62004CC0371_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
A jelen eljárást a Bizottság több, hozzá érkezett panasz alapján indította, amelyben a panaszosok azt állították, hogy Olaszország nem ismeri el az olasz közalkalmazottak által egy másik tagállam ugyanazon közszektorában korábban szerzett szakmai tapasztalatot. Olaszország a pert megelőző eljárás során benyújtott leveleiben és a Bírósághoz beterjesztett írásbeli kérelmeiben e panaszok közül kizárólag egyre (egy általános iskolai tanár ügyére) koncentrált. Egyértelmű azonban, hogy a Bizottság által indított eljárás általános tárgyú.
1. A Bizottság annak megállapítását kérte, hogy Olaszország nem teljesítette az EK 39. cikk és az EK 39. cikket átültető 1612/68/EGK tanácsi rendelet(2) (a továbbiakban: rendelet) 7. cikkének (1) bekezdése alapján fennálló kötelezettségeit. A Bizottság álláspontja szerint Olaszország az EK 10. cikket is megsértette, mivel vagy egyáltalán nem, vagy lassan ill. elégtelenül válaszolt a Bizottság által az EK 226. cikk alapján kibocsátott felszólításra és indokolással ellátott véleményre, továbbá a Bizottság korábbi leveleire, amelyben az a más tagállam közszektorában szerzett szakmai tapasztalat elismerésére vonatkozó jogszabályainak bemutatására hívta fel Olaszországot.
A vonatkozó közösségi jog
2. Az EK 10. cikk a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok az e szerződésből, illetve a Közösség intézményeinek intézkedéseiből eredő kötelezettségek teljesítésének biztosítása érdekében megteszik a megfelelő általános vagy különös intézkedéseket. A tagállamok elősegítik a Közösség feladatainak teljesítését.
A tagállamok tartózkodnak minden olyan intézkedéstől, amely veszélyeztetheti e szerződés célkitűzéseinek megvalósítását.”
3. Az EK 39. cikk biztosítja a munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgását.
5. A rendelet 7. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Valamely tagállamnak egy másik tagállam területén foglalkoztatott állampolgárát a foglalkoztatási- és munkafeltételek tekintetében nem kezelhetik állampolgársága miatt a hazai állampolgároktól eltérő módon, különösen ami a javadalmazást, a munkaviszony megszüntetését és munkanélkülivé válás esetén az újraelhelyezést vagy újrafoglalkoztatást illeti.”
A pert megelőző eljárás
6. A Bizottság előadta, hogy számos panasz érkezett hozzá azzal kapcsolatban, hogy Olaszország nem veszi figyelembe a más tagállamokban szerzett szakmai tapasztalatot és szolgálati időt. Ez a mulasztás hátrányosan érintette a panaszosok javadalmazását, besorolási fokozatát ill. szakmai előmenetelét.
7. A panaszosok egyike egy olasz állami általános iskola tanára volt, aki az olaszországi közszolgálati versenyvizsga letételét megelőzően a francia közoktatási rendszerben dolgozott tanárként, a Comitato d’assistenza scolastica italianával (a továbbiakban: COASCIT) kötött szerződés alapján. A COASCIT az olasz konzulátus égisze alatt működő szervezet, amelynek feladata a külföldön dolgozó olasz munkavállalók kulturális és oktatási támogatásának előmozdítása. A 2001. december 18‑i levelében a Bizottság tájékoztatást kért Olaszországtól az üggyel kapcsolatos olaszországi helyzet és a vonatkozó olasz szabályozás tárgyában. Olaszország nem válaszolt, még a Bizottság 2002. március 25‑i ismételt felhívása ellenére sem.
8. 2002. augusztus 12‑én a Bizottság ismét levelet küldött Olaszországnak, amelyben a már említett panaszra és két további másikra hivatkozott. A Bizottság kifejtette véleményét, amely szerint Olaszország hozzáállása ellentétes az EK 39. cikkel és a rendelet 7. cikkének (1) bekezdésével. A Bizottság ismételten részletes tájékoztatást kért a vonatkozó jogszabályokról. Válasz erre a levélre sem érkezett.
9. Erre tekintettel a Bizottság úgy döntött, hogy megindítja az EK 226. cikk első bekezdésében szabályozott, pert megelőző eljárást. 2002. december 19‑i felszólító levelében a Bizottság ezért ismételten kifejtette, miért véli úgy, hogy Olaszország megsérti az EK 39. cikket és a rendelet 7. cikkének (1) bekezdését, továbbá felhívta Olaszországot észrevételei megtételére. Olaszország ezúttal sem válaszolt.
10. 2003. május 15‑én a Bizottság indokolással ellátott véleményt küldött Olaszországnak, amelyben közölte, hogy számos panasz érkezett hozzá, kiemelte a COASCIT‑nak dolgozó tanár ügyét, és hivatkozott a Bíróság ítélkezési gyakorlatára.(3) A Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy Olaszország megsérti az EK 39. cikket és a rendelet 7. cikkének (1) bekezdését. Hozzátette, hogy Olaszország az EK 10. cikket megsértve nehezítette a Bizottság feladatainak ellátását, amikor nem válaszolt korábbi felhívásaira és az eljárás megindítását megelőző levelére. A Bizottság felhívta Olaszországot, hogy két hónapon belül tegye meg a szükséges intézkedéseket.
11. 2003. október 13‑án Olaszország kérte az indokolással ellátott véleményre történő válaszadásra nyitva álló határidő egy hónappal történő meghosszabbítását. Válaszát végül a 2004. február 3‑án kelt levelében adta meg, amelyhez mellékelte a külügyminisztérium 2003. december 3‑án kelt jegyzékét. Az (ötsoros) jegyzék címe rögzítette, hogy a jegyzék a COASCIT jogi természetére vonatkozik. Valójában ez a jegyzék pusztán egy kísérőlevél volt a külügyminisztérium másik, 2003. november 20‑án kelt jegyzékéhez, amely szintén rögzítette, hogy a COASCIT jogi természetére vonatkozik. Ehhez a jegyzékhez egy 44 oldalas mellékletet csatoltak, nem világos sorrendben. Ezek között volt (i) öt telex 1982‑ből, 1986‑ból, 1991‑ből és 2003‑ból, valamint (ii) 11 válogatott jogszabály, a Consiglio di Stato ítéleteiről és állásfoglalásairól szóló jelentések, továbbá közigazgatási körlevelek. Úgy tűnt, hogy minden melléklet a COASCIT‑re vagy ahhoz valamilyen módon hasonló szervezetekre vonatkozik, bár jelentőségüket sem a 2004. február 3‑i levélben, sem a 2003. november 20‑i feljegyzésben nem magyarázták meg.
12. Olaszország 2004. február 3‑i válaszát a Bizottság nem találta kielégítőnek, így megindította a jelen eljárást.
Az EK 39. cikk és a rendelet 7. cikkének (1) bekezdése
A kereset terjedelme
13. A Bizottság keresetlevelében előadta, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat(4) szerint a tagállamok a javadalmazás megállapításakor kötelesek figyelembe venni a másik tagállam közszolgálatában szerzett szakmai tapasztalatot és szolgálati időt. Ez alapján a közösségi munkavállalók egyenlő bánásmódjára vonatkozó, az EK 39. cikkből és a rendelet 7. cikkének (1) bekezdéséből eredő elv megköveteli, hogy az olasz közigazgatási szervek a szakmai kedvezmények – úgymint a javadalmazás, a besorolási fokozat vagy a szakmai előmenetel – meghatározása során ugyanúgy vegyék figyelembe a másik tagállamban, hasonló tevékenységi körben szerzett szolgálati időt, mint az olasz közszolgálatban szerzett tapasztalatot.
14. A Bizottság indokolással ellátott véleményére adott végső válaszában és a Bíróság előtt előadott védekezésében Olaszország szinte kizárólag a COASCIT jogi helyzetére helyezte a hangsúlyt. E célból védekezésében számos jogszabályi előírásra, ítéletre stb. hivatkozott,(5) amelyek közül csak egy szerepelt az indokolással ellátott véleményre adott válasz számos melléklete között, és egyik sem került a védekezéshez csatolásra. Olaszország lényegében azzal érvelt, hogy mivel a COASCIT‑ügy panaszosát a COASCIT azelőtt, nem pedig azután helyezte el a szóban forgó francia állami iskolánál, hogy az adott tanár letette volna az őt a francia állami rendszerben történő tanításra feljogosító versenyvizsgát, ezért munkatapasztalata nem volt megfeleltethető az olasz állami iskolában szerzett tapasztalatnak, amelyet versenyvizsga letétele nélkül nem szerezhetett volna meg. A hátrányos megkülönböztetés tilalma ezért nem követeli meg, hogy Olaszország a panaszos szakmai tapasztalatát figyelembe vegye bérének, szolgálati idejének, illetve szakmai előmenetelének meghatározásakor, miután az általa letett versenyvizsga az olasz állami rendszerben történő tanításra jogosította őt fel.
15. Válaszában a Bizottság megjegyezte, hogy Olaszország továbbra is kizárólag a COASCIT‑ot érintő egyedi esetre hivatkozott. Miután több különböző állítást közölt az üggyel kapcsolatban, a Bizottság végül keresetének általános jellegét emelte ki.
16. Ezen emlékeztető hatására Olaszország ellenkérelmében(6) jogszabályi hivatkozások további özönét terjesztette elő. Ezeket sem támasztotta alá semmiféle mellékelt jogszabályszöveg vagy magyarázó jegyzék.
17. Ezt követően Olaszország több mint 100 oldalnyi válogatott iratot nyújtott be a Bírósághoz, amelyek között megtalálható volt a fent említettek közül néhány, de nem mind, továbbá a kérelmeiben addig sehol nem hivatkozott két ítéletet(7) és két törvényrendelet(8) . Semmiféle magyarázatot nem csatoltak e szövegek jelentőségére vonatkozóan.
18. A Bizottság keresetének tágabb terjedelmére tekintettel Olaszország előadta, hogy Olaszországban nincs általános jogszabály a szakmai tapasztalatok elismerésére vonatkozóan, hanem csak a közszolgálat különböző ágazataira vonatkozó különleges rendelkezések léteznek. Olaszország az oktatási ágazatra hivatkozott, megemlítve azt a jogszabályt, amely egyenlően kezeli az olasz és az egyéb közösségi állampolgárokat: a korábbi szakmai tapasztalatot mindkét esetben csak akkor veszik figyelembe, ha azt a közszektorban szerezték.
19. A tárgyaláson a Bizottság megerősítette, hogy keresete általános jellegű, és hivatkozott arra a hat egyedi esetre, amelyekről akkor tudomása volt.(9) Az összes eset olyan személyekkel volt kapcsolatos, akiket az olasz közszolgálatban történt alkalmazásuk előtt egy Olaszországon kívüli, másik tagállam közszektorában alkalmaztak. Panaszukban mindannyian előadták, hogy az olasz hatóságok nem vették figyelembe korábbi jogviszonyukat a javadalmazás, a szolgálati idő és a szakmai előmenetel meghatározásakor. Ezen esetek közül csak egyben alkalmazták a panaszost korábbi állásában a COASCIT ügynökségen vagy más hasonló szervezeten keresztül.
20. Ebben az összefüggésben úgy vélem, nem érdemes a COASCIT és a hasonló testületek pontos jogi természetét részletesen vizsgálni. A többi üggyel közös alapot jelent az, hogy a COASCIT‑et érintő esetben érdekelt személy korábban egy franciaországi állami iskolában dolgozott. Mint azt a későbbiekben ki fogom fejteni, nézetem szerint ez a döntő tényező, nem pedig az ilyen alkalmazáshoz elvezető konkrét körülmények.
Az ügy lényege
21. Kötelezettségszegési eljárásokban megszokott, hogy az érintett tagállam vonatkozó jogszabályairól érthető módon tájékoztatja a Bíróságot. A jelen ügyben az olaszországi helyzet még a tárgyalás után sem volt teljesen világos.
22. Azon személyek vonatkozásában, akik korábbi szakmai tapasztalatukat egy másik tagállam közszektorában a COASCIT‑hoz hasonló jellegű szervezettel kötött szerződés alapján szerezték, Olaszország ragaszkodik ahhoz, hogy nem köteles elismerni az ilyen szakmai tapasztalatot. Nem került teljes mértékben kifejtésre az olyan személyekkel kapcsolatos jogi helyzet, akik korábbi szakmai tapasztalatukat úgy szerezték, hogy a másik tagállamban a közszférában érvényes helyi kiválasztási szabályok szerint vették őket közvetlen alkalmazásba. Egyrészt Olaszország azt állította a tárgyaláson, hogy egy 2004‑ben elfogadott törvény(10) szerint az ilyen személyeket már nem kezelik eltérő módon (ami önmagában megerősíteni látszik azt, hogy korábban úgy kezelték őket). Másrészt aligha biztató az a (szintén a tárgyaláson tett) korábbi nyilatkozata, amely szerint a franciaországi „foglalkoztatás figyelembevételétől nem zárkózott eleve el”.
23. Nyilvánvalóan nem kielégítő a Bíróság számára az, ha az eljárás ezen szakaszában ilyen elégtelen tájékoztatást kap. Mindazonáltal álláspontom szerint lehetséges volna a jelen eljárásban döntésre jutni. Nézetem szerint az olaszországi helyzet lényege a következő: nem jelent hátrányos megkülönböztetést, ha „A” tagállam a „B” tagállam közszektorában szerzett korábbi tapasztalat elismerésének feltételéül azt követeli meg, hogy az érintett személy alkalmazására „B” tagállamban a versenyvizsga letételét követően került sor, annál is inkább, ha az „A” tagállam (mint ahogy az Olaszország esetében tűnik) nem ismeri el a saját közszektorában a munkára feljogosító versenyvizsga letételét megelőzően szerzett szakmai tapasztalatot.
24. Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az EK 39. cikk (és így a rendelet 7. cikkének (1) bekezdése) megtiltják nemcsak az állampolgárságon alapuló nyílt megkülönböztetést, hanem a megkülönböztetés minden rejtett formáját is, amelyek más megkülönböztető ismérv alkalmazásával voltaképpen azonos eredményre vezetnek. Egy nemzeti jogszabály rendelkezése abban az esetben minősül közvetett módon diszkriminatívnak, ha az lényegesen nagyobb hatással van a migráns munkavállalókra, mint a hazaiakra (tehát ebből következően fennáll a kockázat, hogy különösen hátrányos helyzetbe hozza az előbbieket), és azt nem igazolja az érintett személyek állampolgárságától független olyan tárgyilagos megfontolás, amely arányos a nemzeti jog jogszerű célkitűzésével.(11)
25. Ha valamely tagállam nem ismeri el a másik tagállam közszektorában végzett munkát, ez nyilvánvalóan nagyobb hatással van a migráns munkavállalókra, mint a hazaiakra. Az egyetlen fennmaradó kérdés tehát az, hogy igazolható‑e a megkülönböztetés.
26. Bár Olaszország ezt a kérdést nem kifejezetten az igazolhatóság kapcsán veti fel (mivel még vagylagosan sem fogadja el, hogy kötelezettségszegést követett volna el), különösen hivatkozik annak fontosságára, hogy a másik tagállam közszektorában szerzett korábbi tapasztalatot csak akkor kell elismerni, ha az érintett személyt versenyvizsga letétele után alkalmazták. Ez az az ok, amely miatt Olaszország nem veszi figyelembe a COASCIT‑tal kötött szerződés hatálya alatt szerzett szakmai tapasztalatot. A tárgyaláson is elhangzott, hogy az ilyen tapasztalatot nem lehet
az állami iskolában történő tanítással azonos módon kezelni, mert a kiválasztási kritériumok kevésbé voltak szigorúak. Ez az állítás általános jelleggel hangzott el; és kevés magyarázat állt rendelkezésre arra vonatkozóan, hogy miért
olyan fontos az imént tárgyalt vizsga letétele, vagy miért kellene azt fontosnak vélni, vagy hogy mindezek ellenére miért jelent arányos választ az így eltöltött teljes idő elismerésének megtagadása.
27. Álláspontom szerint ez a tényező nem jelenti a hátrányos megkülönböztetés elfogadható igazolását.
28. Általánosságban, nem minden tagállam választja ki a közszektorában dolgozó valamennyi személyt versenyvizsga útján. Ebben az összefüggésben a hátrányos megkülönböztetés csak úgy előzhető meg, hogy a helyi követelményeknek (bármilyenek is legyenek azok) megfelelően kiválasztott személy által másik tagállam közszektorában végzett munka időtartamát megfelelően figyelembe veszik.
29. Konkrétabban, még ha (mint szemmel láthatólag a COASCIT‑ügyben) egy személyt a másik tagállam közszolgálatában olyan követelmények alapján foglalkoztatnak is, amelyek különböznek az egyébként irányadó követelményektől (pl. a versenyvizsga letétele helyett egy külső szervvel kötött szerződés alapján), az ilyen szakmai tapasztalat figyelembevételének teljes megtagadása csak azt jelentheti, hogy Olaszország álláspontja szerint az olaszországi közszektorban való munkavégzéshez szükséges versenyvizsga letétele előtt a másik tagállam közszektorában szerzett szakmai tapasztalat nem bírhat olyan értékkel, amely az azt követő munkaviszony szempontjából jelentős. Nem látom, hogy egy ilyen megközelítés hogyan eredményezhetné a hátrányosan megkülönböztető bánásmód érvényes igazolását.
30. A korábbi ügyekben nem jártak sikerrel azon tagállami kísérletek, amelyek az adott tagállam és a másik tagállam „kultúrája” közötti megfelelő különbségeket kívánták segítségül hívni.
31. Így az Österreichischer Gewerkschaftsbund ügyben(12) a Bíróság azt vizsgálta, hogy egy másik tagállam közszolgálatában eltöltött, korábbi foglalkoztatási időszak Ausztria általi eltérő kezelése igazolható‑e a közérdek elsőrendű indokával. Ausztria azzal érvelt, hogy a tagállamok közszolgálatai nem függnek össze egymással ugyanolyan mértékben, mint amilyen a helyzet az osztrák helyhatóságok esetében, és hogy azok jellemzői nagyon eltérőek. A Bíróság kimondta:
„[…] Ausztria és a más tagállamok közszolgálata közötti különbségek nem igazolhatják a korábbi szolgálati idő figyelembevételének feltételei közötti különbséget. E különbségek különösen nem igazolhatják azt, hogy az Ausztrián kívüli másik tagállamban eltöltött időszakoknak miért kell különösen fontosnak lenniük az érintett személy besorolása kapcsán, mivel ez a feltétel az Ausztriában eltöltött szolgálati idő vonatkozásában nem áll fenn.”(13)
32. A Bizottság kontra Görögország ügyben(14) a Bíróság hasonlóképpen megállapította, hogy az a tény, hogy egy tagállam szerint a gyakorlatban nehéz azt eldönteni, hogy egy másik tagállamban betöltött állás megfeleltethető‑e a nemzeti közszolgálatban betöltött olyan állásnak, amelyet a bérbesorolás és a szolgálati idő növekedése szempontjából figyelembe vettek, semmilyen körülmények között nem igazolhatja a figyelembevétel megtagadását. Ezt az összehasonlítást az adott tagállamnak kell elvégeznie.(15)
33. Végül a Bizottság kontra Olaszország ügyben(16) a Bizottság azt állította, hogy Olaszország közszolgálatában, a konkrét esetben az állami iskolákban történő foglalkoztatás feltételei tekintetében hátrányos megkülönböztetés áll fenn. Az állandó alkalmassági listákról történő felvételt illetően az olasz kormány nem tagadta, hogy létezik eltérő bánásmód attól függően, hogy a kérdéses oktatási tevékenységet Olaszországban vagy más tagállamokban gyakorolták‑e. Az olasz kormány álláspontja szerint azonban ez a különbségtétel jogos, mivel a külföldön végzett oktatásra az olaszországiaktól eltérő tananyag és tanterv alapján kerül sor, és ezért az nem tesz eleget az olasz jog értelmében további pontok adására jogosító „egyediség” követelményének.(17)
34. A Bíróság megállapította, hogy „nem igazolható a más tagállamokban gyakorolt oktatási tevékenység alapján megszerzett tapasztalat figyelembevételének teljes megtagadása, amennyiben azt a tagállamok tantervei közötti különbségekre alapítják. Nem tagadható ugyanis, hogy az olasz szabályozásban megkövetelthez hasonló sajátos oktatási tapasztalat […] más tagállamokban is megszerezhető”(18) .
35. Nem látom indokát annak, hogy ne ugyanez a megközelítés érvényesüljön a jelen ügyben azzal kapcsolatban, ahogyan Olaszország a más tagállamok közszektorában megszerzett szakmai tapasztalat figyelembevételét teljes mértékben megtagadja olyan esetben, ha az érintett személy nem tett az adott szektorban történő foglalkoztatásra feljogosító versenyvizsgát.
36. A következmény egyértelműen az, hogy ha egy tagállam bizonyítani tudja azt, hogy – akár azért, mert az érintett személyt nem közvetlenül az adott szektorban foglalkoztatták, vagy mert nem tett versenyvizsgát, vagy bármely más okból – valójában jelentős különbségek léteznek a másik tagállam közszektorában megszerzett, látszólag azonos tapasztalatok között, ez igazolja azt, hogy az ilyen szakmai tapasztalatot arányosan kevesebbként ismerik el a javadalmazás, a besorolási fokozat vagy a szakmai előmenetel meghatározása során.(19)
37. Nem tűnik tehát úgy, hogy Olaszország ezt a megközelítést alkalmazná, sőt, Olaszország semmilyen egyéb igazolást nem terjesztett elő.
38. Mindezekre tekintettel véleményem szerint helye van a Bizottság keresetében lényegileg kért megállapításnak.
Az EK 10. cikk
39. A közösségi jog szerint, míg az EK 226. cikk értelmében indított kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárásban a Bizottság feladata, hogy a Bíróság elé terjessze az ahhoz szükséges információkat, hogy a Bíróság meg tudja ítélni a kötelezettségszegés fennállását, az EK 10. cikk alapján a tagállamok kötelesek megkönnyíteni a Bizottságnak feladata teljesítését. E feladat az EK 211. cikk szerint különösen abban áll, hogy gondoskodjon az EK‑Szerződés rendelkezéseinek és az EK‑Szerződés alapján az intézmények által hozott rendelkezések alkalmazásáról. A tagállamok által a Bizottságnak nyújtandó tájékoztatásnak egyértelműnek és pontosnak kell lennie. Egyértelműen meg kell jelölnie, hogy melyek azok a törvényi, rendeleti és közigazgatási intézkedések, amelyekkel a tagállam úgy ítéli meg, hogy az irányelvből eredő egyes kötelezettségeket teljesítette. Ilyen tájékoztatás hiányában a Bizottság nincs abban a helyzetben, hogy ellenőrizhesse, hogy a tagállam valóban és teljesen megfelel‑e a közösségi jognak. A tagállam e kötelezettségének – akár a tájékoztatás teljes elmaradásával, akár nem kellően egyértelmű és pontos tájékoztatás nyújtásával megvalósuló – megszegése önmagában igazolhatja az e kötelezettségszegés megállapítása iránt az EK 226. cikk alapján indított eljárást.(20)
40. A jelen indítványban fentebb vázoltam a Bizottság és Olaszország közötti, a jelen eljáráshoz elvezető (csaknem teljesen egyoldalú) levelezés történetét, és a Bíróság előtti jelen eljárás azt követően történt lefolytatását.(21) Meglehetősen nehéz olyan körülményeket találni, amelyek egyértelműbben bemutathatnák a tagállam részéről történő megfelelő együttműködés hiányát. Ezért álláspontom szerint az EK 10. cikkel kapcsolatban helye van a Bizottság által kért megállapításnak.(22)
Végkövetkeztetések
41. Fentiekre tekintettel a Bíróságnak az alábbi döntés meghozatalát javasolom:
„(1) Az Olasz Köztársaság – mivel nem vette figyelembe az olasz közszolgálatban foglalkoztatott személy által korábban valamely másik tagállam közszolgálatában végzett munka során szerzett szakmai tapasztalatot és szolgálati időt – nem teljesítette az EK 39. cikk és a munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló 1612/68/EGK tanácsi rendelet 7. cikkének (1) bekezdése alapján fennálló kötelezettségeit.
(2) Az Olasz Köztársaság – mivel tartós jelleggel, sem a pert megelőző eljárásban, sem az EK 226. cikk szerinti eljárásban nem működött együtt a Bizottsággal – nem teljesítette az EK 10. cikk alapján fennálló kötelezettségeit.
(3) A Bíróság az Olasz Köztársaságot kötelezi a költségek viselésére.”
(1) .
(2)  –	A munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló, 1968. október 15‑i 1612/68/EGK tanácsi rendelet (HL L 257. 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 15. o.).
(3)  –	A C‑15/96. sz. Schöning-Kougebetopoulou‑ügyben 1998. január 15‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑47. o.), a C‑187/96. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1998. március 12‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑1095. o.) és a C‑195/98. sz., Österreichischer Gewerkschaftsbund ügyben 2000. november 30‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑10497. o.).
(4)  –	A Bizottság a jelen indítvány 3. lábjegyzetében hivatkozott ügyekre utal.
(5)  –	Az 1967. január 5‑i 18/1967. sz. elnöki rendelet; az 1975. március 20‑i 153/1971. sz. és 70/1975. sz., az 1980. május 22‑i 232/1980. sz., a 2003. október 23‑i 205/1985. sz. és 286/2003. sz. törvények; az 1999. július 30‑i 300. sz. és a 2001. március 30‑i 165. sz. törvényrendeletek; a Consiglio di Stato 1980. február 20‑i 651/78. sz. állásfoglalása; a Consiglio di Stato 1980. április 22‑i 411. sz. ítélete, valamint a Corte di Cassazione 1990. június 12‑i 5716. sz. ítélete.
(6)  –	Az 1970. június 19‑i 370/1970. sz., az 1973. december 29‑i 1092/1973. sz., az 1974. május 31‑i 417/1974. sz. és az 1988. március 11‑i 133/1988. sz. elnöki rendeletek, a 2003. július 24‑i Közös Nemzeti Egyezménnyel együtt.
(7)  –	A Corte Costituzionale (olasz alkotmánybíróság) 1988. február 24‑i 233/1988. sz. és 1988. október 11‑i 973/1988. sz. ítélete.
(8)  –	Az 1994. április 16‑i 297. sz. és a 2004. április 7‑i 97. sz. törvényrendeletek.
(9)  –	Az érintett ügyek panaszosai: két német állampolgár, akik németországi állami iskolákban tanítottak, egy olasz állampolgár, aki egy franciaországi állami iskolában tanított a COASCIT‑tal kötött szerződés alapján, egy görög állampolgár, aki egy görögországi állami iskolában tanított, egy olasz orvos, aki németországi és franciaországi közkórházakban dolgozott, és egy olasz állampolgár, aki egy franciaországi egyetemen és egy franciaországi állami iskolában tanított.
(10)  –	A 2004. június 4‑i 143/2004. sz. törvény vagy esetleg a 2004. április 7‑i 97/2004. sz. törvényrendelet.
(11)  –	A C‑237/94. sz. O’Flynn‑ügyben 1996. május 23‑án hozott ítélet (EBHT 1996., I‑2617. o.) 17., 19. és 20. pontja.
(12)  –	A 3. lábjegyzetben hivatkozott ügy.
(13)  – 48. pont.
(14)  –	A 3. lábjegyzetben hivatkozott ügy.
(15)  –	22. pont. Lásd még Ruiz-Jarabo főtanácsnok indítványának 27. pontját, amelyben Jacobs főtanácsnok C‑419/92. sz. Scholz‑ügyre vonatkozó indítványának (EBHT 1994., I‑505. o.) 30. pontját idézi: „Ami a külföldi és a görögországi munkavégzésre irányadó szabályrendszerek közötti összehasonlítás nehézségét illeti: ez olyan gyakorlati probléma, ami nem érintheti azon elv alkalmazhatóságát, amely szerint a közösségi állampolgárok állampolgársági alapon nem szenvedhetnek el hátrányos megkülönböztetést a munkavállalás terén. A különböző rendszerek közötti megfelelőséggel kapcsolatos kételyek könnyen eloszlathatók az érintett munkáltató vagy a megfelelő konzuli hatóságok által kibocsátott igazolásokkal”.
(16)  –	EBHT 2005., I‑3747. o.
(17)  –	Lásd az ítélet 12. pontját.
(18)  –	18. pont. A Bíróság úgy ítélte meg, hogy Olaszország nem teljesítette az EK 39. cikkből eredő kötelezettségeit, mert az iskolai pedagógusfelvételi versenyvizsgákon való részvétel vonatkozásában a közösségi polgárok által megszerzett szakmai tapasztalatot nem veszi figyelembe, vagy legalábbis nem azonos módon veszi figyelembe attól függően, hogy e tevékenységeket az ország területén vagy más tagállamban gyakorolták.
(19)  –	Jacobs főtanácsnok a 15. lábjegyzetben hivatkozott, Scholz‑ügyre vonatkozó indítványának 25. pontjában ugyanezen álláspontját fejtette ki.
(20)  –	A C‑456/03. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2005. június 16‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑5335. o.) 26. és 27. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(21)  –	Lásd a fenti 6–11. pontot. A Bíróság kimondta, hogy egy tagállam együttműködésének a Bírósággal szemben is tanúsított hiánya az EK 10. cikk különösen súlyos megsértésének minősül: a 272/86. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1988. szeptember 22‑én hozott ítélet (EBHT 1988., 4875. o.) 31. pontja.
(22)  –	Valójában a Bizottság nem kérte az EK 10. cikk megsértésének külön megállapítását, és az állítólagos kötelezettségszegést megalapozó magatartás részleteit sem szerepeltette a kért megállapítás szövegezésében. Nem szükséges azonban – jóllehet kívánatosnak tűnhet – a Bizottságnak így tennie: lásd a C‑35/88. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1990. július 12‑én hozott ítéletet (EBHT 1990., I‑3125. o.), ahol a Bíróság az EGK‑Szerződés (akkori) 5. cikke értelmében hozott határozatot a Bizottság keresetében erre irányuló kérelem hiánya (lásd Mischo főtanácsnok indítványának 56–58. pontját) ellenére, és hasonlóképpen lásd a C‑33/90. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1991. december 13‑án hozott ítéletet (EBHT 1991., I‑5989. o.) (lásd Darmon főtanácsnok indítványának 26. pontját).