értékelni (első kérdés) és – adott esetben – az ilyen rendelkezések összeegyeztethetők‑e e cikkek valamelyikével (második, harmadik és negyedik kérdés).
3. Ezt az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet tizenegy svéd állampolgár, köztük K. Rosengren és a Riksåklagaren (királyi ügyészség) között folyó jogvita keretében terjesztették elő részben egy dán forgalmazó internetes oldalán, részben a spanyol termelőtől csomagküldéssel közvetlenül megrendelt, és az alkoholról szóló törvény téves értelmezése alapján a ládákban behozott bor lefoglalására vonatkozó intézkedés tárgyában.
4. Az ügyet kezdetben a Bíróság harmadik tanácsa elé utalták, amely 2005. november 30‑án tárgyalást folytatott le.
5. A 2006. március 30‑i tárgyalás során Tizzano főtanácsnok – akire az ügyet kezdetben osztották – előadta az indítványát.
6. Az indítványban a kérdéseket előterjesztő bíróság első kérdésére a főtanácsnok azt a választ javasolta, hogy az alkoholról szóló törvény 4. fejezetének az alkoholtartalmú italok behozatalát magánszemélyek számára tiltó rendelkezéseit az EK 31. cikk fényében kell vizsgálni.(3) Ezen indítvány alátámasztására, és a svéd kiskereskedelmi monopóliumról szóló Franzén‑ügyben hozott ítélet(4) pontjaira hivatkozva a főtanácsnok úgy vélte, hogy az alkoholról szóló törvény 4. fejezetének rendelkezései nem választhatóak el az alkohol kiskereskedelme monopóliumának (Systembolaget Aktiebolag, a továbbiakban: Systembolaget) működésétől, amennyiben az elválaszthatatlan a Systembolagetra a nemzeti jog által ruházott sajátos szerep végrehajtásától. Ez a szerep [….] nem pusztán a svéd piacon meglévő alkoholtartalmú italok értékesítéséből áll, hanem ezen italok megvásárlására létrehozott egyedüli és ellenőrzött hozzáférési út megteremtéséből is.(5)
7. Az alkoholról szóló törvény 4. fejezetében szereplő, az alkoholtartalmú italok magánszemélyek által történő behozatala tilalmának az EK 31. cikkel való összeegyeztethetőségét vizsgálva – amely probléma a kérdést előterjesztő bíróság második kérdésének tárgyát képezi – Tizzano főtanácsnok úgy vélte, hogy ezek nem összeegyeztethetők.
8. E tekintetben – az alkoholról szóló törvény által létrehozott rendszer egészét vizsgálva – Tizzano főtanácsnok azt emeli ki, hogy az alkoholról szóló törvénynek az alapügy idején alkalmazandó változata 5. fejezete 5. cikke rendelkezéseinek értelmében a Systembolaget szabadon dönthet úgy, hogy „súlyos indokokra” hivatkozva elutasíthatja az ügyfelek különleges megrendeléseit és behozatali igényeit a választékokban nem szereplő termékek tekintetében, ennélfogva semmi nem zárja ki azt, hogy így a Systembolagetra ruházott mérlegelési jogot hátrányosan megkülönböztető módon alkalmazzák a más tagállamból származó alkoholtartalmú italok megrendelésének visszautasítására.
9. Ilyen körülmények között, ha ez a jog hátrányosan megkülönböztető módon alkalmazható, és amennyiben a Svéd Királyság nem támaszt semmilyen objektív követelményt az alkoholról szóló törvény 4. fejezetének és 5. fejezete 5. cikkének együttes alkalmazásából következő, más tagállamok termékei számára hátrányos helyzet igazolására, Tizzano főtanácsnok annak megállapítását javasolta, hogy az alkoholtartalmú italok Svédországba történő behozatalának magánszemélyek számára történő megtiltása összeegyeztethetetlen az EK 31. cikkel.(6)
10. Tekintettel azon kérdés fontosságára, hogy az alkoholról szóló törvény 4. fejezete rendelkezéseinek jellemzői lehetővé teszik‑e annak megállapítását, hogy azok elválaszthatók ugyanazon törvény azon rendelkezéseitől, amelyek megállapítják az alkohol kiskereskedelme monopóliumának működésére vonatkozó szabályokat, illetve azokat az EK 28. cikk vagy az EK 31. cikk fényében kell‑e megvizsgálni, a Bíróság harmadik tanácsa 2006. április 27‑én úgy határozott, hogy az eljárási szabályzat 44. §‑ának (3) és (4) bekezdése alapján ezt az ügyet visszautalja a Bíróság elé, amely azt a nagytanácsnak osztotta ki.
11. 2006. június 14‑én a nagytanács elrendelte az eljárás szóbeli szakaszának újbóli megnyitását, és a tárgyalást 2006. szeptember 19‑ére tűzte ki.
12. Arra is felhívta az alapügyben részt vevő felek és érdekeltek figyelmét – akik a Bíróság alapokmányának 23. §‑a értelmében a 2005. november 30‑i tárgyalás előtt benyújtották az írásbeli észrevételeiket, vagy ott előadták a szóbeli észrevételeiket –, hogy az előadásaikat arra a kérdésre koncentrálják, hogy az alkoholról szóló törvény 4. fejezetében szereplőkhöz hasonló rendelkezések – amelyek hatása az alkohol Svédországba való behozatalának magánszemélyek számára előírt tilalma – jellemzői arra utalnak‑e, hogy az ilyen rendelkezések elválaszthatók ugyanezen törvénynek az alkohol kiskereskedelme monopóliumának működésére vonatkozó rendelkezéseitől.
13. A Bíróság által kért, az előterjesztések ez ügyben való koncentrációja közvetlenül visszautal a fent hivatkozott Franzén‑ügyben hozott ítéletben elfogadott követelményre.
14. Ugyanis ezen ítélet 35. és 36. cikke értelmében a Bíróság úgy ítélte meg, hogy „a monopólium fennállására és működésére vonatkozó szabályokat az [EK 31. cikk] rendelkezéseinek szempontjából kell megvizsgálni, amelyek különösen a kizárólagossági jogok kereskedelmi jellegű nemzeti monopóliumon keresztül történő gyakorlására alkalmazandók”(7), míg a „nemzeti jogszabályok más rendelkezéseinek a Közösségen belüli kereskedelemre gyakorolt hatását, amely elválasztható a monopólium működésétől, jóllehet hatással van rá, azonban [az EK 28. cikkre] tekintettel kell vizsgálni”(8) .
15. A 2006. június 14‑i végzésnek megfelelően az alapügy felpereseit – a Svéd Királyság, a Finn Köztársaság, a Norvég Királyság, az Európai Közösségek Bizottsága és az EFTA Felügyeleti Hatóság – a 2006. szeptember 19‑i tárgyaláson meghallgatták.
16. Lényegében a három beavatkozó kormány azt állítja, hogy az alapügyben szereplő szabályok nem választhatók el az alkohol kiskereskedelme monopóliumának fennállásától és működésétől, és ezért azokat a Franzén‑ügyben hozott ítéletben meghatározott kritériumok alapján az EK 31. cikk fényében kell vizsgálni.
17. Így a kérdést előterjesztő bíróság által feltett első kérdésre adandó válasz tekintetében csatlakoznak a Tizzano főtanácsnoknak a fent hivatkozott indítványban kifejtett álláspontjához.
18. Az alapügy felperesei – a Bizottság és az EFTA Felügyeleti Hatóság – szintén a Franzén‑ügyben hozott ítéletre támaszkodnak, amikor a beavatkozó kormányok által védettel homlokegyenest ellenkező érvelést adnak elő.
19. Úgy vélik, hogy bár a szóban forgó szabályok hatással vannak az alkohol kiskereskedelmének monopóliumára, azonban elválaszthatók annak fennállásától és működésétől, és ebből következően az EK 28. és az EK 30. cikk fényében kell megvizsgálni azokat. Az álláspontjuk lényegében azon az előfeltevésen alapul, hogy csak a konkrétan a kizárólagossági jogok kereskedelmi jellegű nemzeti monopóliumon keresztül történő gyakorlására alkalmazandó szabályok nem választhatók el a monopóliumtól. Ebben az ügyben ezek a felek úgy vélik, hogy nem ez a helyzet. Az EFTA Felügyeleti Hatóság hozzáfűzi egyrészről, hogy az EK 31. cikket megszorítóan kell értelmezni, másrészről a monopólium sajátos szerepe összekeveredik a kizárólagos jogok terjedelmével.
20. Ezen indítvány keretében a figyelmemet főként a 2006. szeptember 19‑i tárgyaláson megjelent felek által kifejtett bizonyos pontokra koncentrálom, a kérdést előterjesztő bíróság által benyújtott első kérdésre adandó válaszként.
21. Amint az a kérdést követő vizsgálatban kifejtésre kerül, az én értékelésem Tizzano főtanácsnoknak a fent hivatkozott indítványában kifejtettek felé hajlik.
22. Mindazonáltal fontosnak tartok megfogalmazni néhány észrevételt a kérdést előterjesztő bíróság által feltett második kérdésre adandó válasz tekintetében, mivel az én megközelítésem a jelen ügyben bizonyos tekintetben eltér a Tizzano főtanácsnok által az indítványában kifejtettektől.
23. Figyelembe véve az általam javasolt, a kérdést előterjesztő bíróság által feltett első két kérdésre adandó választ, véleményem szerint az EK 28. és az EK 30. cikk értelmezésére vonatkozó harmadik és negyedik kérdést – amelyeket a nemzeti bíróság csak másodlagos kérdésekként tett fel – nem kell megvizsgálni.
II – Jogi elemzés
A – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
24. Az első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy „[az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben] hivatkozott, a magánszemélyek megrendelés útján való közvetlen behozatalának tilalmát a kiskereskedelmi monopólium működése részének lehet‑e tekinteni, és azt emiatt az EK 28. cikk által megengedettnek és csak az EK 31. cikk tükrében értékelendőnek kell‑e ítélni”.
1. Az EK 31. cikk értelmezéséről
25. A szóbeli észrevételei során az EFTA Felügyeleti Hatóság arra hivatkozik, hogy az EK 31. cikk lex specialisként
eltér az EK 28. cikk rendelkezéseitől, amelyet így megszorító módon kell értelmezni. A fent hivatkozott Franzén‑ügyben hozott ítélet indokolásának 35. pontjára hivatkozva azt a következtetést vonja le – amelyet a Bizottság és az alapügy felperesei támogatnak –, hogy az EK 31. cikket csak a konkrétan a kizárólagossági jogok kereskedelmi jellegű nemzeti monopóliumon keresztül történő gyakorlására alkalmazandó nemzeti rendelkezésekre kell alkalmazni. Ugyanis az EFTA Felügyeleti Hatóság szerint egy monopólium sajátos szerepe összekeveredik a kizárólagos jogainak terjedelmével.
26. Ez az álláspont véleményem szerint az ítélkezési gyakorlat részleges olvasatából fakad.
27. Mindenekelőtt, még ha az EK 31. cikk a kereskedelmi jellegű monopóliumok kiigazítására irányuló lex specialisként (9) is meghatározható, az ilyen minősítés nem vonja maga után, hogy ezt a rendelkezést megszorítóan kell értelmezni.
28. Ugyanis a Bíróság ismételten emlékeztet arra, hogy az EK 31. cikk célja az áruk szabad mozgása alapvető szabálya betartásának biztosítása, amennyiben valamely tagállamban valamely termék kereskedelmi jellegű monopólium hatálya alá tartozik.(10) De azt is kifejti, hogy az EK 31. cikk célja az, hogy a tagállamok számára bizonyos kereskedelmi jellegű monopóliumok, mint a közérdekű célkitűzések követésének eszközei fenntartására biztosított lehetőséget összeegyeztesse a közös piac létrehozásának és működésének követelményeivel.(11) Így például az EK 30. cikkel ellentétben nem az áruk szabad mozgásától eltérő rendelkezésről van szó, amely rendelkezéseinek esetében következetesen a megszorító értelmezés elvét alkalmazzák.
29. Ennélfogva, ha belátjuk, hogy az EK 31. cikk hatálya maga a rendelkezés tárgya miatt korlátozott, nem gondolom, hogy annak rendelkezéseit megszorítóan kell értelmezni.
30. Ezután úgy vélem, hogy nem adhatunk helyt az alapügy felpereseinek – az EFTA Felügyeleti Hatóság és a Bizottság – a Franzén‑ügyben hozott ítélet 35. pontján alapuló érvének, amely szerint csak a konkrétan a kizárólagossági jogok nemzeti monopóliumon keresztül történő fennállására és gyakorlására alkalmazandó szabályok tartoznak az EK 31. cikk hatálya alá.
31. Amint azt Tizzano főtanácsnok az indítványának 38. cikkében előadta, a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kiderül, hogy az a szóban forgó monopóliumra bízott tevékenységekre helyezi a hangsúlyt, amelyek a „sajátos szerepéhez elválaszthatatlanul kapcsolódik”(12) . A Bíróság előtt beavatkozó egyetlen fél sem vitatta ezt az ítélkezési gyakorlatot.
32. Mindazonáltal emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata – beleértve a Franzén‑ügyben hozott ítélet 35. és 36. pontjában hivatkozottat is – bizonyos kétértelműséget hordoz a monopólium „sajátos szerepe” fogalmának pontos terjedelme
tekintetében. Számomra úgy tűnik, hogy az EFTA Felügyeleti Hatóság ezért sugallja azt, hogy a monopólium sajátos szerepe összemosódik a kizárólagos jogok terjedelmével.
33. A Bíróság bizonyos ítéleteinek vizsgálata elvileg meggyőző lehet. Így a „Cassis de Dijon”‑ügyben hozott ítélet(13) 7. pontjában – amely a Franzén‑ügyben hozott ítélet indokolásának 35. pontjára utal – a Bíróság kifejtette, hogy az EK 31. cikk „nem releváns az olyan nemzeti rendelkezések tekintetében, amelyek a sajátos szerepe – azaz a kizárólagossági jogok – kereskedelmi jellegű nemzeti monopóliumon keresztül történő gyakorlását nem érintik”.
34. Mindamellett a Bíróság úgy is határozott, hogy az EK 31. cikk „nem korlátozódik a monopólium közvetlen tárgyát képező behozatalokra és kivitelekre, hanem kiterjed az annak fennállásához kapcsolódó, valamint a meghatározott termékek tagállamok közötti kereskedelmére hatással lévő cselekedetekre […]”(14) .
35. Egyébként a Bíróság megvizsgált egy kereskedelmi jellegű monopóliumot, amelynek sajátos szerepe az volt, hogy a bizonyos alkoholok nemzeti termelőinek ezen alkoholok előállítását az állami hatóságok által évente megállapított mennyiség keretei között kellett tartania, és azokat csak a monopóliumnak szállíthatták, amely köteles volt az említett termékeket a hatóság által megállapított áron megvásárolni.(15) A Bíróság így az EK 31. cikk fényében értékelte azokat a nemzeti szabályokat, amelyek szigorú értelemben véve túllépték az említett monopóliumra az alkohol megvásárlása céljából ruházott kizárólagos jog gyakorlását. Így az indítványának 41. és 42. pontjában Tizzano főtanácsnok kihangsúlyozza, hogy a Bíróság a Franzén‑ügyben hozott ítélethez hasonló lépést fogadott el.
36. A monopólium sajátos szerepének a kizárólagos jogaiba való beolvasztásáról szóló érvelés számomra helyesnek tűnik. Egyrészről a Bíróság ellenőrzése mellett a tagállamok határozzák meg a monopóliumra osztott sajátos szerepet, a kizárólagos jogai a valóságban pedig csak a rá osztott szerep elérésének eszközei. Másrészről, ha egy monopólium sajátos szerepe végérvényesen a kizárólagos jogainak terjedelmére korlátózódik, ez az érvelés egy kevéssé érthető tautológia, amely szerint a monopólium sajátos szerepe maga a monopólium! Emiatt nem értjük mi az oka annak, hogy a Bíróság már több mint harminc éve a „sajátos szerep” kifejezést erőlteti ahelyett, hogy egyszerűen „kizárólagos jogo(ka)t” mondana.
37. Ennélfogva úgy vélem, hogy az EK 31. cikk hatálya alá tartozó szabályok magukban foglalnak minden, az alkohol kiskereskedelme monopóliumának fennállásához és működéséhez kapcsolódó rendelkezést – az e monopóliumra osztott sajátos szerep gyakorlásától elválaszthatatlan kapcsolatuk miatt –, beleértve azokat is, amelyek szigorúan véve nem felelnek meg az e monopóliumra ruházott kizárólagossági jogok terjedelmének.
38. Ebből következően meg kell vizsgálni, hogy az alkoholtartalmú italok magánszemélyek által történő behozatalának tilalma megfelel‑e ezen indítvány előző pontjában kifejtett követelménynek, amely bár szigorúan véve nem felel meg a Systembolagetra ruházott kizárólagos jog terjedelmének, mégis elválaszthatatlanul kapcsolódik az alkohol kiskereskedelme monopóliuma sajátos szerepének gyakorlásához. Ha ez a helyzet, ez a tilalom kapcsolódni fog az említett monopólium fennállásához és működéséhez, és így az EK 31. cikk hatálya alá fog tartozni.
2. Az EK 31. cikknek az alapügyben szóban forgó helyzetre való alkalmazhatóságáról
39. Az alkoholról szóló törvény 4. fejezete vonatkozik az alkoholtartalmú italok magánszemélyek által történő behozatalára. Kifejti azokat az eseteket, amelyekben az ilyen helyzet elfogadott, különösen a 20 évesnél idősebb utazó, aki az alkoholt személyes fogyasztásra hozza be, és Svédországban rendelkezik lakóhellyel. A korlátozottan megengedett esetek kivételével az alkoholtartalmú italok magánszemélyek által történő behozatala tilos. Ez a tilalom tehát a svéd fogyasztók által másik tagállamba való utazás nélkül tett megrendelésekre vonatkozik. Azonban ha a Systembolaget választékában nem szereplő alkoholtartalmú italokról van szó, az alkoholról szóló törvény 5. fejezetének 5. cikke előírja, hogy magánszemély kérésére ez a vállalat teljesíti a kért megrendelést, kivéve ha súlyos okok akadályozzák.
40. A 2006. szeptember 19‑i tárgyaláson megjelent felek a szóban forgó szabályok terjedelméről vitatkoznak.
41. A Bizottság úgy véli, hogy az alkoholról szóló törvény rendelkezései – amelyet a „magánszemélyek számára előírt behozatali tilalomnak” tekint – az alkohol kiskereskedelmének (a kizárólagosság rendszerében gyakorolt) előzetes szakaszát érinti, és az EK 31. cikk hatálya alatt marad.
42. Az EFTA Felügyeleti Hatóság azt állítja, hogy a szóban forgó szabályozás célja nem az alkohol behozatalának magánszemélyek számára való megtiltása, hanem a magánszemélyek által behozott alkoholtartalmú italok szállításának szabályozása, mivel azokat csak akkor juttathatja el, ha maga is az italokkal utazik. Mivel ezek a szabályok elválaszthatók az alkohol kiskereskedelme monopóliumának fennállásától és működésétől, így az EFTA Felügyeleti Hatóság szerint az EK 31. cikk hatályától is. Az alapügy felperesei úgy tűnik, hogy lényegében hasonló álláspontot képviselnek. Ezenkívül az EFTA Felügyeleti Hatóság az érvelését az EFTA‑Bíróság HOB‑vín ügyben hozott ítéletére alapozza.(16)
43. Ezzel szemben a két beavatkozó kormány által támogatott svéd kormány azt állítja, hogy az alkoholtartalmú italok magánszemélyek által történő behozatalának tilalma az alkohol távvásárlására vonatkozó nemzeti rendelkezéseknek – amelyek az alkohol kiskereskedelme monopolizált rendszerének keretébe illeszkednek – csak a felszíne.
44. Mindenekelőtt számomra teljesen világosnak tűnik, hogy a szóban forgó szabályok nem az alkoholtartalmú italok szállításának szabályozását képezik.
45. Emlékeztetünk arra, hogy az alkohol kiskereskedelme svéd monopóliuma fennállásának törvényességét a tárgyaláson megjelent felek nem vitatják. Azt megerősítette a fent hivatkozott Franzén‑ügyben hozott ítélet. Márpedig, amint azt a svéd kormány kifejtette, az alkoholtartalmú italok svédországi értékesítését – a helyszíni fogyasztás kivételével – a Systembolaget elosztási hálózatán keresztül irányítják. A Systembolaget tehát az egyetlen közvetítő, amely magánszemélyek számára alkoholtartalmú italokat szállít Svédországban.(17) Ez azt is jelenti, hogy ha magánszemély akar alkoholtartalmú italt venni Svédországban, annak szükségszerűen a Systembolagetnél kell megrendelnie. Ha az ital a monopólium kiskereskedelmi választékában rendelkezésre áll, a magánszemély közvetlenül átveheti a Systembolaget valamelyik értékesítési pontjánál, vagy adott esetben házhozszállítást kérhet.(18) Ha az ital nem áll rendelkezésre a kiskereskedelmi monopólium választékában, az alkoholról szóló törvény 5. fejezetének 5. cikkét kell alkalmazni, amelyet a Franzén‑ügyben hozott ítéletben már úgy értékeltek, hogy a kiskereskedelmi monopólium működéséhez kapcsolódik.(19)
46. A kérdést előterjesztő bíróság első kérdésében szereplő, az alkoholtartalmú italok magánszemélyek által történő behozatalának tilalmát ebben az összefüggésben kell vizsgálni. Annak célja nemcsak a kiskereskedelem megelőző szakaszának szabályozása – amint azt a Bizottság állítja –, hanem annak biztosítása, hogy a magánszemélyek ne kerüljék meg a Svédország által az alkoholtartalmú italok értékesítésének ellenőrzésére választott rendszer – amelyet a Franzén‑ügyben hozott ítéletben az EK 31. cikkel összeegyeztethetőnek találtak – azzal, hogy más tagállam termelőinél közvetlen távrendelést adnak le.
47. Tizzano főtanácsnok ebben az értelemben adta elő a fent hivatkozott indítványában, hogy a megrendelt alkoholtartalmú italok behozatalának feladata elválaszthatatlanul kapcsolódik a nemzeti jog által a Systembolagetre ruházott sajátos szerephez, amely abban áll, hogy megteremti az alkoholtartalmú italokhoz való hozzáférés egyetlen és ellenőrzött útját.(20) Márpedig az alkoholtartalmú italokra vonatkozó megrendelések Systembolaget számára való eljuttatásának szabálya (az alkoholról szóló törvény 5. fejezetének 5. cikke) és a magánbehozatal tilalmának szabálya (az alkoholról szóló törvény 4. fejezete) kiegészítik egymást és elválaszthatatlanok egymástól: mindkettő célja a svéd fogyasztók alkoholkeresletének a Systembolaget által ellenőrzött kizárólagos kiskereskedelmi rendszerbe való integrálása.(21)
48. Bizonyos, hogy meg lehet próbálkozni az EFTA Felügyeleti Hatósághoz hasonlóan annak kifogásolásával, hogy a svéd jogszabályok kifejezetten nem tiltják a magánszemélyek számára, hogy a választásuk szerinti svéd vagy külföldi termelőtől vagy forgalmazótól közvetlenül rendeljenek, különösen az interneten keresztül.
49. Számomra azonban úgy tűnik, hogy az ilyen tilalom fölösleges lenne. Ugyanis, mivel az alkoholról szóló törvény által meghatározott egyetlen értékesítési mód az alkoholtartalmú italok kiskereskedelmi monopólium közvetítésével történő megvásárlása, amely végeredményben az e monopóliumra ruházott szerephez tartozik, és a termékek származásától függetlenül alkalmazandó, nem szükséges kifejezetten megtiltani a magánszemélyek számára a más szállítótól való távvásárlást.
50. Egyébként a Bizottság azon kifogása, amely szerint a Systembolaget nem vállalja a magánszemély által más tagállamban letelepedett termelőtől közvetlenül vásárolt alkoholtartalmú italok szállításának költségét, nem igazán releváns.
51. Éppen azért ugyanis, mert a kiskereskedelmi monopólium sajátos szerepe az alkoholtartalmú italok vásárlásának egyetlen és ellenőrzött módon történő irányítása, és a Systembolaget vállalat végeredményben nem árufuvarozó vállalat, nem szállíthat alkoholtartalmú italokat olyan magánszemély számára, aki a nemzeti jogalkotó által ráruházott sajátos szereppel nem törődve nem is fordult hozzá.
52. Ezután az EFTA Felügyeleti Hatóság a HOB‑vín ügyben hozott ítélet alapján az alkohol kiskereskedelme izlandi monopóliumának (ÁTVR) működésére vonatkozó általánosabb érvet hozott fel, amelyet véleményem szerint el kell vetni.
53. Az EFTA Felügyeleti Hatóság szerint a fent hivatkozott ítéletből az következik, hogy a nemzeti rendelkezés csak akkor elválaszthatatlan a monopólium működésétől, ha az a monopóliumot közvetlenül érinti. Ezzel szemben a gazdasági szereplők és a magánszemélyek tevékenységére vonatkozó rendelkezések tág értelemben elválaszthatók a monopólium működésétől, és ezért az EK 28. cikk fényében kell vizsgálni azokat.
54. Emlékeztetnék arra, hogy a HOB-vín ügyben egy izlandi bíróság azzal a kérdéssel fordult az EFTA‑Bírósághoz, hogy az alkohol izlandi kiskereskedelmére vonatkozó monopólium által határozati és szerződéses úton előírt két kereskedelmi feltételt – amelynek a szállítók raklapjainak meg kellett felelniük(22) – az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás (a továbbiakban: EGT‑megállapodás) 11. cikkének fényében kell‑e vizsgálni – amelynek megfogalmazása lényegében azonos az EK 28. cikkével –, vagy az EGT‑megállapodás 16. cikkének fényében – amely lényegében azonos az EK 31. cikkel.
55. A fent hivatkozott Franzén‑ügyben hozott ítélet által alkalmazott különbségtételre alapozva az EFTA‑Bíróság ebben az ügyben úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó kereskedelmi feltételeknek az izlandi monopólium működésétől való elválaszthatóságát az a tényező dönti el, hogy azokat csak az ÁTVR‑re alkalmazták más olyan vállalkozások kizárásával, amelyek szintén vámraktárakat kezeltek. Amennyiben azok kizárólag az ÁTVR szerződéses kapcsolataira vonatkoznának, a szóban forgó feltételeket a monopólium működésétől elválaszthatatlannak tekintetnék, és az EGT‑megállapodás 16. cikkének fényében vizsgálnák.(23)
56. Márpedig meggyőződésem, hogy merész volna általános következtetéseket levonni az EFTA‑Bíróság által a fent hivatkozott ítéletben alkalmazott különbségtétel tekintetében. Lényegében ez az ítélkezési gyakorlat elővigyázatosan kimondja, hogy a fent jelzett választóvonal „ebben az esetben” működik. Más szavakkal, ha igaz az, hogy maga a monopólium által előírt szabályozási vagy még inkább kereskedelmi feltételek – mint az EFTA‑Bíróság elé került ügyben –, amelyek csak a monopóliumra alkalmazandók, a működésétől elválaszthatatlannak tekinthetők, a más gazdasági szereplőkre vagy magánszemélyekre vonatkozó nemzeti szabályok nem feltétlenül elválaszthatatlanok ugyanezen monopólium működésétől. Rámutatnék arra, hogy a jelen indítvány 35. pontjában hivatkozott ügyekben a Bíróság a nemzeti szabályokat az EK 31. cikk fényében vizsgálta, miközben ezek a szabályok nem közvetlenül a szóban forgó monopóliumra vonatkoznak. Végezetül, amint azt már kifejtettem, szerintem minden a nemzeti jog által a kérdéses monopóliumra ruházott sajátos szereptől függ.
57. Végül az alapügy felperesei – a Bizottság és az EFTA Felügyeleti Hatóság – szerint az a körülmény, hogy az alkohol értékesítésének finn monopóliuma a szerepét a mi ügyünkben szereplőhöz hasonló tilalom nélkül végzi, azt bizonyítja, hogy ez a tilalom elválasztható a monopólium működésétől.
58. Tizzano főtanácsnok ezt az érvet éppen annak kiemelésével utasította el, hogy egyáltalán nem arról van szó, hogy egy monopólium e tilalom nélkül is működhet‑e, hanem annak értékeléséről, hogy a meghatározott tilalom elválaszthatatlanul kapcsolódik‑e a nemzeti jogalkotó által a monopóliumra ruházott sajátos szerep végrehajtásához.(24)
59. E javaslat kicsit alaposabb kifejtéséhez – annak eltorzítása nélkül – számomra úgy tűnik, hogy a Franzén‑ügyben hozott ítéletben meghatározott tesztnek – vagyis a nemzeti rendelkezések elválasztható jellege a kiskereskedelmi monopólium fennállásához és működéséhez képest – a Bíróságot annak végiggondolására kell vezetnie, hogy a szóban forgó tilalom az alkoholra vonatkozó svéd monopólium fennállásától és működésétől függetlenül is ésszerű volna‑e.
60. Ugyanis annak elfogadása, hogy egy szabály „elválasztható” az alkohol kiskereskedelmi monopóliumának fennállásától és működésétől, véleményem szerint annak megfontolása, hogy a szabály meglétének önmagában is van értelme, és az említett monopólium fennállásától és működésétől függetlenül is képes fennmaradni, a közösségi joggal való összeegyeztethetőség feltétele mellett.(25) Márpedig a szóban forgó tilalomnak semmi értelme nem lenne e monopólium fennállása és működése nélkül, mivel – amint azt fentebb – jeleztem, az elválaszthatatlanul kapcsolódik a svéd kiskereskedelmi monopóliumra a nemzeti jog által ruházott sajátos szerep gyakorlásához.
61. E megfontolások tekintetében azt javasolom a Bíróságnak, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre azt a választ adja, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló végzés által hivatkozott, az alkohol magánszemélyek által történő behozatalának tilalmát az EK 31. cikk fényében kell vizsgálni.
B – Az előzetes döntéshozatalra utalt második kérdésről
62. A második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy az alkohol magánszemélyek által történő behozatalának tilalma összeegyeztethető‑e az EK 31. cikkben meghatározott feltételekkel.
63. Emlékeztetünk arra, hogy az EK 31. cikk (1) bekezdése szerint a tagállamok minden kereskedelmi jellegű állami monopóliumot kiigazítanak oly módon, hogy az áruk beszerzési és értékesítési feltételeire vonatkozóan a tagállamok állampolgárai között ne álljon fenn megkülönböztetés. Az értékesítési monopóliumok tekintetében a Bíróság úgy ítélte meg, hogy „nem megengedettek az olyan monopóliumok, amelyeket úgy alakítottak ki, hogy a más tagállamokból származó áruk kereskedelmét ténylegesen vagy jogilag hátrányosan kezelik a nemzeti árukhoz képest”(26) . Egyébként a Bíróság kifejtette, hogy annak ellenőrzésére, hogy egy értékesítési monopóliumot oly módon igazítanak ki, hogy az kizárjon az EK 31. cikk (1) bekezdése értelmében vett bármely hátrányos megkülönböztetést, meg kell vizsgálni, hogy a monopólium alkalmas‑e arra, hogy más tagállamból származó termékeket hátrányos helyzetbe hozzon, vagy a gyakorlatban hátrányos helyzetbe hoz‑e ilyen termékeket.(27)
64. Az alapügy tekintetében teljes mértékben osztom Tizzano főtanácsnok álláspontját, amikor azt mondja, hogy a magánszemélyek általi behozatal tilalma önmagában
nem hozza hátrányos helyzetbe a más tagállamokból érkező termékeket, hanem éppen ellenkezőleg, pontosan a nemzeti termékekkel azonos helyzetbe hozza azokat. Ugyanis a magánszemélyek csak az üzletekben és a Systembolaget értékesítési pontjain vásárolhatnak, másrészről ha azok nem szerepelnek a kínált választékban, akkor a Systembolageten keresztül kell megrendelni, az alkoholról szóló törvény 5. fejezetének 5. cikke értelmében.(28)
65. Mindazonáltal – Tizzano főtanácsnokkal ellentétben – ez az értékelés számomra elegendőnek tűnik ahhoz, hogy hasznos módon válaszoljon a kérdést előterjesztő bíróság kérdésére az alapügy körülményei tekintetében.
66. Ugyanis nem szabad elfelejteni, hogy az alapügy felperesei – az alkoholról szóló törvény 5. fejezetének 5. cikkében meghatározott szabályok megsértésével – közvetlenül a külföldi forgalmazótól és a termelőtől rendeltek, anélkül hogy megpróbáltak volna a Systembolagethez fordulni_.
67. Ezért vizsgálja a kérdést előterjesztő bíróság a magánszemély által történő behozatal tilalmának az EK 31. cikk (1) bekezdésével való összeegyeztethetőségét magával
a kiskereskedelmi monopólium választékában nem szereplő alkoholtartalmú italok Systembolagettől való megrendelése kötelezettségének elvével
összefüggésben.
68. Ezzel szemben a nemzeti bíróság nem kérdezi a Bíróságot a szóban forgó tilalomnak az EK 31. cikk (1) bekezdésével való összeegyeztethetőségéről abban a feltételezett helyzetben, amikor a felperesek leadták a megrendelésüket a Systembolagetnek, amely az alkoholról szóló törvénynek az alapügy idején hatályos változata 5. fejezete 5. cikkének értelmében „súlyos okokra” hivatkozva elutasítja a megrendelést.(29)
69. Egyébként megállapított, hogy a Systembolaget soha nem élt az alkoholról szóló törvény 5. fejezetének 5. cikke értelmében a „súlyos okokból” történő elutasítás lehetőségével.
70. Véleményem szerint ebből az következik, hogy az alkoholról szóló törvény által meghatározott, alkoholtartalmú italok behozatalának magánszemélyek számára előírt tilalma főszabály szerint nem ellentétes az EK 31. cikkel.
71. A fentiek ellenére, ha a Bíróság úgy gondolja, hogy arra a kérdésre is válaszolnia kell, hogy a szóban forgó tilalom összeegyeztethető‑e az EK 31. cikk (1) bekezdésével – amennyiben ez a tilalom alkalmas arra, hogy az alkoholról szóló törvény 5. fejezetének 5. cikke értelmében a Systembolaget „súlyos okokra” hivatkozva elutasítja a magánszemélyeknek a kiskereskedelmi monopólium választékában nem szereplő alkoholtartalmú italokra vonatkozó megrendelését – a következő választ kellene adni: az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben szereplő tilalomhoz hasonló tilalom csak akkor egyeztethető össze az EK 31. cikk (1) bekezdésével, ha annak következtében a más tagállamból származó termékeket sem jogilag, sem ténylegesen nem kezelik hátrányosan megkülönböztető módon. A kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia, hogy ez a helyzet áll‑e fenn az alapügyben.
III – Végkövetkeztetések
72. A fenti érvek figyelembevételével azt javasolom a Bíróságnak, hogy a Högsta Domstolen (Svédország) által feltett kérdésre a következő választ adja:
„1. Az alkohollag (az 1994. december 16‑i 1738. sz. törvény) (az alkoholról szóló törvény) által meghatározott, az alkoholtartalmú italok magánszemélyek által történő behozatalának tilalmára az e törvény által létrehozott különleges rendszerben úgy kell tekinteni, mint az e termékek kiskereskedelmi monopóliuma fennállásához és működéséhez elválaszthatatlanul kapcsolódó szabályra. Mint ilyet, az EK 31. cikk fényében kell vizsgálni.
2. Az alkoholról szóló törvény által létrehozott különleges rendszer keretében az alkoholtartalmú italok magánszemélyek által történő behozatalának tilalma főszabály szerint összeegyeztethető az EK 31. cikk (1) bekezdésével.
Mindazonáltal, amennyiben a tilalom alkalmas arra, hogy együttesen alkalmazzák a magánszemélyeknek a kiskereskedelmi monopólium választékában nem szereplő alkoholtartalmú italokra vonatkozó megrendelésének „súlyos okokra” való hivatkozással történő elutasításával, a tilalom csak akkor egyeztethető össze az EK 31. cikk (1) bekezdésével, ha annak következtében a más tagállamból származó termékeket sem jogilag, sem ténylegesen nem kezelik hátrányosan megkülönböztető módon. A kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia, hogy ez a helyzet áll‑e fenn az alapügyben.”
(1) .
(2)
–	SFS, 1994., 1738. sz.
(3)
–	A 2006. március 30‑án ismertetett indítvány 43. pontja.
(4)
–	A C‑189/95. sz. Franzén‑ügyben 1997. október 23‑án hozott ítélet (EBHT 1997., I‑5909. o.).
(5)
–	A fent hivatkozott indítvány 41–43. pontja.
(6)
–	A fent hivatkozott indítvány 58–61. pontja.
(7)
–	A fent hivatkozott ítélet 35. pontja.
(8)
–	Uo., 36. pont.
(9)
–	Lásd e tekintetben a 91/75. sz. Miritz‑ügyben 1976. február 17‑én hozott ítélet (EBHT 1976., 217. o.) 5. pontját és a 120/78. sz. „Cassis de Dijon”‑ügyben 1979. február 20‑án hozott ítélet (EBHT 1979., 649. o.) 7. pontját.
(10)
–	Lásd különösen a C‑387/93. sz. Banchero‑ügyben 1995. december 14‑én hozott ítélet (EBHT 1995., I‑4663. o.) 27. pontját és a fent hivatkozott Franzén‑ügyben hozott ítélet 37. pontját.
(11)
–	A fent hivatkozott Franzén‑ügyben hozott ítélet 39. pontja és a C‑438/02. sz. Hanner‑ügyben 2005. május 31‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑4551. o.) 35. pontja.
(12)
–	Lásd e tekintetben a 86/78. sz. Peureux‑ügyben 1979. már cius 13‑án hozott ítélet (EBHT 1979., 897. o.) 35. pontját, amelyre a Franzén‑ügyben hozott ítélet indokolásának 36. pontja utal, valamint a 17/81. sz. Pabst & Richarz ügyben 1982. április 29‑én hozott ítélet (EBHT 1982., 1131. o.) 23. pontját; „az [EK 31. cikkhez] kiadott szabályok […] csak a szóban forgó monopólium sajátos szerepéhez elválaszthatatlanul kapcsolódó tevékenységekre vonatkoznak, de az e sajátos szerep gyakorlásához nem kapcsolódó nemzeti rendelkezések tekintetében irreleváns”.
(13)
–	A fent hivatkozott „Cassis de Dijon”‑ügyben hozott ítélet.
(14)
–	A 13/70. sz. Cinzano‑ügyben 1970. december 16‑án hozott ítélet (EBHT 1970., 1089. o.) 5. pontja és a fent hivatkozott Miritz‑ügyben hozott ítélet 8. pontja.
(15)
–	A 119/78. sz. Peureux‑ügyben 1979. március 13‑án hozott ítélet (EBHT 1979., 975. o.) 29. pontja.
(16)
–	Az EFTA Bíróságának az E‑4/05. sz. HOB-vín ügyben 2006. január 17‑én hozott ítélete (az EFTA Bíróság Hivatalos Lapjában még nem jelent meg). Az ítélet egyik változata elérhető a http://eftacourt.lu honlapon.
(17)
–	Közömbös az a tény, hogy a saját értékesítési hálózatán kívül a Sytembolaget bizonyos kevésbé népes és távoli vidékeken az alkoholtartalmú italok forgalmazását postahivatalokra vagy más személyekre bízza. Mindenképpen a Systembolaget marad a svéd fogyasztók egyetlen ellátója az alkoholtartalmú italok tekintetében.
(18)
–	Nem szabad elfelejteni, hogy – amint azt a svéd kormány kifejtette – a Systembolaget nem forgalmaz alkoholtartalmú italokat az interneten keresztül.
(19)
–	A fent hivatkozott indítvány 41. pontja.
(20)
–	A fent hivatkozott indítvány 42. pontja.
(21)
–	Uo., 45. pont.
(22)
–	Ugyanis a fent hivatkozott ítélet indokolásának 4. pontjából kiderül, hogy az ÁTVR egyrészről az alkoholtartalmú italok vásárlására és értékesítésére vonatkozó általános rendeletet („szabályt”) fogadott el, amelynek értelmében a raklapra vonatkozó előírást pontosítják, és másrészről ezt a raklapok szállítóival kötött szerződésekbe is belefoglalták.
(23)
–	A fent hivatkozott ítélet 24–26. pontja.
(24)
–	A fent hivatkozott indítvány 47. pontja.
(25)
–	Nem szabad elfelejteni, hogy lényegében úgy tűnik, hogy a Bizottság ezt az álláspontot képviselte a fent hivatkozott HOB-vín ügyben az EFTA‑Bíróság előtt is, amely ítélet indokolásának 23. pontjában kifejtik, hogy „[…] the agent for the Commission suggested a test whereby a given measure should be deemed to fall under the ambit of Article EEA in cases where it would not exist without the monopoly”.
(26)
–	A fent hivatkozott Franzén‑ügyben hozott ítélet 40. pontja és a fent hivatkozott Hanner‑ügyben hozott ítélet 36. pontja.
(27)
–	Lásd e tekintetben a fent hivatkozott Hanner‑ügyben hozott ítélet 37. és 38. pontját.
(28)
–	Lásd e tekintetben a fent hivatkozott indítvány 55. pontját.
(29)
–	Emlékeztetőül, a svéd jogalkotó 2005. január 1‑jétől megszüntette a Systembolaget azon lehetőségét, hogy „súlyos okokra” hivatkozva elutasítsa a magánszemélyek által az alkoholról szóló törvény 5. fejezetének 5. cikke értelmében hozzá intézett, alkoholtartalmú italok beszerzésére vonatkozó megrendeléseket.