62024CJ0048_RES
C‑48/24. sz. ügy
VšĮ „Vilniaus tarptautinė mokykla”
kontra
Valstybinė kalbos inspekcija
(a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas [Litvánia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
A Bíróság ítélete (első tanács), 2026. február 12.
„Előzetes döntéshozatal – EUMSZ 49. cikk – A letelepedés szabadsága – Hatály – Gazdasági tevékenység – Szakmai képesítések elismerése – 2005/36/EK irányelv – 53. cikk – Nyelvismeret – Nemzeti szabályozás, mely előírja a valamely magán oktatási intézmény alkalmazásában álló, a nyilvánossággal és a közigazgatási hatóságokkal rendszeres kommunikációt folytató tanárok és adminisztratív személyzet számára a hivatalos nyelv ismeretének követelményét – Az EUSZ 4. cikk (2) bekezdése – A tagállam nemzeti identitása – A tagállam hivatalos nyelvének védelme és népszerűsítése – Nemzetközi oktatási programokat nyújtó magán oktatási intézmény – A szükségességre vonatkozó feltétel – Az arányosság elve – A hivatalos nyelv ismeretének követelménye, kivételek vagy enyhítések lehetősége nélkül”
Személyek szabad mozgása – A letelepedés szabadsága – A Szerződés rendelkezései – Hatály – Valamely tagállamban letelepedett magán oktatási intézmény – Egy másik tagállam állampolgára, aki olyan részesedéssel rendelkezik ezen intézmény tőkéjében, amely lehetővé teszi számára, hogy befolyást gyakoroljon döntéseire, és meghatározza annak tevékenységét – Bennfoglaltság – Feltételek – Díjazás ellenében, állandó és folyamatos jelleggel nyújtott oktatási programok
(EUMSZ 49. cikk)
(lásd: 30–35., 42–44. pont, valamint a rendelkező rész 1. pontja)
Személyek szabad mozgása – A letelepedés szabadsága – Munkavállalók – A Szerződés rendelkezései – E két alapvető szabadsághoz kapcsolódó nemzeti intézkedés vizsgálata – Az alkalmazandó szabályok meghatározásának szempontjai – A letelepedés szabadságát döntően befolyásoló intézkedés – A szabad mozgás hatálya alóli kizártság
(EUMSZ 45. cikk és EUMSZ 49. cikk)
(lásd: 37–41. pont)
Személyek szabad mozgása – A letelepedés szabadsága – Korlátozások – A tagállam hivatalos nyelvének ismeretére vonatkozó követelmény – Valamely magán oktatási intézménynek a nyilvánossággal és a közigazgatási hatóságokkal rendszeres kommunikációt folytató személyzete – Az intézmény e követelménynek való megfelelés biztosítására irányuló kötelezettsége – Megengedhetőség – A tagállam hivatalos nyelvének védelmére és előmozdítására irányuló jogszerű céllal történő igazolás – Arányosság – A kérdést előterjesztő bíróság általi vizsgálat
(EUMSZ 49. cikk)
(lásd: 45–71. pont, valamint a rendelkező rész 2. pontja)
Személyek szabad mozgása – A letelepedés szabadsága – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Munkavállalók – Szakmai képesítések elismerése – 2005/36 irányelv – Nyelvismeret – Nemzetközi oktatási programokat nyújtó magán oktatási intézmény – Nemzeti szabályozás, mely megköveteli a nyilvánossággal és a közigazgatási hatóságokkal rendszeres kommunikációt folytató tanároktól és személyzettől a hivatalos nyelv ismeretét – Az intézmény e követelménynek való megfelelés biztosítására irányuló kötelezettsége – Megengedhetőség – A tagállam hivatalos nyelvének védelmére és előmozdítására irányuló jogszerű céllal történő igazolás – Arányosság – A kérdést előterjesztő bíróság általi vizsgálat
(EUMSZ 49. cikk; 2005/36 európai parlamenti és tanácsi rendelet, 53. cikk, (1) bekezdés)
(lásd: 73–80. pont, valamint a rendelkező rész 3. pontja)
Összefoglalás
A Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága) által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapján a Bíróság többek között arról határoz, hogy összeegyeztethető‑e az EUMSZ 49. cikkel az olyan nemzeti szabályozás, amely a nemzetközi magániskolákat annak ellenőrzésére kötelezi, hogy személyi állománya megfelel‑e a litván nyelv ismeretére vonatkozó követelménynek.
A Vilniaus tarptautinė mokykla (vilniusi nemzetközi iskola, Litvánia; a továbbiakban: VTM), egy finn és egy dán állampolgár többségi tulajdonában álló magán oktatási intézmény, amely az alsó és felső tagozatot, valamint a gimnázium első két évét lefedő nemzetközi érettségi programot, illetve egy nemzetközi középfokú oktatási programot nyújt angol nyelven.
2022 májusában a Valstybinė kalbos inspekcija (állami nyelvi felügyelőség, Litvánia; a továbbiakban: VKI) vizsgálatot folytatott a VTM‑nél annak ellenőrzése érdekében, hogy az megfelel‑e a litván szabályozásban a hivatalos nyelvre vonatkozóan előírt követelményeknek. E vizsgálat keretében megállapította, hogy az iskola tizennyolc munkavállalója, köztük öt európai uniós állampolgár, nem teljesítette a középfokú litván nyelvismeretet tanúsító vizsgát, vagy nem nyújtotta be a szükséges dokumentumokat.
Ezt követően a VKI határozatot fogadott el, amelyben szankció kilátásba helyezésével arra kötelezte a VTM‑et, hogy gondoskodjon arról, hogy az érintett tizennyolc munkavállaló – beleértve a tanárokat és az adminisztratív személyzet tagjait is – egy bizonyos határidő előtt teljesítse a hivatalos nyelv ismeretét tanúsító állami vizsgát.
Mivel a VTM által e meghagyással szemben benyújtott megsemmisítés iránti keresetet elutasították, ez utóbbi fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz, amely úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és a Bírósághoz fordul a nemzeti szabályozásnak az uniós joggal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban.
A Bíróság álláspontja
Elöljáróban a Bíróság emlékeztet arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a letelepedés szabadságának korlátozása csak azzal a feltétellel fogadható el, ha azt először is közérdeken alapuló kényszerítő ok igazolja, másodszor pedig tiszteletben tartja az arányosság elvét.
A közérdeken alapuló kényszerítő ok fennállását illetően úgy tűnik, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás célja a Litván Köztársaság hivatalos nyelve használatának védelme és előmozdítása, ami olyan jogszerű célnak minősül, amely főszabály szerint alkalmas az uniós jog által biztosított alapvető szabadságok korlátozásának igazolására.
Azon kérdést illetően, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás alkalmas‑e ezen cél megvalósításának biztosítására, nem haladja‑e meg az e cél eléréséhez szükséges mértéket, és nem aránytalan‑e ezen célhoz képest, végső soron a kérdést előterjesztő, az alapeljárásbeli tények értékelésére és a nemzeti jogszabályok értelmezésére kizárólagos hatáskörrel rendelkező bíróság feladata annak meghatározása, hogy az ilyen szabályozás mennyiben felel meg e követelményeknek.
Mindazonáltal a Bíróság először is megjegyzi, hogy e szabályozás alkalmasnak tűnik a szóban forgó tagállam hivatalos nyelvének védelmére és népszerűsítésére irányuló cél megvalósításának biztosítására, mivel elősegíti az említett nyelv azon személyek általi használatát, akikre e nyelvi követelmény vonatkozik a tanulókkal, a tanulók szüleivel és általában a nyilvánossággal, valamint különösen az adminisztratív személyzet esetében a nemzeti közigazgatási hatóságokkal fenntartott kapcsolataikban. Ezenkívül az említett szabályozás nemcsak valamennyi Litvániában található oktatási intézményre alkalmazandó, hanem ezen intézmények valamennyi olyan munkavállalójára is, akiknek a feladatai magukban foglalják többek között a más személyekkel folytatott rendszeres kommunikációt és hivatalos formanyomtatványok kitöltését.
Másodszor, a szóban forgó nemzeti szabályozás szükségességét illetően a Bíróság emlékeztet arra, hogy az alapvető szabadságokat korlátozó intézkedések csak akkor igazolhatók, ha e célkitűzés kevésbé korlátozó intézkedésekkel nem érhető el. Jóllehet a tagállamok széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek a hivatalos nyelv védelmére irányuló politikájuk célkitűzéseinek elérésére alkalmas intézkedések megválasztásában, mivel az ilyen politika az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésének értelmében a nemzeti identitás kifejeződése, ez a mérlegelési jogkör azonban nem igazolhatja a magánszemélyeket megillető, a Szerződésekben az alapvető szabadságaikat rögzítő rendelkezésekből fakadó jogok súlyos sérelmét.
A jelen ügyben a Bíróság úgy ítéli meg, hogy a szóban forgó nyelvi követelmény megfelelni látszik a szükségességre vonatkozó feltételnek, mivel nem nyert megállapítást, hogy kevésbé korlátozó intézkedések azonos szintű hatékonyságot biztosítanának a hivatalos nyelv védelmére és előmozdítására irányuló célkitűzés megvalósítása során.
Mindazonáltal úgy tűnik, hogy a nemzeti szabályozás által a nyelvi követelmény teljesülésének megállapításához előírt bizonyítási módok meghaladják a kitűzött jogszerű cél eléréséhez szükséges mértéket. Az érintett személyek számára előírt azon kötelezettség ugyanis, hogy egy litván szervezet által Litvánia területén szervezett nyelvvizsga alapján kiállított igazolást mutassanak be, kizárja a valamely más tagállamban szerzett bizonyítvány vagy diploma birtokosa azon szintű ismereteinek tekintetbevételét, amelyek megszerzése, tekintettel azon tanulmányok jellegére és időtartamára, amelynek befejezését a bizonyítvány vagy diploma tanúsítja, vélelmezhető.
Harmadszor, a szigorú értelemben vett arányosságot illetően a Bíróság úgy véli, hogy amennyiben valamely tagállam a hivatalos nyelvének védelmére és előmozdítására irányuló cél érdekében nyelvi követelményt kíván előírni a magán oktatási intézmények tanáraival és adminisztratív személyzetének bizonyos tagjaival szemben, el kell végeznie e közérdekű cél és az EUMSZ 49. cikkből eredő jogok kiegyensúlyozott mérlegelését. Az ilyen kiegyensúlyozott mérlegelés például olyan nemzeti szabályozással érhető el, amely lehetővé teszi a hivatalos nyelv ismerete szintjének a felvételt követő fokozatos megfelelést, az elvárt nyelvismereti szintnek a munkaviszony időtartamának függvényében történő csökkentését, vagy e nyelvi követelmény alóli mentesség bevezetését megfelelő körülmények által indokolt esetekben, különösen, ha a megüresedett álláshelyre nem jelentkezik egyetlen teljes képesítéssel rendelkező jelölt sem.
Márpedig a jelen ügyben a Bíróság megállapítja, hogy a szóban forgó nyelvi követelmény a munkába lépéstől kezdve és a munkaszerződés időtartamától függetlenül – e tekintetben kivételek és könnyítések meghatározása nélkül – vonatkozik valamennyi olyan tanárra és az adminisztratív személyzet valamennyi olyan tagjára, akik valamely magán oktatási intézmény alkalmazásában állnak, és a nyilvánossággal és a közigazgatási hatóságokkal rendszeres kommunikációt folytatnak.
Következésképpen úgy tűnik, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás nem felel meg a szigorú értelemben vett arányosság elvének abban az értelemben, hogy aránytalannak tűnik az elérni kívánt célhoz képest, aminek értékelése a kérdést előterjesztő bíróság feladata.