62009CC0356_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A Bíróság több alkalommal foglalkozott a nyugdíjkorhatárt elérő munkavállalók kényszernyugdíjazásával. Ezt a problémát uniós jogi szempontból túlnyomórészt az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tekintetében vizsgálták az utóbbi években.(2) A jelen ügyben azonban ismételten a férfi és női munkavállalók közti hátrányos megkülönböztetés áll az érdeklődés középpontjában, csakúgy, mint 25 évvel ezelőtt a Marshall‑ügyben(3) és a Beets‑Proper‑ügyben(4) hozott ítéletek esetében.
2. C. Kleistet, akit az osztrák Pensionsversicherungsanstalt (nyugdíjbiztosító) vezető orvosként alkalmazott, a munkáltatója a 60. életéve betöltésekor kényszernyugdíjazta. Ennek alapját az a kollektív szerződésben rögzített szabályozás adta, amelynek értelmében az orvosokat a rendes nyugdíjkorhatár elérését követően nyugállományba lehet helyezni. A hatályos osztrák jogi szabályozás értelmében ez a korhatár a férfiaknál 65. év, a nőknél azonban 60. év.
3. A Bíróságot annak megítélésére kérték fel, hogy nemen alapuló hátrányos megkülönböztetésről van‑e szó akkor, ha a nők kényszernyugdíjazása a férfiakétól eltérő életkorhoz kötődik. A Marshall‑ügyben hozott ítéletében a Bíróság egy egészen hasonló ügyben már megállapította a nemen alapuló hátrányos megkülönböztetést.(5) A jelen ügyben legfőképpen azt kell megvilágítani, vajon akkor is releváns‑e ez az ítélkezési gyakorlat, ha a kényszernyugdíjazás társadalompolitikai célkitűzéseket követ.
4. A jelen ügyben nem merül fel az irányelvek vagy általános jogelvek horizontális közvetlen hatályára vonatkozó olyan probléma, mint amelyet nemrég vitattak meg ellentmondásosan a Mangold‑ügyben(6) és a Kücükdeveci‑ügyben(7) hozott ítéletekben. Sokkal inkább olyan klasszikus vertikális viszonyról van szó, amelyben a közjogi társadalombiztosítási szerv munkáltatóként lép fel.
II – Jogi háttér
A – Az uniós jog
5. Az ügy uniós jogi hátterét az – időközben hatályon kívül helyezett – 76/207/EGK irányelvnek(8) a 2002/73/EK irányelvvel(9) módosított szövege határozza meg.(10)
6. A 76/207 irányelv 2. cikke kivonatosan a következőket tartalmazta:
„(1)	A következő rendelkezések alkalmazásában az egyenlő bánásmód elve azt jelenti, hogy semmiféle nemi megkülönböztetés [helyesen: nemen alapuló hátrányos megkülönböztetés] nem alkalmazható sem közvetlenül, sem közvetetten, különös tekintettel a családi állapotra és a családi jogállásra történő hivatkozással [helyesen: sem közvetlenül, sem közvetetten, a közvetett hátrányos megkülönböztetés tekintetében különösen ideértve a családi állapotra és a családi jogállásra történő hivatkozást].
(2)	Ezen irányelv alkalmazásában
– »közvetlen megkülönböztetés [helyesen: közvetlen hátrányos megkülönböztetés]«: ha egy személlyel szemben neme miatt kevésbé kedvezően járnak el, mint ahogyan egy másik személlyel szemben hasonló helyzetben eljárnak, eljártak vagy fognak eljárni;
– »közvetett megkülönböztetés [helyesen: közvetett hátrányos megkülönböztetés]«: ha egy látszólag semleges rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat az egyik nemhez tartozó személyeket a másik nemhez tartozó személyekhez képest hátrányosan érint, kivéve, ha ez a rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat jogszerű céllal objektív módon igazolható, továbbá e cél megvalósításának eszközei megfelelőek és szükségesek;
[…]
(8) Az [EK 141. cikk (4) bekezdése] értelmében a tagállamok fenntarthatnak vagy elfogadhatnak intézkedéseket annak érdekében, hogy biztosítsák a férfiak és nők közötti teljes egyenlőséget.”
7. A 76/207 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése a következőket tartalmazta:
„Az egyenlő bánásmód elvének alkalmazása azt jelenti, hogy nemi alapon semmiféle hátrányos megkülönböztetés [helyesen: semmiféle, nemen alapuló hátrányos megkülönböztetés] nem állhat fenn [helyesen: sem közvetlenül, sem közvetve] a köz‑ vagy a magánszektorban, ideértve a közigazgatási intézményeket, a következők vonatkozásában:
[…]
c) foglalkozási és munkakörülmények, ideértve az elbocsátásokat, valamint a 75/117/EGK irányelvben előírt díjazást […]
[…]”
8. Kiegészítésképpen utalni kell a 79/7/EGK irányelvre,(11) amelynek 1., 3., valamint 4. cikkéből következően a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének fokozatosan meg kell valósulnia a tagállamok jogszabályon alapuló nyugdíjrendszereinek területén is. A 79/7 irányelv 7. cikkének (1) bekezdése mindazonáltal többek között a következő kivételeket állapítja meg ez alól:
„Ez az irányelv nem érinti a tagállamoknak azt a jogát, hogy ennek az irányelvnek a hatálya alól kizárják:
a) az öregségi és egyéb nyugdíjjogosultság szempontjából a nyugdíjkorhatár, illetve a nyugdíjkorhatárnak az egyéb juttatásokra vonatkozó esetleges következményeinek a meghatározását;
[…]”
B – A nemzeti jog
1. Jogszabályi rendelkezések
9. Az osztrák jogból elsőként az Allgemeines Sozialversicherungsgesetz (a társadalombiztosításról szóló általános törvény, a továbbiakban: ASVG) 253. §‑ának (1) bekezdésére kell hivatkozni, amely eltérő rendes nyugdíjkorhatárt állapít meg a férfiak és nők számára(12) :
„A férfiak a 65. életévük betöltését követően, a nők pedig a 60. életévük betöltését követően (úgynevezett rendes nyugdíjkorhatár) jogosultak öregségi nyugdíjra (öregségi nyugellátás) abban az esetben, ha eltelt a 236. § szerinti várakozási idő.”
10. Ez a férfiakra és nőkre vonatkozó eltérő rendes nyugdíjkorhatár az alkotmányjogban is rögzítést nyert Ausztriában.(13) A szövetségi alkotmányos törvény (Bundesverfassungsgesetz) 1–3. §‑a(14) ebből a célból rendelkezik különböző korhatárról a társadalombiztosítás által biztosított férfiak és nők esetében:
„1. § A kötelező társadalombiztosítás által biztosított férfiak és nők számára különböző korhatárt meghatározó jogszabályi rendelkezések megengedettek.
[…]
3. § A 2024. január 1‑jétől 2033‑ig tartó időszakra vonatkozóan a nőkre vonatkozó öregséginyugdíj‑korhatár minden évben január 1‑jén hat hónappal emelkedik.”
2. Kollektív szerződéses rendelkezések
11. A jelen ügyben az osztrák társadalombiztosítási szerveknél foglalkoztatott orvosokra és fogorvosokra vonatkozó B. szolgálati szabályzat (Dienstordnung B für die Ärzte und Dentisten bei den Sozialversicherungsträgern Österreichs, a továbbiakban: DO.B) 2005. október 1‑jén hatályos változata irányadó.
12. E kollektív szerződéses rendelkezés értelmében az osztrák társadalombiztosítási szerveknél foglalkoztatott orvosok meghatározott szolgálati idő után különleges felmondási védelemben részesülnek, amelynek értelmében széles körben kizárt a munkáltatói rendes felmondás joga. Erre használják a „felmondási tilalom” fogalmát is. Mindazonáltal ez a különleges felmondási védelem csupán a rendes nyugdíjkorhatár eléréséig érvényes. A munkáltató fenntartja magának a jogot, hogy a rendes nyugdíjkorhatár elérését követően nyugállományba helyezze a munkavállalót.
13. A hivatkozott nyugállományba helyezést a DO.B 134. §‑ának (2) és (4) bekezdése a következőképpen szabályozza(15) :
„(2) A felmondási tilalom hatálya alatt álló orvosok akkor jogosultak nyugállományba helyezésre, ha
[…]
2. fennáll az ASVG 253. §‑a szerinti öregségi nyugdíjra való jogosultság.
[…]
(4) A vezetőség akkor helyezheti nyugállományba a felmondási tilalom hatálya alatt álló orvost, ha az orvos
1. megfelel a (2) bekezdés 1., 2. vagy 4. pontja szerinti feltételeknek […]”
14. A jelen ügyben jelentőséggel bír továbbá az, hogy a DO.B kollektív szerződéses nyugdíjbiztosítási rendszerről rendelkezik. Ennek szolgáltatásait többletszolgáltatásként határozzák meg, ahogyan ez a DO.B 89.§‑ának (1) bekezdéséből következik:
„A kötelező nyugdíjbiztosítás által nyújtott szolgáltatásokat hozzá kell számítani az […] e nyugdíjjogosultság alapján járó megfelelő szolgáltatásokhoz.”
Mindazonáltal a DO.B szerinti többletszolgáltatások részben jelentősen meghaladják az ASVG szerinti (kötelező) társadalombiztosítási nyugdíjszolgáltatást.
III – A tényállás és az alapeljárás
15. Christine Kleistet, aki 1948. február 11‑én született, 1985. január 7‑e óta alkalmazta a Pensionsversicherungsanstalt osztrák társadalombiztosítási szerv, ahol utoljára vezető orvosként tevékenykedett.
16. A Pensionsversicherungsanstalt 2005‑ben határozatot adott ki, amelynek értelmében felmond a releváns kollektív szerződés szerinti feltételeket teljesítő valamennyi munkavállalónak.
17. C. Kleist nem kívánt a 60. életév betöltésével nyugdíjba vonulni. A Pensionsversicherungsanstaltot 2007. január 9‑i levelében értesítette erről, és kérte 65. életéve betöltéséig való továbbfoglalkoztatását. A Pensionsversicherungsanstalt ugyanakkor 2007. december 6‑i levelében felmondott C. Kleistnek, és 2008. július 1‑jétől nyugállományba helyezte.
18.
C. Kleist nyugállományba helyezése előtti nettó jövedelme havi 4 032,39 eurót tett ki. Nyugállományba helyezése időpontjában a DO.B szerinti havi nyugdíja nettó 3 890,62 euró volt. Ha csak 2013. március 1‑jével, azaz a férfiak nyugdíjkorhatárának megfelelő 65. életév betöltésével vonulna nyugdíjba, akkor a kérdést előterjesztő bíróság által megadott adatok alapján havi nettó 4 829,8 euró összegű nyugdíjban részesülne.
19. A Pensionsversicherungsanstalt általi nyugállományba helyezése nem tiltja meg C. Kleist számára azt, hogy tovább dolgozzon, és önálló vagy nem önálló keresőtevékenységet végezzen. Az ASVG szerint járó nyugdíját a kérdést előterjesztő bíróság által megadott adatok értelmében kereső tevékenység folytatása mellett is megkapja.(16)
20. Abban a körzetben („Sprengel”), ahol C. Kleist a Pensionsversicherungsanstalt vezető orvosa volt, a kérdést előterjesztő bíróság által megadott adatok szerint 23 orvos van álláskeresőként bejelentve, de a tényleges szám körülbelül háromszor ilyen magas lehet.
21.
C. Kleist megtámadta a felmondást a Landesgericht Innsbruck előtt, és első fokon elvesztette a pert.(17) Fellebbezése alapján a jogvita az Oberlandesgericht Innsbruck előtt folytatódott, amely bíróság megváltoztatta az elsőfokú ítéletet és helyt adott C. Kleist keresetének.(18) Az eljárás jelenleg a kérdést előterjesztő Oberster Gerichtshof előtt van folyamatban, amelyhez a Pensionsversicherungsanstalt felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő.
IV – Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem és a Bíróság előtti eljárás
22. A kérdést előterjesztő bíróság 2009. augusztus 4‑i határozatában, amely 2009. szeptember 4‑én érkezett a Bíróság Hivatalához, előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
1) Úgy kell‑e értelmezni a 2002/73/EK irányelvvel módosított 76/207/EGK irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontját, hogy azzal – olyan munkajogi rendszer keretében, amely a munkavállalók felmondás elleni általános védelme tekintetében a munkavállalóknak a munkahelyre való szociális (anyagi) rászorultságát veszi alapul – ellentétes egy kollektív szerződés olyan rendelkezése, amely a felmondással szembeni, általános törvényes védelmen túlmenő, különleges védelmet csak azon időpontig írja elő, amelytől kezdve a szociális (anyagi) biztonság – tipikusan öregségi nyugdíj nyújtása révén – biztosított, noha ez az öregségi nyugdíj a férfiakat és a nőket eltérő időpontban illeti meg?
2) Ellentétes‑e a 2002/73/EK irányelvvel módosított 76/207/EGK irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontjával az ismertetett munkajogi rendszer keretében azon állami munkáltató döntése, amely a munkavállalónak felmond néhány hónappal azt követően, hogy az az öregségi nyugdíjra jogosulttá vált, annak érdekében, hogy a munkaerőpiacon már jelenlévő új munkavállalókat vegyen fel?
23. A Bíróság előtti eljárásban a Pensionsversicherungsanstalt, C. Kleist és az Európai Bizottság mind írásban, mind szóban észrevételeket tett.
V – Értékelés
24. Az Oberster Gerichtshof által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem két kérdést tartalmaz, amelyek közül az első a kollektív szerződésben rögzített felmondási védelemnek a rendes nyugdíjkorhatár elérése általi gyengítésével foglalkozik, míg a második egy női munkavállalóval szembeni, a rá irányadó rendes nyugdíjkorhatár elérésével közvetlen összefüggésben álló felmondással.
25. Uniós jogi szempontból lényegében mindkét előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés ugyanazt a jogi problémát veti fel: azt kell tisztázni, hogy valamely munkáltató foglalkoztatáspolitikai okokból felmondhat‑e egy munkavállalónak, és kényszernyugdíjazhatja‑e akkor, ha a munkavállaló eléri a törvény szerinti – férfiak és nők esetében különböző – rendes nyugdíjkorhatárt. Javaslom ezért a két kérdés együttes vizsgálatát úgy, ahogyan az egyébként az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban és az eljárásban részt vevő felek legtöbb nyilatkozatában is szerepel.
26. A vizsgálat során nem maga a rendes nyugdíjkorhatárra Ausztriában alkalmazandó, törvény szerinti és alkotmányos jogi szabályozás kerül felülvizsgálatra, hanem csupán az alperes munkaadó nyugdíjazási politikájában való hivatkozás
e rendes nyugdíjkorhatárra.
27. A jelen ügyben elegendő vizsgálati kritériumként a 2002/73 irányelvvel módosított 76/207 irányelvre hivatkozni. Igaz, hogy a jelen ügyet tisztázni lehetne a 2000/78 irányelv(19) értelmében vett, életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmára figyelemmel is, ahogyan C. Kleist javasolja. Ez azonban kevésbé lenne célravezető. A Bíróság ugyanis egyrészt már kimondta, hogy foglalkoztatáspolitikai okok indokolhatják a rendes nyugdíjkorhatár elérésekor való kényszernyugdíjazást, amelynek következményeként azután nem állapítható meg életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés.(20) Másrészt a rendelkezésre álló információk szerint C. Kleist nem maga a nyugállományba helyezés ellen emelt kifogást, hanem sokkal inkább az ellen, hogy kényszernyugdíjazása korábbi időpontban következett be, mint ahogyan az férfi kollégái esetében történt volna.(21) Ezen ügy jogi problematikája tehát a nemen alapuló eltérő bánásmódot érinti.
A – A 76/207 irányelv alkalmazhatósága
28. A férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elve a 76/207 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében érvényesül a köz‑ vagy a magánszektorban, ideértve a közigazgatási intézményeket, méghozzá többek között a foglalkozási és munkakörülmények tekintetében, ideértve az elbocsátásokat.
29.
C. Kleist egy osztrák társadalombiztosítási szerv alkalmazásában álló vezető orvosként a „közszektorban”, illetve egy „közigazgatási intézménynél” foglalkoztatott munkavállaló, így a 76/207 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének bevezető félmondata értelmében az egyenlő bánásmód elvének személyi hatálya alá tartozik.
30. Az elbocsátások 76/207 irányelv szerinti fogalmát tágan kell értelmezni(22) . Az elbocsátás feltételeihez kapcsolódó kérdések körébe tartozik, hogy a nőkre alkalmazandó rendes nyugdíjkorhatár elérésekor a munkaadó általános nyugdíjpolitikája keretein belül lehet‑e kényszernyugdíjazni a C. Kleisthez hasonló munkavállalót.(23) Ezzel a 76/207 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében megnyílik az egyenlő bánásmód elvének tárgyi hatálya is.
B – A nemen alapuló eltérő bánásmód
31. A 76/207 irányelv 2. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja előírja, hogy az elbocsátások tekintetében nemi alapon semmiféle hátrányos megkülönböztetés nem állhat fenn.
32. Közvetlen hátrányos megkülönböztetés
akkor áll fenn, ha valamely személy a neme miatt egy másikhoz képest kedvezőtlenebb bánásmódban részesül, részesült vagy fog részesülni egy hasonló helyzetben (a 76/207 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének első francia bekezdése); a felmerülő eltérő bánásmód tehát közvetlenül a nemmel függ össze. Ugyanakkor csak közvetett hátrányos megkülönböztetés
áll fenn, ha egy látszólag semleges előírás, feltétel vagy gyakorlat egy bizonyos nemű személyt más személyekkel szemben hátrányos helyzetbe hoz (a 76/207 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének második francia bekezdése).
33. A közvetlen és a közvetett hátrányos megkülönböztetés közötti elhatárolás jogi szempontból elsősorban azért bír jelentőséggel, mert az igazolás lehetősége eltérő attól függően, hogy a felmerülő eltérő bánásmód közvetlenül vagy közvetve függ össze a nemmel: A nemen alapuló közvetett eltérő bánásmód
igazolásának lehetőségeit a 76/207 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének második francia bekezdése nagyon általánosan tartalmazza („törvényes cél által objektíve igazolható”), míg a nemen alapuló közvetlen eltérő bánásmód
csak különös, nemtől függő szükségletekkel – például terhességgel vagy anyasággal (a 76/207 irányelv 2. cikkének (7) bekezdése) – vagy az alulreprezentált nem támogatásának céljával igazolható (a 76/207 irányelv EK 141. cikk (4) bekezdésével, jelenleg az EUMSZ 157. cikk (4) bekezdésével összhangban értelmezett 2. cikkének (8) bekezdése).
34. Első ránézésre a jelen ügyben nem függ a nemtől a vita tárgyát képező előírás: a DO.B 134.§‑a (4) bekezdésének 1. pontja lehetővé teszi a társadalombiztosítási szerv számára azt, hogy nyugállományba helyezze a „felmondási tilalom hatálya alá tartozó” munkavállalóit a rendes nyugdíjkorhatár elérésekor. Közelebbről megvizsgálva azonban egyértelmű, hogy a rendes nyugdíjkorhatár feltétele elválaszthatatlanul kapcsolódik a nemhez, hiszen az osztrák jogalkotó az ASVG 253. §‑ának (1) bekezdésében különböző korhatárt határozott meg férfiak és nők számára. A DO.B 134.§‑a (4) bekezdése 1. pontjának, valamint az ASVG 253. §‑a (1) bekezdésének összjátékából olyan szabályozás következik, amelynek értelmében a nőket a 60. életévük betöltésekor, a férfiakat pedig 65. életévük betöltésekor lehet nyugállományba helyezni. Azaz a vitatott nyugdíjszabályozás végeredményben közvetlenül kapcsolódik a nemhez, és azt eredményezi, hogy a nők öt évvel korábban elveszíthetik a munkahelyüket, mint a férfiak.(24)
35. A nemen alapuló közvetlen eltérő bánásmódot természetesen csak akkor lehet megállapítani, ha a férfiak és nők azonos vagy mindenesetre hasonló helyzetben vannak.(25) Ha azonban a 60 éves női munkavállalók objektív szempontból más helyzetben vannak, mint az azonos korú férfi munkatársaik, akkor megengedhető, sőt kötelező a két személyi körrel szembeni eltérő bánásmód.
36. Az eltérő helyzeteket jellemző tényezőket, és így e helyzetek hasonló jellegét főként a szóban forgó különbségtételt létrehozó közösségi aktus céljának fényében kell meghatározni és értékelni. Ezen túlmenően tekintetbe kell venni azon szabályozási terület elveit és céljait, amely alá a szóban forgó aktus tartozik.(26)
37. Ahogy az iratokból kiderül, a DO.B 134. §‑ának (4) bekezdése szerinti kényszernyugdíjazás különösen azt a célt szolgálja, hogy állásokat szabadítson fel a munkaerőpiacon már „jelenlévő” fiatalabb munkavállalóknak. A kényszernyugdíjazás tehát foglalkoztatáspolitikai célkitűzést követ.
38. A kérdést előterjesztő bíróság és a Pensionsversicherungsanstalt hangsúlyozza, hogy az ilyen foglalkoztatáspolitikai célkitűzés tekintetében a 60. életévét betöltő C. Kleisthez hasonló női munkavállalók helyzete nem hasonlítható a hasonló korú férfi munkavállalókéhoz. A férfi munkavállalóktól eltérően ugyanis a női munkavállalók ebben az időpontban már elérik a rendes nyugdíjkorhatárt, és ezzel a munkahelyük elvesztésekor szociális tekintetben biztosított a helyzetük a rendes nyugdíjjogosultságuk révén.
39. Első látásra fennáll a kísértés ennek az érvelésnek a helyeslésére, és azon következtetés levonására, hogy a nyugdíjjogosultság puszta fennállása az a döntő objektív különbség, amely kizárja a női és férfi munkavállalók összehasonlíthatóságát.
40. Ráadásul léteznek olyan ügyek is, amelyekben a Bíróság ilyen látásmódját vélhetjük felfedezni. Így például a Burton‑ügyben hozott ítéletben,(27) a Birds Eye Walls ügyben hozott ítéletben(28) és a Hlozek‑ügyben hozott ítéletben(29) a Bíróság megengedhetőnek tartotta azt, hogy a munkáltató meghatározott szociális szolgáltatásait a férfiakra és a nőkre vonatkozóan eltérő nyugdíjkorhatárhoz kössék.
41. Számomra azonban úgy tűnik, hogy ezen esetekben egyedi ügyekről van szó. Ezeket az ítéleteket legalábbis nem lehet általánosítani. Így például a Burton‑ügyben és a Birds Eye Walls ügyben az áthidaló járadék arra szolgált, hogy kiegyenlítse azon munkavállalók bevételkiesését, akik foglalkoztatási, illetve egészségügyi okok miatt előrehozott öregségi nyugdíjban részesültek.(30) A Hlozek‑ügyben az áthidaló járadékkal kifejezetten azt a célkitűzést követték, hogy pénzügyileg megszüntessék a hosszan tartó munkanélküliség azon különös kockázatát, amely statisztikailag bizonyíthatóan különböző korban érinti a nőket és a férfiakat, és ez a kockázat különösen akkor magas, ha közelebb van a rendes nyugdíjkorhatár.(31) A jelen ügyben azonban – ahogy az iratokból kitűnik – nincsenek ilyen különleges kockázatokra utaló támpontok.
42. Teljes mértékben eltekintve a mindenkori tényállások sajátosságaitól, elvi megfontolásokból is tévesnek tartom mindazonáltal azt, hogy megengedjék a munkáltató számára a férfi és női munkavállalók közötti, a mindenkor rájuk vonatkozó rendes nyugdíjkorhatár szerinti megkülönböztetést. Az ilyen eljárásnak ugyanis az lenne a következménye, hogy más területre – jelen esetben az elbocsátás feltételeire – is kiterjednének a férfiak és nők vonatkozásában a rendes nyugdíjkorhatár esetében fennálló különbségek. A különbségek általánosítása a társadalombiztosítási rendszerek keretében mindazonáltal ellentétben állna a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatával, amelynek értelmében a nemen alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalma alól a kötelező nyugdíjbiztosítási rendszerben a nyugdíjkorhatár tekintetében még fennálló kivételt (a 79/7 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének a) pontja) szigorúan kell értelmezni.(32)
43. Valamely, a nőkre és a férfiakra eltérő rendes nyugdíjkorhatárt előíró rendszerben(33) nem lehet a női és férfi munkavállalók közötti megkülönböztetés ténybeli alapja a 60. életévben felmerülő nyugdíjjogosultság puszta fennállása. A nyugdíjjogosultság 60–64. életév közötti fennállása vagy fenn nem állása sokkal inkább elválaszthatatlanul kapcsolódik a mindenkori munkavállaló neméhez: A munkavállalók Ausztriában az érvényes nemzeti jogi helyzet értelmében pusztán női mivoltuk miatt elérik a rendes nyugdíjkorhatárt akkor, amikor betöltik a 60. életévüket, és jogosulttá válnak nyugdíjellátásra. A nyugdíjjogosultság így nem olyan objektív, nemtől független jellemző, amely alapján a női munkavállalók csoportja a férfi munkavállalók csoportjától megkülönböztethető.
44. Mindezeket egybevetve nemen alapuló közvetlen eltérő bánásmódról van szó akkor, amikor foglalkoztatáspolitikai okokból öt évvel korábban kényszernyugdíjazhatják a női munkavállalókat, mint a férfi munkatársaikat.
C – Az eltérő bánásmód igazolhatatlansága
45. Azt kell még megvizsgálni, hogy igazolható‑e az ilyen, nemen alapuló közvetlen eltérő bánásmód.
1. Foglalkoztatáspolitika
46. Ahogyan említettem, a DO.B 134. §‑ának (4) bekezdése szerinti kényszernyugdíjazás elsősorban arra szolgál, hogy állást szabadítson fel a munkaerőpiacon már „jelenlévő” fiatalabb munkavállalók számára, és ezzel foglalkoztatáspolitikai célkitűzést követ.
47. Az ilyen foglalkoztatáspolitikai megfontolások a nemen alapuló közvetett eltérő bánásmóddal összefüggésben objektív igazoló okot képezhetnek, és kizárhatják a hátrányos megkülönböztetés fennállását. A 76/207 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének második francia bekezdése értelmében ugyanis a közvetett megkülönböztetés igazolási lehetőségei vélhetően tágan szabályozottak („jogszerű céllal objektív módon igazolhatóak”).
48. Az alapeljárásban azonban, ahogyan már említettem,(34) nemen alapuló közvetlen
eltérő bánásmód áll fenn. A 76/207 irányelv erre az esetre nem ír elő foglalkoztatáspolitikai igazoló okokat. Ebben áll a 76/207 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének első és második francia bekezdése közötti lényeges különbség.(35)
49. A jogi helyzet ennyiben alapvetően különbözik az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmától is, amely esetében a 2000/78 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése értelmében még az életkoron alapuló eltérő bánásmód is igazolható foglalkoztatáspolitikai célokkal.(36) A 2000/78 irányelvvel szemben fennálló ezen különbség még szembetűnőbb akkor, amikor az uniós jogalkotó a 76/207 irányelv modernizációja során egyébként következetesen ragaszkodott az életkoron alapuló megkülönböztetéssel kapcsolatban röviddel azelőtt megalkotott szabályozásokhoz, különösen a közvetlen és a közvetett hátrányos megkülönböztetés fogalommeghatározása esetében.(37)
50. Ezek az egyrészt a nemen alapuló közvetlen és közvetett eltérő bánásmód, másrészt a nemen alapuló és az életkoron alapuló eltérő bánásmód igazolási lehetőségei közötti különbségek nem véletlenül állnak fenn. Jogszerű foglalkoztatáspolitikai célkitűzés lehet azon idősebb munkavállalók kényszernyugdíjazása, akik elérték a rájuk vonatkozó rendes nyugdíjkorhatárt, és megfelelő nyugdíjjogosultság révén szociálisan biztosítottak.(38) A foglalkoztatáspolitikai cél azonban nem valósulhat meg az egyik nem munkavállalói rovására.
51. Éppen ez történik azonban akkor, amikor foglalkoztatáspolitikai célból azt követelik a női munkavállalóktól, hogy öt évvel korábban szabadítsák fel munkahelyüket, mint ahogyan a férfi kollégáiknak meg kell tenniük ezt. A nők ugyanis ezáltal pusztán az alacsonyabb rendes nyugdíjkorhatár miatt sokkal nagyobb mértékben járulnak hozzá a foglalkoztatáspolitika célkitűzéseihez, mint a férfiak. A férfi kollégákéhoz képest intenzívebben csorbítják a munkavállaláshoz és foglalkozásuk gyakorlásához fűződő jogukat (az Európai Unió Alapjogi Chartája 15. cikkének (1) bekezdése(39) ).
52. Lehetséges ugyan, hogy valamely női munkavállaló a korai nyugdíjazása és esetlegesen a magasabb várható élettartama miatt is hosszabb ideig részesül öregségi nyugdíjban, mint egy férfi munkatársa. A Pensionsversicherungsanstalt erre számszerű példák bemutatásával utalt a Bíróság előtt a tárgyaláson. A nyugdíj‑igénybevétel várható időtartamának puszta figyelembevétele mindazonáltal nem elég, ahogyan ezt a Bizottság is helyesen kifogásolta. Sokkal inkább a férfi és női munkavállalók eltérő nyugdíjazási időpontjának az életük során elért keresetre vonatkozó hatásait kell átgondolni: a férfiak a nőknél öt évvel tovább kapnak aktív tevékenység után járó díjat, ráadásul hosszabb szolgálati viszonyuk miatt magasabb havi nyugdíjban is részesülnek.
53. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból mindazonáltal kiderül, hogy a C. Kleisthez hasonló munkavállaló számára a 60. életévében bekövetkező kényszernyugdíjazás jelentős pénzügyi áldozatokkal jár. Így C. Kleist a munkaviszonyának a 65. életéve betöltéséig való folytatása esetén öt évvel tovább kapta volna az aktív tevékenységért járó díjazást. 65 éves korában azután a 60 éves korában való nyugállományba helyezéséhez képest 24,1%‑kal magasabb nettó nyugdíjra lett volna jogosult a DO.B értelmében;(40) a jelenlegi nyugdíjához képesti számszerű különbség havonta több mint nettó 900 eurót tesz ki.
54. A kifejezetten az egyik nemhez tartozók szempontjából ilyen mértékben korlátozó foglalkozási(41) és pénzügyi(42) következményekkel járó szabályozás nem felel meg a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elve alapvető jelentésének(43) (lásd az EU 3. cikk (3) bekezdésének második albekezdését,(44) az EUMSZ 10. cikket,(45) valamint az Alapjogi Charta 21. cikkének (1) bekezdését és 23. cikkének (2) bekezdését).
55. Mindezekből következően foglalkoztatáspolitikai okokkal nem igazolható a jelen ügyben vitatotthoz hasonló, olyan kényszernyugdíjazási politika, amelynek értelmében a nők a férfiakhoz képest főszabály szerint öt évvel korábban elveszítik a munkahelyüket.
2. Egyéb megjegyzések
56. A továbbiakban röviden vitába szállok néhány további, különösen a Pensionsversicherungsanstalt által előterjesztett érvvel.
a) A nők támogatása
57. A Pensionsversicherungsanstalt utal arra, hogy a rendes nyugdíjkorhatár elérésekor bekövetkező kényszernyugdíjazásra irányuló politikája különösen a női kezdő munkavállalók támogatását szolgálja. Ezzel nyilvánvalóan a 76/207 irányelv 2. cikkének az EK 141. cikk (4) bekezdésével (jelenleg EUMSZ 157. cikk (4) bekezdése) összhangban értelmezett (8) bekezdésében szereplő különös igazolási okra utal, amelyet a nemen alapuló közvetlen eltérő bánásmódra kell alkalmazni.
58. Mindazonáltal nem teljesülnek a 76/207 irányelv 2. cikke (8) bekezdésének feltételei. Nem tekinthető az alulreprezentált nem foglalkoztatásának ösztönzésére alkalmas intézkedésnek az, ha egy nőt a munkahelye más nők részére való átadására köteleznek. Annál inkább igaz ez, ha a jelenlegihez hasonló ügyben valamely vezető pozícióban lévő munkavállaló veszíti el a munkahelyét olyan kezdő javára, akit a belső hierarchiában nyilvánvalóan nem lehet ugyanazon a szinten alkalmazni. Mindezen túlmenően nem lehet eleve azzal számolni, hogy a rendelkezésre álló kezdő munkavállalók közül ténylegesen nőt választanak ki, és a felszabaduló szolgálati helyre ténylegesen nő kerül.
b) A törvény szerinti nyugdíjellátások és a munkabér halmozódásának elkerülése
59. A Pensionsversicherungsanstalt előadja továbbá, hogy a 60 éves nők nyugállományba helyezése annak megelőzése érdekében szükséges, hogy ők munkabérük mellett megkapják az ASVG szerint járó nyugdíjat is. Az utóbbi nyugdíjra a munkavállalók nyilvánvalóan akkor jogosultak, ha elérik a rendes nyugdíjkorhatárt, mindegy, hogy ténylegesen nyugállományba vonulnak‑e vagy tovább tevékenykednek.
60. Azonban ezt az érvelést is el kell utasítani. Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében nem igazolható költségvetési megfontolásokkal a nemen alapuló eltérő bánásmód.(46)
61. Pusztán a teljesség kedvéért meg kell tehát jegyezni, hogy a nők nyugállományba helyezése egyáltalán nem tudja hatékonyan megelőzni a nyugdíjellátások és az aktív munkabér halmozódását. Ahogy ugyanis az iratokból kiderül, a felmondással érintett munkavállalónak a rendes nyugdíjkorhatár elérését követően is lehetősége van arra, hogy új munkaviszonyt létesítsen vagy vállalkozói tevékenységet folytasson, és emellett részesüljön a törvény szerinti öregségi nyugdíjban.
62. Ettől eltekintve a törvény szerinti nyugdíjellátások és a munkabér halmozódása elkerülésének enyhe, ugyanakkor hatékony eszköze abban állhatna, hogy egészen addig felfüggesztik a törvény szerinti öregségi nyugdíj fizetését, amíg a – bármelyik nemhez tartozó – biztosított még gyakorolja foglalkozását. Alternatív megoldásként a továbbra is aktív biztosított személy keresetét is hozzá lehet számítani a törvény szerinti nyugdíjhoz.
63. Ezért nem alkalmas, és nem is szükséges eszköze a törvény szerinti nyugdíjellátások és a keresetek halmozódására vonatkozó probléma kezelésének az olyan nyugdíjpolitika, amelynek értelmében az egyik nemhez tartozó munkavállaló öt évvel korábban veszíti el a munkahelyét, mint a másik nemhez tartozó munkavállaló. Ezt a problémát végső soron a törvény szerinti nyugdíjrendszer keretein belül kell megoldani.
VI – Végkövetkeztetések
64. A fenti megfontolások alapján azt javaslom, hogy a Bíróság az osztrák Oberster Gerichtshof által feltett kérdéseket a következőképpen válaszolja meg:
A 2002/73/EK irányelvvel módosított 76/207/EGK irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja nem teszi lehetővé azt, hogy a női munkavállalókat foglalkoztatáspolitikai okokból kényszernyugdíjazzák a rájuk vonatkozó, törvény szerinti rendes nyugdíjkorhatár elérését követően abban az esetben, ha ez a rendes nyugdíjkorhatár öt évvel alacsonyabb, mint a férfi munkavállalókra érvényes rendes nyugdíjkorhatár.
(1) .
(2)  –	A C‑411/05. sz. Palacios de la Villa‑ügyben 2007. október 16‑án hozott ítélet (EBHT 2007., I‑8531. o.) és a C‑388/07. sz. Age Concern England ügyben 2009. március 5‑én hozott ítélet (EBHT 2009., I‑1569. o.); lásd továbbá Trstenjak főtanácsnoknak a folyamatban lévő C‑45/09. sz. Rosenbladt‑ügyre vonatkozó, 2010. április 28‑i indítványát (az EBHT‑ban még nem tették közzé).
(3)  –	A 152/84. sz. Marshall‑ügyben 1986. február 26‑án hozott ítélet (EBHT 1986., 723. o.).
(4)  –	A 262/84. sz. Beets‑Proper‑ügyben 1986. február 26‑án hozott ítélet (EBHT 1986., 773. o.).
(5)  –	A 3. lábjegyzetben hivatkozott Marshall‑ügyben hozott ítélet 38. pontja.
(6)  –	A C‑144/04. sz. Mangold‑ügyben 2005. november 22‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑9981. o.).
(7)  –	A C‑555/07. sz. Kücükdeveci‑ügyben 2010. január 19‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé).
(8)  –	A férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és a munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló, 1976. február 9‑i 76/207/EGK tanácsi irányelv (HL L 39., 40. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 187. o.).
(9)  –	A férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és a munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló 76/207/EGK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2002. szeptember 23‑i 2002/73/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 269., 15. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 255. o.).
(10)  –	Igaz, hogy 2006. augusztus 15‑én hatályba lépett a férfiak és nők közötti esélyegyenlőség és egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatás és munkavégzés területén történő megvalósításáról szóló, 2006. július 5‑i 2006/54/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 204., 23. o.), azonban csupán 2009. augusztus 15‑ével kezdődő hatállyal helyezte hatályon kívül a 76/207 irányelvet. Az alapeljárás tényállása még a 2002/73 irányelvvel módosított 76/207 irányelv időbeli hatálya alá tartozik.
(11)  –	A férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a szociális biztonság területén történő fokozatos megvalósításáról szóló, 1978. december 19‑i 79/7/EGK tanácsi irányelv (HL L 6., 24. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 215. o.).
(12)  –	Ez az előírás az ASVG 270. §‑a értelmében alkalmazandó a munkavállalókra és a közalkalmazottakra is.
(13)  –	Az alkotmányjogi szabályozást az osztrák alkotmánybíróság azon egyik ítélete nyomán vezették be, amelyben az egyenlőség elvét sértőnek minősítették a férfiakra és nőkre vonatkozó eltérő korhatárt (a Verfassungsgerichtshof 1990. december 6‑án hozott ítélete [VfSlg. 12.568/1990]).
(14)  –	BGBl. I., 1982., 832. o.
(15)  –	A DO.B 134. §‑ának (1) bekezdése értelmében a hivatkozott előírásokat 2000. szeptember 30‑át követően kell alkalmazni azokra az „orvosokra, akik legkésőbb 1996 előtt léptek valamely osztrák társadalombiztosítási szerv szolgálatába”.
(16)  –	A kérdést előterjesztő bíróság ezzel összefüggésben utal az osztrák Verfassungsgerichtshof egyik ítéletére (VfSlg. 12.592/1990).
(17)  –	A munka‑ és társadalombiztosítási ügyi bíróságként eljáró Landesgericht Innsbruck 2008. március 14‑i ítélete.
(18)  –	Az Oberlandesgericht Innsbruck mint munka‑ és társadalombiztosítási jogi ügyekben eljáró fellebbviteli bíróság 2008. augusztus 22‑i ítélete.
(19)  –	A foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló, 2000. november 27‑i 2000/78/EK tanácsi irányelv (HL L 303., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 79. o.).
(20)  –	A 2. lábjegyzetben hivatkozott Palacios de la Villa‑ügyben hozott ítélet, különösen annak 77. pontja.
(21)  –	Dr. C. Kleist azt kérte a munkáltatójától, hogy aktív szolgálatban maradhasson 65. életéve betöltéséig, azaz a férfiakra vonatkozó rendes nyugdíjkorhatár eléréséig (lásd a jelen indítvány 17. pontját).
(22)  –	A 19/81. sz. Burton‑ügyben 1982. február 16‑án hozott ítélet (EBHT 1982, 555. o.) 9. pontja.
(23)  –	A Bíróság ezt már megállapította a 3. lábjegyzetben hivatkozott Marshall‑ügyben hozott ítéletének 32–34. pontjában, valamint a 4. lábjegyzetben hivatkozott Beets‑Proper‑ügyben hozott ítéletének 36. pontjában a 76/207 irányelv eredeti szövegének 5. cikke vonatkozásában. Ez az előírás tartalmazta a jelen ügyben releváns, 2002/73 irányelvvel módosított 76/207 irányelv 3. cikke (1) bekezdése c) pontját megelőző rendelkezést.
(24)  –	Hasonlóképpen a Bíróság úgy foglalt állást, hogy nemen alapuló közvetlen – és nem csupán közvetett – hátrányos megkülönböztetés áll fenn, amennyiben egy munkáltató intézkedéseinek hátterében a terhesség fennállása vagy fenn nem állása áll. A terhesség ugyanis a munkavállaló nemével elválaszthatatlanul összefügg. Lásd a C‑177/88. sz. Dekker‑ügyben 1990. november 8‑án hozott ítélet (EBHT 1990., I‑3941. o.) 12. és 17. pontját, és a C‑179/88. sz. Handels‑ og Kontorfunktionaerernes Forbund ügyben 1990. november 8‑án hozott ítélet (EBHT 1990., I‑3979. o.) 13. pontját, valamint a C‑320/01. sz. Busch‑ügyben 2003. február 27‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑2041. o.) 39. pontját, és a C‑116/06. sz. Kiiski‑ügyben 2007. szeptember 20‑án hozott ítélet (EBHT 2007., I‑7643. o.) 55. pontját. Az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetéssel összefüggő hasonló probléma tekintetében lásd a C‑499/08. sz. Andersen‑ügyre vonatkozó 2010. május 6‑i indítványom (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 32–38. pontját.
(25)  –	Ebben az értelemben a C‑132/92. sz. Birds Eye Walls ügyben 1993. november 9‑én hozott ítélet (EBHT 1993., I‑5579. o.) 17. pontja; a C‑249/97. sz. Gruber‑ügyben 1999. szeptember 14‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑5295. o.) 27. pontja; a C‑220/02. sz Österreichischer Gewerkschaftsbund ügyben 2004. június 8‑án hozott ítélet (EBHT 2004., I‑5907. o.) 59. pontja, valamint a C‑19/02. sz. Hlozek‑ügyben 2004. december 9‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑11491. o.) 44. pontja.
(26)  –	A C‑127/07. sz., Arcelor Atlantique et Lorraine és társai ügyben 2008. december 16‑án hozott ítélet (EBHT 2008., I‑9895. o.) 26. pontja.
(27)  –	A 22. lábjegyzetben hivatkozott ítélet.
(28)  –	A 25. lábjegyzetben hivatkozott ítélet.
(29)  –	A 25. lábjegyzetben hivatkozott ítélet.
(30)  –	A 22. lábjegyzetben hivatkozott Burton‑ügyben hozott ítélet, különösen annak 3., 12. és 15. pontja, valamint a 25. lábjegyzetben hivatkozott Birds Eye Walls ügyben hozott ítélet, különösen annak 3., 4. és 18–23. pontja.
(31)  –	A 25. lábjegyzetben hivatkozott Hlozek‑ügyben hozott ítélet, különösen annak 28–29., valamint 45–48. pontja.
(32)  –	A 3. lábjegyzetben hivatkozott Marshall‑ügyben hozott ítélet 36. pontja; a 4. lábjegyzetben hivatkozott Beets‑Proper‑ügyben hozott ítélet 38. pontja; a C‑328/91. sz., Thomas és társai ügyben 1993. március 30‑án hozott ítélet (EBHT 1993., I‑1247. o.) 8. pontja; a C‑303/02. sz. Haackert‑ügyben 2004. március 4‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑2195. o.) 26. pontja, valamint a C‑423/04. sz. Richards‑ügyben 2006. április 27‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑3585. o.) 36. pontja.
(33)  –	Ausztriában az ASVG 253. §‑ának (1) bekezdése értelmében a nőkre vonatkozó rendes nyugdíjkorhatár 60. év, míg a férfiakra vonatkozó rendes nyugdíjkorhatár 65. év.
(34)  –	Lásd a jelen indítvány 31–44. pontját.
(35)  –	Amennyire megállapítható, a Bíróság EK 141. cikkhez (korábban EGK 119. cikk, jelenleg EUMSZ 157. cikk), valamint 76/207 irányelvhez kapcsolódó ítélkezési gyakorlata is csupán a nemen alapuló közvetett
eltérő bánásmóddal, és nem a közvetlen
eltérő bánásmóddal összefüggésben ismerte el ezidáig a foglalkoztatás‑ vagy szociálpolitikai megfontolásokat; lásd a C‑167/97. sz., Seymour Smith és Perez ügyben 1999. február 9‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑623. o.) 71. pontját; a C‑226/98. sz. Jørgensen‑ügyben 2000. április 6‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑2447. o.) 41. pontját; a C‑322/98. sz. Kachelmann‑ügyben 2000. szeptember 26‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑7505. o.) 30. pontját, valamint a C‑187/00. sz. Kutz‑Bauer‑ügyben 2003. március 20‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑2741. o.) 55. és 56. pontját.
(36)  –	A 2. lábjegyzetben hivatkozott Age Concern England ügyben hozott ítélet 46. pontjának első mondata, 49. és 52. pontja, a C‑88/08. sz. Hütter‑ügyben 2009. június 18‑án hozott ítélet (EBHT 2009, I‑5325. o.) 41. pontja és a 7. lábjegyzetben hivatkozott Kücükdeveci‑ügyben hozott ítélet 33. pontja; lásd ezen kívül a 24. lábjegyzetben hivatkozott Andersen‑ügyben ismertetett indítványomat, különösen annak 31. és 41. pontját.
(37)  –	A 2002/73 irányelv (6) preambulumbekezdése.
(38)  –	Az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tekintetében lásd a 2. lábjegyzetben hivatkozott Palacios de la Villa‑ügyben hozott ítéletet, különösen annak 73. pontját; lásd még a 24. lábjegyzetben hivatkozott Andersen‑ügyre vonatkozó indítványom 71. pontját.
(39)  –	Az Európai Unió Alapjogi Chartáját először 2000. december 7‑én Nizzában (HL C 364., 1. o.), majd később 2007. december 12‑én Strasbourgban (HL C 303. 1. o.) hirdették ki ünnepélyesen. Dr. C. Kleist nyugállományba helyezésének időpontjában a charta ugyan még nem bírt az elsődleges joghoz mérhető kötelező joghatással, a jog megismerési forrásaként azonban ismereteket szolgáltatott a közösségi jog által biztosított alapvető jogokról; lásd a C‑540/03. sz., Parlament kontra Tanács („családegyesítés”) ügyben 2006. június 27‑én hozott ítélet (EBHT 2006., I‑5769. o.) 38. pontját és az ugyanezen ügyre vonatkozó, 2005. szeptember 8‑i indítványom 108. pontját, továbbá a C‑432/05. sz. Unibet‑ügyben 2007. március 13‑án hozott ítélet (EBHT 2007., I‑2271. o.) 37. pontját.
(40)  –	Ahogyan a kérdést előterjesztő bíróság ismerteti, dr. C. Kleist havi nettó 4 829,85 euró nyugdíjra jogosult akkor, ha csak 2013. március 1‑jével, azaz a férfiakra irányadó 65. éves nyugdíjkorhatár elérésekor megy nyugdíjba. A tényleges nyugállományba helyezésekor azonban 60 évesen havi nettó 3 890,62 eurót kap.
(41)  –	Lásd a jelen indítvány fenti 51. pontját.
(42)  –	Lásd a jelen indítvány fenti 52. és 53. pontját.
(43)  –	A 3. lábjegyzetben hivatkozott Marshall‑ügyben hozott ítélet 36. pontja; a 4. lábjegyzetben hivatkozott Beets‑Proper‑ügyben hozott ítélet 38. pontja; a C‑343/92. sz., Roks és társai ügyben 1994. február 24‑én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑571. o.) 36. pontja; a 35. lábjegyzetben hivatkozott Jørgensen‑ügyben hozott ítélet 39. pontja; a 35. lábjegyzetben hivatkozott Kutz‑Bauer ügyben hozott ítélet 60. pontja, valamint a C‑4/02. és C‑5/02. sz., Schönheit és Becker egyesített ügyekben 2003. október 23‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑12575. o.) 85. pontja.
(44)  –	Korábbi EK 2. cikk.
(45)  –	Korábbi EK 3. cikk (2) bekezdése.
(46)  –	A 43. lábjegyzetben hivatkozott Roks és társai ügyben hozott ítélet 35. pontja; a 35. lábjegyzetben hivatkozott Jørgensen‑ügyben hozott ítélet 39. pontja; a 35. lábjegyzetben hivatkozott Kutz‑Bauer‑ügyben hozott ítélet 59–60. pontja; a 43. lábjegyzetben hivatkozott Schönheit und Becker ügyben hozott ítélet 85. pontja, valamint a C‑196/02. sz. Nikoloudi‑ügyben 2005. március 10‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑1789. o.) 53. pontja; ugyanezen értelemben – a határozott időre és a részmunkaidőben foglalkoztatottak hátrányos megkülönböztetése vonatkozásában – a C‑486/08. sz. Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols ügyben 2010. április 22‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 46. pontja.