62023CJ0419
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
2024. december 12. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – EUMSZ 63. cikk – A tőke szabad mozgása – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 17. cikke – A tulajdonhoz való jog – Mezőgazdasági földterületeken létesített haszonélvezeti jog – A haszonélvezeti jog törvényen alapuló és kártalanítás nélküli megszűnését előíró nemzeti szabályozás – Kötelezettségszegést megállapító ítélet – A korábban törölt haszonélvezeti jog ingatlan‑nyilvántartásba történő visszajegyzése az eredeti bejegyzés jogszerűségének vizsgálata nélkül – Az eredeti bejegyzés végleges jellege”
A C‑419/23. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Győri Törvényszék (Magyarország) a Bírósághoz 2023. július 6‑án érkezett, 2023. június 21‑i határozatával terjesztett elő a
CN
és
a Nemzeti Földügyi Központ
között,
GW
részvételével folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
tagjai: K. Lenaerts, a Bíróság elnöke, a negyedik tanács elnökeként eljárva, C. Lycourgos, a harmadik tanács elnöke (előadó), S. Rodin, N. Jääskinen és O. Spineanu‑Matei bírák,
főtanácsnok: J. Kokott,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
a magyar kormány képviseletében Biró‑Tóth Zs., Fehér M. Z. és Szíjjártó K., meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében M. Mataija, Tokár A. és G. von Rintelen, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2024. július 11‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 63. cikknek, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 17. cikkének az értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet a CN és a Nemzeti Földügyi Központ (Magyarország) között azon határozat jogszerűsége tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amellyel e hatóság visszajegyezte az ingatlan‑nyilvántartásba azt a haszonélvezeti jogot, amely egy CN tulajdonában lévő mezőgazdasági földterületen illeti meg GW‑t.
Jogi háttér
Az uniós jog
3
Az EUMSZ 63. cikk (1) bekezdése így rendelkezik:
„E fejezet rendelkezéseinek keretei között tilos a tagállamok, valamint a tagállamok és harmadik országok közötti tőkemozgásra vonatkozó minden korlátozás.”
4
A Charta 17. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„Mindenkinek joga van ahhoz, hogy jogszerűen szerzett tulajdonát birtokolja, használja, azzal rendelkezzen, és azt örökül hagyja. Tulajdonától senkit sem lehet megfosztani, kivéve, ha ez közérdekből, a törvényben meghatározott esetekben és feltételekkel, valamint az ezáltal elszenvedett veszteségekért kellő időben fizetett méltányos összegű kártalanítás mellett történik. A tulajdon használatát, az általános érdek által szükségessé tett mértékben, törvénnyel lehet szabályozni.”
A magyar jog
A Polgári Törvénykönyv
5
A Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény 5:147. §‑ának (1) bekezdése értelmében haszonélvezeti jogánál fogva a jogosult a más személy tulajdonában álló dolgot birtokában tarthatja, használhatja, hasznosíthatja és hasznait szedheti.
A 171/1991. (XII. 27.) Korm. rendelet
6
Az 1992. január 1‑jén hatályba lépett, 1991. december 27‑i 171/1991. (XII. 27.) Korm. rendelet 1. §‑ának (5) bekezdése kizárta a magyar állampolgársággal nem rendelkező személyek azon lehetőségét, hogy mezőgazdasági földterületen tulajdonjogot szerezzenek, az állandó tartózkodásra jogosító személyi igazolvánnyal rendelkező személyek és a menekültként elismert személyek kivételével.
A termőföldről szóló 1994. évi törvény
7
A termőföldről szóló 1994. évi LV. törvény (a továbbiakban: a termőföldről szóló 1994. évi törvény) fenntartotta a jelen ítélet előző pontja szerinti tulajdonszerzési tilalmat, és azt kiterjesztette a jogi személyekre is, függetlenül attól, hogy székhelyük Magyarországon található‑e, vagy sem.
8
E törvényt 2002. január 1‑jei hatállyal módosította a termőföldről szóló 1994. évi LV. törvény módosításáról szóló 2001. évi CXVII. törvény annak érdekében, hogy magyar állampolgársággal nem rendelkező természetes személyek javára, illetve jogi személyek javára szerződéssel haszonélvezeti jogot se lehessen termőföldön létesíteni.
9
E módosításokat követően a termőföldről szóló 1994. évi törvény 11. §‑ának (1) bekezdése akként rendelkezett, hogy „[a] haszonélvezeti jog és a használat jogának szerződéssel való alapítására a II. fejezet tulajdonszerzést korlátozó rendelkezéseit kell megfelelően alkalmazni. […]”.
10
Ezt követően a termőföldről szóló 1994. évi törvény 11. §‑ának (1) bekezdését az egyes agrár tárgyú törvények módosításáról szóló 2012. évi CCXIII. törvény módosította. E 11. § (1) bekezdése az e módosítást követő változatában – amely 2013. január 1‑jén lépett hatályba – akként rendelkezett, hogy „[s]emmis a haszonélvezeti jog szerződéssel történő alapítása, kivéve ha a szerződés közeli hozzátartozó javára alapít haszonélvezeti jogot”.
11
Az egyes agrár tárgyú törvények módosításáról szóló 2012. évi CCXIII. törvény a 91. § (1) bekezdésének új változatát is beillesztette a termőföldről szóló 1994. évi törvénybe, amely rendelkezés értelmében „[a] 2013. január 1‑jén fennálló, határozatlan időre vagy 2032. december 30‑a után lejáró, határozott időtartamra nem közeli hozzátartozók között szerződéssel alapított haszonélvezeti jog 2033. január 1‑jén a törvény erejénél fogva megszűnik”.
A mező‑ és erdőgazdasági földek forgalmáról szóló 2013. évi CXXII. törvény
12
A mező‑ és erdőgazdasági földek forgalmáról szóló 2013. évi CXXII. törvényt 2013. június 21‑én fogadták el, és 2013. december 15‑én lépett hatályba.
13
E törvény 37. §‑ának (1) bekezdése fenntartotta azt a szabályt, amely szerint semmis a termőföldekre vonatkozó haszonélvezeti jog vagy használat jogának szerződéssel történő alapítása, kivéve ha az alapítás közeli hozzátartozó javára történik.
Az átmeneti szabályokról szóló 2013. évi törvény
14
A mező‑ és erdőgazdasági földek forgalmáról szóló 2013. évi CXXII. törvénnyel összefüggő egyes rendelkezésekről és átmeneti szabályokról szóló 2013. évi CCXII. törvényt (a továbbiakban: az átmeneti szabályokról szóló 2013. évi törvény) 2013. december 12‑én fogadták el, és 2013. december 15‑én lépett hatályba.
15
E törvény 108. §‑a (1) bekezdésének az alapeljárás szempontjából releváns változata a következőket mondta ki:
„A 2014. április 30‑án fennálló, határozatlan időre vagy 2014. április 30‑a után lejáró, határozott időtartamra nem közeli hozzátartozók között szerződéssel alapított haszonélvezeti jog továbbá használat joga 2014. május 1‑jén a törvény erejénél fogva megszűnik.”
16
Az egyes agrártárgyú törvények módosításáról szóló 2021. évi CL. törvény értelmében az átmeneti szabályokról szóló 2013. évi törvény egy 20/F. alcímmel egészült ki. Ezen alcím, amely az új 108/B. és 108/F. §‑t foglalja magában, a következő címet viseli: „[A] mezőgazdasági földeken fennálló haszonélvezeti jogok ex lege megszüntetése miatt indult […] ügyben [a Bíróság] által hozott [2019. május 21‑iBizottság kontra Magyarország (Mezőgazdasági földterületeken létesített haszonélvezeti jogok) ítélet (C‑235/17, EU:C:2019:432)] végrehajtásának különös szabályai”. Ezen alcím 2022. január 1‑jén lépett hatályba.
17
Az átmeneti szabályokról szóló 2013. évi törvény 108/B. §‑ának (1) bekezdése – ahogyan azt az egyes agrártárgyú törvények módosításáról szóló 2021. évi CL. törvény megállapította – a következőképpen rendelkezik:
„Az olyan természetes vagy jogi személy, akinek haszonélvezeti jogát a 108. § (1) bekezdésének 2014. április 30‑án hatályos rendelkezése alapján törölték az ingatlan‑nyilvántartásból […], illetve jogutódja ezen alcím szerint igényelheti a törölt haszonélvezeti jog ingatlan‑nyilvántartásba való visszajegyzését, valamint az ezen alcím szerinti kompenzációt.”
18
E törvény 108/F. §‑ának (6)–(8) bekezdése – ahogyan azt az egyes agrártárgyú törvények módosításáról szóló 2021. évi CL. törvény megállapította – így rendelkezik:
„(6)   A törölt haszonélvezeti jog visszajegyezhetőségéről kell döntést hozni, ha
a)
nem minősül jóhiszeműnek a (7) bekezdés szerinti valamelyik személy, és
b)
a (8) bekezdés szerinti jogi akadály nem áll fenn.
(7)   Az ügyfelek közül nem minősül jóhiszeműnek az érintett ingatlan
a)
tulajdonosa, ha tulajdonjoga a haszonélvezeti jog törlésekor is fennállt,
b)
tulajdonosa, ha tulajdonjoga 2018. március 6. napja után kötött vagy ezt megelőzően kötött, de a [mező‑ és erdőgazdasági földek forgalmáról szóló 2013. évi CXXII.] törvénynek megfelelő eljárás – ideértve az ingatlan‑nyilvántartási eljárást is – érdekében 2018. március 6. napját követően az illetékes hatósághoz benyújtott szerződés, illetve 2018. március 6. napja után tett végintézkedés alapján keletkezett,
c)
tulajdonosa, ha tulajdonjoga 2018. március 6. napja után keletkezett (a szerződés és az öröklés esetét ide nem értve),
d)
tulajdonosa, ha a b) vagy c) pont alapján jóhiszeműnek minősül ugyan, de az ingatlanra 2018. március 6. napja után haszonélvezeti jogot alapított,
e)
haszonélvezője, ha e jogát 2018. március 6. napja után kötött szerződéssel vagy tett végintézkedéssel alapították, vagy tulajdonjogának átruházásával egyidejűleg a maga javára fenntartotta,
f)
tulajdonosa, ha tulajdonjogát az a)–d) pont szerinti tulajdonostól örökléssel szerezte.
(8)   A visszajegyzés jogi akadályának minősül, ha az érintett ingatlant kisajátították, vagy tulajdonjogát kisajátítást pótló adásvételi szerződéssel átruházták.”
Az ingatlan‑nyilvántartásról szóló törvény
19
Az ingatlan‑nyilvántartásról szóló 1997. évi CXLI. törvény (a továbbiakban: az ingatlan‑nyilvántartásról szóló törvény) 94. §‑ának az alapeljárásban alkalmazandó változata a következőképpen rendelkezett:
„(1)   A[z] [átmeneti szabályokról szóló 2013. évi törvény] 108. § (1) bekezdésében foglaltak alapján megszűnő haszonélvezeti jog és használat joga (e §‑ban a továbbiakban együtt: haszonélvezeti jog) ingatlan‑nyilvántartásból történő törlése érdekében az ingatlanügyi hatóság által legkésőbb 2014. október 31. napjáig kiküldött felhívásra a haszonélvezeti jog természetes személy jogosultjának a felhívás kézbesítését követő 15 napon belül a miniszter által rendszeresített formanyomtatványon nyilatkoznia kell a közte és a haszonélvezeti jogot alapító, a bejegyzés alapjául szolgáló okirat szerinti ingatlan‑tulajdonos közötti közeli hozzátartozói viszony fennállásáról. A határidő elmulasztása miatt 2014. december 31. napját követően igazolási kérelemnek nincs helye.
[…]
(3)   Ha a nyilatkozat alapján közeli hozzátartozói jogviszony nem áll fenn, vagy ha a jogosult határidőben nem tesz nyilatkozatot, az ingatlanügyi hatóság a bejegyzett haszonélvezeti jogot a nyilatkozattételre nyitva álló határidő elteltét követő hat hónapon belül, legkésőbb 2015. július 31. napjáig hivatalból törli az ingatlan‑nyilvántartásból.
[…]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
20
A Readiness Kft. és GW között 2001. december 30‑án haszonélvezeti jogot alapító szerződés jött létre az e gazdasági társaság tulajdonában lévő, Kőszeg település (Magyarország) területén található mezőgazdasági földterületre vonatkozóan. GW haszonélvezeti jogának ingatlan‑nyilvántartási bejegyzésére a 2002. január 29‑i határozattal került sor, amelyet semmilyen jogorvoslati kérelemmel nem támadtak meg.
21
Ezen ingatlan vonatkozásában 2012. május 18‑án CN‑t tulajdonosként bejegyezték az ingatlan‑nyilvántartásba.
22
A Vas Megyei Kormányhivatal Szombathelyi Járási Hivatal (Magyarország) 2015. július 27‑én, az átmeneti szabályokról szóló 2013. évi törvény 108. §‑ának (1) bekezdése és az ingatlan‑nyilvántartásról szóló törvény 94. §‑ának (1) és (3) bekezdése alapján törölte GW haszonélvezeti jogát az ingatlan‑nyilvántartásból azzal az indokkal, hogy GW nem közeli hozzátartozója az érintett mezőgazdasági földterület tulajdonosának.
23
A Bíróság a 2018. március 6‑iSEGRO és Horváth ítéletben (C‑52/16 és C‑113/16, EU:C:2018:157) kimondta, hogy az EUMSZ 63. cikket akként kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az a nemzeti szabályozás, amelynek értelmében a mezőgazdasági földterületen korábban létesített olyan haszonélvezeti jogok, amelyek jogosultjai e földterületek tulajdonosának nem közeli hozzátartozói, a törvény erejénél fogva megszűnnek, következésképpen pedig azokat az ingatlan‑nyilvántartásból törölni kell.
24
A Bíróság a 2019. május 21‑iBizottság kontra Magyarország (Mezőgazdasági földterületeken létesített haszonélvezeti jogok) ítéletben (C‑235/17, EU:C:2019:432) megállapította, hogy Magyarország az átmeneti szabályokról szóló 2013. évi törvény 108. §‑a (1) bekezdésének elfogadásával, ezáltal pedig a Magyarországon fekvő mező‑ és erdőgazdasági földterületeken közvetlenül vagy közvetetten más tagállambeli állampolgárok javára fennálló haszonélvezeti jogoknak a törvény erejénél fogva történő megszüntetésével nem teljesítette az EUMSZ 63. cikkből és a Charta 17. cikkéből eredő kötelezettségeit.
25
A Nemzeti Földügyi Központ 2022. november 30‑án, az átmeneti szabályokról szóló 2013. évi törvénynek az egyes agrártárgyú törvények módosításáról szóló 2021. évi CL. törvénnyel beillesztett 108/B. §‑a és 108/F. §‑a alapján elrendelte GW haszonélvezeti jogának az ingatlan‑nyilvántartásba történő visszajegyzését, pontosítva, hogy CN e törvény 108/F. §‑ának (7) bekezdése értelmében nem minősül jóhiszeműnek, mivel a szóban forgó mezőgazdasági földterületnek akkor is tulajdonosa volt, amikor e haszonélvezeti jogot törölték az ingatlan‑nyilvántartásból.
26
CN keresetet indított a kérdést előterjesztő bíróság előtt e visszajegyzés törlése iránt azzal az indokkal, hogy GW haszonélvezeti jogát 2002. január 29‑én jogellenesen jegyezték be az ingatlan‑nyilvántartásba. A termőföldről szóló 1994. évi törvény 11. §‑a (1) bekezdésének ezen időpontban alkalmazandó változata ugyanis 2002. január 1‑jét követően nem tette lehetővé a mezőgazdasági földterületen létesített haszonélvezeti jog ingatlan‑nyilvántartásba történő bejegyzését, amennyiben e haszonélvezeti jogot olyan természetes személy javára alapították, aki nem magyar állampolgár.
27
A Nemzeti Földügyi Központ és GW e kereset elutasítását kérte azzal az indokkal, hogy a szóban forgó haszonélvezeti jog ingatlan‑nyilvántartásba történő visszajegyzésének nincs semmilyen törvényi akadálya, továbbá hogy az átmeneti szabályokról szóló 2013. évi törvénynek az egyes agrártárgyú törvények módosításáról szóló 2021. évi CL. törvényből eredő változata semmilyen módon nem teszi függővé e visszajegyzést annak vizsgálatától, hogy e haszonélvezeti jog ingatlan‑nyilvántartásba történő eredeti bejegyzése jogszerűen történt‑e.
28
A kérdést előterjesztő bíróság elöljáróban mindenekelőtt megjegyzi, hogy CN Németországban rendelkezik lakóhellyel, továbbá hogy azok az ingatlanbefektetések, amelyeket valamely tagállam területén olyan személyek eszközölnek, akik e tagállamban nem rendelkeznek lakóhellyel, az EUMSZ 63. cikk hatálya alá tartoznak. E bíróság ezt követően hangsúlyozza, hogy GW‑nek az alapügy tárgyát képező mezőgazdasági földterületen létesített haszonélvezeti joga nem CN‑től, hanem e földterület korábbi tulajdonosától ered, következésképpen pedig nem állapítható meg, hogy CN rosszhiszeműen járt volna el. Végül e bíróság kiemeli, hogy GW haszonélvezeti jogának az ingatlan‑nyilvántartásból történő törlése folytán CN az említett földterület korlátozásmentes tulajdonjogával rendelkezett egészen e haszonélvezeti jog visszajegyzéséig. Így GW haszonélvezeti jogának az ingatlan‑nyilvántartásból történő törlését követően CN jogosan vélhette úgy, hogy jogában áll a szóban forgó földterületet szabadon hasznosítani, és számíthatott e földterület forgalmi értékének emelkedésére.
29
E pontosításokból kiindulva a kérdést előterjesztő bíróság először is hangsúlyozza, hogy a termőföldről szóló 1994. évi törvény 11. §‑ának (1) bekezdése 2002. január 1‑jétől megtiltotta, hogy termőföldön olyan személyek javára létesítsenek haszonélvezeti jogot, akik nem magyar állampolgárok. Ezenkívül a nemzeti ítélkezési gyakorlat szerint e rendelkezéssel az is ellentétes volt, hogy ezen időpontot követően ilyen jogot lehessen bejegyezni az ingatlan‑nyilvántartásba, még akkor is, ha a haszonélvezeti jog alapításáról szóló szerződést korábban kötötték.
30
A jelen esetben GW‑nek az alapügy tárgyát képező mezőgazdasági földterületen fennálló haszonélvezeti joga egy 2001. december 30‑án megkötött szerződés alapján jött létre, e jog bejegyzésére azonban csak 2002. január 29‑én került sor. Következésképpen e haszonélvezeti jog ingatlan‑nyilvántartásba történő bejegyzése a kérdést előterjesztő bíróság szerint jogellenes volt. Ugyanakkor, mivel a bejegyző határozattal szemben nem éltek semmilyen jogorvoslattal, az véglegessé vált.
31
Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság kiemeli, hogy azt a határozatot, amely elrendeli, hogy a GW javára fennálló haszonélvezeti jogot jegyezzék vissza az ingatlan‑nyilvántartásba, az átmeneti szabályokról szóló 2013. évi törvénynek az egyes agrártárgyú törvények módosításáról szóló 2021. évi CL. törvényből eredő 108/B. §‑a és 108/F. §‑a alapján hozták meg, e §‑okat pedig a 2019. május 21‑iBizottság kontra Magyarország (Mezőgazdasági földterületeken létesített haszonélvezeti jogok) ítélet (C‑235/17, EU:C:2019:432) végrehajtása érdekében fogadták el.
32
Az átmeneti szabályokról szóló 2013. évi törvény 108/F. §‑ának (6) bekezdése szerint a korábban törölt haszonélvezeti jog visszajegyezhető az ingatlan‑nyilvántartásba, ha a tulajdonos vagy a haszonélvező az említett 108/F. § (7) bekezdése értelmében nem minősül jóhiszeműnek.
33
Ez utóbbi rendelkezés értelmében a haszonélvező csak akkor minősül rosszhiszeműnek, ha az ingatlanon fennálló haszonélvezeti jogát 2018. március 6. után kötött szerződéssel vagy tett végintézkedéssel alapították, vagy az ingatlanon fennálló tulajdonjog ezen időpontot követő átruházásával egyidejűleg a maga javára fenntartotta. Ezzel szemben a haszonélvező nem minősül rosszhiszeműnek, ha a haszonélvezeti jogát azon nemzeti jogszabályok megsértésével jegyezték be az ingatlan‑nyilvántartásba, amelyek e bejegyzés időpontjában alkalmazandók voltak.
34
Márpedig a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a 2018. március 6‑iSEGRO és Horváth ítélet (C‑52/16 és C‑113/16, EU:C:2018:157) 112., 117. és 122. pontjában a Bíróság olyan nemzeti eljárás bevezetését követelte meg, amely magában foglalja a haszonélvezeti jogok bejegyzése jogszerűségének esetről esetre történő vizsgálatát.
35
Harmadszor, e bíróság úgy véli, hogy a 2022. március 10‑iGrossmania ítéletből (C‑177/20, EU:C:2022:175) az következik, hogy egy véglegessé vált olyan közigazgatási határozat, mint GW haszonélvezeti jogának az ingatlan‑nyilvántartásba történő visszajegyzése, nem akadályozhatja meg a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróságot abban, hogy megtegyen minden szükséges intézkedést az uniós jog hatékony érvényesülésének biztosítása érdekében, amennyiben a jogbiztonság elvének tiszteletben tartása veszélyeztetné az uniós jog tényleges érvényesülésének és a lojális együttműködésnek az elvét.
36
A jelen esetben a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy figyelemmel arra az elvre, amely szerint a haszonélvezeti jog törlésére csak akkor kerülhet sor, ha a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróságoknak módjukban áll esetről esetre vizsgálni az eredeti bejegyzés jogszerűségét, a kérdést előterjesztő bíróságnak azt kellene megállapítania, hogy GW haszonélvezeti jogának az ingatlan‑nyilvántartásba történő eredeti bejegyzése jogellenes volt, ebből következően pedig e haszonélvezeti jog visszajegyzése szabálytalan. Ugyanakkor az átmeneti szabályokról szóló 2013. évi törvénynek az egyes agrártárgyú törvények módosításáról szóló 2021. évi CL. törvényből eredő 108/F. §‑ának (7) bekezdése megtiltja e bíróságnak, hogy ilyen vizsgálatot végezzen.
37
E körülmények között határozott úgy a Győri Törvényszék (Magyarország), hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Az [EUMSZ] 63. [cikket] és [a] […] Charta 17. cikkét akként kell‑e értelmezni, miszerint azokkal összhangban [áll] az a tagállami szabályozás, amely egy nem jogszerűen, de jogerősen bejegyzett haszonélvezeti jog törlését követően annak kötelezettségszegési eljárás eredményeképpen előírt visszajegyzésekor nem írja elő kötelezően vizsgálandó körülményként, hogy a haszonélvezeti jog bejegyzésére jogszerűen került‑e sor?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Az elfogadhatóságról
38
A magyar kormány vitatja az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadhatóságát azon az alapon, hogy az uniós jog azon rendelkezései, amelyek értelmezését a kérdést előterjesztő bíróság kéri, nem állnak kapcsolatban az e bíróság előtt folyamatban lévő jogvitával. Így egyrészt, az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás megkülönböztetés nélkül alkalmazandó, és nem tántorítja el a külföldi illetőségű személyeket attól, hogy Magyarországon beruházásokat hajtsanak végre, vagy ilyen beruházásokat tartsanak fenn. Másrészt, az alapeljárás felperese rosszhiszeműen járt el, miközben az uniós jogra hivatkozás nem szolgálhat visszaélésszerű joggyakorlás alapjául.
39
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy amennyiben nem nyilvánvaló, hogy valamely uniós jogi rendelkezés értelmezése nem függ össze az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával, e rendelkezésnek az alapügyben való alkalmazhatatlanságára alapított kifogás nem érinti az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságát, hanem a kérdések érdemére vonatkozik (2023. július 24‑iLin ítélet, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, 66. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
40
Márpedig nem tűnik nyilvánvalónak, hogy az EUMSZ 63. cikk és a Charta 17. cikke ne lenne alkalmazható az alapeljárásban. Így az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy az alapügyben szóban forgó mezőgazdasági földterület CN tulajdona, aki Magyarországtól eltérő tagállamban rendelkezik lakóhellyel. Az alapeljárás tényállási elemei tehát nem korlátozódnak egyetlen tagállamon belülre.
41
Ezenkívül az a körülmény – még ha bizonyítottnak is feltételezzük –, hogy az alapeljárás felperese valójában visszaélésszerű joggyakorlás igazolása érdekében kíván az uniós jogra hivatkozni, az ügy érdeméhez kapcsolódik, és semmilyen módon nem érintheti az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadhatóságát.
42
Következésképpen az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadható.
Az ügy érdeméről
43
Kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az EUMSZ 63. cikket és a Charta 17. cikkét akként kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében az e tagállam területén található mezőgazdasági földterületen létesített olyan haszonélvezeti jogot, amely az ingatlan‑nyilvántartásba való végleges bejegyzését követően az említett tagállam e cikkekkel ellentétes szabályozása alapján megszűnt, és azt törölték e nyilvántartásból, az e jogától megfosztott személy kérelmére még akkor is vissza kell jegyezni az említett nyilvántartásba, ha az említett jog eredeti bejegyzése ellentétes volt az e bejegyzés időpontjában alkalmazandó nemzeti jogszabályokkal.
Előzetes észrevételek
44
Először is, amint az a jelen ítélet 20. pontjában megállapításra került, GW 2001. december 30‑án haszonélvezeti jogot alapító szerződést kötött a magyar jog hatálya alá tartozó olyan gazdasági társasággal, amely a mezőgazdasági földterület tulajdonosa volt azt megelőzően, hogy annak tulajdonjogát átruházták volna CN‑re. E haszonélvezeti jogot 2002. január 29‑én jegyezték be az ingatlan‑nyilvántartásba.
45
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy jóllehet megkötésének időpontjában a GW által kötött, haszonélvezeti jogot alapító szerződés jogszerű volt, e haszonélvezeti jognak az ingatlan‑nyilvántartásba történő bejegyzése már jogellenes volt, mivel arra 2002. január 1‑jét követően került sor.
46
E bíróság kifejti, hogy a termőföldről szóló 1994. évi törvény 11. §‑a (1) bekezdésének a 2001. évi CXVII. törvénnyel bevezetett, a jelen ítélet 8. pontjában említett módosítása folytán 2002. január 1‑jétől tilos volt a mezőgazdasági földterületeken külföldiek javára haszonélvezeti jogot létesíteni. A magyar bíróságok e rendelkezést akként értelmezték, hogy az e földterületeken külföldiek javára létesített haszonélvezeti jog ezen időponttól kezdve akkor sem volt bejegyezhető az ingatlan‑nyilvántartásba, ha azt 2002. január 1‑je előtt alapították.
47
Másodszor, ki kell emelni egyrészt, hogy 2015. július 27‑én GW haszonélvezeti jogát az átmeneti szabályokról szóló 2013. évi törvény 108. §‑ának (1) bekezdése alapján azzal az indokkal törölték az ingatlan‑nyilvántartásból, hogy az érdekelt nem volt közeli hozzátartozója a mezőgazdasági földterület tulajdonosának.
48
A Bíróság a 2019. május 21‑iBizottság kontra Magyarország (Mezőgazdasági földterületeken létesített haszonélvezeti jogok) ítéletében (C‑235/17, EU:C:2019:432) mindazonáltal kimondta, hogy Magyarország az átmeneti szabályokról szóló 2013. évi törvény 108. §‑a (1) bekezdésének elfogadásával nem teljesítette az EUMSZ 63. cikk és a Charta 17. cikkének együttesen értelmezett rendelkezéseiből eredő kötelezettségeit.
49
Ezen ítéletet követően a magyar jogalkotó módosította az átmeneti szabályokról szóló 2013. évi törvényt annak érdekében, hogy bizonyos feltételek mellett lehetővé tegye az e törvény 108. §‑ának (1) bekezdése alapján törölt haszonélvezeti jogok ingatlan‑nyilvántartásba történő visszajegyzését.
50
Ezen új jogszabály értelmében GW elérte, hogy haszonélvezeti jogát 2022. november 30‑án visszajegyezzék az ingatlan‑nyilvántartásba.
51
Másrészt úgy tűnik, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból arra lehet következtetni, hogy GW haszonélvezeti joga az EUMSZ 63. cikk hatálya alá tartozik, mivel az érdekelt személy Magyarországtól eltérő tagállam állampolgára. Ennélfogva az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést ezen előfeltevésből kiindulva kell megválaszolni, amelynek vizsgálata azonban a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
52
Harmadszor, a Bíróság kimondta, hogy az EUMSZ 63. cikk megsértésével megszüntetett haszonélvezeti jogoknak az ingatlan‑nyilvántartásba történő visszajegyzése a legalkalmasabb eszköz arra, hogy legalábbis a jövőre nézve visszaállítsa azt a jogi és ténybeli helyzetet, amelyben az érdekelt akkor lett volna, ha nem következett volna be a jogainak jogellenes megszűnése. Mindazonáltal egyes konkrét esetekben objektív és jogilag megalapozott, elsősorban jogi természetű akadályok kizárhatják az ilyen intézkedést, különösen akkor, ha a haszonélvezeti jogok megszűnése óta valamely új tulajdonos jóhiszeműen megszerezte azokat a földterületeket, amelyeken az érintett jogok fennálltak, vagy ha e földterületek átalakítás tárgyát képezték. Az, hogy az uniós jog megsértéséből eredő jogellenes következmények megszüntetése érdekében olyan, pénzbeli vagy egyéb ellentételezéshez való jogot biztosítsanak a megszűnt haszonélvezeti jogok egykori jogosultjai részére, amelynek értéke alkalmas az e jogok megszűnéséből eredő gazdasági veszteség pénzbeli szempontból történő helyreállítására, csak abban az esetben lenne szükséges, ha az ilyen visszajegyzés ténylegesen lehetetlennek bizonyulna (lásd ebben az értelemben: 2022. március 10‑iGrossmania ítélet, C‑177/20, EU:C:2022:175, 66. és 68. pont).
53
E pontosításokból kiindulva meg kell határozni, hogy az EUMSZ 63. cikkel és a Charta 17. cikkével ellentétes‑e az, hogy egy magyarországi mezőgazdasági földterületen létesített haszonélvezeti jog visszajegyezhető legyen az ingatlan‑nyilvántartásba azon személy kérelme alapján, akit e jogától megfosztottak, miközben e földterület tulajdonosa nem Magyarországon rendelkezik lakóhellyel, e haszonélvezeti jogot pedig eredetileg úgy jegyezték be e nyilvántartásba, hogy azzal megsértették az e bejegyzés időpontjában alkalmazandó nemzeti jogszabályokat.
A tőke szabad mozgására vonatkozó korlátozás fennállásáról
54
Az EUMSZ 63. cikk (1) bekezdése általános jelleggel tiltja a tagállamok közötti tőkemozgásra vonatkozó korlátozásokat (2018. március 6‑iSEGRO és Horváth ítélet, C‑52/16 és C‑113/16, EU:C:2018:157, 61. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
55
Azok az ügyletek, amelyekkel valamely tagállam területén külföldi illetőségű személyek ingatlanbefektetést hajtanak végre, az EUMSZ 63. cikk értelmében vett tőkemozgások körébe tartoznak. Ez a helyzet többek között az olyan ingatlanbefektetések esetében, amelyek – mint a jelen ügyben is – mezőgazdasági földterületek tulajdonjogának megszerzésére irányulnak (lásd ebben az értelemben: 2018. március 6‑iSEGRO és Horváth ítélet, C‑52/16 és C‑113/16, EU:C:2018:157, 56. és 57. pont; 2024. január 18‑iJD [A lakóhelyre vonatkozó feltétel] ítélet, C‑562/22, EU:C:2024:55, 30. és 31. pont).
56
Egyébiránt egy megkülönböztetés nélkül alkalmazandó nemzeti intézkedés akkor képezheti a tőke szabad mozgásának korlátozását, ha hatással lehet a befektető helyzetére, különösen akkor, ha más tagállamok befektetőit visszatarthatja attól, hogy az érintett tagállamban befektetéseket hajtsanak végre vagy tartsanak fenn (lásd ebben az értelemben többek között: 2002. június 4‑iBizottság kontra Franciaország ítélet, C‑483/99, EU:C:2002:327, 38–42. pont; 2003. május 13‑iBizottság kontra Spanyolország ítélet, C‑463/00, EU:C:2003:272, 54–62. pont; 2011. november 10‑iBizottság kontra Portugália ítélet, C‑212/09, EU:C:2011:717, 65. pont; 2013. május 8‑iLibert és társai ítélet, C‑197/11 és C‑203/11, EU:C:2013:288, 64–66. pont).
57
A jelen esetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy CN Németországban rendelkezik lakóhellyel, az alapügyben szóban forgó szabályozás pedig harmadik személyek javára előírja a Magyarországon található mezőgazdasági földterületeken – köztük CN földterületén – fennálló haszonélvezeti jogok visszaállítását, ami csökkenti e földterületek forgalmi értékét, és korlátozza tulajdonosaik – ideértve a más tagállamban lakóhellyel rendelkező tulajdonosokat is – azon lehetőségét, hogy élvezzék az azon vagyontárgyakból származó előnyöket, amelyek megszerzése érdekében tőkét fektettek be.
58
Az ilyen szabályozás tehát az EUMSZ 63. cikkben biztosított alapvető szabadság korlátozásának minősül (lásd analógia útján: 2018. március 6‑iSEGRO és Horváth ítélet, C‑52/16 és C‑113/16, EU:C:2018:157, 64. pont).
Az igazolás fennállásáról
59
A tőke szabad mozgását korlátozó intézkedés csak akkor megengedett, ha egyrészt azt az EUMSZ 65. cikkben említett okok vagy közérdeken alapuló nyomós okok igazolják, másrészt pedig megfelel az arányosság elvének, amely megköveteli, hogy ezen intézkedés alkalmas legyen a jogszerűen elérni kívánt cél megvalósításának biztosítására, és ne lépje túl az e cél eléréséhez szükséges mértéket (2019. május 21‑iBizottság kontra Magyarország [Mezőgazdasági földterületeken létesített haszonélvezeti jogok] ítélet, C‑235/17, EU:C:2019:432, 59. és 60. pont).
60
Egyébiránt emlékeztetni kell arra is, hogy a Chartában biztosított alapvető jogokat az uniós jog által szabályozott valamennyi tényállásra alkalmazni kell, és azokat ily módon tiszteletben kell tartani többek között akkor is, ha – mint a jelen ügyben is – valamely nemzeti szabályozás akadályozhatja az EUM‑Szerződés által biztosított egy vagy több alapvető szabadságot, az érintett tagállam pedig az EUMSZ 65. cikkben említett okokra vagy az uniós jog által elismert, közérdeken alapuló nyomós okokra hivatkozik ezen akadályozás igazolása érdekében. Ilyen esetben az érintett nemzeti szabályok az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében csak akkor tartozhatnak az ekként biztosított kivételek alá, ha összhangban vannak a Bíróság által védelemben részesített alapvető jogokkal (lásd ebben az értelemben: 2019. május 21‑iBizottság kontra Magyarország [Mezőgazdasági földterületeken létesített haszonélvezeti jogok] ítélet, C‑235/17, EU:C:2019:432, 63. és 64. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
61
A jelen esetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból először is kitűnik, hogy az alapügyben szóban forgó szabályozás célja a 2019. május 21‑iBizottság kontra Magyarország (Mezőgazdasági földterületeken létesített haszonélvezeti jogok) ítélet (C‑235/17, EU:C:2019:432) végrehajtása, amely ítéletben a Bíróság a korábbi magyar szabályozást az EUMSZ 63. cikkel és a Charta 17. cikkével ellentétesnek nyilvánította, visszaállítva azon haszonélvezők jogait, akiket azelőtt e cikkekkel összeegyeztethetetlen módon megfosztottak e jogoktól, mint ahogy ez GW esetében is történt.
62
Meg kell állapítani, hogy az ilyen cél közérdeken alapuló nyomós oknak minősül.
63
E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy az EUMSZ 260. cikk (1) bekezdése értelmében, ha a Bíróság megállapítja, hogy egy tagállam nem teljesítette a Szerződésekből eredő valamely kötelezettségét, e tagállamnak meg kell tennie a Bíróság ítéletében foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket, amely ítélet ítélt dolognak minősül azon ténybeli és jogi kérdések vonatkozásában, amelyeket a szóban forgó bírósági határozat ténylegesen vagy szükségszerűen eldöntött. Így a magyar jogalkotó köteles volt módosítani a nemzeti jog azon rendelkezéseit, amelyeket az ilyen ítélet az uniós joggal ellentétesnek nyilvánított (lásd ebben az értelemben: 2022. március 10‑iGrossmania ítélet, C‑177/20, EU:C:2022:175, 35. és 36. pont).
64
Másodszor, ami az arányosság elvének tiszteletben tartását illeti, egyrészt emlékeztetni kell arra, hogy valamely nemzeti szabályozás csak akkor alkalmas a hivatkozott cél megvalósítására, ha valóban megfelel annak a törekvésnek, hogy e célt koherens és szisztematikus módon elérje (2019. május 21‑iBizottság kontra Magyarország [Mezőgazdasági földterületeken létesített haszonélvezeti jogok] ítélet, C‑235/17, EU:C:2019:432, 61. pont). A jelen esetben semmi nem utal arra, hogy az alapügyben szóban forgó szabályozás ne lenne alkalmas azon jogok visszaállítására, amelyek az érintett haszonélvezőket az uniós jog alapján megilletik.
65
Másrészt nem tűnik úgy, hogy az ilyen szabályozás túllépné az e cél eléréséhez szükséges mértéket, aminek vizsgálata ugyanakkor a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
66
Így, amint azt a jelen ítélet 52. pontja is felidézte, csak a haszonélvezeti jog ingatlan‑nyilvántartásba történő visszajegyzésével szembeni objektív és jogilag megalapozott akadályok fennállása esetén lehet úgy tekinteni, hogy e visszajegyzés helyett az biztosítja az érdekelt személyt az uniós jog alapján megillető jogok visszaállítását, ha a jog korábbi jogosultja részére valamilyen ellentételezést nyújtanak. Márpedig az, hogy GW haszonélvezeti jogát eredetileg oly módon jegyezték be az ingatlan‑nyilvántartásba, hogy az a kérdést előterjesztő bíróság szerint sértette a termőföldről szóló 1994. évi törvény e bejegyzés időpontjában hatályos változata 11. §‑ának (1) bekezdését, nem minősül ilyen objektív és jogilag megalapozott akadálynak.
67
E tekintetben mindenekelőtt magából az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapügy tárgyát képező haszonélvezeti jog alapításáról szóló szerződést az e haszonélvezeti jog létesítésének időpontjában alkalmazandó jogszabályi rendelkezések tiszteletben tartásával kötötték meg, ami olyan körülmény, amelyet figyelembe kell venni (lásd analógia útján: 2019. május 21‑iBizottság kontra Magyarország [Mezőgazdasági földterületeken létesített haszonélvezeti jogok] ítélet, C‑235/17, EU:C:2019:432, 73–75. pont). Kizárólag e haszonélvezeti jog ingatlan‑nyilvántartásba történő bejegyzése az, amely jogellenesnek tekinthető annak alapján, ahogyan az ítélkezési gyakorlat a termőföldről szóló 1994. évi törvény azon időpontban alkalmazandó 11. §‑ának (1) bekezdését értelmezte, amikor GW haszonélvezeti jogát bejegyezték az ingatlan‑nyilvántartásba. Márpedig valamely tagállam szabadon fogadhat el olyan jogszabályi rendelkezéseket, amelyek értelmében akként határoz, hogy a nemzeti jogából eredő ilyen szabálytalanságot a továbbiakban már nem lehet szankcionálni.
68
Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy az alapügy tárgyát képező haszonélvezeti jogot 2002. január 29‑én ténylegesen bejegyezték az ingatlan‑nyilvántartásba, e bejegyzés pedig véglegessé vált. Márpedig a magyar jog szerint az ilyen bejegyzés azzal a következménnyel jár, hogy az érintett haszonélvezeti jog az ellenkező bizonyításáig fennállt (lásd ebben az értelemben: 2019. május 21‑iBizottság kontra Magyarország [Mezőgazdasági földterületeken létesített haszonélvezeti jogok] ítélet, C‑235/17, EU:C:2019:432, 79. pont). Ugyanígy nem vitatott, hogy GW 2015. július 27‑ig zavartalanul élhetett e joggal. Következésképpen a jogbiztonság elve szintén GW haszonélvezeti jogának visszaállítása mellett szól, még akkor is, ha az ingatlan‑nyilvántartásba történő eredeti bejegyzése jogellenesnek tekinthető (lásd ebben az értelemben: 2019. május 21‑iBizottság kontra Magyarország [Mezőgazdasági földterületeken létesített haszonélvezeti jogok] ítélet, C‑235/17, EU:C:2019:432, 80. pont).
69
Egyébiránt pedig a haszonélvezeti jog ingatlan‑nyilvántartásba történő eredeti bejegyzése során elkövetett ilyen jogsértés a haszonélvezeti jog jogosultjának jogait kevésbé sértő szankciókkal is sújtható lett volna, ha a magyar hatóságok nagyobb gondosságot tanúsítottak volna azáltal, hogy e jogsértéssel szemben már a kezdetektől fogva fellépnek (lásd ebben az értelemben: 2019. május 21‑iBizottság kontra Magyarország [Mezőgazdasági földterületeken létesített haszonélvezeti jogok] ítélet, C‑235/17, EU:C:2019:432, 108. pont).
70
Másfelől, amint azt indítványának 66–68. pontjában a főtanácsnok is kiemelte, az alapügyben szóban forgó szabályozás nem járt aránytalan sérelemmel CN tulajdonhoz való joga vonatkozásában. E szabályozás ugyanis kizárólag azzal a következménnyel jár, hogy visszaállítja CN azon jogait, amelyeket az alapügy tárgyát képező mezőgazdasági földterület korábbi állagtulajdonosától szerzett, mivel az e földterületen GW javára létesített haszonélvezeti jogot már azt megelőzően véglegesen bejegyezték az ingatlan‑nyilvántartásba, hogy CN e földterület állagtulajdonosává vált volna.
71
Végül a Bíróság kétségkívül kimondta – amint azt a kérdést előterjesztő bíróság is kiemelte –, hogy azon feltételek esetről esetre történő vizsgálata, amelyek mellett a haszonélvezeti jogokat létrehozták, jobban arányban állt volna a földbirtokok megszerzése és hasznosítása terén tanúsított visszaélésszerű magatartások elleni küzdelem céljával, mint a magyar jogalkotó azon döntése, hogy a törvény erejénél fogva megszünteti az érintett mezőgazdasági földterület tulajdonosának közeli hozzátartozóitól eltérő személyek haszonélvezeti jogait (2019. május 21‑iBizottság kontra Magyarország [Mezőgazdasági földterületeken létesített haszonélvezeti jogok] ítélet, C‑235/17, EU:C:2019:432, 115–119. pont). Mindemellett az ilyen értékelésből egyáltalán nem következik, hogy az átültethető lenne arra az esetre, amikor e jogalkotó nem azért dönt úgy, hogy az ilyen jogokat visszajegyezteti az ingatlan‑nyilvántartásba, mert így akar küzdeni e visszaélésszerű magatartások ellen, hanem azért, mert így akarja biztosítani a magánszemélyek uniós jogból eredő jogainak tiszteletben tartását.
72
Harmadszor, még azt is meg kell vizsgálni – amint azt a jelen ítélet 60. pontja is felidézte –, hogy a Charta 17. cikkében biztosított tulajdonhoz való joggal ellentétes lehet‑e az alapügyben irányadóhoz hasonló szabályozás.
73
E tekintetben a Charta 17. cikkének (1) bekezdése értelmében mindenkinek joga van ahhoz, hogy jogszerűen szerzett tulajdonát birtokolja, használja, azzal rendelkezzen, és azt örökül hagyja, továbbá tulajdonától senkit sem lehet megfosztani, kivéve ha ez közérdekből, a törvényben meghatározott esetekben és feltételekkel, valamint az ezáltal elszenvedett veszteségekért kellő időben fizetett méltányos összegű kártalanítás mellett történik.
74
Ami a tulajdon használatát illeti, azt az általános érdek által szükségessé tett mértékben, törvénnyel lehet szabályozni. Másfelől, a Charta 52. cikkének (1) bekezdése értelmében a Chartában elismert jogok és szabadságok – mint például a tulajdonhoz való jog – gyakorlása a törvény által és e jogok lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható; az arányosság elvére figyelemmel, e korlátozásra csak akkor és annyiban kerülhet sor, ha és amennyiben az elengedhetetlen, és ténylegesen az Unió által elismert általános érdekű célkitűzéseket vagy mások jogainak és szabadságainak védelmét szolgálja.
75
Márpedig, jóllehet semmi nem enged arra következtetni, hogy CN az alapügy tárgyát képező mezőgazdasági földterületen fennálló állagtulajdonát nem jogszerűen szerezte volna meg a Charta 17. cikkének (1) bekezdése értelmében, ugyanez nem vonatkozik arra az ügyletre, amelynek révén GW e földterületen fennálló haszonélvezeti jogának az ingatlan‑nyilvántartásból való törlése folytán CN megszerezte e földterület teljes tulajdonjogát. Amint ugyanis az kitűnik a jelen ítélet 61. pontjából, az ilyen műveletre az EUMSZ 63. cikk és a Charta 17. cikkének megsértésével került sor.
76
Ebből következik, hogy az alapügy tárgyát képező mezőgazdasági földterület teljes tulajdonjoga – amelyet CN azt követően szerzett meg, hogy GW haszonélvezeti jogát törölték az átmeneti szabályokról szóló 2013. évi törvény 108. §‑ának (1) bekezdése és az ingatlan‑nyilvántartásról szóló, e törlés időpontjában hatályos törvény 94. §‑ának (1) és (3) bekezdése alapján – nem tekinthető a Charta 17. cikkének (1) bekezdése értelmében „jogszerűen szerzettnek”. Következésképpen az alapügyben szóban forgó szabályozás, amelynek alapján e haszonélvezeti jogot visszajegyezték az ingatlan‑nyilvántartásba, nem tekinthető azon jogok korlátozásának, amelyek CN‑t a Charta 17. cikke alapján megillethetik.
77
Az eddigi megfontolások összességéből az következik, hogy az EUMSZ 63. cikket és a Charta 17. cikkét akként kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében azt a haszonélvezeti jogot, amelyet az e tagállam területén található mezőgazdasági földterületen létesítettek, és amely az ingatlan‑nyilvántartásba való végleges bejegyzését követően az említett tagállam e cikkekkel ellentétes szabályozása alapján megszűnt, és azt törölték e nyilvántartásból, az e jogától megfosztott személy kérelmére még akkor is vissza kell jegyezni az említett nyilvántartásba, ha az említett jog eredeti bejegyzése ellentétes volt az e bejegyzés időpontjában alkalmazandó nemzeti jogszabályokkal.
A költségekről
78
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
Az EUMSZ 63. cikket és az Európai Unió Alapjogi Chartájának 17. cikkét akként kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében azt a haszonélvezeti jogot, amelyet az e tagállam területén található mezőgazdasági földterületen létesítettek, és amely az ingatlan‑nyilvántartásba való végleges bejegyzését követően az említett tagállam e cikkekkel ellentétes szabályozása alapján megszűnt, és azt törölték e nyilvántartásból, az e jogától megfosztott személy kérelmére még akkor is vissza kell jegyezni az említett nyilvántartásba, ha az említett jog eredeti bejegyzése ellentétes volt az e bejegyzés időpontjában alkalmazandó nemzeti jogszabályokkal.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: magyar.