62002CC0447_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
„
Fellebbezés
–
Közösségi védjegy
–
40/94/EK rendelet
–
Önmagában álló színből (narancssárga színárnyalat) álló védjegy
–
Megkülönböztető képesség
–
Indokolási kötelezettség
–
Meghallgatáshoz való jog
”
1. A jelen fellebbezés alapját valamely önmagában álló szín közösségi védjegyként történő lajstromozása iránti kérelem képezi. A fellebbezést a KWS Saat AG(2) nevű társaság nyújtotta be az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának a KWS Saat kontra OHIM (narancssárga színárnyalat) ügyben 2002. október 9-én hozott ítélete ellen.(3) Ezen ítéletben az Elsőfokú Bíróság részben elutasította a KWS által a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) második fellebbezési tanácsának (az R 282/1999‑2. sz. ügyben) 2000. április 19-én hozott azon határozata ellen benyújtott keresetet(4), amelyben a fellebbezési tanács elutasította a KWS-nek az önmagában álló narancssárga szín közösségi védjegyként történő lajstromozása iránti kérelmét a vetőmagokkal kapcsolatos áruk és szolgáltatások tekintetében.(5)
2. Jelen ügy lehetőséget ad a Bíróságnak arra, hogy újból megvizsgálja az önmagában álló színek védjegyként történő lajstromozhatóságának kérdését, amelyről a megtámadott ítéletet követően a 89/104/EGK első tanácsi irányelvvel(6) kapcsolatban a Libertel-ügyben 2003. május 6-án hozott ítéletben(7) már nyilatkozott, illetve amellyel már a Heidelberger Bauchemie ügyben(8) is szembesült.
I – Jogi háttér
3. A közösségi védjegyek lajstromozására vonatkozó – jelen ügyre alkalmazandó ‑ anyagi és eljárási szabályokat a 40/94/EK tanácsi rendelet(9) tartalmazza.
4. A rendelet 4. cikke meghatározza azokat a megjelöléseket, amelyek közösségi védjegyoltalom tárgyát képezhetik. Ezen cikk értelmében védjegyoltalom tárgya lehet „minden grafikailag ábrázolható megjelölés, így különösen szó - beleértve a személyneveket -, ábra, kép, alakzat, betű, szám, az áru vagy a csomagolás formája, ha e megjelölés alkalmas arra, hogy valamely vállalkozás áruit vagy szolgáltatásait megkülönböztesse más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól”.
5. A 7. cikk (1) és (3) bekezdése határozza meg a feltétlen kizáró (elutasítási) okokat. A következőképpen rendelkezik:
„(1) A megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha
[…]
b) nem alkalmas a megkülönböztetésre;
[…]
(3) Az (1) bekezdés b), c) és d) albekezdése alapján a megjelölés nincs kizárva a védjegyoltalomból, ha az árujegyzékben szereplő áruk, illetve szolgáltatások tekintetében használata révén megszerezte a megkülönböztető képességet.”
6. A rendelet 73. és 74. cikke az eljárási szabályokra vonatkozó IX. címben szerepel. A határozatok indokolására vonatkozó 73. cikk a következőképpen rendelkezik: „A Hivatal [OHIM] határozatait indokolni kell. A határozatok csak olyan érveken és bizonyítékokon alapulhatnak, amelyekkel kapcsolatban az érintett feleknek módjukban állt nyilatkozatot tenni.”
7. A 74. cikk (1) bekezdése a következőket mondja ki: „A Hivatal [OHIM] az előtte folyó eljárásban a tényeket hivatalból vizsgálja. A lajstromozás viszonylagos kizáró okaival összefüggő eljárásban azonban a Hivatal [OHIM] a vizsgálat során a felek által előterjesztett tényálláshoz, bizonyítékokhoz és érvekhez, valamint a kérelem szerinti igényekhez kötve van.”
II – A tényállás és az eljárás
8. 1998. március 17-én a KWS védjegy-bejelentési kérelmet nyújtott be a Hivatalhoz az önmagában álló narancssárga szín közösségi védjegyként történő lajstromozása iránt. A kérelemhez – a formanyomtatványon a védjegy megjelenítésének elhelyezésére szolgáló helyen – csatoltak egy négyzet alakú, narancssárga színű papírmintát, a szín pontos megjelölésére szolgáló részben pedig a „Narancssárga (HKS 7)” megjelölést tüntették fel.
9. A lajstromozást elsősorban a Nizzai Megállapodás(10) szerinti 7., 11. és 31. osztályokba, másodsorban az ugyanezen megállapodás szerinti 42. osztályba tartozó áruk és szolgáltatások tekintetében kérték. Az árujegyzék a következő leírást tartalmazta:
– „Vetőmagok kezelésére, nevezetesen a vetőmagok tisztítására, koptatására, granulálására, kalibrálására, vegyszerekkel való kezelésére, rostálására és a minőségük ellenőrzésére szolgáló gépek” (7. áruosztály);
– Vetőmagok kezelésére szolgáló szárítóberendezések (11. osztály);
– Mezőgazdasági, kertészeti és erdészeti termékek (31. osztály); és
– „Műszaki tanácsadás, szakmai konzultáció a növénytermesztés területén, különös tekintettel a vetőmagokra” (42. osztály).
10. A Hivatal [OHIM] elbírálója 1999. március 25-i határozatában elutasította a KWS kérelmét azzal az indokolással, hogy a narancssárga szín önmagában – az adott áruk és szolgáltatások tekintetében – a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.
11. A Hivatal [OHIM] második fellebbezési tanácsa, a 2000. április 19-i megtámadott határozatában elutasította a KWS által benyújtott fellebbezést és megerősítette, hogy a védjegy-bejelentési kérelem a rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjában foglalt feltétlen kizáró ok fennállása miatt jogszabályba ütközik.
12. A KWS 2000. június 28-án e határozat ellen megsemmisítés iránti keresetet nyújtott be a Bíróság hivatalához.
III – A megtámadott ítélet
13. Keresetének alátámasztásaként a KWS két jogalapra hivatkozott, az elsőben a rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére, a másodikban pedig a rendelet 73. és 74. cikkének téves értelmezésére.
A – A rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére vonatkozó első jogalapról
14. A KWS arra hivatkozott, hogy a vetőmag-előállítók termékeiket festeni szokták annak érdekében, hogy azokat meg lehessen különböztetni a versenytársaikétól, az általánosan használt színek pedig a kék, a sárga vagy a piros színárnyalatok, és nem a narancssárga, ennek következtében a narancssárga színárnyalat, amelynek lajstromoztatását (a KWS) kéri, az észleléskor nyomban származási jelzésként működne. Ezért a fellebbezési tanács véleményével szemben nem szükséges, hogy ez a szín a versenytársak számára is rendelkezésre álljon, mivel az az érintett ágazatban szokatlan lenne. Ami a vetőmagkezelő-berendezéseket illeti, a KWS arra hivatkozott, hogy azok esetében a szokásosan használatos szín a piros, és e berendezések általában véve is eltérnek az egyéb mezőgazdasági gépektől.(11)
15. Értékelésében az Elsőfokú Bíróság legelőször is azt erősítette meg, hogy „a színek, illetve színösszetételek (mint olyanok) alkalmasak arra, hogy közösségi védjegyet képezzenek, amennyiben képesek megkülönböztetni valamely vállalkozás áruit vagy szolgáltatásait más vállalkozások áruitól és szolgáltatásaitól”.(12)
16. Kifejtette továbbá, hogy éppen ezért, valamely megjelölés arra való alkalmassága, hogy védjegyet képezzen, nem foglal magában egyebet, mint azt, hogy az ebbe a kategóriába tartozó megjelölések a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett szükséges megkülönböztető képességgel rendelkezzenek, és ezen alkalmasságot egyrészt a bejelentett áruk és szolgáltatások szempontjából, másrészt az említett megjelölés érintett vásárlóközönsége szempontjából lehet csak vizsgálni.(13)
17. Az Elsőfokú Bíróság ezt követően rávilágított arra, hogy ha a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja nem is tesz különbséget a különböző jellegű megjelölések között, attól még „az érintett vásárlók nem feltétlenül ugyanúgy észlelnek valamely önmagában álló színből vagy színösszetételből álló védjegyet, mint mondjuk valamely olyan szó- vagy ábrás védjegyet, amely az általa jelölt termékek jellegétől független megjelölésből áll. Valójában, ha a vásárlók általában közvetlenül úgy észlelik a szó- vagy ábrás védjegyeket, mint a termék kereskedelmi származásának a jelölését, akkor nem ugyanaz az eset áll fenn, mint amikor a megjelölést összetévesztik a termék külső megjelenésével, vagy amikor a megjelölés kizárólag valamely, a szolgáltatások reklámozására használt színből vagy színekből áll”.(14)
18. Az Elsőfokú Bíróság az ítéletben kifejtette, hogy jelen esetben az érintett vásárlók olyan sajátos vásárlóközönséget képeznek, amely magasabb szintű ismeretekkel rendelkezik, és figyelmesebb, mint általában azon vásárlók, akik a szóban forgó termékek tekintetében nem rendelkeznek szakértelemmel.(15)
19. Mivel itt a 31. osztályba tartozó mezőgazdasági, kertészeti és erdészeti termékekről, különösen vetőmagokról van szó, amelyekre a fellebbező fél a védjegybejelentésében elsősorban hivatkozott, az Elsőfokú Bíróság rámutatott arra, hogy azok (a vetőmagok) festését – lévén, hogy az eltér a természetes színtől – az érintett vásárlók úgy foghatják fel, mint ami a származás feltüntetésére szolgál, annál is inkább, mivel azok mérete nem teszi lehetővé szó- vagy ábrás védjegyeknek a felületükön történő elhelyezését, továbbá rendeltetésükből, azaz a termőföldbe való elvetésből nem lehet arra következteni, hogy a festésnek dekorációs célja lenne.(16)
20. Az Elsőfokú Bíróság a következőket állapította meg:
„33. Mégis, ahogyan azt a megtámadott határozat 18. pontjában a fellebbezési tanács megállapította, a színek alkalmazása – beleértve a narancssárga és az ahhoz nagyon közel álló színárnyalatok alkalmazását is – nem ritka ezen termékek esetében. Ennélfogva a bejelentett megjelölés nem teszi lehetővé az érintett vásárlóközönség számára a fellebbező fél termékeinek azonnali és biztos megkülönböztethetőségét a többi vállalkozás egyéb narancssárga árnyalatú termékeitől.
34. Másfelől pedig, még ha meg is állja a helyét az a feltevés, hogy egyes vetőmagtípusok, mint például a kukorica vagy a cukorrépa vetőmagja – amelyekre a fellebbező fél a tárgyalás során hivatkozott – esetében ez a szín nem szokásos, meg kell állapítani, hogy egyes vállalkozások más színárnyalatokat ugyanúgy felhasználnak annak jelzésére, hogy a vetőmagok kezelésen mentek keresztül.
35. E tekintetben fel kell hívni a figyelmet arra, hogy az érintett vásárlóközönség sajátos ismereti szinttel rendelkezik, ahogyan az a fenti 31. pontból kitűnik, ami miatt nem hagyható figyelmen kívül, hogy a vetőmagok színe kifejezetten annak jelölésére is szolgálhat, hogy azok kezelésen mentek keresztül. Ennélfogva, ahogyan azt a fellebbezési tanács kiemelte, az érintett vásárlóközönség a lajstromoztatni kívánt színt nem úgy fogná fel, mint a vetőmagok kereskedelmi származásának jelölését.
36. E következtetést nem tudja ellensúlyozni a fellebbező fél azon érve sem, miszerint a bejelentett színnek a termékek tekintetében a vetőmagok kezelése során nincs gyakorlati szerepe.
37. Valójában, figyelemmel a színek gyakorlati célból történő általános alkalmazására az ágazatban, az érintett vásárlóközönség nem vetheti el azt a feltételezést, miszerint a narancssárga szín annak jelölésére szolgál, illetve szolgálhat, hogy a vetőmagok kezelésen mentek keresztül. Ennélfogva az érintett vásárlóközönség – ha erről előzetesen nem értesült – nem következtethet arra, hogy a bejelentett narancssárga szín a vetőmagok kereskedelmi származására utal.
38. Másfelől a védjegybejelentés nem korlátozódik a cukorrépa és a kukorica vetőmagjára, ennélfogva azt a vetőmagokra általában, mint olyan kategóriára vonatkoztatva kell vizsgálni, amely a védjegybejelentésben szereplő mezőgazdasági termékek adott példája, és nem a vetőmagok valamely meghatározott fajtája.”
21. Ami a 7. és a 11. osztályba tartozó vetőmagkezelő-berendezéseket illeti, az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy ezek a mezőgazdasági gépek általános kategóriájába tartozó termékek, amelyekkel kapcsolatban a fellebbező fél nem terjesztett elő olyan jellegű elemeket annak bizonyítására, hogy e berendezések a gépek olyan sajátos kategóriájába tartoznának, amelyeknél a színek nem lennének általánosan használatosak, és ezáltal itt az érintett vásárlóközönség a mezőgazdasági gépek összességének átlagos vásárlója.(17)
22. Az Elsőfokú Bíróság ezután a következőket állapította meg:
„40. 	A fenti megállapításokra tekintettel a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 21. pontjában helyesen állapította meg, hogy ilyen színű vagy hasonló árnyalatú gépekkel gyakran lehet találkozni. Ebből pedig megállapítható, hogy az (a narancssárga szín) szokásosan alkalmazott, tehát nem alkalmas az érintett vásárlóközönség szemszögéből nézve arra, hogy annak alapján közvetlenül és biztosan meg tudják különböztetni a bejelentő berendezéseit más vállalkozásoknak a narancssárga hasonló árnyalataira festett gépeitől. Ebből következően az érintett vásárlóközönség a bejelentett színt valószínűleg elsősorban úgy észleli, mint a szóban forgó termékek küllemének egyszerű elemét.”
23. Szolgáltatásokról lévén szó az Elsőfokú Bíróság először is megállapította, hogy valamely szín önmagában nem alkalmazható szolgáltatásokra, mivel ez utóbbiak természetüknél fogva színtelenek, és mivel a szín önmagában nem rendelkezik különösebben olyan lényegi értékkel, amelynek alapján az érintett vásárlóközönség valamely egyszerű dekorációs elem színének használatát olyanként fogná fel, mint a szolgáltatás kereskedelmi származására vonatkozó jelölést.(18) Másodsorban (az Elsőfokú Bíróság) megállapította, hogy mivel nem nyert megállapítást, hogy a szóban forgó szín egyéb funkciót tölt be, az az érintett vásárlóközönség emlékezetében könnyen és azonnal úgy rögzülhetne, mint a megnevezett szolgáltatások megkülönböztetésére szolgáló megjelölés. Végezetül (az Elsőfokú Bíróság) megállapította, hogy mivel az említett szín egy jellegzetes árnyalat, számos más szín továbbra is rendelkezésre áll az azonos vagy hasonló szolgáltatások számára. Ebből az a következtetés vonható le, hogy a szóban forgó szín alkalmas arra, hogy annak alapján az érintett vásárlóközönség meg tudja különböztetni az adott szolgáltatásokat a kereskedelmi szempontból máshonnan (mástól) származó szolgáltatásoktól.(19)
24. Az Elsőfokú Bíróság tehát arra a következtetésre jutott, hogy a rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére vonatkozó jogalapot a szolgáltatásokra vonatkozó részében el kell fogadni, a termékek összessége tekintetében pedig el kell utasítani.
B – A rendelet 73. és 74. cikke megsértésére vonatkozó második jogalapról
25. Az Elsőfokú Bíróság szerint a fellebbező fél a következőképpen érvelt:
„48. A fellebbező fél hangsúlyozza, hogy a 40/94 rendelet 73. cikke kötelezi az OHIM-ot határozatainak indokolására. E kötelezettség azt a célt szolgálja, hogy az OHIM határozatait a tényállás vizsgálata alapján, megfelelő gondossággal eljárva hozza meg.
49. A fellebbező fél azt állítja, hogy nem kapta meg azokat a dokumentumokat, amelyek alapján az OHIM meghozta a határozatát, ezáltal lehetetlenné téve azt, hogy meggyőződjön arról, hogy az OHIM által végzett vizsgálat helytálló volt-e, továbbá, hogy megértse a határozat alapjául szolgáló okokat és azok lényegét, és esetlegesen vitassa az abban foglalt következtetéseket. Ily módon a fellebbező fél úgy véli, hogy megfosztották a meghallgatáshoz való jogától, valamint attól a lehetőségétől, hogy korlátozza a védjegybejelentés árujegyzékét.
50. Ezenkívül a fellebbező szerint a 40/94 rendelet 74. cikkének (1) bekezdése értelmében minden határozatnak konkrét tényeken kell alapulnia. E téren a hasonló határozatok megléte nem oltja ki az indokolási kötelezettségre vonatkozó követelményt.”
26. Értékelésében az Elsőfokú Bíróság először is rávilágított arra, hogy a rendelet 73. cikkének első mondata szerint az OHIM-nak határozatait indokolnia kell, és ezen indokolásnak adott esetben lehetővé kell tennie a fellebbező fél számára a lajstromozás elutasítása indokainak megismerését, valamint a vitatott határozat megtámadását.(20) Megítélése szerint a megtámadott határozat tartalmazta az ahhoz szükséges elemeket, hogy a fellebbező fél azt megértse, és annak jogszerűségével kapcsolatban jogorvoslattal éljen.(21)
27. Másodsorban az Elsőfokú Bíróság rámutatott arra, hogy a rendelet 73. cikke szerint az OHIM határozatai csak olyan indokokon alapulhatnak, amelyekkel kapcsolatban a feleknek módjukban állt nyilatkozatot tenni. Ugyanakkor megállapította, hogy azok a dokumentumok, amelyeket a fellebbező féllel nem közöltek, nem voltak nélkülözhetetlenek számára ahhoz, hogy megértse a megtámadott határozatot, valamint ahhoz, hogy esetleg gyakorolja a bejelentett áruk és szolgáltatások jegyzékének korlátozására vonatkozó jogát. Megállapította, hogy a fellebbező fél – a fellebbezési tanács előtti fellebbezésére tekintettel – lényegében ismerte azokat az érveket és tényezőket, amelyeket a (fellebbezési) tanácsnak az elbíráló határozatának megsemmisítése vagy helybenhagyása céljából vizsgálnia kellett, tehát a fellebbezőnek meg volt a lehetősége arra, hogy e tárgyban kifejtse véleményét. Ebből azt a következtetést vonta le, hogy a fellebbezési tanács nem sértette meg a rendelet 73. cikkét.(22)
28. Végezetül, ami az OHIM azon kötelezettségét illeti, hogy a rendelet 74. cikke (1) bekezdésének megfelelően a tényeket hivatalból kell vizsgálnia, az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a fellebbezési tanács az egyes vonatkozó tényeket megfelelően vizsgálta és alkalmazta az ügy tárgyát képező megjelölés megkülönbözető képességének értékelésénél a védjegybejelentési kérelemben foglalt áruk és szolgáltatások tekintetében.(23)
29. Ebből következően az Elsőfokú Bíróság a megtámadott határozatot a 42. osztályba tartozó szolgáltatásokra vonatkozó részében megsemmisítette, a keresetet ezt meghaladó részében elutasította.
IV – A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
30. A Bíróság Hivatalához 2002. december 11-én érkezett kérelmében a KWS fellebbezést nyújtott be az előbbi ítélettel ellen. Az OHIM válaszbeadványát 2003. március 3-án nyújtotta be a Bírósághoz. A Bíróság eljárási szabályzata 117. cikkével összhangban a Bíróság úgy ítélte meg, hogy válaszra és viszonválaszra nincs szükség. Mindemellett a 2004. március 4-én megtartott tárgyaláson a feleknek alkalma nyílt megtenni szóbeli észrevételeiket. Az előbb említett tárgyaláson, jelen fellebbezési eljárás keretében, a feleknek módja volt előadni a már említett Libertel-ügyben hozott ítéletből levont, megfelelő következtetéseiket is.
31. A KWS azt kéri, hogy a Bíróság:
– semmisítse meg a megtámadott ítéletet abban a részében, amelyben az elutasította a keresetet;
– semmisítse meg a megtámadott határozatot abban a részében, amelyben azt a megtámadott ítélet még nem semmisítette meg, és
– kötelezze az alperest a költségek viselésére.
32. Az OHIM, miközben válaszbeadványában arra hivatkozott(24), hogy a fellebbezést az Elsőfokú Bíróságnak a szolgáltatásokra vonatkozó részében is el kellett volna utasítania, nem nyújtott be csatlakozó fellebbezést. Az OHIM azt kéri, hogy a Bíróság:
– utasítsa el a fellebbezést, és
– kötelezze a felperest a költségek viselésére.
V – A fellebbezésről
33. Fellebbezésének alátámasztásaként a felperes több jogalapra is hivatkozik, elsősorban az indokolási kötelezettség megsértésére, másodsorban a meghallgatáshoz való jog megsértésére, harmadsorban a rendelet 74. cikkének megsértésére, amely a tényállás hivatalból történő vizsgálatára vonatkozik, végül pedig negyedsorban a rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére. A következőkben, az említett sorrendet követve, e jogalapok mindegyikét meg fogjuk vizsgálni.
A – Az indokolási kötelezettség megsértése
1. A felek érvei
34. E jogalap keretében a KWS egyrészről azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem vette figyelembe a 73. cikk első mondatának azon rendelkezéseit, miszerint az OHIM-nak indokolnia kell a határozatait. Véleménye szerint e kötelezettség értelmében az OHIM nem szorítkozhat arra, hogy az indokokat pusztán formálisan felsorolja, hanem a határozat tartalmára vonatkozó összes tényezőt elemeznie kell. Az Elsőfokú Bíróság ezért alulbecsülte e kötelezettség fontosságát. A KWS szerint a megtámadott határozat kockára teszi a szellemi tulajdonjog egyik alapvető jogát, mivel a felperesnek jelentős érdeke fűződött ahhoz, hogy az említett határozat indokolását megértse, a határozat azonban erre nem nyújtott semmilyen iránymutatást a számára. Tehát a vetőmagokat illetően a KWS szerint az OHIM a határozatot kizárólag egy vetőmagfesték-gyártó internetes oldaláról vett részletre alapította, ami nem elegendő a szóban forgó szín megkülönböztető-képessége hiányának megállapításához, továbbá nem vette figyelembe az e honlapon szereplő azon szövegrészeket, amelyek a lajstromozás szempontjából kedvezőek lettek volna. Ugyanígy a gépek színe tekintetében az OHIM egyszerű állítással is eljárhatott volna, mindenféle ténymegállapítás nélkül.
35. Másrészt a KWS az Elsőfokú Bíróságnak azt is felrója, hogy az megsértette saját indokolási kötelezettségét. Ez utóbbi tekintetében azt kifogásolja, hogy nem indokolta a megtámadott ítélet 56. pontjában foglalt azon állítását, miszerint a megtámadott határozat lehetővé tette a felperes védjegybejelentésének elutasításához kapcsolódó okok megismerését.
36. Az OHIM elsődlegesen fenntartja, hogy a KWS kifogásai, ahogyan az eljárásra vonatkozó többi érveinek egésze is, elfogadhatatlanok, mivel azok kizárólag az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott kereset újbóli megvizsgálására irányulnak. Másodlagosan az OHIM kifejti, hogy a KWS kifogásai megalapozatlanok, mert a megtámadott ítélet megfelelően indokolt, és az Elsőfokú Bíróság jogosan állapította meg, hogy a megtámadott határozat tartalmazta azokat a lényeges érveket, amelyeken az alapult.
2. Értékelés
37. A felperes által az indokolási kötelezettség megsértésére alapított jogalappal kapcsolatban kifejtett érvelés valójában két különálló jogalapra oszlik. Először is azzal kapcsolatban, hogy az Elsőfokú Bíróság maga is megsértette a megtámadott ítélet indokolásának kötelezettségét, a felperes ezen ítélet indokolásának alaki követelményére hivatkozik. Ez nem a rendelet 73. cikkének első mondatán alapul, ahogyan az a felperes fellebbezésében szerepel, hanem a Bíróság alapokmánya 36. cikkének rendelkezésein, amelyek előírják, hogy az ítéleteket indokolni kell, és ami ugyanezen alapokmány 53. cikke értelmében az Elsőfokú Bíróságra is alkalmazandó.
38. E jogalap keretében a felperes az Elsőfokú Bírósággal szemben azt kifogásolja, hogy az nem indokolta meg a megtámadott ítélet 56. pontjában szereplő azon állítását, miszerint „a megtámadott határozat tartalmazta az ahhoz szükséges elemeket, hogy a fellebbező fél azt megértse, és annak jogszerűségével kapcsolatban jogorvoslattal éljen”. Ez a kifogás megalapozatlan. Valójában elegendő a vitatott pontra utalni annak megállapításához, hogy az Elsőfokú Bíróság ezen állítását megelőzte a megtámadott határozat tartalmának összefoglalása, és annak magyarázata, hogy miért vélte úgy az Elsőfokú Bíróság, hogy az említett határozatból így átvett elemek elegendőek voltak ahhoz, hogy a felperes megismerje védegybejelentési kérelme elutasításának indokait az abban foglalt áruk és szolgáltatások minden egyes kategóriája tekintetében.
39. A KWS ezt követően a jogalap második részében az Elsőfokú Bírósággal szemben azt kifogásolja, hogy az jogi hibát vétett azon megtámadott ítéletbeli rendelkezésével, miszerint a megtámadott határozat megfelelően indokolt volt. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az Elsőfokú Bíróság által az előtte fekvő megtámadott határozat indokolási kötelezettségének terjedelmére vonatkozóan adott értékelés jogkérdésnek minősül, amely fellebbezés keretében(25) a Bíróság előtti felülvizsgálat tárgyát képezheti. Mégis – az OHIM-hoz hasonlóan – úgy véljük, hogy ez a kifogás sem megalapozott.
40. Emlékeztetni kell arra, hogy a rendelet 73. cikkének első mondata értelmében „[a] Hivatalnak [OHIM-nak] határozatait indokolni kell”. E cikk így az OHIM-ra minden közösségi jogi normatív aktus vonatkozásában az EK 253. cikk által előírt indokolási kötelezettséget is ró. Nem látjuk semmiféle okát annak, hogy úgy véljük, a rendelet 73. cikkében kimondott indokolási kötelezettség terjedelme eltérne az EK 253. cikkben szereplőétől. E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 253. cikkben előírt indokolást az adott aktus jellegéhez kell igazítani, és annak érthetőnek kell lennie, továbbá egyértelmű módon kell tükröznie az aktust kibocsátó intézmény érvelését oly módon, hogy lehetővé kell tennie az érdekeltek számára a meghozott intézkedés indokainak megismerését, valamint az illetékes bírói szerv számára a felülvizsgálati jogkörének gyakorlását. Az indokolás követelményét az adott ügy körülményeire – különösen a jogi aktus tartalmára, a hivatkozott indokok jellegére és azon érdekre tekintettel, hogy a címzettek vagy más, az aktus által közvetlenül vagy személyesen érintett személyek is magyarázatot kapjanak – tekintettel kell értékelni. Nincs előírva, hogy az indokolásnak az összes vonatkozó ténybeli és jogi elemet fel kell sorolnia, mivel azt a kérdést, hogy valamely aktus indokolása megfelel-e az EK 253. cikk előírásainak, nem csupán megszövegezésére, hanem annak kontextusára, és az érintett területre vonatkozó jogi szabályok egészére tekintettel kell vizsgálni.(26)
41. Az OHIM valamely olyan határozata esetében, amely elutasítja a lajstromozást, a fent említett feltételek betartása azt jelenti, hogy az említett határozatnak világosan ki kell fejeznie az elutasítás alapjául szolgáló, rendeletben foglalt elutasítási okot, valamint azokat az okokat, amelyekre ez a jogalap vagy ezek a jogalapok a bejelentett védjegy áruinak és szolgáltatásainak egyes kategóriái tekintetében alkalmazandók. A kérdés az, hogy az így kifejtett indokok elegendőek-e az indokolási kötelezettség kettős céljának való megfeleléshez, azaz ahhoz, hogy lehetővé tegyék a bejelentő számára a védjegybejelentése elutasításához kapcsolódó okok megismerését, valamint a közösségi bíróság törvényességi felülvizsgálati szerepének gyakorlását, amit az adott ügy egyedi körülményeire, különösen a bejelentő és az OHIM között a szóban forgó védjeggyel és azoknak az árukkal és szolgáltatásokkal kapcsolatban egymás között folytatott információcserére tekintettel kell értékelni, amelyekre a bejelentést igényelték. Ezen érvekre tekintettel meg kell vizsgálni, hogy a jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság jogosan állapította-e meg, hogy a megtámadott határozat nem sértette meg a rendelet 73. cikkében előírt indokolási kötelezettséget.
42. A megtámadott határozat vizsgálata szerint a fellebbezési tanács megjelölte, hogy a védjegybejelentés sérti a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontját. (27) A fellebbezési tanács szintén kifejtette azokat az érveket, amelyekre a jelen ügyben a feltétlen kizáró ok alkalmazását alapozta. A fellebbezési tanács először is az általános jogrendi megfontolásokra hivatkozott. Egyrészt valamely szín önmagában nem rendelkezik megkülönböztető képességgel, kivéve, ha nem nyer bizonyítást, hogy a használat révén megszerezte e képességet, másrészt a színeknek a jövőben is minden vállalkozás számára rendelkezésre kell állniuk. A fellebbezési tanács szerint ez nem jelenti azt, hogy bizonyos körülmények esetén ne lehetne azt elismerni, hogy valamely önmagában álló szín megkülönböztető képességgel(28) rendelkezik.
43. A fellebbezési tanács ezt követően rámutatott arra, hogy a jelen ügyben a védjegybejelentésben foglalt áruk tekintetében miért nem állnak fenn ezek a különleges körülmények. Így a szóban forgó szín, ami jellegénél fogva „alapszín”, amelynek bejelentett árnyalatával és az ahhoz nagyon közeli árnyalatokkal gyakran lehet találkozni, ezért abban a termékek vonatkozásában semmi szokatlan nincs(29) . A fellebbezési tanács kiemelte, hogy a vetőmagok at illetően a vetőmagtermelők egy ideje festik e terméktípust annak jelölésére, hogy azok kezelésen estek át. Példaként idézett egy Interneten szereplő szövegrészletet egy vetőmagfestő-festékeket előállító gyártótól. A fellebbezési tanács kifejtette, hogy az ágazatban használt színek között a narancssárga is szerepel, és ezen érvekre tekintettel ezt a színt az érintett vásárlóközönség arra vonatkozó jelölésként fogná fel, hogy az adott vetőmagok kezelésen estek át, és nem úgy, mint az azok eredetére vonatkozó megjelölést(30) . Vetőmagkezelő-berendezésekről lévén szó, a fellebbezési tanács – az elbíráló megállapításához hasonlóan – kifejtette, hogy ilyen színű gépekkel gyakran lehet találkozni (31) .
44. A fellebbezési tanács végül kiemelte, hogy a versenytársaknak érdekében áll, hogy ezt a színt ugyanúgy használhassák, valamint, hogy a felperes által hivatkozott, az ügyben a német hatóságok által hozott határozatok nem kötik az OHIM-ot, továbbá hogy a felperes nem hivatkozott arra, hogy a szóban forgó szín a használat révén megszerezte volna a megkülönböztető képességet (32) .
45. Ezen elemek összességére tekintettel úgy véljük, hogy a megtámadott határozat indokolása megfelelő volt ahhoz, hogy lehetővé tegye a felperes számára az önmagában álló narancssárga szín védjegyként történő bejelentése elutasításának jogi és ténybeli hátterével kapcsolatos érvek megértését az érintett árutípusok mindegyike tekintetében, valamint ahhoz, hogy az Elsőfokú Bíróság gyakorolhassa az említett határozat jogszerűségével kapcsolatos felülvizsgálati jogkörét. Az Elsőfokú Bíróság tehát nem követett el jogi hibát annak megállapításával, hogy a megtámadott határozat összhangban volt a rendelet 73. cikkében foglalt követelményekkel.
46. Ezért úgy véljük, hogy az indokolási kötelezettség megsértésére alapított jogalapokat mint megalapozatlanokat el kell utasítani.
B – A meghallgatáshoz való jog megsértése
1. A felek érvei
47. A KWS szerint jelen ügyben a fellebbezési tanács a megtámadott határozatot egyetlen dokumentumra alapította, nevezetesen egy vetőmagfestő-festékeket előállító gyártó internetes oldalán talált szövegrészletre, és e tényező elsőként csak a határozatban került említésre. A fellebbezési tanács tehát megsértette a meghallgatáshoz való jogot. Pedig az Elsőfokú Bíróság nem vizsgálta volna ezt a jogsértést, csak azt a kérdést vette volna figyelembe, hogy a dokumentumok nélkülözhetetlenek voltak-e a megtámadott határozat megértéséhez. Az Elsőfokú Bíróság tévesen vélte úgy, hogy a felperes lényegében ismerte azokat a tényeket, amelyeket a fellebbezési tanács ezek után megvizsgált, és ezért a felperesnek lehetősége volt e témában álláspontját kifejteni. Az Elsőfokú Bíróság szintén tévesen értelmezte azt a szabályt, miszerint a határozatot hozó szervnek lehetőséget kell biztosítania az érdekeltnek álláspontja kifejtésére az összes olyan tényezővel kapcsolatban, amely az említett határozat tartalmára hatással lehet, és ahhoz, hogy a meghallgatáshoz való jog megsértéséről lehessen beszélni elegendő az, ha eltérő határozat is lehetséges lett volna e jogsértés esetén.
48. A KWS szerint ha ezt a dokumentumot a tudomására hozták volna, akkor annak tartalmával kapcsolatban megtehette volna az észrevételeit. Különösen azt jelezhette volna, hogy a szóban forgó internetes oldalon azt magyarázták el, hogy a vetőmagok festését a származás jelöléseként fogják fel.
49. Egyébként az Elsőfokú Bíróság a megtámadott határozatban elmulasztotta figyelembe venni ezt az érvet, amivel maga is megsértette a meghallgatáshoz való jogot. A felperes fenntartja, hogy a fellebbezési tanács és az Elsőfokú Bíróság által elkövetett ezen jogsértések megfosztották őt attól a lehetőségtől, hogy a védjegybejelentésben foglalt árujegyzékét a vetőmagokra korlátozza, és ezáltal bejelentési kérelme a lajstromozás szempontjából elfogadható legyen.
50. Az OHIM az Elsőfokú Bíróság védelmében kifejti, hogy az nem sértette meg a felperes meghallgatáshoz való jogát, mivel a felperes – különösen a válaszbeadványában – felhozhatta volna érveit. Ezenkívül úgy véli, hogy a vetőmagfestő-festékeket előállító gyártó internetes honlapjára történő hivatkozás a megtámadott határozatban nem képezi a határozat indokolását, az csupán az indokolást erősítő elem. Egyébiránt a megtámadott határozat nem lett volna eltérő akkor sem, ha a felperes korlátozta volna védjegybejelentésének árujegyzékét.
2. Értékelés
51. A felperes által előterjesztett érvelés a meghallgatáshoz való jog megsértésére alapított jogalap keretében szintén két külön részre osztható.
52. Először is azon kifogást illetően, miszerint az Elsőfokú Bíróság maga is megsértette a felperes meghallgatáshoz való jogát, kifejti, hogy az Elsőfokú Bíróság a bírósági eljárás keretében nem tartotta tiszteletben a felperes védekezési jogát. Ez a jogalap nem a rendelet 73. cikkének második mondatán alapul, hanem a közösségi jog védekezési joggal kapcsolatos alapelvén, ami előírja, hogy minden, az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban félként részt vevő személynek jogában áll előadnia azokat a tényezőket, amelyek érdekeinek védelméhez hasznosak. E jogalap keretében a felperes azt kifogásolja az Elsőfokú Bírósággal szemben, hogy az nem vette figyelembe a megtámadott ítéletben a szóban forgó internetes oldal tartalmával kapcsolatos tájékoztatás hiányára vonatkozó érvelését.
53. Emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében a meghallgatáshoz való jog valamely bírósági eljárásban nem azt jelenti, hogy a bírónak a felek minden állítását bele kellene foglalnia a határozatba(33) . A bíró feladata, hogy megismerje ezeket az állításokat, és miután értékelte a bizonyítási elemeket, határozzon a felek indítványairól, valamint indokolja a határozatot(34) . Jelen esetben a megtámadott ítélet megvizsgálása azt mutatja, hogy jóllehet az Elsőfokú Bíróság nem részletezte a kérdéses érvelést, viszont annak rövid összefoglalását feltüntette az ítéletben(35), és indokolással ellátott választ adott az 58. és 59. pontban. Az Elsőfokú Bíróság által a bírósági eljárásban elkövetett meghallgatáshoz való jog megsértésével kapcsolatos jogalap tehát megalapozatlan.
54. Ezenkívül a második jogalappal kapcsolatban a felperes azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy az jogi hibát vétett annak oly módon történő megítélésével, hogy a fellebbezési tanács nem sértette meg a felperes meghallgatáshoz való jogát. E tekintetben az Elsőfokú Bíróság tehát tévesen értelmezte a rendelet 73. cikke második mondatának alkalmazásával kapcsolatban az OHIM-ra háruló kötelezettség terjedelmét. Emlékeztetni kell arra, hogy jelen esetben a kérdés az, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen alkalmazta-e a védekezési jog alapelvét, és különösen, hogy a meghallgatáshoz való jog elve olyan jogkérdés-e, amely a fellebbezés megvizsgálása során a Bíróság feladata (36) .
55. A rendelet 73. cikkének második mondata értelmében az OHIM határozatai „csak olyan érveken és bizonyítékokon alapulhatnak, amelyekkel kapcsolatban az érintett feleknek módjukban állt nyilatkozatot tenni”. Ez a cikk az OHIM előtti eljárások során alkalmazott közösségi jogi alapelvről szól, amely szerint a védekezési jogokat minden eljárásban, még a közigazgatási jellegű eljárásokban is tiszteletben kell tartani(37) . E tekintetben ki kell emelni, hogy a jogalkotó ezt az elvet nem csupán a rendelet 73. cikkében foglalt általános jelleggel említi, hanem mind a rendelet, mind az annak alkalmazására elfogadott szabályok azon eljárási szakaszokra vonatkozó azon rendelkezéseinek vonatkozásában is, amelyek a gazdasági szereplő érdekeivel ellentétes határozathoz vezethetnek(38) . Így tehát ez az elv különösen megtalálható a kizárólagos elutasítási okok vizsgálatára vonatkozó rendelkezésekben(39) valamint a fellebbezési tanács előtti eljárásra vonatkozó különleges rendelkezésekben(40) .
56. Ezen elvnek megfelelően a fellebbezési tanács a valamely védjegy lajstromozást elutasító határozatát csakis olyan ténybeli vagy jogbeli elemekre alapíthatja, amelyekkel kapcsolatban a bejelentőnek módja volt észrevételt tennie (41) . Megállapíthatjuk, hogy ez áll fenn az olyan ténybeli és jogi elemeknél, amelyek az elbíráló azon határozatának indokolását képezik, amelyet a fellebbezési tanács előtt megtámadnak. Valójában ezeket az elemeket főszabály szerint magához az elbírálóhoz kell benyújtani észrevételként, és a bejelentő azokat az említett fellebbezési tanács előtti fellebbezésének keretében ismét vitathatja. Ugyanígy a rendelet 73. cikke nem értelmezhető úgy, hogy az azt a kötelezettséget rója az OHIM-ra, hogy annak előzetesen össze kellene gyűjtenie a bejelentőnek azokra a jogi és ténybeli elemekre tett észrevételeit, amelyeket az elbírálóval folytatott vagy az elbíráló által hozott határozat ellen benyújtott fellebbezésben foglalt eszmecsere keretében elhangzottakra tett (42) . Ezzel szemben amikor a fellebbezési tanács a rendelet 74. cikkének megfelelően úgy dönt, hogy hivatalból begyűjti a ténybeli elemeket, mielőtt azok a védjegybejelentést elutasító határozatának alapjául szolgálnának, és amelyek feltehetőleg nem szerepeltek sem az elbíráló határozatában, sem a bejelentő által benyújtott iratokban, azokat kötelessége közölni a bejelentővel azért, hogy a bejelentő azokra észrevételt tehessen.
57. Jelen esetben az ügyiratokból világosan kiderül, hogy a fellebbezési tanács nem közölte a felperessel annak a kutatásnak az eredményét, amelyet a szóban forgó színnek az érintett termékek tekintetében történő használatával kapcsolatban végzett, és amelyre a megtámadott határozatában hivatkozott, sem annak a festékgyártónak az internetes honlapján található szövegnek a tartalmát, ahonnan egy részletet idézett az említett határozatban. Mindenesetre úgy véljük, hogy nem beszélhetünk a védekezési jog olyan fokú megsértéséről, amely alapján az Elsőfokú Bíróságnak meg kellett volna semmisítenie a megtámadott határozatot.
58. Valójában, ahogyan az a Bíróság alapokmánya 58. cikkének megfogalmazásából következik, az eljárás szabálytalanságaival kapcsolatos jogalapokat csak akkor lehet megalapozottnak tekinteni, ha a szóban forgó szabálytalanság a felperes érdekeire nézve sérelmes. Így tehát ha a közigazgatási szerv által elkövetett jogsértés hiányában ahhoz, hogy a védekezési jog megsértéséről lehessen beszélni, az kellett volna, hogy az eljárás más eredményre vezessen (43) . Ennek hiányában a felperesnek kell bizonyítania, hogy az említett szabálytalanság hiányában jobban tudta volna biztosítani a védekezését (44) .
59. Tehát úgy véljük, hogy e feltételek jelen esetben nem állnak fenn. Először is a fellebbezési tanács által a megtámadott határozatban hivatkozott kutatásokat illetően igaz, hogy azok ellentmondanak a felperes állításainak, amelyek értelmében a szóban forgó színt a versenytársai nem használják az érintett termékekre (45) . Mindenesetre az az állítás, miszerint a narancssárga színt már ténylegesen használták az említett termékekre, nem képezi elengedhetetlen elemét a védjegybejelentés elutasítása indokolásának. Így tehát amint azt láthattuk, a fellebbezési tanács az elbíráló határozatát vizsgálva azt állapította meg, hogy a szóban forgó szín nem alkalmas a megkülönböztetésre az érintett termékek tekintetében, mivel valamely önmagában álló szín alapvetően nem rendelkezik ilyen képességgel, és a narancssárga szín egyébként is elég gyakori. A fellebbezési tanács arra is rámutatott, hogy a vetőmagok – amelyeket természetes színüktől eltérő színűre szoktak festeni, különösen akkor, amikor ezzel azt akarják jelezni, hogy azok kezelésen estek át – festése nem származási jelölésként kerül észlelésre, valamint ilyen vagy hasonló színű gépekkel is gyakran lehet találkozni. Végül a fellebbezési tanács kifejtette, hogy a felperes versenytársainak is érdeke fűződik ahhoz, hogy az említett színt ők is alkalmazzák.
60. Így, ahogyan látni fogjuk a fellebbezés utolsó jogalapjának vizsgálatánál, ezek az észrevételek elegendőek a védjegybejelentési kérelem elutasításának indokolásához. Ebből következően az az állítás, miszerint a narancssárga szín mind a vetőmagok, mind az azok kezelésére szolgáló gépek festésére használatos, csak erősíti azt a következtetést, miszerint az említett színt az érintett közönség nem úgy fogja észlelni, mint a felperes termékeinek származására utaló jelölést.
61. Ami pedig a megtámadott határozatban idézett internetes oldal tartalmát illeti, az csak megerősíti a felperes által az elbíráló határozata ellen benyújtott fellebbezésének alátámasztásaként is felhozott érvet, amely szerint a vetőmagtermelők festik a termékeiket (46) .
62. Mindazonáltal a felperes nem bizonyította, hogy ezen dokumentumok előzetes közlése arra vezetett volna, hogy korlátozta volna védjegybejelentésének árujegyzékét, vagy főként hogy a fellebbezési tanács határozata eltérő lett volna, ha a védjegybejelentést nem a vetőmagokra nyújtja be. Valójában a fellebbezési tanács által említett elutasítási okok különösen a vetőmagokra vonatkoznak.
63. Ebből következően az Elsőfokú Bíróság a rendelet 73. cikkének téves értelmezése nélkül is megállapíthatta, hogy a felperes védekezési jogait nem olyan körülmények között sértették meg, ami a megtámadott határozat megsemmisítését indokolná, mivel egyrészt a felperes már ismerte védjegybejelentése elutasításának indokait, amelyek lényegében a védjegyelbíráló határozatában és az ő fellebbezésében is szerepeltek, másrészt pedig a vitás dokumentumok előzetes közlésének elmulasztása érdekeinek védelmére nézve nem volt sérelmes. Ezen érvekre tekintettel úgy véljük, hogy a meghallgatáshoz való jog megsértésére vonatkozó jogalapok nem megalapozottak.
C – A rendeletnek a tényállás hivatalból történő vizsgálatáról szóló 74. cikkének megsértésére vonatkozó jogalapról
64. A KWS szerint amikor az Elsőfokú Bíróság annak megállapítására szorítkozott, hogy a fellebbezési tanács „helyesen vizsgálta és alkalmazta a vonatkozó tények egy részét”, tévesen értelmezte a rendelet 74. cikkében foglalt előírást, amelynek értelmében a „Hivatal [OHIM] az előtte folyó eljárásban a tényeket hivatalból vizsgálja”.
Így tehát a felperes szerint, nem az a kérdés, hogy a tényeket megvizsgálták-e, hanem az, hogy ez a vizsgálat teljeskörű volt-e. E vizsgálatnak lehetővé kell tennie az OHIM számára annak bizonyossággal történő megállapítását, hogy fennállnak-e a rendelet 7. cikkében foglalt elutasítási okok vagy sem, mivel az elbírálónak a valamely megjelölés védjegykénti lajstromozásának helyt adó vagy azt elutasító határozata a rá telepített hatáskörből, és nem diszkrecionális hatáskörből fakad.
65. Tehát jelen esetben mivel a megtámadott határozat utal a „fellebbezési tanács kutatásaira”, ezért az említett határozat csupán a vetőmagfestő-festékeket előállító gyártó internetes honlapjára utal, ami nem lenne elegendő az elutasítás indokolásához. Ez az utalás már csak azért sem lenne megfelelő indokolása az elutasításnak, mert a szóban forgó internetes oldal egy amerikai vállalkozásé, és nem elfogadott, hogy az amerikai piacon történő használat bizonyítási elemként lenne felhasználható a Közösségben érvényes szabályok tekintetében. Végezetül, mivel ez az internetes oldal angol nyelvű, ezért az sem evidens, illetve nem bizonyított, hogy az érintett közönség arról tudomást szerezhet.
66. Az OHIM-hoz hasonlóan úgy véljük, hogy ez a jogalap elfogadhatatlan. Valójában a rendelet 74. cikkének esetleges megsértése esetén – annak feltételezésével, hogy a vonatkozó tények alaposabb vizsgálatának azt kellett volna eredményeznie, hogy az OHIM a védjegybejelentési kérelemnek helyt adjon ‑ a felperes valójában a fellebbezési tanács, majd az Elsőfokú Bíróság által elvégzett ténybeli elemek vizsgá latát szeretné megkérdőjelezni. Pedig az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 225. cikke és a Bíróság alapokmányának 58. cikke értelmében a fellebbezés csak a jogi szabályok megsértésén alapulhat, kizárva ezzel mindenféle tényértékelést (47) .
D – A rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére vonatkozó jogalapról
1. A felek érvei
67.  A KWS emlékeztet arra, hogy védjegybejelentését az OHIM és az Elsőfokú Bíróság a rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontja alapján utasította el, amelynek értelmében a megkülönböztetésre nem alkalmas védjegyek nem lajstromozhatók.
68. Kifejti, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint adott védjegy akkor rendelkezik megkülönböztető képességgel, ha a származás megjelölésének tekinthető, amelyhez e tekintetben elegendő, ha a védjegy egyszerűen alkalmas az ilyen használatra, hogy az elbírálásnak az érintett termékek és szolgáltatások tekintetében, és nem azoktól elvonatkoztatva kell történnie, hogy az egyedi eset valamennyi körülményét és főképp a használatot kell figyelembe venni, és végül, hogy a konkrét ügyben érdekelt közönségre kell vonatkoztatni.
69. A KWS azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy az tévesen értelmezte ezeket az alapelveket, mivel egyrészt a színes védjegyekre szigorúbb kritériumot állapított meg, mint a többi védjegyre, másrészt saját koncepciójára támaszkodott, nem pedig az érdekelt felek koncepciójára, végül tévedett a megkülönböztető képességet illetően.
70. Így az Elsőfokú Bíróság hibát követett el azzal, hogy jelezte: egy szín esetében a célközönség észlelése „nem feltétlenül egyforma, […] valamely olyan szó- vagy ábrás védjegy esetében, amely az általa jelölt termékek külső megjelenésétől független megjelölésből áll”(48) . Tévesen ítélte meg továbbá az Elsőfokú Bíróság, hogy a szóban forgó szín nem rendelkezett megkülönböztető képességgel az érintett termékek esetében, míg ezek speciális közönséget céloztak meg. Mezőgazdasági termékek, nevezetesen a vetőmagok esetében a termékei színéhez csak a felperes használta a narancssárga árnyalatot. Az Elsőfokú Bíróság tehát tévesen jelentette ki, hogy amennyiben a versenytársak más színárnyalatokat használnak, az kizárja annak a lehetőségét, hogy a szóban forgó narancssárga színárnyalatot származási megjelölésnek lehessen tekinteni. Ez a megítélés annál is inkább téves, mivel az érintett ágazatban nincs egységes színhasználat. Ami a vetőmagkezelő-berendezéseket illeti, speciális gépekről van szó, amelyeket ipari vállalkozásoknak műhelyekben történő elhelyezésre szánnak. Az Elsőfokú Bíróság tehát értékelési hibát követett el azzal is, hogy úgy ítélte meg, hogy szokásos volt az ilyen gépek színesre – és különösen narancssárgára – festése.
71. Az OHIM álláspontja szerint ez a jogalap megalapozatlan.
2. Értékelés
72. A fent említett Libertel-ítéletben a Bíróság elismerte, hogy valamely szín önmagában alkalmas arra, hogy az irányelv 2. cikke értelmében védjegynek minősüljön, amikor – mint a jelen esetben ‑ valamely nemzetközileg elismert azonosítási kóddal ellátott megjelölés tárgyát képezi(49) . A továbbiakban pontosan megjelölte azokat a kritériumokat, amelyek alapján minden konkrét esetben értékelni kell, hogy valamely önmagában álló szín az irányelv 3. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében megkülönböztető képességgel rendelkezik, és ennélfogva meghatározott termékek és szolgáltatások esetén védjegyként lajstromozható.
73. Tekintettel arra, hogy az irányelv 2. és 3. cikke (1) bekezdésének b) pontja és az irányelv 3. cikkének szövegezése hasonló a rendelet 4. és 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának és 3. cikkének szövegezéséhez, alkalmazható a rendelet keretében a Bíróságnak a fent említett Libertel-ítéletben adott értelmezése. Ezenkívül ismeretes, hogy az az értelmezés, amelyet a Bíróság közösségi jogi rendelkezésről ad, a szóban forgó rendelkezés jelentésének és hatályának tisztázására és pontosítására korlátozódik, ahogyan azt a hatálybalépésétől kezdve értelmezni és alkalmazni kellett(50) . A fent említett Libertel-ítélet visszamenőleges hatálya tehát értelemszerűen alkalmazandó az irányelv rendelkezéseinek értelmezését illetően a rendelet megfelelő rendelkezéseire.
74. A fent említett Libertel- és a Heidelberger Bauchemie-ügyben megállapított következtetéseinkben jeleztük, hogy miért véljük úgy, hogy valamely önmagában álló szín miért nem felel meg az irányelv 2. cikkében meghatározott azon feltételeknek, amelyek alapján azt védjegynek minősülő megjelölésnek lehetne tekinteni. Azonban ez a kérdés e fellebbezés keretében nem képezi vita tárgyát. Tehát nem ismételjük meg azokat a felvetéseket, amelyeket ebben a tárgyban bemutattunk, és tovább folytatjuk a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja megsértésére vonatkozó jogalap vizsgálatát a fent említett Libertel-ítéletben a Bíróság által megállapított feltételek alapján.
75. Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a védjegyek alapvető funkciója az, hogy a fogyasztó vagy a végfelhasználó számára garantálja a védjeggyel ellátott termék vagy szolgáltatás származásának azonosítását azáltal, hogy az összetévesztés veszélye nélkül lehetővé teszi számára a terméknek vagy szolgáltatásnak a máshonnan (mástól) származó terméktől vagy szolgáltatástól való megkülönböztetését(51) . Következésképp az OHIM-nak, amikor védjegybejelentéssel fordulnak hozzá, ellenőriznie kell, hogy az lehetővé teszi-e a célközönség számára az arról való tudomásszerzést, hogy a védjegybejelentés tárgyát képező termékek vagy szolgáltatások egy meghatározott vállalkozástól származnak. Ezért a rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontja úgy rendelkezik, hogy az olyan védjegy, amely „nem alkalmas megkülönböztetésre”, nem részesülhet védjegyoltalomban. Az is bizonyos, hogy a szóban forgó védjegy megkülönböztetésre való alkalmasságának kérdését egyrészt a védjegybejelentés tárgyát képező termékek vagy szolgáltatások, másrészt pedig e termékeknek vagy szolgáltatásoknak a célközönség általi észlelése alapján kell értékelni(52) .
76. A fent említett Libertel-ítéletben a Bíróság kifejtette, hogy amennyiben a célközönség a szokásosan tájékozott, ésszerűen figyelmes és körültekintő, átlagos fogyasztót jelenti, figyelembe kell venni azt, hogy a fogyasztónak csak ritkán van lehetősége a különböző védjegyek közvetlen összehasonlítására, és arra a nem tökéletes képre kell hagyatkoznia, amely ezekről a védjegyekről az emlékezetében él. A Bíróság rámutatott arra, hogy a célközönség nem feltétlenül ugyanúgy észlel valamely önmagában álló színből álló megjelölést, mint valamely szó vagy ábrás védjegyet, amely utóbbi az általa megjelölt termékek külső megjelenésétől független megjelölés. A Bíróság szerint ha a közönség a szó vagy ábrás védjegyeket azonnal a termék származását meghatározó jelölésként észleli, nem feltétlenül érvényes ugyanez abban az esetben, ha a megjelölés összetéveszthető annak a terméknek a külső megjelenésével, amelyre a védjegybejelentést teszik. A fogyasztók minden grafikus vagy szöveges elem hiányában nem a termékek vagy csomagolásuk színe alapján szoktak a termékek származását illetően feltételezésekbe bocsátkozni, ugyanis valamely önmagában álló színt a mai kereskedelmi célú felhasználás során elvileg nem alkalmaznak azonosítási eszközként. Egy adott vállalkozás termékeinek megkülönböztetésére rendszerint nem elegendő valamely önmagában álló szín (53) .
77. Ezen információk ismeretében és a felperes állításával ellentétben az Elsőfokú Bíróság tehát nem értelmezte tévesen a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontját azon állításával, miszerint noha ez a rendelkezés nem tesz megkülönböztetést a különböző jellegű megjelölések között, ennek ellenére a célközönség észlelése nem feltétlenül egyezik meg valamely önmagában álló szín esetében azzal, ami az olyan megjelölés esetében áll fenn, amely az általa jelölt termék külső megjelenésétől független (54) .
78. Hasonlóképpen az a kifogás, amely szerint az Elsőfokú Bíróság nem a célközönség vonatkozásában értékelte a szóban forgó szín megkülönböztető képességét, ahogyan azt tennie kellett volna, hanem a saját kritériumaival összefüggésben, szintén nem megalapozott.
79. Így az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a célközönség olyan sajátos közönség, amely tájékozottabb és figyelmesebb, mint az átlagközönség, anélkül, hogy az érintett termékek szakértője vagy szakmai közönség lenne (55) . Ami a 31. csoportba tartozó mezőgazdasági, kertészeti és erdészeti termékeket, és különösen a vetőmagokat illeti, az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy ez a közönség a termékek színét – mivel az eltér azok természetes színétől – származási megjelölésként észlelheti (56) . Azonban úgy vélte, hogy mivel a színek használata – beleértve az igényelt narancssárga árnyalatot – nem ritka ezen termékek esetében, ez a szín nem tenné lehetővé a célközönség számára, hogy megkülönböztesse a felperes termékeit a versenytársainak termékeitől (57) . Az Elsőfokú Bíróság hozzátette, mivel ez a közönség sajátos ismeretszinttel rendelkezik azáltal, hogy tudja, hogy a vetőmagok festése annak jelzésére is szolgálhat, hogy azok kezelésen estek át, nem fogja a szóban forgó színt származási megjelölésként észlelni (58) .
80. Hasonlóképp, ami a 7. és 11. csoportba tartozó vetőmagkezelő berendezéseket illeti, az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a célközönségbe a valamennyi mezőgazdasági gépet használó átlagfogyasztó is beletartozik. Úgy vélte, hogy mivel gyakran lehet látni narancssárga vagy hasonló színárnyalatú gépeket, a célközönség az említett színt egyszerű külsődleges elemként észleli (59) .
81. A megtámadott ítélet ezen indokai tehát megfelelően rámutatnak arra, hogy az Elsőfokú Bíróság a védjegybejelentésben foglalt egyes árutípusok tekintetében meghatározott célközönség észlelésének függvényében értékelte azt, hogy a szóban forgó szín alkalmas-e megkülönböztetésre.
82. Végül nem gondoljuk, hogy a felperesnek alapos oka lenne felróni az Elsőfokú Bírósággal szemben, hogy a rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának alkalmazása során hibát követett volna el annak megállapításával, hogy a szóban forgó szín a védjegybejelentés tárgyát képező termékek esetében megkülönböztetésre alkalmatlan volt.
83. Így a fent említett Libertel-ítéletben a Bíróság rámutatott arra, hogy valamely önmagában álló szín bármilyen használatot megelőzően csak kivételes körülmények mellett rendelkezhet megkülönböztető képességgel, nevezetesen akkor, ha a védjegybejelentés tárgyát képező termékek vagy szolgáltatások száma kifejezetten korlátozott, és ha nagyon sajátos piacról van szó (60) . Ezen túlmenően a Bíróság úgy ítélte meg, hogy olyan általános érdek áll fenn, amelynek – a ténylegesen rendelkezésre álló színek alacsony száma miatt – az a célja, hogy a védjegybejelentés tárgyát képező termékekhez vagy szolgáltatásokhoz hasonló termékeket vagy szolgáltatásokat kínáló többi piaci szereplő számára ne korlátozódjon jogosulatlanul a színek rendelkezésre állása oly módon, hogy az ilyen szín védjegyként történő lajstromozásának lehetősége olyan mértékben csökkenjen, amilyen mértékben az érintett termékek vagy szolgáltatások száma növekszik (61) .
84. A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó szín nem rendelkezett megkülönböztető képességgel a 31. osztályba tartozó termékek esetében, mert ezek színesek, és adott esetben vetőmagokról lévén szó, a színük időnként arra utal, hogy már kezelték őket. A 7. és 11. osztályba tartozó vetőmagkezelő-berendezések esetében az Elsőfokú Bíróság megjegyezte, hogy a felperes nem bizonyította, hogy azok olyan sajátos gépkategóriához tartoztak, amelyek nem színesek, és azt sem, hogy a narancssárga szín és a hasonló árnyalatok általában a gépek színénél használatosak.
85. Abban a részében, amelyben az Elsőfokú Bíróság a termékekkel összefüggésben utasította el a keresetet, nem lehet kifogásolni a megtámadott ítéletet amiatt, hogy a fent meghatározott indokokon kívül nem vizsgálta meg a Bíróság által a fent említett Libertel-ítéletben megállapított kritériumokat, az érintett termékeket, a piac sajátosságait és a színnek a versenytársak számára való rendelkezésre állását illetően. Tagadhatatlannak tűnik azonban, hogy jelen esetben e kritériumok figyelembevétele annál inkább alátámasztotta volna a felperes keresetének elutasítását.
86. A megtámadott ítélet azonban abban a részében kifogásolható, amelyben megsemmisítette a megtámadott határozatnak a 42. osztályba tartozó szolgáltatásokra vonatkozó részét, mert – anélkül, hogy a kritériumok összességét megvizsgálta volna, vagy a Bíróság által a fent említett Libertel-ügyben(62) megállapítottakkal ellentétesen alkalmazta volna – arra a következtetésre jutott, hogy a szóban forgó szín azok tekintetében nem alkalmas a megkülönböztetésre. Mindazonáltal tudomásul vettük, hogy az OHIM nem nyújtott be csatlakozó fellebbezést, ily módon az említett ítélet ebben a kérdésben nem terjeszthető vizsgálatra a jelen Bíróság elé.
87. Ami azt a kérdést illeti, miszerint az Elsőfokú Bíróság helyesen értékelte-e a jelen körülményeket azáltal, hogy úgy ítélte meg, hogy a célközönség a szóban forgó színt sem az érintett vetőmagok, sem az érintett gépek tekintetében nem fogja származási megjelölésként észlelni, tisztán ténybeli értékeléseket foglal magában. Ismeretes, hogy az Elsőfokú Bíróság ténybeli értékelése – a részére benyújtott információk téves értelmezésének esetét kivéve a fellebbezés keretében nem minősül a Bíróság felülvizsgálata alá tartozó jogkérdésnek(63) . A közösségi védjegyek területén a Bíróság ezt a szabályt a szóvédjegyeknél alkalmazza, amikor azzal a kérelemmel fordulnak hozzá, hogy vizsgálja meg az Elsőfokú Bíróság értékelését annak megállapítása végett, hogy a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében konkrétan a szóban forgó védjegy megfelelően feltünteti-e az érintett termékek és szolgáltatások leíró képességét (64) . Megítélésünk szerint nem állnak fenn olyan okok, amelyek azt indokolnák, hogy eltérő álláspontot fogadjunk el az olyan kritériumok Elsőfokú Bíróság által történő gyakorlati alkalmazásának felülvizsgálatát illetően, amelyektől a Bíróság az önmagukban álló színek védjegyként történő lajstromozását függővé tette. Ezen túlmenően jelen esetben a felperes sem állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság az eléje került tényállási elemeket tévesen értelmezte.
VI – Végkövetkeztetések
88. Tekintettel az előzőekben kifejtettekre, azt indítványozom, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést, és a KWS Saat AG-t kötelezze a költségek viselésére.
(1) .
(2)
–	A továbbiakban: KWS.
(3)
–	A T‑173/00. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 2000., II‑3843. o.) (a továbbiakban: a megtámadott ítélet).
(4)
–	A továbbiakban: az OHIM.
(5)
–	A továbbiakban: a megtámadott határozat.
(6)
–	A védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21-i irányelv (HL 1989. L 40., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.) (a továbbiakban: az irányelv).
(7)
–	A C‑104/01. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 2001., I‑3793. o.).
(8)
–	A Bíróság előtt jelenleg folyamatban lévő, C‑49/02. sz. ügy.
(9)
–	A közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20-i rendelet (a továbbiakban: a rendelet) módosított változata (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.).
(10)
–	A védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, 1957. június 15-én kötött, felülvizsgált és módosított megállapodás.
(11)
–	A megtámadott ítélet 16–19. pontja.
(12)
–	Uo. (25. pont).
(13)
–	Uo. (26. és 27. pont).
(14)
–	Uo. (29. pont).
(15)
–	Uo. (31. pont).
(16)
–	Uo. (32. pont).
(17)
–	A megtámadott ítélet 39. pontja.
(18)
–	A megtámadott ítélet 42. pontja.
(19)
–	Uo. (46. pont).
(20)
–	A megtámadott ítélet (54. és 55. pont).
(21)
–	Uo. (56. pont).
(22)
–	Uo. (58. és 59. pont).
(23)
–	Uo. (60. pont).
(24)
–	9. pont
(25)
–	A C‑166/95. P. sz., Bizottság kontra Daffix ügyben 1997. február 20-án hozott ítélet (EBHT 1997., I‑983. o.) 24. és 33-38. pontjai és a C‑188/96. P. sz., Bizottság kontra V ügyben 1997. november 20-án hozott ítélet (EBHT 1997., I‑6561. o.) 24. pontja.
(26)
–	A C‑367/95. P. sz., Bizottság kontra Systraval és Brink's France ügyben 1998. április 2-án hozott ítélet (EBHT 1998., I‑1719. o.) 63. pontja és a C‑265/97. P. sz., VBA kontra Florimex és társai ügyben 2000. március 30-án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑2061. o.) 93. pontja.
(27)
–	25. pont
(28)
–	14. pont
(29)
–	16. és 17. pont.
(30)
–	18-20. pont.
(31)
–	21. pont.
(32)
–	22-24. pont.
(33)
–	A C‑221/97. P. sz., Schröder és társai kontra Bizottság ügyben 1998. december 10-én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑8255. o.) 24. pontja.
(34)
–	Uo.
(35)
–	Emlékeztetünk rá, hogy az Elsőfokú Bíróság a következőképpen foglalta össze a felperes érvelését: a felperes azt állítja, hogy nem kapott tájékoztatást azokról a dokumentumokról, amelyek alapján az OHIM meghozta a határozatát, ezáltal megakadályozta őt abban, hogy meggyőződhessen az OHIM által végzett vizsgálatról, beleértve annak indokolását és megalapozottságát, valamint az azokból levont következtetések megtámadhatóságát. Ebből adódóan, a felperes szerint megfosztották őt a meghallgatáshoz való jogától, és attól a lehetőségtől, hogy a védjegybejelentésben foglalt árujegyzékét leszűkítse. (a megtámadott ítélet 49. pontja).
(36)
–	A C‑462/98. P. sz., Mediocurso kontra Bizottság ügyben 2000. szeptember 21-én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑7183. o.) 35. pontja.
(37)
–	A 100‑103/80. sz., Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7-én hozott ítélet (EBHT 1983., 1825. o.) 9. pontja és a C‑32/95. P. sz., Bizottság kontra Lisrestal és társai ügyben 1996. október 24-én hozott ítéletének (EBHT 1996., I‑5373. o.) 21. pontja.
(38)
–	A 40/94 rendelet végrehajtásáról szóló, 1995. december 13-i 2868/95/EK bizottsági rendelet (HL 1995. L 303., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 189. o.)
(39)
–	A rendelet 38. cikkének (3) bekezdése, és a 2868/95 rendelet 11. szabályának első cikke.
(40)
–	A rendelet 61. cikkének (2) bekezdése.
(41)
–	Az Elsőfokú Bíróság T‑198/00. sz., Hershey Foods kontra OHIM (Kiss Device with plume) ügyben 2002. június 5-én hozott ítéletének (EBHT 2002., II‑2567. o.) 25. pontja és a T‑16/02. sz., Audi kontra OHIM ügyben 2003. december 3-án hozott ítéletének (az EBHT-ban még nem tették közzé) 71. és 75. pontja.
(42)
–	A már idézett Hershey Foods kontra OHIM (Kiss Device with plume) ügyben az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy e tekintetben a fellebbezési tanács az elbíráló határozat elleni fellebbezés megvizsgálása keretében felhasználhatta a védjegybejelentésben foglalt összes megjegyzést anélkül, hogy előzetesen lehetőséget adott volna a bejelentőnek arra, hogy azokra vonatkozóan észrevételt tegyen (20. pont).
(43)
–	A 30/78. sz., Distillers Company kontra Bizottság ügyben 1980. július 10-én hozott ítélet (EBHT 1980., 2229. o.) 26. pontja és a C‑194/99. P. sz., Thyssen Stahl kontra Bizottság ügyben 2003. október 2-án hozott ítélet (az EBHT-ban még nem tették közzé) 31. pontja.
(44)
–	A C‑51/92. P. sz., Hercules Chemicals kontra Bizottság ügyben 1999. július 8-án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑4325. o.) 81. pontja és a C‑238/99. P., C‑244/99. P., C‑245/99. P., C‑247/99. P., C‑250‑252/99. P. és C‑254/99. P. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. október 15-én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑8375. o.) 318. pontja.
(45)
–	Lásd a felperes által az elbíráló határozata ellen benyújtott fellebbezés indokait (a megtámadott határozat 8. pontja).
(46)
–	Ugyanott.
(47)
–	Lásd különösen a már idézett VBA kontra Florimex és társai ügyben hozott ítélet (138. pont).
(48)
–	A megtámadott ítélet (29. pont).
(49)
–	27-42. pont.
(50)
–	Lásd különösen a C‑184/99. sz. Grzelczyk-ügyben 2001. szeptember 20-án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑6193. o.) 50. pontja.
(51)
–
A C‑39/97. sz. Canon-ügyben 1998. szeptember 29-én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑5507. o.) 28. pontja; a C‑517/99. sz. Merz & Krell-ügyben 2001. október 4-én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑6959. o.) 22. pontja, és a C‑218/01. sz. Henkel-ügyben 2004. február 12-én hozott ítélet (az EBHT-ban még nem tették közzé) 30. pontja.
(52)
–	 Lásd különösen a már idézett Libertel-ügyben hozott ítélet (75. pontja) és a Henkel-ügyben hozott ítélet (50. pontja).
(53)
–	A már idézett Libertel-ügyben hozott ítélet (63-35. pontja).
(54)
–	A megtámadott ítélet (29. pontja).
(55)
–	Uo. (31. pont).
(56)
–	Uo. (32. pont).
(57)
–	Uo. (33. pont).
(58)
–	Uo. (35. pont).
(59)
–	Uo. (39. és 40. pont).
(60)
–	66. pont
(61)
–	Uo. (54–56. pont).
(62)
–	A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy „amennyiben az igényelt szín […] valamely speciális árnyalatnak felel meg, akkor még számos szín rendelkezésre áll az azonos vagy hasonló szolgáltatások tekintetében” (45. pont), márpedig a már idézett Libertel-ügyben hozott ítéletben a Bíróság úgy vélte, hogy „a ténylegesen rendelkezésre álló színek alacsony száma azt eredményezi, hogy az adott szolgáltatások vagy termékek tekintetében akár néhány színre igényelt védjegybejelentés is kimerítheti a rendelkezésre álló színek palettáját” (54. pont).
(63)
–	A C‑280‑282/99. P. sz., Moccia Irme és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2001. június 21-én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑4717. o.) 78. pontja, és a C‑323/00. P. sz., DSG kontra Bizottság ügyben 2002. április 25-én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑3919. o.) 34. pontja.
(64)
–	A C‑104/00. P. sz., DKV kontra OHIM ügyben 2002. szeptember 19-én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑7561. o.) 22. pontja, és a C‑326/01. P. sz., Telefon & Buch kontra OHIM ügyben 2004. február 5-én hozott ítélet (az EBHT-ban még nem tették közzé) 35. pontja.