62019CC0683
MICHAL BOBEK
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2021. április 15. (
1
)
C‑683/19. sz. ügy
Viesgo Infraestructuras Energéticas, SA
kontra
Administración General del Estado,
Iberdrola SA,
Naturgy Energy Group SA, korábban Gas Natural SDG SA,
EDP España SA,
CIDE, Asociación de Distribuidores de Energía Eléctrica,
Endesa SA,
Agri‑Energía SA,
Navarro Generación SA
(a Tribunal Supremo [legfelsőbb bíróság, Spanyolország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – A villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályok – 2009/72/EK irányelv – Közszolgáltatási kötelezettségek előírása – Szociális kedvezménynek csak bizonyos társaságokat érintő finanszírozása – Az átláthatóság és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának követelménye”
I. Bevezetés
1.
A felperesek a spanyol villamosenergia‑piacon tevékenységet végző társaságok. A felpereseknek hozzá kellett járulniuk egy, a Spanyolországban védelemre szoruló fogyasztóknak szóló szociális jóléti intézkedés finanszírozásához. A spanyol jogalkotó ezt a kötelezettséget a 2009/72/EK irányelv (
2
) 3. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „közszolgáltatási kötelezettségnek” minősítette. Az egyik felperes a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság, Spanyolország; a továbbiakban: legfelsőbb bíróság) előtt vitatta e finanszírozási kötelezettség összeegyeztethetőségét az uniós joggal.
2.
E bíróság helyt adott a felperes keresetének. A legfelsőbb bíróság álláspontja szerint a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésének szerinti összeegyeztethetőségi követelmények „acte clairnek” minősülnek, ami azt jelentette, hogy nem volt szükség előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésére. Az alkotmányos jogok védelmére vonatkozó jogorvoslati eljárásban azonban a Tribunal Constitucional (alkotmánybíróság, Spanyolország; a továbbiakban: alkotmánybíróság) hatályon kívül helyezte ezt az ítéletet. Úgy ítélte meg, hogy a legfelsőbb bíróság tévesen állapította meg az „acte clair” fennállását, ily módon megsértette az Administración General del Estado (spanyol államigazgatás) alkotmányos jogait annyiban, amennyiben a nemzeti jogot az uniós joggal összeegyeztethetetlennek nyilvánította úgy, hogy nem fordult a Bírósághoz előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel.
3.
Ezen ítéletet követően a legfelsőbb bíróság a jelen kérelemmel fordult a Bírósághoz annak érdekében, hogy választ kapjon arra a kérdésre, összeegyeztethető‑e a felperesekre rótt finanszírozási kötelezettség a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésével.
II. Jogi háttér
A. Az uniós jog
4.
A 2009/72 irányelv a villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályok továbbfejlesztése céljából a 2003/54/EK irányelv (
3
) helyébe lépett. A 2009/72 irányelv (50) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„A közszolgáltatási követelményeket, ideértve az univerzális [helyesen: egyetemes] szolgáltatással kapcsolatos követelményeket is, és a belőlük eredő közös minimális normákat tovább kell szilárdítani, hogy minden fogyasztó – különösen a védelemre szorulók – biztosan részesüljön a verseny előnyeiből és a tisztességes árakból. A közszolgáltatási követelményeket nemzeti alapon kell meghatározni, a nemzeti körülmények figyelembevételével; ugyanakkor a tagállamoknak tiszteletben kell tartaniuk a közösségi jogot. Az uniós polgárok és – amennyiben a tagállamok ezt szükségesnek tartják – a kisvállalkozások számára közszolgáltatási garanciákat kell nyújtani, különösen az ellátás biztonsága és az észszerű díjak tekintetében. […]”
5.
A 2009/72 irányelv 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Ezen irányelv alkalmazásában következő fogalommeghatározások alkalmazandók:
[…]
21.
»vertikálisan integrált vállalkozás«: olyan villamosenergia‑ipari vállalkozás vagy olyan villamosenergia‑ipari vállalkozások csoportja, amelyek ellenőrzésére közvetlenül vagy közvetve ugyanazon személy vagy személyek jogosultak, és ahol a vállalkozás vagy vállalkozáscsoport az átvitel és az elosztás közül legalább az egyik feladatot, és a villamosenergia‑termelés vagy ‑ellátás közül is legalább az egyik feladatot ellátja;
[…]”
6.
A 2009/72 irányelv 3. cikke a „közszolgáltatási kötelezettségekre” és a fogyasztóvédelemre vonatkozik. E cikk (2) és (6) bekezdése értelmében:
„(2)   A Szerződés vonatkozó rendelkezéseinek – különös tekintettel annak 86. cikkére – teljes tiszteletben tartásával a tagállamok a villamosenergia‑ágazatban működő vállalkozások számára általános gazdasági érdekből előírhatnak olyan közszolgáltatási kötelezettségeket, amelyek a biztonságra‑ az ellátás biztonságát is beleértve‑, az ellátás folyamatosságára, minőségére és árára, valamint a környezetvédelemre – beleértve az energiahatékonyságot, a megújuló forrásokból származó energiákat és az éghajlat védelmét – vonatkoznak. Ezeket a kötelezettségeket világosan meg kell határozni, azoknak átláthatónak, megkülönböztetéstől mentesnek [helyesen: hátrányos megkülönböztetéstől mentesnek] és ellenőrizhetőnek kell lenniük, továbbá a közösségi villamosenergia‑ipari vállalkozások számára garantálniuk kell, hogy a nemzeti fogyasztókhoz egyenlő módon hozzáférjenek. […]
[…]
(6)   Amennyiben egy tagállam pénzügyi ellentételezést, egyéb ellentételezést és kizárólagos jogokat nyújt a (2) és (3) bekezdésben meghatározott kötelezettségek teljesítéséért, ezt megkülönböztetéstől mentesen és átlátható módon kell tennie.”
B. A spanyol jog
7.
A Ley 24/2013, de 26 de diciembre, del Sector Eléctrico (a villamosenergia‑ágazatról szóló, 2013. december 26‑i 24. sz. törvény; a továbbiakban: 24/2013. sz. törvény) „védelemre szoruló fogyasztók” címet viselő 45. cikkének releváns része a következőképpen szól:
„2.   A szociális kedvezmény azoknak a védelemre szoruló fogyasztóknak jár, akik rendelkeznek a minisztertanács királyi rendeletében meghatározott szociális, fogyasztási és vásárlóerővel kapcsolatos jellemzőkkel. […]
[…]
3.   A szociális kedvezmény a kisfogyasztóknak szánt, szabadon meghatározott ár és a »végső menedékes tarifaként« hivatkozott alapár közötti különbözet, és azt az adott referenciaszolgáltató érvényesíteni köteles a szociális kedvezményben részesülő fogyasztóknak kiállított számlákban.
[…]
4.   A szociális kedvezmény nyújtása a [2009/72] irányelv értelmében vett közszolgáltatási kötelezettségnek minősül, és azt a vállalkozáscsoportok anyavállalatai, vagy adott esetben olyan vállalkozások vállalják, amelyek egyszerre végeznek villamosenergia‑termelést, ‑elosztást és kiskereskedelmet.
A finanszírozásra szánt összegek elosztási arányát az egyes vállalkozáscsoportok tekintetében úgy kell kiszámolni, mint két olyan tényező közötti viszonyt, amelyek közül az egyik tényező az elosztóvállalkozások elosztóhálózatához kapcsolt fogyasztási helyek éves átlagszámának, valamint a csoporthoz tartozó kereskedővállalkozások ügyfelei számának összege, a másik tényező pedig az összes olyan vállalkozáscsoport összes fogyasztási helye és ügyfele összegének éves átlagértékével egyezik meg, amely csoportokat az elosztás szempontjából figyelembe kell venni.
Az elosztási arányt a rendeletben meghatározott eljárás és feltételek szerint évente a Comisión Nacional de los Mercados y la Competencia [nemzeti piac‑ és versenyfelügyeleti bizottság, Spanyolország] állapítja meg. […]
[…]
Mindenesetre az egyes szóban forgó vállalkozásokat terhelő hozzájárulásokat az azok kezeléséért felelős közigazgatási szerv által e célból létrehozott betéti számlára kell befizetni.”
8.
A Real Decreto‑ley 9/2013, de 12 de julio, por el que se adoptan medidas urgentes para garantizar la estabilidad financiera del sistema eléctrico (a villamosenergia‑rendszer pénzügyi stabilitásának biztosítását szolgáló sürgős intézkedések elfogadásáról szóló, 2013. július 12‑i 9. sz. királyi törvényrendelet, a továbbiakban: 9/2013. sz. királyi törvényrendelet) V. preambulumbekezdése a releváns részében a következőképpen szól:
„E királyi törvényrendelet módosítja továbbá a szociális kedvezmény költségei viselésének módjára irányadó rendszert.
[…]
Ennek alapján, valamint a rendszer költségei szükségszerű és sürgős csökkentéséhez való hozzájárulás érdekében szükségesnek tűnik az […] IET/843/2012. sz. rendelettel bevezetett költségmegosztási rendszert módosítani annak előírásával, hogy közszolgáltatási kötelezettség keretében a szociális kedvezmény költségét a villamosenergia‑termeléssel, ‑elosztással és kiskereskedelemmel foglalkozó, vertikálisan integrált csoportokat képező vállalkozások vagy vállalkozáscsoportok anyavállalatai viselik.
E követelménynek az anyavállalatok vonatkozásában történő előírása még közvetetten is lehetővé teszi a tehernek a villamosenergia‑ágazat fő kereskedelmi tevékenységei közötti megosztását. Az átviteli tevékenységekre tehát nem vonatkozik az említett megosztás, de ez a kivétel indokoltnak tekintendő amiatt, hogy törvényi monopólium alapján és kizárólagossági megállapodás keretében végzett szabályozott tevékenységről van szó, azzal, hogy egyetlen szállítóvállalkozás a fent említett vállalkozásokkal vagy vállalkozáscsoportokkal ellentétben nem háríthat át a piacra semmilyen olyan költséget, amelyet e tekintetben viselnie kellene, mivel ezzel végső soron a szóban forgó módosítás célja hiúsulna meg.”
9.
A Real Decreto 968/2014, de 21 de noviembre, por el que se desarrolla la metodología para la fijación de los porcentajes de reparto de las cantidades a financiar relativas al bono social (a szociális kedvezménnyel kapcsolatos finanszírozási összegek elosztási arányának meghatározására irányuló módszer megállapításáról szóló, 2014. november 21‑i 968. sz. királyi törvényrendelet; a továbbiakban: 968/2014. sz. királyi törvényrendelet) 2. és 3. cikke megállapítja a 24/2013. sz. törvény 45. cikkének (4) bekezdésében előírt szociális kedvezmény finanszírozásával kapcsolatos részletszabályokat.
III. A tényállás, a nemzeti eljárás és a feltett kérdések
10.
A Real Decreto‑ley 6/2009 (a továbbiakban: 6/2009. sz. királyi törvényrendelet) olyan mechanizmust vezetett be, amelynek célja, hogy bizonyos szociális, fogyasztási és vásárlóerővel kapcsolatos jellemzőkkel rendelkező egyes fogyasztók (a továbbiakban: védelemre szoruló fogyasztók) számára kedvezményt biztosítsanak a villamos energia spanyolországi árából. Ennek megfelelően a kedvezményre jogosult fogyasztók esetében a villamos energia ára automatikusan csökken (a továbbiakban: szociális kedvezmény), amely csökkentést a végső menedékes kereskedő az említett fogyasztók villamosenergia‑számlájában közvetlenül érvényesít. (
4
) E kereskedők tehát a kedvezményre jogosult fogyasztókkal szemben a villamos energia piaci áránál alacsonyabb árat számoljanak fel. (
5
)
11.
A 6/2009. sz. királyi törvényrendelet alapján e rendszert eredetileg úgy finanszírozták, hogy adót vetettek ki minden olyan vállalkozásra, amely villamosenergia‑termelő létesítményekkel rendelkezett. A legfelsőbb bíróság azonban 2012. február 7‑én hatályon kívül helyezte a 6/2009. sz. királyi törvényrendeletet a finanszírozási rendszer 2009/72 irányelvvel való összeegyeztethetetlensége miatt (a továbbiakban: 2012. évi ítélet). (
6
) Az alkotmánybíróság az ezen ítélet ellen az alkotmányos jogok védelme céljából elé terjesztett panaszt („recurso de amparo”) elfogadhatatlannak nyilvánította.
12.
A spanyol jogalkotó a legfelsőbb bíróság 2012. évi ítéletének figyelembevétele és a 6/2009. sz. királyi törvényrendelet felváltása céljából elfogadta a 9/2013. sz. királyi törvényrendeletet. E törvény többek között rögzíti, hogy a legfelsőbb bíróság nem határozta meg a szociális kedvezmény költségei megosztásának pontos módszerét, így lehetővé tette a spanyol államigazgatás számára, hogy az általa legmegfelelőbbnek ítélt rendszert válassza. Így a szociális kedvezményből eredő költségek viselésére vonatkozó kötelezettség „olyan vállalkozáscsoportok anyavállalatai[t], vagy adott esetben olyan vállalkozások[at] [terhel], amelyek egyszerre végeznek villamosenergia‑termelést, ‑elosztást és kiskereskedelmet”.
13.
2013. december 26‑án elfogadták a 24/2013. sz. törvényt. E törvény 45. cikkének (3) bekezdése úgy szól, hogy a szociális kedvezményt a szociális kedvezményre jogosult, védelemre szoruló fogyasztóknak kiszámlázott ár és a villamos energia spanyol villamosenergia‑piaci alapára közötti különbözete képezi. Ezt követően e törvény 45. cikkének (4) bekezdése a szociális kedvezményt „közszolgáltatási kötelezettségnek” minősíti. Emellett úgy szól, hogy a szociális kedvezmény finanszírozása „vállalkozáscsoportok anyavállalatai[t], vagy adott esetben olyan vállalkozások[at] [terhel], amelyek egyszerre végeznek villamosenergia‑termelést, ‑elosztást és kiskereskedelmet” (a továbbiakban: kötelező hozzájárulás).
14.
2014. november 21‑én a 24/2013. sz. törvény végrehajtása céljából elfogadták a 968/2014. sz. királyi törvényrendeletet. Az említett királyi törvényrendelet meghatározza a rendszer finanszírozására szánt összegek elosztási arányát.
15.
Az Orden IET/350/2014, de 7 de marzo, por la que se fijan los porcentajes de reparto de las cantidades a financiar relativas al bono social correspondientes a 2014 (a 2014. évi szociális kedvezmény finanszírozási összegeire vonatkozó elosztási arány meghatározásáról szóló, 2014. március 7‑i IET/350/2014. sz. rendelet; a továbbiakban: IET/350/2014. sz. rendelet) meghatározza a kötelező hozzájárulással érintett jogalanyokat, és megállapítja a rendszer egésze keretében finanszírozandó összegek elosztási arányát a 2014. évre vonatkozóan. (
7
)
16.
Az IET/350/2014. sz. rendelet alapján a következő négy társaság fedezi a szociális kedvezmény 96,64131%‑át: az Endesa SA (a továbbiakban: Endesa) (41,612696%), az Iberdrola SA (a továbbiakban. Iberdrola) (38,474516%), a Gas Natural SDG SA (14,185142%) és az E.ON España SLU (későbbi Viesgo Infraestructuras Energéticas SL; a továbbiakban: Viesgo) (2,368956%). Ezzel szemben az említett rendelet szerint 23 másik vállalat esetében jelentősen csökkentett, 1% alatti együttható alkalmazandó. Az összegeket évente a nemzeti piac‑ és versenyfelügyeleti bizottság állapítja meg, és azokat külön az erre a célra megjelölt betéti számlára kell befizetni. A nemzeti piac‑ és versenyfelügyeleti bizottság feladata továbbá a szóban forgó kifizetéseknek az érintett vállalkozásokkal való elszámolása, és az érintett végső menedékes kereskedő által a védelemre szoruló fogyasztók részére biztosított szociális kedvezménynek megfelelő összeg e vállalkozások részére történő átutalása.
17.
2014. december 18‑án az E.ON España SLU (később Viesgo) közigazgatási keresettel támadta meg a 968/2014. sz. királyi törvényrendeletet a kérdést előterjesztő bíróságnál. Arra hivatkozott, hogy a szociális kedvezmény finanszírozásának a 24/2013. sz. törvény 45. cikkének a 968/2014. sz. királyi törvényrendelet 2. és 3. cikkével végrehajtott 4. bekezdésében előírt feltételei összeegyeztethetetlenek a 2009/72 irányelvvel.
18.
A legfelsőbb bíróság 2016. október 24‑i ítéletével helyt adott e keresetnek. A 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésével való összeegyeztethetetlenség miatt megsemmisítette a 968/2014. sz. királyi törvényrendelet 2. és 3. cikkét. E bíróság kifejti, hogy a Bíróság Federutility és társai ítélete (
8
) és ANODE ítélete (
9
) alapján jutott erre a következtetésre.
19.
A spanyol államigazgatás alkotmányos jogok védelmére irányuló jogorvoslatot („recurso de amparo”) terjesztett az alkotmánybíróság elé. Az alkotmánybíróság 2019. március 26‑i ítéletével helyt adott a spanyol államigazgatás alkotmányjogi panaszának. Úgy ítélte meg, hogy a legfelsőbb bíróság megsértette a spanyol alkotmány 24. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „valamennyi garanciával való eljáráshoz” való jogot, mivel anélkül nyilvánította a nemzeti jogot az uniós joggal összeegyeztethetetlennek, hogy azt megelőzően előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel a Bírósághoz fordult volna.
20.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat alapján az alkotmánybíróság többek között úgy ítélte meg, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által a 2009/72 irányelvvel való összeegyeztethetetlenség megállapítása céljából hivatkozott ítélkezési gyakorlat nem minősül „acte clairnek” az előtte folyamatban lévő jogvitával kapcsolatban. A legfelsőbb bíróság ezen okok miatt nem mentesült az előzetes döntéshozatalra utalás kötelezettsége alól, így a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni, és az ítélet meghozatala előtt fennálló helyzetet helyre kell állítani.
21.
A legfelsőbb bíróság e ténybeli és jogi háttér alapján úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
A Bíróság által meghatározott ítélkezési gyakorlat – többek között a 2010. április 20‑i Federutility ítélete (C‑265/08) és a 2016. szeptember 7‑i ANODE‑ítélete (C‑121/15) – alapján összeegyeztethető‑e a [2009/72] irányelv 3. cikkének (2) bekezdése szerinti követelményekkel az olyan nemzeti szabályozás – mint amelyet a [24/2013. sz. törvény] 45. cikkének (4) bekezdésében meghatároz, és amelynek végrehajtási rendelkezéseit később a [968/2014. sz. királyi törvényrendelet] 2. és 3. cikke állapította meg –, amelyben a szociális kedvezmény finanszírozását a villamosenergia‑rendszer meghatározott szereplőire hárítják – az olyan társaságcsoportok vagy adott esetben, társaságok anyavállalataira, amelyek egyszerre végeznek villamosenergia‑termelési, ‑elosztási és ‑kereskedési tevékenységet –, ha e jogalanyok közül néhány igen csekély súllyal bír az ágazat egészében, ezzel szemben e teher alól mentesülnek egyéb olyan vállalkozások vagy vállalkozáscsoportok, amelyek a hivatkozott költség viselése szempontjából jobb helyzetben lehetnek, akár az üzleti forgalmuk, vagy valamelyik tevékenységi ágazatban betöltött viszonylagos jelentőségük miatt, akár azáltal, hogy egyidejűleg és integrált módon végzik a hivatkozott két tevékenységet?
2)
Összeegyeztethető‑e a [2009/72] irányelv hivatkozott 3. cikkének (2) bekezdésében előírt arányossági követelménnyel az olyan nemzeti szabályozás, amelyből az következik, hogy a szociális kedvezmény finanszírozási kötelezettségét nem kivételes jelleggel írják elő, és nem is korlátozott időbeli hatállyal, hanem határozatlan időtartamra, és visszatérítés, illetve bármilyen kompenzációs intézkedés nélkül?”
22.
Írásbeli észrevételeket az Agri‑Energía és társai (a továbbiakban: Agri‑Energía), az EDP España, az Endesa, az Iberdrola, a Naturgy Energy Group (a továbbiakban: Naturgy), a Viesgo, a spanyol kormány, valamint az Európai Bizottság nyújtott be. E felek a Bíróság írásbeli kérdéseire is válaszoltak.
IV. Elemzés
23.
A jelen indítvány felépítése a következő. Először az érintett felek által felvetett elfogadhatósági kérdésekkel foglalkozom (A). Ezt követően az érdemi elemzésemet először is azzal fogom kezdeni, hogy pontosan mit takar a „közszolgáltatási kötelezettség” (B.1). Ezt követően megvizsgálom, hogy e „közszolgáltatási kötelezettség” a 2009/72 irányelv 3. cikke (2) bekezdésének hatálya alá tartozik‑e, és hogy az összeegyeztethető‑e az e rendelkezésben szereplő feltételekkel (B.2). Végül megvizsgálom a kérdést előterjesztő bíróság által feltett második kérdést, amely a „közszolgáltatási kötelezettség” arányosságára és a közszolgáltatásra kötelezett esetleges ellentételezésének kötelezettségére (B.3) vonatkozik.
A. Elfogadhatóság
24.
A Viesgo, az Iberdrola és az Endesa az elfogadhatóságra vonatkozóan két érvelést hoznak fel.
25.
Először is azzal érvelnek, hogy a kérdést előterjesztő bíróság – vagyis az a legfelsőbb bíróság, amely hatáskörrel rendelkezik annak elbírálására, hogy szükséges‑e előzetes döntéshozatal iránti kérelmet előterjeszteni a 968/2014. sz. királyi törvényrendelet 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésével való összeegyeztethetőségének elbírálása céljából – úgy ítélte meg, hogy az „acte clair” tana alapján mentesül az előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésének kötelezettsége alól. Mivel egyedül e bíróság köteles biztosítani az uniós jog tényleges érvényesülését, az alkotmánybíróság nem rendelkezik hatáskörrel e határozat felülvizsgálatára, és a kérdést előterjesztő bíróság helyett nem értékelheti az „acte clair” fennállásának kérdését.
26.
Másodszor, az alkotmánybíróság azon ítélkezési gyakorlata, amely szerint minden spanyol bíróságnak előzetes döntéshozatal iránti kérelmet kell előterjesztenie minden olyan esetben, amelyben valamely nemzeti jogszabályt az uniós joggal összeegyeztethetetlennek tekintenek, (
10
) megfosztja a végső fokon eljáró bíróságokat az előzetes döntéshozatalra utalás szükségességének értékelésére vonatkozó jogkörétől. A kérdést előterjesztő bíróság és a felek kifejtik, hogy ez az ítélkezési gyakorlat eredményfüggő abban az értelemben, hogy hasonló kötelezettség nem állna fenn, ha a nemzeti bíróság valamely nemzeti jogszabálynak az uniós joggal való összeegyeztethetőségét állapítaná meg.
27.
Következésképpen, mivel a jelen ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztését az uniós jog elsőbbségét és tényleges érvényesülését aláásó nemzeti eljárás és ítélkezési gyakorlat indokolja, a Bíróságnak meg kell állapítania, hogy nem rendelkezik hatáskörrel a feltett kérdések elbírálására. Másodlagosan a kérelmet mint elfogadhatatlant el kell utasítania.
28.
Álláspontom szerint a jelen ügy nem elfogadhatatlan, és nem is esik kívül a Bíróság hatáskörén.
29.
Először is, a nemzeti bíróság által az uniós jog értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell. (
11
) Kizárólag a kérdést előterjesztő bíróság feladata azon ténybeli és szabályozási háttér meghatározása, amelynek alapján iránymutatást kér a Bíróságtól. (
12
) Ugyanez vonatkozik arra az esetre is, amelyben a nemzeti bíróság előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésére vonatkozó mérlegelési mozgásterét a nemzeti jog valamilyen módon korlátozza. A kérdést előterjesztő bíróság az ilyen helyzetekben továbbra is előjoggal rendelkezik a felteendő kérdések megfogalmazására, a nemzeti jog és eljárás bemutatására, valamint a Bíróság elé terjesztett ügy terjedelmének tényleges meghatározására. Egyébiránt a kérdést előterjesztő bíróság továbbra is felel az ezt követően meghozott bírósági határozatért. Következésképpen, amennyiben a feltett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság – főszabály szerint – köteles határozatot hozni. (
13
)
30.
Másodszor, a jelen ügy tárgya egyértelműen a kérdést előterjesztő bíróság előtt ténylegesen folyamatban lévő jogvitával kapcsolatos. E bíróság kifejti, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztése szükséges a jogvita elbírálásához. Megjegyzi, hogy nézetkülönbség áll fenn közte és egy felsőbb szintű bíróság között az „acte clair” fennállását illetően, amennyiben az a hátrányos megkülönböztetés tilalmának 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében szereplő követelményével kapcsolatos. Ellentétben például a konstruált esetekkel, a Bíróságnak feltett kérdések elbírálása valóban szükséges ahhoz, hogy a kérdést előterjesztő bíróság elbírálja az ügyet. (
14
)
31.
Harmadszor, még ha a kérdést előterjesztő bíróság által az értelmezésében hivatkozott ítélkezési gyakorlat valóban „acte clairnek” is minősül (ami korántsem magától értetődő, mivel a kérdést előterjesztő bíróság és az alkotmánybíróság nem értenek egyet ezen ítélkezési gyakorlat alkalmazhatóságát illetően), ez nem változtat azon, hogy az „acte clair” CILFIT ítélet (
15
) értelmében vett, előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség alóli kivételként történő esetleges megállapítása nem érinti az előterjesztett kérdés(ek) elfogadhatóságát. Kétségtelen, hogy az „acte clair” megállapítása az ügyet az EUMSZ 267. cikk értelmében „szükségtelenné” teheti. Mindazonáltal még az ilyen ügy is nyilvánvalóan elfogadható, ha azt e Bíróság elé terjesztik. A Bíróság legfeljebb az eljárási szabályzatának 99. cikke szerinti indokolt végzéssel bírálhatja el az így elé terjesztett ügyet.
32.
Röviden, a jelen ügy elfogadható. Ezenkívül a jogvita tárgya nyilvánvalóan a Bíróság EUMSZ 267. cikk alapján fennálló hatáskörébe tartozik.
33.
Ennek tisztázását követően mindazonáltal egyetértek azzal, hogy ha az uniós jogból eredő és általa önállóan meghatározott, előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettséget a kérdést előterjesztő bíróság által javasolt és a felek által tovább részletezett módon „kiigazítani” vagy inkább aszimmetrikusan „korlátozni” kell, ez uniós jogkérdést vethet fel, ami azonban nem szükségszerűen elfogadhatósági kérdés. Mivel azonban a kérdést előterjesztő bíróság ezzel kapcsolatban semmilyen kérdést nem fogalmazott meg, pusztán a következő általános megállapításokat teszem.
34.
Először is, nyilvánvalóan nem ellentétes az uniós joggal az, ha valamely felsőbb szintű nemzeti bíróság vagy alkotmánybíróság úgy dönt, szankcionálja az előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésére vonatkozó, az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése szerinti kötelezettség megszegését. Ugyanis több nemzeti rendszer, különösen azok, amelyekben a végső fokon eljáró nemzeti bíróságok határozataninak alkotmányossága egyedileg felülvizsgálható, (
16
) ellenőrzi az előzetes döntéshozatalra utalás kötelezettségének a végső fokon eljáró nemzeti bíróságok részéről történő teljesítését. (
17
)
35.
Másodszor, a felsőbb szintű bíróságok vagy alkotmánybíróságok ilyen bevonása természetszerűleg és elkerülhetetlenül azzal a hatással járhat, hogy megfosztja a mérlegelési mozgásterétől (annak egy részétől) azokat a bíróságokat, amelyek határozata felülvizsgálat tárgyát képezheti. Ez a hatás ugyanakkor az egyedi határozatok felülvizsgálatának valamennyi formájában benne rejlik. Kétségtelen, hogy a Bíróság megállapította, hogy az alkotmányos, jogalkotási, közigazgatási vagy bírósági gyakorlat, köztük az előzetes döntéshozatalra utalás szükségességét elutasító határozatok ellen benyújtott jogorvoslatokkal kapcsolatos gyakorlat sem foszthatja meg a bíróságot attól a jogkörétől, hogy előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesszen elő. (
18
) A Bíróság még azt is megállapította, hogy az alsóbb szintű bíróság jogosult arra, hogy figyelmen kívül hagyja valamely felsőbb szintű bíróság jogi álláspontját, ha azt az uniós joggal összeegyeztethetetlennek tartja. (
19
)
36.
Mindazonáltal az ezen ítélkezési gyakorlat alapjául szolgáló indokolás annak elkerülésére irányul, hogy a felsőbb szintű bíróságok a saját jogrendszerükben megakadályozhassák az alsóbb szintű bíróságokat abban, hogy előzetes döntéshozatali eljárás keretében közvetlenül a Bírósághoz fordulhassanak, ami nyilvánvalóan ellentétes lenne az EUMSZ 267. cikk második bekezdésével. (
20
) Álláspontom szerint a Bíróság ezen ítélkezési gyakorlatban soha nem kívánt általános és egyszerű „figyelmen kívül hagyási engedélyt” biztosítani a nemzeti bíróságok számára, ami inkább emlékeztetne egy gyenge James Bond film jelmondatra, mintsem valamely racionálisan szervezett igazságszolgáltatási rendszerre. Éppen ellenkezőleg, az említett ítélkezési gyakorlat (korlátozott és mérlegelhető) „egyet nem értési engedélyt”, sőt „eltérési engedélyt” biztosít az olyan konkrét esetekben, amelyekben ez kellően indokolt és alátámasztott. Az aranyszabály tehát az, hogy a vélhetően összeegyeztethetetlen határozat alkalmazását
indokolni kell. (
21
)
37.
Harmadszor, az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség esetleges nemzeti végrehajtásának mindazonáltal tiszteletben kell tartania magának az EUMSZ 267. cikknek a Bíróság ítélkezési gyakorlatában meghatározott jellegét és hatályát. (
22
) Természetesen a nemzeti jog konkrétan eljárási szempontból „kiegészítheti” azt, amit az uniós jog általánosabb jelleggel rögzít. A kiindulási pont ugyanakkor az, hogy ha valamely tagállam úgy dönt, hogy az előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség megfelelő alkalmazásának biztosítása érdekében végrehajtási kritériumokat határoz meg, nem módosíthatja (egyoldalúan) magának az EUMSZ 267. cikkből eredő kötelezettségnek a terjedelmét, mivel ellenkező esetben aláásná az egységesség és a jogbiztonság szintén e rendelkezésből eredő követelményét. (
23
)
38.
Negyedszer, a CILFIT‑kritériumok megvalósíthatóságával kapcsolatban, különösen az uniós jog nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő ügyben történő helyes értelmezésével kapcsolatos észszerű kétség fennállására vonatkozóan (
24
) bármilyen fenntartásokat is fogalmazzanak meg, eléggé egyértelmű, hogy e kritériumok az uniós jog értelmezésével kapcsolatos valamennyi kérdésre vonatkoznak. E kritériumok tehát nemcsak „kérdéstől függőek” vagy „tárgytól függőek”, hanem teljesen „eredményfüggetlenek”. Az „acte clair” ugyanis nem válik egyértelműbbé attól függően, hogy az az összeegyeztethetetlenség vagy az összeegyeztethetőség nemzeti bíróság általi megállapítását eredményezi‑e. Ezen értékelés következménye teljesen irreleváns az „acte clair” fennállása szempontjából.
39.
Ezenkívül az uniós bírósági rendszer egyértelműen és állandó jelleggel felhatalmazza a nemzeti bíróságokat arra, hogy maguk határozzanak a nemzeti jog uniós joggal való összeegyeztethetőségéről vagy összeegyeztethetetlenségéről. (
25
) Ez az uniós jog által a tagállamok valamennyi bíróságának biztosított felhatalmazás részét képezi. Amennyiben e bíróságok úgy ítélik meg, hogy az EUMSZ 267. cikk második bekezdése alapján egy adott uniós jogkérdésben nincs szükségük a Bíróság segítségére, vagy ha álláspontjuk szerint az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése értelmében nem kötelesek e segítséget kérni, nem kell előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel fordulniuk a Bírósághoz. Az ezzel ellentétes állítás ugyanis nem pusztán az uniós jog által előírt, előzetes döntéshozatalra utalási kötelezettség köre önálló tartalmának mondhatna ellent, hanem lehetetlenné tenné a nemzeti bíróságok uniós jog nemzeti szinten történő alkalmazásával és tiszteletben tartásával kapcsolatos független felhatalmazásának gyakorlását. (
26
)
40.
Végül ötödször, ha a rendkívüli jogorvoslat tárgyában eljáró felsőbb szintű nemzeti bíróság vagy alkotmánybíróság megkezdi annak vizsgálatát, hogy a végső fokon eljáró bíróság helyesen alkalmazta‑e az „acte clairt” illetően a CILFIT‑ítéletben rögzített kivételt, meglehetősen valószínű, hogy e felülvizsgálatot végző bíróság maga is értelmezi az uniós jogot. (
27
) Ez, a felülvizsgálatot végző bíróság azonban ekkor az EUMSZ 267. cikk értelmében vett „bírósággá” válik. Ezenkívül, mivel a felülvizsgálatot végző bíróság természetéből fakadóan az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése szerinti bíróságnak minősül, (
28
) megörökli az ezen minőségből eredő valamennyi kötelezettséget és feladatot, beleértve adott esetben azt a kötelezettséget is, hogy maga terjesszen elő előzetes döntéshozatal iránti kérelmet.
B. Az ügy érdeméről
1.
Pontosan mit takar a szóban forgó „közszolgáltatási kötelezettség”?
41.
Az ügy irataiban szereplő magyarázat alapján úgy értem, hogy a spanyol jogalkotó által bevezetett rendszer a következőképpen működik. A végső menedékes kereskedők fix összegű kedvezményt érvényesítenek közvetlenül bizonyos védelemre szoruló fogyasztók villamosenergia‑számlájában. Ez a „szociális kedvezmény”. E rendszer költségeit aztán több, a spanyolországi villamosenergia‑piacon működő vállalkozás (köztük a végső menedékes kereskedők anyavállalata) viseli. Ez a „kötelező hozzájárulás”.
42.
Bár úgy tűnt, hogy az eredeti szóbeli észrevételek egymásnak ellent mondanak, a Bíróság írásbeli kérdésére adott válaszában valamennyi fél arra az álláspontra helyezkedik, hogy egyetlen „közszolgáltatási kötelezettség” áll fenn. A 24/2013. sz. törvény 45. cikkének (4) bekezdésében előírt e kötelezettség két alkotóelemből áll: i. a szociális kedvezményből és ii. a kötelező hozzájárulásból. Másképpen fogalmazva, a szóban forgó „közszolgáltatási kötelezettség” két elemből álló „csomag”.
43.
E „csomagra” két módon lehet tekinteni. Vagy elfogadjuk a jogalkotó általi meghatározást (még akkor is, ha ez egy csomagon belül több „közszolgáltatási kötelezettséget” foglal magában), vagy alkotóelemeire bontjuk a megjelölt „csomagot”, és ezen alkotóelemek összeegyeztethetőségét egymástól függetlenül értékeljük. Bármi is legyen e kérdés alkalmazott megközelítése, bizonyos fokú ellenőrzést kell gyakorolni, hogy a megjelölt „közszolgáltatási kötelezettség” ne álljon több olyan önálló intézkedésből, amelyek csak érintőlegesen kapcsolódnak ugyanahhoz a kérdéshez.
44.
Nem pusztán a tagállamok mérlegelési mozgásterének ellenőrzéséről van szó. Ugyanis aligha szükséges hangsúlyozni, hogy bizonyos korlátok vonatkoznak arra, hogy valamely tagállam miként határozhatja meg az uniós jogban meghatározott „közszolgáltatási kötelezettség” önálló fogalmának terjedelmét. Egy igen gyakorlati indok is emellett szól: amint azt a jelen indítványban majd tovább részletezem, értelemszerűen egy kissé nehézkessé válik az egyetlen „közszolgáltatási kötelezettség” több különböző eleme 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében szereplő követelményekkel való összeegyeztethetőségét értékelni. A „teljes egész” mely részét kell az arányosság mércéje alapján értékelni? Mely részt kell a nemzeti hatóságoknak rendszeresen felülvizsgálniuk? Melyik részt illetően kell adott esetben ellentételezést fizetni?
45.
Az e kérdések megválaszolásának nehézsége is oka lehet annak, hogy a „csomagba foglalt” közszolgáltatási kötelezettségek a mai napig csak egyszer fordultak elő a Bíróság ítélkezési gyakorlatában. Az Оvergas Mrezhi és Balgarska gazova asotsiatsia ügyben a Bíróság előtti ügy bizonyos, a bulgáriai földgázellátás biztonságának és folyamatosságának biztosítását célzó földgáztárolási kötelezettséggel volt kapcsolatos, amely kötelezettség teljesítésének költségét e gáz árának a kormány által meghatározott módszer szerinti meghatározásával áthárították a fogyasztókra. (
29
) Ezzel szemben a Bíróságnak a jóval elterjedtebb „egyszerű”„közszolgáltatási kötelezettségre” vonatkozó „klasszikus” ítélkezési gyakorlatában szerepeltek Nápoly megyében nyújtott egyes helyi tömegközlekedési szolgáltatások; (
30
) Málta és Gozo szigetei között nyújtott bizonyos tengeri fuvarozási szolgáltatások; (
31
) Lisszabon városában autóbuszok, elektromos járművek és mechanikus felvonók segítségével megvalósuló tömegközlekedési szolgáltatások; (
32
) valamint bizonyos olaszországi villamosenergia‑teherelosztási szolgáltatások. (
33
)
46.
Úgy tűnik, a Bíróság a jelen ügyben két olyan elemből álló „közszolgáltatási kötelezettséggel” szembesül, amely elemek bár funkcionálisan ugyanahhoz a kérdéshez kapcsolódhatnak, céljaikat és eszközeiket illetően teljes egészében eltérők.
47.
Egyrészt a szociális kedvezményről van szó, amelynek célja, hogy Spanyolországban egyes védelemre szoruló fogyasztóknak segítséget biztosítson az villamosenergia‑számlájuk viselésében. Ezt a villamos energia piaci árából nyújtott 25%‑os vagy 40%‑os kedvezménnyel érik el. Az elem arányosságának értékelése alapján eldönthető, hogy a védelemre szoruló fogyasztók csoportja kellően reprezentatív‑e, és/vagy hogy a nyújtott kedvezmény elégtelen‑e a kitűzött cél eléréséhez.
48.
Másrészt a kötelező hozzájárulásról van szó, amelynek célja a szociális kedvezmény rendszerének finanszírozása. Ezt a spanyol villamosenergia‑piacon tevékenységet végző, vertikálisan integrált egyes vállalkozások terhére előírt finanszírozási kötelezettséggel érik el. A kötelező hozzájárulás arányosságának értékelése alapján megállapítható, hogy reprezentatív‑e az e finanszírozási kötelezettséggel terhelt vállalkozáscsoport, és/vagy az az összeg, amelyet az egyes vállalkozásoknak fizetniük kell.
49.
Ugyanakkor meglehetősen egyértelmű, hogy a szociális kedvezmény és a kötelező hozzájárulás különböző gazdasági szereplőkre, eltérő érdekekre és kötelezettségekre irányul. E két elem amiatt kapcsolódik funkcionálisan egymáshoz, hogy mindkettő egy átfogóbb rendszer részét képezi. Ugyanakkor aligha tárgyalhatók együtt, egyetlen intézkedésként, különösen a hátrányos megkülönböztetéssel és az arányossággal (vagy azok hiányával) összefüggésben.
50.
Úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a nemzeti jog és a jelen ügy ténybeli hátterének teljes körű ismeretében egyetért a felek közös következtetésével, amely szerint a 24/2013. sz. törvény 45. cikke (4) bekezdésének szövege arra utal, hogy a rendszer egészét határozták meg „közszolgáltatási kötelezettségként”, és hogy mind a szociális kedvezmény, mind pedig a kötelező hozzájárulás e kötelezettség alkotóelemét képezi. (
34
) Ugyanakkor e bíróság kizárólag arra keresi a választ, hogy a kötelező hozzájárulás összeegyeztethető‑e a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésével. Másképpen megfogalmazva, annak ellenére, hogy látszólagosan egyetlen (két elemből álló) „közszolgáltatási kötelezettség” áll fenn, úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság elismeri a kötelező hozzájárulásnak a „közszolgáltatási kötelezettség” egészétől való bizonyos fokú elválaszthatóságát.
51.
Összefoglalva, továbbra is tanácstalan vagyok azzal kapcsolatban, hogy a Bíróságnak miként kell eljárnia. Az alábbi elemzésben azonban a kérdést előterjesztő bíróság által meghatározott kiindulópontot alkalmazom és a kötelező hozzájárulást a „közszolgáltatási kötelezettségek” átfogó „csomagjának”önálló (vagy elkülönült) eleméként kezelem. Ezzel együtt, amint azt a jelen indítványban kifejtem, elkerülhetetlen, hogy e megközelítés további kérdéseket vessen fel annak vizsgálata során, hogy a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése a tényleges„közszolgáltatási kötelezettség” keretében milyen különböző követelményeket ír elő.
2.
Az első kérdésről
52.
A kérdést előterjesztő bíróság első kérdésével lényegében arra keresi a választ, hogy a 24/2013. sz. törvényben megállapított és a 968/2014. sz. királyi törvényrendelettel végrehajtott kötelező hozzájárulás összeegyeztethető‑e a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésével.
53.
Tekintettel arra, hogy e rendelkezés „közszolgáltatási kötelezettségekre” vonatkozik, először azt vizsgálom meg, hogy a kötelező hozzájárulás megfelel‑e az abban foglalt kritériumoknak (a). Kizárólag ennek megállapítása esetén vizsgálom meg a szóban forgó intézkedésnek a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésével való összeegyeztethetőségét (b).
a)
A 2009/72 irányelv 3. cikke (2) bekezdésének hatálya alá tartozik‑e a kötelező hozzájárulás?
54.
A spanyol kormány megjegyzi, hogy a Bíróság Engie Cartagena ítéletének (
35
) tükrében kérdésként vetődik fel, hogy a kötelező hozzájárulás ténylegesen minősülhet‑e a 2009/72/EK irányelv 3. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „közszolgáltatási kötelezettségnek”.
55.
A spanyol kormány kivételével valamennyi érintett fél arra az álláspontra helyezkedik, hogy az Engie Cartagena ítélet (
36
) nem érinti a kötelező hozzájárulás „közszolgáltatási kötelezettség” jellegét. E felek ugyanis azzal érvelnek, hogy az Engie Cartagena ügy tárgyát képező intézkedéssel ellentétben a jelen ügyben előírt „közszolgáltatási kötelezettség” nem általános intézkedés, hanem inkább a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése alapján konkrétan meghatározott intézkedés. Egyébiránt a „közszolgáltatási kötelezettség” – amely abban áll, hogy a szociális kedvezményt közvetlenül érvényesítik az arra jogosult fogyasztók villamosenergia‑számlájában – elválaszthatatlanul kapcsolódik a kötelező hozzájáruláshoz amiatt, hogy azok „egy és ugyanazon intézkedést el nem különíthető részeinek” minősülnek, mivel az előbbi intézkedést az utóbbiból finanszírozzák.
56.
Figyelemmel arra, hogy a felek hangsúlyosan hivatkoznak az Engie Cartagena ítéletre (
37
), röviden ismertetem ezen ügy részleteit (i). Ezt követően megvizsgálom az ezen ügyből eredő megfontolásokat és azoknak a jelen ügyre gyakorolt esetleges hatását, különösen pedig azt, hogy a kötelező hozzájárulás meghatározható‑e adójellegű teherként (ii), majd megállapítom, hogy még ha adónak minősül is, abból nem következik, hogy az teljes egészében a 2009/72 irányelv, különösen az irányelv 3. cikke (1) bekezdésének hatályán kívül esik (iii).
i) Az Engie Cartagena ügy és a „közszolgáltatási kötelezettségek” jellege
57.
Az Engie Cartagena a spanyolországi villamosenergia‑piacon tevékenységet végző társaság volt. Keresetet indított az őt a Real Decreto‑ley 14/2010 de 23 de diciembre, por el que se establecen medidas urgentes para la corrección del déficit tarifario del sector eléctrico (a villamosenergia‑ágazatban felmerült árdeficit kiigazítására szolgáló halaszthatatlan intézkedésekről szóló, 2014. december 23‑i 14/2010. sz. királyi törvényrendelet; a továbbiakban: 14/2010. sz. királyi törvényrendelet) alapján meghatározott egyes összegek finanszírozására kötelező végzés hatályon kívül helyezése iránt. Az Engie Cartagena egyike volt annak a 11 vállalkozásnak, amelyet a spanyol villamosenergia‑ágazat energiamegtakarítási és ‑hatékonysági nemzeti cselekvési programból eredő árdeficitjének csökkentése céljából ilyen finanszírozásra kötelezettek. (
38
) Ugyanez a törvényrendelet a szóban forgó finanszírozást „közszolgáltatási kötelezettségként” határozta meg. A Bíróság elé terjesztett kérdés – mint olyan – többek között arra vonatkozott, hogy az említett finanszírozás a 2003/54 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése és a 2009/72 irányelv értelmében vett „közszolgáltatási kötelezettségnek” minősül‑e. (
39
)
58.
A Bíróság nemleges választ adott. Először is megjegyezte, hogy e fogalom az uniós jog önálló értelmezését igényli. (
40
) Ezt követően megvizsgálta a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében szereplő feltételeket, vagyis a „közszolgáltatási kötelezettség” fennállását és annak az EUMSZ 106. cikkel való összeegyeztethetőségét. (
41
) Kifejtette, hogy mivel az előbbi a versenyszabályoktól való eltérést tesz lehetővé, a „közszolgáltatási kötelezettség” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az a piac működésébe közérdekű cél elérése érdekében történő beavatkozásnak minősül. Ennek következtében a villamosenergia‑ágazatban működő vállalkozások meghatározott módon és a hatóságok által előírt kritériumok alapján kötelesek tevékenységet végezni a piacon. (
42
) Ezt az értelmezést alátámasztják e fogalomnak az uniós jog más, különösen az EUMSZ 4. cikkben szabályozott hatáskörök körébe tartozó jogi aktusaiban szereplő meghatározásai. (
43
)
59.
A Bíróság arra a megállapításra jutott, hogy e vállalkozások szóban forgó piacon való tevékenységének szabadsága így korlátozott abban az értelemben, hogy e vállalkozások kizárólag saját üzleti érdeküket szem előtt tartva nem nyújtanának bizonyos árukat vagy szolgáltatásokat, vagy azokat nem ugyanilyen mértékben vagy azonos feltételek mellett nyújtanák. (
44
) Az érintett vállalkozások által fizetendő összegek ugyanakkor nem jártak e vállalkozások villamosenergia‑piacon való cselekvési szabadságának korlátozásával. Pusztán a spanyol hatóságok árdeficitjének csökkentéséhez kellett hozzájárulniuk. Ennélfogva az ilyen hozzájárulás nem tartozhat a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „közszolgáltatási kötelezettségek” fogalma alá. (
45
)
60.
Az Engie Cartagena ítélet tehát rávilágított a „közszolgáltatási kötelezettségek” fogalmának többek között a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében szereplő felsorolásban tükröződő szellemére és megerősítette azt. Az e felsorolásban szereplő példák olyan állami intézkedéseknek felelnek meg, amelyekkel beavatkoznak a piac szabad működésébe azáltal, hogy előírják az e piacon tevékenységet végző egyes vállalkozások számára, hogy bizonyos árukat vagy szolgáltatásokat nyújtsanak, vagy hogy ne járjanak el olyan módon, amely eltér az egyébként versengő piacon tanúsított „szokásos” üzleti magatartástól. (
46
)
61.
Az említett felsorolásban szereplő példák közös nevezője ugyanakkor egyértelmű: a felhozott példák a teljesítések olyan különböző típusaira vonatkoznak, amelyek a köz érdekében így vagy úgy eltérnek a szokásos üzleti magatartástól. A szándékolt intézkedések különféle típusai elsődlegesen nem olyan monetáris intézkedéseket tartalmazzanak, amelyek révén az államkincstár egyszerűen pénzt kér az „államkasszába”. A finanszírozási vagy más fizetési kötelezettségek tehát nem tartoznak e fogalom hatálya alá. (
47
)
ii) Közszolgáltatási kötelezettség vagy adójellegű teher?
62.
Az Engie Cartagena ítélet alapján a spanyol kormány jogosan fogalmaz meg kétségeket a kötelező hozzájárulás jellegét illetően.
63.
Ahogyan azt a kérdést előterjesztő bíróság és a felek is kifejtették, a kötelező hozzájárulás olyan pénzügyi kötelezettség formáját ölti, amelyet a 24/2013. sz. törvény 45. cikkének (4) bekezdése ír elő, és amelyet a 968/2014. sz. királyi törvényrendelet 2. és 3. cikke hajt végre. Ily módon a spanyol jogalkotó a szociális kedvezményből eredő költségeket úgy kívánja fedezni, hogy azt ne a fogyasztók vagy a villamosenergia‑rendszer egésze viselje. E pénzügyi kötelezettséget évente kiadott rendeletekkel szabják személyre, meghatározva az érintett vállalkozásokat és a megkövetelt összbevétel arányát. Ezen összegek befizetése nem kapcsolódik teljesítési kötelezettséghez. Nem kell bizonyos olyan árukat vagy szolgáltatásokat nyújtaniuk, amelyeket nem nyújtottak volna, vagy amelyeket nem ugyanolyan mértékben vagy feltételek mellett nyújtottak volna, ha kizárólag a saját üzleti érdeküket tartják szem előtt. A „villamosenergia‑piaci fellépés szabadságának” értékelése ugyanis az érintett vállalkozások tevékenységeit egyáltalán nem érinti. Üzleti tevékenységük csak olyan mértékben érintett, amilyen mértékben bármely más adó vagy adójellegű befizetés esetében érintett lenne.
64.
Ennek alapján úgy tűnik, lehet azzal érvelni, hogy a kötelező hozzájárulás a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „közszolgáltatási kötelezettség” megvalósítása érdekében pusztán finanszírozza a spanyol villamosenergia‑piac működésébe történő állami beavatkozást, de önmagában nem minősül ilyen beavatkozásnak. Ilyenként elhatárolható az Оvergas Mrezhi és Balgarska gazova asotsiatsia ügy tárgyát képező kötelezettségtől – a Bíróság ítélkezési gyakorlatában ilyenként megjelenített egyetlen másik „csomagba foglalt”„közszolgáltatási kötelezettségtől” –, mivel úgy tűnik, hogy abban az ügyben a bolgár kormány a bolgár gázpiac szereplőinek szabadságát ténylegesen korlátozta annak meghatározásával, hogy milyen gázárat számíthatnak fel a fogyasztókkal szemben. (
48
)
65.
A Bíróság által az Engie Cartagena ítéletben alkalmazott megközelítés alapján, annak vizsgálata mellett ugyanis azzal lehet érvelni, hogy a spanyol jogalkotó által a 24/2013. sz. törvény 45. cikkének (4) bekezdésében előírt és a 968/2014. sz. királyi törvényrendelet 2. és 3. cikke révén végrehajtott kötelező hozzájárulás nem felel meg a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „közszolgáltatási kötelezettség” feltételeinek.
66.
Ilyen esetben azonban mi a kötelező hozzájárulás pontos jellege?
67.
A felek a Bíróság részére a kötelező hozzájárulást úgy írták le, hogy az az állam által bizonyos számú vállalkozás terhére előírt olyan pénzügyi kötelezettségnek minősül, amelynek értelmében egy bizonyos pénzösszeget kell fizetniük az állam által igényelt konkrét szolgáltatás finanszírozása céljából.
68.
Álláspontom szerint a shakespeare‑i „[m]it rózsának hívunk mi, bárhogy nevezzük, éppoly illatos” hivatkozást alapul véve e leírás adójellegű teherre utal. A jelen ügyben e meghatározás jelentőséggel bír amiatt, hogy a 2009/72 irányelv nem minősül a tagállamok adójogi rendelkezéseinek közelítésére irányuló uniós jogi intézkedésnek. Az említett irányelv megalkotásának jogi alapját képező felhatalmazás, az EK 95. cikk (1) bekezdése (jelenleg az EUMSZ 114. cikk (2) bekezdése) ugyanis kifejezetten rögzíti, hogy az nem alkalmazandó az adókra. (
49
)
69.
Az EDP España, az Iberdrola és a Bizottság a feleknek feltett írásbeli kérdésre válaszul megjegyzi, hogy a kötelező hozzájárulás nem adójellegű. Megjegyzik, hogy az ezen intézkedés révén beszedett források a spanyol állam bevételeinek részét képezik. Ebből a szempontból a kötelező hozzájárulás inkább szabályozási intézkedésnek, mintsem adónak minősül, tehát egyértelműen a 2009/72 irányelv hatálya alá tartozik.
70.
E magyarázatok számomra nem meggyőzők.
71.
Az uniós jog szempontjából az adót a Bíróság önálló értékelés révén, annak objektív jellemzői alapján minősíti, függetlenül attól, hogy az minek minősül a nemzeti jog értelmében. (
50
)
72.
Az Engie Cartagena ügyben szereplőhöz hasonlóan ugyanis az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben szereplő információ nem teszi lehetővé a Bíróság számára annak (bizonyossággal) történő megállapítását, hogy e kötelező hozzájárulás adójellegű. (
51
) Mindazonáltal az ügy irataiban szereplő korlátozott információból úgy tűnik, hogy a kötelező hozzájárulás megfelel az adó főbb jellemzőinek.
73.
Egyrészt az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból úgy tűnik, hogy a szociális kedvezményből eredő költségek megosztási módszerét a spanyol jog, konkrétan a 9/2013. sz. királyi törvényrendelet rögzíti. A kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban azt is kifejti, hogy a 9/2013. sz. és 968/2014. sz. törvényrendelet alapján kiadott későbbi miniszteri rendeletek (a 2014. március 7‑i IET/350. sz. rendelet és a 2016. szeptember 8‑i IET/1451. sz. rendelet) megosztja a pontos költségeket az érintett vállalkozások között.
74.
Másrészt úgy tűnik, hogy az e rendeletek alapján meghatározott vállalkozások a kötelező hozzájárulás (együttes) befizetőinek minősülnek. Úgy tűnik továbbá, hogy ezt az összeget nem lehet más személyre áthárítani. (
52
) Ezenkívül úgy tűnik, hogy a szóban forgó összeg megfizetésére jogszabály kötelez, mivel a nemzeti piac‑ és versenyfelügyeleti bizottság feladata az említett hozzájárulások elszámolása. Álláspontom szerint ebből az is következik, hogy az érintett vállalkozásokkal szemben e hatóság vagy esetlegesen más tagállami szerv fellép, ha azok nem fizetik meg hozzájárulásukat. (
53
)
75.
Harmadrészt, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból egyértelműen kitűnik, hogy a kötelező hozzájárulás célja a szociális kedvezményből eredő költségek finanszírozása. (
54
) Így a kötelező hozzájárulás a 24/2013. sz. törvényben meghatározott és a 9/2013. sz. királyi törvényrendelet által végrehajtott elosztási szempontoknak megfelelően, szerkezeténél fogva közérdekű intézkedésnek minősül. Célja a Spanyolországban alacsonyabb villamosenergia‑árnak a védelemre szoruló fogyasztók számára történő biztosítására vonatkozó politikai döntésből eredő„árdeficit” megszüntetését szolgáló források gyűjtése. Az Agri‑Energía, az EDP España, a Viesgo és a Bizottság a Bíróság írásbeli kérdésére válaszul előadott érveivel ellentétben az, hogy e hozzájárulás nem az általános állami költségvetésbe kerül, hanem egy meghatározott célt szolgál, semmilyen szerepet nem játszik ebben az értékelésben. (
55
)
iii) A 2009/72 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének alapja: olyan versengő piac, amelyen nem alkalmaznak hátrányos megkülönböztetést a vállalkozások között
76.
Amennyiben a kérdést előterjesztő bíróság megerősíti a fentieket, az a spanyol kormány érvének megfelelően azt jelentené‑e, hogy a kötelező hozzájárulás nem tartozik a 2009/72 irányelv hatálya alá? (
56
)
77.
Nem hiszem, hogy ez lenne a helyzet.
78.
Az, hogy valamely intézkedés adójellegű, valamint a tagállamok belső adóztatásába való beavatkozással kapcsolatos bizonytalanság nem jelenti azt, hogy ezen intézkedések uniós jog szempontjából vett hatása nem vizsgálható felül. Ahogyan arra Agri‑Energía, az EDP España, az Endesa, az Iberdrola, a Naturgy és a Viesgo is rámutat, ez annál is inkább így van akkor, ha a „közszolgáltatási kötelezettség” finanszírozási módja befolyásolhatja a villamos energia belső piacának működését. (
57
)
79.
A jelen ügyben a spanyol jogalkotó beavatkozik a spanyolországi villamosenergia‑piacba azáltal, hogy a szociális kedvezmény költségét csak néhány, e piacon tevékenységet végző vállalkozásra hárítja. Az ilyen szabályozás önmagában nem kizárt, (
58
) annál is inkább, mivel a 2009/72 irányelv jelenlegi formájában nem szolgálja az Unió villamosenergia‑piacának teljes körű harmonizációját.
80.
Ahogyan azonban az EDP España, az Endesa, az Iberdrola és a Naturgy a Bíróság által feltett írásbeli kérdésre válaszolva lényegében megjegyzi, a kötelező hozzájárulásnak a teljes harmonizáció hiányának ellenére meg kell felelnie a 2009/72 irányelv „közös szabályainak”, különösen a 3. cikke (1) bekezdésének. E rendelkezés arra kötelezi a tagállamokat, hogy intézményi szervezetükre építve és a szubszidiaritás elvét figyelembe véve gondoskodjanak arról, hogy a villamosenergia‑ipari vállalkozásokat többek között azzal a céllal működtessék, hogy versenyző villamosenergia‑piac alakuljon ki, továbbá ne alkalmazzanak megkülönböztetést a vállalkozásokkal szemben. (
59
)
81.
A fent kifejtett okokból, különösen a Bíróság által az Engie Cartagena ítéletben adott iránymutatás alapján még vitatható, hogy a kötelező hozzájárulás megfelel‑e a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „közszolgáltatási kötelezettség” feltételeinek. Úgy vélem ugyanis, hogy vannak arra utaló jelek, hogy a kötelező hozzájárulás az uniós jog értelmében vett adójellegű tehernek minősülhet.
82.
Ha azonban a kérdést előterjesztő bíróság erre a következtetésre jutna, ez – ahogyan azt a spanyol kormány lényegében állítja – nem jelenti azt, hogy az ilyen adó teljes egészében kikerülne a 2009/72 irányelv hatálya alól. E vizsgálat tárgyát ezt követően egyszerűen az irányelv 3. cikkének (2) bekezdése helyett az irányelv 3. cikkének (1) bekezdése képezné. Ezenkívül, noha az egyes rendelkezések alapján végzendő értékelés konkrét kritériumai eltérőek, azok alapja azonos, az irányelv 3. cikkének (1) bekezdéséhez kötődik: általában véve a tagállamok nem torzíthatják a versenyt a villamosenergia‑piacon. Az esetleges beavatkozásoknak minimálisaknak (és ennek megfelelően arányosaknak) kell maradniuk, azokat hátrányos megkülönböztetéstől mentesen kell alkalmazni, és a piacon működő valamennyi vállalkozás esetében a lehető legnagyobb mértékben fenn kell tartani a jogok és kötelezettségek egyenlőségét.
83.
Végezetül nem arra kívánok utalni, hogy a szociális kedvezmény önmagában véve ne felelhetne meg a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében szereplő feltételeknek, sem pedig arra, hogy adónak minősül. Ez nem vetődött fel a Bíróság előtti eljárásban, és úgy tűnik, hogy ezt a felek sem vitatják. A kérdés inkább az, hogy pusztán az, hogy valamely (kötelező) pénzügyi hozzájárulásból származó bevétel végső rendeltetése hozzájárulhat a „valódi közszolgáltatási kötelezettség” teljesítéséhez, nem elegendő ahhoz, hogy e hozzájárulás önmagában releváns legyen e cél elérése szempontjából (és így összhangban álljon a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésével). (
60
)
84.
Ennek ellenkezője teljesen eltorzítaná a „közszolgáltatási kötelezettségek” fogalmát azon előfeltevés révén, hogy a valamely pénzügyi hozzájárulásból származó pénzeszközök egyszerű elosztása meghatározhatja azok uniós jog szerinti jellegét és kezelését. (
61
) Ez azt is lehetővé tenné, hogy a „közszolgáltatási kötelezettség”finanszírozása önmagában is „közszolgáltatási kötelezettséggé” váljon, azon egyszerű mechanizmus helyett, amely a szolgáltatóknak a tevékenységükkel kapcsolatos tényleges közszolgáltatási kötelezettség ellentételezéséhez szükséges pénzeszközök felhalmozását szolgálja. (
62
)
b)
A 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésével való összeegyeztethetőségről
85.
Amennyiben úgy tekintendő, hogy a kötelező hozzájárulás a 2009/72 irányelv 3. cikke (2) bekezdésének hatálya alá tartozik, meg kell vizsgálni e hozzájárulás összeegyeztethetőségét.
86.
A 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése értelmében a „közszolgáltatási kötelezettségekként” elfogadott intézkedéseket „világosan meg kell határozni, azoknak átláthatónak, megkülönböztetéstől mentesnek és ellenőrizhetőnek kell lenniük, továbbá a közösségi villamosenergia‑ipari vállalkozások számára garantálniuk kell, hogy a nemzeti fogyasztókhoz egyenlő módon hozzáférjenek” (
63
).
87.
Elöljáróban ismételten utalok azokra a kérdésekre, amelyeket a jelen indítvány 42–50. pontjában vetettem fel Az előzetes értékelésemben természetesen abból a feltételezésből indulok ki, hogy a kötelező hozzájárulás egy szélesebb „közszolgáltatási kötelezettség” része lehet, de el is választható a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében szereplő feltételek teljesülésével kapcsolatos értékelés szempontjából, annak ellenére, hogy úgy tűnik, ezen irányelv megfogalmazásában az egyes, nem pedig csomagba foglalt „közszolgáltatási kötelezettségek”, illetve a „közszolgáltatási kötelezettségek” elválasztható részeinek értékelésére utal.
88.
Ennek tisztázását követően megjegyzem, hogy a spanyol kormány kivételével valamennyi fél arra hivatkozik, hogy a kötelező hozzájárulás a jelenlegi formájában hátrányosan megkülönböztető jellegű. E felek utalnak a 24/2013. sz. törvény 45. cikke (4) bekezdésének szövegére, amely úgy szól, hogy a szociális kedvezményt azok a vertikálisan integrált vállalkozások finanszírozzák, amelyek egyszerre állítanak elő, forgalmaznak és értékesítenek villamos energiát (a továbbiakban: kötelezettséget megalapozó jellemzők). Habár a rendelkezésben egyetlen vállalkozás sem szerepel név szerint, az a spanyolországi villamosenergia‑piacon működő egyes jogalanyok egyértelmű és azonosítható jellemzőit határozza meg. Ugyanakkor kizárja a kötelező hozzájárulásból azokat a vertikálisan integrált vállalkozásokat, amelyek a spanyolországi villamosenergia‑ágazatban két vagy kevesebb kötelezettséget megalapozó jellemzővel rendelkeznek. A gyakorlatban tehát a 24/2013. sz. törvény 45. cikkének (4) bekezdése szinte kizárólag négy, a spanyol villamosenergia‑piacon működő vállalkozáscsoportra hárítja a szociális kedvezmény finanszírozásának terhét. E bánásmód miatt a szociális kedvezmény hátrányosan megkülönböztető jellegű.
89.
A spanyol kormány a maga részéről megjegyzi, hogy az intézkedés nem hátrányosan megkülönböztető jellegű, és mindenesetre objektíve igazolt. A 9/2013. sz. királyi törvényrendelet preambuluma kifejti, hogy a kötelezettséget megalapozó jellemzőkkel rendelkező vállalkozások „helyzete egyedülálló” abból a szempontból, hogy eredményesebben lehessen fedezni a szociális kedvezmény költségét, mivel a villamosenergia‑piacon végzett fő tevékenységük részeként képesek viselni a terhet.
90.
Emlékeztetni kell arra, hogy a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében előírt, hátrányos megkülönböztetés tilalmára vonatkozó feltétel célja, hogy a szóban forgó „közszolgáltatási kötelezettség” azonos mértékben vonatkozzon az ágazat valamennyi szereplőjére annak érdekében, hogy abban az ágazatban ne befolyásolja a versenyt. (
64
) A 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdéséből eredő kötelezettségeknek tehát általános jelleggel, nem pedig bizonyos vállalkozások számára kell felmerülniük. (
65
) Habár a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése nem írja elő a hátrányosan megkülönböztető bánásmód objektív igazolásának lehetőségét, az abból eredő követelmény az egyenlő bánásmód alapelvének különös kifejeződése. (
66
) Így gyakorlati szempontból korlátozott jelentősége van annak, hogy ugyanezek a megfontolások az összehasonlíthatóság vagy „később”, az igazolások keretében felmerülnek‑e. (
67
) A kiindulási pontot az képezi, hogy az ilyen objektív igazolásnak alkalmasnak kell lennie arra, hogy biztosítsa a szóban forgó jogi szabályozás által követett általános gazdasági érdekű célkitűzés megvalósulását és ahhoz kell kapcsolódnia, (
68
) valamint arányosnak kell lennie e céllal. (
69
)
91.
Álláspontom szerint e feltételek tükrében a következő problémák merülhetnek fel a kötelező hozzájárulással kapcsolatban.
92.
Egyrészt láthatólag igaz, hogy az előírt kötelező hozzájárulás akadályozhatja a versenyt a spanyol villamosenergia‑piacon azáltal, hogy egyenlőtlenséget hoz létre az ezen ágazatban működő vállalkozások körében. (
70
) Ez az egyenlőtlenség abból ered, hogy a kötelező hozzájárulás kizárólag a kötelezettséget megalapozó jellemzőkkel rendelkező vállalkozásokat terheli, az ugyanazon a piacon működő más vállalkozásokat, jelesül azokat a vertikálisan integrált vállalkozásokat, amelyek két vagy kevesebb, kötelezettséget megalapozó jellemzővel rendelkeznek (tehát a közvetlen versenyhelyzetben lévő vállalkozásokat) azonban nem. (
71
)
93.
Másrészt, az említett eltérő bánásmód mögött meghúzódó (és ahhoz vezető) célkitűzés nem tűnik elégségesnek. Ugyanis, még ha a kötelező hozzájárulás célja (a szociális kedvezményével ellentétben) az is lenne, hogy támogatott tarifát kínáljanak a védelemre szoruló fogyasztók csoportjai számára – amire a jelen ügyben nem hivatkoztak –, az eltérő bánásmód akkor sem lenne indokolt. Ahogyan azt a spanyol kormány kivételével valamennyi fél megjegyzi, a kötelező hozzájárulás „kötelezettséget megalapozó jellemzői” nem függnek össze azzal a célkitűzéssel, hogy a fogyasztók meghatározott társadalmi, fogyasztási és vásárlóerővel kapcsolatos jellemzőkkel rendelkező, védelemre szoruló csoportjai szociális kedvezményben részesüljenek. Ezt a célt ugyanis egyáltalán nem érinti az e rendszerből eredő költségeket fedező vállalkozások típusa vagy száma. A védelemre szoruló fogyasztói csoportok ugyanis továbbra is jogosultak e rendszerben való részvételre, függetlenül attól, hogy ki járul hozzá az e rendszerből eredő költségek fedezéséhez.
94.
Harmadrészt, még ha feltételezzük is, hogy a kötelező hozzájárulás célja nem a támogatott villamosenergia‑ár biztosítása volt, hanem inkább olyan újraelosztásra irányuló politikai elképzeléshez igazodott, amely szerint a „gazdagabb” vállalkozásoknak látszólag nagyobb mértékben kell hozzájárulást teljesíteniük, mint a „szegényebb” vállalkozásoknak, továbbra is kérdéses, hogy e cél valóban teljesül‑e. Ez különösen abban az esetben lenne igaz, ha a kötelezettséget megalapozó jellemzők és azok magyarázata e vállalkozások potenciális fizetőképessége alapján eltérő bánásmódhoz vezetne. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanis kifejti, hogy néhány, a kötelező hozzájárulást viselni köteles vállalkozás csekély jelentőséggel bír az ágazat egészében, míg ezzel egyidejűleg léteznek más olyan vállalkozások is, amelyek láthatólag alkalmasabbak a szociális kedvezmény költségeinek viselésére (függetlenül attól, hogy ezt az indokolja‑e, hogy nagyobb piaci részesedéssel rendelkeznek a villamosenergia‑piacon, nagyobb forgalmat bonyolítanak, vagy a hozzájárulásra kötelezett jogalanyok meghatározása szempontjából egy vagy két tevékenységet végeznek). Úgy tűnik, hogy a valós piaci gazdasági helyzettől való ilyen elhatárolódást is megértette a spanyol államigazgatás, amely – amint azt a kérdést előterjesztő bíróság az alapeljárás során kifejti – elismerte, hogy a szinergiák és a méretgazdaságosság teljesülhetnek olyan vállalkozások esetében is, amelyek nem felelnek meg a kötelezettséget megalapozó jellemzőknek.
95.
Összefoglalva, egyértelműen felmerül a hátrányos megkülönböztetés kérdése az olyan vállalkozásokkal kapcsolatban, amelyek esetében láthatólag nincs észszerű igazolás. Kizárólag néhány, piacon működő vállalkozás köteles megfizetni a végső számlát olyan kritériumok alapján, amelyek nem kapcsolódnak közvetlenül az állítólagos általános gazdasági érdekhez. Ily módon e vállalkozások nemcsak valamely tagállam szociálpolitikájának árát fizetik meg, hanem közvetetten az ugyanazon a piacon működő közvetlen versenytársaikat is támogatják.
96.
A kérdést előterjesztő bíróság láthatólag már mérlegelte e kérdések mindegyikét, aminek következtében a nemzeti szabályozásnak a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésével való összeegyeztethetetlenségét állapította meg. Ahogyan azt ebben a részben korábban felvázoltam, kétséges a kötelező hozzájárulás pontos minősítése, különösen akkor, ha – ahogyan azt a kérdést előterjesztő bíróság a kérdéseiben tette – e hozzájárulást ténylegesen „elvágták” a szociális kedvezménytől. A taxonómiai vitától eltekintve azonban az is egyértelmű, hogy a 2009/72 irányelv 3. cikke (1) és (2) bekezdésének logikája és kiindulópontja lényegében hasonló. Pragmatikusan megközelítve tehát valamely nemzeti intézkedés valószínűleg mindkét rendelkezés alapján hasonlóan értékelhető azzal, hogy a szóban forgó intézkedés a kérdést előterjesztő bíróság által kifejtett okokból a két alcím bármelyike alapján összeegyeztethetetlennek minősül.
97.
Következésképpen úgy vélem, a kötelező hozzájárulás minősítésének kérdését legjobb a kérdést előterjesztő bíróságra hagyni, mivel továbbra is e bíróság az, amely teljeskörűen ismeri a nemzeti jogot és azokat a tényeket, amelyek számomra adott esetben továbbra is rejtve maradnak. Az e bíróság által feltett konkrét kérdést illetően, amely egyébként a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „közszolgáltatási kötelezettségre” vonatkozik, azt javaslom a Bíróságnak, hogy az első kérdést a következőképpen válaszolja meg:
A 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a követett általános gazdasági érdek jellegéből egyértelműen következő objektív igazolás nélkül a kötelező pénzügyi hozzájárulást kizárólag bizonyos, termelési, forgalmazási és kiskereskedelmi tevékenységet végző villamosenergia‑ipari vállalkozások számára írja elő valamely olyan rendszer finanszírozása céljából, amelynek keretében a villamosenergia‑árból szociális kedvezményt érvényesítenek közvetlenül az arra jogosult fogyasztók villamosenergia‑számlájában.
3.
A második kérdésről
98.
A kérdést előterjesztő bíróság a második kérdésével lényegében arra vár választ, hogy a kötelező hozzájárulás összeegyeztethető‑e az arányosság 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében előírt követelményével, amennyiben az időben nem korlátozott, és nem biztosít ellentételezést a hozzájárulást teljesítő vállalkozások számára.
99.
Az első kérdésre javasolt válasz alapján ezt a kérdést nem szükséges megválaszolni.
100.
Mindazonáltal, mivel az e kérdés alapjául szolgáló érdemi szempontok hasznosak lehetnek a kérdést előterjesztő bíróság számára, megvizsgálom, hogy a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése általában lehetővé teszi‑e a „közszolgáltatási kötelezettség” fennállását időbeli korlátozás vagy ellentételezés nélkül. Ezt az értékelést természetesen a jelen indítvány 42–50. és 87. pontjában szereplőkkel megegyező fenntartásokkal végzem el. Ennek megfelelően azt javaslom, hogy a Bíróság elé terjesztett második kérdést először az intézkedés arányosságával kapcsolatban kell értékelni (a) annak vizsgálata előtt, hogy a „közszolgáltatási kötelezettség” teljesítése miatt ellentételezést kell‑e biztosítani a végső menedékes kereskedők számára (b).
a)
Az arányosság elvének való megfelelőségről
101.
A 2009/72 irányelv 3. cikke (2) bekezdésének szövege közvetlenül nem említi meg az e rendelkezés alapján előírt valamennyi „közszolgáltatási kötelezettséghez” kapcsolódó arányossági követelményt.
102.
E cikk mindazonáltal előírja, hogy „teljesen” tiszteletben kell tartani többek között az EK‑Szerződés 86. cikkét (jelenleg az EUMSZ 106. cikket). (
72
) E rendelkezés az EUMSZ 14. cikk, az általános érdekű szolgáltatásokról szóló 26. sz. jegyzőkönyv és az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 36. cikke mellett az „általános gazdasági érdekű szolgáltatásoknak” a Szerződésnek való megfelelőségére vonatkozik. (
73
) Másképpen megfogalmazva, az EUMSZ 106. cikk (2) bekezdésének célja, hogy összeegyeztesse a tagállamok azon érdekeit, hogy egyes vállalkozásokat gazdaság‑ vagy szociálpolitikai eszközként vegyenek igénybe, valamint az Európai Uniónak a versenyszabályok tiszteletben tartására és a belső piac egységének megóvására vonatkozó érdekeit. (
74
)
103.
Az EUMSZ 106. cikk szövegére történő e kereszthivatkozással kizárólag annyiban kerülhet sor a versenyszabályokba és a belső piac egységébe történő bármilyen beavatkozásra, „amennyiben az által[a] kitűzött, általános gazdasági érdekű cél megvalósítása érdekében szükséges, és – következésképpen – mindenképpen csak korlátozott ideig [veszélyeztetheti] azt” (
75
).
104.
Így a valamely tagállam villamosenergia‑piacán a versenyfeltételekbe, ebből következően a villamos energia belső piacának egysége történő bármely beavatkozásnak – még ha az a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „közszolgáltatási kötelezettségből” is ered – tiszteletben kell tartania az arányosság elvét. (
76
)
105.
Az arányosság elvét hasonló kontextusokban, a belső piacra vonatkozó közös szabályok létrehozását célzó más irányelvekkel összefüggésben úgy értelmezték, hogy annak értelmében egyértelmű kapcsolatnak kell fennállnia fenn egyrészt az érintett tagállam által követett cél megvalósítása, másrészt a szóban forgó intézkedés időbeli eleme, harmadrészt pedig a szóban forgó intézkedés „személyi hatálya” között. (
77
)
106.
A kérdést előterjesztő bíróság e követelmények közül a másodikra mutat rá, és arra keresi a választ, hogy a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „közszolgáltatási kötelezettségre” való érvényes hivatkozás időben nem korlátozható‑e.
107.
Emlékeztetni kell arra, hogy a „közszolgáltatási kötelezettség” 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése értelmében vett fogalma a villamosenergia‑piac működésébe való állami beavatkozási intézkedéseknek felel meg. (
78
) Ez a beavatkozás szükségszerűen korlátozza egyes vállalkozások villamos energia piacán való tevékenységének szabadságát. (
79
) Az ilyen korlátozás pedig hatással van a 2009/72 irányelv azon általános céljára, hogy a villamos energia teljesen és ténylegesen nyitott, valamint versengő belső piacát kialakítsa, ahol valamennyi fogyasztó szabadon megválaszthatja szolgáltatóját, és ahol valamennyi szolgáltató szabadon nyújthatja szolgáltatásait az ügyfeleinek. (
80
)
108.
Ez az, ahol az EUMSZ 106. cikkel való kapcsolat érvényesül. A Federutility ítéletben szereplő értelmezés szerint e rendelkezés értelmében a keresletbe és kínálatba való beavatkozásnak „időtartamát tekintve az általa kitűzött cél eléréséhez feltétlenül szükséges mértékűre kell korlátozódnia, különösen annak érdekében, hogy ne véglegesítsen egy olyan intézkedést, amely már jellegénél fogva is a működőképes [elektromosenergia‑piac] akadályát képezi” (
81
). A kérdést előterjesztő bíróságnak tehát az EUMSZ 106. cikknek való megfelelőség felülvizsgálata során azt kell megvizsgálnia, hogy az alkalmazandó nemzeti jog a kormányzatot kötelezi‑e, és milyen mértékben kötelezi, „a beavatkozás szükségességének és módjának rövid időközönként történő rendszeres felülvizsgálatára a [villamosenergia‑ágazat] fejlődése függvényében” (
82
).
109.
Természetesen a nemzeti bíróság feladata ezen elvek alkalmazása. Mindazonáltal, feltéve hogy az elemzés kizárólag a kötelező hozzájárulásra összpontosít, (
83
) – figyelemmel arra, amit e kérdésben a Bíróság elé terjesztettek – úgy tűnik, hogy a kötelező hozzájárulás személyi hatályának (azaz a kifizetőknek az) időszakos felülvizsgálatát sem a 24/2013. sz. törvény, sem a 968/2014. sz. királyi törvényrendelet nem írja elő. A felek ehelyett kifejtik, hogy e rendszer egyetlen olyan eleme, amely láthatóan rendszeres felülvizsgálat tárgyát képezi, a kötelező hozzájárulás címén finanszírozandó összegek elosztási aránya, amelyet évente kiigazítanak.
110.
Ha ezen észrevételek helyesnek bizonyulnak, a fent említett arányossági követelmény nem teljesül, ha a 24/2013. sz. törvényből eredő és a 968/2014. sz. királyi törvényrendelettel végrehajtott kötelező hozzájárulás korlátlan, és semmilyen felülvizsgálati mechanizmusnak nem képezi tárgyát. Végső soron az arányosság elve értelmében tükröződnie kell a költségek alakulásának. (
84
) Úgy tűnik, hogy ez a követelmény a jelen ügyben nem teljesül, azzal, hogy ezt a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megerősítenie.
111.
Rámutatok arra, hogy ezek az elvek nem értelmezhetők úgy, mint amelyek megkérdőjelezik a tagállamok annak meghatározására vonatkozó hatáskörét, hogy mi „minősül”„közszolgáltatási kötelezettségnek”. A villamosenergia‑ágazat szempontjából a 2009/72 irányelv (47) és (50) preambulumbekezdése kifejezetten elismeri, hogy a tagállamok nemzeti szinten, a nemzeti feltételek figyelembevételével önállóan meghatározhatják és megjelölhetik a „közszolgáltatási kötelezettségeket”. (
85
) Így a tagállamok az ilyen szolgáltatások hatályának és szerkezetének a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésével összhangban történő meghatározása során kellő mértékű mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek. (
86
)
112.
Az uniós jog csak a végrehajtásának szintjén ír elő bizonyos feltételeket. Ezek elsősorban arra vonatkoznak, hogy a tagállamok általi meghatározás ténylegesen a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében előírt „közszolgáltatási kötelezettség” önálló uniós jogi fogalma alá tartozik‑e. (
87
) Ilyen esetben a szóban forgó irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében foglalt feltételek érvényesülnek. (
88
) Kizárólag abban az esetben merül fel e kötelezettség szóban forgó rendelkezésben rögzített feltételek alapján történő felülvizsgálatának szükségessége, ha az állítólagos „közszolgáltatás‑ellentételezés” megfelel a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése értelmében vett tényleges „közszolgáltatási kötelezettséghez” kapcsolódó követelményeknek.
b)
Ellentételezés és „közszolgáltatási kötelezettségek”
113.
Ahogyan azt a jelen indítvány előző részében bemutattam, a csoportos „közszolgáltatási kötelezettség” arányosságát nem valami könnyű értékelni. Amennyiben azonban a kötelező hozzájárulást önálló „közszolgáltatási kötelezettségnek” (vagy a szélesebb körű „közszolgáltatási kötelezettség” elválasztható elemének) kell tekinteni, amelyet tehát külön és önállóan kell megvizsgálni, az esetleges ellentételezési kötelezettség fennállására tekintettel változik e téma „kihívást jelentőből”„bizarrá”.
114.
Ennek oka, hogy kérdésként vetődik fel, hogy a felperesek igényelhetnek‑e ellentételezést a kötelező hozzájárulás befizetéséért. Másképpen fogalmazva, a 2009/72 irányelv arra kötelezi‑e a tagállamokat, hogy pénzért pénzt fizessenek? Álláspontom szerint ez még inkább megerősíti, hogy miért olyan nehéz a kötelező hozzájárulást önmagában „közszolgáltatási kötelezettségnek” minősíteni. (
89
)
115.
Mindenesetre, amennyiben a kérdést előterjesztő bíróság által feltett második kérdés elvont vizsgálat tárgyát képezné, a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése értelmében vett tényleges „közszolgáltatási kötelezettség” felmerülése esetére e rendelkezés előír‑e ellentételezést?
116.
A spanyol kormány és a Bizottság kifejti, hogy nem áll fenn automatikus ellentételezési kötelezettség abban az esetben, ha a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „közszolgáltatási kötelezettség” áll fenn.
117.
Általánosságban és elvontan egyébként egyetértek ezzel az állásponttal: egyértelmű, hogy ilyen követelmény nem következik a 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdéséből. Ilyen kötelezettség nem következik az EUMSZ 106. cikkből sem, amelyhez e rendelkezés kapcsolódik, sem pedig az általános gazdasági érdekű szolgáltatásokra vonatkozó egyéb uniós jogi eszközökből. (
90
) Ahogyan azt ugyanis a Bíróság ítélkezési gyakorlatában következetesen elismerte, a tagállamok az Altmark (
91
) ítéletből eredő elvek figyelembevételével tág mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek annak eldöntése során, hogy nyújtanak‑e ellentételezést. (
92
)
118.
Noha a spanyol kormány és a Bizottság kivételével valamennyi fél ellenzi ezt a következtetést, azt ki kell terjeszteni a 2009/72 irányelv 3. cikkének (6) bekezdésére is. E rendelkezés olyan esetre vonatkozik, amelyben ellentételezést nyújtottak, és az ilyen ellentételezés nyújtását a hátrányos megkülönböztetés tilalmának feltételéhez kötik.
119.
A 2009/72 irányelv 3. cikke (6) bekezdésének bármely észszerű értelmezése ugyanis annak megállapításához vezet, hogy e rendelkezés önmagában nem tartalmazza konkrétan a villamosenergia‑ágazat esetében azt a kötelezettséget, hogy ellentételezést kell nyújtani a„közszolgáltatási kötelezettség” teljesítéséért. (
93
) Az ilyen kötelezettség a 2009/72 irányelv általános célkitűzéséből sem vezethető le. Ennek alapján megállapítom, hogy az olyan intézkedés, amely nem írja elő valamely (tényleges) „közszolgáltatási kötelezettség” teljesítésének ellentételezését, önmagában nem összeegyeztethetetlen a 2009/72 irányelv 3. cikkének (6) bekezdésével.
120.
A 2009/72 irányelv 3. cikke (2) bekezdése és (6) bekezdése rendelkezéseinek együttes értelmezéséből eredő elvek értelmében ehelyett a villamosenergia‑piacon működő valamennyi vállalkozást egyenlő bánásmódban kell részesíteni mind e „közszolgáltatási kötelezettség” teljesítésének költségeit, mind pedig a tagállam által nyújtható esetleges ellentételezést illetően. Ezáltal az érintett piac egyáltalán nem torzul, és a 2009/72 irányelv célkitűzése továbbra is teljesül.
121.
Ezeket az észrevételeket két kikötéssel teszem.
122.
Egyrészt megismétlem, ahogyan azt a jelen indítvány 117–119. pontjában már kifejtettem, az irányelv a „közszolgáltatási kötelezettség” teljesítéséhez fűződő általános érdekből bizonyos mértékben lehetővé teheti a villamos energia belső piacán való működés szabadságának korlátozását. Ezt azonban csak tényleges„közszolgáltatási kötelezettségek” esetében teheti, nem pedig az olyan, egymással távoli összefüggésben lévő intézkedések „csomagja” esetében, amelyek (látszólag) adójellegű terhet foglalnak magukban. Ellenkező esetben, ahogyan azt a jelen indítvány 113. és 114. pontjában kifejtettem, az arányosság értékelésének egésze körkörössé válik: arányos intézkedés esetében szükséges‑e a pénz beszedéséért pénzbeli ellentételezést fizetni?
123.
Másrészt, a „közszolgáltatási kötelezettség” teljesítésével kapcsolatos költségeknek észszerűeknek kell lenniük. Természetesen a tagállamok nem kényszeríthetnek egy adott piacon működő vállalkozást arra, hogy „közszolgáltatási kötelezettség” végrehajtásának ürügyén de facto juttasson a vagyonából pusztán amiatt, hogy az EUMSZ 106. cikk és a 2009/72 irányelv sajátos jogi kerete önmagában ellentételezést ír elő az ilyen kötelezettség teljesítése fejében. (
94
)
124.
Másképpen fogalmazva, elképzelhető, hogy még ha minden vállalkozást egyformán kezelnek is a piacon, és azonos kötelezettség terheli is azokat, e teher egyszerűen túl súlyos. Elképzelhető, hogy kivételes esetekben, ha már nincs „megfelelő egyensúly” a közérdek és az egyéni érdek között, beavatkozás történhet a tulajdonhoz való jog lényeges tartalmába, ami sérti a Charta 17. cikkét és az emberi jogok európai egyezménye 1. kiegészítő jegyzőkönyvének 1. cikkét. (
95
)
V. Végkövetkeztetés
125.
Azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság, Spanyolország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdést a következőképpen válaszolja meg:
A villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról és a 2003/54/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2009. július 13‑i 2009/72/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 3. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a követett általános gazdasági érdek jellegéből egyértelműen következő objektív igazolás nélkül a kötelező pénzügyi hozzájárulást kizárólag bizonyos, termelési, forgalmazási és kiskereskedelmi tevékenységet végző villamosenergia‑ipari vállalkozások számára írja elő valamely olyan rendszer finanszírozása céljából, amelynek keretében a villamosenergia‑árból szociális kedvezményt érvényesítenek közvetlenül az arra jogosult fogyasztók villamosenergia‑számlájában.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	A villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról és a 2003/54/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2009. július 13‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2009. L 211., 55. o.; helyesbítés: HL 2015. L 167., 94. o.).
(
3
)	A villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról és a 96/92/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. június 26‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2003. L 176., 37. o.; magyar nyelvű különkiadás 12. fejezet, 2. kötet, 211. o.).
(
4
)	A 2009/72 irányelv szerinti „közszolgáltatási kötelezettségekkel” összefüggésben a „végső menedékes kereskedő” fogalma a valamely tagállam által kijelölt olyan vállalkozást foglalja magában, amely az energiafogyasztók (beleértve a lakossági fogyasztók) ellátásának folytonosságát „észszerű árakon” (úgynevezett „végső menedékes tarifán”) biztosítja. Lásd a 2009/72 irányelv (47) preambulumbekezdését, 3. cikkének (3) bekezdését és 37. cikkének (6) bekezdését.
(
5
)	A Real Decreto 897/2017 (897/2017. sz. királyi törvényrendelet) 6. cikke szerint ez ez az ár a spanyolországi villamosenergia‑piaci árból a védelemre szoruló fogyasztók számára nyújtott 25%‑os kedvezményt, valamint a „komolyan védelemre szoruló fogyasztók” számára nyújtott 40%‑os kedvezményt tükröz.
(
6
)	2012. február 7‑i STS 1425/2012 ítélet (ECLI:ES:TS:2012:1425).
(
7
)	Hasonló rendeletek vonatkoznak az ezt következő évekre; például az Orden IET/2182/2015 (a 2015. évre) és az Orden IET/1451/2016 (a 2016. évre).
(
8
)	2010. április 20‑i ítélet (C‑265/08, EU:C:2010:205).
(
9
)	2016. szeptember 7‑i ítélet (C‑121/15, EU:C:2016:637).
(
10
)	Az EDP España megjegyzi, hogy ezt a gyakorlatot többek között a 2019. április 8‑i 46. sz. ítélet (ECLI:ES:TC:2019:46); 2019. május 6‑i 54. sz. ítélet (ECLI:ES:TC:2019:54); 2019. május 6‑i 58. sz. ítélet (ECLI:ES:TC:2019:58); 2019. május 6‑i 59. sz. ítélet (ECLI:ES:TC:2019:59); 2019. május 20‑i 67. sz. ítélet (ECLI:ES:TC:2019:67); 2019. május 20‑i 71. sz. ítélet (ECLI:ES:TC:2019:71); 2019. június 17‑i 81. sz. ítélet (ECLI:ES:TC:2019:81) is tükrözi.
(
11
)	2018. december 10‑iWightman és társai ítélet (C‑621/18, EU:C:2018:999, 27. pont).
(
12
)	2019. december 12‑iSlovenské elektrárne ítélet (C‑376/18, EU:C:2019:1068, 24. pont). Az olyan meglehetősen korlátozott számú eseteket illetően, amelyekben a Bíróság megtagadhatja a feltett kérdés elbírálását, lásd például: 2020. március 26‑iMiasto Łowicz és Prokurator Generalny ítélet (C‑558/18 és C‑563/18, EU:C:2020:234, 44. pont).
(
13
)	2020. július 16‑iFacebook Ireland és Schrems ítélet (C‑311/18, EU:C:2020:559, 73. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
14
)	Lásd e tekintetben: 1980. március 11‑iFoglia ítélet (104/79, EU:C:1980:73, 11. pont); 1981. december 16‑iof Foglia ítélet (244/80, EU:C:1981:302, 17. és 18. pont); 2020. március 26‑iMiasto Łowicz és Prokurator Generalny ítélet (C‑558/18 és C‑563/18, EU:C:2020:234, 53. pont).
(
15
)	1982. október 6‑iCILFIT és társai ítélet (283/81, EU:C:1982:335, 16–20. pont).
(
16
)	A Spanyolországétól eltérő rendszerek szemléltetését illetően lásd például az alkotmánybíróságok határozatait Németországban: a Bundesverfassungsgericht (szövetségi alkotmánybíróság, Németország) 2018. május 9‑i 2 BvR 37/18. sz. végzése; a Cseh Köztársaságban: az Ústavní soud (alktománybíróság, Csehország) 2009. január 8‑i II. ÚS 1009/08. sz. végzése; Horvátországban: az Ustavni sud Republike Hrvatske (a Horvát Köztársaság alkotmánybírósága) a 2016. december 13‑i U‑III‑2521/2015. sz. határozata; Szlovákiában: az Ústavný súd (alkotmánybíróság, Szlovákia) 2012. április 18‑i II. ÚS 140/2010. sz. ítélete; Szlovéniában: az Ustavno sodišče (alkotmánybíróság, Szlovénia) 2013. november 21‑i Up‑1056/11. sz. határozata, ECLI:SI:USRS:2013:Up.1056.11.
(
17
)	Összehasonító áttekintésért lásd: Solar, N., Vorlagepflichtverletzung mitgliedstaatlicher Gerichte und ihre Sanierung, Neuer Wissenschaftlicher Verlag, Bécs, 2004. Újabban lásd például az egyes osrszágjelentéseket Coutron, L. (dir.), L’obligation de renvoi préjudiciel à la Cour de justice: une obligation sanctionnée?, Bruylant, Brüsszel, 2014, vagy a German Law Journal 2015. évi 16/6. sz. különkiadásában szereplő egyes cikkeket, különösen: Lacchi, C., „Review by Constitutional Courts of the Obligation of National Courts of Last Instance to Refer a Preliminary Question to the Court of Justice of the EU”, 1663. o.
(
18
)	Lásd például: 2008. december 16‑iCartesio ítélet (C‑210/06, EU:C:2008:723, 94. és 95. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2016. április 5‑iPFE‑ítélet (C‑689/13, EU:C:2016:199, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2018. december 4‑iThe Minister for Justice and Equality és Commissioner of the Garda Síochána ítélet (C‑378/17, EU:C:2018:979, 35., 36. és 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
19
)	Amint azt többek között tükrözi: 2010. október 5‑iElchinov ítélet (C‑173/09, EU:C:2010:581, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2013. január 15‑iKrižan és társai ítélet (C‑416/10, EU:C:2013:8, 68. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
20
)	Kezdve a következővel: 1974. január 16‑iRheinmühlen‑Düsseldorf ítélet (166/73, EU:C:1974:3).
(
21
)	Részletesebben lásd: Ministerul Public – Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie – Direcţia Naţională Anticorupţie és társai ügyre vonatkozó indítványom (C‑357/19 és C‑547/19, EU:C:2021:170, 235–243. pont).
(
22
)	Lásd analógia útján: 2016. december 21‑iGutiérrez Naranjo és társai ítélet (C‑154/15, C‑307/15 és C‑308/15, EU:C:2016:980, 65. pont).
(
23
)	1987. október 22‑i Foto‑Frost ítélet (314/85, EU:C:1987:452, 15. pont).
(
24
)	Lásd különösen például: Jacobs főtanácsnok Wiener SI ügyre vonatkozó indítványa (C‑338/95, EU:C:1997:352); Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnok Gaston Schul Douane expediteur ügyre vonatkozó indítványa (C‑461/03, EU:C:2005:415); Wahl főtanácsnok X és van Dijk egyesített ügyekre vonatkozó indítványa (C‑72/14 és C‑197/14, EU:C:2015:319).
(
25
)	2010. január 19‑iKücükdeveci ítélet (C‑555/07, EU:C:2010:21, 53–55. pont); 2010. október 5‑iof Elchinov ítélet (C‑173/09, EU:C:2010:581, 28. pont); 2020. szeptember 3‑iVikingo Fővállalkozó végzés (C‑610/19, EU:C:2020:673, 75. pont).
(
26
)	Lásd korábban: 1978. március 9‑iSimmenthal ítélet (106/77, EU:C:1978:49, 22. pont). Lásd még újabban például: 2018. december 4‑iThe Minister for Justice and Equality és Commissioner of the Garda Síochána ítélet (C‑378/17, EU:C:2018:979, 36. és 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
27
)	Természetesen azzal lehet érvelni, hogy a nemzeti alkotmánybíróságok kizárólag a nemzeti alkotmányjoggal foglalkoznak. Így az ilyen bíróság kizárólag a nemzeti alkotmányos szabályokat értelmezi, és nem értelmezi sem a „puszta” nemzeti jogot, sem a „puszta” uniós jogot, amelyek a tényekkel egyenértékűnek tekinthetők. Az ezen elgondolás által biztosított doktrinális komfortérzés ellenére az ítélkezési gyakorlat gyakran bizonyítja e fikció tarthatatlanságát. Ezenkívül annak konkrét vizsgálata esetén, hogy a végső fokon eljáró bíróság előtt a konkrét ügyben fennáll‑e „acte clair”, el kell ismerni azt a készséget, amelynek értelmében az ügy érdemének felülvizsgálata anélkül történik, hogy az ügy érdemével bármikor is foglalkoznának vagy azt értelmeznék. Ez olyan, mintha Schrödinger álma végre valóra válna: egyértelműen meg lehet állapítani, hogy (a CILFIT) macska él‑e vagy elpusztult, anélkül hogy ehhez ki kellene nyitni (az uniós jogi) dobozt.
(
28
)	Lásd analógia útján: 1997. november 4‑iParfums Christian Dior ítélet (C‑337/95, EU:C:1997:517, 24–26. pont); 2002. június 4‑iLyckeskog ítélet (C‑99/00, EU:C:2002:329, 14. és 15. pont); 2005. szeptember 15‑iIntermodal Transports ítélet (C‑495/03, EU:C:2005:552, 30. pont).
(
29
)	2020. április 30‑i ítélet (C‑5/19, EU:C:2020:343, 55., 56., 69. és 88. pont).
(
30
)	2014. április 3‑i CTP‑ítélet (C‑516/12–C‑518/12, EU:C:2014:220, 12. pont). Ugyanakkor vö.: Cruz Villalón főtanácsnok CTP ügyre vonatkozó indítványa (C‑516/12, EU:C:2014:63, 36–38. pont).
(
31
)	2010. október 28‑iBizottság kontra Málta ítélet (C‑508/08, EU:C:2010:643, 6. pont).
(
32
)	2009. május 7‑iAntrop és társai ítélet (C‑504/07, EU:C:2009:290, 9. pont).
(
33
)	2011. december 21‑i ENEL‑ítélet (C‑242/10, EU:C:2011:861, 51–52., 55. és 81. pont).
(
34
)	Lásd ugyanakkor a 9/2013. sz. királyi törvényrendelet V. preambulumbekezdésének szövegét, amely láthatólag a szociális kedvezmény finanszírozási elemét, feltehetőleg a kötelező hozzájárulást, határozza meg „közszolgáltatási kötelezettségként”.
(
35
)	2019. december 19‑i ítélet (C‑523/18, EU:C:2019:1129).
(
36
)	Uo.
(
37
)	Uo.
(
38
)	Uo., 22. pont.
(
39
)	Uo., 28–29. pont.
(
40
)	Uo., 33–34. pont.
(
41
)	Lásd e tekintetben: 2010. április 20‑iFederutility és társai ítélet (C‑265/08, EU:C:2010:205, 26. pont).
(
42
)	2019. december 19‑iEngie Cartagena ítélet (C‑523/18, EU:C:2019:1129, 42. pont). Lásd még ezen ítélet 45. és 48. pontját.
(
43
)	Uo., 43. pont.
(
44
)	Uo., 45. pont.
(
45
)	Uo., 51. pont.
(
46
)	Uo., 40–45. pont.
(
47
)	Uo., 54. pont.
(
48
)	2020. április 30‑i ítélet (C‑5/19, EU:C:2020:343, 55., 56. és 88. pont).
(
49
)	2019. november 7‑iUNESA és társai ítélet (C‑80/18–C‑83/18, EU:C:2019:934, 56. pont); 2019. november 7‑iUNESA és társai ítélet (C‑105/18–C‑113/18, EU:C:2019:935, 53. pont); 2019. december 19‑iEngie Cartagena ítélet (C‑523/18, EU:C:2019:1129, 50. pont).
(
50
)	Lásd: 2017. január 18‑iIRCCS – Fondazione Santa Lucia ítélet (C‑189/15, EU:C:2017:17, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
51
)	2019. december 19‑iEngie Cartagena ítélet (C‑523/18, EU:C:2019:1129, 32. pont).
(
52
)	Lásd e tekintetben: 2016. január 14‑iBizottság kontra Belgium ítélet (C‑163/14, EU:C:2016:4, 44. pont).
(
53
)	Lásd: 2017. január 18‑iIRCCS – Fondazione Santa Lucia ítélet (C‑189/15, EU:C:2017:17, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
54
)	Uo., 34. pont.
(
55
)	Uo., 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
56
)	Hasonlóképpen: 2019. december 19‑iEngie Cartagena ítélet (C‑523/18, EU:C:2019:1129, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
57
)	A 2009/72 irányelvnek a villamos energia belső piacával kapcsolatos célkitűzését illetően lásd: 2019. december 19‑iEngie Cartagena ítélet (C‑523/18, EU:C:2019:1129, 47. pont).
(
58
)	2019. december 19‑i ítélet (C‑523/18, EU:C:2019:1129, 55. pont).
(
59
)	2019. december 12‑iSlovenské elektrárne ítélet (C‑376/18, EU:C:2019:1068, 34. pont).
(
60
)	2019. december 19‑iEngie Cartagena ítélet (C‑523/18, EU:C:2019:1129, 52. és 53. pont).
(
61
)	Lásd e tekintetben: 2019. december 19‑iEngie Cartagena ítélet (C‑523/18, EU:C:2019:1129, 54. pont).
(
62
)	Lásd: Hogan főtanácsnok Engie Cartagena ügyre vonatkozó indítványa (C‑523/18, EU:C:2019:769, 54. pont). Kiemelés tőlem.
(
63
)	2019. december 19‑iEngie Cartagena ítélet (C‑523/18, EU:C:2019:1129, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
64
)	Lásd e tekintetben: Mengozzi főtanácsnok ANODE ügyre vonatkozó indítványa (C‑121/15, EU:C:2016:248, 82. pont).
(
65
)	Lásd e tekintetben: 2020. április 30‑iОvergas Mrezhi és Balgarska gazova asotsiatsia ítélet (C‑5/19, EU:C:2020:343, 80. pont).
(
66
)	Lásd e tekintetben: 2016. szeptember 29‑iEssent Belgium ítélet (C‑492/14, EU:C:2016:732, 79–81. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
67
)	Ezen érvek átmenetiségével kapcsolatban lásd: a Hornbach‑Baumarkt ügyre vonatkozó indítványom (C‑382/16, EU:C:2017:974).
(
68
)	2016. szeptember 7‑i ANODE‑ítélet (C‑121/15, EU:C:2016:637, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
69
)	2016. szeptember 29‑iEssent Belgium ítélet (C‑492/14, EU:C:2016:732, 81. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
70
)	E tekintetben uo., 97. pont.
(
71
)	Lásd: 2016. szeptember 7‑iANODE‑ítélet (C‑121/15, EU:C:2016:637, 71. pont).
(
72
)	Lásd analógia útján: 2020. április 30‑iОvergas Mrezhi és Balgarska gazova asotsiatsia ítélet (C‑5/19, EU:C:2020:343, 57. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
73
)	Uo., 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
74
)	Uo., 60. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
75
)	2016. szeptember 7‑i ANODE‑ítélet (C‑121/15, EU:C:2016:637, 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
76
)	Lásd analógia útján: 2016. szeptember 7‑iANODE‑ítélet (C‑121/15, EU:C:2016:637, 36. pont).
(
77
)	Lásd e tekintetben: 2019. április 11‑iRepsol Butano és DISA Gas ítélet (C‑473/17 és C‑546/17, EU:C:2019:308, 55., 56. és 62. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
78
)	2019. december 19‑iEngie Cartagena ítélet (C‑523/18, EU:C:2019:1129, 45. pont).
(
79
)	Uo., 51. pont.
(
80
)	Uo., 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
81
)	2010. április 20‑iFederutility és társai ítélet (C‑265/08, EU:C:2010:205, 35. pont).
(
82
)	2010. április 20‑iFederutility és társai ítélet (C‑265/08, EU:C:2010:205, 35. pont). Lásd még: 2019. április 11‑iRepsol Butano és DISA Gas ítélet (C‑473/17 és C‑546/17, EU:C:2019:308, 56. pont).
(
83
)	Teljes mértékben elvonatkoztatva a szociális kedvezmény időbeli felülvizsgálatától és arányosságától, ami ismételten csak igen eltérő típusú értékelést tesz szükségessé, amely eltérő szereplőket és eltérő megfontolásokat foglal magában.
(
84
)	2019. április 11‑iRepsol Butano és DISA Gas ítélet (C‑473/17 és C‑546/17, EU:C:2019:308, 59. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
85
)	Az EU‑Szerződéshez csatolt, az általános érdekű szolgáltatásokról szóló 26. sz. jegyzőkönyvvel összhangban. Lásd e tekintetben: 2016. szeptember 7‑iANODE‑ítélet (C‑121/15, EU:C:2016:637, 40–42. pont).
(
86
)	2019. december 19‑iEngie Cartagena ítélet (C‑523/18, EU:C:2019:1129, 35–36. pont). Lásd még e tekintetben: 2010. április 20‑iFederutility és társai ítélet (C‑265/08, EU:C:2010:205, 28. és 29. pont); 2011. december 21‑iENEL‑ítélet (C‑242/10, EU:C:2011:861, 50. pont).
(
87
)	2019. december 19‑iEngie Cartagena ítélet (C‑523/18, EU:C:2019:1129, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
88
)	Uo., 48. pont.
(
89
)	Lásd a jelen indítvány fenti 44. és 48–49. pontját.
(
90
)	Például az általános érdekű szolgáltatásokról szóló zöld könyv (COM(2003) 270 végleges); az európai uniós állami támogatási szabályoknak az általános gazdasági érdekű szolgáltatások nyújtásának ellentételezésére való alkalmazásáról szóló bizottsági közlemény (HL 2012. C 8., 4. o.); a közszolgáltatás ellentételezése formájában nyújtott állami támogatásról szóló európai uniós keretszabályról (2011) szóló bizottsági közlemény (HL 2012. C 8., 15. o.); az Európai Unió működéséről szóló szerződés 106. cikke (2) bekezdésének az általános gazdasági érdekű szolgáltatások nyújtásával megbízott egyes vállalkozások javára közszolgáltatás ellentételezése formájában nyújtott állami támogatásra való alkalmazásáról szóló, 2011. december 20‑i bizottsági határozat (HL 2012. L 7., 3. o.).
(
91
)	2003. július 24‑iAltmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg ítélet (C‑280/00, EU:C:2003:415, 95. pont).
(
92
)	2008. február 12‑iBUPA és társai kontra Bizottság ítélet (T‑289/03, EU:T:2008:29, 214. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2012. november 7‑iCBI kontra Bizottság ítélet (T‑137/10, EU:T:2012:584, 191. pont); 2014. július 16‑iNémetország kontra Bizottság ítélet (T‑295/12, nem tették közzé, EU:T:2014:675, 87. pont); 2014. július 16‑iZweckverband Tierkörperbeseitigung kontra Bizottság ítélet (T‑309/12, nem tették közzé, EU:T:2014:676, 148. pont).
(
93
)	Lásd még a villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról és a 2012/27/EU irányelv módosításáról szóló, 2019. június 5‑i (EU) 2019/944 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2019. L 158., 125. o.) 9. cikkének (3) bekezdését, amely gyakorlatilag ugyanezt a megfogalmazást tartalmazza.
(
94
)	Lásd a vasúti, közúti és belvízi közlekedési közszolgáltatás fogalmában benne rejlő kötelezettségek terén a tagállamok tevékenységéről szóló, 1969. június 26‑i 1191/69/EGK tanácsi rendelet (HL 1969. L 156., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 19. o.) 6. cikkének (2) bekezdését, amely ilyen ellentételezéshez való „jogot” tartalmazott. Lásd: 2014. április 3‑iCTP‑ítélet (C‑516/12–C‑518/12, EU:C:2014:220, 34. pont).
(
95
)	Lásd: EJEB, 1994. szeptember 22., Hentrich kontra Franciaország ítélet (ECLI:CE:ECHR:1994:0922JUD001361688, 49. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); EJEB, 2006. június 19., Hutten‑Czapska kontra Lengyelország ítélet (ECLI:CE:ECHR:2006:0619JUD003501497, 167. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még például: EJEB, 2002. november 5‑i Pincová és Pinc kontra Cseh Köztársaság ítélet (ECLI:CE:ECHR:2002:1105JUD003654897, 53. §).