62024CC0184
JEAN RICHARD DE LA TOUR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. június 19. (
1
)
C‑184/24. sz. [Sidi Bouzid] (
i
) ügy
AF (saját nevében és BF nevű kiskorú gyermeke felett a szülői felügyeletet gyakorló személyként eljárva)
kontra
Ministero dell’Interno – U. T. G. – Prefettura di Milano
(a Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia [Lombardia tartomány közigazgatási bírósága, Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – 2013/33/EU irányelv – A nemzetközi védelmet kérelmezők befogadása – A befogadás anyagi feltételeinek megvonása – A 20. cikk (1) bekezdése – A tartózkodási hely elhagyása – A 20. cikk (4) és (5) bekezdése – A befogadó állomások szabályainak súlyos megsértése – A nemzeti befogadási rendszer kapacitásgazdálkodásához szükséges szükségletek miatt hozott áthelyezési határozatnak való megfelelés ismételt és indokolatlan megtagadása a kérelmező részéről – A befogadás anyagi feltételeinek megvonását lehetővé tévő nemzeti szabályozás – Elfogadhatóság”
I. Bevezetés
1.
Olyan helyzetben, amelyben a nemzetközi védelmet kérelmező személy kategorikusan megtagadja az általa kiskorú fiával egy befogadó állomáson használt szálláshely megosztását vagy kiürítését, és ismételten és indokolatlanul megtagadja a nemzeti befogadórendszer kapacitásgazdálkodása céljából egy másik befogadó állomásra történő átszállítását, a gondoskodás megszűnése arányos és megfelelő választ jelent‑e az ilyen magatartásokra?
2.
Lényegében ezt a kérdést veti fel a jelen ügy.
3.
E kérdés az AF tunéziai állampolgár és BF, kiskorú fia, illetve a Prefettura di Milano (milánói prefektúra, Olaszország) között folyamatban lévő jogvitában merült fel, mivel az utóbbi úgy döntött, hogy esetükben megvonja a befogadás (szállásra, étkezésre, ruházatra vonatkozó) anyagi feltételeit, valamint részükre a 2013/33/EK irányelvnek (
2
) megfelelően biztosított napi szükségleteket fedező juttatást. Az e határozat jogszerűségét a Bíróság által a 2019. november 12‑i Haqbin ítéletben (
3
) és a 2022. augusztus 1‑jei Ministero dell’Interno (A befogadás anyagi feltételeinek megvonása) ítéletben (
4
) kialakított elvekre figyelemmel vizsgáló Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardia tartomány közigazgatási bírósága, Olaszország) lényegében azt kéri a Bíróságtól, hogy jelölje meg azon intézkedések jellegét és terjedelmét, amelyeket a tagállam az ilyen magatartásokkal szembesülve hozhat.
4.
A jelen indítványban kifejtem azokat az okokat, amelyek miatt nem értek egyet a kérdést előterjesztő bíróság azon előfeltevésével, amely szerint az, hogy a nemzetközi védelmet kérelmező indokolatlanul megtagadja egy másik befogadó állomásra történő áthelyezési határozatnak való megfelelést, a 2013/33 irányelv 20. cikke (1) bekezdése első albekezdésének a) pontja értelmében vett, „a hatáskörrel rendelkező hatóság által meghatározott tartózkodási [hely elhagyásához]” hasonló magatartás, amely lehetővé tenné a tagállam hatáskörrel rendelkező hatósága számára, hogy megvonja a befogadás anyagi feltételeit.
5.
Jogszabályi rendelkezések hiányában azt fogom javasolni a Bíróságnak, hogy az ilyen típusú magatartásokat az ezen irányelv 20. cikkének (4) bekezdésében foglalt rendelkezések szempontjából vizsgálja meg, mivel a nemzetközi védelmet kérelmező azáltal, hogy kategorikusan elutasít minden, a családi helyzetéhez egyébként igazodó áthelyezési ajánlatot, figyelmen kívül hagyja a tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságának azon jogát, hogy a kapacitásgazdálkodásához szükséges áthelyezéseket végrehajtsa, és súlyosan megsérti a befogadó állomások szabályait, amit e hatóság más jellegű, a kiskorú emberi méltóságát és sajátos szükségleteit tiszteletben tartó intézkedésekkel szankcionálhat.
II. Jogi háttér
A.
Az uniós jog
6.
A 2013/33 irányelv (25) és (35) preambulumbekezdése kimondja:
„(25)
A befogadási rendszerrel történő visszaélés lehetőségét korlátozni kell azon körülmények meghatározása révén, amelyek között – valamennyi kérelmező méltó életszínvonalának biztosítása mellett – korlátozhatják a kérelmezők befogadásának anyagi feltételeit vagy megtagadhatják a befogadást.
[…]
(35)
Ez az irányelv tiszteletben tartja az alapvető jogokat, valamint különösen betartja az Európai Unió Alapjogi Chartájában[ (
5
)] elismert alapelveket. Ezen irányelv különösen biztosítani kívánja az emberi méltóság teljes mértékű tiszteletben tartását, és előmozdítani a Charta 1., 4., 6., 7., 18., 21., 24. és 47. cikkének alkalmazását, és ennek megfelelően kell végrehajtani.”
7.
Az 1. cikkének megfelelően ezen irányelv célja, hogy megállapítsa a nemzetközi védelmet kérelmezők tagállamokbeli befogadásának szabályait.
8.
Az említett irányelv 2. cikkének i) pontja szerint a „befogadó állomás”„a kérelmezők közös elszállásolására szolgáló bármely hely”. (
6
)
9.
A 3. cikkének (1) bekezdése szerint ugyanezen irányelvet „minden olyan harmadik országbeli állampolgárra és hontalan személyre alkalmazni kell, aki egy tagállam területén […] nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújt be, mindaddig, amíg kérelmezőként engedélyezik tartózkodását a területen, valamint a családtagjaikra, amennyiben a nemzeti jog szerint a nemzetközi védelem iránti kérelem rájuk is kiterjed”.
10.
A 2013/33 irányelv „Tartózkodási hely és mozgásszabadság” című 7. cikkének (2) és (3) bekezdése a következőket írja elő:
„(2)   A tagállamok közérdekből, közrendi megfontolásokból, illetve szükség esetén nemzetközi védelem iránti kérelme gyors feldolgozása és hatékony ellenőrzése céljából dönthetnek a kérelmező tartózkodási helyéről.
(3)   A tagállamok a befogadás anyagi feltételeinek biztosítását függővé tehetik attól, hogy a kérelmezők tényleges tartózkodási helye a tagállam által meghatározandó helyen legyen. Ezt a döntést, amely általános jellegű is lehet, egyedileg, a nemzeti jog előírásai szerint hozzák meg.”
11.
Ezen irányelvnek „A befogadás anyagi feltételeinek részletes szabályai” című 18. cikke (6) bekezdésének első mondata úgy rendelkezik, hogy „[a] tagállamok biztosítják, hogy csak szükség esetén kerüljön sor a kérelmezők másik szálláshelyre költöztetésére”.
12.
Az említett irányelv „A befogadás anyagi feltételeinek korlátozása vagy megvonása” című 20. cikke a következőket írja elő:
„(1)   A tagállamok korlátozhatják vagy kivételes és kellően indokolt esetekben megvonhatják a befogadás anyagi feltételeit, amennyiben a kérelmező:
a)
a hatáskörrel rendelkező hatóság által meghatározott tartózkodási helyet annak értesítése vagy – ha engedélyköteles – annak engedélye nélkül elhagyja; vagy
b)
jelentési kötelezettségeinek, illetve a tájékoztatásra vagy a menedékjogi eljárással kapcsolatos személyes meghallgatásra szóló felszólításoknak a nemzeti jogban előírt észszerű határidőn belül nem tesz eleget; vagy
c)
a 2013/32/EU irányelv (
7
) 2. cikke q) pontjában meghatározottak szerint ismételt kérelmet nyújtott be.
Az a) és b) esetek tekintetében, amennyiben a kérelmezőt megtalálják, vagy önként jelentkezik a hatáskörrel rendelkező hatóságnál, az eltűnés okai alapján kellően indokolt határozatot kell hozni a befogadás korlátozott vagy megvont anyagi feltételei egy részének vagy összességének visszaállításáról.
[…]
(4)   A tagállamok a befogadó állomások szabályainak súlyos megsértése, valamint súlyosan erőszakos magatartás esetén szankciókat írhatnak elő.
(5)   Az e cikk (1), (2), (3) és (4) bekezdésében említett, a befogadás anyagi feltételeinek korlátozására vagy megvonására, illetve a szankciókra vonatkozó döntéseket egyedileg, tárgyilagosan és elfogulatlanul hozzák meg, és azokat indokolással látják el. A határozatoknak az érintett személy sajátos helyzetén kell alapulniuk, különös tekintettel a 21. cikk hatálya alá tartozó személyekre, figyelembe véve az arányosság elvét. A tagállamok mindenkor biztosítják az orvosi ellátáshoz való hozzáférést a 19. cikkel összhangban, és valamennyi kérelmező számára méltó életszínvonalat biztosítanak.
(6)   A tagállamok biztosítják, hogy a határozatoknak az (5) bekezdéssel összhangban történő meghozatala előtt nem vonják meg, illetve nem korlátozzák a befogadás anyagi feltételeit.”
B.
Az olasz jog
13.
A 2015. augusztus 18‑i decreto legislativo n. 142 – Attuazione della direttiva 2013/33/UE recante norme relative all’accoglienza dei richiedenti protezione internazionale, nonchè della direttiva 2013/32/UE, recante procedure comuni ai fini del riconoscimento e della revoca dello status di protezione internazionale (a [2013/33] irányelv és a [2013/32] irányelv végrehajtásáról szóló 142. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet (
8
)) „A befogadás anyagi feltételeinek korlátozása vagy megvonása” címet viselő 23. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A 9. és 11. cikkben említett létesítmények helye szerinti tartomány prefektusa indokolással ellátott határozatot hoz a befogadási intézkedések visszavonásáról abban az esetben, ha:
a)
a kérelmező nem jelenik meg a kijelölt befogadó állomáson, vagy elhagyja a befogadó állomást anélkül, hogy erről előzetesen indokolással ellátott módon tájékoztatta volna az illetékes Prefettura – ufficio territoriale del Governót [prefektúra – területi kormányzati hivatal, Olaszország];
[…]
(2)   Abban az esetben, ha a nemzetközi védelmet kérelmező személy súlyosan vagy ismételten megsérti az azon létesítményre vonatkozó szabályokat, amelyben őt elhelyezték, beleértve az ingó vagy ingatlan vagyontárgyakban bekövetkezett szándékos károkozást, illetve a súlyosan erőszakos magatartást, akár a befogadó állomáson kívül is, a prefektus – a kérelmező másik központba történő áthelyezésének elrendelésére vonatkozó jog sérelme nélkül – a következő intézkedések közül egyet vagy többet hoz meg:
a)
az állomás vezetője által szervezett tevékenységekben való részvételből való ideiglenes kizárás;
b)
a 10. cikk (1) bekezdésének második mondatában említett egy vagy több szolgáltatáshoz való hozzáférés ideiglenes kizárása, az anyagi elemek kivételével;
c)
a 12. cikkben említett jegyzékben előírt járulékos gazdasági előnyök felfüggesztése legalább 30 napra, de legfeljebb hat hónapra;
(2a)   Az e cikkben említett intézkedéseket egyedi alapon, az arányosság elvére figyelemmel és a kérelmező helyzetének figyelembevételével kell elfogadni, különös tekintettel a 17. cikkben meghatározott feltételekre, és meg kell indokolni őket. A prefektus által a kérelmezővel szemben hozott intézkedésekről tájékoztatni kell a nemzetközi védelem iránti kérelem elbírálásáért felelős illetékes területi bizottságot.
(3)   Az (1) bekezdés a) pontja szerinti esetben az állomás vezetője köteles haladéktalanul tájékoztatni a prefektúrát – területi kormányzati hivatalt arról, hogy a kérelmező nem jelent meg, vagy hogy a kérelmező elhagyta a létesítményt Ha a menedékkérőt megtalálják, vagy önként jelentkezik azon rendfenntartó erőknél vagy azon állomáson, ahová beosztották, a területért felelős prefektus a kérelmező által szolgáltatott információk alapján indokolt határozattal elrendeli a befogadási intézkedések esetleges visszaállítását. A visszaállítás csak akkor rendelhető el, ha a megjelenés elmaradása vagy a létesítmény elhagyása vis maior, előre nem látható körülmények vagy más súlyos személyes okok miatt történt.
(4)   Az állomás szabályzatának megsértése esetén az állomás vezetője hivatalosan figyelmezteti a kérelmezőt, és amennyiben a (2) bekezdésben említett intézkedések alkalmazásának feltételei teljesülnek, haladéktalanul jelentést küld a prefektúrának a tényekről.
[…]”
III. Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
14.
AF és fia, BF, akik mindketten tunéziai állampolgárok, nemzetközi védelmet kérelmezők. BF a kérelme benyújtásának napján kiskorú volt. E minőségükben egy Milánóban (Olaszország) található befogadó állomáson laknak.
15.
2023. június 1‑jén a milánói prefektúra a befogadás AF és BF részére biztosított anyagi feltételeinek megvonásáról szóló határozatot fogadott el. (
9
) E határozatot, amelyet a Bíróság rendelkezésére bocsátott iratokhoz csatoltak, két körülményre tekintettel indokolták.
16.
Az első körülmény arra vonatkozik, hogy AF ismételten megtagadta a fiával együtt lakott, nem kettő, hanem négy személynek szánt szálláshely kiürítését és a milánói befogadó állomásra való áthelyezését. A második körülmény azokra a magatartásokra vonatkozik, amelyeket azon állomáson tanúsított, ahol őt elszállásolták. E magatartások súlyosan megsértették ezen állomás szabályait, és alkalmasak voltak arra, hogy sértsék az állomáson belüli biztonságot, valamint akadályozzák a nemzetközi védelmet kérelmezők befogadásával kapcsolatos eljárások lefolytatását, figyelembe véve a tömeges migrációs hullámot és a befogadási kapacitások elosztásának folyamatos szükségességét.
17.
E körülmények sokfélesége és azon tény ellenére, hogy e körülmények a befogadó állomás szabályainak megsértéséből, súlyosan erőszakos magatartásokból vagy a befogadási feltételek befogadásának feltételeit befolyásoló tényekből állnak, a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a milánói prefektúra határozata a 142/2015. sz.törvényerejű rendelet 23. cikke (1) bekezdésének a) pontján alapul, amely a 2013/33 irányelv 20. cikke (1) bekezdése a) pontjának átültetésére irányul. Ebből azt a következtetést vonja le, hogy e megvonás alapját az képezi, hogy AF ismételten megtagadta, hogy szervezeti okokból egy másik milánói befogadó állomásra helyezzék át.
18.
AF a milánói prefektúra határozatának megsemmisítése iránti keresetet, valamint ideiglenes intézkedés iránti kérelmet nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz. Egy másik befogadó állomásra történő áthelyezésének megtagadását azzal indokolta, hogy BF tanulmányait annak az állomásnak a közelében folytatja, ahol őket elszállásolják. Azt állítja, hogy a befogadás anyagi feltételeinek vele szembeni megvonása miatt nem képes kielégíteni sem a saját, sem a kiskorú gyermekének alapvető szükségleteit. Keresetének alátámasztása érdekében többek között a 2013/33 irányelv 21. cikkének és a 142/2015. sz. törvényerejű rendelet 17. cikkének megsértésére hivatkozik, amennyiben az intézkedés nem veszi figyelembe azt a tényt, hogy fia és ő maga a „sérülékeny személyek” kategóriájába tartozik; a 142/2015. sz. törvényerejű rendelet 23. cikke (1) bekezdése a) pontjának megsértésére, amennyiben az áthelyezés megtagadása nem hasonlítható az e rendelkezésben foglalt esetekhez, és a 2013/33 irányelvnek a Bíróság által a Haqbin ítéletben és a Ministero dell’Interno (A befogadás anyagi feltételeinek megvonása) ítéletben értelmezett 20. cikkének megsértésére, amelyből a befogadás anyagi feltételei megvonásának valamennyi esetére alkalmazandó általános elv következik, ideértve azt az esetet is, amikor e visszavonás nem szankció jellegű.
19.
2023. július 25‑i végzésével a kérdést előterjesztő bíróság azzal az indokkal utasította el az AF ideiglenes intézkedés iránti kérelmét, hogy a milánói prefektúra határozata a közigazgatás befogadóállomások működtetésével kapcsolatos szervezési jogkörének kifejeződése.
20.
AF e végzéssel szemben fellebbezést nyújtott be a Consiglio di Statóhoz (államtanács, Olaszország). Ez utóbbi 2023. szeptember 22‑i végzésével helyt adott e fellebbezésnek azzal az indokkal, hogy a milánói prefektúra határozata sértheti AF alapvető szükségleteit jelentő alapvető jogait, például az étkezéshez, a szálláshoz és a ruházathoz való hozzáférést.
21.
A kérdést előterjesztő bíróság közelebbről arra keresi a választ, hogy az emberi méltóság védelmének alapelve vezethet‑e annak megállapításához, hogy a Bíróság által megállapított elvek olyan általános hatályú szabályok, amelyek az említett ítéletek által hivatkozott, az említett kedvezmény szankcióként történő megvonása esetein túl is alkalmazandók. E bíróság azon a véleményen van, hogy a jelen ügyben a közigazgatási szerv kellőképpen kifejtette azokat az indokokat, amelyek elengedhetetlenné teszik a befogadás anyagi feltételeinek megvonását, tekintettel arra, hogy az AF a másik befogadó állomásra történő áthelyezéssel szemben indokolatlan és aránytalan módon tiltakozik, és hogy a gyakorlatban nem lehetségesek kevésbé súlyos következményekkel járó alternatív megoldások.
22.
Hangsúlyozza továbbá, hogy e megvonás közvetlen következménye annak, hogy AF megtagadta, hogy továbbra is részesüljön a befogadás ezen anyagi feltételeiben, még ha más helyen is, ami a befogadási mechanizmus alóli önkéntes kivonulásával egyenértékű. AF tehát saját döntése miatt ki van téve annak, hogy megfosztják őt az alapvető szükségletei kielégítésének lehetőségétől.
23.
A kérdést előterjesztő bíróság végül megjegyzi, hogy e megtagadás visszaélésszerű magatartásnak minősül, mivel saját céljaira használja fel a befogadási intézkedést, és a gyakorlatban akadályozza a közigazgatás azon szervezési és gazdálkodási jogkörét, hogy kijelölje azt a befogadó állomást, amelybe a nemzetközi védelmet kérelmező személyt helyezi. Ilyen visszaélés esetén az egyetlen intézkedés, amelyet a közigazgatási szerv elrendelhet, a befogadás anyagi feltételeinek megvonása. E bíróság hozzáteszi, hogy ha úgy kellene tekinteni, hogy a szóban forgó helyzetben a 2013/33 irányelv 20. cikke kizárja a befogadás anyagi feltételeinek megvonására vonatkozó jogkör gyakorlását, a közigazgatási szerv már nem tudná konkrétan ellátni a befogadási intézkedések igazgatását, mivel az áthelyezés kérelmező általi puszta megtagadása „ezen intézkedések megszervezésének megbénítását” jelentené, és az első befogadó állomáson való „tartózkodáshoz való jog” olyan formájának bevezetését jelentené, amely kizárólag e kérelmező akaratához kapcsolódik, amely jognak sem az uniós jogban, sem a nemzeti jogban nincs semmilyen alapja.
24.
E körülmények között a Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardia tartomány közigazgatási bírósága, Olaszország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Ellentétes‑e a [2013/33] irányelv 20. cikkével, valamint a Bíróság által [a Haqbin ítélettel és a Ministero dell’Interno (A befogadás anyagi feltételeinek megvonása)] ítélettel megállapított elvekkel – abban a részükben, amelyben kizárják, hogy a tagállami hatóság a befogadási intézkedések szankcióként történő visszavonásáról rendelkezhessen, amennyiben e döntés veszélyeztetné a nemzetközi védelmet kérelmező külföldi állampolgár és családja alapvető szükségleteinek fedezését – az olyan nemzeti szabályozás, amely az intézkedés szükségességére és arányosságára is vonatkozó, indokolással ellátott egyedi döntés alapján lehetővé teszi a befogadás nem szankcióként, hanem amiatt történő visszavonását, hogy a befogadásra való jogosultság előfeltételei már nem teljesülnek, konkrétan pedig amiatt, hogy a külföldi állampolgár – az alapvető szükségletek fedezésével és az emberi méltóság védelmével össze nem függő indokok alapján – elutasítja a hatóság által objektív szervezeti okokból kijelölt másik olyan befogadó állomásra történő áthelyezését, amelynek keretében a hatóság hatáskörében biztosítja a befogadás előző állomáson élvezettekkel egyenértékű anyagi feltételeinek fenntartását, amennyiben az áthelyezés elutasítása és az abból következő visszavonásról szóló határozat a külföldit olyan helyzetbe hozza, hogy nem tudja fedezni a saját és családtagjai alapvető szükségleteit?”
25.
AF, az olasz, a belga, a ciprusi és a lengyel kormány, valamint az Európai Bizottság írásbeli észrevételeket nyújtott be.
IV. Elemzés
26.
Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ a Bíróságtól, hogy a 2013/33 irányelvnek a Haqbin ítéletben és a Ministero dell’Interno (A befogadás anyagi feltételeinek megvonása) ítéletben értelmezett 20. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében valamely tagállam az intézkedés szükségességének és arányosságának a helyzet egyedi értékelése keretében történő értékelését követően megvonhatja a befogadás anyagi feltételeit egy olyan nemzetközi védelmet kérelmező személytől, aki amiatt, hogy ismételten megtagadta egy másik befogadó állomásra való átszállítását, noha az egyébként igazodna családi helyzetéhez, már nem felel meg a befogadás anyagi feltételei biztosítási feltételeinek.
27.
Ez a kérdés azért merül fel, mert a 2013/33 irányelv egyetlen rendelkezése sem szabályozza kifejezetten az ilyen típusú helyzetet, amelyben a nemzetközi védelmet kérelmező nem felel meg a gondoskodás részletszabályainak, és visszaélésszerűen tartózkodik egy befogadó állomáson oly módon, hogy egy másik befogadó állomásra történő átszállítását ismételten és indokolatlanul megtagadja.
28.
Amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, a Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardia tartomány közigazgatási bírósága) abból az előfeltevésből indul ki, hogy a szóban forgóhoz hasonló magatartást a 2013/33 irányelv 20. cikke (1) bekezdése első albekezdésének a) pontja értelmében vett, „a hatáskörrel rendelkező hatóság által meghatározott tartózkodási [hely elhagyásának]” lehet és kell tekinteni, ily módon e rendelkezésnek megfelelően megvonhatják a befogadás anyagi feltételeit. E bíróság ugyanis úgy véli, hogy az ilyen magatartás a nemzetközi védelmet kérelmezőnek a nemzeti befogadási rendszerből való önkéntes kivonulásáról tanúskodik, mivel egyenértékű azzal, ha e kérelmező nem jelenik meg a befogadó állomáson, ami a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság által meghatározott tartózkodási hely elhagyásának tekinthető.
29.
Bár osztom mind a kérdést előterjesztő bíróság, mind pedig a ciprusi és a lengyel kormány által kifejtett azon aggályokat, amelyek szerint az ilyen típusú magatartások visszaélésszerűek, amelyekre a tagállam hatáskörrel rendelkező hatóságainak reagálniuk kell, úgy vélem, hogy a 2013/33 irányelv 20. cikke (1) bekezdése első albekezdése a) pontjának szövegére, valamint azon szabályozás összefüggéseire és céljára tekintettel, amelybe e cikk illeszkedik, e két magatartástípus nem hasonlítható össze.
A.
Az egyik befogadó állomásról egy másik befogadó állomásra történő áthelyezésre vonatkozó határozatnak való megfelelés megtagadása nem tartozik a 2013/33 irányelv 20. cikke (1) bekezdése első albekezdése a) pontjának hatálya alá
30.
Amint azt a címe is jelzi, a 2013/33 irányelv 20. cikke a befogadás anyagi feltételeinek korlátozására vagy megvonására irányuló intézkedéseket szabályozza.
31.
E cikk (1) bekezdése első albekezdésének a) pontja ily módon lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy korlátozzák vagy „kivételes és kellően indokolt esetekben [megvonják e feltételeket], amennyiben a kérelmező […] a hatáskörrel rendelkező hatóság által meghatározott tartózkodási helyet annak értesítése vagy – ha engedélyköteles – annak engedélye nélkül elhagyja”.
32.
Elöljáróban megjegyzem, hogy e rendelkezés szövegét megszorítóan kell értelmezni, amint azt az uniós jogalkotó által használt „kivételes és kellően indokolt esetekben” kifejezés is tanúsítja. A befogadás anyagi feltételeinek megvonása ugyanis – az anyagi forrásait elhallgató személy kivételével – azzal a hatással jár, hogy megfosztja az állami támogatástól teljes mértékben függő helyzetben lévő nemzetközi védelmet kérelmező személyt a szállástól, étkezéstől és ruházattól, valamint a napi szükségleteket fedező juttatástól. (
10
)
33.
Ezenkívül hangsúlyozom, hogy az említett rendelkezés célja az uniós jogalkotó által a 2013/33 irányelv 7. cikkének (3) bekezdésében kimondott általános szabály következményeinek pontosítása. E cikk, amely a kérelmezőnek a fogadó tagállamban való tartózkodására vonatkozik, lehetővé teszi ugyanis e tagállam számára, hogy a befogadás anyagi feltételeit ahhoz a feltételhez kösse, hogy a kérelmező „tényleges” tartózkodási helye a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság által meghatározott helyen legyen. Ezen irányelv 20. cikke (1) bekezdése első albekezdésének a) pontja határozza meg azt az intézkedést, amelynek azon kérelmező van kitéve, aki nem tesz eleget e kötelezettségnek azáltal, hogy ezt a tartózkodási helyet „az említett hatóság értesítése” vagy – ha engedélyköteles – annak engedélye nélkül elhagyja.
34.
Az „elhagyni” ige, amelyet e rendelkezés valamennyi nyelvi változatában egységesen fordítanak, erős jelentéssel bír, mivel szokásos jelentése szerint azt jelenti, hogy valaki elhagy valamit vagy valakit, véglegesen lemond valamiről vagy valakiről, vagy pedig elhagy egy helyet. (
11
) A „szálláshely elhagyásának” fogalma a nemzeti jogban sajátos jelentéssel bírhat. A francia jogban például az jellemzi, hogy az érintett személy hirtelen és előre nem látható módon távozik az általa lakott szálláshelyről, illetve e személy igazolatlanul és elhúzódóan, sőt véglegesen távol van. (
12
) Amint arról a 2013/33 irányelv 20. cikke (1) bekezdése második albekezdésének szövege tanúskodik, az uniós jogalkotó egyébként a már nem fellelhető kérelmező helyzetére utal, (
13
) mivel arra kötelezi a tagállamokat, hogy határozzanak a befogadás anyagi feltételeinek visszaállításáról, amennyiben a kérelmezőt „megtalálják”, vagy önként jelentkezik a hatáskörrel rendelkező hatóságnál, figyelembe véve „eltűnésének” okait.
35.
E körülményekre tekintettel úgy vélem, hogy a szóban forgóhoz hasonló magatartás, amelyet az jellemez, hogy a nemzetközi védelmet kérelmező megtagadja az áthelyezési határozatnak való megfelelést, és visszaélésszerűen tartózkodik az első befogadó állomáson, ahol elhelyezték, nem hasonlítható az olyan kérelmező magatartásához, aki előzetes értesítés vagy engedély nélkül elhagyja a hatáskörrel rendelkező hatóság által meghatározott tartózkodási helyet. Megértem a kérdést előterjesztő bíróság azon érvét, amely szerint a kérelmező azáltal, hogy megtagadja a gondoskodás részletszabályainak való megfelelést és a másik befogadó állomásra való átköltözést, ugyanúgy kivonja magát a nemzeti befogadási rendszer alól, mint az, aki elhagyja a befogadó állomását. Meg kell azonban állapítani, hogy a szóban forgóhoz hasonló helyzetben a kérelmező tényleges tartózkodási helyét – kétségtelenül visszaélésszerűen – az első befogadó állomáson tartja fenn, ahol elhelyezték, ugyanakkor nem tűnt el, tökéletesen fellelhető a nemzetközi védelem iránti kérelmének vizsgálata céljából, és a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság teljes mértékben tudomással bír e lakóhelyről.
36.
A 2013/33 irányelv 20. cikke (1) bekezdése a) pontjának szövegével tehát véleményem szerint ellentétes, ha a szóban forgóhoz hasonló helyzetet azzal a helyzettel azonosan kezeljük, amikor a kérelmező elhagyja a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság által kijelölt befogadó állomást.
37.
A 2013/33 irányelv 20. cikke (1) bekezdésének kontextusa és célja szintén ebbe az irányba mutat.
38.
A befogadás anyagi feltételeinek megvonása ugyanis olyan intézkedés, amelyet az uniós jogalkotó ezen irányelv 20. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében igen szigorúan, „kivételes és kellően indokolt esetekben” ír elő két olyan helyzetben, amelyek többek között a befogadási rendszerrel való visszaélés kockázatával járnak. (
14
)
39.
Az első eset arra a helyzetre vonatkozik, amelyben a tagállam a 2013/32 irányelv 28. cikke (1) bekezdése második albekezdésének megfelelően vélelmezheti, hogy a nemzetközi védelmet kérelmező hallgatólagosan visszavonta kérelmét, vagy hallgatólagosan elállt attól, mivel elhagyta a kijelölt tartózkodási helyét (a 2013/33 irányelv 20. cikke (1) bekezdése első albekezdésének a) pontja), vagy nem jelenik meg a hatóságoknál, nem válaszol a tájékoztatás iránti felhívásokra, vagy nem megy el a kérelme megvizsgálására irányuló eljárással kapcsolatos személyes meghallgatásokra (ezen irányelv 20. cikke (1) bekezdése első albekezdésének b) pontja). E körülmények, amelyek a befogadás anyagi feltételei biztosítására vonatkozó feltételeknek minősülnek, a kérelmezőknek a 2011/95/EU irányelv (
15
) 4. cikkében és a 2013/32 irányelv 13. cikkében előírt kötelezettségei közé tartoznak. Ilyen esetben, ha a tagállam vélelmezheti, hogy a kérelmet visszavonták, ez utóbbi a kérelmező újbóli megjelenéséig (a 2013/33 irányelv 20. cikke (1) bekezdésének második albekezdése) vélelmezheti, hogy a befogadás anyagi feltételeihez való jog, amely a kérelmezői minőséghez kapcsolódik, megszűnt.
40.
A második eset arra a helyzetre vonatkozik, amikor a kérelmező a 2013/32 irányelv 2. cikkének q) pontja (a 2013/33 irányelv 20. cikke (1) bekezdése első albekezdésének c) pontja) értelmében vett „ismételt kérelmet”, vagyis egy korábbi nemzetközi védelem iránti kérelem ügyében hozott jogerős határozat után benyújtott további kérelmet nyújt be. Ebben az esetben tehát a megvonás igazolható, ha úgy tűnik, hogy a kérelmező e további kérelmet kizárólag abból a célból nyújtotta be, hogy a tagállamban a befogadás anyagi feltételeiben részesüljön.
41.
Márpedig a szóban forgóhoz hasonló magatartás nem szerepel azon mulasztások között, amelyek bizonyíthatják a kérelmezőt a nemzetközi védelem iránti kérelmének vizsgálata címén terhelő kötelezettségek megsértését, és a gondoskodás részletszabályainak való megfelelés megtagadása véleményem szerint önmagában nem bizonyíthatja kérelmének hallgatólagos visszavonását vagy a nemzeti befogadási rendszerrel való visszaélés kísérletét.
42.
Amennyiben a kérelmező valóban azon tagállam területén tartózkodik, ahol a kérelmét benyújtotta, és azon belül ténylegesen a tagállam által a kérelem gyors és hatékony kezelése érdekében elsőként meghatározott tartózkodási helyen tartózkodik, és tiszteletben tartja a 2011/95 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése alapján őt terhelő együttműködési kötelezettséget, valamint a 2013/32 irányelv 13. cikkében előírt valamennyi kötelezettséget, e kérelmező teljesíti a befogadás anyagi feltételeinek befogadására vonatkozó feltételeket, amennyiben e minőségében engedélyt kapott a nemzeti területen való tartózkodásra. (
16
) Ilyen helyzetben tehát ellentétes lenne a 2013/33 irányelv 20. cikkének (1) bekezdése által létrehozott rendszer logikájával, ha az említett kérelmezőt megfosztanák a nemzetközi védelem iránti kérelmének vizsgálatához kapcsolódó előnyöktől.
43.
Következésképpen nem gondolom, hogy valamely tagállam hivatkozhatna a 2013/33 irányelv 20. cikke (1) bekezdése első albekezdésének a) pontjában foglalt rendelkezésekre annak érdekében, hogy a befogadás anyagi feltételeinek megvonására irányuló intézkedést fogadjon el azon nemzetközi védelmet kérelmezővel szemben, aki visszaélésszerűen tartózkodik azon az első befogadó állomáson, amelyet számára kijelöltek, és aki ismételten és indokolatlanul megtagadja egy másik befogadó állomásra szervezeti okokból történő átszállítását.
44.
Ezzel szemben úgy vélem, hogy az ilyen magatartás a 2013/33 irányelv 20. cikkének (4) bekezdése értelmében vett, „a befogadó állomások szabályainak [olyan súlyos megsértésének]” minősülhet, amelyet a tagállam az ezen irányelv 20. cikkének (5) és (6) bekezdésében foglalt követelmények tiszteletben tartása mellett szankcionálhat.
B.
A más befogadó állomásra történő áthelyezésre vonatkozó határozatnak való megfelelés megtagadása a 2013/33 irányelv 20. cikke (4) bekezdésének hatálya alá tartozik
45.
A 2013/33 irányelv 20. cikkének (4) bekezdése a maga részéről úgy rendelkezik, hogy „[a] befogadó állomások szabályainak súlyos megsértése, valamint súlyosan erőszakos magatartás esetén szankciókat írhatnak elő”.
46.
Kétségtelen, hogy e cikk nem pontosítja a befogadó állomások szabályzatában szereplő azon kötelezettségeket, amelyek megsértése szankcionálható, így azokat az egyes tagállamoknak kell meghatározniuk. Ugyanakkor az ilyen szabályzat utal vagy szükségszerűen utal az egyes feleket a létesítményben való tartózkodás során megillető általános és különös jogokra és kötelezettségekre. Szükségszerűen meghatározza továbbá a befogadó állomás megszervezésének részletszabályait, valamint a nemzetközi védelmet kérelmező átvételének feltételeit. Márpedig az e kérelmező számára a szálláshelyekre való belépésre, az ott tartózkodásra és az onnan való kilépésre vonatkozó feltételekhez hasonlóan a gondoskodás feltételei számomra a befogadó állomások szabályzata lényeges elemeinek tűnnek, amelyet a kérelmező az e rendelethez általában kapcsolódó befogadási szerződés aláírásával elfogad. (
17
)
47.
A kérelmezőnek a fogadó tagállam területén való tartózkodására vonatkozó általános rendelkezések együttes értelmezéséből tehát az következik, hogy a 2013/33 irányelv nem ismeri el a kérelmezőnek egy meghatározott befogadó állomáson való tartózkodásához való jogot.
48.
Először is, a 2013/33 irányelv 7. cikkének (2) bekezdéséből kitűnik, hogy a tagállamok – akár közérdekből, közrendi megfontolásokból, akár a nemzetközi védelem iránti kérelme gyors feldolgozása és hatékony ellenőrzése céljából – dönthetnek a kérelmező tartózkodási helyéről. Bár ezen irányelv nem határozza meg a „közérdekű ok” fogalmát, az kétségtelenül magában foglalja a nemzeti befogadási rendszer szervezetével és kapacitásgazdálkodásával kapcsolatos okokat; az uniós jogalkotó egyébiránt az említett irányelv (26) preambulumbekezdésében elismeri a „nemzeti befogadási rendszerek [hatékonysága]” biztosításának szükségességét.
49.
Másodszor, a 2013/33 irányelv 18. cikkének (6) bekezdéséből az következik, hogy a fogadó tagállam, ha „szükségesnek” tűnik, jogosult a kérelmező másik szálláshelyre való áthelyezésére, azzal, hogy a lakhatási feltételek meg kell, hogy feleljenek a családok, illetve a sérülékeny vagy eltartott személyek sajátos szükségleteinek. (
18
) Ily módon a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság jogosult a kérelmező másik befogadó állomásra való áthelyezésének előírására, ha a befogadó létesítmények kapacitása ezt igényli, vagy ha az utóbbiak kérelmező sajátos szükségleteihez igazítása teszi ezt szükségessé, például személyes vagy családi (család, kizárólag nők vagy férfiak, egyszülős család, kísérő nélküli kiskorúak) helyzet miatt, illetve ha a kérelmező számára nehézséget jelent a szóban forgó befogadó állomás szabályaihoz való alkalmazkodás. Természetesen bármely ilyen körülmény a kérelmező befogadására irányuló eljárás teljes időtartama alatt változhat.
50.
Véleményem szerint e rendelkezéseket megfosztanák hatékony érvényesülésüktől, ha a tagállamok semmilyen cselekvési eszközzel nem rendelkeznének egy olyan kérelmezővel szemben, aki egy nagyobb létszámú család szükségleteinek megfelelő szálláshelyet használva megtagadja e szálláshely másokkal való megosztását vagy kiürítését, és ezenkívül kategorikusan és jogszerű indok nélkül elutasít minden, egyébként a családi helyzetéhez igazodó áthelyezési ajánlatot. (
19
) Azáltal, hogy visszaélésszerűen tartózkodik e szálláshelyen, a kérelmező megfosztja a befogadóállomás vezetőjét attól a lehetőségtől, hogy az üres férőhelyeket más, rászoruló egyedülálló személyek vagy családok számára kínálja fel. Ez a magatartás, ha eltűrik, ténylegesen azzal a kockázattal jár, hogy megbénítja a befogadási rendszert azáltal, hogy megakadályozza a tagállamokat abban, hogy hatékonyan gazdálkodjanak elhelyezési kapacitásukkal, a felmerülő helyzetek sokféleségéhez és a migrációs áramlások alakulásához szükséges rugalmassággal.
51.
Ezen okok összessége miatt úgy vélem, hogy az ilyen magatartást a 2013/33 irányelv 20. cikkének (4) bekezdése értelmében vett, „a befogadó állomások szabályai súlyos megsértésének” kell minősíteni.
52.
Az ilyen megoldás lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy szankcionálják az ilyen típusú magatartásokat, miközben megköveteli, hogy tiszteletben tartsák az uniós jogalkotó által ezen irányelv 20. cikkének (5) és (6) bekezdésében kifejezetten előírt garanciákat, különösen az arányosság elvének és az emberi méltóság tiszteletben tartására vonatkozó garanciákat.
53.
Az említett irányelv 20. cikke (5) bekezdésének alkalmazásában ugyanis az e cikk (4) bekezdése értelmében vett minden szankciónak objektívnek, pártatlannak, indokolással ellátottnak és a kérelmező egyedi helyzetével és az ügy összes körülményével arányosnak kell lennie, és minden körülmények között biztosítania kell a kérelmező orvosi ellátásokhoz való hozzáférését, valamint a méltó életszínvonalát. (
20
)
54.
Noha – amint azt a Bíróság a Haqbin ítéletben elismerte – az alkalmazandó szankciórendszer főszabály szerint vonatkozhat a befogadás anyagi feltételeire, a Bíróság e követelményekre tekintettel azonnal mérsékelte ezt a megfontolást, és kizárta e feltételek összessége – akár ideiglenes – megvonásának lehetőségét. (
21
)
55.
Először is a Bíróság kimondta, hogy egy olyan szankció kiszabása, amely kizárólag a 2013/33 irányelv 20. cikkének (4) bekezdése alapján a befogadásnak a szállással, az étkezéssel vagy a ruházattal kapcsolatos valamennyi anyagi feltételének – akár ideiglenesen való – megvonásában nyilvánul meg, összeegyeztethetetlen azon kötelezettséggel, hogy méltó életszínvonalat biztosítson a kérelmező számára, mivel ez megfosztja a kérelmezőt az olyan legalapvetőbb szükségletek kielégítésének lehetőségétől, mint a szállás, az étkezés, a ruházkodás és a mosdás, ami ezáltal fizikai vagy lelki egészségének sérelmét vagy állapotának az emberi méltósággal összeegyeztethetetlen romlását eredményezi. (
22
) Ezzel szemben a Bíróság hozzátette, hogy e szankció az arányossági követelmény megsértését is jelentené. (
23
)
56.
Másodszor, a Bíróság hangsúlyozta, hogy a kérelmező méltó életszínvonalának biztosítására vonatkozó követelmény nemcsak a tagállamokat, hanem azon természetes vagy jogi személyeket is, amelyek közreműködését igénybe vették, arra kötelezi, hogy folyamatosan és megszakítás nélkül biztosítsák az ilyen életszínvonalat. (
24
) A kérelmezőről való gondoskodásnak tehát folyamatosnak kell lennie, és tiszteletben kell tartania méltóságát, amit véleményem szerint a 2013/33 irányelv 20. cikkének (6) bekezdése is tanúsít. E cikk ugyanis, amely mindenekelőtt eljárási jellegű rendelkezésnek minősül, azt követeli meg a fogadó tagállamtól, hogy a befogadás anyagi feltételeinek korlátozásáról vagy megvonásáról szóló határozat meghozataláig továbbra is biztosítsa a kérelmező alapvető szükségleteiről való gondoskodást oly módon, hogy az ne szakadjon meg.
57.
E gondoskodás hármas célt követ. Mindenekelőtt lehetővé teszi, hogy tényleges védelmet biztosítsanak a kérelmező számára a befogadó tagállam területén, ezáltal csökkentve a marginalizáció veszélyét, amelynek ki van téve, és a „másodlagos migráció” szándékát. Ezt követően az említett gondoskodás lehetővé teszi a kérelmező számára, lehetővé téve számára, hogy menedékjogát gyakorolja, valamint részt vegyen a kérelmének vizsgálatára irányuló eljárásban az őt a 2011/95 irányelv és a 2013/32 irányelv alapján megillető jogoknak és terhelő kötelezettségeknek megfelelően. Végül ez a gondoskodás azt is lehetővé kell, hogy tegye a befogadó tagállam számára, hogy elvégezze a nemzetközi védelem iránti kérelem gondos vizsgálatát, mivel az elfogadott szankció ellenére továbbra is meg tudja találni a kérelmezőt a különböző idézések és meghallgatások közlése érdekében.
58.
Harmadszor és utolsósorban a Bíróság emlékeztetett arra, hogy a 2013/33 irányelv 23. cikkének (1) bekezdése alapján a tagállamoknak a kiskorúakra vonatkozó rendelkezések átültetése és a szankciók elfogadása során elsődleges szempontként kell figyelembe venniük a gyermek mindenek felett álló érdekét, a Charta 24. cikkének megfelelően, amelyre ezen irányelv (35) preambulumbekezdése utal. A szankció elfogadása során a tagállamnak ily módon figyelembe kell vennie az olyan tényezőket, mint a kiskorú jóléte és szociális fejlődése, különös figyelmet szentelve a kiskorú személyes helyzetének, továbbá mint a biztonsági megfontolások. (
25
) Márpedig nyilvánvaló, hogy valamennyi anyagi befogadási feltétel akár ideiglenes megvonása nem a kiskorú helyzetéhez illeszkedő intézkedés, mivel nem teszi lehetővé, hogy megfeleljenek sajátos szükségleteinek, és nyilvánvalóan veszélyezteti oktatásának és fejlődésének feltételeit.
59.
A jelen ügyben a milánói prefektúra határozatának tanulmányozása alapján úgy értelmezem, hogy ez az intézkedés a problémák halmozódásából eredt, és a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok által már megtett különböző kísérletek ellenére a helyzet alakítása végső eszközének tűnik.
60.
E határozatból ugyanis kitűnik, hogy a felperes által a befogadó állomásán tanúsított súlyosan erőszakos magatartáson túl a felperes két alkalommal is tiltakozott az ellen, hogy szálláshelyén az üres ágyakat két másik nemzetközi védelmet kérelmező használja, és öt alkalommal tagadta meg a vele szemben hozott áthelyezési intézkedéseknek való megfelelést, amely intézkedések egyébként igazodtak a saját és az alapeljárás tényállásának idején kiskorú fiának helyzetéhez. Ezenkívül az említett határozatból kitűnik, hogy bár a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság az áthelyezés felperes általi első két megtagadását követően megindította a befogadás anyagi feltételeinek megvonására irányuló eljárást, lemondott ezen eljárás folytatásáról azzal, hogy hozzájárult ahhoz, hogy a felperes és fia a befogadási karrierjüket abban a központban folytassák, ahol elszállásolják őket.
61.
Márpedig a fent kifejtett okok összessége miatt a tagállam az olyan nemzetközi védelmet kérelmezővel szemben alkalmazható szankciók keretében, aki megtagadja, hogy megfeleljen a családi helyzetéhez egyébként igazodó áthelyezési határozatnak, nem írhat elő olyan szankciót, amely megvonja tőle a befogadás 2013/33 irányelv 2. cikkének f) és g) pontja szerinti anyagi feltételeinek egészét, amennyiben az azzal a hatással járna, hogy e kérelmezőt megfosztanák legalapvetőbb szükségletei kielégítésének lehetőségétől, jelesül attól, hogy szálláshoz, étkezéshez, ruházathoz és tisztálkodási lehetőséghez jusson. Következésképpen e bíróság feladata, hogy olyan más jellegű szankciót határozzon meg, amely tiszteletben tartja az ezen irányelv 20. cikkének (5) és (6) bekezdésében foglalt, a Bíróság által értelmezett követelményeket. Ez többek között azt jelenti, hogy e szankciónak arányosnak kell lennie a kérelmező sajátos helyzetével, tiszteletben kell tartania emberi méltóságát, és lehetővé kell tennie számára az orvosi ellátáshoz való hozzáférést. Az olyan esetben, mint a jelen ügyben, amelyben egyszülős családról van szó, e szankciót ezenkívül az említett irányelv 23. cikkének megfelelően különösen a gyermek mindenek felett álló érdekének, többek között a gyermek sajátos szükségleteinek figyelembevételével kell kiszabni.
V. Végkövetkeztetés
62.
A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Lombardia tartomány közigazgatási bírósága, Olaszország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre a következő választ adja:
1)
A nemzetközi védelmet kérelmezők befogadására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 2013. június 26‑i 2013/33/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 20. cikke (1) bekezdése első albekezdésének a) pontját
a következőképpen kell értelmezni:
a nemzetközi védelmet kérelmező azon magatartása, hogy visszaélésszerűen tartózkodik azon az első befogadó állomáson, ahol őt elhelyezték, és egy másik befogadó állomásra való, a nemzeti befogadási rendszer kapacitásainak kezelése céljából történő átszállítását ismételten és indokolatlanul megtagadja, nem tekinthető „a hatáskörrel rendelkező hatóság által meghatározott tartózkodási hely elhagyásának”, amely esetében a befogadás valamennyi anyagi feltételét megvonhatják.
2)
A 2013/33 irányelv 20. cikkének (4)–(6) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
a nemzetközi védelmet kérelmező azon magatartása, hogy visszaélésszerűen tartózkodik azon az első befogadó állomáson, ahol őt elhelyezték, és egy másik befogadó állomásra való, a nemzeti befogadási rendszer kapacitásainak kezelése céljából történő átszállítását ismételten és indokolatlanul megtagadja, „a befogadó állomások szabályainak súlyos megsértését” valósítja meg, amelyet a tagállam a befogadás valamennyi anyagi feltételének megvonásától eltérő jellegű szankció kiszabásával szankcionálhat.
A tagállam feladata olyan szankció meghatározása, amely arányos e kérelmező sajátos helyzetével, valamint az ügy valamennyi körülményével, és amely minden körülmények között biztosítja a kérelmező emberi méltóságának tiszteletben tartását és az orvosi ellátáshoz való hozzáférését. Ezenkívül a konkrét esetben, amikor egy család az érintett, e szankciót az ezen irányelv 23. cikkében előírt rendelkezéseknek megfelelően különösen a gyermek mindenek felett álló érdekének, többek között a gyermek sajátos szükségleteinek figyelembevételével kell kiszabni.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.
(
2
)	A nemzetközi védelmet kérelmezők befogadására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 2013. június 26‑i 2013/33/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 180., 96. o.).
(
3
)	C‑233/18, a továbbiakban: Haqbin ítélet, EU:C:2019:956.
(
4
)	C‑422/21, a továbbiakban: Ministero dell’Interno (A befogadás anyagi feltételeinek megvonása) ítélet, EU:C:2022:616.
(
5
)	A továbbiakban: Charta.
(
6
)	Az „elhelyezési központ” (franciául: centre d’hébergement) például a 2013/33 irányelv francia és angol nyelvi változatában („accommodation center”) használt fogalmát más nyelvi változatokban – például az olasz („centro di accoglienza”) és a spanyol („centro de acogida”) nyelvi változatban – a „befogadó állomás” fogalma fordítja le.
(
7
)	A nemzetközi védelmet kérelmezők befogadására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 2013. június 26‑i 2013/33/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 180., 60. o.; helyesbítés: HL 2016. L198., 50. o.).
(
8
)	A GURI 2015. szeptember 15‑i 214. száma, 1. o. E törvényerejű rendeletet a decreto‑legge n. 20 – Disposizioni urgenti in materia di flussi di ingresso legale dei lavoratori stranieri e di prevenzione e contrasto all’immigrazione irregolare (a külföldi munkavállalók legális belépésére, valamint az illegális bevándorlás megelőzésére és leküzdésére vonatkozó sürgős rendelkezésekről szóló 20. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet) (a GURI 2023. március 10‑i 59. száma, 1. o.) módosította. E törvényerejű rendeletet módosításokkal törvénnyé alakította a 2023. május 5‑i legge n. 50 (50. sz. törvény; a GURI 2023. május 5‑i 104. száma, 7. o.; a továbbiakban: 142/2015. sz. törvényerejű rendelet).
(
9
)	A továbbiakban: a milánói prefektúra határozata.
(
10
)	Lásd a 2013/33 irányelv 2. cikkének g) pontját.
(
11
)	Lásd: dictionnaire Larousse és dictionnaire de l’Académie française.
(
12
)	Lásd a Cour de cassation (semmítőszék, Franciaország), 3. polgári tanácsának 2009. július 8‑i (08–16.992. sz.) ítéletét.
(
13
)	Megjegyzem, hogy a 142/2015. sz. törvényerejű rendelet 13. cikke kifejezetten előírja a befogadás anyagi feltételeinek e törvényerejű rendelet 23. cikke (1) bekezdése a) pontjának megfelelően történő megvonását „az állomásokól való indokolatlan távollét” esetén.
(
14
)	Lásd e tekintetben a 2013/33 irányelv (25) preambulumbekezdését, valamint a Haqbin ítéletet (44. pont).
(
15
)	A harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült‑ vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 337., 9. o.; helyesbítések: HL 2017. L167., 58. o.; HL 2019. L 19., 20. o.).
(
16
)	Lásd e tekintetben a 2013/33 irányelv 3. cikkének (1) bekezdését.
(
17
)	Lásd például Franciaországban: az arrêté, du 19 juin 2019, relatif au règlement de fonctionnement des centres d’accueil pour demandeurs d’asile (a menedékkérőket befogadó központok működési szabályzatáról szóló, 2019. június 19‑i rendelet [JORF, 2019. június 28., 111. o.]), amely mellékletének 2. cikkében előírja, hogy „[a] menedékkérők befogadó állomásának vezetője bármikor kérheti az Office français de l’immigration et de l’intégration‑tól [francia bevándorlási és integrációs hivatal], hogy szervezze meg az elszállásolt személy más szálláshelyre történő áthelyezését, ha kiszolgáltatott helyzete szükségessé teszi a szükségleteinek megfelelő gondoskodást, vagy ha a befogadó állomás életszabályaihoz való alkalmazkodás nehézségekbe ütközik”.
(
18
)	Lásd az említett irányelv (9), (14) és (22) preambulumbekezdését, valamint 18. cikke (2) bekezdésének a) pontját és 21–25. cikkét.
(
19
)	Mindazonáltal emlékeztetek arra, hogy többek között a 2013/33 irányelv 18. cikke (2) bekezdése a) pontjának és 23. cikkének megfelelően a befogadó állomás vezetőjének a szálláshely másokkal való, a közös elszállásolás során szükségessé vált megosztásának megszervezése során biztosítania kell a családi élet védelmét, figyelemmel különösen a gyermekek sajátos igényeire.
(
20
)	Lásd: Haqbin ítélet (45. és 51. pont).
(
21
)	Lásd: Haqbin ítélet (43., 44. és 52. pont).
(
22
)	Lásd: Haqbin ítélet (46. és 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
23
)	Lásd: Haqbin ítélet (48. pont).
(
24
)	Lásd: Haqbin ítélet (50. pont).
(
25
)	Lásd: Haqbin ítélet (53–55. pont).