62023CJ0352
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (kilencedik tanács)
2024. szeptember 12. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – Menekültügyi és bevándorlási politika – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – Hatály – 1., 4. és 7. cikk – 2011/95/EU irányelv – Hatály – 2 és 3. cikk – Humanitárius okokból nyújtott nemzeti védelem – 2008/115/EK irányelv – 14. cikk – A kitoloncolás végrehajtásának lehetetlensége – Igazolás – Az illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgár jogai a kitoloncolás elhalasztása esetén – 2013/33/EU irányelv – Hatály – A befogadás anyagi feltételei”
A C‑352/23. sz. [Changu] (
i
) ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Administrativen sad Sofia‑grad (szófiai közigazgatási bíróság, Bulgária) a Bírósághoz 2023. június 7‑én érkezett, 2023. május 29‑i határozatával terjesztett elő az
LF
és
a Zamestnik‑predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (kilencedik tanács),
tagjai: O. Spineanu‑Matei tanácselnök, C. Lycourgos, a negyedik tanács elnöke, a kilencedik tanács bírájaként eljárva (előadó) és S. Rodin bíró,
főtanácsnok: J. Richard de la Tour,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
LF képviseletében V. B. Ilareva és K. Stoyanov advokati,
–
az Európai Bizottság képviseletében A. Azéma, J. Hottiaux, A. Katsimerou és E. Rousseva, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 1., 4. és 7. cikkének, a harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült‑ vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i 2011/95/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 337., 9. o.; helyesbítések: HL 2017. L 167., 58. o.; HL 2019. L 19., 20. o.) 2. cikke h) pontjának és 3. cikkének, valamint a harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2008. L 348., 98. o.) 14. cikke (2) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet az LF és a Darzhavna agentsia za bezhantsite (nemzeti menekültügyi hivatal, Bulgária, a továbbiakban: DAB) között, azon határozat tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amely megtagadta LF‑től a menekült jogállás és a „humanitárius jogállás” megadását.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2008/115 irányelv
3
A 2008/115 irányelv (12) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„Foglalkozni kell az illegálisan tartózkodó, ám még nem kitoloncolható harmadik országbeli állampolgárok helyzetével. Létfenntartásuk alapvető feltételeit a nemzeti jogszabályok alapján kell meghatározni. Annak érdekében, hogy hatósági ellenőrzések esetén igazolni tudják különleges helyzetüket, e személyek számára helyzetükről írásbeli igazolást kell kiállítani. A tagállamoknak széles mérlegelési jogkörrel kell rendelkezniük az írásbeli igazolás formája és formátuma tekintetében, továbbá az igazolást az ezen irányelv szerint elfogadott, kiutasítással kapcsolatos határozatokba is be kell tudniuk illeszteni.”
4
Ezen irányelv 2. cikkének (2) bekezdése a következőket írja elő:
„A tagállamok dönthetnek úgy, hogy nem alkalmazzák ezt az irányelvet azokra a harmadik országbeli alábbi állampolgárokra:
a)
akiktől [a személyek határátlépésére irányadó szabályok közösségi kódexének (Schengeni határ‑ellenőrzési kódex) létrehozásáról szóló, 2006. március 15‑i 562/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2006. L 105., 1. o.; helyesbítés: HL 2015. L 57., 19. o.)] 13. cikkével összhangban megtagadták a beutazást, vagy akiket az illetékes hatóságok valamely tagállam külső határának szárazföldi, tengeri vagy légi úton történő illegális átlépése kapcsán fogtak el vagy tartóztattak fel, és akik ezt követően nem kaptak engedélyt vagy jogot az adott tagállamban való tartózkodásra;
b)
akiket a nemzeti jogszabályok szerint büntetőjogi szankcióként vagy büntetőjogi szankció következményeként utasítanak ki, vagy akik kiadatási eljárás alatt állnak.”
5
Az említett irányelv 6. cikkének (4) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok bármikor dönthetnek úgy, hogy a területükön jogszerűtlenül tartózkodó harmadik országbeli állampolgár számára könyörületességből, humanitárius vagy egyéb okokból önálló tartózkodási engedélyt vagy tartózkodásra jogosító egyéb engedélyt adnak ki. Ebben az esetben kiutasítási határozat elrendelésére nem kerül sor. Amennyiben már kiadták a kiutasítási határozatot, azt vissza kell vonni, vagy a tartózkodási engedély vagy tartózkodásra jogosító egyéb engedély érvényességének idejére fel kell függeszteni.”
6
Ugyanezen irányelv 8. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében:
„(1)   Amennyiben nem került sor a 7. cikk (4) bekezdésének megfelelően önkéntes távozásra vonatkozó határidő megállapítására, vagy a visszatérési kötelezettséget az érintettek nem teljesítették a 7. cikk alapján önkéntes távozásra megadott határidőn belül, a tagállamok minden szükséges intézkedést meghoznak a kiutasítási határozat végrehajtásához.
(2)   Ha valamely tagállam a 7. cikknek megfelelően önkéntes távozásra vonatkozó határidőt állapított meg, a kiutasítási határozat csak e határidő letelte után hajtható végre, kivéve, ha ezen időszak alatt a 7. cikk (4) bekezdésében említett veszély merül fel.”
7
A 2008/115 irányelv 9. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőket mondja ki:
„(1)   A tagállamok elhalasztják a kitoloncolást
a)
ha az megsértené a visszaküldés tilalmának elvét, vagy
b)
mindaddig, amíg a 13. cikk (2) bekezdésének megfelelően felfüggesztették a kitoloncolást.
(2)   A tagállamok az egyes esetek konkrét körülményeinek figyelembevételével megfelelő időszakra elhalaszthatják a kitoloncolást. Az eljárás során a tagállamoknak különösen az alábbiakat kell figyelembe venniük:
a)
a harmadik országbeli állampolgár fizikai vagy szellemi állapota;
b)
technikai okok, például a szállítási kapacitás hiánya vagy a kitoloncolás meghiúsulása a személyazonosság megállapításának hiánya miatt.”
8
Ezen irányelv 14. cikke a következőket írja elő:
„(1)   A 16. és 17. cikkek hatálya alá eső helyzet kivételével a tagállamok a harmadik országbeli állampolgárok tekintetében a lehetőségekhez mérten biztosítják az alábbi elvek figyelembevételét a 7. cikknek megfelelően az önkéntes távozásra engedélyezett időszak alatt, valamint azon időszakok alatt, amelyekre a 9. cikknek megfelelően a kitoloncolást elhalasztották:
a)
fenn kell tartani a család egységét a területükön tartózkodó családtagokkal;
b)
biztosítani kell a sürgősségi egészségügyi ellátást és a betegségek alapvető kezelését;
c)
a kiskorúak számára – tartózkodásuk időtartamától függően – biztosítani kell az iskoláztatást;
d)
figyelmet kell fordítani a kiszolgáltatott személyek különleges igényeire.
(2)   A tagállamok az (1) bekezdésben említett személyek számára a nemzeti jogszabályoknak megfelelően írásbeli igazolást adnak arról, hogy az önkéntes távozásra megszabott határidőt a 7. cikk (2) bekezdésének megfelelően meghosszabbították, vagy a kiutasítási határozat végrehajtását ideiglenesen felfüggesztették.”
A 2011/95 irányelv
9
A 2011/95 irányelv (14) és (15) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„(14)
A tagállamok az ezen irányelvben rögzített szabályoknál kedvezőbb rendelkezéseket vezethetnek be vagy tarthatnak fenn azon harmadik országbeli állampolgárok vagy hontalan személyek vonatkozásában, akik valamely tagállam területén nemzetközi védelmet keresnek, amennyiben az ilyen kérelem alapjául az szolgál, hogy az érintett személy [az 1967. január 31‑i New York‑i jegyzőkönyvvel kiegészített, a menekültek helyzetéről szóló 1951. július 28‑i genfi egyezmény] 1. cikkének A. pontja értelmében menekült, vagy kiegészítő védelemre jogosult személy.
(15)
Nem tartoznak ezen irányelv hatálya alá azon harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek, akik számára nem a nemzetközi védelem szükségessége miatt, hanem kivételes vagy humanitárius okból hozott diszkrecionális döntés alapján engedélyezték a tagállamok területén való tartózkodást.”
10
Ezen irányelv 2. cikkének h) pontja értelmében az említett irányelv alkalmazásában a „nemzetközi védelem iránti kérelem”„egy harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személy által valamely tagállamnál előterjesztett olyan védelem iránti kérelem, amely a menekült jogállás, illetve a kiegészítő védelmi jogállás kérelmezéseként értelmezhető, és amely kapcsán a kérelmező nem kéri kifejezetten egy más jellegű, ezen irányelv hatálya alá nem tartozó olyan védelem biztosítását, amelynek megadását külön kell kérelmezni”.
11
Ugyanezen irányelv 3. cikke a következőket írja elő:
„A tagállamok kedvezőbb szabályokat vezethetnek be, illetve tarthatnak fenn annak meghatározására, hogy ki minősül menekültnek, illetve kiegészítő védelemre jogosult személynek, valamint a nemzetközi védelem tartalmának meghatározására, amennyiben e vonatkozó szabályok összeegyeztethetők ezen irányelvvel.”
A 2013/32/EU irányelv
12
A nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárásokról szóló, 2013. június 26‑i 2013/32/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 180., 60. o.; helyesbítés: HL 2016. L 198., 50. o.) 2. cikke a következőképen szól:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
[…]
f)
»eljáró hatóság«: kvázi bírói testület vagy közigazgatási szerv, amely a tagállamban a nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálására és annak tárgyában elsőfokú határozat meghozatalára hatáskörrel rendelkezik;
[…]
q)
»ismételt kérelem«: a korábbi nemzetközi védelem iránti kérelem ügyében hozott jogerős határozat után benyújtott további kérelem, ideértve azon eseteket is, amikor a kérelmező kifejezetten visszavonta a kérelmét, valamint azon eseteket is, amikor az eljáró hatóság a 28. cikk (1) bekezdésével összhangban a kérelem hallgatólagos visszavonása miatt azt elutasította.”
13
Ezen irányelv 9. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A kérelmezők részére engedélyezni kell, hogy kizárólag az eljárás lefolytatása céljából a tagállamban maradhassanak mindaddig, amíg az eljáró hatóság a III. fejezet rendelkezései szerinti elsőfokú határozatot meg nem hozta. A tagállamban maradás joga tartózkodási engedélyre nem jogosít eljáró hatóság [helyesen: A tagállamban maradás e joga tartózkodási engedélyre nem jogosít].”
14
Az említett irányelv 41. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok kivételt tehetnek a területükön maradáshoz való jog alól, amennyiben az adott személy:
a)
csak azért nyújtott be első alkalommal olyan ismételt kérelmet, amelyet a 40. cikk (5) bekezdésével összhangban nem vizsgálnak tovább, hogy késleltesse vagy meghiúsítsa egy olyan határozat végrehajtását, amely a tagállamból való azonnali kiutasítását eredményezné; vagy
b)
az első ismételt kérelmet a 40. cikk (5) bekezdése alapján elfogadhatatlannak minősítő jogerős határozatot vagy a kérelmet megalapozatlansága miatt elutasító jogerős határozatot követően ugyanabban a tagállamban ismételten nemzetközi védelemért folyamodik.
A tagállamok csak akkor élhetnek e kivétellel, ha az eljáró hatóság úgy véli, hogy a kiutasítási határozat nem okoz az adott tagállam nemzetközi és uniós kötelezettségeit sértő közvetlen vagy közvetett visszaküldést.”
15
Ugyanezen irányelv 46. cikkének (5) és (6) bekezdése a következőket írja elő:
„(5)   A (6) bekezdés sérelme nélkül a tagállamok lehetővé teszik a kérelmező számára, hogy a területén maradjon mindaddig, amíg le nem jár a kérelmező hatékony jogorvoslathoz való jogának gyakorlására adott határidő, és amennyiben a kérelmező a határidőn belül élt ezen jogával, a jogorvoslati kérelem elbírálásáig.
(6)   Egy olyan határozat esetében, amely:
a)
egy kérelmet a 32. cikk (2) bekezdésével összhangban nyilvánvalóan megalapozatlannak vagy a 31. cikk (8) bekezdésével összhangban elvégzett vizsgálatot követően megalapozatlannak minősít, kivéve azon eseteket, mikor e határozatok a 31. cikk (8) bekezdésének h) pontjában említett körülményeken alapulnak;
[…]
a bíróság – az érintett kérelmező kérésére vagy hivatalból – döntést hozhat arról, hogy a kérelmező a tagállam területén maradhat‑e, ha a határozat célja a kérelmezőnek a tagállam területén maradáshoz való jogának megszüntetése és amennyiben ilyen esetekben a nemzeti jogszabályok nem írják elő, hogy a kérelmezőnek jogában áll a tagállamban maradni a jogorvoslati kérelem elbírálásáig.”
A 2013/33 irányelv
16
A nemzetközi védelmet kérelmezők befogadására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 2013. június 26‑i 2013/33/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 180., 96. o.) 20. cikkének (1) és (5) bekezdése a következőket írja elő:
„(1)   A tagállamok korlátozhatják vagy kivételes és kellően indokolt esetekben megvonhatják a befogadás anyagi feltételeit, amennyiben a kérelmező:
[…]
c)
a [2013/32] irányelv 2. cikke q) pontjában meghatározottak szerint ismételt kérelmet nyújtott be.
[…]
(5)   Az e cikk (1), (2), (3) és (4) bekezdésében említett, a befogadás anyagi feltételeinek korlátozására vagy megvonására, illetve a szankciókra vonatkozó döntéseket egyedileg, tárgyilagosan és elfogulatlanul hozzák meg, és azokat indokolással látják el. A határozatoknak az érintett személy sajátos helyzetén kell alapulniuk, különös tekintettel a 21. cikk hatálya alá tartozó személyekre, figyelembe véve az arányosság elvét. A tagállamok mindenkor biztosítják az orvosi ellátáshoz való hozzáférést a 19. cikkel összhangban, és valamennyi kérelmező számára méltó életszínvonalat biztosítanak.”
A bolgár jog
A ZUB
17
A Zakon za ubezhichteto i bezhantsite (a menekültügyről és a menekültekről szóló törvény, a továbbiakban: ZUB) 8. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A Bolgár Köztársaságban menekült jogállást kap az a külföldi állampolgár, aki faji, illetőleg vallási okok, nemzeti hovatartozása, politikai meggyőződése avagy meghatározott társadalmi csoporthoz való tartozása miatti üldöztetéstől való megalapozott félelme miatt a származási országán kívül tartózkodik, és aki ezen okokból nem tudja, vagy nem akarja ennek az országnak a védelmét igénybe venni vagy oda visszatérni.”
18
E törvény 9. cikke a következőket írja elő:
„(1)   Humanitárius jogállást kap az a külföldi állampolgár, aki nem felel meg a menekült jogállás elismeréséhez szükséges feltételeknek, és nem tud vagy nem kíván a származási országának védelmében részesülni, mivel súlyos sérelem tényleges veszélyének lehet kitéve, mint például:
1)
halálbüntetés kiszabása vagy végrehajtása; vagy
2)
kínzás, embertelen, illetve megalázó büntetés vagy bánásmód, vagy
3)
nemzetközi vagy belső fegyveres konfliktushelyzetekben felmerülő megkülönböztetés nélküli erőszak következtében polgári személy életének vagy sértetlenségének súlyos fenyegetettsége.
[…]
(8)   Humanitárius jogállás más humanitárius okokból, valamint az Egyesült Nemzetek Menekültügyi Főbiztossága Végrehajtó Bizottságának következtetéseiben meghatározott okokból is megadható.”
A ZChRB
19
A Zakon za chuzhdentsite v Republika Balgaria (a Bolgár Köztársaság területén tartózkodó külföldiekről szóló törvény, a továbbiakban: ZChRB) 44b. cikke a következőket mondja ki:
„(1)   Amennyiben a külföldi állampolgár kiutasítása vagy azonnali visszatérése nem lehetséges, vagy ha ezen intézkedések végrehajtását jogi vagy technikai okokból el kell halasztani, a közigazgatási kényszerintézkedést meghozó hatóság felfüggeszti az intézkedés végrehajtását mindaddig, amíg a végrehajtás akadályait meg nem szüntetik.
(2)   Amennyiben a [ZUB] által előírt átmeneti védelmi idő lejártával a külföldi állampolgár kiutasítása vagy visszatérése nem lehetséges, vagy ha ezen intézkedések végrehajtását egészségügyi vagy humanitárius okokból el kell halasztani, a közigazgatási kényszerintézkedést meghozó hatóság felfüggeszti az intézkedés végrehajtását mindaddig, amíg a végrehajtás akadályait meg nem szüntetik.”
20
A ZChRB kiegészítő rendelkezései 1. §‑ának 16. pontja szerint „humanitárius okok” állnak fenn, ha a külföldi állampolgár Bolgár Köztársaság területére való beutazásának megtagadása vagy onnan való távozása objektív körülmények miatt súlyos veszélyt jelentene az egészségére vagy az életére, vagy a családja integritására, illetve ha a család vagy a gyermek mindenek felett álló érdeke megköveteli az országba való beutazást vagy a területen maradást.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
21
LF harmadik országbeli nagykorú állampolgár, aki 1996 óta tartózkodik Bulgáriában. Több nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be sikertelenül, és több kiutasítási határozatot hoztak vele szemben, amelyeket soha nem hajtottak végre.
22
2021. április 13‑án LF egy tizenegyedik nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be, többek között arra hivatkozva, hogy életének nagy részét Bulgáriában töltötte, és hogy az e tagállamban való tartózkodását övező joghézag miatt nem vehetett igénybe sem egészségbiztosítást, sem orvosi ellenőrzést. Arra is hivatkozott, hogy különösen megromlott egészségi állapota megakadályozta abban, hogy rendesen utazzon, és hogy a hosszú utazások veszélyeztethetnék az életét.
23
2021. április 29‑i határozatával a DAB, amely Bulgáriában az eljáró hatóság, elutasította LF kérelmét. Úgy határozott, hogy az érintett származási országába való visszatérését a visszatérésért felelős illetékes nemzeti hatóságon vagy a Nemzetközi Migrációs Szervezeten (IOM) keresztül kell biztosítani.
24
E határozatot a 2021. november 25‑i, jogerőre emelkedett ítélet megsemmisítette egyrészt azzal az indokkal, hogy LF a visszaküldés tilalmának elvére hivatkozott, amely azon állításaira tekintettel alkalmazandó rá, hogy a hosszú utazások veszélyeztetik az életét, másrészt pedig azzal az indokkal, hogy ezen elv megsértése a ZUB 9. cikke (1) bekezdésének 2. pontjában előírt humanitárius jogállás megadása indokának minősül.
25
E megsemmisítést követően LF nemzetközi védelem iránti kérelmét 2021. december 30‑án nyilvántartásba vették. LF kifejezte azon kívánságát, hogy a DAB nyilvántartásba vételi és befogadóállomásán helyezzék el, mivel nem volt abban a helyzetben, hogy alapvető szükségleteit biztosítsa.
26
2022. augusztus 10‑én a DAB elfogadta a vitatott határozatot, amelyben megtagadta LF menekült jogállásának és humanitárius jogállásának elismerését.
27
E hatóság úgy ítélte meg, hogy az LF által hivatkozott okok egyrészt nem igazolják a ZUB 8. cikkének (1) bekezdése és 9. cikkének (1) bekezdése értelmében vett üldöztetéstől való megalapozott félelemet vagy a súlyos sérelem tényleges veszélyét, másrészt pedig nem minősülhetnek az e törvény 9. cikkének (8) bekezdése szerinti okok miatt humanitárius jogállás megszerzése indokának. Ezenkívül az említett hatóság több, LF büntetőjogi felelősségét megállapító ítéletre hivatkozik, amelyek bizonyítják visszaeső magatartását, és hogy nem illeszkedett be a bolgár társadalomba. Az említett hatóság végezetül úgy ítélte meg, hogy LF hosszan tartó bulgáriai tartózkodása és a származási országába való visszatérés lehetetlensége nem minősül a ZUB szerinti védelmi oknak, hanem kizárólag a ZChRB szerinti közigazgatási jogállás iránti kérelmet igazolhatja.
28
LF keresetet nyújtott be e határozattal szemben a kérdést előterjesztő bíróság, az Administrativen sad Sofia‑grad (szófiai közigazgatási bíróság, Bulgária) előtt.
29
E bíróság először is úgy véli, hogy LF nem felel meg a ZUB 8. cikkének (1) bekezdése szerinti menekült jogállás megszerzéséhez vagy e törvény 9. cikkének (1) bekezdése szerinti humanitárius jogállás megszerzéséhez szükséges feltételeknek. Mindemellett, figyelemmel LF Bulgáriában való tartózkodásának jelentős időtartamára, azaz a több mint 26 évre, amelynek során nem rendelkezett semmilyen személyazonosító okmánnyal, és gyakran megfosztották a méltó életszínvonalának biztosításához szükséges garanciáktól, ami sérti a 2008/115 irányelv 14. cikkét, helyzete összehasonlítható a 2019. március 19‑iJawo ítéletben (C‑163/17, EU:C:2019:218), a 2019. március 19‑iIbrahim és társai ítéletben (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 és C‑438/17, EU:C:2019:219), valamint az Emberi Jogok Európai Bíróságának 2011. január 21‑i M. S. S. kontra Belgium és Görögország ítéletében (CE:ECHR:2011:0121JUD003069609) szóban forgó helyzetekkel.
30
A kérdést előterjesztő bíróság közelebbről megállapítja, hogy a bolgár hatóságok nem tettek eleget a 2008/115 irányelv 8. cikkéből eredő azon kötelezettségüknek, hogy LF‑et a lehető legrövidebb időn belül kitoloncolják.
31
E bíróság arra keres választ, hogy a ZChRB olyan rendelkezése hiányában, amely humanitárius okokból tartózkodási jogot biztosít LF számára, és mivel a tagállamok nem kötelesek a 2008/115 irányelv 6. cikkének (4) bekezdése alapján ilyen rendelkezést bevezetni, az a tény, hogy a bolgár hatóságok nem ismerték el LF sajátos helyzetét, feltételezve, hogy az a Charta 1., 4. és 7. cikke megsértésének minősül, a „kényszerítő humanitárius okok” körébe tartozik‑e, amelyek igazolnák a ZUB 9. cikke (8) bekezdésének a 2011/95 irányelv (15) preambulumbekezdésével és 2. cikkének h) pontjával összhangban történő értelmezését.
32
Igenlő válasz esetén az említett bíróság arra is keresi a választ, hogy a ZUB 9. cikkének (8) bekezdése alapján biztosítani kell‑e a 2011/95 irányelv értelmében vett kiegészítő védelmet, vagy a 2008/115 irányelv 6. cikkének (4) bekezdése értelmében vett humanitárius okokból való tartózkodási jogot.
33
Másodszor, ugyanezen bíróság hangsúlyozza, hogy a ZChRB egyetlen rendelkezése sem írja elő LF számára azt a jogot, hogy helyzetéről írásbeli igazolást kapjon, ellentétben azzal, amit a 2008/115 irányelv (12) preambulumbekezdése és 14. cikkének (2) bekezdése előír.
34
A jelen ügyben a ZChRB és a 2008/115 irányelv LF‑re történő alkalmazása arra korlátozódott, hogy két, 2005. szeptember 26‑án és 2017. augusztus 9‑én kelt kiutasítási határozatot hoztak vele szemben, amelyeket nem hajtottak végre. Semmi nem utal arra, hogy a végrehajtás ezen elmaradását a végrehajtás akadályai, illetve egészségügyi vagy humanitárius okok magyarázzák.
35
A kérdést előterjesztő bíróság szerint a 2008/115 irányelv nem határozza meg az abból eredő következményeket, hogy a kitoloncolás végrehajtása sértené a harmadik országbeli állampolgár magánéletének tiszteletben tartásához való jogát. Következésképpen az ezen irányelv 6. cikke (4) bekezdésének megfelelően elfogadott nemzeti humanitárius záradék hiányában az említett irányelv (12) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 14. cikke (2) bekezdésének megsértése nem járhat azzal a következménnyel, hogy a tagállamok kötelesek tartózkodási jogot biztosítani a harmadik országbeli állampolgárok számára.
36
Harmadszor, a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy kizárólag a ZUB 9. cikkének (8) bekezdése szabályozza a harmadik országbeli állampolgár számára humanitárius okokból megadott tartózkodási engedélyt. E bíróságnak ugyanakkor kétségei vannak e rendelkezésnek az uniós jogra tekintettel történő értelmezését illetően, mivel a bolgár jogalkotó tévesen állapította meg, hogy a tartózkodási engedély „humanitárius okokból” történő megadását a ZUB‑nak kell szabályoznia, amelynek elsődleges célja a 2011/95 irányelv bolgár jogba való átültetése.
37
E bíróság ugyanis úgy véli, hogy egyrészt, még ha a bolgár jogban a kiegészítő védelmet a „humanitárius jogállás” kifejezés is jelöli, a ZUB 9. cikkének (8) bekezdése értelmében vett „humanitárius okok” nem tűnnek relevánsnak annak értékelése szempontjából, hogy biztosítani kell‑e a 2011/95 irányelv 15. cikkében és a ZUB 9. cikkének (1) bekezdésében szabályozott kiegészítő védelmet. Másrészt ezen irányelv (12) preambulumbekezdése és 2. cikkének h) pontja értelmében a tartózkodási engedély ilyen humanitárius okokból történő megadása nem tartozik az irányelv hatálya alá.
38
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy LF helyzete azon egyetlen lehetőség tág értelmezését követeli meg, hogy a nemzeti jogban a Charta 1., 4. és 7. cikkében említett alapvető jogokkal összhangban álló „humanitárius rendelkezést” alkalmazzanak.
39
Ha a ZUB 9. cikkének (8) bekezdését úgy értelmeznék, hogy az nem tartozik a 2011/95 irányelv hatálya alá, LF jogi helyzetét nem a származási országába való esetleges visszatérése, hanem a bulgáriai helyzete fényében lehetne értékelni, figyelembe véve az e tagállamban való tartózkodásának időtartamát és alapvető jogainak tiszteletben tartását is.
40
A kérdést előterjesztő bíróságban ezért felmerül a kérdés, hogy a 2011/95 irányelv 3. cikkében foglalt, kedvezőbb szabályok tagállamok általi elfogadására vonatkozó fenntartás ellenére ezen irányelv 2. cikke (2) bekezdésének h) pontja lehetővé teszi‑e a védelem biztosítását „kényszerítő humanitárius okokból”, az említett irányelv jellegéhez és indokaihoz nem kapcsolódva, olyan harmadik országbeli állampolgár számára, aki – LF‑hez hasonlóan – több mint 26 évig tartózkodott valamely tagállamban, jogállásának írásbeli igazolása és tartózkodási engedély „humanitárius okokból” történő megszerzésének lehetősége nélkül.
41
E bíróság szerint a Charta 1., 2., 3. és 35. cikkében szereplő emberi méltóság tiszteletben tartásához, illetve az élethez, személyi sérthetetlenséghez és egészséghez való joggal, továbbá az embertelen vagy megalázó bánásmódnak a Charta 4. cikkében szereplő tilalmával ellentétes, hogy az alapeljárásban szereplőhöz hasonló helyzetben a jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgárt – akinek kiutasítását de facto felfüggesztették –, keresete elbírálásának idejére megfosszák alapvető szükségleteinek kielégítésétől.
42
E körülmények között az Administrativen sad Sofia‑grad (szófiai közigazgatási bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a [2011/95 irányelv] (15) preambulumbekezdését, 2. cikkének h) pontját és 3. cikkét, hogy azok lehetővé teszik valamely tagállam számára, hogy a nemzetközi védelem szolidaritásból vagy humanitárius okból történő megadására vonatkozó olyan nemzeti szabályozást vezessen be, amely [e] (15) preambulumbekezdésnek és [e] 2. cikk h) pontjának (más jellegű védelem) megfelelően semmiféle kapcsolatban nem áll [ezen] irányelv logikájával és szellemiségével, vagy a védelem »humanitárius okból« történő megadása nemzeti jogban biztosított lehetőségének [e] 3. cikknek megfelelően ilyen esetben is összhangban kell állnia a nemzetközi védelem szabályaival?
2)
Szükségszerűen arra kötelez‑e valamely tagállamot a [2008/115 irányelvnek] a [Charta] 1. és 4. cikkével összefüggésben értelmezett (12) preambulumbekezdése és 14. cikkének (2) bekezdése, hogy olyan írásbeli igazolást állítson ki harmadik országbeli állampolgárok részére, amely igazolja, hogy ott jogellenesen tartózkodnak, ám még nem küldhetők vissza?
3)
Olyan nemzeti jogi keret esetében, amelynek a harmadik országbeli állampolgár »humanitárius okból« megadott menekült jogállásának szabályozására vonatkozó egyetlen rendelkezését a [ZUB] 9. cikkének (8) bekezdése tartalmazza, összeegyeztethető‑e ezen nemzeti rendelkezésnek a 2011/95 irányelv jellegével és indokaival semmiféle kapcsolatban nem álló értelmezése [ezen] irányelv (15) preambulumbekezdésével, valamint 2. cikkének h) pontjával és 3. cikkével?
4)
Megköveteli‑e a Charta 1., 4. és 7. cikke a 2011/95 irányelv alkalmazása szempontjából annak vizsgálatát, hogy a nemzetközi védelem »nyomós humanitárius megfontolásokból« történő megadásának önálló okát képezi‑e az a körülmény, hogy a harmadik országbeli állampolgár rendezett jogállás nélkül hosszú ideig tartózkodik valamely tagállamban?
5)
Lehetővé teszi‑e valamely tagállamnak a Charta 1. és 4. cikke tiszteletben tartásának biztosítására vonatkozó pozitív kötelezettsége a ZUB 9. cikkének (8) bekezdése szerinti nemzeti intézkedésnek a 2011/95 irányelv szerinti nemzetközi védelem logikáján és szabályain túlmutató tág értelmezését, és olyan értelmezést követel‑e meg, amely kizárólag a Charta [említett] cikkei szerinti abszolút alapvető jogok tiszteletben tartására vonatkozik?
6)
Azt eredményezheti‑e a ZUB 9. cikkének (8) bekezdése szerinti védelem megadásának az [alapeljárás] felpereséhez [hasonló] helyzetében lévő harmadik országbeli állampolgártól történő megtagadása, hogy a tagállam megszegi a Charta 1., 4. és 7. cikkéből eredő kötelezettségeit?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első, a harmadik és az ötödik kérdésről
43
Első, harmadik és ötödik kérdésével, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2011/95 irányelv 2. cikkének h) pontját ezen irányelv (15) preambulumbekezdésével és 3. cikkével, valamint a Charta 1. és 4. cikkével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal nem ellentétes, ha valamely tagállam tartózkodási jogot biztosít valamely harmadik országbeli állampolgárnak olyan humanitárius okokból, amelyek semmiféle kapcsolatban nem állnak az említett irányelvben foglalt nemzetközi védelem jellegével, alapjaival és céljaival.
44
Először is emlékeztetni kell arra, hogy a 2011/95 irányelv (14) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 3. cikkének megfelelően a tagállamok bevezethetnek, illetve fenntarthatnak olyan szabályokat, amelyek enyhítik a harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személy számára a menekült jogállás vagy kiegészítő védelmi jogállás megadásának feltételeit, feltéve hogy e szabályok összeegyeztethetők ezen irányelvvel. Következésképpen az ilyen szabályok nem sérthetik az említett irányelv általános rendszerét vagy céljait. Különösen tilosak az olyan szabályok, amelyek a menekült vagy a kiegészítő védelmi jogállást a nemzetközi védelem logikájával egyáltalán össze nem függő helyzetben lévő, harmadik országbeli állampolgároknak vagy hontalanoknak biztosítják (lásd ebben az értelemben: 2021. november 9‑iBundesrepublik Deutschland [A család egységének fenntartása] ítélet, C‑91/20, EU:C:2021:898, 39. és 40. pont).
45
Így a Bíróság a harmadik országok állampolgárainak, illetve a hontalan személyeknek menekültként vagy a más okból nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésének feltételeiről és az e státuszok tartalmára vonatkozó minimumszabályokról szóló, 2004. április 29‑i 2004/83/EK tanácsi irányelv (HL 2004. L 304., 12. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 7. kötet, 96. o.) 3. cikkét illetően, amelynek szövege megegyezik a 2011/95 irányelv 3. cikkével, már kimondta, hogy e rendelkezéssel ellentétes az, ha valamely tagállam egy harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személy számára menekült vagy kiegészítő védelmi jogállást biztosít a Charta 4. cikke értelmében vett embertelen vagy megalázó bánásmód miatt, amely e tagállam területén következett be, mivel az ilyen helyzet nem áll összefüggésben a nemzetközi védelem logikájával (lásd ebben az értelemben: 2014. december 18‑iM’Bodj ítélet, C‑542/13, EU:C:2014:2452, 33., 43. és 44. pont).
46
Következésképpen a tartózkodási jog harmadik országbeli állampolgár számára történő biztosítása nem alapulhat a 2011/95 irányelv rendelkezésein, ha az ilyen tartózkodási jogot ezen állampolgárnak a fogadó tagállam területén fennálló anyagi nélkülözése igazolja, még akkor sem, ha e helyzet olyan súlyos, hogy a Charta 4. cikke értelmében vett embertelen vagy megalázó bánásmódhoz hasonlítható.
47
Másodszor mindenesetre hangsúlyozni kell, hogy a 2011/95 irányelv 2. cikkének h) pontjában szereplő fogalommeghatározás szerint a „nemzetközi védelem iránti kérelem” harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személy által valamely tagállamnál előterjesztett olyan védelem iránti kérelem, amely menekült jogállás vagy kiegészítő védelmi jogállás kérelmezéseként értelmezhető, és amely kapcsán a kérelmező nem kéri kifejezetten egy más jellegű védelem biztosítását. E rendelkezést ezen irányelv (15) preambulumbekezdésével összefüggésben kell értelmezni, amely pontosítja, hogy nem tartoznak az említett irányelv hatálya alá azon harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek, akik számára nem a nemzetközi védelem szükségessége miatt, hanem kivételes vagy humanitárius okból hozott diszkrecionális döntés alapján engedélyezték a tagállamok területén való tartózkodást.
48
Ebből következik, hogy a 2011/95 irányelv a 3. cikke ellenére nem tiltja meg a tagállamnak azt, hogy olyan jogokkal párosuló nemzeti védelmet biztosítson, amelyek lehetővé teszik a menekült jogállással nem rendelkező vagy a kiegészítő védelemben nem részesülő személyek számára, hogy a területén tartózkodjanak, azzal, hogy az ilyen védelem megadása nem tartozik ezen irányelv hatálya alá (lásd ebben az értelemben: 2010. november 9‑iB és D ítélet, C‑57/09 és C‑101/09, EU:C:2010:661, 116–118. pont; 2019. május 23‑iBilali ítélet, C‑720/17, EU:C:2019:448, 61. pont). Így a tagállam számára megengedett, hogy kizárólag a nemzeti joga alapján humanitárius okokból tartózkodási jogot biztosítson a területén súlyos anyagi nélkülözéssel szembesülő harmadik országbeli állampolgároknak.
49
E nemzeti védelem azonban – a 2011/95 irányelv által létrehozott rendszer megsértésének terhe mellett – nem keverhető össze az ezen irányelv értelmében vett menekült jogállással vagy a kiegészítő védelemben részesülő személy jogállásával. Ennélfogva az e nemzeti védelmet biztosító szabályoknak lehetővé kell tenniük az e védelem és az említett irányelv alapján biztosított védelem közötti egyértelmű különbségtételt (lásd analógia útján: 2010. november 9‑iB és D ítélet, C‑57/09 és C‑101/09, EU:C:2010:661, 119. és 120. pont).
50
A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak meghatározása, hogy az a nemzeti szabályozás, amely alapján adott esetben meg lehet adni a humanitárius célú tartózkodási jogot az alapeljárás felpereséhez hasonló helyzetben lévő harmadik országbeli állampolgár számára, lehetővé teszi‑e az ilyen tartózkodási jogból eredő jogállás és a 2011/95 irányelv alapján biztosított jogállás közötti egyértelmű különbségtételt.
51
E tekintetben az a körülmény, hogy a nemzeti jog azonos módon minősíti egyrészt a kiegészítő védelem biztosításából eredő rendszert, másrészt pedig az e nemzeti védelemből eredő rendszert, önmagában nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy e két rendszer nem különböztethető meg kellőképpen (lásd analógia útján: 2010. november 9‑iB és D ítélet, C‑57/09 és C‑101/09, EU:C:2010:661, 119. és 120. pont). Az a tény, hogy az ilyen nemzeti védelemre vonatkozó szabályozás a nemzeti jognak a főszabály szerint a 2011/95 irányelvből eredő védelemre vonatkozó nemzeti jogi rendelkezései között szerepel, szintén nem jelenti azt, hogy e rendszerek nem különböztethetők meg kellőképpen.
52
Mindazonáltal, amennyiben – amint a jelen ügyben is – a nemzeti védelemből eredő rendszert ugyanazon jogszabály írja elő, mint amely a 2011/95 irányelvet átülteti, és e rendszert ráadásul a nemzeti jogalkotó ugyanúgy minősíti, mint a kiegészítő védelemből eredő rendszert, az ilyen nemzeti védelmet biztosító szabályokat nem lehet úgy tekinteni, mint amelyek lehetővé teszik e védelemnek az ezen irányelv alapján nyújtott védelemtől való egyértelmű megkülönböztetését, ha az e nemzeti rendszerből eredő jogállás ezenkívül lényegében megegyezik az említett irányelv által létrehozott kiegészítő védelmi jogállással.
53
Végül a 2011/95 irányelv 2. cikkének h) pontja kizárólag azt írja elő, hogy nem minősül nemzetközi védelem iránti kérelemnek az a kérelem, amellyel valamely harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személy kifejezetten más jellegű védelmet kér, ha a nemzeti jog lehetővé teszi, hogy e más jellegű védelem iránti kérelmet külön kérelmezzék. Ezzel szemben az Európai Bizottság állításával ellentétben e rendelkezés nem akadályozza, hogy valamely nemzeti hatóság a nemzetközi védelem iránti kérelem elutasítását követően kizárólag a nemzeti jogból eredő védelem alapján tartózkodási jogot biztosítson.
54
A fentiekre tekintettel az első, a harmadik és az ötödik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2011/95 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes, ha valamely tagállam tartózkodási jogot biztosít egy harmadik országbeli állampolgárnak olyan okokból, amelyek semmiféle kapcsolatban nem állnak ezen irányelv általános rendszerével és céljaival, amennyiben e tartózkodási jog egyértelműen különbözik az említett irányelv alapján biztosított nemzetközi védelemtől.
A második kérdésről
55
Második kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2008/115 irányelv 14. cikkének (2) bekezdését ezen irányelv (12) preambulumbekezdésével, valamint a Charta 1. és 4. cikkével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy az a tagállam, amely nem tudja végrehajtani valamely harmadik országbeli állampolgár kitoloncolását az ezen irányelv 8. cikkének megfelelően meghatározott határidőn belül, köteles ezen állampolgár számára írásbeli igazolást kiállítania arról, hogy jóllehet illegálisan tartózkodik e tagállam területén, a rá vonatkozó kiutasítási határozatot ideiglenesen nem fogják végrehajtani.
56
Először is emlékeztetni kell arra, hogy a 2008/115 irányelv 2. cikkének (2) bekezdésében előírt kivételektől eltekintve, az irányelvet a valamely tagállam területén illegálisan tartózkodó valamennyi harmadik országbeli állampolgárra alkalmazni kell. Egyébiránt, amennyiben valamely harmadik országbeli állampolgár ezen irányelv hatálya alá tartozik, a kiutasítása érdekében – főszabály szerint – az irányelvben előírt közös normáknak és eljárásoknak kell rá vonatkozniuk, amíg a tartózkodás adott esetben nem válik szabályossá (2022. november 22‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kiutasítás – Orvosi kannabisz] ítélet, C‑69/21, EU:C:2022:913, 52. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
57
Így, amennyiben a kiutasítási határozatot valamely harmadik országbeli állampolgárral szemben a 2008/115 irányelv által bevezetett anyagi jogi és eljárási garanciák tiszteletben tartása mellett fogadták el, az érintett tagállam ezen irányelv 8. cikke értelmében köteles ezen állampolgár kitoloncolását végrehajtani (lásd ebben az értelemben: 2021. január 14‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kísérő nélküli kiskorú kiutasítása] ítélet, C‑441/19, EU:C:2021:9, 79. és 80. pont; 2022. november 22‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kiutasítás – Orvosi kannabisz] ítélet, C‑69/21, EU:C:2022:913, 54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
58
Másodszor hangsúlyozni kell, hogy a kiutasítási határozat hatálya alatt álló harmadik országbeli állampolgár kitoloncolásának a 2008/115 irányelv 8. cikke szerint meghatározott határidőn belül történő végrehajtására vonatkozó kötelezettségtől eltérve ezen irányelv 9. cikke engedélyezi az érintett tagállam számára, sőt e tagállamot kötelezi arra, hogy bizonyos esetekben elhalassza a kitoloncolást.
59
Amint azt a 2008/115 irányelv (12) preambulumbekezdése megerősíti, az az illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgár, akinek a kitoloncolását elhalasztották, továbbra is ezen irányelv hatálya alá tartozik. Az említett irányelv 14. cikkéből továbbá az következik, hogy ezen állampolgárt a kitoloncolásáig bizonyos előjogok illetik meg.
60
E tekintetben a 2008/115 irányelv 14. cikkének (2) bekezdése arra kötelezi azt a tagállamot, amelynek területén ezen állampolgár illegálisan tartózkodik, hogy a nemzeti jogszabályoknak megfelelően írásbeli igazolást adjon arról, hogy a vele szemben hozott kiutasítási határozatot ideiglenesen nem hajtják végre.
61
A fenti megfontolások alapján a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2008/115 irányelv 14. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az a tagállam, amely nem tudja végrehajtani valamely harmadik országbeli állampolgár kitoloncolását az ezen irányelv 8. cikkének megfelelően meghatározott határidőn belül, köteles ezen állampolgár számára írásbeli igazolást kiállítania arról, hogy jóllehet illegálisan tartózkodik e tagállam területén, a rá vonatkozó kiutasítási határozatot ideiglenesen nem fogják végrehajtani.
A negyedik és hatodik kérdésről
62
Negyedik és hatodik kérdésével, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a Charta 1., 4. és 7. cikkét a 2008/115 irányelvvel összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy a tagállam köteles lehet arra, hogy kényszerítő humanitárius okokból – adott esetben nemzetközi védelem címén – tartózkodási jogot biztosítson egy olyan harmadik országbeli állampolgár számára, aki huzamosan tartózkodott a területén, de jelenleg illegálisan tartózkodik ott.
63
Elsősorban emlékeztetni kell arra, hogy a tagállamok fellépését illetően a Charta alkalmazási körét a Charta 51. cikkének (1) bekezdése határozza meg, amelynek értelmében a Charta rendelkezéseinek a tagállamok csak annyiban címzettjei, amennyiben az uniós jogot hajtják végre, és e rendelkezés megerősíti a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatát, amely szerint az uniós jogrendben biztosított alapvető jogokat az uniós jog által szabályozott valamennyi helyzetre alkalmazni kell, ezeken kívül azonban nem. Ha azonban valamely jogi tényállás nem tartozik az uniós jog alkalmazási körébe, a Bíróság annak elbírálására nem rendelkezik hatáskörrel, a Charta esetleg hivatkozott rendelkezései pedig önmagukban nem alapozhatják meg e hatáskört (2019. november 19‑iA. K. és társai ítélet [A legfelsőbb bíróság fegyelmi tanácsának függetlensége], C‑585/18, C‑624/18 és C‑625/18, EU:C:2019:982, 78. pont; 2024. január 25‑iParchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova és társai ítélet, C‑58/22, EU:C:2024:70, 40. pont).
64
Ennélfogva mindenekelőtt azt kell megvizsgálni, hogy az alapeljárás felperesének helyzetéhez hasonló harmadik országbeli állampolgár helyzete milyen mértékben tartozhat az uniós jog hatálya alá a Charta 51. cikkének (1) bekezdése értelmében, majd ezt követően meg kell határozni, hogy az ilyen helyzet a Charta 1., 4. vagy 7. cikke értelmében magában foglalja‑e e harmadik országbeli állampolgár tartózkodási jogának biztosítását.
65
E tekintetben először is a kérdést előterjesztő bíróság által nyújtott tájékoztatásból kitűnik, hogy az alapeljárás felperese nem felel meg a 2011/95 irányelv értelmében vett nemzetközi védelemben való részesülés feltételeinek, így ezen irányelv nem alkalmazható a helyzetére.
66
Másodszor, az alapeljárás felperese ezzel szemben a 2008/115 irányelv hatálya alá tartozik, mivel a nemzetközi védelem iránti kérelmét elutasító határozat meghozatala óta – amellyel szemben keresetet indított a kérdést előterjesztő bíróság előtt – illegálisan tartózkodik e területen, hacsak nem hivatkozhat egy másik, bolgár területen való tartózkodási engedélyre (lásd ebben az értelemben: 2020. május 14‑iOrszágos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság ítélet, C‑924/19 PPU és C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 209. és 210. pont). Ebből következik, hogy az alapeljárás felperesének helyzete az uniós jog hatálya alá tartozik.
67
Mindemellett a 2008/115 irányelv egyetlen rendelkezése sem értelmezhető úgy, hogy az megköveteli, hogy a tagállam tartózkodási engedélyt adjon a területén illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgár számára. Ami konkrétan ezen irányelv 6. cikkének (4) bekezdését illeti, e rendelkezés csupán lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a területükön illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgároknak könyörületességből vagy humanitárius okokból tartózkodási jogot biztosítsanak a nemzeti joguk – nem pedig az uniós jog – alapján (lásd ebben az értelemben: 2022. november 22‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kiutasítás – Orvosi kannabisz] ítélet, C‑69/21, EU:C:2022:913, 85. és 86. pont).
68
Márpedig a Charta 51. cikkének (2) bekezdése szerint annak rendelkezései nem terjesztik ki az uniós jog alkalmazási körét. Következésképpen nem állapítható meg, hogy a Charta 1., 4. vagy 7. cikke értelmében valamely tagállam köteles lehet arra, hogy a 2008/115 irányelv hatálya alá tartozó harmadik országbeli állampolgár számára tartózkodási jogot biztosítson (lásd ebben az értelemben: 2022. november 22‑iStaatssecretaris van Justitie en Veiligheid [Kiutasítás – Orvosi kannabisz] ítélet, C‑69/21, EU:C:2022:913, 87. pont). Ezen állampolgár érintett tagállam területén való tartózkodásának többé‑kevésbé hosszú időtartama e tekintetben nem releváns.
69
Harmadszor, harmadik országnak az alapeljárás felpereséhez hasonló helyzetben lévő állampolgára, jóllehet illegálisan tartózkodik az érintett tagállam területén, a 2013/32 irányelv és a 2013/33 irányelv hatálya alá is tartozik mindaddig, amíg a kérdést előterjesztő bíróság nem határoz a nemzetközi védelem iránti kérelmének elutasításával szemben benyújtott keresetéről (lásd ebben az értelemben: 2020. május 14‑iOrszágos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság ítélet, C‑924/19 PPU és C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 207. és 208. pont).
70
Márpedig a 2013/32 irányelv 46. cikkének (5) bekezdése értelmében a nemzetközi védelmet kérelmezők – az ezen irányelv 41. cikkének (1) bekezdésében és 46. cikkének (6) bekezdésében foglalt esetek sérelme nélkül – jogosultak arra, hogy az érintett tagállam területén maradjanak a kérelmük elutasításával szemben általuk benyújtott jogorvoslati kérelem elbírálásáig (lásd ebben az értelemben: 2020. december 17‑iBizottság kontra Magyarország [A nemzetközi védelmet kérelmezők befogadása] ítélet, C‑808/18, EU:C:2020:1029, 282. pont).
71
Nem kizárt tehát, hogy a jelen esetben annak ellenére, hogy az alapeljárás felperesének nemzetközi védelem iránti kérelme ismételt kérelemnek minősül, a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő jogorvoslati kérelem elbírálásáig megilleti őt a bolgár területen maradás joga.
72
Mindemellett, amint azt a 2013/32 irányelv 9. cikkének (1) bekezdése kifejezetten pontosítja, az érintett tagállam területén való maradás joga nem minősül tartózkodási engedélyhez való jognak. Ennélfogva, és a jelen ítélet 68. pontjában kifejtettekhez hasonló okok miatt, a Charta egyetlen rendelkezése sem kötelezheti a tagállamokat arra, hogy a nemzetközi védelmet kérelmező számára olyan tartózkodási jogot biztosítsanak, amely meghaladja az ezen irányelv 46. cikkének (5) bekezdéséből eredő, a területen maradásra vonatkozó engedély terjedelmét.
73
Másodsorban azonban hozzá kell tenni egyrészt, hogy a 2008/115 irányelv 14. cikke (1) bekezdésének b) és d) pontja értelmében a tagállamoknak a lehetőségekhez mérten biztosítaniuk kell, hogy amíg az érintett harmadik országbeli állampolgár kitoloncolását elhalasztják, biztosítsák a sürgősségi egészségügyi ellátást és a betegségek alapvető kezelését, és figyelembe veszik a kiszolgáltatott személyek különleges igényeit.
74
A tagállamoknak ezenfelül a 2008/115 irányelv végrehajtása során tiszteletben kell tartaniuk az embertelen vagy megalázó bánásmódnak a Charta 4. cikkéből eredő tilalmát. Ebből következik, hogy a tagállamoknak azt is biztosítaniuk kell, hogy a területükön jogellenesen tartózkodó harmadik országbeli állampolgár, amíg ki nem toloncolták e területről, ne legyen az e 4. cikk által tiltott helyzetben.
75
Márpedig a Bíróság már pontosította, hogy az említett 4. cikk sérülne, ha a valamely tagállam hatóságai által tanúsított közöny azzal a következménnyel jár, hogy az állami támogatástól teljes mértékben függő személy – akaratától és személyes választásától függetlenül – súlyos anyagi nélkülözéssel szembesül, amelyben képtelen legalapvetőbb szükségleteit kielégíteni, mint például az étkezést, a tisztálkodást, valamint a lakhatást, és ez fizikai vagy lelki egészségének sérelmével vagy állapotának az emberi méltósággal összeegyeztethetetlen romlásával jár (lásd ebben az értelemben: 2019. március 19‑iJawo ítélet, C‑163/17, EU:C:2019:218, 92. pont; 2020. július 16‑iAddis ítélet, C‑517/17, EU:C:2020:579, 51. pont).
76
Másrészt azt a nemzetközi védelmet kérelmezőt, akinek e minőségében engedélyezték az érintett tagállam területén maradást, megilletik a 2013/33 irányelvben előírt befogadási feltételek mindaddig, amíg a kérelme tárgyában nem hoznak jogerős határozatot (lásd ebben az értelemben: 2020. december 17‑iBizottság kontra Magyarország [A nemzetközi védelmet kérelmezők befogadása] ítélet, C‑808/18, EU:C:2020:1029, 284–286. pont).
77
A jelen esetben amennyiben LF rendelkezik a bolgár területen maradáshoz való joggal a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő jogorvoslati kérelme elbírálásáig – aminek vizsgálata e bíróság feladata –, őt tehát mindaddig meg kell, hogy illessék az ezen irányelvben előírt befogadási feltételek, amíg e jogorvoslati kérelem tárgyában nem hoznak jogerős határozatot.
78
Ezenkívül, feltételezve, hogy az említett irányelv 20. cikke (1) bekezdésének c) pontja alapján korlátozzák vagy megvonják a befogadás anyagi feltételeit azzal az indokkal, hogy az alapeljárás alapjául szolgáló nemzetközi védelem iránti kérelem ismételt kérelem, ugyanezen irányelv 20. cikkének (5) bekezdése minden esetben garantálná e kérelmező számára azokat a minimális befogadási feltételeket, amelyek lehetővé teszik számára, hogy méltó életet éljen.
79
A fenti megfontolások alapján a negyedik és a hatodik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a Charta 1., 4. és 7. cikkét a 2008/115 irányelvvel összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy valamely tagállam nem köteles kényszerítő humanitárius okokból tartózkodási jogot biztosítani a területén jelenleg illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgár számára, függetlenül attól, hogy ezen állampolgár mennyi ideig tartózkodik e területen. Ezen állampolgár azonban mindaddig hivatkozhat mind a Charta, mind az ezen irányelv 14. cikkének (1) bekezdése által számára biztosított jogokra, amíg végre nem hajtják a kitoloncolását. Ha az említett állampolgár továbbá a nemzetközi védelmet kérelmező jogállásával is rendelkezik – akinek engedélyezték az e tagállam területén maradást –, a 2013/33 irányelvben biztosított jogokra is hivatkozhat.
A költségekről
80
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (kilencedik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült‑ vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i 2011/95/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvet
a következőképpen kell értelmezni:
azzal nem ellentétes, ha valamely tagállam tartózkodási jogot biztosít egy harmadik országbeli állampolgárnak olyan okokból, amelyek semmiféle kapcsolatban nem állnak ezen irányelv általános rendszerével és céljaival, amennyiben e tartózkodási jog egyértelműen különbözik az említett irányelv alapján biztosított nemzetközi védelemtől.
2)
A harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 14. cikkének (2) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
az a tagállam, amely nem tudja végrehajtani valamely harmadik országbeli állampolgár kitoloncolását az ezen irányelv 8. cikkének megfelelően meghatározott határidőn belül, köteles ezen állampolgár számára írásbeli igazolást kiállítania arról, hogy jóllehet illegálisan tartózkodik e tagállam területén, a rá vonatkozó kiutasítási határozatot ideiglenesen nem fogják végrehajtani.
3)
Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 1., 4. és 7. cikkét a 2008/115 irányelvvel összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy valamely tagállam nem köteles kényszerítő humanitárius okokból tartózkodási jogot biztosítani a területén jelenleg illegálisan tartózkodó harmadik országbeli állampolgár számára, függetlenül attól, hogy ezen állampolgár mennyi ideig tartózkodik e területen. Ezen állampolgár azonban mindaddig hivatkozhat mind az Alapjogi Charta, mind az ezen irányelv 14. cikkének (1) bekezdése által számára biztosított jogokra, amíg végre nem hajtják a kitoloncolását. Ha az említett állampolgár továbbá a nemzetközi védelmet kérelmező jogállásával is rendelkezik – akinek engedélyezték az e tagállam területén maradást –, a nemzetközi védelmet kérelmezők befogadására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 2013. június 26‑i 2013/33/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvben biztosított jogokra is hivatkozhat.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: bolgár.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.