62024CJ0633
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hatodik tanács)
2026. január 22. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – Szociális biztonság – Migráns munkavállalók – 883/2004/EK rendelet – Egyenlő bánásmód – Időszakok összesítése – 58. cikk – Egyrészről az Európai Közösség és tagállamai, másrészről a Svájci Államszövetség közötti, a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás – Rokkantsági ellátások – A jogszabályban előírt minimális rokkantsági ellátásra való jogosultság biztosítása érdekében nyújtott kiegészítés – A járulékfizetési időszakra vonatkozó szigorúbb feltételek a szabad mozgáshoz való jogukat gyakorló munkavállalók tekintetében”
A C‑633/24. sz. [Sovisso] (
i
) ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Corte suprema di cassazione (semmítőszék, Olaszország) a Bírósághoz 2024. szeptember 27‑én érkezett, 2024. szeptember 17‑i határozatával terjesztett elő
F. F.
és
az Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (hatodik tanács),
tagjai: I. Ziemele tanácselnök, A. Kumin és S. Gervasoni (előadó) bírák,
főtanácsnok: D. Spielmann,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
F. F. képviseletében A. Andreoni és A. Serreti avvocati,
–
az Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) képviseletében A. Patteri és S. Preden avvocati,
–
a cseh kormány képviseletében J. Benešová, M. Smolek és J. Vláčil, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében B.‑R. Killmann és D. Recchia, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2004. L 166., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 72. o.) 58. cikkének értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet az F. F. és az Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (nemzeti társadalombiztosítási intézet, Olaszország) között a nemzeti jog által előírt minimális mértékű rokkantsági ellátásra való jogosultság biztosítása érdekében nyújtandó kiegészítés fizetésének tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
A nemzetközi jog
3
1999. június 21‑én az Európai Közösség és a Svájci Államszövetség hét megállapodást kötött, köztük az egyrészről az Európai Közösség és tagállamai, másrészről a Svájci Államszövetség közötti, a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodást (HL 2002. L 114., 6. o.; kihirdette: a 2006. évi CXXV. törvény), amelyet többek között az egyrészről az Európai Közösség és tagállamai, másrészről a Svájci Államszövetség közötti, a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás által létrehozott vegyes bizottság 2012. március 31‑i 1/2012 határozata (HL 2012. L 103., 51. o.) módosított (a továbbiakban: ALCP).
4
Az ALCP „A szociális biztonsági rendszerek koordinálása” című 8. cikkének szövege a következő:
„A Szerződő Felek, a II. mellékletnek megfelelően, rendelkezéseket fogadnak el a szociális biztonsági rendszerek összehangolásáról, különösen az alábbiak érdekében:
[…]
b) az alkalmazandó jogszabályok meghatározása;
[…]”
5
Az ALCP „A szociális biztonsági rendszerek koordinációja” című II. mellékletének 1. cikke értelmében:
„(1)   A szerződő felek megállapodnak, hogy egymás között a szociális biztonsági rendszerek koordinációja végett az Európai Unió azon jogi aktusait, amelyekre e melléklet A. szakasza hivatkozik, az ott meghatározott módosításokkal alkalmazzák, vagy az ilyen jogi aktusokkal egyenértékű szabályokat alkalmaznak.
„(2)   A »tagállam(ok)« kifejezést az e melléklet A. szakaszában hivatkozott jogi aktusokban úgy kell értelmezni, hogy abba az Európai Unió vonatkozó jogi aktusai által meghatározott államok mellett Svájc is beletartozik.”
6
Az ALCP II. mellékletének „A hivatkozott jogi aktusok” című A. szakasza tartalmazza többek között a 883/2004 rendeletet, amely a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet (HL 1971. L 149., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 35. o.) helyébe lépett.
Az uniós jog
7
A 883/2004 rendelet „Fogalommeghatározások” című 1. cikke így rendelkezik:
„E rendelet alkalmazásában:
[…]
t)
»biztosítási idő«: az a járulékfizetési időszak, szolgálati idő vagy önálló vállalkozóként folytatott tevékenységi időszak, amelyet azok a jogszabályok, amelyek szerint az adott időszakot megszerezték vagy az megszerzettnek tekintendő, biztosítási időként határoznak meg vagy ismernek el, valamint más hasonló időszak, amelyet az említett jogszabályok a biztosítási idővel egyenértékűnek tekintenek;
[…]”
8
Az említett rendelet „A rendelet alkalmazási köre” című 2. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:
„Ezt a rendeletet a tagállamok állampolgáraira, egy tagállamban lakóhellyel rendelkező hontalanokra és menekültekre – akik egy vagy több tagállam jogszabályainak hatálya alá tartoznak vagy tartoztak –, valamint ezek családtagjaira és túlélő hozzátartozóira kell alkalmazni.”
9
Az említett rendeletnek „A rendelet alkalmazási köre” című 3. cikke értelmében:
„(1)   Ezt a rendeletet a következő szociális biztonsági ágakra vonatkozó valamennyi jogszabályra kell alkalmazni:
[…]
c) rokkantsági ellátások;
[…].”
10
A 883/2004 rendelet „Egyenlő bánásmód” című 4. cikkének szövege a következő:
„E rendelet eltérő rendelkezései hiányában az e rendelet hatálya alá tartozó személyeket bármely tagállam jogszabályai szerint ugyanolyan jogok illetik meg, és ugyanolyan kötelezettségek terhelik, mint az adott tagállam állampolgárait.”
11
E rendeletnek az „Időszakok összesítése” című 6. cikke értelmében:
„E rendelet eltérő rendelkezéseinek hiányában egy tagállam illetékes intézménye, amely tagállam jogszabályai:
–
az ellátásokra való jogosultság megszerzését, […]
[…]
a biztosítási, szolgálati, önálló vállalkozóként folytatott tevékenységi vagy tartózkodási idő megszerzésétől teszik függővé, a szükséges mértékben oly módon veszi figyelembe a más tagállam jogszabályai szerint szerzett biztosítási, szolgálati, önálló vállalkozóként folytatott tevékenységi vagy tartózkodási időket, mintha azokat az általa alkalmazott jogszabályok szerint szerezték volna meg.”
12
A rendelet „Ellátások megállapítása” című 52. cikke a következőképp rendelkezik:
„(1)   Az illetékes intézmény kiszámítja az ellátásnak azt az összegét, amely a következők szerint járna:
a)
az általa alkalmazott jogszabályok alapján, csak akkor, ha az ellátásra való jogosultság feltételeit kizárólag a nemzeti jog szerint teljesítették (független ellátás);
b)
az elméleti összeg kiszámításával és ezt követően a tényleges összeg kiszámításával (arányos ellátás) a következőképpen:
i.
az ellátás elméleti összege megegyezik azzal az összeggel, amelyet az érintett személy akkor igényelhetne, ha a más tagállamok jogszabályai szerint szerzett összes biztosítási és/vagy tartózkodási időt az ellátás megállapításának időpontjában alkalmazott jogszabályok szerint szerezte volna. Ha e jogszabályok alapján az összeg nem függ a szerzett időszakok tartamától, azt az összeget kell az elméleti összegnek tekinteni;
ii.
az illetékes intézmény ezt követően megállapítja az arányos ellátás tényleges összegét úgy, hogy az elméleti összegre az általa alkalmazott jogszabályok szerint a biztosítási esemény bekövetkeztét megelőzően szerzett időszakok tartamának és az összes érintett tagállam jogszabályai szerint a biztosítási esemény bekövetkeztét megelőzően szerzett időszakok tartamának hányadosát alkalmazza.
[…]
(3)   Az érintett személy az egyes tagállamok illetékes intézményeitől az (1) bekezdés a) és b) pontja szerint kiszámított összegek közül a magasabb összegre jogosult.
[…]”
13
Ugyanezen rendeletnek a szintén az említett fejezetbe tartozó, „Kiegészítés biztosítása” című 58. cikkének a szövege a következő:
„(1)   Az ellátás kedvezményezettje, akire e fejezet vonatkozik, a lakóhelye szerinti tagállamban, amelynek jogszabályai szerint a részére ellátást kell biztosítani, nem részesülhet az azon jogszabályok által az e fejezetnek megfelelően a kifizetéshez figyelembe vett valamennyi idő tartamával megegyező biztosítási vagy tartózkodási időszakra megállapított minimális ellátásnál kisebb összegű ellátásban.
(2)   Ezen állam illetékes intézménye, amíg e személy lakóhelye annak az államnak a területén található, e személy számára az e fejezet szerint járó ellátások teljes összege és a minimális ellátások összege közötti különbözettel egyenértékű kiegészítést fizet.”
Az olasz jog
A 153/69. sz. törvény
14
Az 1969. április 30‑i legge n. 153 – Revisione degli ordinamenti pensionistici e norma in materia di sicurezza sociale (a nyugdíjrendszerek felülvizsgálatáról és a szociális biztonságra vonatkozó szabályokról szóló 153. sz. törvény; a GURI 1969. április 30‑i 111. száma; a továbbiakban: 153/69. sz. törvény) „A nyugdíjfeltételek javítása” cím alá tartozó 8. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy a biztosítási és a járulékfizetési időszakoknak a társadalombiztosítás területére vonatkozó nemzetközi megállapodásokban vagy egyezményekben előírt összesítése esetén az olasz állampolgárok jogosultak rokkantsági nyugdíjuk havi minimumösszeggel történő kiegészítésére, feltéve, hogy igazolják, hogy Olaszországban munkaszerződés alapján legalább tíz évig járulékot fizettek.
A 222/84. sz. törvény
15
Az 1951. március 29‑i legge n. 222 – Revisione della disciplina della invalidità pensionabile (a rokkantsági nyugdíjra vonatkozó szabályozás felülvizsgálatáról szóló 222. sz. törvény; a GURI 1984. június 16‑i 165. száma; a továbbiakban: 222/84 törvény) 1. cikkének (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az e cikk szerinti rokkantsági nyugdíjat a munkavállalók kötelező általános rokkantsági, öregségi és túlélő hozzátartozói biztosítási rendszerében vagy az önálló vállalkozókkal foglalkozó külön igazgatási szerveknél hatályban lévő szabályok szerint kell kiszámítani. Amennyiben az ellátás összege nem éri el az érintett igazgatási szervek minimális ellátásának összegét, azt a minimális ellátás felső határáig ki kell egészíteni a szociális alap terhére egy olyan összeggel, amely megegyezik a [153/69. sz. törvény] később módosított és kiegészített 26. cikkében említett szociális nyugdíj összegével.”
16
A 222/84. sz. törvény 4. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy az e törvény 1. és 2. cikke szerinti rokkantsági támogatásra és rokkantsági nyugdíjra való jogosultság megszerzéséhez az érintettnek összesen öt év biztosítási járulékfizetést kell igazolnia, amelyből három évnek a közigazgatási kérelem benyújtását megelőző öt évre kell esnie.
A 335/1995. sz. törvény
17
Az 1995. augusztus 8‑i legge n. 335 – Riforma del sistema pensionistico obbligatorio e complementare (a kötelező és kiegészítő nyugdíjrendszer reformjáról szóló 335. sz. törvény; a GURI 1995. augusztus 16‑i 190. száma, 101. sz. rendes melléklete; a továbbiakban: 335/1995. sz. törvény) 1. cikke (16) bekezdésének szövege a következő:
„A törvényes minimum eléréséhez szükséges kiegészítésre vonatkozó rendelkezések nem alkalmazhatók a kizárólag a járulékfizetésen alapuló nyugdíjrendszerbe tartozó nyugdíjakra [azaz azokra, amelyek a 1996. január 1‑jétől teljesített járulékfizetési időszakoknak felelnek meg].”
A 577/1992. sz. rendelet
18
Az 1992. december 30‑i decreto ministeriale n. 577 – Regolamento recante norme sui trattamenti pensionistici per attività svolte all’estero e per i residenti all’estero (a külföldön foglalkoztatott munkavállalók és a külföldön lakóhellyel rendelkezők nyugellátását szabályozó rendelkezésekről szóló 577. sz. miniszteri rendelet; a GURI 1993. május 20‑i 116. száma; a továbbiakban: 577/1992. sz. rendelet) 3. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ha az Olaszországban lakóhellyel rendelkező nyugdíjas az Európai Gazdasági Közösség rendeletei vagy a társadalombiztosításra vonatkozó azon nemzetközi megállapodások által előírt biztosítási és járulékfizetési időszakok összesítése alapján szerezte meg a jogosultságot, amelyek megállapítják, hogy a lakóhely szerinti ország intézményének biztosítania kell a nemzeti jog által előírt minimális ellátás összegét, ez utóbbit az egyéb feltételek teljesülése esetén akkor is nyújtani kell, ha a [legalább egyéves olaszországi járulékfizetési időszakra vonatkozó] követelmény nem teljesül.”
Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés, valamint a Bíróság előtti eljárás
19
Az alapeljárás felperese, aki Olaszországban rendelkezik lakóhellyel, 1991 és 1994 között Svájcban, majd 2002. április 1‑je 2012. március 31. között Olaszországban fizetett társadalombiztosítási járulékot. A 2012. és 2013. évi munkanélküliségi időszakot is társadalombiztosítási járulékfizetésként vették figyelembe a javára Olaszországban.
20
Az alapeljárás felperese több kérelmet nyújtott be az INPS‑hez az Olaszországban fizetett társadalombiztosítási járulékokkal arányos rokkantsági ellátás, valamint e támogatás kiegészítése iránt, amely a nemzeti jog által előírt törvényi minimumban való részesülést hivatott biztosítani. Kérelmeit lényegében azzal az indokkal utasították el, hogy nem felelt meg a 222/84. sz. törvény 4. cikkében előírt feltételeknek. Az INPS ugyanis az alapeljárás felperesét olyan biztosítottnak tekintette, aki 1996‑tól társadalombiztosítási járulékot fizetett, és aki a 335/1995. sz. törvény 1. cikke (16) bekezdésének hatálya alá tartozik, tehát csak az úgynevezett „járulékfizetésen alapuló” rendszer alapján részesülhet rokkantsági támogatásban, amelynek keretében az említett törvényi minimumban való részesülést biztosító kiegészítés folyósítása e rendelkezés értelmében kizárt. A Bíróság elé terjesztett észrevételek rámutatnak, hogy az INPS csak későn szerzett tudomást az alapeljárás felperese által 1996 előtt Svájcban teljesített járulékfizetési időszakokról, ami a felperest mentesítette volna e kizárás alól.
21
Az alapeljárás felperese, miután eredménytelenül igényelt ellátást e szervtől, a Tribunale di Torinóhoz (torinói bíróság, Olaszország) fordult, amely megállapította, hogy a felperes helyzete a 153/69. sz. törvény 8. cikke (2) bekezdésének hatálya alá tartozik, és úgy vélte, hogy nem felel meg az igényelt kiegészítésre való jogosultsághoz az e rendelkezésben előírt feltételeknek. Az említett rendelkezés szerint ugyanis az Olaszországban és külföldön teljesített járulékfizetési időszakok összesítése esetén az érintettnek igazolnia kell, hogy Olaszországban legalább tíz évig munkaszerződés alapján fizetett járulékot. Mivel az alapeljárás felperese Olaszországban csak 260 hétig fizetett járulékot, ami öt év járulékfizetésnek felel meg, a Tribunale di Torino (torinói bíróság) megállapította, hogy e feltétel nem teljesült, és hogy az alapeljárás felperese még akkor sem igényelhet a nemzeti jog által előírt törvényi minimumra való jogosultságot biztosító kiegészítést, ha figyelembe veszik az általa 1996 előtt Svájcban befizetett járulékokat.
22
Az alapeljárás felperese fellebbezést nyújtott be a Tribunale di Torino (torinói bíróság) ítéletével szemben a Corte d’appello di Torinóhoz (torinói fellebbviteli bíróság, Olaszország), amely helybenhagyta ezt az ítéletet. Ez utóbbi bíróság úgy vélte, hogy az alapeljárás felperese nem jogosult a rokkantsági támogatásnak a törvényi minimum elérése érdekében nyújtott kiegészítésére, mivel Olaszországban az összes járulékfizetési időszakát 1995. december 31. után, azaz a járulékfizetésen alapuló rendszerben teljesítette, amelynek keretében a 335/1995. sz. törvény 1. cikkének (16) bekezdése kizárja az említett törvényi minimum eléréséhez szükséges kiegészítést. A Corte d’appello di Torino (torinói fellebbviteli bíróság) szerint az alapeljárás felperese nem tarthatott igényt erre a kiegészítésre a 153/69. sz. törvény 8. cikkének (2) bekezdése alapján sem, amely feltételként tíz év olaszországi járulékfizetési időt ír elő, mivel ő csak öt év e tagállamban teljesített járulékfizetést igazolt. Végül úgy ítélte meg, hogy az érintett a 883/2004 rendelet 52. cikkének (3) bekezdése alapján nem jogosult az általa Svájcban és Olaszországban befizetett járulékokkal arányos ellátásra.
23
Az alapeljárás felperese felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Corte d’appello di Torino (torinói fellebbviteli bíróság) ítéletével szemben a Corte suprema di cassazione (semmítőszék, Olaszország) előtt, amely a kérdést előterjesztő bíróság. E bíróság arra keresi a választ, hogy az olasz szabályozás összeegyeztethető‑e a 883/2004 rendelet 58. cikkével és a munkavállalók szabad mozgásának elvével, amennyiben azon személyek esetében, akik nem Olaszországban teljesítették összes járulékfizetési idejüket, e jog a nemzeti jog által előírt minimális ellátás biztosítását célzó kiegészítés folyósítását tízéves olaszországi járulékfizetés feltételétől teszi függővé, míg azok a személyek, akik teljes járulékfizetési időszakukat ott teljesítették, a 222/84. sz. törvény 1. és 4. cikke értelmében e kiegészítésben csak öt év járulékfizetést követően részesülhetnek, amelyből három évnek a legutolsó öt évre kell esnie.
24
E körülmények között a Corte suprema di cassazione (semmítőszék) az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Ellentétes‑e a[z uniós] szabályozással, konkrétan a 883/2004[/EK] rendelet 58. cikkével az olyan nemzeti szabályozás, amely az Unió különböző tagállamaiban megszerzett járulékfizetési időszakok összesítése iránti kérelem esetén a rendes rokkantsági támogatás törvényi minimumra való kiegészítésének elismerését a 153/69. sz. törvény 8. cikkének 2. bekezdése értelmében vett, Olaszországban megszerzett tíz járulékfizetési év feltételéhez köti, tekintettel arra, hogy a 222/84. sz. törvény 1. és 4. cikke a járulékfizetési időszakokat teljes egészükben Olaszországban megszerző kérelmező javára a törvényi minimumra való kiegészítést már öt járulékfizetési év ([amelyből] a legutóbbi öt évben három év) megszerzése esetén elismeri?”
25
2025. június 24‑én a Bíróság az eljárási szabályzata 101. cikkének (1) bekezdése alapján felvilágosítást kért az előzetes döntéshozatalra utaló bíróságtól annak megállapítása érdekében, hogy az alapeljárás tárgya továbbra is fennáll‑e a nemzeti jognak az INPS által az észrevételeiben előadott értelmezésére tekintettel, és ha igen, mi a pontos hatálya a nemzeti jognak, beleértve a Corte suprema di cassazione (semmítőszék) ítélkezési gyakorlatát is. E kérelemre válaszul a kérdést előterjesztő bíróság a Bíróság Hivatalához 2025. július 18‑án benyújtott levelében pontosította, hogy az alapeljárás tárgya továbbra is fennáll, és úgy véli, hogy az INPS tévesen értelmezi az olasz jognak és az ítélkezési gyakorlatának hatályát.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Az elfogadhatóságról
26
Az INPS észrevételeiben, anélkül, hogy formálisan elfogadhatatlansági kifogást emelt volna, arra hivatkozik, hogy a feltett kérdés tárgytalan, mivel e szervezet szerint az 577/1992. sz. rendelet 3. cikke, valamint a nemzeti jognak a kérdést előterjesztő bíróság ítélkezési gyakorlatából eredő értelmezése alapján, amennyiben az Olaszországban lakóhellyel rendelkező biztosított Olaszországban és egy másik tagállamban teljesített járulékfizetési időszakokat összesít, ahhoz, hogy a törvényben előírt minimum elérése érdekében megkapja a rokkantsági támogatás kiegészítését, nem köteles a kizárólag Olaszországban járulékot fizető biztosítottak által teljesítendő feltételeken túlmenő feltételnek megfelelni.
27
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 267. cikk szerinti eljárásban a Bíróság feladata, hogy az uniós és nemzeti bíróságok hatáskörmegosztásának keretében figyelembe vegye az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban a kérdést előterjesztő bíróság által saját felelősségi körében meghatározott azon ténybeli és szabályozási hátteret, amelybe az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések illeszkednek (2025. november 27‑iSantander Renta Variable España Pensiones, Fondo de Pensiones ítélet, C‑525/24, EU:C:2025:922, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
28
Arra is emlékeztetni kell, hogy a jogvitában eljáró és a meghozandó bírósági határozatért felelős nemzeti bíróság feladata, hogy az ügy sajátosságaira tekintettel megítélje mind az előzetes döntéshozatal szükségességét a határozatának meghozatala szempontjából, mind pedig az általa a Bíróság elé terjesztett kérdések relevanciáját, amelyet vélelmezni kell. Ennélfogva, amikor az előterjesztett kérdés az uniós jog valamely szabályának értelmezésére vagy érvényességére vonatkozik, a Bíróság főszabály szerint köteles a kérelmet elbírálni, kivéve ha a kért értelmezés nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli és jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az említett kérdésre hasznos választ adhasson (2025. június 24‑iGR REAL ítélet, C‑351/23, EU:C:2025:474, 45. pont).
29
A jelen ügyben a Bíróság által a kérdést előterjesztő bírósághoz intézett felvilágosításkérésre válaszul e bíróság megállapítja, hogy a nemzeti jognak az INPS által a Bíróság elé terjesztett észrevételeiben előadott értelmezése nem felel meg annak az értelmezésnek, amelyet e szervezet addig képviselt. Rámutat, hogy az alapeljárás tárgya továbbra is fennáll, mivel F. F. kérelmének nem adtak helyt. Úgy véli, hogy téves a nemzeti rendelkezéseknek, különösen az 577/1992. sz. rendelet 3. cikkének és a Corte suprema di cassazione (semmítőszék) ítélkezési gyakorlatának az INPS által a Bírósághoz benyújtott észrevételeiben előadott értelmezése.
30
A kérdést előterjesztő bíróság által ily módon adott magyarázatok fényében nem tűnik nyilvánvalónak, hogy az előterjesztett kérdés tárgytalan, és ebből következően a jelen ítélet 28. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat értelmében hipotetikus jellegű lenne.
31
Következésképpen az előterjesztett kérdés elfogadható.
Az ügy érdeméről
32
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy az ALCP, és különösen annak 8. cikke és II. melléklete előírja, hogy a 883/2004 rendeletet alkalmazni kell az Unió tagállamait és a Svájci Államszövetséget érintő helyzetekben, mivel ez utóbbit e rendelet alkalmazásában a tagállamokkal azonosnak kell tekinteni (lásd ebben az értelemben: 2018. március 15‑iBlanco Marqués ítélet, C‑431/16, EU:C:2018:189, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
33
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy az olasz szabályozás által a rokkantsági támogatás minimális összegének biztosítását célzó kiegészítésben való részesüléshez megkövetelt feltételek ellentétesek‑e az uniós joggal, amennyiben azok kizárják a más tagállamban teljesített járulékfizetési időszakok oly módon történő figyelembevételét, mintha azokat Olaszországban szerezték volna. Ebből következik, hogy az előterjesztett kérdést úgy kell értelmezni, hogy azok nemcsak a 883/2004 rendeletnek az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben említett 58. cikkére, hanem e rendeletnek az egyenlő bánásmód elvére, illetve az időszakok összesítésének elvére vonatkozó 4. és 6. cikkére is vonatkoznak.
34
Meg kell tehát állapítani, hogy kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 883/2004 rendelet 58. cikkét e rendelet 4. és 6. cikkével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében a rokkantsági támogatás minimális összegének biztosítását célzó kiegészítés kifizetésének feltétele azon biztosítottak esetében, akik más tagállamokban is fizettek járulékot, tízéves járulékfizetési időszak, míg azok esetében, akik kizárólag az említett tagállamban fizettek járulékot, ötéves járulékfizetési időszak, amelyből három évnek a legutolsó öt évre kell esnie.
35
A kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések hasznos megválaszolása érdekében elöljáróban ki kell emelni, hogy a 883/2004 rendelet, amelynek célja az egyes szociális biztonsági rendszerek összehangolása, fenntartja e rendszereket, és nem alakít ki egységes szociális biztonsági rendszert. Így, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, a tagállamok továbbra is megtartják szociális biztonsági rendszerük kialakítására vonatkozó hatáskörüket (2019. március 14‑iVester ítélet, C‑134/18, EU:C:2019:212, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
36
Ennélfogva, uniós szintű harmonizáció hiányában, az egyes tagállamok jogalkotóinak feladata – többek között – az ellátásokra való jogosultság feltételeinek meghatározása (2019. március 14‑iVester ítélet, C‑134/18, EU:C:2019:212, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
37
Ugyanakkor e hatáskörük gyakorlása során a tagállamok kötelesek tiszteletben tartani az uniós jogot, és különösen az EUM‑Szerződésnek a tagállamok területén való szabad mozgás és tartózkodás minden uniós polgár számára elismert szabadságára vonatkozó rendelkezéseit (2019. március 14‑iVester ítélet, C‑134/18, EU:C:2019:212, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
38
E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy az EUM‑Szerződés nem biztosítja a munkavállalónak azt, hogy a tevékenységének egynél több tagállamba való kiterjesztése vagy tevékenységének egy másik tagállamba történő áthelyezése szociális biztonsági szempontból semleges legyen. A tagállamok szociális biztonsági jogszabályai közötti eltéréseket tekintve az ilyen kiterjesztés vagy áthelyezés a szociális védelem szempontjából a munkavállalóra nézve adott esetben többé vagy kevésbé kedvező, illetve kedvezőtlen lehet. Ebből többek között az következik, hogy az ilyen jogszabály – még ha alkalmazása így kevésbé kedvező is – megfelel az EUMSZ 45. és EUMSZ 48. cikknek, ha a jogszabály alapján az érintett munkavállaló nem kerül kedvezőtlenebb helyzetbe azokkal szemben, akik valamennyi tevékenységüket egyetlen tagállamban végzik, ahol e jogszabály hatályos (lásd ebben az értelemben: 2019. március 14‑iVester ítélet, C‑134/18, EU:C:2019:212, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
39
A Bíróság tehát több alkalommal is kimondta, hogy az EUMSZ 45. cikk célja nem valósulna meg, ha a migráns munkavállaló a szabad mozgáshoz való jog gyakorlása miatt elveszítené a neki valamely tagállam jogszabályaiban biztosított szociális előnyöket. Az ilyen következmény ugyanis visszatarthatná az uniós munkavállalókat attól, hogy éljenek a szabad mozgáshoz való jogukkal, és így e szabadság érvényesülésének gátját jelentené (2019. március 14‑iVester ítélet, C‑134/18, EU:C:2019:212, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
40
A munkavállalók szabad mozgása elvének tiszteletben tartásából eredő követelményeket a szociális biztonság területén a 883/2004 rendelet fekteti le konkrétan, amelynek az egyenlő bánásmód elvére vonatkozó 4. cikke kimondja, hogy az e rendelet hatálya alá tartozó személyeket valamely tagállam jogszabályai tekintetében ugyanúgy kell kezelni, mint az adott tagállam állampolgárait.
41
Az egyenlő bánásmód ezen elve nemcsak a szociális biztonsági rendszerek kedvezményezettjeinek állampolgársága alapján történő nyilvánvaló hátrányos megkülönböztetést tiltja, hanem minden rejtett módon való hátrányos megkülönböztetést is, amelyek egyéb megkülönböztető kritériumok alkalmazása által végül ténylegesen ugyanarra az eredményre vezetnek (2019. december 5‑iBocero Torrico és Bode ítélet, C‑398/18 és C‑428/18, EU:C:2019:1050, 40. pont).
42
Ezért közvetetten hátrányosan megkülönböztetőnek kell tekinteni a nemzeti jog azon előírásait, amelyek – bár az állampolgárságra való tekintet nélkül alkalmazandók – lényegében vagy nagy többségében a migráns munkavállalókat, illetve azokat a mindenkire egyaránt alkalmazandó előírásokat érintik, amelyeket a hazai munkavállalók a migráns munkavállalóknál könnyebben tudnak teljesíteni, illetve amelyek esetében különösen fennáll a kockázat, hogy ez utóbbiakat hátrányosan érinti (2019. december 5‑iBocero Torrico és Bode ítélet, C‑398/18 és C‑428/18, EU:C:2019:1050, 41. pont).
43
A 883/2004 rendeletnek az időszakok összesítésének elvére vonatkozó 6. cikke előírja, hogy amennyiben e rendelet másként nem rendelkezik, azon tagállam illetékes intézménye, amelynek jogszabályai szerint az ellátásokra való jogosultság megszerzése „a biztosítási, szolgálati, önálló vállalkozóként folytatott tevékenységi vagy tartózkodási idő megszerzésétől teszik függővé, a szükséges mértékben oly módon veszi figyelembe a más tagállam jogszabályai szerint szerzett biztosítási, szolgálati, önálló vállalkozóként folytatott tevékenységi vagy tartózkodási időket, mintha azokat az általa alkalmazott jogszabályok szerint szerezték volna meg”.
44
Végül a 883/2004 rendelet 58. cikke értelmében a rokkantsági ellátás kedvezményezettje nem részesülhet a lakóhely szerinti tagállam által megállapított minimális ellátásnál kisebb összegű ellátásban. Ez utóbbi tagállam adott esetben az e személy számára járó ellátások összege és ezen minimális ellátás összege közötti különbözettel egyenértékű kiegészítést fizet.
45
A jelen ítélet 40–44. pontjából az következik, hogy a 883/2004 rendelet 4. és 6. cikkével összefüggésben értelmezett 58. cikkével ellentétes, ha az ilyen kiegészítés kifizetésére olyan módon kerül sor, amely azt eredményezi, hogy az Unió területén a szabad mozgáshoz való jogukat gyakorló munkavállalók kedvezőtlenebb bánásmódban részesülnek, mint azok a munkavállalók, akik nem gyakorolták e szabadságot, mivel a más tagállamok jogszabályai szerinti járulékfizetési időszakokat nem ugyanolyan módon veszik figyelembe, mintha azokat az illetékes intézmény tagállamának jogszabályai szerint szerezték volna.
46
A jelen ügyben a Bíróság rendelkezésére álló adatokból kitűnik, hogy az alapeljárás felperese, aki az olaszországi törvényes minimum elérése érdekében kérte a rokkantsági támogatás kiegészítését, 1991‑től 1994‑ig a Svájci Államszövetség területén, majd 2002 és 2012 között Olaszországban 260 héten át fizetett járulékot, amely utóbbi időszak öt évnyi járulékfizetési időszaknak felel meg. A 2012. és 2013. év tekintetében az olaszországi munkanélküliségi időszakok tekintetében is figyelembe vettek járulékfizetést a javára.
47
Ezenkívül az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapügyben szóban forgó szabályozás értelmében azok a személyek, akik nem kizárólag az 1996. január 1‑jét követően szerzett járulékfizetési időszakokra alkalmazandó „járulékfizetésen alapuló” rendszer hatálya alá tartoznak, amennyiben olyan rokkantsági támogatásban részesülnek, amelynek összege nem éri el az e szabályozásban előírt törvényi minimumot, e minimum elérése érdekében jogosultak az ellátás kiegészítésére. A rokkantsági támogatás e kiegészítésének feltétele öt év járulékfizetés, amelyből három évnek a legutolsó öt évre kell esnie. Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság rámutat, hogy a 153/69. sz. törvény 8. cikkének (2) bekezdése értelmében a biztosítási és járulékfizetési időszakoknak a társadalombiztosításra vonatkozó nemzetközi megállapodásokban vagy egyezményekben előírt összesítése esetén a biztosítottnak tízéves, Olaszországban munkaszerződés alapján teljesített járulékfizetési időszakot kell igazolnia.
48
A kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálat függvényében úgy tűnik tehát, hogy az olasz jog a szabad mozgáshoz való jogukat gyakorló munkavállalókkal szemben az Olasz Köztársaságban szigorúbb járulékfizetési feltételeket ír elő, mint amelyek azokkal szemben alkalmazandók, akik nem gyakorolták ezt a szabadságot. E szabályozás látszólag – ellentétben azzal, amit a 883/2004 rendelet 4. és 6. cikkével összefüggésben értelmezett 58. cikke megkövetel – nem teszi lehetővé, hogy a rokkantsági nyugdíj törvényes minimum elérése érdekében történő kiegészítéséhez az Olaszországtól eltérő tagállamban teljesített járulékfizetési időszakokat ugyanolyan módon vegyék figyelembe, mintha azokat e tagállamban szerezték volna.
49
A fenti elemzésből levonandó következtetéseket illetően emlékeztetni kell továbbá arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint amennyiben a nemzeti jog, az uniós jogot sértve, eltérő bánásmódot ír elő személyek egyes csoportjai tekintetében, a hátrányos helyzetbe hozott kategóriába tartozó személyeket ugyanúgy kell kezelni, és velük szemben ugyanazt a rendszert kell alkalmazni, mint a többi érintettel szemben. Az uniós jog helyes alkalmazása hiányában a kedvezményezett csoport tagjaival szemben alkalmazott rendszer marad az egyetlen érvényes hivatkozási rendszer (2019. március 14‑iVester ítélet, C‑134/18, EU:C:2019:212, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
50
Amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, azok a munkavállalók, akik nem éltek a szabad mozgáshoz való jogukkal, és akik teljes biztosítási idejüket Olaszországban szerzik meg, a törvényes minimum elérése érdekében kiegészítésben részesülnek, ha ötéves olaszországi járulékfizetési időszakot igazolnak, amelyből három év a legutolsó öt évre esik. Ez a jogszabályi keret tekintendő tehát érvényes hivatkozási rendszernek az előző pontban idézett ítélkezési gyakorlat értelmében (lásd analógia útján: 2019. március 14‑iVester ítélet, C‑134/18, EU:C:2019:212, 47. pont).
51
Nyilvánvaló, hogy az érintett tagállamok illetékes hatóságainak a feladata annak meghatározása, hogy a belső jogban melyek a legmegfelelőbb eszközök a migráns munkavállalók és a belföldi munkavállalók közötti egyenlő bánásmód eléréséhez. Hangsúlyozni kell ugyanakkor, hogy ezt a célt a priori el lehetne érni úgy is, hogy az olyan migráns munkavállalók számára, akik olyan helyzetben vannak, mint amilyen az alapeljárásban szerepel, a törvényes minimum elérése céljából a belföldi munkavállalókra alkalmazandó feltételekkel azonos feltételek mellett állapítanák meg a rokkantsági ellátás kiegészítését (lásd analógia útján: 2019. március 14‑iVester ítélet, C‑134/18, EU:C:2019:212, 48. pont).
52
A fenti megfontolások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 883/2004 rendelet 58. cikkét a 4. és 6. cikkével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében a rokkantsági támogatás minimális összegének biztosítását célzó kiegészítés kifizetésének feltétele azon biztosítottak esetében, akik más tagállamokban is fizettek járulékot, az e tagállamban teljesített tízéves járulékfizetési időszak, míg azok esetében, akik kizárólag az említett tagállamban fizettek járulékot, az ott teljesített ötéves járulékfizetési időszak, amelyből három évnek a legutolsó öt évre kell esnie, amelyből három évnek a legutolsó öt évre kell esnie.
A költségekről
53
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:
A szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 58. cikkét e rendelet 4. és 6. cikkével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
azzal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében a rokkantsági támogatás minimális összegének biztosítását célzó kiegészítés kifizetésének feltétele azon biztosítottak esetében, akik más tagállamokban is fizettek járulékot, az e tagállamban teljesített tízéves járulékfizetési időszak, míg azok esetében, akik kizárólag az említett tagállamban fizettek járulékot, az ott teljesített ötéves járulékfizetési időszak, amelyből három évnek a legutolsó öt évre kell esnie.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: olasz.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.