62024CC0097
LAILA MEDINA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. április 10. (
1
)
C‑97/24. sz. ügy
S. A.,
R. J.
kontra
The Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth,
Ireland,
The Attorney General;
az Egyesült Nemzetek Menekültügyi Főbiztosa
részvételével
(a High Court [felsőbíróság, Írország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – A tagállam uniós jog megsértése miatti felelőssége – Kellően súlyos jogsértés – Vis maior – Menekültpolitika – 2013/33/EU irányelv – 17. és 18. cikk – A nemzetközi védelmet kérelmezők befogadására vonatkozó szabályok – Az átmeneti vagy nemzetközi védelemre szoruló személyek tömeges beáramlása – A befogadás anyagi feltételeihez való hozzáférés hiánya – A 18. cikk (9) bekezdése – Alapszükségletek – A szálláslehetőségek kimerülése – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – 1. és 4. cikk – Az emberi méltóság, és az embertelen vagy megalázó bánásmód veszélye”
1.
A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet egyrészről S. A. és R. J., két nemzetközi védelmet kérelmező (a továbbiakban együttesen: felperesek), másrészről a Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth (gyermekügyi, esélyegyenlőségi, fogyatékkal élőkért felelős, integrációs és ifjúságért felelős miniszter, Írország; a továbbiakban: miniszter), Ireland (Írország), az Attorney General (legfőbb ügyész, Írország) (a továbbiakban együttesen: az ír hatóságok) között, amiatt kért kártérítés megítélése tárgyában fennálló jogvita keretében terjesztették elő, hogy nem biztosították a felperesek számára az alapszükségleteik kielégítéséhez szükséges szállást, ételt, vizet és a befogadás egyéb anyagi feltételeit.
2.
A felperesek azon az alapon igényelnek kártérítést, hogy a nemzeti hatóságok nem teljesítették a nemzetközi védelmet kérelmezők befogadására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló 2013/33/EU irányelvből (
2
) eredő kötelezettségeket.
3.
Az uniós jog alapján fennálló felelősség megállapítására irányuló kereset az alapvető jelentőségű Francovich és társai ítéletből, (
3
) valamint a Brasserie du pêcheur kontra Factortame ítéletből (
4
) eredő ítélkezési gyakorlaton (a továbbiakban együttesen: Francovich ítélkezési gyakorlat) alapul, amely megállapította azon elvet, amely szerint az állam felelős az uniós jog megsértésével a magánszemélyeknek okozott, neki felróható kárért, és ez szerves része az Unió alapját képező Szerződések rendszerének. (
5
)
4.
Ezen elv szerint a jogsérelmet szenvedett magánszemélyek három feltétel együttes fennállásakor rendelkeznek kártérítéshez való joggal, nevezetesen, ha a megsértett uniós jogi szabály célja, hogy a magánszemélyeket jogokkal ruházza fel, e szabály megsértése kellően súlyos, és fennáll a közvetlen okozati összefüggés e jogsértés és a jogsérelmet szenvedett magánszemélyek kára között (a továbbiakban: Brasserie du pêcheur és Factortame teszt). (
6
) Fő szabályként a nemzeti bíróságoknak kell alkalmazniuk azon feltételeket, amelyek esetén megállapítható a tagállamoknak a magánszemélyek részére az uniós jog megsértésével okozott károk iránti felelőssége, a Bíróság által e feltételek alkalmazására vonatkozóan megállapított iránymutatásoknak megfelelően. (
7
)
5.
A jelen ügyben, míg a felperesek azt állítják, hogy e teszt három eleme teljesül, az ír hatóságok vis maiorra hivatkoznak, amely kizárja a kellően súlyos jogsértés megállapítását, és így a Brasserie du pêcheur és Factortame teszt második elemében foglalt követelmények teljesítését. E hatóságok nem vitatják, hogy nem biztosították a kérelmezők számára a 2013/33 irányelvet átültető nemzeti szabályok által megkövetelt szállást. Mindazonáltal tagadják, hogy a felperesek jogosultak a kártérítésre, mivel álláspontjuk szerint az uniós jog megsértését vis maiort megalapozó körülmények okozták, ezért az nem „kellően súlyos” jogsértés e teszt második eleme értelmében.
6.
A jelen ügy tehát azt a kérdést veti fel, hogy a nemzeti hatóságok hivatkozhatnak‑e vis maiorra a 2013/33 irányelv általuk elkövetett megsértése miatt benyújtott kártérítési keresettel szemben.
I. Jogi háttér
7.
A jelen indítvány szempontjából a 2013/33 irányelv 2., 17. és 18. cikke meghatározó. Ezen irányelv 18. cikkének (9) bekezdése különösen kimondja:
„Kellően indokolt esetekben, a tagállamok kivételesen e cikk rendelkezéseitől eltérő anyagi befogadási feltételeket is előírhatnak a lehető legrövidebb ésszerű időtartamig, ha:
(a)
a 22. cikkel összhangban fel kell mérni a kérelmező egyedi szükségleteit;
(b)
a rendelkezésre álló szokásos szálláslehetőségek ideiglenesen kimerültek.
Ezen eltérő feltételek minden esetben kiterjednek az alapszükségletekre.”
8.
A 2013/33 irányelvet a European Communities (Reception Conditions) Regulations 2018 (az Európai Közösségekről [befogadási feltételek] szóló 2018. évi rendelet (
8
) (a továbbiakban: rendelet) ültette át az ír jogba.
9.
A rendelet úgy határozza meg a befogadás anyagi feltételeit, mint olyan feltételeket, amelyeket „a kedvezményezett részére a [2013/33 irányelvnek] való megfelelés érdekében biztosítanak” és ilyen feltételeknek minősülnek az alábbiak:
„(a)
természetben nyújtott szállás, étkezés és kapcsolódó kedvezmények,
(b)
napi szükségleteket fedező juttatás, valamint
(c)
a Social Welfare Consolidation Act 2005 (a szociális ellátásokról szóló 2005. évi, egységes szerkezetbe foglalt törvény) 201. cikke szerinti pénzjuttatás formájában nyújtott ruházat.”
10.
A napi szükségleteket fedező juttatást úgy határozták meg, mint „az anyagi befogadási feltételek azon része, amely a munkaügyi és szociális védelemért felelős miniszter által irányított program keretében a kedvezményezett részére eseti személyes kiadások fedezésére heti rendszerességgel kifizetett pénzösszeget jelent”.
11.
A rendelet 4. cikke rendelkezik a 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdésében foglalt, arra az esetre vonatkozó kivételről, ha a rendelkezésre álló szokásos szálláslehetőségek ideiglenesen kimerültek, ugyanakkor egyértelművé teszi, hogy az ilyen kivételes ellátásnak mindazonáltal ki kell elégítenie „a kedvezményezett alapszükségleteit”.
12.
A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy az ír bíróságok elé került egyik ügyben a High Court (felsőbíróság, Írország) az SY kontra Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth ítéletben (
9
)kimondta, hogy a miniszter megsértette a rendelet és az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 1. cikke szerinti kötelezettségeit, amikor nem biztosított szállást, élelmet, illetve tisztálkodási lehetőséget a nemzetközi védelmet kérelmező számára, és megállapította, hogy jogszabályba ütközik és sérti a kérelmezőnek a Charta 1. cikke szerinti jogait, hogy a miniszter nem biztosította számára a rendelet szerinti „anyagi befogadási feltételeket”. A miniszter nem nyújtott be fellebbezést ezen ítélet ellen. SY azonban nem követelt kártérítést.
II. A tényállás
13.
Az afgán állampolgárságú S. A., illetve az indiai állampolgárságú R. J. nemzetközi védelmet kért Írországban 2023. február 15‑én, illetve március 20‑án.
14.
A rendelet értelmében megillették őket a befogadás anyagi feltételei. Nem biztosítottak azonban részükre szállást. A kérelmezők 25 eurós egyszeri utalványt kaptak. Kérelmük benyújtásakor nem voltak jogosultak a menedékkérők napi szükségleteket fedező juttatására, mivel az ír hatóságok szerint a jogosultság feltétele a befogadó állomáson való tartózkodás volt.
15.
A kérelmezők Dublin utcáin aludtak gyakran nedves és fagyos időjárási viszonyok között, illetve esetenként bizonytalan szálláshelyeken.
16.
S. A. azt állítja, hogy az Irish Refugee Council (ír menekültsegélyező tanács) nem kormányzati szervezet nyújtott számára segítséget, amely a dublini jótékonysági szervezeteket felsoroló, valamint a hajléktalanok étkezési és tisztálkodási lehetőségeit tartalmazó listát adott neki. S. A. erőszak tanúja és áldozata volt az utcán. Félt attól, hogy megtámadják, és attól tartott, hogy személyes holmiját ellopják. Miután néhány hétig az utcán aludt, S. A. egy Dublin melletti faluban, Skerriesben található többemeletes parkolóházba költözött. Alkalmanként meghívták, hogy más afgánok otthonában aludjon. Előfordult, hogy két napig nem fogyasztott megfelelő ételt, mert nem engedhette meg magának, hogy beutazzon a városközpontba, hogy jótékonysági szervezetektől élelemhez jusson, vagy élelmiszert vásároljon. Gyakran öt‑hat napot töltött zuhanyozás vagy mosakodás nélkül, mert nagyon nehéz volt tisztálkodási lehetőséghez jutnia. Vallomásában foglaltak szerint fázott, éhezett, megalázva érezte magát és félt. S. A. sürgősségi orvosi ellátásban részesült sérülései miatt, amelyeket Magyarországon, Írországba tartó útja során bekövetkezett közúti balesetben szenvedett el. Orvosi jelentéseket szerzett be, amelyek részletezték az agyrázkódást és az elszenvedett fájdalmakat, és továbbította azokat a miniszternek, kérve, hogy a kiszolgáltatottsága miatt az elhelyezés tekintetében biztosítsanak számára elsőbbséget.
17.
R. J. állítása szerint abban az időszakban, amíg Dublin utcáin aludt, egy jótékonysági szervezet adott neki sátrat, élelmet és ruhát. Gyakran volt éhes, néha jótékonysági szervezetektől kapott élelmet. Minden éjjel attól félt, hogy a sátrát felgyújtják olyan emberek, akik más nemzetközi védelmet kérelmezőket támadtak meg. R. J. nem tudott kellő rendszerességgel gondoskodni a higiéniai szükségleteiről. Mialatt az utcán élt, egészségügyi problémák alakultak ki nála. Arról számolt be, hogy kétségbeesett volt, féltette a jövőjét és a jóllétét. R. J. állítása szerint egyedül érezte magát és félt.
18.
A kérelmezők a kiszolgáltatott helyzetük elismerését kérték az ír hatóságoktól, ám azok e kérelmeknek nem adtak helyt.
19.
A megélhetési támogatásra való jogosultság feltételeinek megváltozását követően a kérelmezők 2023. április 5‑én, illetve 2023. április 20‑án a napi szükségleteket fedező, heti 38,80 euró összegű juttatásban részesültek a nemzetközi védelem iránti kérelmük benyújtásának időpontjára visszamenőlegesen. További eseti szükségletek fedezésére szolgáló juttatásokat is szereztek.
20.
S. A. és R. J. 2023. április 27‑én, illetve 2023. május 22‑én kapott szállást. Akkor már 71, illetve 64 napja laktak az utcán.
21.
Ezután a kérelmezők keresetet nyújtottak be az ír hatóságokkal szemben a High Courthoz (felsőbíróság), amely a kérdést előterjesztő bíróság, kártérítést kérve az alapszükségleteik kielégítéséhez szükséges lakhatás, étel, víz és a befogadás egyéb anyagi feltételeinek hiánya miatt.
22.
Az ír hatóságok a felsőbíróság előtt nem vitatják, hogy a felperesek részére a 2013/33 irányelvet átültető nemzeti szabályozás és a Charta 1. cikkének megsértésére vonatkozó eljárásban kért megállapításokat meg kell tenni. E hatóságok azonban tagadják, hogy a felperesek kártérítésre jogosultak, mivel álláspontjuk szerint az uniós jogsértéseket vis maiort megalapozó körülmények okozták, és ezért nem voltak „kellően súlyosak” a Brasserie du pêcheur és Factortame teszt második eleme értelmében véve.
23.
Az ír hatóságok a pénzügyi források hiányára nem hivatkoztak. Azt állítják azonban, hogy az Írországban átmeneti védelmet, illetve nemzetközi védelmet kérelmező harmadik országbeli állampolgárok példátlan beáramlása kimerítette az e hatóságok által biztosított szálláslehetőségeket, aminek következtében négy és fél hónapon át egyedülálló, nem veszélyeztetett felnőtt férfiak maradtak a nemzeti hatóságok által nyújtott szállás nélkül. E hatóságok mindazonáltal minden észszerű erőfeszítést megtettek annak érdekében, hogy az érintett személyek számára szállást biztosítsanak, és kielégítsék egyéb befogadási igényeiket. A kérdéses uniós jogsértés tehát nem volt szándékos jellegű.
24.
Az ír hatóságok azzal is érvelnek, hogy az uniós jog szerint a vis maior önálló védekezésként mindenképpen igénybe vehető.
25.
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy egy 2020‑ban közzétett jelentés arra hívta fel Írország figyelmét, hogy évente körülbelül 3500 új nemzetközi védelem iránti kérelemmel számoljon. Ukrajna orosz megszállását követően azonban 2022. február és 2023. május között közel 100000 átmeneti vagy nemzetközi védelmet kérelmező harmadik országbeli állampolgár érkezett Írországba, és az ír hatóságoknak közülük több mint 80000 személyt kellett elszállásolnia.
26.
E helyzetre tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság azon kérdést veti fel, hogy egy tagállam hivatkozhat‑e vis maiorra az uniós jog megsértésért való felelősségének kizárása érdekében, különösen abban az esetben, ha a vitatott kötelezettségek a Charta sérthetetlen jogaiból erednek, amelyeket a 2013/33 irányelv kógens, eltérést nem engedő rendelkezéseiben fogalmaztak meg.
27.
E lehetőség elismerése esetén meg kell határozni, hogy használható‑e a vis maior védekezés, ha a kérdéses körülményeket nem lehetett aránytalan erőfeszítések nélkül kezelni, ha minden észszerű intézkedést megtettek, vagy ha az uniós jognak való megfelelés objektíve lehetetlen volt. Az alapeljárás tárgyát képező szabályok jellege szigorú vizsgálatot indokolhat, különösen mivel a további állandó szálláslehetőségek iránti igény egy bizonyos időponttól kezdve már előrelátható volt. Elvárható lett volna tehát, hogy a megfelelő pénzügyi forrásokkal rendelkező ír hatóságok erőfeszítéseket tegyenek annak érdekében, hogy az érintett személyek számára magánelhelyezést keressenek, szállásutalványok vagy nagyobb összegű pénzügyi támogatás nyújtása útján, illetve szükségszállások felállításával.
28.
Ilyen körülmények között a High Court (felsőbíróság) úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Amennyiben a »vis maior« nem szerepel védekezésként a szóban forgó irányelvben vagy végrehajtási rendeletben, akkor is alkalmazható‑e e védekezés a Francovich ügy szerinti, olyan uniós jogi kötelezettség megsértése miatti kártérítési keresettel szemben, amely a Charta 1. cikkében foglalt, emberi méltósághoz való alapvető jogból eredő jogokat biztosít a magánszemélyek számára (akár a Brasserie du Pêcheur és Factortame teszt második eleme szerinti védekezésként, akár másként)?
2)
Az 1) kérdésre adott »igenlő« válasz esetén melyek e vis maior védekezés feltételei és megfelelő terjedelme?”
III. A Bíróság előtti eljárás
29.
Írásbeli észrevételeket nyújtottak be a felperesek, a miniszter, az olasz kormány, az ENSZ Menekültügyi Főbiztosa és az Európai Bizottság. A felperesek, a miniszter, az olasz kormány és a Bizottság a 2025. február 5‑i tárgyaláson szóbeli észrevételeket terjesztettek elő.
IV. Értékelés
30.
Az előterjesztő bíróság az együttesen vizsgálandó kérdéseivel lényegében arra vár választ, hogy a tagállam alkalmazhat‑e vis maior védekezést egy kártérítési keresettel szemben, amely a 2013/33 irányelvből eredő olyan uniós jogi kötelezettségek megsértéséért való állami felelősségen alapul, amelyek a Charta 1. cikkében foglalt emberi méltósághoz való alapvető jog részét képezik. Ha alkalmazhat, az említett bíróság további pontosítást kér az uniós jog értelmében vett „kellően súlyos” jogsértés fogalmával és azzal kapcsolatban, hogy e védekezés milyen feltételekkel alkalmazható.
31.
Mielőtt elmélyednék azon kérdés vizsgálatában, hogy a kártérítési kereset összefüggésében a Francovich ítélkezési gyakorlat alapján igénybe vehető‑e a vis maior védekezés, meg kell jegyeznem, hogy az előterjesztő bíróság által feltett kérdés láthatólag azon a feltevésen alapul, hogy a szóban forgó helyzet nem tartozik a 2013/33 irányelv 18. cikke (9) bekezdésének b) pontja alá, amely a rendelkezésre álló szokásos szálláslehetőségek ideiglenes kimerülése esetén alkalmazandó szabályokat határozza meg. Ezért először azt kell megvizsgálni, hogy az említett rendelkezés alkalmazható‑e a jelen körülményekre.
32.
Ha a szóban forgó helyzet a 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdése alá tartozik, e rendelkezés meghatározza a tagállamok kötelező cselekvésének kereteit. Ez esetben a vis maior kérdése csak akkor merül fel, ha a jelen ügy körülményeivel a jogalkotó nem számolt.
33.
E tekintetben a Bíróság az utazási csomagokról szóló irányelvvel (
10
) kapcsolatos 2023. június 8‑i UFC – Que choisir és CLCV ítéletében (
11
) megállapította, hogy annak ellenére, hogy ezen irányelv egyáltalán nem hivatkozik a vis maiorra, az „elháríthatatlan és rendkívüli körülmények” fogalma konkretizálja a „vis maior” fogalmát az említett irányelv keretében. (
12
) Más összefüggésben a Bíróság a 2013. szeptember 26‑i ÖBB‑Personenverkehr ítéletben kimondta, hogy a vasúti személyszállítást szabályozó rendelet szándékosan nem mentesíti a feleket az elháríthatatlan és rendkívüli körülmények miatti felelősség alól. (
13
) Ezen ítélkezési gyakorlat alapján azzal lehet érvelni, hogy az uniós jogalkotó a 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdésében foglalt eltérés útján már szabályozta a kérdést, kizárva ezzel az általános vis maior védekezés megfontolásának szükségességét. Ilyen alapon szükségtelenné válik a Francovich ítélkezési gyakorlat szerint benyújtott kereset keretében e védekezés alkalmazhatóságáról szóló vita.
34.
Ezért a jelen indítvány két részből áll. Először is megvizsgálom a vis maior fogalmát, és értékelem, hogy a 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdése a vis maior különös kifejezését képezheti‑e olyan körülmények között, ha a szálláslehetőség a nemzetközi védelemre szoruló személyek Írországba történő tömeges beáramlása miatt kimerül (A. szakasz). Másodszor, a vis maior védekezést a Brasserie du pêcheur és Factortame teszt második eleme keretében értékelem, a kellően súlyos jogsértés fennállásának megállapítására gyakorolt hatásai figyelembevételével (B. szakasz).
A. A 2013/33 irányelv 18. cikke (9) bekezdésének alkalmazhatósága
1.
A vis maior védekezés terjedelme
35.
Elöljáróban emlékeztetek arra, hogy a Bíróság előtt a vis maior fogalmára az uniós jog számos területén hivatkoztak, és az ítélkezési gyakorlat szerint a „rendkívüli és előreláthatatlan, az arra hivatkozón kívül álló körülményekre vonatkozik, amelyek következményeit a legnagyobb gondosság mellett sem lehet elkerülni”. (
14
) Mivel a vis maior fogalma az uniós jog különböző alkalmazási területein nem bír azonos tartalommal, jelentését mindig arra a jogi háttérre tekintettel kell meghatározni, amelyben az joghatással jár. (
15
)
36.
Az EUMSZ 258. cikk szerinti kötelezettségszegési keresetekkel összefüggésben a Bíróság elismerte, hogy a vis maior lehetséges védekezést képezhet az uniós jogból eredő tagállami kötelezettségek megszegése esetén. A Bíróság elismerte ugyanis, hogy az a tagállam, amely pillanatnyilag leküzdhetetlen nehézségekkel szembesül, amely megakadályozza az uniós jogból eredő kötelezettségek teljesítését, hivatkozhat vis maior helyzetre. (
16
)
37.
Mindazonáltal az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a vis maiort megalapozó körülmények fennállásának bizonyításának küszöbe magasan van. Még rendkívüli és előre nem látható körülmények esetén is köteles a tagállam minden tőle telhető intézkedést megtenni az uniós jognak való megfelelés érdekében. (
17
) A Vilkas ítéletben egy európai elfogatóparancsra vonatkozó kerethatározattal összefüggésben a vonatkozó tesztet úgy fogalmazták meg, hogy a rendkívüli és előre nem látható események következményeit a hatóságok minden gondossága ellenére sem lehet elkerülni, (
18
) és e fogalmat megszorítóan kell értelmezni. (
19
) E megfogalmazást legutóbb az UFC – Que choisir és CLCV ítélet alkalmazta. (
20
) Továbbá, miként a „pillanatnyilag leküzdhetetlen nehézségek” kifejezés is jelzi, (
21
) a vis maior megszorító értelmezése azzal jár, hogy amennyiben a teljesítés lehetetlenségét okozó esemény átmeneti, az uniós jogi kötelezettség csak annak időtartamára és észszerűen rövid időre felfüggeszthető.
38.
Az is ismeretes, hogy a belső jogrendből adódó nehézségek az uniós jogból eredő kötelezettségek elmulasztását nem igazolhatják. (
22
) A vis maior továbbá nem utalhat olyan hazai jellegű nehézségekre, amelyek a tagállam politikai vagy közigazgatási szervezetéből, illetve hatáskörök, ismeretek, eszközök vagy források hiányából erednek. (
23
)
39.
Az ítélkezési gyakorlatban – legutóbb a Covid19‑világjárvány idején – egyes tagállamok a példátlan egészségügyi válság miatt hivatkoztak vis maiorra. (
24
) A Bíróság azonban úgy ítélte meg, hogy bár e világjárvány elháríthatatlan és rendkívüli körülménynek minősült, nem indokolta automatikusan az uniós jog szerinti kötelezettségek általános felfüggesztését. A Bíróság megkövetelte annak konkrét bizonyítását, hogy a világjárvány miként akadályozta közvetlenül a szóban forgó irányelvnek való megfelelést, és miért nem lehetett más intézkedéseket hozni az uniós jog szerinti kötelezettségek teljesítése érdekében. (
25
)
40.
Összefoglalva az a tagállam, amely pillanatnyilag olyan leküzdhetetlen nehézségekkel szembesül, amelyek miatt nem tud eleget tenni az uniós jogból eredő konkrét kötelezettségeinek, hivatkozhat vis maior helyzetre, de csak azon időszakra vonatkozóan, amely e nehézségek leküzdéséhez szükséges.
2.
A 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdése a vis maior különös kifejezését képezi‑e?
41.
A 2013/33 irányelv megállapítja a menedékkérők befogadása minimumszabályait. (
26
) Ezen irányelv 17. cikke a befogadás anyagi feltételeire és az egészségügyi ellátásra vonatkozó általános szabályokat határoz meg. (
27
) Különösen a 2013/33 irányelv 17. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében a tagállamok biztosítják, hogy a befogadás anyagi feltételei a nemzetközi védelem iránti kérelmük benyújtása időpontjában a kérelmezők rendelkezésére álljanak. A tagállamok azt is biztosítják, hogy a befogadás anyagi feltételei olyan megfelelő életszínvonalat biztosítanak a kérelmezők számára, amely garantálja alapszükségleteiket és óvja testi és szellemi egészségüket. A 2013/33 irányelv 18. cikke meghatározza a befogadás anyagi feltételeinek részletes szabályait.
42.
A 2013/33 irányelv 18. cikke (9) bekezdésének b) pontja előírja, hogy „kellően indokolt esetekben, a tagállamok kivételesen e cikk rendelkezéseitől eltérő anyagi befogadási feltételeket is előírhatnak a lehető legrövidebb ésszerű időtartamig, ha […] a rendelkezésre álló szokásos szálláslehetőségek ideiglenesen kimerültek”. A cikk tehát kivételesen lehetővé teszi a tagállamok számára az eltérést a szokásos anyagi befogadási feltételektől, feltéve, hogy az ilyen eltérés kellően indokolt, és csak a lehető legrövidebb észszerű időtartamra vonatkozik.
43.
A Bíróság eltérésekre vonatkozó ítélkezési gyakorlatát követve e rendelkezést megfelelően kell alkalmazni a pontos követelmények és a konkrét helyzetek kezelése érdekében. (
28
) Továbbá a 2013/33 irányelv 18. cikke (9) bekezdésének b) pontja mint kivételes rendelkezés megszorítóan értelmezendő, és a megkövetelt feltételek minden egyes eltérés esetében történő teljesülésével kapcsolatos bizonyítási terhet az arról határozatot hozó hatóságra kell róni. (
29
) A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy a jelen ügyben e feltételek fennállnak‑e.
44.
A 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdése bizonyos fokú rugalmasságot kíván biztosítani a tagállamok számára a rendkívüli helyzetekben való cselekvésre. Bár e rendelkezés nem használja kifejezetten a „vis maior” kifejezést, a „kivételesen”, a „kellően indokolt esetekben” és az „észszerű időtartam” kifejezésekre utal. Ezen elemek a rendkívüli és előre nem látható körülményeket jelentő vis maior feltételek különös kifejezéseként értelmezhetők, amennyiben a szálláslehetőség kimerülését okozó esemény rendkívüli és előre nem látható. Ezért e rendelkezés az ezen irányelv 18. cikkében meghatározott kötelezettségektől való átmeneti eltérést indokoló rendkívüli körülmények konkrét jogalkotói elismeréseként értelmezhető. E különleges helyzetek egyike a rendes körülmények között rendelkezésre álló szálláslehetőségek ideiglenes kimerülése, feltéve, hogy a lakhatási kapacitás kimerülését okozó esemény bizonyítottan előre nem látható és rendkívüli.
45.
Ebből következik, hogy a 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdése rendkívüli körülményekkel foglalkozó rendelkezésként értelmezhető, és így a vis maior fogalmának konkrét kifejezése. Ha a rendkívüli és előre nem látható körülmények miatt a szálláslehetőség kimerül, és ezáltal lehetetlenné válik a befogadás szokásos szabályainak betartása, (
30
) a helyzet e rendelkezés b) pontja alá tartozik az e nehézségek leküzdéséhez szükséges időszakra.
46.
E tekintetben a Bíróság a Bizottság kontra Magyarország (A nemzetközi védelmet kérelmezők befogadása) ítéletében (
31
) kimondta, hogy „az uniós jogalkotó a [2013/33 irányelv] elfogadásakor azon helyzet figyelembevételére is ügyelt, ha egy tagállamnak a nemzetközi védelem iránti kérelmek számának igen jelentős növekedésével kell szembenéznie”, és hozzátette, hogy „a 2013/33 irányelv […] 18. cikkének (9) bekezdése lehetővé teszi az ezen irányelv rendelkezéseitől való részleges eltérést, ha kimerültek […] a befogadó állomásokon az elszállásolási kapacitások.” (
32
) Ezen ítéletből arra lehet következtetni, hogy a 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdése kivételes körülményekről rendelkezik a nemzetközi védelmet kérelmezők rendelkezésére álló szálláslehetőségek kimerülése esetén. Különösen a nemzetközi védelem iránti kérelmek számának „igen jelentős növekedésére” való hivatkozás világosan kiemeli, hogy e rendelkezés nem a szokásos nehézségekre, hanem rendkívüli helyzetekre irányul.
47.
Ezenkívül analógia útján, ha a Covid19‑világjárványhoz hasonló esemény olyan eseménynek minősül, amely valamely irányelv, például az utazási csomagokról szóló irányelv hatálya alá tartozhat, akkor a menekültek tömeges beáramlásához hasonló eseményt is szabályozhatja a jogalkotó, és így egy irányelv keretébe tartozhat. Továbbá, ha a Bíróság elismeri, hogy a másodlagos jog kifejezetten szabályozhatja a rendkívüli körülményeket a fogyasztóvédelmi jog területén az utazási csomagokról szóló irányelv alapján, akkor észszerűen várható, hogy az alapvető szociális jogok – mint a 2013/33 irányelvben foglaltak – szintén a jogalkotó általi szabályozás tárgyát képezhetik olyan szélsőséges helyzetben, mint a menekülteknek a meglévő szálláslehetőséget kimerítő tömeges beáramlása, feltéve, hogy előre nem látható helyzetről van szó volt, amennyiben az minden észszerű előrejelzést meghaladott.
48.
A menekültek ilyen tömeges beáramlása azonban nem tekinthető korlátlan ideig tartó kivételes helyzetnek, mivel egy adott pillanatban e helyzet elveszíti a rendkívüli és előre nem látható esemény jelleget. A 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdésében az „észszerű időtartamra” tett utalás alátámasztja ezen értelmezést. Továbbá e rendelkezés tartalmazza a „kellően indokolt esetben” követelményét, amely a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint olyan konkrét bizonyítást igényel, amely igazolja, hogy a védelmet kérő személyek tömeges beáramlása megakadályozta a szóban forgó irányelv betartását. A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy e feltételek a jelen ügyben teljesülnek‑e.
49.
Mindez arra utal, hogy a jelen ügyben a 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdése megfelelő védekezésnek tekintendő, feltéve, hogy a nehézségek megoldása észszerű ideig tart. Ebből következően az ilyen időszak lejártát követően a tagállam már nem hivatkozhat e rendelkezésre. Megjegyzendő továbbá, hogy az említett irányelv 18. cikke (9) bekezdésének a) és b) pontja két nagyon sajátos esetre vonatkozik: a kérelmező egyedi szükségleteinek felmérése (a) és a szálláslehetőségek ideiglenes kimerülése (b). Ebből következik, hogy a 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdése nem szabályozza azon egyéb eseteket (mint a természeti katasztrófák vagy háborúk, amelyekről a Bíróság által tartott tárgyaláson szó esett), amelyekben az érintett tagállamban vagy annak közelében bekövetkező leküzdhetetlen nehézségek miatt nincs szálláslehetőség vagy az nem elérhető. Ezért a 2013/33 irányelv 18. cikke (9) bekezdésének a vis maior különös kifejezéseként történő értelmezése nem zárja ki, hogy a tagállamok más esetekben általános védekezésként hivatkozhatnak vis maiorra.
50.
Következésképpen a vis maior különös kifejezésének kell tekinteni a 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdését, azon egyértelmű rendeltetésére tekintettel, hogy kivételes körülmények esetén korlátozott eltérést enged. Ennélfogva a nemzetközi védelmet kérelmezők tömeges beáramlása nem képezhet önálló vis maior védekezést, mivel e rendelkezés eleve szabályozza az ilyen beáramlások kezelésének keretét. A jelen ügyben a tagállami hatóságok védekezésként nem hivatkozhatnak vis maiorra, ha a 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdésének hatályán kívüli esetben nem biztosították a nemzetközi védelmet kérelmező alapszükségleteinek kielégítését. (
33
)
51.
Ha viszont nem arról van szó, hogy a szálláslehetőségek a nemzetközi védelem iránti kérelmek nagy száma miatt ideiglenesen kimerülnek, akkor a vis maior – mint önálló és általánosabb kifogás – a Brasserie du pêcheur és Factortame teszt második elemének részeként relevánssá válhat.
52.
Ebből következően a szálláslehetőségeknek a menekültek tömeges beáramlása miatt bekövetkező ideiglenes kimerülése a 2013/33 irányelv 18. cikke (9) bekezdésének b) pontja alá tartozik, amennyiben a nemzeti bíróság megállapítja, hogy teljesülnek e rendelkezés alkalmazásának feltételei. Ez esetben át kell fogalmazni az előterjesztő bíróság által feltett kérdéseket, mert azok a Brasserie du pêcheur és Factortame teszt alkalmazásának feltételeit azon feltevés alapján vizsgálják, hogy a kérdéses helyzetre az ezen irányelv 18. cikkének (9) bekezdése irányadó.
3.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések átfogalmazása
53.
Ha a Bíróság megítélése szerint a 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdése alkalmazandó a nemzetközi védelmet kérelmezők tömeges beáramlásának a fogadó tagállamban a szokásos szálláslehetőségek kimerüléséhez vezető helyzetére, az előterjesztett kérdéseket úgy kell átfogalmazni, hogy az előterjesztő bíróság azt kérdezi a Bíróságtól, hogy a 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdését – a Charta 1. cikkében foglalt emberi méltósághoz való joggal összefüggésben – azon egyértelmű rendeltetésére tekintettel, hogy kivételes körülmények esetén korlátozott eltérést enged, úgy kell‑e értelmezni, hogy a kártérítési kereset összefüggésében kizárja, hogy a tagállam a szálláslehetőségek e beáramlás miatt bekövetkező kimerülése miatt vis maiorra hivatkozzon.
4.
A Brasserie du pêcheur és Factortame teszt alkalmazása
a)
Az uniós jogot sértő magatartás
54.
Mivel a 2013/33 irányelv 17. és 18. cikke a befogadás anyagi feltételeire vonatkozó általános kötelezettséget állapít meg, ideértve az elszállásolást, e rendelkezések be nem tartása jellemzően jogsértésnek minősül. Ha azonban az említett irányelv 18. cikkének (9) bekezdése eltérést enged a szálláslehetőségek ideiglenes kimerülése esetén, és e rendelkezés a vis maior kifejezéseként értelmezett, akkor az elszállásolás biztosításának tagállami elmulasztása nem feltétlenül tekinthető jogellenesnek, feltéve, hogy teljesülnek az e rendelkezésre hivatkozás feltételei. Ez esetben a Brasserie du pêcheur és Factortame teszt értelmében vett jogsértés nem közvetlenül a 2013/33 irányelv 17. és 18. cikkéből, hanem az említett irányelv 18. cikke (9) bekezdésének esetleges téves alkalmazásából vagy téves hivatkozásából ered. Ha egy tagállam helytelenül hivatkozik a 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdése szerinti vis maiorra anélkül, hogy annak feltételei teljesülnének, akkor a jogsértés magához e rendelkezéshez kapcsolódik.
55.
Következésképpen a 2013/33 irányelv 18. cikke (9) bekezdésének téves alkalmazása esetén – például, ha az eltérés feltételei nem teljesülnek – a tagállam mégiscsak megsértheti az ezen irányelvből eredő kötelezettségeit. Ilyen esetben az állam felelőssége fennállhat, feltéve, hogy az uniós jog alapján a jogsértés kellően súlyos.
b)
Az uniós jog kellően súlyos megsértése
1) Az ítélkezési gyakorlatban meghatározott teszt
56.
A Bíróság megállapította, hogy amennyiben a tagállamok mérlegelési jogkörrel rendelkeznek, a kellően súlyos jogsértés azt jelenti, hogy a tagállam nyilvánvalóan és súlyosan túllépte e jogkör korlátait. (
34
) Ezért szokás azt mondani, hogy a Brasserie du pêcheur és Factortame teszt a „mérlegelési mozgástértől függ”. (
35
)
57.
A Bíróság a Brasserie du pêcheur és Factortame ítélet 55. pontjában kimondta, hogy a döntő tényező annak megállapításához, hogy egy uniós jogsértés kellően súlyos‑e az, hogy az érintett tagállam vagy az uniós intézmény a mérlegelési jogkörének korlátait nyilvánvalóan és súlyosan túllépte‑e. Annak értékelésével kapcsolatban, hogy egy tagállam nyilvánvalóan és súlyosan túllépte‑e a mérlegelési jogkörének korlátait, a Bíróság felsorolt bizonyos tényezőket, amelyek figyelembe vehetőek. (
36
) Az említett ítélet 56. pontjában a Bíróság kimondta, hogy azon szempontok között, melyeket a hatáskörrel rendelkező bíróság figyelembe vehet, meg kell említeni a megsértett szabály egyértelműségének és pontosságának fokát, a megsértett szabály által a nemzeti vagy uniós hatóságok részére biztosított mérlegelési jogkör terjedelmét, a kötelezettségszegés vagy a károkozás szándékos vagy gondatlan jellegét, az esetleges jogi tévedés menthetőségét vagy ennek hiányát, (
37
) valamint azt a körülményt, hogy egy uniós intézmény magatartása hozzájárulhatott‑e a mulasztáshoz vagy az uniós joggal ellentétes nemzeti intézkedések vagy gyakorlat fenntartásához vagy elfogadásához. (
38
) Az uniós jog megsértése abban az esetben mindenképpen kellően súlyos, ha az a felrótt kötelezettségszegést megállapító vagy az előzetes döntéshozatal keretében hozott olyan ítélet kihirdetése vagy a Bíróságnak e területre vonatkozó olyan következetes ítélkezési gyakorlata ellenére sem szűnt meg, amelyből következik a szóban forgó magatartás jogsértő jellege. (
39
)
58.
Azonban abban az esetben, ha a tagállam nagyon szűk, szinte nem létező mérlegelési jogkörrel rendelkezett, akkor az uniós jog puszta megsértése elegendő lehet a kellően súlyos jogsértés megállapításához. (
40
)
2) A 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdése hagy‑e mérlegelési jogkört a tagállamok számára?
59.
A 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdése láthatólag bizonyos mérlegelési jogkört hagy a tagállamok számára abban, hogy miként kezelik azon helyzeteket, amikor a szálláslehetőség kimerült. E tekintetben e rendelkezés lehetővé teszi a tagállamok számára kivételesen eltérő anyagi befogadási feltételek előírását, ha a szálláslehetőségek ideiglenesen kimerültek. Ez arra utal, hogy a tagállamok bizonyos rugalmassággal dönthetnek arról, hogy miként biztosítják a befogadási anyagi feltételeit, amennyiben szállás nem áll rendelkezésre. E vonatkozásban meg kell jegyezni, hogy a 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdése nem határozza meg pontosan, hogy a tagállamoknak miként kell kezelniük a kapacitáshiányt, ami azt jelenti, hogy a tagállamok bizonyos mérlegelési jogkörrel rendelkeznek annak eldöntésében, hogy milyen konkrét intézkedéseket hozzanak, legyen az szükségszállás, ideiglenes elhelyezés, pénzügyi támogatás vagy más megoldás. E megállapítást támasztja alá a Bíróság ítélkezési gyakorlata, amely egyértelművé teszi, hogy a befogadás anyagi feltételeinek biztosítására vonatkozó kötelezettség kógens, ám a tagállamok bizonyos mérlegelési jogkörrel rendelkeznek e feltételek biztosításának mikéntjét illetően. (
41
)
60.
Például a Bíróság a Saciri ítéletében elismerte, hogy a tagállamok mérlegelési jogkörrel rendelkeznek a befogadás anyagi feltételeinek biztosítása tekintetében, akár közvetlen elhelyezés, akár pénzjuttatás formájában. Miként azonban a Bizottság a tárgyaláson helyesen rámutatott, e mérlegelési jogkör az eszközökre vonatkozik, nem pedig az alapelvre. Ugyan az említett ítélet a befogadás általános kötelezettségeivel foglalkozott – és nem a 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdése szerinti eltéréssel –, a jelen ügyben is meghatározó azon alapelv, hogy a tagállamok az uniós jogi korlátokon belül bizonyos rugalmassággal rendelkeznek a végrehajtás tekintetében.
61.
Megjegyzendő, hogy a 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdése az e cikk (1) bekezdésétől a (8) bekezdéséig terjedő résztől – nem pedig az irányelvben vagy az uniós menekültjog egészében foglalt szélesebb körű kötelezettségektől – való eltérés tekintetében határozza meg a tagállamok hatáskörének alapját és korlátait. A 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdése csak nagyon korlátozott mérlegelési jogkört biztosít a tagállamok számára, mivel eltérő anyagi befogadási feltételek előírására vonatkozik. Ezenfelül a 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdése egyértelműen rögzíti a nemzetközi védelmet kérelmezők „alapszükségletei” kielégítésének kötelezettségét. Ebből következik, hogy bár a tagállamok megválaszthatják a befogadási feltételek biztosításának módszerét, az alapszükségletek biztosításának – például a nemzetközi védelmet kérelmezők megfelelő elhelyezése (
42
) – uniós jog szerinti kötelezettségét nem kerülhetik meg, annak érdekében, hogy e kérelmezők alapvető jogainak tiszteletben tartása biztosított legyen.
62.
E tekintetben fontos rámutatni, hogy a 2013/33 irányelv célja az emberi méltósághoz való alapvető jog teljes körű tiszteletben tartásának biztosítása, amely jogot a Charta a 4. cikkével szorosan összefüggő 1. cikkében (
43
) rögzíti. Az emberi méltósághoz való jog abszolút és eltérést nem engedő jog, (
44
) amely más alapvető jogok alapját képezi, és nem korlátozható.
63.
Ennek megfelelően a Bíróság több alkalommal megerősítette, hogy a 2013/33 irányelv általános rendszere és célja, valamint a Charta 1. cikke szerinti emberi méltóság sérthetetlenségének tiszteletben tartása feltétlenül kizárja, hogy a tagállamok akár csak ideiglenesen elmulasszák biztosítani a menedékkérő számára az említett irányelvben előírt anyagi befogadási minimumfeltételeket. (
45
) A tagállamoktól megkövetelt minimumszabályok jellegét illetően a 2013/33 irányelv (11) preambulumbekezdése kimondja, hogy a nemzetközi védelmet kérelmezők számára „méltó életszínvonalat” kell biztosítani. (
46
)
64.
A Bíróság konkrétan a Saciri ítéletében azt hangsúlyozta, hogy a befogadás anyagi feltételeinek – függetlenül attól, hogy természetbeni vagy pénzbeli juttatás, illetve utalvány formájában nyújtják – elegendőnek kell lenniük ahhoz, hogy „biztosítsák a menedékkérők alapvető szükségleteit”, (
47
) ami azt jelenti, hogy elegendőnek kell lenniük a menedékkérők méltó és egészségüknek megfelelő, valamint alapszükségleteiket kielégítő életszínvonalának biztosításához, lehetővé téve számukra, hogy szálláshellyel rendelkezzenek, adott esetben magánlakást bérelve. (
48
) A jelen ügy szempontjából emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság kifejezett megállapítása szerint a tagállamok feladata, hogy a menedékkérők befogadása minimumszabályainak a nemzeti hatóságok által történő tiszteletben tartását felügyeljék, mivel a befogadó hálózat telítettsége nem igazolhatja az e szabályok tiszteletben tartásától való bármely eltérést. (
49
)
65.
A Bíróság továbbá kimondta, hogy az emberi méltóság a Charta 1. cikke értelmében vett tiszteletben tartása megköveteli, hogy az érintett személy ne szembesüljön olyan súlyos anyagi nélkülözéssel, amelyben képtelen legalapvetőbb szükségleteit kielégíteni, mint például a lakhatást, az étkezést, valamint a tisztálkodást, ami ezáltal fizikai vagy lelki egészségének sérelmét vagy állapotának az emberi méltósággal összeegyeztethetetlen romlását eredményezi. (
50
) Ezenkívül a Bíróság megállapította, hogy a Charta 4. cikke sérül, ha a valamely tagállam hatóságai által tanúsított közöny azzal a következménnyel jár, hogy az állami támogatástól teljes mértékben függő személy – akaratától és személyes választásától függetlenül – súlyos anyagi nélkülözéssel szembesül, amelyben képtelen legalapvetőbb szükségleteit kielégíteni, mint például az étkezést, a tisztálkodást, valamint a lakhatást, és ez fizikai vagy lelki egészségének sérelmével vagy állapotának az emberi méltósággal összeegyeztethetetlen romlásával jár. (
51
)
66.
E tekintetben a Bíróság a befogadás anyagi feltételeinek megvonásával kapcsolatos egyik ügyben megerősítette, hogy a befogadásnak a szállással, az étkezéssel vagy a ruházattal kapcsolatos valamennyi anyagi feltételének – akár ideiglenesen való – elmulasztása összeegyeztethetetlen azon kötelezettséggel, hogy méltó életszínvonalat biztosítson a kérelmező számára, mivel ez megfosztja a kérelmezőt a legalapvetőbb szükségletek kielégítésének lehetőségétől, mint például a lakhatás, az étkezés, a ruházat, valamint a tisztálkodás. (
52
)
67.
A fentiekre tekintettel úgy vélem, hogy a 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdését a Charta 1. és 4. cikkében rögzített emberi méltósághoz való joggal és embertelen vagy megalázó bánásmód elleni védelemmel összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy e rendelkezés először is a vis maior különös kifejezése a kivételes körülmények esetén korlátozott eltérést engedélyező egyértelmű rendeltetésére tekintettel; másodszor, vonatkozik a fogadó tagállamban a szokásos szálláslehetőségeknek a nemzetközi védelmet kérelmezők tömeges beáramlása miatt bekövetkező kimerülésére; harmadszor pedig a kártérítési kereset összefüggésében kizárja, hogy a tagállam a szokásos szálláslehetőségek e beáramlás miatt bekövetkező kimerülése miatt vis maiorra hivatkozzon.
68.
Ha a Bíróság megítélése szerint az ügy a 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdése alapján nem oldható meg, és szükségesnek tartja a vis maior önálló védekezésként való alkalmazhatóságának vizsgálatát, másodlagosan a következőket terjesztem elő.
B. A vis maior mint önálló védekezés
69.
Azon feltevés alapján, hogy a 2013/33 irányelv tagállam általi megsértése miatt benyújtott kártérítési keresettel szemben a vis maior önálló védekezésként felhozható, az előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy e védekezés alkalmazható‑e a jelen ügy körülményei között.
1.
Az érintett tagállam által megsértett szabály megjelölése
70.
Előzetesen megjegyzendő, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem jelölte meg, hogy az érintett tagállam a 2013/33 irányelv mely szabályát sértette meg. E bíróság ehelyett olyan „uniós jogi kötelezettségek” megsértésére hivatkozik, amelyek „a Charta sérthetetlen jogaiból (jelen ügyben az 1. cikkből) erednek, amelyeket [az említett irányelv] kógens, eltérést nem engedő rendelkezéseiben fogalmaztak meg, és amelyek az emberi méltóság minimális szintjéhez szükséges legalapvetőbb szükségletekre vonatkoznak”.
71.
Véleményem szerint a Brasserie du pêcheur és Factortame teszt második elemének alkalmazása előtt fontos megjelölni az érintett tagállam által megsértett szabályt.
72.
E tekintetben a Bírósághoz benyújtott iratanyagból kitűnik, hogy ha a vis maior a 2013/33 irányelv megsértésének eszközeként alkalmazott, akkor „átfogó igazolásként” működik, mivel ezen irányelv valamennyi rendelkezésének megsértését igyekszik igazolni. A felperesek kérelmeit vizsgálva azonban úgy tűnik, hogy az Írország által megsértett szabályokról a 2013/33 irányelv 17. és 18. cikke rendelkezik. Noha a nemzeti bíróság feladata a megsértett konkrét szabály megjelölése, a jelen kérdés szempontjából feltételezem, hogy a szóban forgó szabályt a 2013/33 irányelv e két cikke tartalmazza.
2.
A Brasserie du pêcheur és Factortame teszt második eleme, valamint a mérlegelési jogkör értékelése
73.
A miniszter azt állítja, hogy a nemzeti bíróságnak a kellően súlyos jogsértés fennállását illetően figyelembe kell vennie többek között a kötelezettségszegés szándékos vagy gondatlan jellegét, a jogi tévedés menthetőségét vagy ennek hiányát, valamint az uniós intézmény magatartását. A miniszter lényegében azzal érvel, hogy az ukrán menekültek tömeges beáramlása a háború 2022. évi kitörését követően, valamint a nemzetközi védelmet kérelmezők számának a Covid19‑világjárványt követő megnövekedése olyan vis maior helyzetet képez, hogy a felperesek jogainak megsértése nem szándékosan történt.
74.
A fentiekben kifejtettek szerint a Brasserie du pêcheur és Factortame teszt második eleme a mérlegelési mozgástértől függ. (
53
) E tekintetben különbséget kell tenni egyrészt a 2013/33 irányelv 18. cikkének (9) bekezdése szerinti „alapszükségletek” megsértése, másrészt az ezen irányelv 17. és 18. cikkében foglalt egyéb kötelezettségek megsértése között, mivel a tagállamok mérlegelési jogköre e rendelkezések végrehajtása során nem azonos mértékű. A 2013/33 irányelv 18. cikke (9) bekezdésének (
54
) utolsó mondatában meghatározott „alapszükségletek” fogalmától eltérően a 2013/33 irányelv 17. és 18. cikkében foglalt egyéb kötelezettségek bizonyos területeken mérlegelési jogkört biztosítanak, például a nemzetközi védelmet kérelmező alapszükségleteinek kielégítésén túli anyagi szükségleteinek ellátására szolgáló eszközök tekintetében.
75.
A 2013/33 irányelv 18. cikke (9) bekezdésének befejező része valóban megállapítja az „alapszükségletek” eltérést nem engedő minimumszabályát az említett irányelv 17. és 18. cikkének tágabb keretén belül. Azt igyekszik biztosítani, hogy a tagállamok kötve maradjanak a kérelmezők alapszükségleteinek biztosítására vonatkozó abszolút kötelezettséghez, és ezzel lényegében felülír a tagállamokra ruházott bármely mérlegelési jogkört, ha elmulasztják a nemzetközi védelmet kérelmezők alapszükségleteinek kielégítését. A Charta 1. cikkének fényében értelmezett „alapszükségletek” fogalmából fakadó követelményekkel kapcsolatban egyértelmű, hogy a tagállamoknak nincs mérlegelési jogköre ezen alapszükségletek fedezése tekintetében. Következésképpen ezen alapszükségletek kielégítésének elmulasztása önmagában elegendő ahhoz, hogy kellően súlyos jogsértésnek minősüljön, anélkül, hogy a Brasserie du pêcheur és Factortame teszt második eleme alapján további tényezők figyelembevételére lenne szükség.
76.
E teszt ilyen értelmezése ráadásul összhangban áll a Chartával, mivel az „alapszükségletek” fogalma természeténél fogva az emberi méltósághoz kapcsolódik, amely – miként fentebb kifejtettem – abszolút és eltérést nem engedő jog, amely más alapvető jogok alapját képezi, és nem korlátozható. (
55
) Ez azt jelenti, hogy a Charta 1. cikke által előírt kötelezettség puszta megsértése mindig súlyos. A Charta 1. cikke értelmében vett sérthetetlen jelleg azt jelenti, hogy e védelemről még vészhelyzetben sem lehet lemondani. (
56
)
77.
Ennek megfelelően a Brasserie du pêcheur és Factortame teszt második eleme keretében az alapszükségletek biztosítására vonatkozó kötelezettségek teljesítésének elmulasztása sérti az érintett személy emberi méltóságát, ami automatikusan kellően súlyossá teszi a jogsértést.
78.
A jelen ügyben az a kérdés, hogy a vis maior igazolhatja‑e a nemzetközi védelmet kérelmezők „alapszükségleteinek” biztosítására vonatkozó, az emberi méltóság alapvető jogához elválaszthatatlanul kapcsolódó kötelezettség elmulasztását. Véleményem szerint, ha a jogsértés olyan abszolút jogokat érint, mint az emberi méltóság, akkor nehéz vis maiorra hivatkozni – pontosan azért, mert az ilyen jogoktól nem engedhető eltérés.
79.
Mivel a 2013/33 irányelv alapvető jogokra vonatkozó kötelezettségeket hajt végre, a Charta 1. és 4. cikkével összhangban kell értelmezni, amely a Charta 52. cikkének (3) bekezdésében foglalt kötelezettségnek megfelelően az Emberi Jogok Európai Bíróságának (EJEB) az EJEE 3. cikkével kapcsolatos ítélkezési gyakorlatának fényében értelmezendő. Ezen ítélkezési gyakorlatot figyelembe kell venni annak megállapítása során, hogy a tagállam elmulasztotta‑e a nemzetközi védelmet kérelmezők említett irányelv 18. cikkének (9) bekezdése szerinti „alapszükségleteinek” biztosítását.
80.
E tekintetben fontos megjegyezni, hogy az EJEB 2020. július 2‑i N. H. és társai kontra Franciaország ítéletében (
57
) megállapította, hogy Franciaország megsértette az EJEE 3. cikkét olyan körülmények között, amikor a menedékkérőket megfosztották az olyan alapszükségletektől, mint a szállás és a tisztálkodási lehetőségekhez való hozzáférés. Az EJEB értékelése több kulcsfontosságú tényezőn alapult, amelyek többek között a következők: először is, a nemzetközi védelmet kérők anyagi életkörülményei a menedékjog iránti kérelmük elbírálásának ideje alatt; másodszor, a kérelmezők által e viszontagságos körülmények között töltött idő hossza, és ezalatt a megfelelő támogatás hiánya; (
58
) harmadszor, az állam pozitív kötelezettségének fennállása; (
59
) negyedszer, a kérelmezők különleges kiszolgáltatottsága menedékkérőként; és ötödször, az a körülmény, hogy a nemzeti hatóságok megtették‑e a szükséges lépéseket a kérelmezők szálláshoz, illetve a szociális segítségnyújtás más formáihoz való hozzáférésének biztosítása érdekében. A kellő időben történő és hatékony fellépés elmulasztása hozzájárult a jogsértés megállapításához. (
60
)
81.
E tekintetben az EJEB N. H. és társai kontra Franciaország ítélete meghatározza azon küszöböt, amely alatt az anyagi feltételek embertelenné vagy megalázóvá válnak. Ez azt jelenti, hogy az uniós jog nem értelmezhető oly módon, hogy a tagállamok e küszöbnél alacsonyabb nemzeti szinteket alkalmazhassanak. Ezért a 2013/33 irányelv értelmezése során a megfelelő lakhatás, a méltó életszínvonal fenntartásához elegendő eszközzel rendelkezés és az egészségügyi ellátáshoz való hozzáférés követelménye nem lehet alacsonyabb a Charta 1. cikkében előírtnál. Másként az ennél alacsonyabb követelmények a menedékkérők embertelen vagy megalázó bánásmódot jelentő körülményeknek való kitettsége kockázatával járnának. E tekintetben megjegyzendő, hogy a Bíróság az Ibrahim és társai ítéletben a súlyosság küszöbértékét nem az EJEB‑nek az EJEE 3. cikkével kapcsolatos ítélkezési gyakorlatára, hanem a Jawo ítéletben elfogadott küszöbértékre, azaz „a súlyos anyagi nélkülözésre” hivatkozással határozta meg. (
61
) Továbbá úgy tűnik, hogy a jogsértés súlyosságát illetően az egyéni szenvedés azon mértéke a fő meghatározó tényező, ami a Charta 1. cikkének alkalmazásához szükséges, nem pedig az állam szándéka vagy vétkessége.
82.
Ebből következik, hogy ha egy tagállam nem biztosít alapvető szállást, megélhetést vagy egészségügyi ellátást, megsérti a 2013/33 irányelv 17. és 18. cikkét, valamint a Charta 1. és 4. cikkét. Ezért kizárt, hogy a tagállam vis maiorra hivatkozzon annak igazolására, hogy elmulasztotta a nemzetközi védelmet kérelmezők alapszükségleteinek biztosítását. Továbbá, ha mégis el kellene fogadni, hogy egy tagállam vis maior miatt nem teljesíti az irányelv egyes rendelkezéseit, az emberi méltóság védelme akkor is aktív kötelessége lenne. (
62
)
83.
Ebből az is következik, hogy a Brasserie du pêcheur és Factortame teszt második eleme alkalmazásában – ha a Bíróság mégiscsak vizsgálná – a tagállamoknak nincs mérlegelési jogköre a védelem szintjének a Charta 1. és 4. cikkében az embertelen vagy megalázó bánásmód megelőzésére előírt minimumszabályok alá csökkentésére. Ugyan a tagállamok bizonyos mérlegelési jogkörrel rendelkeznek a befogadási feltételek megszervezésének és végrehajtásának módját illetően, a 2013/33 irányelv végrehajtása során kötelesek betartani az alapvető jogok védelmének e minimumküszöbét. Ha Írország ennek betartását elmulasztotta – aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata – a Brasserie du pêcheur és Factortame teszt második elemének alkalmazása során nem vehető figyelembe a miniszter által felhozott érv, miszerint a jelen ügyben a vis maior védekezés azért indokolt, mert a jogsértés és az abból eredő kár nem szándékos, illetve önhibán kívüli, és a vitatott tévedés menthető.
84.
Végül a miniszter azt állítja, hogy a migrációs és menekültügyi paktum létrehozására irányuló uniós szintű erőfeszítések, amelyek célja a nemzetközi védelem iránti kérelmek igazságosabb elosztásának elérése, a Brasserie du pêcheur és Factortame teszt alapján „egy [uniós] intézmény által képviselt álláspontnak” minősülnek. A miniszter szerint e paktum az Európai Unió azon felismerését tükrözi, hogy a jelenlegi jogi keret nem biztosítja a menedékjog iránti kérelmek méltányos elosztását. E tekintetben fontos kiemelni, hogy az említett paktum nem lép visszamenőlegesen a 2013/33 irányelv rendelkezéseinek helyébe, valamint azokat nem módosítja és nem függeszti fel. A jogszabályi változások elfogadásáig és hatálybalépéséig a tagállamokat továbbra is kötik a hatályos szabályok, és biztosítaniuk kell azok betartását. Ebből következik, hogy a miniszter nem hivatkozhat a migrációs és menekültügyi paktum elfogadására annak igazolása céljából, hogy Írország elmulasztotta a nemzetközi védelmet kérelmezők alapszükségleteinek biztosítását. Továbbá, noha az említett paktum elismeri a közös európai menekültügyi rendszer jelenlegi jogi keretének hiányosságait, ez nem jelenti a jogi mulasztások elismerését uniós szinten. Az ilyen elismerés nem jelenti olyan intézményi álláspont képviselését, amely megóvja a tagállamokat a felelősségtől az alapvető jogok múltbeli megsértése tekintetében.
85.
Ebből következik, hogy ha egy tagállam nem biztosítja a nemzetközi védelmet kérelmező alapszükségleteit, megsérti a 2013/33 irányelv 17. és 18. cikkét, valamint a Charta 1. és 4. cikkét, és kizárt, hogy e mulasztás igazolása érdekében vis maiorra hivatkozzon.
V. Végkövetkeztetés
86.
A fenti megfontolásokra figyelemmel javaslom a Bíróságnak, hogy a következőképpen határozzon:
A nemzetközi védelmet kérelmezők befogadására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 2013. június 26‑i 2013/33/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 18. cikkének (9) bekezdését az Európai Unió Alapjogi Chartájának 1. és 4. cikkében rögzített emberi méltósághoz való joggal és embertelen vagy megalázó bánásmód elleni védelemmel összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
e rendelkezés először is a vis maior különös kifejezése a kivételes körülmények esetén korlátozott eltérést engedélyező egyértelmű rendeltetésére tekintettel; másodszor, vonatkozik a fogadó tagállamban a szokásos szálláslehetőségeknek a nemzetközi védelmet kérelmezők tömeges beáramlása miatt bekövetkező kimerülésére; harmadszor pedig a kártérítési kereset összefüggésében kizárja, hogy a tagállam a szokásos szálláslehetőségek e beáramlás miatt bekövetkező kimerülése miatt vis maiorra hivatkozzon.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	2013. június 26‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 180., 96. o.).
(
3
)	1991. november 19‑i ítélet (C‑6/90 és C‑9/90, EU:C:1991:428), 35. pont.
(
4
)	1996. március 5‑i ítélet (C‑46/93 és C‑48/93, EU:C:1996:79), 31. pont.
(
5
)	2019. december 19‑iDeutsche Umwelthilfe ítélet (C‑752/18, EU:C:2019:1114), 54. pont.
(
6
)	Lásd továbbá: 2016. július 28‑iTomášová ítélet (C‑168/15, EU:C:2016:602, 22. pont); 2022. január 18‑iThelen Technopark Berlin ítélet (C‑261/20, EU:C:2022:33, 44. pont); 2022. június 28‑iBizottság kontra Spanyolország (Az uniós jog jogalkotó általi megsértése) ítélet (C‑278/20, EU:C:2022:503, 31. pont). Az említett elv érvényes az uniós jog tagállam általi bármilyen megsértésére, függetlenül attól, hogy mely hatóság a jogsértés előidézője (2019. december 19‑iDeutsche Umwelthilfe ítélet, C‑752/18, EU:C:2019:1114, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
7
)	2007. március 13‑iTest Claimants in the Thin Cap Group Litigation ítélet (C‑524/04, EU:C:2007:161, 116. pont).
(
8
)	S. I. 230/2018. sz.
(
9
)	[2023] IEHC 187.
(
10
)	Az utazási csomagokról és az utazási szolgáltatásegyüttesekről, valamint a 2006/2004/EK rendelet és a 2011/83/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, továbbá a 90/314/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2015. november 25‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2015. L 326., 1. o.).
(
11
)	C‑407/21, a továbbiakban: UFC – Que choisir és CLCV ítélet, EU:C:2023:449 (51., 60. és 62. pont).
(
12
)	Uo., 54. pont. Lásd továbbá: az UFC – Que choisir és CLCV ügyre vonatkozó indítványom (C‑407/21, EU:C:2022:690, 55. pont).
(
13
)	C‑509/11, EU:C:2013:613 (49. és 50. pont). A Bíróság megállapította, hogy a vasúttársaságoknak nincs joguk általános (szállítási) szerződési feltételeikbe olyan záradékot foglalni, amelynek alapján mentesülnek a késés esetén járó kártérítési kötelezettségük alól, ha a késésre vis maior miatt kerül sor (52. pont).
(
14
)	Lásd többek között: 2021. szeptember 30‑iSzámvevőszék kontra Pinxten ítélet (C‑130/19, EU:C:2021:782, 781. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A vis maior ítélkezési gyakorlat az uniós jog különböző területein alkalmazott, például a versenyjogban, a vámjogban és a közbeszerzés területén.
(
15
)	2017. január 25‑i Vilkas ítélet (C‑640/15, a továbbiakban: Vilkas ítélet, EU:C:2017:39, 54. pont); UFC – Que choisir és CLCV ítélet (53. pont).
(
16
)	2024. január 25‑iBizottság kontra Írország (Az ivóvízben lévő trihalometánok) ítélet (C‑481/22, EU:C:2024:85). Lásd az előzetes döntéshozatalra utalás összefüggésében az időbeli korlátozásról: UFC – Que choisir és CLCV ítélet (67. és 75. pont). Lásd továbbá: az említett ügyre vonatkozó indítványom (C‑407/21, EU:C:2022:690, 80. pont), amelyben úgy érvelek, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás nyilvánvalóan nem úgy került megállapításra, hogy hatásait a vis maiornak tekinthető esemény által okozott nehézségek orvoslásához szükséges időtartamra korlátozza.
(
17
)	2023. június 8‑iBizottság kontra Szlovákia (A költségek nélküli felmondáshoz való jog) ítélet (C‑540/21, EU:C:2023:450, 81–88. pont). Általánosabban, a tagállamok uniós jog szerinti kötelezettségeitől való eltérést az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében szigorúan kell értelmezni (lásd ebben az értelemben: 2020. december 17‑iBizottság kontra Magyarország [A nemzetközi védelmet kérelmezők befogadása] ítélet, C‑808/18, EU:C:2020:1029, 215. pont).
(
18
)	Vilkas ítélet (53. pont).
(
19
)	Uo. (56. pont).
(
20
)	UFC – Que choisir és CLCV ítélet (54. pont). Szigorúbb mércét alkalmazott az üvegházhatású gázok kibocsátásával kapcsolatos irányelv összefüggésében a 2013. október 17‑iBillerud Karlsborg és Billerud Skärblaca ítélet (C‑203/12, EU:C:2013:664, 31. pont), amelyben a Bíróság a Ferriera Valsabbia és társai kontra Bizottság ítélet (154/78, 205/78, 206/78, 226/78–228/78, 263/78, 264/78, 31/79, 39/79, 83/79 és 85/79, EU:C:1980:81, 140. pont) alapján olyan külső okokra hivatkozott, amelyek oly mértékben befolyásolhatatlanok és elháríthatatlanok, hogy objektíve lehetetlenné teszik, hogy az érintett személyek teljesíteni tudják kötelezettségeiket.
(
21
)	Lásd: 2012. december 19‑iBizottság kontra Olaszország ítélet (C‑68/11, EU:C:2012:815), 64. pont.
(
22
)	UFC – Que choisir és CLCV ítélet (72. pont).
(
23
)	2000. július 4‑iHaim ítélet (C‑424/97, EU:C:2000:357, 28. pont).
(
24
)	Lásd: 2023. június 8‑iBizottság kontra Szlovákia (A költségek nélküli felmondáshoz való jog) ítélet (C‑540/21, EU:C:2023:450). Ezen ügy tárgya Szlovákia részéről a hatályos jogszabályok módosításával egy olyan törvény elfogadása, amelynek értelmében az utazási irodáknak lehetőségük van ügyfeleiknek ajánlatot tenni a hatályos utazási csomagra vonatkozó szerződés módosítására, vagy helyettesítő utazási csomagot ajánlhatnak fel az utazási csomagokról szóló irányelv 12. cikkében előírt 14 napon belüli megtérítés helyett.
(
25
)	Uo., a Bíróság megállapította, hogy nem felelt meg a vis maiorra való hivatkozásra irányadó feltételeknek azon szlovák jogszabály, amely a világjárvány miatt az utazási csomagok valamennyi utazásszervezőjét mentesítette a megtérítési kötelezettségük alól. A Bíróság megjegyezte, hogy az ilyen szabályozás nem korlátozódott kizárólag azon esetekre, amelyekben a pénzügyi korlátozások valóban megnyilvánultak, hanem kiterjedt a világjárvánnyal érintett minden szerződésre anélkül, hogy figyelembe venné az utazásszervezők konkrét pénzügyi helyzetét.
(
26
)	A 2013/33 irányelv (1) preambulumbekezdése.
(
27
)	Amint az a 2013/33 irányelv 2. cikkének f) és g) pontjában szereplő fogalommeghatározásokból kitűnik, „a befogadás anyagi feltételei” a tagállamok által a kérelmezőkre vonatkozóan ennek az irányelvnek megfelelően hozott intézkedések összessége, ideértve a természetben, illetve pénzjuttatás vagy utalvány formájában nyújtott szállást, étkezést és ruházatot, vagy e három kombinációját, illetve a napi szükségleteket fedező juttatást.
(
28
)	Lásd analógia útján: 1987. július 8‑iBizottság kontra Belgium ítélet (247/85, EU:C:1987:339, 7. pont); 1996. március 7‑iAssociazione Italiana per il WWF és társai ítélet (C‑118/94, EU:C:1996:86, 21. pont); 2010. november 11‑iBizottság kontra Olaszország ítélet (C‑164/09, EU:C:2010:672, 28. pont).
(
29
)	Lásd analógia útján: 2006. június 8‑iWWF Italia és társai ítélet (C‑60/05, EU:C:2006:378, 34. pont); 2020. április 23‑iBizottság kontra Finnország (A hím pehelyréce tavaszi vadászata) ítélet (C‑217/19, EU:C:2020:291, 66. pont).
(
30
)	Ez összhangban áll a lakóhelyüket elhagyni kényszerült személyek tömeges beáramlása esetén nyújtandó átmeneti védelem minimumkövetelményeiről, valamint a tagállamok e személyek befogadása és a befogadás következményeinek viselése tekintetében tett erőfeszítései közötti egyensúly előmozdítására irányuló intézkedésekről szóló, 2001. július 20‑i 2001/55/EK tanácsi irányelvvel (HL 2001. L 212., 12. o.; magyar nyelvű különkiadás: 19. fejezet, 4. kötet, 162. o.), amely kifejezetten rendelkezik a tömeges beáramlások kezelésére szolgáló mechanizmusokról. Az Európai Unió szélsőséges válság esetén alkalmazhatja a közös teherviselés kollektív mechanizmusáról rendelkező ezen irányelvet. Az 1. cikk értelmében ezen irányelv célja a hazájukba visszatérni nem képes, lakóhelyüket elhagyni kényszerült, harmadik országból származó személyek tömeges beáramlása esetén nyújtandó átmeneti védelem minimumkövetelményeinek, valamint a tagállamok e személyek befogadására, illetve a befogadás következményeinek viselésére tett erőfeszítései közötti egyensúly elősegítésére irányuló intézkedések meghatározása. Az említett irányelv 2. cikkének a) pontja előírja, hogy e védelmi eljárás végrehajtásának célja a lakóhelyüket elhagyni kényszerült, illetve a nemzetközi védelemért folyamodó más személyek érdekében különösen annak megakadályozása, hogy a menekültstátusz iránti kérelmek tömeges és egyidejű benyújtása elárassza a nemzetközi védelem nyújtására szolgáló rendszert.
(
31
)	2020. december 17‑i ítélet (C‑808/18, EU:C:2020:1029).
(
32
)	Lásd: az említett ítélet 222. és 223. pontja. E megállapítást támasztja alá a menedékkérők befogadása minimumszabályainak megállapításáról szóló, 2003. január 27‑i 2003/9/EK tanácsi irányelv (HL 2003. L 31., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás: 19. fejezet, 6. kötet, 101. o.) indokolásában a „kivételes körülményekre”, köztük a „menedékkérők hirtelen tömeges beáramlására” vonatkozó számos utalás. Lásd: a menedékkérők tagállami befogadása minimumszabályainak megállapításáról szóló tanácsi irányelvre irányuló javaslat (COM(2001) 181 végleges) (HL 2001. C 213E., 286. o.). A kérdéses eltérés ezen irányelv 14. cikkének (8) bekezdéséből származik. A szálláslehetőségek kimerülésére vonatkozó feltevés a későbbi jogalkotási folyamat során alakult ki, ezért az említett indokolás arra nem hivatkozik.
(
33
)	Lásd: fenti 37. pont.
(
34
)	Lásd az Európai Unió szerződésen kívüli felelőssége vonatkozásában például: 2017. április 4‑iOmbudsman kontra Staelen ítélet (C‑337/15 P, EU:C:2017:256, 37. pont). Hasonlóképpen, a tagállamok tekintetében a kellően súlyos jogsértés magában foglalja „a mérlegelési jogkörre vonatkozóan előírt korlátoknak a tagállam általi nyilvánvaló és jelentős mértékű megsértését”. Lásd például: 2018. október 4‑iKantarev ítélet (C‑571/16, EU:C:2018:807, 105. pont).
(
35
)	Lásd: Bobek főtanácsnok Bizottság kontra Hollandia ügyre vonatkozó indítványa (C‑395/17, EU:C:2019:98, 59. pont).
(
36
)	Lásd továbbá: 2010. január 26‑iTransportes Urbanos y Servicios Generales ítélet (C‑118/08, EU:C:2010:39, 30. pont); 2021. március 25‑iBalgarska Narodna Banka ítélet (C‑501/18, EU:C:2021:249, 113. pont). Lásd továbbá: Ćapeta főtanácsnok Dyson és társai kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa (C‑122/22 P, EU:C:2023:552, 70. pont).
(
37
)	Lásd továbbá: 2003. december 4‑iEvans ítélet (C‑63/01, EU:C:2003:650, 86. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
38
)	2007. március 13‑iTest Claimants in the Thin Cap Group Litigation ítélet (C‑524/04, EU:C:2007:161, 119. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
39
)	Uo. (120. pont).
(
40
)	Lásd: 1996. május 23‑iHedley Lomas ítélet (C‑5/94, EU:C:1996:205, 28. pont); 2007. január 25‑iRobins és társai ítélet (C‑278/05, EU:C:2007:56, 71. pont).
(
41
)	Lásd: 2019. november 12‑iHaqbin ítélet (C‑233/18, EU:C:2019:956); 2014. február 27‑iSaciri és társai ítélet (C‑79/13, EU:C:2014:103; a továbbiakban: Saciri ítélet); 2012. szeptember 27‑iCimade és GISTI ítélet (C‑179/11, EU:C:2012:594). A Bíróság a Saciri ítéletben például kimondta, hogy a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a menedékkérők a magánlakáspiacon is hozzájuthassanak családi lakhatáshoz.
(
42
)	Lásd: Saciri ítélet (35–40. és 46–49. pont).
(
43
)	A befogadás minimumszabályaival összefüggésben a 2019. március 19‑i Jawo ítélet (C‑163/17, a továbbiakban: Jawo ítélet, EU:C:2019:218, 92. pont) szorosan összekapcsolta a Charta 1. és 4. cikkét. E kapcsolat a 2019. március 19‑i Ibrahim és társai ítéletben (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 és C‑438/17, a továbbiakban: Ibrahim és társai ítélet, EU:C:2019:219) és a 2018. április 24‑iMP (Múltbeli kínzás áldozatának kiegészítő védelme) ítéletben (C‑353/16, EU:C:2018:276, 36. pont) is megjelent. A Bíróság megállapította a Charta 4. cikkében foglalt jog abszolút jellegét, amely szorosan összefügg az emberi méltóság tiszteletben tartásával. Lásd ebben az értelemben: 2016. április 5‑iAranyosi és Căldăraru ítélet (C‑404/15 és C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 85. pont); 2016. szeptember 6‑iPetruhhin ítélet (C‑182/15, EU:C:2016:630, 56. pont). Lásd a Charta 1. cikkében rögzített jog abszolút, illetve eltérést nem engedő jellegéről: Dupré, C., „Article 1 – Human dignity”, in: Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. és Ward, A. (szerk.), The EU Charter of Fundamental Rights – A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021, 14–15. o.; Jones, J., „Human Dignity in the EU Charter of Fundamental Rights and its Interpretation Before the European Court of Justice”, Liverpool Law Review, 33. kötet, 2012, 287. o.
(
44
)	Lásd: 2017. február 16‑iC. K. és társai ítélet (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, 59. pont); 2018. április 24‑iMP (Múltbeli kínzás áldozatának kiegészítő védelme) ítélet (C‑353/16, EU:C:2018:276, 36. pont). Lásd továbbá: Dupré, C., „Article 1 – Human dignity”, in: Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. és Ward, A. (szerk.), The EU Charter of Fundamental Rights – A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021, 20. o. Bár az emberi méltóság nem szerepel kifejezetten az Emberi Jogok Európai Egyezményében (EJEE) foglalt jogok között, alapvető jellege azt sugallja, hogy eltérést nem engedő. Noha az említett egyezmény kifejezetten nem tartalmaz kizárólag az emberi méltóságnak szentelt külön cikket, annak fogalma benne rejlik és számos rendelkezését alátámasztja, különösen a kínzást, vagy embertelen, megalázó bánásmódot vagy büntetést tiltó 3. cikkét. Ami az EJEE szerinti kötelezettségektől való eltérést illeti, az EJEE 15. cikkének (2) bekezdése meghatároz bizonyos jogokat, mint például az élethez való jogot (2. cikk) és a kínzás, vagy embertelen, megalázó bánásmód vagy büntetés tilalmát (3. cikk), amelyektől még vészhelyzetben sem lehet eltérni.
(
45
)	2022. augusztus 1‑jei Ministero dell’Interno (A befogadás anyagi feltételeinek megvonása) ítélet (C‑422/21, EU:C:2022:616, 39. pont); Saciri ítélet (35. pont); 2012. szeptember 27‑iCimade és GISTI ítélet (C‑179/11, EU:C:2012:594, 56. pont).
(
46
)	Lásd továbbá: a 2013/33 irányelv (35) preambulumbekezdése.
(
47
)	Saciri ítélet (48. pont).
(
48
)	A Bíróság konkrétan a Saciri ítéletében (42. pont) kimondta, hogy a juttatásoknak elegendőnek kell lenniük a magánlakhatás fedezésére vagy a szociális ellátás keretében nyújtott támogatásra, ha a menedékkérők elszállásolására szánt közintézmények telítettek.
(
49
)	Saciri ítélet (50. pont).
(
50
)	2019. november 12‑iHaqbin ítélet (C‑233/18, EU:C:2019:956, 46. pont), a Jawo ítéletre hivatkozással (92. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
51
)	Lásd ebben az értelemben: Jawo ítélet (92. pont); 2020. július 16‑iAddis ítélet (C‑517/17, EU:C:2020:579, 51. pont).
(
52
)	Lásd: 2019. november 12‑iHaqbin ítélet (C‑233/18, EU:C:2019:956, 47. pont). A Bíróság különösen az említett ítélet 47. és 48. pontjában fejtette ki, hogy egy olyan szankció kiszabása, amely a befogadásnak a szállással, az étkezéssel vagy a ruházattal kapcsolatos valamennyi anyagi feltételének – akár ideiglenesen való – megvonásában nyilvánul meg, összeegyeztethetetlen azon kötelezettséggel, hogy méltó életszínvonalat biztosítson a kérelmező számára, mivel ez megfosztja a kérelmezőt az előző pontban meghatározott legalapvetőbb szükségletek kielégítésének lehetőségétől, ezenkívül az arányossági követelmény megsértését is jelentené, mivel még a legszigorúbb szankciók sem foszthatják meg a kérelmezőt a legalapvetőbb szükségletei kielégítésének lehetőségétől.
(
53
)	Lásd: fenti 56. pont.
(
54
)	A 2013/33 irányelv 18. cikke (9) bekezdésének befejező része úgy rendelkezik, hogy „ezen eltérő feltételek minden esetben kiterjednek az alapszükségletekre”, ezzel korlátozva a befogadás anyagi feltételeinek biztosítására vonatkozó kötelezettségtől az e rendelkezés alapján kivételes körülmények fennállása esetén igénybe vehető eltérés terjedelmét.
(
55
)	Lásd: fenti 62. pont.
(
56
)	Lásd: Dupré, C., „Article 1 – Human dignity”, in: Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. és Ward, A. (szerk.), The EU Charter of Fundamental Rights – A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021, 20. o.
(
57
)	CE:ECHR:2020:0702JUD002882013.
(
58
)	Olyan tényezők tartoztak ezek közé, mint a hajléktalanság, az alapszükségletekhez (élelmiszer, menedék, tisztálkodás) való hozzáférés hiánya és a zord időjárási körülményeknek való kitettség.
(
59
)	Az EJEB megállapította, hogy e pozitív kötelezettségek fennállnak az uniós jog alapján. Lásd például: az említett ítélet 116. pontja.
(
60
)	E tényezők alapján az EJEB arra a következtetésre jutott, hogy N. H., K. T. és A. J. az EJEE 3. cikkével ellentétes bánásmódban részesült a rendkívüli anyagi nélkülözés és a nem megfelelő állami segítségnyújtás miatt. S. G. esetében azonban az EJEB nem állapított meg jogsértést. A különbség ezen esetekben láthatólag a kérelmezők megpróbáltatásainak hosszában rejlik.
(
61
)	Ibrahim és társai ítélet (90. pont).
(
62
)	Lásd: Dupré, C., „Article 1 – Human dignity”, in: Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. és Ward, A. (szerk.), The EU Charter of Fundamental Rights – A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021, 19. o.