62010CC0618_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Tartalomjegyzék
I –BevezetésI – 4
II –Jogi háttérI – 6
A –Az uniós jogI – 6
B –A nemzeti jogI – 7
III –A tényállás, az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekI – 8
IV –A Bíróság előtti eljárásI – 10
V –Az eljárásban résztvevők fontosabb érveiI – 10
VI –A jogkérdésrőlI – 11
A –
B –Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésrőlI – 13
1.Arról, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint milyen szerepe van a nemzeti bíróságnak a tisztességtelen feltételek érvénytelenítésébenI – 14
2.Az ítélkezési gyakorlat elveinek az alapügybeli helyzetre való alkalmazhatóságaI – 16
a)A Bíróság által a VB Pénzügyi Lízing ügyben hozott ítéletben alkalmazott megközelítésI – 16
b)A hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapügyre való alkalmazhatósága ellen szóló érvekI – 16
i)A VB Pénzügyi Lízing üggyel történő összevetésI – 17
–Eltérő eljárásjogi helyzetI – 17
–Eltérő jellegű szerződési feltételekI – 17
–KövetkeztetésI – 22
ii)A fizetési meghagyásos eljárásra történő alkalmazás következményeiI – 22
–A fizetési meghagyásos eljárás működésében bekövetkező alapvető változásI – 22
–Az eljárási autonómia elvével való összeegyeztethetőségI – 25
3.KövetkeztetésekI – 35
a)A fizetési meghagyásos eljárás keretében hivatalból és ab limine litis történő vizsgálatra vonatkozó uniós jogi kötelezettség hiányaI – 35
b)A szigorúbb rendelkezések elfogadására vonatkozó tagállami felhatalmazásI – 35
C –Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésrőlI – 36
D –Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésrőlI – 39
E –Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik és ötödik kérdésrőlI – 42
F –Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett hatodik kérdésrőlI – 44
VII –VégkövetkeztetésekI – 46
I – Bevezetés
1. A jelen ügy az Audiencia Provincial de Barcelona (a továbbiakban: a kérdést előterjesztő bíróság) által az EUMSZ 267. cikk alapján előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelmen alapul, amelyben e bíróság számos kérdést terjesztett elő a 93/13/EGK irányelv(2), a 2009/22/EK irányelv(3), az 1896/2006/EK rendelet(4), a 2008/48/EK irányelv(5) és a 2005/29/EK irányelv(6) értelmezésére vonatkozóan.
2. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapjául a Banco Español de Crédito, SA (a továbbiakban: az alapeljárás felperese) és Joaquín Calderón Camino (a továbbiakban: az alapeljárás alperese) között egy kölcsön késedelmi kamatokkal együtt történő visszafizetése tárgyában folyamatban lévő jogvita szolgál. Az alapeljárás felperese, aki követeléseit eredetileg nemzeti fizetési meghagyásos eljárás útján érvényesítette, jelenleg bírósági úton vitatja azt a végzést, amely hivatalból és ab limine litis
megállapította a 29%-os késedelmi kamatra vonatkozó szerződési feltétel semmisségét, a kamatlábat 19%-ra mérsékelte, és felszólította, hogy a kereset további tárgyalása előtt terjesszen elő új kamatszámítást.
3. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgya annak megállapítása, hogy az uniós jog alapján a nemzeti bíróság köteles-e a polgári jogi kérelem elfogadhatóságának vizsgálata keretében hivatalból értékelni a pénzügyi intézmény és a fogyasztó között létrejött kölcsönszerződés késedelmi kamatra vonatkozó feltételeinek tisztességtelen jellegét, illetve módosítani azok tartalmát. A kérdést előterjesztő bíróság továbbá számos egyéb kérdést fogalmaz meg az alkalmazandó uniós jog szempontjából, amelyek a pénzügyi intézmény eljárására vonatkoznak a kölcsönszerződés nemteljesítése esetén.
4. A fogyasztóvédelmi jog az Európai Unióban jelenleg számos jogszabályi módosításon megy keresztül, ami az elért vívmányok konszolidálására és modernizálására irányuló bizottsági erőfeszítésről tanúskodik. Nem csupán a 93/13 irányelv bizonyos részeit érintő módosítására került sor a nemzeti fogyasztóvédelmi rendelkezések teljes mértékű harmonizációjának megközelítésén alapuló, a fogyasztók jogairól szóló, 2011. október 25-i 2011/83/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv(7) révén(8) . A Bizottság ezenfelül a közös európai adásvételi jogról szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletre vonatkozó, 2011. október 11-i javaslatával(9) olyan jogalkotási javaslatot bocsátott útjára, amely a jövőben lehetővé fogja tenni e szabályozás határokon átnyúló adásvételi szerződésekre történő alkalmazását a szerződő felek erre vonatkozó kifejezett elhatározása esetén(10) . Jóllehet e jogi aktusok időbeli hatályuk folytán az alapügyre nem lesznek alkalmazhatók, azok kétségtelenül döntő mértékben befolyásolni fogják a fogyasztóvédelmi jog területének további fejlődését.
II – Jogi háttér
A – Az uniós jog
5. A 93/13 irányelv célja 1. cikkének (1) bekezdése értelmében az, hogy közelítse a tagállamoknak az eladó vagy szolgáltató és fogyasztó között kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekre vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseit.
6. Az irányelv 3. cikke így szól:
„(1) Egyedileg meg nem tárgyalt szerződési feltétel abban az esetben tekintendő tisztességtelen feltételnek, ha a jóhiszeműség követelményével ellentétben a felek szerződésből eredő jogaiban és kötelezettségeiben jelentős egyenlőtlenséget idéz elő a fogyasztó kárára.
(2) Egy szerződési feltétel minden olyan esetben egyedileg meg nem tárgyalt feltételnek tekintendő, ha azt már előzetesen megfogalmazták, és ezért a fogyasztó nem tudta annak tartalmát befolyásolni, különösen az előzetesen kidolgozott szabványszerződések esetében.
[…]”
7. Az említett irányelv melléklete tartalmazza azon feltételeknek a felsorolását, amelyek a 3. cikk (3) bekezdésével összhangban tisztességtelennek tekinthetők:
„1. Azok a feltételek, amelyek tárgya vagy hatása az, hogy:
[…]
e) a kötelezettségét nem teljesítő fogyasztótól aránytalanul magas összeg megfizetését követelik meg kártérítés címén;
[…]”
8. Az irányelv 4. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:
„A 7. cikk sérelme nélkül, egy szerződési feltétel tisztességtelen jellegét azon áruk vagy szolgáltatások természetének a figyelembevételével kell megítélni, amelyekre vonatkozóan a szerződést kötötték, és hivatkozással a szerződés megkötésének időpontjában az akkor fennálló összes körülményre, amely a szerződés megkötését kísérte, valamint a szerződés minden egyéb feltételére vagy egy olyan másik szerződés feltételeire, amelytől e szerződés függ.”
9. Az irányelv 6. cikkének (1) bekezdése ekként rendelkezik:
„A tagállamok előírják, hogy fogyasztókkal kötött szerződésekben az eladó vagy szolgáltató által alkalmazott tisztességtelen feltételek a saját nemzeti jogszabályok rendelkezései szerint nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve, és ha a szerződés a tisztességtelen feltételek kihagyásával is teljesíthető, a szerződés változatlan feltételekkel továbbra is köti a feleket.
[…]”
10. Az irányelv 7. cikkének (1) bekezdése ekként rendelkezik:
„A tagállamok a fogyasztók és a szakmai versenytársak érdekében gondoskodnak arról, hogy megfelelő és hatékony eszközök álljanak rendelkezésre ahhoz, hogy megszüntessék az eladók vagy szolgáltatók fogyasztókkal kötött szerződéseiben a tisztességtelen feltételek alkalmazását.”
B – A nemzeti jog
11. A spanyol jogban eredetileg a Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios(11) (a fogyasztók és felhasználók védelméről szóló, 1984. július 19-i 26/1984. sz. általános törvény; a továbbiakban: 26/1984. sz. törvény) biztosította a fogyasztók tisztességtelen feltételekkel szembeni védelmét. E törvényt később módosította a Ley 7/1998 sobre condiciones generales de la contratación(12) (az általános szerződési feltételekről szóló, 1998. április 13-i 7/1998. sz. törvény; a továbbiakban: 7/1998. sz. törvény), amely ily módon ültette át a 93/13 irányelvet a nemzeti jogba. A 2007. november 16-i Real Decreto Legislativo 1/2007(13) (1/2007. sz. királyi törvényerejű rendelet; a továbbiakban: 1/2007. sz. RDL) révén végül elfogadták a fogyasztók és felhasználók védelméről szóló általános törvény egységes szerkezetbe foglalt változatát.
12. Az 1/2007. sz. RDL 83. cikke határozza meg a szerződési feltétel tisztességtelen jellegének megállapításából fakadó jogkövetkezményeket. Az említett cikk értelmében: „[A] tisztességtelen feltételek semmisek, és azok nem tekinthetők a szerződés részének.” E cikk továbbá a következőket írja elő: „[A] szerződés semmisnek minősülő részének tartalmát a Código Civil 1258. cikkében foglaltaknak és az objektív értelemben vett jóhiszeműség elvének megfelelően kell megállapítani. Ennek érdekében az említett feltételek semmisségét kimondó bíróság állapítja meg a szerződés tartalmát és a szerződés fennmaradása esetén jogosult a felek jogainak és kötelezettségeinek kiigazítására, valamint a fogyasztó, illetve felhasználó érezhető megkárosítása esetén az érvénytelenség jogkövetkezményeinek megállapítására. A bíróság kizárólag abban az esetben állapíthatja meg a szerződés érvénytelenségét, ha a fennmaradó feltételek olyan egyenlőtlen helyzetet teremtenek a felek között, amelyet nem lehet orvosolni.”
13. A spanyol polgári törvénykönyv 1108. cikke úgy rendelkezik, hogy abban az esetben, ha a kötelezettség pénzösszeg fizetésében áll, és az adós késedelembe esik, a károk és veszteségek – eltérő megállapodás hiányában – a megállapodás szerinti kamatok, megállapodás hiányában a törvényes kamat megfizetése révén térítendők meg.
14. A spanyol polgári törvénykönyv 1258. cikke értelmében a szerződések a felek egyszerű megegyezése útján jönnek létre, és azok megkötésük időpontjától kezdve nem csak a kifejezetten a megállapodásban foglaltak teljesítése tekintetében kötik a feleket, hanem minden olyan következmény tekintetében is, amely jellegénél fogva megfelel a jóhiszeműségnek, a forgalmi szokásoknak és a törvénynek.
III – A tényállás, az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
15. 2007. május 28-án az alapeljárás felei 30 000 euró összegű, gépjármű-vásárlási célú kölcsönszerződést kötöttek. Amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból részletesen kiderül, a THM (teljes hiteldíjmutató) mértéke 8,890%, az ügyleti kamat mértéke 7,950%, a késedelmi kamat mértéke pedig 29% volt. Jóllehet a kölcsön visszafizetése csak 2014. június 5-én lett volna esedékes, a felperes a követelését határidő előtt lejártnak minősítette, mivel az alperes nem fizette meg az eredeti megállapodás szerinti 67 havi törlesztőrészlet mindegyikét.
16. 2009. január 8-án a felperes fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelmet terjesztett elő 29 381,95 euró, valamint a szerződéses kamatok és költségek megfizetése iránt. A Juzgado de Primer Instancia n° 2 de Sabadell 2010. január 21-én végzést hozott, amelyben megállapította a késedelmi kamatot a kölcsönszerződésben rögzítő szerződési feltétel semmisségét, és annak mértékét 19%-ban állapította meg, továbbá előírta a felperes számára, hogy az érintett időszak tekintetében a végzésben foglaltak alapján terjesszen elő új kamatszámítást. Az említett bíróság azzal indokolta döntését, hogy a késedelmi kamatra vonatkozó feltétel tisztességtelen. A vizsgált jogszabályok kötelező jellegére tekintettel az említett bíróságnak a fizetési meghagyásos eljárásban is lehetősége van hivatalból megállapítani a semmisséget.
17. E végzést vitatja fellebbezésével az alapeljárás felperese a kérdést előterjesztő bíróság előtt, minek körében a hatékony jogvédelem szükségességére hivatkozik, és lényegében azzal érvel, hogy nem vizsgálható hivatalból és ab limine litis
a késedelmi kamat számításának alapjául szolgáló, felek által rögzített kamatláb, hanem a vizsgálatot csak az alperes megfelelő kifogása esetén lehet elvégezni.
18. A kérdést előterjesztő bíróság az uniós jog értelmezését véli szükségesnek a jogvita eldöntéséhez. A kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi különösen, hogy az uniós jog előírásaira tekintettel lehetősége van-e a nemzeti bíróságnak arra, hogy a fizetési meghagyásos eljárásban hivatalból és ab limine litis
megállapítsa a késedelmi kamat számításának alapjául szolgáló kamatlábra vonatkozó feltétel semmisségét, vagy ellenkezőleg, köteles a felekre hagyni az ilyen feltételek semmisségére történő, nemzeti bíróság előtti hivatkozást, amennyiben kivételesen nem kötelező jellegű rendelkezésekkel vagy egyéb tiltó szabályokkal nyilvánvalóan ellentétes szerződési feltételekről van szó. Ezért úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
1) Ellentétes-e a közösségi joggal, különösen a fogyasztókra és a felhasználókra vonatkozó szabályozással, ha egy nemzeti bíróság hivatalból és ab limine litis, az eljárás bármely szakaszában tartozódik arra vonatkozóan döntést hozni, hogy egy – a jelen ügyben 29%-os – késedelmi kamatot megállapító feltétel semmis vagy sem, illetve hogy ez a feltétel a fogyasztói kölcsönről szóló szerződésben módosítható-e, vagy sem? A bíróság dönthet-e úgy, anélkül, hogy megsértené a fogyasztó közösségi jogalkotó által elismert jogait, hogy az említett kikötés vizsgálatát csak az adós indítványára – a megfelelő eljárási kifogás előterjesztésére tekintettel – végzi el?
2) A 93/13/EGK irányelv 6. cikkének (1) bekezdése és a 2009/22/EK irányelv 2. cikkének fényében hogyan kell megfelelően értelmezni a – Ley General 26/1984, de 19 de julio, para la Defensa de los Consumidores y Usuarios (a fogyasztók és felhasználók védelméről szóló, 1984. július 19-i 26/1984. sz. általános törvény) 8. cikkét felváltó – Real Decreto Legislativo 1/2007 (1/2007. sz. királyi törvényerejű rendelet) 83. cikkét az említettek kapcsán? E tekintetben milyen hatállyal bír a 93/13/EGK irányelv 6. cikke (1) bekezdésének azon előírása, hogy a tisztességtelen feltételek „nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve”?
3) Kizárható-e a hivatalból és ab limine litis
végzett bírósági felülvizsgálat, amennyiben a felperes kérelmében egyértelműen meghatározza a késedelmi kamat mértékét, a követelés összegét, beleértve a főkövetelést és annak kamatait, a kötbért és a költségeket, a kamatlábat és az időszakot, amelyre a kamatot kéri – vagy utal arra, hogy a származási tagállam joga szerint a főkövetelés után automatikusan számoljanak fel törvényes kamatot –, a jogalapot, beleértve a követelés, és a kért kamat alapjául szolgáló körülmények ismertetését, továbbá pontosan meghatározza, hogy törvényes vagy szerződéses kamatról, esetleg a kamat tőkésítéséről vagy egy kölcsön kamatlábáról, illetve a felperes által kiszámított összegről van-e szó, valamint megadja az Európai Központi Bank által alkalmazott alapkamatot meghaladó százalékértéket, ahogy azt az európai fizetési meghagyásos eljárásról szóló közösségi rendelet megkívánja?
4) Amennyiben azok nemzeti jogba történő átültetését elmulasztják, kötelezi-e a pénzügyi intézményt a 2008/48/EK irányelv 5. cikke (1) bekezdésének l) és m) pontja és 6. cikke (1) bekezdésének i) pontja – különös tekintettel a „kiigazításához szükséges intézkedéseket” megemlítő rendelkezésükre –, valamint 10. cikke (2) bekezdésének l) pontja – vagyis a „kiigazítására vonatkozó rendelkezésekre” való utalása – arra, hogy különös és megjelölt rendelkezésként – nem pedig a szerződés törzsszövegében, minden megkülönböztetést nélkülöző módon – egyértelműen, kiemelt helyen, „szerződéskötést megelőző tájékoztatásként” tüntesse fel a szerződésben a fizetési késedelem esetén alkalmazott késedelmi kamat számításának alapjául szolgáló kamatlábra és az annak meghatározása során figyelembe veendő tényezőkre (kezelési- és behajtási költségek stb.) vonatkozó utalásokat, valamint arra, hogy foglalja bele a szerződésbe a költségtényezőkkel kapcsolatos következményekre vonatkozó figyelmeztetést is?
5) Előír–e a 2008/48/EK irányelv 6. cikkének (2) bekezdése tájékoztatási kötelezettséget arról, hogy a, hitel, illetve a kölcsön határidő előtti lejárata késedelmi kamat felszámítását vonja maga után? Alkalmazható-e a jogalap nélküli gazdagodás tilalmának a 2008/48/EK irányelv 7. cikkében található elve abban az esetben, ha a hitelintézet nem csupán a vagyoni eszközt – a kölcsön tőkeösszegét – kívánja visszaszerezni, hanem különösen magas késedelmi kamatot is alkalmazni kíván?
6) A nemzeti jogba átültető szabályozás hiányában és a 2005/29/EK irányelv 11. cikke (2) bekezdésének fényében vizsgálhatja-e a bíróság hivatalból annak a gyakorlatnak a tisztességtelen jellegét, amelynek alapján késedelmi kamatra vonatkozó feltételeket foglalnak a szerződés szövegébe?
IV – A Bíróság előtti eljárás
19. A 2010. november 29-én kelt előzetes döntéshozatalra utaló határozat 2010. december 29-én érkezett meg a Bíróság Hivatalához.
20. A Bíróság alapokmányának 23. cikkében meghatározott határidőn belül az alapeljárás felperese, a Spanyol Királyság Kormánya, a Németországi Szövetségi Köztársaság Kormánya és az Európai Bizottság nyújtott be írásbeli észrevételeket.
21. A 2011. december 1-jei tárgyaláson megjelentek az alapeljárás felperesének, a Spanyol Királyság és a Németországi Szövetségi Köztársaság Kormányának, valamint a Bizottságnak a képviselői azért, hogy észrevételeiket megtegyék.
V – Az eljárásban résztvevők fontosabb érvei
22. Az eljárásban résztvevők releváns érveinek ismertetésére az egyes jogkérdések vizsgálatának keretében kerül sor.
VI – A jogkérdésről
A –	Előzetes megfontolások
23. Az, hogy az adós nem egyenlíti ki a vele szemben fennálló pénzkövetelést, nem mindig arra vezethető vissza, hogy anyagi jogi kifogása van e követeléssel szemben. Az adós gyakran egyszerűen csak nem kíván vagy nem képes fizetni. Ezekben az esetekben a hitelező szempontjából kevésbé tűnhet ésszerűnek ezen adóssal szemben bírósági peres eljárást indítani(14) . A hitelező inkább egyszerűbb és kevésbé költséges lehetőségeket fog keresni ahhoz, hogy végrehajtható okirathoz jusson. Számos tagállam figyelembe vette ezt az egyszerűsített jogérvényesítési mód iránti igényt azáltal, hogy polgári perrendtartásában a pénzkövetelések behajtására szolgáló különféle különleges eljárásokat vezetett be(15), amelyek szabályozása és gyakorlati jelentősége mindazonáltal az egyes nemzeti jogrendekben jelentős eltéréseket mutathat(16) .
24. Ezen eljárások időközben végbement széles körű formalizálására tekintettel az igazságszolgáltatás tehermentesítése érdekében néhány jogrendben például az ezen eljárásokkal kapcsolatos hatáskört megfelelő képzettségű igazságügyi alkalmazottakra – például bírósági alkalmazottakra vagy bírósági tisztviselőkre – ruházták át(17), míg más jogrendekben továbbra is a polgári jogi bírót illeti meg a kizárólagos hatáskör(18) . Ezenfelül az egyszerűbb és gyorsabb jogérvényesítés iránti igény azt eredményezte, hogy némely jogrend eltéréseket eszközölt a polgári eljárás alapvető szabályaitól például az eljárás résztvevőinek meghallgatását vagy az érvényesített követelés alátámasztása és bizonyítása (elfogadhatósági, illetve megalapozottsági vizsgálat) tekintetében alkalmazandó követelményeket(19) illetően.
25. A jogalkotónak a gyorsított jogérvényesítés és az eljárásjogi garanciák biztosítása közötti ellentmondás megfelelő feloldására irányuló erőfeszítését uniós szinten az 1896/2006 rendelet tanúsítja, amely – a nemzeti eljárásokkal párhuzamosan – a nem vitatott pénzkövetelésekkel összefüggő európai fizetési meghagyásos eljárást vezetett be a határokon átnyúló polgári és kereskedelmi ügyekben. Ez az európai fizetési meghagyásos eljárás e tekintetben a tagállamok által az ilyen egyszerűsített eljárásokkal kapcsolatban szerzett tapasztalatokon alapul, mivel számos, nemzeti szinten bevált megoldást vett át. Ezek körébe tartozik például az ellentmondási lehetőség biztosítása abban az esetben, ha az ellenérdekű fél például kifogásokat kíván érvényesíteni a fizetési meghagyással szemben, minek körében az eljárás ilyen esetben – a legtöbb nemzeti fizetési meghagyásos eljáráshoz hasonlóan(20) – bíróság előtt folytatódik a rendes polgári per szabályainak megfelelően(21) .
26. A jelen ügy középpontjában a pénzkövetelések behajtására szolgáló spanyol fizetési meghagyásos eljárás ( proceso monitorio ) áll, amely a fent említett tipikus jellemzők közül többel is rendelkezik. Előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság először azt a kérdést veti fel, hogy szabályozása tekintetében mely uniós jogi előírásoknak kell megfelelnie a pénzkövetelések végrehajtására irányuló nemzeti bírósági eljárásnak ahhoz, hogy a fogyasztó hatékony védelemben részesüljön a fogyasztói kölcsönről szóló szerződésekben foglalt tisztességtelen feltételeken alapuló követelésekkel szemben. Részletesen a nemzeti bíróság arra vonatkozó esetleges uniós jogi kötelezettségéről van szó, hogy a fizetési meghagyásos eljárásban is ab limine litis
és hivatalból hozzon döntést a fogyasztói kölcsönről szóló szerződésben foglalt tisztességtelen feltétel kötelező erejének hiányáról, anélkül, hogy a tisztességtelen jelleg vizsgálatát az adós perbeli cselekményétől tennék függővé.
27. Ez a kérdés nem utolsósorban azért érzékeny, mert a tisztességtelen jelleg megítélése főszabály szerint a szerződéses jogoknak és kötelezettségeknek a nemzeti bíróság általi átfogó vizsgálatát feltételezi, amire a fizetési meghagyásos eljárásban főszabály szerint nem kerül sor. Amennyiben a Bíróság igenlő választ ad az ilyen uniós jogi kötelezettség fennállására, úgy ez végső soron azzal járna, hogy a nemzeti jogalkotónak az uniós jogi előírások kielégítése érdekében átfogó módosításokat kellene eszközölnie polgári perjogán. A jogalkotónak azonban egyúttal azt is biztosítania kellene, hogy a nemzeti fizetési meghagyásos eljárás ne veszítse el hatékonyságát, és továbbra is az egyszerű és kevésbé költséges jogérvényesítés eszköze(22) maradjon. Tekintettel arra, hogy e kérdés különös relevanciával bír, és hogy a Bíróság erre adandó válasza alkalmas arra, hogy a tagállami polgári perjogra mélyreható hatást gyakoroljon, vizsgálódásom különös súlypontját fogja képezni.
B –	Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
28. Jóllehet az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megfogalmazása meglehetősen tág („az eljárás bármely
szakaszában”), ami arra engedhet következtetni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság általános jelleggel kívánja tisztázni a nemzeti polgári jogi bíróság tisztességtelen feltételek érvénytelenítésével kapcsolatos hatásköreit. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés ilyen értelmezése mindazonáltal figyelmen kívül hagyná, hogy a Bíróság a 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésével kapcsolatos ítélkezési gyakorlatában már részletesen állást foglalt e kérdéskörrel kapcsolatban. Ezzel szemben az előzetes döntéshozatal iránti kérelemnek az alapeljárás különleges körülményeit alapul vevő ésszerű értelmezése mellett abból kell kiindulni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy az ítélkezési gyakorlatnak a Bíróság által a fogyasztóvédelem területén kidolgozott elvei a nemzeti fizetési meghagyásos eljárásra is alkalmazhatók-e. E kérdés megtárgyalása előtt azonban szükségesnek tűnik az ítélkezési gyakorlat ezen elveinek rövid felidézése.
1. Arról, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint milyen szerepe van a nemzeti bíróságnak a tisztességtelen feltételek érvénytelenítésében
29. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a 93/13 irányelv által létrehozott védelmi rendszer azon alapul, hogy a fogyasztó az eladóhoz vagy szolgáltatóhoz képest gyengébb tárgyalási pozícióban van, és kevesebb információval rendelkezik, így anélkül fogadja el az eladó vagy szolgáltató által előzetesen meghatározott feltételeket, hogy befolyásolni tudná azok tartalmát(23) . E gyengébb pozícióra tekintettel a 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a tisztességtelen feltételek nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve. Amint az ítélkezési gyakorlatból következik, olyan kógens rendelkezésről van szó, amely arra irányul, hogy a szerződő felek jogai és kötelezettségei tekintetében a szerződés által megállapított formális egyensúlyt a szerződő felek egyenlőségét helyreállító, valódi egyensúllyal helyettesítse(24) .
30. A 93/13 irányelv által biztosítani szándékozott védelem megvalósítása érdekében a Bíróság több alkalommal kimondta, hogy a fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató közötti egyenlőtlen helyzetet csak a szerződő felektől független harmadik személytől származó pozitív beavatkozás egyenlítheti ki(25) . A Bíróság ezen elvek fényében állapította meg, hogy a nemzeti bíróság hivatalból köteles vizsgálni valamely szerződéses feltétel tisztességtelen jellegét(26) . A bíróság azon lehetősége, hogy hivatalból vizsgálja a feltételek tisztességtelen voltát, a Bíróság szerint éppúgy „megfelelő eszköz az irányelv 6. cikkében foglalt eredmény elérésére, vagyis annak megakadályozására, hogy az egyéni fogyasztót a tisztességtelen feltételek kössék, mint annak elősegítésére, hogy az irányelv 7. cikkében szereplő cél elérhetővé váljon, mivel az említett vizsgálat esetleges visszatartó erejének köszönhetően megszűnhet a tisztességtelen feltételek alkalmazása a fogyasztók és az eladók vagy szolgáltatók között létrejött szerződésekben”(27) . A bíróságok ezen lehetőségét a Bíróság ezenkívül szükségesnek tekintette „a fogyasztó hatékony védelmének biztosításához, különös tekintettel azon nem elhanyagolható kockázatra, amely abból ered, hogy [a fogyasztó] nem ismeri jogait, vagy nehézségekkel találja magát szemben ezek érvényesítése során”(28) .
31. A Pannon GSM ügyben hozott ítéletben(29) a Bíróság megerősítette a fogyasztó eljárásjogi helyzetét az arra való utalással, hogy a nemzeti bíróság hivatalból köteles vizsgálni valamely szerződési feltétel tisztességtelen jellegét, „ amennyiben
rendelkezésére állnak az e tekintetben szükséges ténybeli és jogi elemek”. Ezenfelül leszögezte, hogy ez a kötelezettség a nemzeti bíróságot saját illetékességének vizsgálata során is terheli(30) . A VB Pénzügyi Lízing ügyben 2010. november 9-én hozott ítéletben(31) ezen ítélkezési gyakorlat pontosítására került sor annyiban, amennyiben a Bíróság úgy vélte, hogy „a nemzeti bíróságnak hivatalból kell bizonyítást folytatnia
annak megállapítása érdekében, hogy az előtte folyamatban lévő ügy alapjául szolgáló, az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó közötti szerződés részét képező kizárólagos illetékességi kikötés a [93/13 irányelv] hatálya alá tartozik-e, és amennyiben igen, hivatalból kell értékelnie az ilyen kikötés esetlegesen tisztességtelen jellegét”(32) . Konkrétan a 93/13 irányelv adott szerződésre való alkalmazhatóságának vizsgálatával kapcsolatban a Bíróság kimondta, hogy „a nemzeti bíróságnak […] minden esetben, a belső jog szabályaitól függetlenül, meg kell határoznia, hogy a vitatott kikötést az eladó vagy szolgáltató egyedileg megtárgyalta-e a fogyasztóval”.
2. Az ítélkezési gyakorlat elveinek az alapügybeli helyzetre való alkalmazhatósága
a) A Bíróság által a VB Pénzügyi Lízing ügyben hozott ítéletben alkalmazott megközelítés
32. Az itt hivatkozott ítéletek közül a VB Pénzügyi Lízing ügyben hozott ítélet tűnik számomra a legtanulságosabbnak az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés megválaszolása szempontjából, kivált, hogy a Bíróság az említett ügyben hasonló kérdést ítélt meg. Azt a kérdést terjesztették a Bíróság elé, hogy amennyiben a nemzeti bíróság a peres felek erre irányuló kérelme hiányában, hivatalból észleli egy szerződési feltétel esetleges tisztességtelenségét, az ennek megítéléséhez szükséges ténybeli és jogi elemek kiderítése érdekében folytathat-e hivatalból bizonyítást abban az esetben, ha a nemzeti eljárásjogi szabályok alapján bizonyítást csak a felek kérelmére foganatosíthat. A Bíróság e kérdésre, amint az az ítélet előzőekben ismertetett részleteiből kiderül, nem egyszerűen csak igenlő választ adott, hanem a szükséges ténybeli és jogi elemek feltárását szolgáló bizonyítás lefolytatásának uniós jogi kötelezettségét rótta a nemzeti bíróságra. Mindeközben arra a Pannon GSM ügyben hozott ítéletben megválaszolatlanul hagyott kérdésre is választ adott, hogy pontosan miként kell erre sort keríteni. A Bíróság részletes megállapításainak hiányában ezért azt lehetett feltételezni, hogy a bizonyítást az egyes tagállamok eljárásjoga alapján kell lefolytatni.
33. Az ítéletnek a jelen indítvány 31. pontjában ismertetett részletei azt sugallják, hogy a Bíróság esetleg el kívánt térni a bizonyítékok szolgáltatásának polgári peres elvétől azért, hogy az uniós jogalkotó által elérni kívánt fogyasztóvédelem hatékonyságát egy konkrét helyzetben biztosítsa. E megközelítés összhangban áll a Bíróság eddigi fogyasztóbarát ítélkezési gyakorlatával. A nemzeti polgári jogi bíróság széles körű bizonyításfelvételi kötelezettségének megállapítása révén ugyanis a polgári jogi bíróság lehetőséget kap arra, hogy a fogyasztó védelme céljából beavatkozzon az eljárásba, jóllehet nemzeti joga ezt főszabály szerint nem tenné lehetővé számára. A beavatkozási lehetőség ebben az esetben közvetlenül az uniós jogból ered, és így az ellentétes nemzeti eljárási rendelkezések alkalmazását az uniós jog elsőbbségére tekintettel mellőzni kell.
b) A hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapügyre való alkalmazhatósága ellen szóló érvek
34. Akármilyen örvendetesnek is tűnhet e megközelítés a fogyasztóvédelem szempontjából, úgy tűnik számomra, hogy dogmatikai szempontból nem lehet minden további nélkül korlátlanul alkalmazni a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot olyan eljárásokra, mint a fizetési meghagyásos eljárás. Véleményem szerint figyelembe kell venni a VB Pénzügyi Lízing ügyet jellemző és a Bíróság döntésének alapjául szolgáló különleges körülményeket. Ezenkívül tekintettel kell lenni a hivatkozott ítélkezési gyakorlat fizetési meghagyásos eljárásra történő alkalmazásából eredő következményekre is.
i) A VB Pénzügyi Lízing üggyel történő összevetés
– Eltérő eljárásjogi helyzet
35. Mindenekelőtt arra kell rámutatni, hogy a fogyasztó említett ügyben elfoglalt eljárásjogi helyzete eltért az alapügybeli eljárásjogi helyzettől, és így véleményem szerint nem lehet a két ügy között párhuzamot vonni. Amint a VB Pénzügyi Lízing ügyben hozott ítéletben kifejtett eljárási előzményekből(33) kiderül, a fogyasztóval szemben hátralékos kölcsöntartozás miatt fizetési meghagyás kibocsátását kérték. A kért meghagyást úgynevezett nemperes eljárás keretében bocsátották ki, amely a magyar jog szerint nem követeli meg, hogy az érintett bíróság tárgyalást tartson, vagy meghallgassa az ellenérdekű felet. E meghagyás kibocsátásakor a kérdést előterjesztő bíróság nem kérdőjelezte meg saját illetékességét, sem a kölcsönszerződésben szereplő illetékességi kikötést.
36. Az ítéletből mindazonáltal az is kiderül, hogy a fogyasztó ellentmondással élt a fizetési meghagyással szemben, minek következményeként a fizetési meghagyásos eljárás kontradiktóriussá vált, és lefolytatására a nemzeti polgári eljárásjog általános rendelkezései szerint került sor(34) . Ezért abból kell kiindulni, hogy peres eljárás indult. Az alapügyben viszont anélkül indult meg a fizetési meghagyásos eljárás, hogy a fogyasztó azt bírósági úton vitatta volna. A nemzeti bíróság ehelyett magától avatkozott be azáltal, hogy megállapította a tisztességtelennek tekintett szerződési feltétel semmisségét. E körülmények között abból kell kiindulni, hogy a Bíróság által a VB Pénzügyi Lízing ügyben alkalmazott megközelítés tulajdonképpen a polgári peres eljárásra, nem pedig a fizetési meghagyásos eljárásra illeszkedik.
– Eltérő jellegű szerződési feltételek
37. Továbbá arra a körülményre is fel kell hívni a figyelmet, hogy a VB Pénzügyi Lízing ügy tárgyát az alapügybelitől teljesen eltérő jellegű szerződési feltétel képezte. E szempont különös jelentőséggel bír, és azt részletesen meg kell vizsgálni. Ennek során foglalkozni kell majd a feltételek nemzeti bíróságok által rendszerint vizsgált különböző fajtáival.
38. A VB Pénzügyi Lízing ügyhöz kapcsolódó alapeljárás tárgyát a szolgáltató és a fogyasztó között létrejött kölcsönszerződésben szereplő illetékességi kikötés
képezte. E feltétel sajátossága abban állt, hogy az olyan bíróság kizárólagos illetékességét
mondta ki, amely nem a fogyasztó állandó lakóhelye szerinti bíróság, és nem is a szolgáltató székhelye szerinti bíróság, hanem olyan bíróság, amely ez utóbbi székhelyéhez közel található mind földrajzi szempontból, mind a közlekedési lehetőségeket tekintve(35) . Az illetékességi kikötés e tekintetben – amint azt a Bíróság a VB Pénzügyi Lízing ügyben hozott ítéletben is helyesen megállapította – hasonlított a már az Océano Grupo Editorial és Salvat Editores egyesített ügyekben is tárgyalt feltételhez. A Bíróság emlékeztetett arra, hogy az említett egyesített ügyekben hozott ítélet 24. pontjában kimondta, hogy az irányelv 3. cikke értelmében tisztességtelennek minősül az a feltétel, amely annak a bíróságnak a kizárólagos illetékességét köti ki, amelynek illetékességi területén az eladó vagy a szolgáltató székhellyel rendelkezik, mivel a jóhiszeműség követelményével ellentétben a felek szerződésből eredő jogaiban és kötelezettségeiben jelentős egyenlőtlenséget idéz elő a fogyasztó kárára(36) .
39. A Bíróság véleménye szerint a fogyasztó ezáltal jelentős hátrányt szenved, mert az ilyen feltételből az a kötelezettség hárul rá, hogy a lakóhelyéhez képest esetleg távoli bíróság kizárólagos illetékességének vesse alá magát, ami a megjelenéssel járó költségekre tekintettel éppen a kis perértékű perekben megnehezítheti számára jogainak gyakorlását. A Bíróság álláspontja szerint ezért az ilyen feltétel azon, az irányelv melléklete 1. pontjának q) alpontja szerinti feltételek kategóriájába tartozik, amelyek tárgya vagy hatása az, hogy kizárják vagy gátolják a fogyasztó jogainak érvényesítését a peres eljárás kezdeményezése vonatkozásában(37) . A Bíróság az ilyen feltételt továbbá az eladó vagy a szolgáltató szempontjából aránytalanul előnyösnek tekintette, mivel lehetővé teszi számára, hogy a szakmai tevékenységéhez kapcsolódó valamennyi jogvitát egyetlen, nem a fogyasztó lakóhelye szerint illetékes bíróság előtt összesítsen, ami a szervezeti képviseletét is megkönnyíti, és az ezzel összefüggő költségeit is csökkenti(38) .
40. A VB Pénzügyi Lízing ügytől és az Océano Grupo Editorial és Salvat Editores egyesített ügyektől eltérően a jelen ügy tárgyát azonban nem egy bírósági illetékességi kikötés, hanem egy késedelmi kamatra vonatkozó szerződési feltétel
képezi. E különbségtétel azért lényeges, mert a nemzeti bíróság polgári eljárásbeli megközelítési módja eltérő lesz aszerint, hogy az adott ügyben milyen feltételről van szó.
41. Amint azt a VB Pénzügyi Lízing ügyre vonatkozó indítványomban kifejtettem(39), a bírósági illetékességi kikötéseket főszabály szerint meg kell különböztetni a szerződésből származó érdemi kötelezettségeket rögzítő feltételektől. Az utóbbiakat az jellemzi, hogy azok gyakran részletes, a szerződő felekre kötelező szabályokat tartalmaznak, amelyeknek a jóhiszeműség követelményével való összeegyeztethetetlensége nem utolsó sorban összetettségük miatt nem mindig ismerhető fel első ránézésre. Ellenben az összeegyeztethetetlenség megállapításához a nemzeti bíróságnak nem ritkán részletes vizsgálatot kell végeznie az egyedi eset összes körülményére figyelemmel. Erre mutat rá a Bizottság is(40) . A 93/13 irányelv maga közvetett módon feltételezi, hogy a nemzeti bíróság ilyen részletes vizsgálatot fog végezni, mivel egyrészt a 3. cikkben foglalt fogalommeghatározás szerint egy feltétel csak akkor tekinthető tisztességtelen jellegűnek, „ha a jóhiszeműség követelményével ellentétben a felek szerződésből eredő jogaiban és kötelezettségeiben jelentős egyenlőtlenséget idéz elő a fogyasztó kárára”, ami csak alapos vizsgálat útján állapítható meg. A 93/13 irányelv 4. cikke másrészt rögzíti, hogy „egy szerződési feltétel tisztességtelen jellegét azon áruk vagy szolgáltatások természetének a figyelembevételével kell megítélni, amelyekre vonatkozóan a szerződést kötötték, és hivatkozással a szerződés megkötésének időpontjában az akkor fennálló összes körülményre, amely a szerződés megkötését kísérte, valamint a szerződés minden egyéb feltételére vagy egy olyan másik szerződés feltételeire, amelytől e szerződés függ”. E körülmények figyelembevétele tehát az érintett feltételnek a puszta elfogadhatóságán messze túlmutató vizsgálatát követeli meg.
42. A közös európai adásvételi jogról szóló rendeletre vonatkozó – a bevezetésben említett – javaslat(41) is figyelembe veszi azt a körülményt, hogy bizonyos feltételek tisztességtelen jellegének megállapítása gyakran e feltételek alapos vizsgálatát igényli. A javaslat többek között a kereskedő és a fogyasztó közötti szerződésekben foglalt „tisztességtelen feltételekre” vonatkozó rendelkezéseket is tartalmaz, amelyek messzemenően egyeznek a 93/13 irányelv megfelelő szabályaival(42) . Ezzel összefüggésben fontos megemlíteni, hogy a rendeletre vonatkozó javaslat a késedelembe eső fogyasztó által fizetendő kamatokra vonatkozó rendelkezéseket is tartalmaz(43) . Különös jelentőséggel bír e tekintetben az a rendelkezés(44), amely szerint a rendeletre vonatkozó javaslat rendelkezéseiben meghatározottnál magasabb kamatláb kikötése esetén meg kell állapítani, hogy e szerződési feltétel nem kötelező, amennyiben ez a releváns rendelkezések alapján „tisztességtelennek” lenne minősítendő. A vizsgálatra a 93/13 irányelv szerintiekhez hasonlóan szigorú szempontok alapján kerül sor(45) . Minden bizonnyal a jogalkotási eljárás jövőbeli alakulásától függ, hogy e rendelkezés valaha is hatályba lép-e majd ebben a formában. E rendelkezés mindenképpen segítséget nyújtana a késedelmi kamatra vonatkozó feltétel esetleges tisztességtelen jellegét megítélni köteles nemzeti bíróság számára a döntés meghozatalához olyan szerződéses megoldások esetében, mint amelyek az alapügyben is szerepelnek, amennyiben a szerződő felek hozzájárulnak a közös európai adásvételi jog alkalmazásához.
43. Amennyiben a szóban forgó feltételt nem nevesíti kifejezetten valamely jogszabály, például azáltal, hogy azt a mindenképpen tisztességtelennek tekintendő feltételek közé sorolja, a nemzeti bíróság kénytelen lesz valamely feltétel tisztességtelen jellegét ténylegesen megítélni. Ezzel összefüggésben mindazonáltal rá kell mutatni arra, hogy ezen még az olyan nevesítés sem változtat, mint amely a 93/13 irányelv mellékletében található. A melléklet ugyanis, amelyre a 3. cikk (3) bekezdése utal, csak azoknak a feltételeknek a jelzésszerű és nem teljes felsorolását tartalmazza(46), amelyek tisztességtelennek tekinthetők(47) . A felsorolásban szereplő feltétel nem szükségszerűen tekintendő tisztességtelennek, és fordítva, a felsorolásban nem szereplő feltétel mégis tisztességtelennek tekinthető(48) . Ezért önmagában az a körülmény, hogy valamely feltétel szerepel a felsorolásban, nem feltétlenül enged arra következtetni, hogy az adott feltétel tisztességtelen is egyben. Annak ellenére, hogy e körülmény az ítélkezési gyakorlat szerint jelzésértékű, az érintett szerződési feltételt önállóan és részletesen kell vizsgálni annak esetleges tisztességtelen jellege szempontjából.
44. Más a helyzet azonban akkor, ha a nemzeti bíróság olyan illetékességi kikötéssel kerül szembe, mint amely a VB Pénzügyi Lízing ügyben is szerepelt. Amint azt a VB Pénzügyi Lízing ügyre vonatkozó indítványom 112. pontjában kifejtettem, az olyan szerződési feltételt, amely adott körülmények között azért minősülne tisztességtelennek, mert a szerződésből származó jogvitákat azon bíróság illetékességéhez utalja, amelynek az illetékességi területén az eladó vagy szolgáltató székhellyel rendelkezik, a nemzeti bíróság már a saját illetékességének hivatalból történő vizsgálata keretében is vizsgálhatja, anélkül, hogy ehhez a felek részletes előterjesztése szükséges lenne. Nem volt feltétlenül szükséges a nemzeti bíróságot átfogó vizsgálatra kötelezni a 93/13 irányelvben megfogalmazott, a tisztességtelen feltételek ellenőrzésére vonatkozó cél eléréséhez. E megállapítást az alapügyben fennálló eljárásjogi helyzet is megerősítette. Amint azt az indítványomban megállapítottam, az iratanyagból kitűnt, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a tárgyalás kitűzését megelőzően észlelte, hogy az alperes lakóhelye nem a bíróság illetékességi területén található, hanem az alperes a fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelmét az általános szerződési feltételekre hivatkozva a székhelyéhez közeli bírósághoz nyújtotta be, és a kérdést előterjesztő bíróságban kételyek merültek fel a kérdéses szerződési feltételt illetően. Ezzel a kérdést előterjesztő bíróság végül is arra utalt, hogy a bírósági illetékességi kikötés tisztességtelen jellegének gyanúja áll fenn.
45. Az előzőekben kifejtettekre tekintettel úgy vélem, hogy a VB Pénzügyi Lízing ügyben kézenfekvő volt, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a szóban forgó feltételt tisztességtelennek minősítse, mégpedig az alábbi okokból: az említett bíróság egyrészt egy olyan szerződési feltétellel szembesült, amelynek tisztességtelen jellege az Océano Grupo ügyben hozott ítéletben a Bíróság által elvégzett vizsgálatra tekintettel nem volt kérdéses. Helyénvaló ezért azt állítani, hogy a szóban forgó feltétel esetében az uniós jog által kellőképpen nevesített feltételről volt szó. A kérdést előterjesztő bíróság másrészt illetékességének vizsgálata során és ezáltal viszonylag egyszerű módon volt képes beszerezni a „szükséges jogi és ténybeli elemeket” ahhoz, hogy teljesítse a szerződési feltétel tisztességtelenségének hivatalból történő vizsgálatára vonatkozó kötelezettségét. Más szóval a kérdést előterjesztő bíróság nem szorult rá arra, hogy az egyedi eset összes körülményére figyelemmel végezze el a tisztességtelen jelleg átfogó vizsgálatát.
46. E körülményeket fel kell idézni ahhoz, hogy a VB Pénzügyi Lízing ügyben hozott ítélet a megfelelő kontextusba legyen helyezhető. Véleményem szerint ezekből az következik, hogy a nemzeti bíróság arra vonatkozó – a Bíróság által az említett ítélet 56. pontjában megállapított – kötelezettsége, hogy hivatalból folytasson bizonyítást, csak azon körülményre figyelemmel értelmezhető, hogy a nemzeti polgári jogi bíróság főszabály szerint hivatalból vizsgálja illetékességét, és ennek során viszonylag egyszerű módon képes megállapítani az olyan feltételek tisztességtelen jellegét, mint amelyek az Océano Grupo ügyben és a VB Pénzügyi Lízing ügyben szerepeltek. Anyagi jogi feltétel esetén erre az általam már említett okokból nem feltétlenül lesz lehetőség, különösen akkor, ha a tisztességtelen jelleg megállapítása alapos vizsgálatot igényel. A VB Pénzügyi Lízing ügyben hozott ítélet ezért csak a kapcsolódó alapügy sajátos körülményei között kínál megfelelő megoldást a fogyasztóvédelem érvényesítésére.
– Következtetés
47. Arra a következtetésre jutok tehát, hogy a VB Pénzügyi Lízing ügyben kialakított ítélkezési gyakorlat nem alkalmazható olyan helyzetre, mint a jelen ügybeli, amennyiben ahhoz a nemzeti bíróság arra vonatkozó kötelezettsége kapcsolódik, hogy a fizetési meghagyásos eljárásban hivatalból és ab limine litis
hozzon döntést a fogyasztói kölcsönről szóló szerződésben foglalt, késedelmi kamatot megállapító feltétel semmisségéről.
ii) A fizetési meghagyásos eljárásra történő alkalmazás következményei
– A fizetési meghagyásos eljárás működésében bekövetkező alapvető változás
48. Ha a Bíróság ezzel ellentétes álláspontra helyezkedik, és saját álláspontomtól eltérően úgy véli, hogy a fent említett körülmények nem képezik akadályát annak, hogy a VB Pénzügyi Lízing ügyben kialakított ítélkezési gyakorlatot az alapügyre alkalmazza, akkor viszont figyelembe kell venni azokat a következményeket, amelyek akkor következnének be, ha a Bíróság megközelítését a fizetési meghagyásos eljárásra alkalmaznánk.
49. Az eljárás minden résztvevője – véleményem szerint helyesen – egyetért abban, hogy a nemzeti bíróság arra való kötelezése, hogy átfogó vizsgálatot végezzen a nemzeti fizetési meghagyásos eljárásban, valamint hogy ab limine litis
hozzon döntést a fogyasztói kölcsönről szóló szerződésben foglalt, késedelmi kamatot megállapító feltétel semmisségéről, alapvető, nem kívánatos változást idézne elő az említett eljárás működésében. A hangoztatott kételyek az eljárás résztvevőit megillető eljárási garanciák megóvásának, valamint a nemzeti fizetési meghagyásos eljárás hatékonysága hosszú távú megőrzésének szükségességével állnak összefüggésben.
50. A nemzeti bíróság ilyen uniós jogi kötelezettsége terjedelmének megértéséhez fel kell idézni a fizetési meghagyásos eljárás értelmét, és az eljárásjogi szabályozásával, a hatékonyság és a jogállamiság közötti megfelelő egyensúly megteremtésével összefüggésben felmerülő kihívásokat. Amint azt már az előzetes megfontolásaim között megállapítottam(49), a fizetési meghagyásos eljárás az egyes tagállami jogrendekben foglalt részletes szabályozásától függetlenül a nem vitatott pénzkövetelések egyszerű, gyors és hatékony behajtásának biztosítását szolgálja(50) . A nem vitatott pénzkövetelésekre történő korlátozás lehetővé teszi a fizetési meghagyásos eljárás tömeges eljárásként történő szabályozását. Amint azt a német kormány helyesen kifejti(51), az eljárás időbeli előnye is lényeges szerepet játszik a kis- és középvállalkozásokat a fizetési késedelemből eredően terhelő kockázat elkerülése vagy mérséklése szempontjából. Ezáltal az eljárási költségek is elkerülhetők.
51. Ezeket az eljárásokat az jellemzi, hogy a kérelmező számára tárgyalás nélkül okiratot állítanak ki a formanyomtatvány vagy írásbeli beadvány útján benyújtott kérelem alapján. Az eljárásnak a fizetési meghagyás kibocsátásáig terjedő szakaszában tehát az ellenérdekű fél az eljárásban nem vesz részt. Az eljáró bíróság saját illetékességének vizsgálata mellett a kérelemmel kapcsolatos bizonyos követelményeket is megvizsgál, különösen, hogy az érvényesített követelést kellő pontossággal jelölték-e meg. Az állítólagos követelés tartalmi vizsgálatára viszont főszabály szerint nem kerül sor. A fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelem csak akkor utasítható el, ha az állítólagos követelés nyilvánvalóan megalapozatlan(52) . Az érvényesített követelés tartalmi vizsgálatára az eljárás peres szakaszában kerülhet sor, amely az ellenérdekű fél fizetési meghagyással szemben benyújtott jogorvoslati kérelme útján indítható meg. A kapcsolódó peres eljárásban a nemzeti bíróság minden esetben hivatalból is vizsgálja, hogy fennállnak-e az érvényesített követeléssel kapcsolatos feltételek. Ha a követelés fennállása vagy fenn nem állása szempontjából valamely szerződési feltétel az irányadó, a nemzeti bíróság annak esetleges tisztességtelen jellegét is megvizsgálja.
52. A nemzeti bíróság arra vonatkozó kötelezettsége, hogy hivatalból vizsgálja az esetlegesen tisztességtelen feltételeket, és hivatalból mellőzze azok alkalmazását, jogi szempontból aggályosnak lenne tekintendő annyiban, amennyiben a fizetési meghagyásos eljárás nem kontradiktórius eljárás, és így abban az esetben, ha a nemzeti bíróság hivatalból tisztességtelennek tekintené a szerződési feltételt, és elutasítaná a fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelmet, az eladónak vagy szolgáltatónak nem lenne lehetősége arra, hogy nyilatkozzon arra vonatkozólag, hogy tisztességtelen feltétel üzleti forgalomban való alkalmazását róják a terhére. A meghallgatáshoz való jog sem volna kellően biztosítva, amely a jogállamiság következményének minősül, és az uniós jog ítélkezési gyakorlat által elismert alapvető elvei közé tartozik(53) .
53. A nemzeti bíróság ilyen jellegű kötelezettsége ezenfelül bizonyos, a fizetési meghagyásos eljárás alakiságaival összefüggő határokba ütközne. Jóllehet valamely szerződési feltétel tisztességtelen jellege néhány esetben szembetűnő lesz, például ha az érintett feltételfajtát jogszabály nevesíti, ez azonban nem minden esetben lesz így. Amint azt már megállapítottam, a feltétel tisztességtelen jellegének a 93/13 irányelv 3. és 4. cikkében foglalt jogi előírások alapján történő megítélése meglehetősen összetett lehet(54) . Ezenfelül kételyek merülhetnek fel azon kérdés tekintetében, hogy az érintett feltételt a 3. cikk (1) bekezdésével összhangban egyedileg tárgyalták-e meg. Amint azt a Bizottság helyesen kifejti(55), nem zárható ki, hogy a nemzeti bíróság azzal a kényes feladattal kerül majd szembe, hogy véglegesen állást kell foglalnia a feltétel tisztességtelen jellegét illetően, holott e tekintetben kételyei vannak, vagy nem rendelkezik a tényállással kapcsolatos minden információval. Egyet kell érteni a Bizottsággal abban, hogy jogi szempontból aggályos lenne, ha az illetékes bíróságnak egyedül arra lenne lehetősége, hogy kételyei ellenére elutasítsa a kérelmet (a hitelező hátrányára), vagy helyt adjon annak (az adós hátrányára).
54. Amennyiben viszont a fizetési meghagyásos eljárást eredeti elgondolásával szemben úgy kellene kiigazítani, hogy az lehetőséget adjon a szóbeli állásfoglalásra, például tárgyalás biztosítása útján, hogy ezáltal eloszlathatók legyenek a kételyek, vagy az eljárás résztvevői számára biztosíthatóvá váljon a döntéshozatal előtti meghallgatáshoz való jog, úgy attól kellene tartani, hogy az éppen az egyik hatékonysági előnyét veszítené el azzal, ha a peres eljárás puszta másolatává alakulna át.
55. Ezenfelül figyelembe kell venni, hogy néhány tagállamban a fizetési meghagyásos eljárással kapcsolatos hatáskör nem hivatásos bírókat, hanem a bírói kar tehermentesítése érdekében más igazságügyi alkalmazottakat illet meg(56) . A szerződési feltételek tisztességtelen jellegük szempontjából történő vizsgálatának összetettségére és az annak megállapításával járó következményekre tekintettel, hogy a feltételek nem jelentenek kötelezettséget a szerződő felekre nézve, e feladatot azonban bíróknak kellene ellátniuk. Ha ezért a Bíróság arra az álláspontra jutna, hogy a 93/13 irányelv 6. cikkéből az következik, hogy a nemzeti bíróság uniós jogi szempontból a fizetési meghagyásos eljárásban is köteles az átfogó vizsgálatra, valamint arra, hogy a fogyasztói kölcsönről szóló szerződésben foglalt feltétel semmisségére vonatkozóan ab limine litis
hozzon döntést, ez a nemzeti bírósági ügyviteli szabályok szervezeti jellegű kiigazítását kívánná meg. Megfelelő intézkedéseket kellene tenni annak érdekében, hogy kizárólag bírák foglalkozhassanak a fogyasztói ügyekkel kapcsolatos fizetési meghagyások kibocsátása iránti kérelmekkel. Ezen ügyek rendes fizetési meghagyásos eljárás alól történő kivonása mindazonáltal azt eredményezné, hogy az eljárás bizonyos körülmények között összetettebbé válna, miáltal a nemzeti bíróságok szempontjából részben megszűnne a tehermentesítő hatás.
56. Arra a következtetésre jutok tehát, hogy a nemzeti bíróság arra való kötelezése, hogy átfogó vizsgálatot végezzen a fizetési meghagyásos eljárásban, valamint hogy ab limine litis
hozzon döntést a fogyasztói kölcsönről szóló szerződésben foglalt, késedelmi kamatot megállapító feltétel semmisségéről, alapvető változást idézne elő az említett eljárás működésében, ami megszüntetné a fizetési meghagyásos eljárás egyik lényeges hatékonysági előnyét, mégpedig a nem vitatott pénzkövetelések behajtásának gyorsaságát.
– Az eljárási autonómia elvével való összeegyeztethetőség
A polgári eljárásjog az uniós jog és a nemzeti jog rendszerében
57. Ezenfelül kérdéses, hogy az ilyen, a nemzeti fizetési meghagyásos eljárást érintő messze ható következményekkel járó értelmezés miként hozható egyáltalán összhangba a Bíróságnak a tagállamok eljárási autonómiájához kapcsolódó ítélkezési gyakorlatával.
58. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis vonatkozó uniós szabályozás hiányában az egyes tagállamok belső jogrendjének feladata, hogy kijelölje a hatáskörrel rendelkező bíróságokat, és meghatározza az azon jogok védelmének biztosítását szolgáló keresetek eljárási szabályait, amelyek az uniós jogból erednek a jogalanyok számára(57) . E tagállami hatáskör végső soron arra a körülményre vezethető vissza, hogy a tagállami eljárásjog főszabály szerint nem képezi harmonizáció tárgyát. E területre az Unió általános jogalkotói hatásköre sem terjed ki. Ez utóbbi különösen igaz a jelen ügy tárgyát képező polgári eljárásjogra is, jóllehet az uniós jog növekvő befolyásra tett szert(58) . Az uniós jog nemzeti polgári eljárásjogra gyakorolt hatása időközben egyes másodlagos jogi aktusokban foglalt polgári eljárásjogi szabályokban(59), uniós jogi elvekben és nem utolsósorban a Bíróság ítélkezési gyakorlatában nyilvánul meg.
59. E tagállami eljárási autonómia fontos korlátozása mindenekelőtt az uniós jog általános elveiből ered, különösen az uniós jogrend által biztosított szubjektív jogok végrehajtásához kapcsolódóan. A Bíróság így egyrészt éppen a tagállamok e területen fennmaradó hatáskörére tekintettel széles mérlegelési jogkört biztosított ugyan a tagállamoknak a jogalanyok uniós jogból származó jogainak a védelmét biztosító eljárási szabályok megállapítása tekintetében, másrészt azonban egyértelműen rámutatott e tagállami hatáskör uniós jogi korlátaira annak leszögezésével, hogy az érintett szabályok nem lehetnek kedvezőtlenebbek a hasonló jellegű, csak a tagállami jogot érintő keresetekhez képest (az egyenértékűség elve), és nem tehetik gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés elve)(60) .
60. Az ítélkezési gyakorlat ezen elvei a fogyasztóknak a tisztességtelen feltételek üzleti forgalomban való alkalmazásával szembeni védelme céljából a 93/13 irányelv által bevezetett rendszerre is alkalmazhatók. Így a Bíróság legutóbb az Asturcom Telecomunicaciones ügyben hozott ítéletben mutatott rá az eljárási autonómia elvének a szerződési feltételek bírósági felülvizsgálatában betöltött jelentőségére. Az említett ügy tárgyát az a kérdés képezte, hogy úgy értelmezhető-e a 93/13 irányelv, hogy valamely jogerős, a fogyasztó távollétében hozott választottbírósági ítélet végrehajtása iránti kérelmet elbíráló nemzeti bíróság hivatalból köteles-e vizsgálni az eladó vagy szolgáltató és e fogyasztó között létrejött szerződésben szereplő választottbírósági kikötés semmisségét, illetve köteles-e hatályon kívül helyezni ezen ítéletet(61) . A Bíróság e kérdést ítélkezési gyakorlatára hivatkozva válaszolta meg, amelynek értelmében „a[z uniós] jog nem írja elő a nemzeti bíróságnak, hogy eltérjen a határozatokat jogerőre emelő belső eljárási szabályok alkalmazásától, még akkor sem, ha ez lehetővé tenné a szóban forgó határozat által megvalósított közösségi jogi jogsértés orvoslását”(62) . Annak megállapítását követően, hogy hiányzik a jogerő tárgykörére vonatkozó uniós szabályozás, a Bíróság rámutatott arra, hogy „a jogerő végrehajtásának részletes szabályai a tagállamok eljárási autonómiájának elve alapján azok belső jogrendjébe tartoznak”, minek körében emlékeztetett arra, hogy e szabályok „[n]em lehetnek kedvezőtlenebbek […], mint a hasonló belső jellegű esetekre vonatkozó szabályok […], és nem tehetik a gyakorlatban lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé a közösségi jogrend által biztosított jogok gyakorlását […]”(63) .
61. Az említett ítélet arra enged következtetni, hogy a nemzeti polgári eljárásjog a Bíróság véleménye szerint – különösebb uniós jogi előírások hiányában – kizárólag az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvének hatálya alá tartozik(64) . Az uniós jog megsértése tehát csak akkor állapítható meg, ha e jog nem felel meg ezen elveknek. Arra a kérdésre ezért, hogy a fogyasztóvédelem érvényesítése érdekében szükség van-e a nemzeti fizetési meghagyásos eljárásnak az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés értelmében vett módosítására, csak akkor adható válasz, ha ez a lényeges jellemzői tekintetében már ismertetett nemzeti eljárás nem felel meg az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvének. A továbbiakban ezt kell megvizsgálni.
Az egyenértékűség elve megsértésének hiánya
62. Az egyenértékűség elve megköveteli, hogy a nemzeti szabály különbségtétel nélkül vonatkozzon mind az uniós jog, mind a belső jog megsértésén alapuló, hasonló tárggyal és jogalappal rendelkező keresetekre(65) . Ez a fogyasztóvédelem jelen ügyben releváns szempontjának különös összefüggéseire alkalmazva azt jelenti, hogy azt a kérdést kell feltenni, hogy a fogyasztóknak a tisztességtelen feltételek üzleti forgalomban való alkalmazásával szembeni – az uniós jogalkotó által a 93/13 irányelvvel megteremteni kívánt – védelme nemzeti szinten eljárásjogi szempontból ugyanolyan mértékben biztosított-e, mint a nemzeti jog által védett hasonló jogi helyzetek megsértésével szembeni fogyasztóvédelem. Az egyenértékűség elvének megsértése ennélfogva csak a 93/13 irányelvből eredő jogok érvényesítésére vonatkozó lehetőségek kedvezőtlenebb eljárásjogi szabályozása esetén lenne megállapítható.
63. A Bíróság az ítélkezési gyakorlatában több olyan általános kritériumot alakított ki, amelyek nyomán megítélhető a nemzeti jogvédelem egyenértékűsége éppen az uniós jog által védett jogi helyzetek védelme területén. Maga az értékelés lényegében a vonatkozó eljárási szabályok értékelő összevetésében áll. A Bíróság e tekintetben azt az álláspontot képviseli, hogy a feltételezetten hasonló, belső jellegű keresetek tárgyát, jogalapját
és lényeges elemeit
egyaránt figyelembe kell venni releváns kritériumokként az érintett keresetek hasonlóságának megítélése szempontjából(66) . A Bíróság kimondta továbbá, hogy annak megállapításához, hogy valamely nemzeti eljárási rendelkezés kedvezőtlenebb-e, figyelembe kell venni e rendelkezésnek az egész eljárásban betöltött helyét, azt, hogy hogyan zajlik az említett eljárás, és hogy melyek e rendelkezések sajátosságai(67) .
64. Jóllehet a Bíróság ezt a feladatot főszabály szerint a nemzeti bíróságokra bízta azok nemzeti eljárásjoggal kapcsolatos közvetlen ismereteinek kihasználása érdekében(68), ragaszkodott ahhoz, hogy megállapításokat tegyen az uniós jog értelmezésével(69), és alkalomadtán akár az egyenértékűség konkrét esetbeli biztosításával(70) kapcsolatban is, amennyiben kellő mennyiségű releváns információval rendelkezett. A Bíróság célja azonban ezzel nem más, mint hogy iránymutatást adjon a nemzeti bíróságoknak az értelmezés során(71) . E körülmények között érdemesnek tűnik az alapeljárás bizonyos jellemzőivel kapcsolatban néhány alapvető megállapítást tenni.
65. A konkrét alapügyet illetően a kérdést előterjesztő bíróság megállapításaiból véleményem szerint semmiképpen sem szűrhetők le arra utaló jelek, hogy a spanyol polgári eljárásjog a nemzeti fizetési meghagyásos eljárás keretében kedvezőtlenebbül szabályozná a fogyasztói kölcsönről szóló szerződésekben foglalt feltételek tisztességtelen jellegének a 93/13 irányelv előírásaival összhangban történő felülvizsgálatát az e fogyasztói kölcsönről szóló szerződések nemzeti jogi előírásokkal való összeegyeztethetőségének ellenőrzésénél. Semmi sem utal tehát az egyenértékűség elvének a jelen ügyben szereplő nemzeti fizetési meghagyásos eljárással összefüggésben elkövetett megsértésére.
66. A jelen előzetes döntéshozatali eljárás szempontjából tehát abból kell kiindulni, hogy az egyenértékűség elvét tiszteletben tartották.
A tényleges érvényesülés elve megsértésének hiánya
67. Végezetül azt kell megvizsgálni, hogy a nemzeti fizetési meghagyásos eljárás annak lényeges jellemzői tekintetében összhangban van-e a tényleges érvényesülés elvével. Ez utóbbi megköveteli, hogy ne tegyék a gyakorlatban lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós jog alkalmazását. Ezzel összefüggésben az uniós jogalkotó által a 93/13 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében rögzített azon célra kell utalni, hogy „a fogyasztók és a szakmai versenytársak érdekében […] megfelelő és hatékony eszközök[nek kell] rendelkezésre [állniuk] ahhoz, hogy megszüntessék az eladók vagy szolgáltatók fogyasztókkal kötött szerződéseiben a tisztességtelen feltételek alkalmazását”. E cél jogi szempontból olyan mércét képez, amely a nemzeti fizetési meghagyásos eljárás értékelésének alapjául szolgál.
68. A nemzeti bíróság átfogó vizsgálatra, valamint arra való kötelezése, hogy ab limine litis hozzon döntést a fogyasztói kölcsönről szóló szerződésben foglalt tisztességtelen feltétel semmisségéről, azt szolgálná, hogy a fogyasztó védelemben részesüljön még azelőtt, hogy jogerős döntés születik a pénzkövetelés tárgyában. A nemzeti fizetési meghagyásos eljárás ezáltal megelőző jogvédelmi mechanizmussal egészülne ki. Felmerül azonban a kérdés, hogy feltétlenül szükség van-e ilyen mechanizmusra a fogyasztóknak a tisztességtelen feltételek üzleti forgalomban való alkalmazásával szembeni hatékony védelméhez. Amint már említettem, a fizetési meghagyásos eljárást a tagállamok rendszerint úgy szabályozzák, hogy a szerződési feltétel tisztességtelen jellegének vizsgálatára egy jogorvoslati kérelem útján megindítandó peres eljárásban kerül sor(72) . E peres eljárás keretében kap a nemzeti bíróság lehetőséget arra, hogy teljesítse a tisztességtelen jelleg vizsgálatára vonatkozó uniós jogi kötelezettségét. Más szóval, a fogyasztó e modell szerint is jogvédelemben részesül. E védelem mindazonáltal attól függ, hogy a fogyasztó bejelenti-e a fizetési meghagyásos eljárásban jogi védekezésre irányuló szándékát.
69. Kételkedem abban, hogy az uniós jog tényleges érvényesülését akadályozza, hogy a jogvédelem a fogyasztó akaratnyilvánításától függ. Ugyanis éppen az ítélkezési gyakorlat mutatja, hogy a Bíróság a 93/13 irányelv 6. és 7. cikke szerinti előírásokkal összeegyeztethetőnek tekintette, ha a nemzeti bíróságnak a fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató közötti egyenlőtlen helyzetet orvosló pozitív beavatkozását a fogyasztó beleegyezésétől teszik függővé.
70. Mindenekelőtt a Pannon GSM ügyben hozott ítéletre kell emlékeztetni, amelyben a Bíróság a nemzeti bíróság azon kötelezettségére mutatott rá, hogy annak mellőznie kell az álláspontja szerint tisztességtelen feltételek alkalmazását, „ kivéve, ha
ezt a fogyasztó ellenzi ”(73) . Indokolásában a Bíróság kifejtette, hogy a hivatalból történő vizsgálat kötelezettsége szükséges az irányelv rendelkezései által célzott védelem hatékony érvényesülésének biztosításához. Ugyanakkor azonban azt is leszögezte, hogy „a nemzeti bíróságnak […] nem kell mellőznie a kérdéses feltétel alkalmazását, amennyiben a fogyasztó e bíróság általi kioktatást követően nem kíván
hivatkozni a tisztességtelen jellegre és a kötelező erő hiányára”.
71. Emlékeztetni kell továbbá a Martín Martín-ügyben hozott ítéletre(74) is, amelyben a Bíróság azt a kérdést ítélte meg, hogy a nemzeti bíróság hivatalból hivatkozhat-e az üzlethelyiségen kívül kötött szerződések esetén a fogyasztók védelméről szóló, 1985. december 20-i 85/577/EGK tanácsi irányelv(75) 4. cikkének megsértésére, és megállapíthatja-e az említett irányelv hatálya alá tartozó szerződés érvénytelenségét azzal az indokkal, hogy a fogyasztót nem tájékoztatták elállási jogáról, jóllehet ezen érvénytelenségre a fogyasztó az illetékes nemzeti bíróságok előtt soha nem hivatkozott(76) . A Bíróság az említett ítéletben emlékeztetett arra, hogy a „közösségi jog főszabály szerint nem írja elő a nemzeti bíróságok számára, hogy hivatalból hivatkozzanak a közösségi rendelkezések megsértésére alapított jogalapra, amennyiben e jogalap vizsgálatával túllépnék a felek által körülhatárolt jogvita kereteit, és más tényeket és körülményeket vennének alapul, mint amelyekre az említett rendelkezések alkalmazásában érdekelt fél a kérelmét alapította”(77) . A Bíróság kifejtette továbbá, hogy „[a] nemzeti bíróság hatáskörének ilyen korlátozását az az elv indokolja, miszerint az eljárást a feleknek kell kezdeményezniük, és ebből következően a bíróság csak kivételes esetekben, közérdekből járhat el hivatalból”(78) . A Bíróság végül mégis indokoltnak tekintette a nemzeti bíróság által az alapeljárásbelivel egyező helyzetekben elvégzett pozitív beavatkozást, mégpedig azzal az indokolással, hogy a 85/577 irányelv 4. cikke a közrendet érinti. Amint azt a Bíróság az említett ügyre vonatkozó indítványomra(79) hivatkozva megállapította, „a [85/577 irányelv] 4. cikkében szereplő tájékoztatási kötelezettség az irányelv általános összefüggését tekintve központi helyet foglal el, és […] az elállási jog hatékony gyakorlásának, ily módon a közösségi jogalkotó szándékának megfelelő fogyasztóvédelem hatékony érvényesülésének alapvető biztosítéka”(80) . Ezzel összefüggésben rá kell mutatni arra, hogy a Bíróság a vitatott szerződés érvénytelenné nyilvánításának lehetőségét a tájékoztatási kötelezettség megsértése esetében az irányelv 4. cikkének harmadik albekezdése értelmében vett „megfelelő fogyasztóvédelmi intézkedések” körébe sorolta. E tekintetben mindazonáltal nem maradhat említés nélkül, hogy a Bíróság a Pannon GSM ügyben hozott ítélet fent említett részére(81) hivatkozva azt is leszögezte, hogy a „nemzeti bíróság bizonyos körülmények között figyelembe veheti a fogyasztó azon szándékát is, hogy nem kívánja
a szóban forgó szerződés érvénytelenségének megállapítását”(82) .
72. Végezetül az Asturcom Telecomunicaciones ügyben hozott ítéletre is emlékeztetni kell, amelyben azt a kérdést intézték a Bírósághoz, hogy valamely jogerős, a fogyasztó távollétében hozott választottbírósági ítélet végrehajtása iránti kérelmet elbíráló nemzeti bíróság hivatalból köteles-e vizsgálni az eladó vagy szolgáltató és e fogyasztó között létrejött szerződésben szereplő választottbírósági kikötés semmisségét, illetve köteles-e hatályon kívül helyezni ezen ítéletet(83) . Figyelemre méltó volt, hogy a Bíróság a Mostaza Claro-ügyben hozott ítélethez képest különbséget tett, és ennek körében rámutatott arra, hogy a Mostaza Claro-ügy alapjául szolgáló tényállástól eltérően „[a fogyasztó] tétlen maradt
a [szolgáltatóval] szembeni jogvitára vonatkozó különböző eljárások során, és különösen hatályon kívül helyezésre irányuló kérelmet sem nyújtott be az […] ítélettel szemben, hogy a választottbírósági kikötés tisztességtelen jellegére hivatkozzon, ily módon […] az ítélet […] jogerőssé vál[hatot]t”(84) . A Bíróság javaslatomtól eltérően(85) úgy határozott, hogy a nemzeti bíróságra nem ró ilyen kötelezettséget. Ellenkezőleg, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés tisztázását a nemzeti jogrendekre bízta, minek körében maga annak vizsgálatára szorítkozott, hogy a vonatkozó spanyol eljárásjog összhangban van-e az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvével. A Bíróság csak annyiban tekintette kötelesnek a nemzeti bíróságot arra, hogy a választottbírósági kikötés tisztességtelen jellegét a végrehajtás során hivatalból vizsgálja, amennyiben a nemzeti eljárási szabályok értelmében lehetőség van egyáltalán ilyen vizsgálatra a hasonló, belső jellegű keresetek tekintetében(86) .
73. A hivatkozott ítélkezési gyakorlat tanúsítja, hogy a Bíróság igyekszik az uniós jogot úgy értelmezni, hogy megfelelő módon figyelembe vegye a fogyasztó egyéni érdekeit azáltal, hogy lehetőséget biztosít számára annak önálló eldöntésére, hogy igénybe kívánja-e venni a jellemzően a felek kérelméhez való kötöttségre vonatkozó elv
által uralt polgári eljárásban a fogyasztóvédelmi jog szerinti védelmet(87) . A fogyasztó eljárásjogi helyzetének ilyen értelmezése összhangban van a „megfelelően tájékozott, figyelmes és körültekintő” fogyasztó vonatkozásában
szintén az ítélkezési gyakorlatban kialakított eszményképpel (88) . A Pannon GSM ügyben hozott ítéletben alkalmazott megközelítést az a sajátosság jellemzi, hogy az védi a fogyasztót a kényszerített védelemmel szemben, és megfelel a fogyasztó tájékoztatás útján való védelme elvének. A Bíróság figyelembe veszi ugyanis, hogy a fogyasztónak a konkrét esetben érdeke fűződhet a szóban forgó feltétel hatályban tartásához, például egy bírósági illetékességi kikötés esetében, ha a fogyasztó a kikötésben megjelölt helyen kíván pereskedni(89) . Más oldalról nézve úgy tűnik, hogy a Bíróság afelé hajlik, hogy azt is figyelembe vegye, ha a fogyasztó lemond jogainak védelméről, amint azt az Asturcom Telecomunicaciones ügyben hozott ítélet mutatja. Eszerint úgy tűnik, hogy a nemzeti bíróságok arra vonatkozó uniós jogi kötelezettsége, hogy a fogyasztót pozitív beavatkozás útján védjék meg a tisztességtelen feltételekkel szemben, csak a nemzeti eljárásjog által szabott határokig terjed.
74. A fenti megfontolásokra tekintettel arra a következtetésre jutok, hogy nem akadályozza a 93/13 irányelvvel bevezetett rendszer hatékony érvényesülését, ha a nemzeti bíróság nem köteles arra, hogy ab limine litis
és hivatalból hozzon döntést a fogyasztói kölcsönről szóló szerződésben foglalt tisztességtelen feltétel kötelező erejének hiányáról. E tekintetben egyet lehet érteni az eljárás résztvevőinek ezzel kapcsolatos egyhangú véleményével, amely szerint a fogyasztók tisztességtelen szerződési feltételeken alapuló követelésekkel szembeni védelmének biztosításához elegendőnek tűnik, ha a fogyasztó számára, akivel szemben fizetési meghagyás kibocsátását kérték – mint rendszerint a nemzeti fizetési meghagyásos eljárások keretében –, lehetőséget biztosítanak arra, hogy ellentmondás előterjesztése útján jogilag védekezzen. Ez szerintem nem sérti a tényleges érvényesülés elvét.
75. E megállapítások valóban csak a fogyasztók védelmére
vonatkoznak. Nem hagyható azonban figyelmen kívül, hogy a 93/13 irányelv 7. cikkének (1) bekezdése kifejezetten „a szakmai versenytársak érdekében” is megköveteli megfelelő és hatékony eszközök bevezetését. Más szóval, mindkét szerződő fél érdekeit
egyformán figyelembe vevő eljárásokat kell kialakítani. Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a tisztességtelen jellegnek a jogorvoslati kérelem útján megindítandó peres eljárásban történő felülvizsgálata révén elkerülhetővé válik, hogy a nemzeti bíróság anélkül állapítsa meg az adott szerződési feltétel kötelező erejének hiányát, hogy az eladónak vagy szolgáltatónak korábban lehetősége lett volna állást foglalni. Így – amint azt a Bizottság helyesen kifejti(90) – megfelelő módon biztosítottá válik az eladó vagy szolgáltató jogvédelmének hatékonysága.
Közbenső következtetés
76. Így meg kell állapítani, hogy az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elve nem kívánja meg, hogy a nemzeti bíróság köteles legyen ab limine litis és hivatalból döntést hozni a fogyasztói kölcsönről szóló szerződésben foglalt tisztességtelen feltétel kötelező erejének hiányáról. Ezért nem látom szükségesnek a tagállamok eljárási autonómiájának a fogyasztóvédelem érvényesítése érdekében történő korlátozását.
3. Következtetések
a) A fizetési meghagyásos eljárás keretében hivatalból és ab limine litis történő vizsgálatra vonatkozó uniós jogi kötelezettség hiánya
77. Arra a következtetésre jutok tehát, hogy a VB Pénzügyi Lízing ügyben kialakított ítélkezési gyakorlat nem alkalmazható az alapügyre. Ez ellen szól egyrészt, hogy a két ügy alapjául eltérő körülmények szolgáltak, mindenekelőtt az eljárásjogi helyzet(91) : fizetési meghagyásos eljárás a peres eljárással szemben, valamint a nemzeti bíróság előtti eljárás tárgyát képező szerződési feltétel jellege(92) : tartalmi feltétel egy bírósági illetékességi kikötéssel szemben. Az említett ítélkezési gyakorlat alapügyre történő alkalmazása ellen szóló további érvéként hozható fel, hogy a fogyasztói kölcsönről szóló szerződésben foglalt tisztességtelen feltétel kötelező erejének hiánya tárgyában ab limine litis és hivatalból történő döntéshozatalra vonatkozó kötelezettség olyan alapvető változást idézne elő a fizetési meghagyásos eljárás működésében(93), amely anélkül korlátozná a tagállamok eljárási autonómiáját, hogy ez feltétlenül szükséges lenne a 93/13 irányelv hatékony érvényesülésének biztosításához(94) . E körülmények között el kell utasítani a nemzeti bíróság ilyen jellegű uniós jogi kötelezettségének fennállását.
78. Tekintettel arra, hogy az uniós jog nem kívánja meg a nemzeti bíróság ily módon történő eljárását, az sem ellentétes az uniós joggal, ha a nemzeti bíróság nem hoz döntést hivatalból és ab limine litis
a fogyasztói kölcsönről szóló szerződésben foglalt, késedelmi kamatot megállapító feltétel kötelező erejének hiányáról.
b) A szigorúbb rendelkezések elfogadására vonatkozó tagállami felhatalmazás
79. Mindazonáltal emlékeztetni kell arra, hogy a 93/13 irányelv – amint tizenkettedik preambulumbekezdéséből egyértelműen kiderül – a tisztességtelen feltételekre vonatkozó nemzeti jogszabályoknak csak részleges és minimális harmonizációját végzi el(95) . A 8. cikkben szereplő felhatalmazás, amely kifejezetten ahhoz biztosít jogot a tagállamoknak, hogy az ezen irányelv által szabályozott területen a Szerződéssel összhangban lévő szigorúbb rendelkezéseket fogadjanak el vagy tartsanak hatályban annak érdekében, hogy a fogyasztóknak magasabb szintű védelmet biztosítsanak, alapvető normatív kifejeződése az irányelv alapjául szolgáló minimumharmonizációs megközelítésnek. Amint azt már a Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid ügyre vonatkozó indítványomban megállapítottam, e minimumharmonizációs megközelítés széles mérlegelési jogkört biztosít a tagállamok számára(96), amelyet csak az uniós jog, mindenekelőtt az elsődleges jog általános korlátai korlátoznak(97) . A tagállamoknak tehát főszabály szerint lehetőségük van arra, hogy nemzeti polgári eljárásrendjükben arra kötelezzék bíróságaikat, hogy a fizetési meghagyásos eljárásban hivatalból és ab limine litis
vizsgálják valamely szerződési feltétel tisztességtelen jellegét.
C – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről
80. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdést át kell fogalmazni annak érdekében, hogy a nemzeti bíróságnak hasznos választ lehessen adni. Ha ugyanis az a szövege szerint arra irányul, hogy a Bíróság az 1/2007. sz. RDL 83. cikkét a 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése és a 2009/22 irányelv 2. cikke alapján értelmezze az irányelvekkel való összhang tekintetében, e kérdést elfogadható értelmezési tárgy hiányában(98) elfogadhatatlannak kellene tekinteni.
81. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság az EUMSZ 267. cikk szerinti előzetes döntéshozatali eljárásban nem dönthet a nemzeti szabályozásnak az uniós jogi rendelkezésekkel való összeegyeztethetőségéről, és nem értelmezheti a nemzeti jogot. A Bíróság ugyanakkor hatáskörrel rendelkezik arra, hogy tájékoztassa a kérdést előterjesztő bíróságot minden olyan, az uniós jog értelmezésére vonatkozó szempontról, amely lehetővé teszi számára ezen összeegyeztethetőség értékelését az előtte folyó eljárásban(99) . A Bíróságnak e célból a nemzeti bíróság által közölt adatok összességéből, különösen az előzetes döntéshozatalra utaló határozat indokolásából, ki kell emelnie azokat az uniós jogi elemeket, amelyeket a jogvita tárgyára tekintettel értelmezni kell(100) .
82. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdést az alapügy előzetes döntéshozatalra utaló végzésben tárgyalt problémakörére és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre („[a fogyasztói kölcsönről szóló szerződésben foglalt] feltétel semmis vagy sem, illetve, hogy
ez a feltétel […] módosítható-e vagy sem ”) figyelemmel úgy kell értelmezni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság lényegében a 93/13 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének értelmezését kéri. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanis azt szeretné tudni, hogy az irányelv e rendelkezésében előírt azon jogkövetkezményre tekintettel, hogy a tisztességtelen szerződési feltételek nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve, lehetősége van-e arra, hogy a tisztességtelen szerződési feltételt más olyan feltétellel helyettesítse, amely nem minősül tisztességtelennek.
83. E kérdés véleményem szerint a 93/13 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének szövege és szabályozási célja alapján is megválaszolható.
84. Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a 93/13 irányelv kifejezetten sem a tisztességtelen feltételek „helyettesítését”, sem pedig a megfelelő bírói hat áskört nem szabályozza. Az irányelv 6. cikkének (1) bekezdése ehelyett azon jogkövetkezmény előírására szorítkozik, hogy az ilyen feltételek nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve(101) . Ugyanez következik a huszonegyedik preambulumbekezdésből is. Ezen előírás a hatálya alá tartozó helyzetek tekintetében kötelező a tagállamokra nézve, és így attól nem lehet eltérni. Az irányelv 6. cikke (1) bekezdésének a célja szerint az átültetés keretében is a kötelező erő hiányának kógens jogkövetkezményét kell előidéznie, amelytől szerződésben eltérni nem lehet.
85. Meg kell továbbá állapítani, hogy az irányelv 6. cikkének (1) bekezdése azt írja elő, hogy a szerződés a tisztességtelen feltétel kötelező ereje hiányának megállapítását követően „ változatlan feltételekkel
továbbra is köti” a feleket, ha a szerződés a tisztességtelen feltételek kihagyásával is teljesíthető. A huszonegyedik preambulumbekezdés e tekintetben rögzíti, hogy „a szerződés változatlan feltételekkel
továbbra is kötelezi a feleket”. Az irányelv 6. cikkének (1) bekezdésében foglalt szabályozást úgy kell tehát értelmezni, hogy a szerződésnek a tisztességtelen feltételek kiküszöbölését követően változatlan formában hatályban kell maradnia a fennmaradó feltételekkel, amennyiben ez jogilag lehetséges, ami már fogalmilag is kizárja a feltételek bármiféle helyettesítését, illetve a szerződés bármiféle módosítását.
86. Ha pontosabban szemügyre vesszük továbbá az irányelv 6. cikke (1) bekezdésének szabályozási célját, akkor további érvek hozhatók fel a nemzeti bíróságnak a feltétel módosítására vonatkozó hatáskörével szemben. Amint már jeleztem, a tisztességtelen feltételek kötelező ereje hiányának a nemzeti bíróság általi megállapítása annak megakadályozására irányul, hogy a fogyasztó továbbra is ilyen feltételekhez legyen kötve. Ez azonban a 93/13 irányelv egy további, hosszú távú célját is szolgálja egyúttal, mégpedig azt, hogy – amint az az irányelv 7. cikkének (1) bekezdéséből kiderül – megszüntessék a tisztességtelen feltételek üzleti forgalomban való alkalmazását. A 93/13 irányelv – amint azt a Bíróság az ítélkezési gyakorlatában kifejezetten elismerte – e cél eléréséhez azt a visszatartó hatást használja fel, amelyet a tisztességtelen jelleg bírósági vizsgálata gyakorol az eladóra vagy szolgáltatóra(102) .
87. Ezért annak megállapításához, hogy ellentétes-e a 93/13 irányelv előírásaival, ha a szerződést – miként az alapeljárásban – az érintett tisztességtelen feltétel másik feltétellel történő helyettesítése útján módosítják, azt kell megvizsgálni, hogy e módosítás alkalmas-e arra, hogy a tisztességtelen jelleg vizsgálata által előidézett visszatartó hatást hátrányosan befolyásolja. Ez ugyanis azt jelentené, hogy az irányelv hatékony érvényesülése többé nem lenne biztosított, ami ellentétes lenne az irányelvi célok tagállami átültető jogszabályok útján történő meghiúsításának uniós jogi tilalmával.
88. A szerződés ilyen módosítása azt eredményezi, hogy jelentősen csökkennek az eladónak vagy szolgáltatónak a tisztességtelen feltételek üzleti forgalomban való alkalmazásából eredő kockázatai. Míg az eladónak vagy szolgáltatónak adott esetben attól kell tartania, hogy valamely feltétel kötelező ereje hiányának megállapítása folytán továbbra is kötve marad egy számára bizonyos körülmények között kedvezőtlenebb szerződéshez, a fent említett értelemben vett módosítás végső soron azzal jár, hogy a szerződési feltételeket a jogszabályokkal összhangban lévő, és így az eladó vagy szolgáltató számára elfogadható állapothoz igazítják(103) . Az eladó vagy szolgáltató azonban az olyan helyzetekben is bízhat abban, hogy a szerződés mégis érvényes marad, amelyekben egy vagy több feltétel tisztességtelen jellege a szerződés teljes érvénytelenségét eredményezné, ami bizonyos körülmények között nem állhat a fogyasztó érdekében. A szerződés érvénytelenségét előidéző okok orvoslásának lehetősége, valamint az eladó vagy szolgáltató által viselt kockázatok felmérhetősége a jogalkotó által kiváltani kívántakkal ellentétes hatásokkal járhat. Mindezek inkább arra ösztönözhetik az eladót vagy szolgáltatót, hogy egyszerűen „szerencsét próbáljon”, és így minél több tisztességtelen feltételt foglaljon a szerződésbe annak reményében, hogy a nemzeti bíróság azok nagy része felett át fog siklani. Amint azt a Bizottság(104) helyesen megjegyzi, az eladót vagy szolgáltatót az ilyen jogi szabályozás végső soron provokálhatja, kivált, hogy semmit sem veszíthet, ha feltételeit megkísérli a fogyasztóval szemben érvényesíteni. E példák azt mutatják, hogy a szerződés utólagos bírói módosításának lehetősége nemcsak megszüntetné az irányelv 6. cikkéből eredő visszatartó hatást, hanem egyenesen ellenkező hatást váltana ki. Ez meghiúsítaná a 93/13 irányelv céljait.
89. Erre tekintettel meg kell állapítani, hogy sérül a 93/13 irányelv hatékony érvényesülése. Ennélfogva az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést is úgy kell megválaszolni, hogy az irányelv 6. cikkének (1) bekezdésével ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint az 1/2007. sz. RDL 83. cikke, amely lehetővé teszi a nemzeti bíróság számára, hogy a tisztességtelen szerződési feltételt más olyan feltétellel helyettesítse, amely nem minősül tisztességtelennek(105) . A nemzeti bíróság köteles e nemzeti szabályozást az irányelvvel összhangban értelmezni és alkalmazni. A belső jog alkalmazásakor a tagállami bíróság köteles a nemzeti jogot úgy értelmezni, hogy az irányelv eredményének eléréséhez az EK 249. cikk harmadik bekezdésének megfelelően a lehető legnagyobb mértékben figyelembe veszi a szóban forgó irányelv szövegét és célját(106) .
D – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésről
90. A kérdést előterjesztő bíróság felveti továbbá azt a kérdést, hogy kizárható-e a hivatalból és ab limine litis
végzett bírósági felülvizsgálat, amennyiben az európai fizetési meghagyásos eljárás esetében előírtakhoz hasonlóan egyértelműen meghatározzák a kölcsönszerződés bizonyos szempontjait. A kérdést előterjesztő bíróság ez alatt az európai fizetési meghagyásos eljárásról szóló 1896/2006 rendelet 7. cikkében foglalt szabályozást érti, amely szerint az európai fizetési meghagyás iránti kérelemnek számos, a (2) bekezdésben részletesen felsorolt információt kell tartalmaznia. A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben azzal a feltevéssel él, hogy bizonyos tartalmi követelmények felállítása bizonyos körülmények között ellensúlyozhatja az ab limine litis
felülvizsgálati lehetőség hiányát(107) . Úgy tűnik, hogy e fejtegetések alapjául az szolgál, hogy a kérdést előterjesztő bíróság tájékoztatása szerint a spanyol jog nem követel meg ilyen adatokat.
91. Végeredményben azonban tisztázatlan marad, hogy voltaképpen mire is vonatkozik az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés. A kérdés egyrészt – miként azt a spanyol kormány és a Bizottság is javasolta(108) – hipotetikus természetűnek, és ezáltal a bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően végső soron elfogadhatatlannak tekinthető, amennyiben az az 1896/2006 rendelet értelmezésére vonatkozik, mivel az alapügy tárgyát kizárólag egy olyan nemzeti fizetési meghagyásos eljárás képezi, amely kizárólag a spanyol polgári eljárásjog rendelkezéseinek hatálya alá tartozik. Ezzel összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy amennyiben a nemzeti bíróságok által feltett kérdés uniós jogi rendelkezés értelmezésére vonatkozik, a Bíróság főszabály szerint köteles a kérelemről határozni.(109), kivéve, ha nyilvánvaló, hogy a kérelem valójában arra irányul, hogy a Bíróság fiktív jogvita kapcsán döntsön, illetve általános vagy hipotetikus természetű kérdésben nyilvánítson véleményt, és így az uniós jog kért értelmezése nem függ össze az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával, illetve a Bíróság nem rendelkezik azon ténybeli és jogi elemek ismeretével, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a feltett kérdéseket hatékonyan megválaszolja(110) .
92. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés első pillantásra szembetűnő hipotetikus jellege mindazonáltal elvész akkor, ha azt a kérdést előterjesztő bíróság további megállapításaira tekintettel úgy értelmezzük, hogy e bíróság azzal arra vár választ, hogy milyen előírások vezethetők le az 1896/2006 rendeletből a nemzeti fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelemmel szemben támasztandó tartalmi követelmények tekintetében. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből ugyanis kiderül, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az 1896/2006 rendelet „analógia útján történő alkalmazását” mérlegeli. Az 1896/2006 rendelet 7. cikkében foglalt szabályozás analógia útján történő alkalmazása azonban végső soron a nemzeti polgári eljárásjog harmonizációját eredményezné, amit az uniós jogalkotó nem szándékozott megvalósítani. Amint ugyanis a rendelet (10) preambulumbekezdéséből kiderül, „[a]z e rendelet által megállapított eljárás kiegészítő és szabadon választható eszközként
áll a jogosult rendelkezésére, akinek továbbra is jogában áll a nemzeti jogban előírt eljárást igénybe venni”. Az uniós jogalkotó által a nem vitatott pénzkövetelések határokon átnyúló behajtása céljából kiegészítő és szabadon választható eljárásként kialakított európai fizetési meghagyásos eljárás koncepciója azt támasztja alá, hogy az elképzelés a nemzeti és az európai eljárás párhuzamos egymás mellett élése volt(111) . A rendelet nemzeti joghoz való viszonyát a második mondat tisztázza tovább, amelyből egyértelműen kiderül, hogy „ez a rendelet nem lép
a nem vitatott követelések behajtására szolgáló, nemzeti jog szerint létező mechanizmusok helyébe, és nem is hangolja azokat össze ”. Az 1896/2006 rendeletből ennélfogva nem szűrhetők le arra vonatkozó kötelező előírások(112), hogy miként kell a nemzeti fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelem tartalmát szabályozni.
93. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésre adandó válasz ennek ellenére már az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első és második kérdéssel kapcsolatos megállapításaimból kiderül. Eszerint a tagállamok uniós jogi szempontból nem kötelesek arra, hogy nemzeti jogrendjeikben a szerződési feltételek tisztességtelen jellegének hivatalból és ab limine litis történő vizsgálatát írják elő a fizetési meghagyásos eljárás keretében. E vizsgálatot azonban a 93/13 irányelv 8. cikkében foglalt felhatalmazás alapján fogyasztóvédelmi érdekből elrendelhetik.
E – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik és ötödik kérdésről
94. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdés megválaszolásának szükségessége is kétséges. Mivel ugyanis a kérdés a 2008/48 irányelv értelmezésére vonatkozik, fel kell hívni a figyelmet arra a körülményre, hogy ezen irányelv az alapügy tényállására időbeli hatálya folytán nem alkalmazható. Az említett irányelvet ugyanis 2008. április 23-án fogadták el, és 2008. június 11-én lépett hatályba, miközben a nemzeti jogba történő átültetésére biztosított határidő 2010. május 12-én járt le. A jogvita tárgyát képező kölcsönszerződést azonban már 2007. május 28-án, tehát még a 2008/48 irányelv hatálybalépése előtt megkötötték.
95. A 2008/48 irányelv ugyan átmeneti intézkedéseket ír elő, de figyelembe kell venni az irányelv 30. cikkét, amely szerint az irányelvet kifejezetten nem kell alkalmazni azokra a hitelmegállapodásokra, amelyek a nemzeti végrehajtási intézkedések hatálybalépésének időpontjában már léteznek. E szabály alól egyedül a 11., 12., 13. és 17. cikk, valamint a 18. cikk (1) bekezdésének második mondata és a 18. cikk (2) bekezdése képez kivételt, amely rendelkezések alkalmazását a tagállamoknak „a nemzeti végrehajtási intézkedések hatálybalépésének időpontjában már létező nyílt végű hitelmegállapodásokra is” biztosítaniuk kell. Nem tartozik azonban ebbe a körbe az 5. cikk (1) bekezdésének l) és m) pontja, a 6. cikk, valamint a 10. cikk (2) bekezdésének l) pontja, amelyek a hitelezőre a hiteligénylővel szemben bizonyos, a hitelmegállapodás megkötését megelőző tájékoztatási kötelezettségeket rónak, és éppen az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés tárgyát képezik. Az arra tett kísérlet, hogy a nemzeti bíróság számára mégis hasznos választ lehessen adni azáltal, hogy nem a 2008/48 irányelvet, hanem az időbeli hatálya folytán e tekintetben alkalmazható elődjét, a 87/102 irányelvet vesszük alapul, szintén áthidalhatatlan akadályokba ütközik, mivel az utóbbi irányelv nem tartalmaz az említett irányelvi rendelkezéseknek megfelelő előírásokat. A 87/102 irányelv értelmezése tehát nem adhat választ a kérdést előterjesztő bíróság kérdéseire.
96. Tekintettel arra, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdés nem kapcsolódik az alapügyhöz, arra nem szükséges választ adni. A kérdést előterjesztő bíróság figyelmét azonban fel kell hívni arra, hogy a 2008/48 irányelv az időbeli hatálya folytán nem alkalmazható.
97. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett ötödik kérdést illetően először is célszerűnek tűnik, hogy rámutassunk arra a hibára, amelyet a kérdést előterjesztő bíróság a kérdés megfogalmazása során nyilvánvalóan elkövetett. Mivel a hivatkozott rendelkezések nem állnak összefüggésben az ismertetett szabályozási tárggyal – amint azt a Bizottság helyesen megállapítja(113) –, abból kell kiindulni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság inkább a 87/102 irányelv 6. cikkének (2) bekezdésére és 7. cikkére hivatkozik. A tájékoztatáshoz való jogot és a jogalap nélküli gazdagodás tilalmának elvét ugyanis a 87/102 irányelv, nem pedig a kérdést előterjesztő bíróság által megjelölt 2008/48 irányelv rögzíti.
98. E feltevés helyességét feltételezve a következő lépésben azt kell megvizsgálni, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés az alapügy konkrét problémakörére tekintettel relevánsnak is tekinthető-e.
99. Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben semmi sem utal arra, hogy az alapügyben a 87/102 irányelv 6. cikkének (2) bekezdésében szabályozott azon hitelezői kötelezettséggel összefüggő probléma merült volna fel, hogy „a szerződés fennállása alatt a fogyasztót tájékoztatni[a] kell az éves kamat vagy a díjak minden változásáról annak felmerülésekor”. Ettől eltekintve e kötelezettség a 87/102 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése szerint csak a hitelintézet vagy pénzintézet és a fogyasztó között folyószámlán megadott kedvezmény formájában történő hitelnyújtásra létrejött szerződésekre vonatkozik. Mivel úgy tűnik, hogy a jogvita tárgyát képező kölcsönszerződés a tényállással kapcsolatban rendelkezésre álló információk szerint nem tartozik a hitelszerződések e csoportjába, az alapügy eldöntéséhez a 87/102 irányelv 6. cikke (2) bekezdésének értelmezésére sincs szükség.
100. Éppily kevésbé tűnik szükségesnek a 87/102 irányelv 7. cikkének értelmezése az alapügy eldöntéséhez. Ezen irányelvi rendelkezés arra kötelezi a tagállamokat, hogy „[á]ruhitelnyújtás esetén [határozzák meg] azokat a feltételeket, amelyek esetén az áruk tulajdonjoga visszaszáll a hitelnyújtóra, különösen abban az esetben, ha a fogyasztó ehhez nem járul hozzá”. E rendelkezés előírja továbbá, hogy a tagállamok „[b]iztosítják […], hogy amikor a hitelező az áru tulajdonjogát visszavette, a felek közötti elszámolás olyan módon történjen, hogy a tulajdonjog visszavétele ne eredményezzen jogalap nélküli gazdagodást”. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben mindazonáltal semmi sem utal arra, hogy az alapügyben valamely áru hitelező részére történő visszaadásával összefüggő probléma merült volna fel. A kérdést előterjesztő bíróság azonban vélhetően arra az elképzelhető helyzetre utal, amelyben az eladó vagy szolgáltató a szerződéses kötelezettségek fogyasztó általi megsértésére tekintettel a kölcsön visszafizetését követelhetné, minek körében ebben az esetben az a kérdés merülne fel, hogy az eladó vagy szolgáltató a tisztességtelennek tekintendő késedelmi kamatot is követelhetné-e. Az utóbbit ugyanis egyébként jogalap nélküli gazdagodásnak lehetne tekinteni. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzés azonban nem utal arra, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem e kérdés tisztázására irányul.
101. A fenti megfontolásokra tekintettel arra a következtetésre jutok, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik és ötödik kérdésre nem szükséges választ adni.
F – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett hatodik kérdésről
102. Előzetes döntéshozatalra előterjesztett hatodik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy úgy kell-e értelmezni a 2005/29 irányelv 11. cikkének (1) bekezdését, hogy a nemzeti bíróság hivatalból vizsgálhatja annak a kereskedelmi gyakorlatnak a tisztességtelen jellegét, amelynek alapján késedelmi kamatra vonatkozó feltételeket foglalnak a szerződés szövegébe.
103. A kérdést előterjesztő bíróság által az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésében megjelölt irányelvi rendelkezés a tagállamok által jogalkotási intézkedések útján elérendő általános célt rögzít. E cél szerint a fogyasztók érdekében biztosítani kell „a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok leküzdésére, valamint az ezen irányelv rendelkezései betartásának kikényszerítésére alkalmas megfelelő és hatékony eszközöket”. Ezek az eszközök magukban foglalják azokat a jogi rendelkezéseket, amelyek lehetővé teszik, hogy bírósághoz forduljanak az ilyen tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok miatt, és/vagy az ilyen tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat ügyében olyan közigazgatási hatóság előtt eljárást indítsanak, amely hatáskörrel rendelkezik a panaszok elbírálására, vagy megfelelő bírósági eljárás kezdeményezésére. Leszögezhető tehát, hogy a 2005/29 irányelv a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok leküzdése céljából nemzeti bírósági és közigazgatási eljárások kialakítását egyaránt lehetővé teszi.
104. Az előzetes döntéshozatali eljárás szempontjából mindazonáltal kizárólag az első fordulat releváns, mivel a felvetett jogkérdések a nemzeti bíróság előtti nemzeti fizetési meghagyásos eljárásra vonatkoznak. Ezzel összefüggésben meg kell állapítani, hogy a 2005/29 irányelv 11. cikkének (2) bekezdése főbb jellemzőik tekintetében ismertetett széles hatásköröket biztosít a tagállami bíróságok számára. E hatáskörök többek között a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok bírósági tilalmának, ideiglenes intézkedéseknek, valamint az ilyen jellegű kereskedelmi gyakorlatok következményeit kiküszöbölő intézkedéseknek az elrendelését foglalják magukban.
105. Az említett irányelvi rendelkezés egyértelmű szövege szerint azonban a tagállamoknak
először meg kell teremteniük a megfelelő hatásköröket az irányelv átültetése során, minek körében tiszteletben kell tartaniuk bizonyos uniós jogi minimumszabályokat(114) . Az átültetés során ezenfelül széles mérlegelési jogkör illeti meg őket(115) . A 2005/29 irányelv teljes mértékben harmonizálja ugyan az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlataira vonatkozó anyagi jogi szabályokat(116), de nem harmonizálja az ilyen jellegű kereskedelmi gyakorlatok leküzdésére alkalmas eljárásjogi eszközöket. Másfelől a 2005/29 irányelv közvetlen alkalmazhatóságának kérdését illetően, amelyre a kérdést előterjesztő bíróság a 2005/29 irányelv spanyolországi átültetésének nyilvánvaló elmaradására hivatkozva utal, véleményem szerint az következik az előző megállapításokból, hogy az nem kifejezetten biztosított, és úgy tűnik, hogy annak lehetőségét a 2005/29 irányelv szabályozási célja szerint biztosítani sem kívánták. A 2005/29 irányelvben foglalt rendelkezések nemzeti bíróságok általi különbségtétel nélküli közvetlen alkalmazása ellen szóló érvként hozható fel ugyanis, hogy a 11. cikk (1) bekezdéséből éppen az következik, hogy a tagállamok által kialakítandó eljárások először az irányelv végrehajtását fogják biztosítani. A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok leküzdésére alkalmas megfelelő eszközök megteremtése így az irányelvi célok nemzeti szintű megvalósításának elengedhetetlen feltételét képezi(117) .
106. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés relevanciája tekintetében ezen értelmezési eredmény ellenére meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben semmi sem utal arra, hogy az elsőfokú bíróság az általa tisztességtelennek tekintett, késedelmi kamatra vonatkozó szerződési feltétel alkalmazását egyúttal a 2005/29 irányelv értelmében vett tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatnak minősítette volna. A 2005/29 irányelv alapügyre való alkalmazhatóságának kérdését elsőként felvető, kérdést előterjesztő bíróság csak „ esetleges
tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatot” említ(118), anélkül, hogy e feltevést bizonyítékokkal támasztaná alá. Az általános összefüggések alapján csak az feltételezhető, hogy a kereskedelmi gyakorlat tisztességtelen jellege a kérdést előterjesztő bíróság véleménye szerint a túlzott mértékű késedelmi kamat rögzítésében áll. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben foglalt szűkös fejtegetések azonban nem teszik lehetővé annak teljes bizonyossággal történő megállapítását, hogy a kérdést előterjesztő bíróság egyáltalán az irányelv rendelkezéseihez rendelte-e a tényállást. Ebből következik, hogy a 2005/29 irányelv értelmezése iránti kérelem nem kapcsolódik az alapügyhöz. E körülmények között – amint az eljárás résztvevői is jelezték – az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés tisztán hipotetikus jellegéből kell kiindulni. Ennélfogva az előzetes döntéshozatalra előterjesztett hatodik kérdést is elfogadhatatlannak kell minősíteni.
VII – Végkövetkeztetések
107. A fenti megfontolások alapján azt javasolom a Bíróságnak, hogy az Audiencia Provincial de Barcelona előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseire a következő választ adja:
1. A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5-i 93/13/EGK tanácsi irányelvet úgy kell értelmezni, hogy az nem kötelezi a nemzeti bíróságot arra, hogy a nemzeti fizetési meghagyásos eljárásban hivatalból és ab limine litis
hozzon döntést a fogyasztói kölcsönről szóló szerződésben foglalt, késedelmi kamatra vonatkozó feltétel kötelező erejének hiányáról, amennyiben e feltétel esetleges tisztességtelen jellegének értékelése a nemzeti eljárásjog szerint az adós jogorvoslati kérelme útján megindítandó peres eljárásban később elvégezhető, és amelynek keretében a nemzeti bíróság lehetőséget kap arra, hogy feltárja az ilyen értékelés elvégzéséhez szükséges jogi és ténybeli elemeket.
2. A 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésével ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a nemzeti bíróság számára lehetőséget biztosít a fogyasztói szerződés oly módon történő módosítására, hogy a tisztességtelen szerződési feltételt más olyan feltétellel helyettesítse, amely nem minősül tisztességtelennek.
3. Az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásáról szóló, 2006. december 12-i 1896/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet rendelkezései nem vonatkoznak a nemzeti fizetési meghagyásos eljárásra.
(1) .
(2)  –	A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5-i 93/13/EGK tanácsi irányelv (HL L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 288. o.).
(3)  –	A fogyasztói érdekek védelme érdekében a jogsértés megszüntetésére irányuló eljárásokról szóló, 2009. április 23-i 2009/22/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 110., 30. o.).
(4)  –	Az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásáról szóló, 2006. december 12-i 1896/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 399., 1. o.).
(5)  –	A fogyasztói hitelmegállapodásokról és a 87/102/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. április 23-i 2008/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 133., 66. o.).
(6)  –	A belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól, valamint a 84/450/EGK tanácsi irányelv, a 97/7/EK, a 98/27/EK és a 2002/65/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvek, valamint a 2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2005. május 11-i 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 149., 22. o.).
(7)  –	A fogyasztók jogairól, a 93/13/EGK tanácsi irányelv és az 1999/44/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, valamint a 85/577/EGK tanácsi irányelv és a 97/7/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2011. október 25-i 2011/83/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 304., 64. o.). A 28. cikk (1) bekezdése szerint a tagállamoknak 2013. december 13-ig kell átültetniük az irányelvet a nemzeti jogba.
(8)  –	A 2011/83 irányelv 32. cikke, amely a 93/13 irányelvbe 8a. cikként kerül majd be, arra kötelezi a tagállamokat, hogy tájékoztassák a Bizottságot különleges nemzeti rendelkezések bizonyos területeken történő elfogadásáról, mégpedig a 93/13 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése szerinti tartalmi vizsgálat körének kiterjesztése, valamint a tisztességtelennek tekintendő szerződési feltételek nemzeti felsorolásainak bevezetése tekintetében.
(9)  –	A közös európai adásvételi jogról szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletre vonatkozó, 2011. október 11-i bizottsági javaslat (COM(2011) 635 végleges).
(10)  –	A Bizottságnak az európai szerződési jogi eszköz megteremtésére irányuló erőfeszítései az utóbbi években váltak intenzívebbé. A 2003-ban előterjesztett, a „Koherens európai szerződési jog – cselekvési terv” című bizottsági közlemény „Közös Referenciakeret” mint fakultatív eszköz kidolgozását javasolja, amely az európai szerződési jog közös szabályait és közös terminológiáját tartalmazza. Ezt követően a „Study Group on a European Civil Code” nemzetközi kutatóhálózatként elméleti jellegű közös referenciakeret-tervezetet (Common Frame of Reference – CFR) dolgozott ki, minek során az úgynevezett Lando-bizottság keretében kialakított „Principles of European Contract Law”-t (PECL) alkalmazták. Ezen előkészítő munkálatok alapján az Európai Bizottság 2010 áprilisában létrehozta az európai szerződési jog közös referenciakeretének szakértői csoportját, amely 2011. május 3-án egy megvalósíthatósági tanulmányt terjesztett elő. A fogyasztói jogok európai kódexének megteremtésére irányuló erőfeszítésekkel kapcsolatban lásd Lando, O., „On a European Contract Law for Consumers and Businesses – Future Perspectives”, Towards a European Contract Law
(szerk. Reiner Schulze/Jules Stuyck), München 2011., 203. és azt követő oldal, és Mazeaud, D., „Unfairness and Non-negotiated Term”, uo., 123. o., Hesselink, M., „The Consumer Rights Directive and the CFR: two worlds apart?”, European review of contract law, 5. kötet (2009), 3. sz., 290. o.; Zimmermann, R., „The present state of European private law”, The American journal of comparative law, 57. kötet (2009), 2. sz., 479. o.
(11)  –	A BOE 1984. július 24-i 176. száma.
(12)  –	A BOE 1998. április 14-i 89. száma.
(13)  –	A BOE 2007. november 30-i 287. száma.
(14)  –	Lásd Gruber, U., Europäisches Zivilprozess- und Kollisionsrecht – Kommentar
(szerk. Thomas Rauscher), München 2010., 274. o., 1. pont.
(15)  –	Minden tagállam megpróbálja a nem vitatott követelések jogi úton történő tömeges behajtásának problémáját jogi hagyományai és eljárásai keretében a saját szemszögéből megoldani. A nemzeti megoldási módok mind technikai szempontból, mind a siker szempontjából jelentős mértékben eltérnek egymástól. Némely tagállamban a jogvita tárgyát nem képező követelésekkel kapcsolatos legfontosabb eljárásjogi eszközök a marasztalási ítéletek, a rendes polgári per keretében biztosított különleges sommás eljárások, vagy akár az ideiglenes intézkedések, amelyek hatálya gyakorlatilag végleges, mivel a gyakorlatban azokat alig-alig követi érdemi eljárás. Néhány tagállamban mindazonáltal különösen hatásosnak bizonyult a fizetési meghagyásos eljárás az olyan követelések gyors és kevésbé költséges behajtása szempontjából, amelyekről feltételezhető, hogy nem fogják vitatni őket. Ilyen eljárást eredetileg tizenegy tagállam (Ausztria, Belgium, Finnország, Franciaország, Németország, Görögország, Olaszország, Luxemburg, Portugália, Spanyolország, Svédország) polgári perjoga írt elő. A francia injonction de payer
és a német Mahnverfahren
a legismertebb példák. 1999-ben Spanyolországban is hasonló eljárást (proceso monitorio)
vezettek be (lásd a Bizottságnak az európai fizetési meghagyásos eljárásról, valamint a kis értékű követelések elbírálására irányuló eljárások egyszerűsítését és gyorsítását célzó intézkedésekről szóló, 2002. december 12-i zöld könyvét, COM(2002) 746 végleges). E fejlődés azt mutatja, hogy ezt az eljárástípust az Európai Unióban egyre többre becsülik.
(16)  –	Lásd Hess, B., Europäisches Zivilprozessrecht, Heidelberg 2010., 556. o., 10. §, 40. pont.
(17)  –	Lásd például a németországi hatásköri szabályozással kapcsolatban Prütting, H./Gehrlein, M., ZPO – Kommentar, 2. kiadás, Köln 2010., 1455. o., 689. §, 2. pont; Zeiss, W./Schreiber, K., Zivilprozessrecht, 10. kiadás, 305. o., az ausztriai hatásköri szabályozással kapcsolatban Rechberger, W./Simotta, D.-A., Grundriss des österreichischen Zivilprozessrechts, Bécs 2003., 302. o., 515/3. pont, és a spanyolországi hatásköri szabályozással kapcsolatban Alonso Crespo, E., „Algunos medios preventivos o alternativos del proceso civil atribuidos al secretario judicial”, Estudios jurídicos, 2004., 6687. o., és Rodríguez Tirado, A. M., Las funciones procesales del Secretario judicial, Barcelona 2001., akik a német és az osztrák Rechtspfleger, valamint a spanyol secretario judicial
igazságszolgáltatási szervezetrendszeren belüli jogállásával foglalkoznak.
(18)  –	Lásd például a franciaországi hatásköri szabályozással kapcsolatban Guinchard, S., Droit et pratique de la procédure civile, Párizs 2004., 629. o., és az olaszországi hatásköri szabályozással kapcsolatban De Stefano, A., Procedura Civile, Milánó 2010., 662. o., 5144. pont.
(19)  –	Amint azt Sujecki, B., „Das Europäische Mahnverfahren”, Neue Juristische Wochenschrift, 2007., 1625. o., az 1896/2006 rendelet 8. cikke értelmezésre szoruló szövegének példáján keresztül kifejti, az olyan értelemben korlátozott terjedelmű vizsgálat, hogy ugyan nincs szükség a megalapozottság vizsgálatára, de a nyilvánvalóan megalapozatlan követeléseket el kell utasítani, lehetővé teszi a bírói kar alatt elhelyezkedő bírósági alkalmazott általi vizsgálatot. Az ilyen terjedelmű vizsgálat ezenfelül a fizetési meghagyás iránti kérelmek teljes mértékben automatizált vizsgálatát is lehetővé teszi, miáltal a fizetési meghagyásos eljárás alkalmassá válik a kívánt ésszerűsítő és tehermentesítő hatás kifejtésére.
(20)  –	Lásd a franciaországi szabályozással kapcsolatban Guinchard, S., hivatkozás a fenti 18. lábjegyzetben, 631. ., a németországi szabályozással kapcsolatban Zeiss, W./Schreiber, K., hivatkozás a fenti 17. lábjegyzetben, 306. o., 779. pont, az ausztriai szabályozással kapcsolatban Rechberger, W./Simotta, D.-A., hivatkozás a fenti 17. lábjegyzetben, 304. o., 515/7. pont, és az olaszországi szabályozással kapcsolatban De Stefano, A., hivatkozás a fenti 18. lábjegyzetben, 671. o., 5210. pont.
(21)  –	Lásd Gruber, U., hivatkozás a fenti 14. lábjegyzetben, 275. o., 3. pont, aki rámutat arra, hogy az 1896/2006 rendelet szerinti eljárás a nemzeti fizetési meghagyásos eljáráséval azonos alapelképzelésen nyugszik. A hitelezőnek képesnek kell lennie arra, hogy egyszerű, gyors és kevésbé költséges eljárásban végrehajtható okirathoz jusson. Az eljárás csak az adós védekezése esetén alakul át rendes polgári eljárássá.
(22)  –	Lásd Alonso Crespo, E., hivatkozás a fenti 17. lábjegyzetben, 6687. o.; Rechberger, W./Simotta, D.-A., hivatkozás a fenti 17. lábjegyzetben, 301. o., 515/2. pont, akik a végrehajtható okirat fizetési meghagyásos eljárás útján történő költségtakarékos megszerzésének előnyeire mutatnak rá.
(23)  –	Lásd a C-240/98–C-244/98. sz., Océano Grupo Editorial és Salvat Editores egyesített ügyekben 2000. június 27-én hozott ítélet (EBHT 2000., I-4941. o.) 25. pontját és a C-168/05. sz. Mostaza Claro-ügyben 2006. október 26-án hozott ítélet (EBHT 2006., I-10421. o.) 25. pontját.
(24)  –	Lásd a fenti 23. lábjegyzetben hivatkozott Mostaza Claro-ügyben hozott ítélet 36. pontját és a C-243/08. sz. Pannon GSM ügyben 2009. június 4-én hozott ítélet (EBHT 2009., I-4713. o.) 25. pontját. Ezen ítélkezési gyakorlat kritikája tekintetében lásd Hesselink, M., „Unfair Terms in Contracts Between Businesses”, Towards a European Contract Law,
hivatkozás a fenti 10. lábjegyzetben, 132. és azt követő oldal.
(25)  –	Lásd a fenti 23. lábjegyzetben hivatkozott Océano Grupo Editorial és Salvat Editores egyesített ügyekben hozott ítélet 27. pontját és a fenti 23. lábjegyzetben hivatkozott Mostaza Claro-ügyben hozott ítélet 26. pontját, valamint a C-40/08. sz. Asturcom Telecomunicaciones ügyben 2009. október 6-án hozott ítélet (EBHT 2009., I-9579. o.) 31. pontját.
(26)  –	A fenti 25. lábjegyzetben hivatkozott Asturcom Telecomunicaciones ügyben hozott ítélet 32. pontja. Az általános szerződési feltételeknek a nemzeti bíróság által a jóhiszeműség fényében végzett tartalmi vizsgálatával kapcsolatban lásd Basedow, J., „Der Europäische Gerichtshof und das Privatrecht”, Archiv für die civilistische Praxis, 210. kötet (2010.), 172. és azt követő oldal.
(27)  –	A C-473/00. sz. Cofidis-ügyben 2002. november 21-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-10875. o.) 32. pontja és a fenti 23. lábjegyzetben hivatkozott Mostaza Claro-ügyben hozott ítélet 27. pontja.
(28)  –	A fenti 27. lábjegyzetben hivatkozott Cofidis-ügyben hozott ítélet 33. pontja és a fenti 23. lábjegyzetben hivatkozott Mostaza Claro-ügyben hozott ítélet 28. pontja.
(29)  –	A fenti 24. lábjegyzetben hivatkozott Pannon GSM ügyben hozott ítélet.
(30)  –	Uo., 35. pont.
(31)  –	A C-137/08. sz. VB Pénzügyi Lízing ügyben 2010. november 9-én hozott ítélet (EBHT 2010., I-10847. o.).
(32)  –	Uo., 56. pont.
(33)  –	Uo., 14. és azt követő pont.
(34)  –	Uo., 18. pont.
(35)  –	Uo., 52. pont.
(36)  –	Uo., 53. pont.
(37)  –	Uo., 54. pont.
(38)  –	Uo., 55. pont.
(39)  –	Lásd a VB Pénzügyi Lízing ügyre vonatkozó 2010. július 6-i indítványom (a fenti 31. lábjegyzetben hivatkozott ítélethez kapcsolódó főtanácsnoki indítvány) 113. pontját.
(40)  –	Lásd a Bizottság írásbeli észrevételeinek 65. pontját.
(41)  –	Lásd a jelen indítvány 4. pontját.
(42)  –	Lásd a rendeletre vonatkozó javaslat 8. fejezetét (79–86. cikk – „Tisztességtelen szerződési feltételek”).
(43)  –	Lásd a rendeletre vonatkozó javaslat VI. része 16. fejezetének 2. szakaszát (166–171. cikk – „A késedelmes fizetéshez kapcsolódó késedelmi kamat: általános rendelkezések”).
(44)  –	A rendeletre vonatkozó javaslat 167. cikkének (3) bekezdése értelmében: „Az olyan szerződési feltétel, amely a 166. cikkben meghatározottnál magasabb kamatlábat, vagy a kamat e cikk (2) bekezdésben meghatározottnál korábbi esedékességét írja elő, nem kötelező annyiban, amennyiben ez a 83. cikk alapján tisztességtelen lenne.”
(45)  –	A rendeletre vonatkozó javaslat 83. cikkének (2) bekezdése határozza meg a feltétel „tisztességtelenségének” megítélése során figyelembe veendő szempontokat (a feltétel átláthatósága, a szerződés alapján szolgáltatandó dolog jellege, a szerződéskötés során fennálló körülmények, a szerződés egyéb feltételei, valamint bármely olyan egyéb szerződés feltételei, amelytől a szerződés függ). E rendelkezés a 93/13 irányelv 4. cikkének átirata.
(46)  –	Amint az a tizenhetedik preambulumbekezdésből kiderül, ennek az irányelvnek az alkalmazásában a csatolt mellékletben felsorolt feltételek csak jelzésértékűnek tekinthetők. Az irányelv minimális jellege miatt ezeknek a feltételeknek a körét a tagállamok bővíthetik vagy szűkíthetik saját nemzeti jogalkotásukban.
(47)  –	Lásd a fenti 24. lábjegyzetben hivatkozott Pannon GSM ügyben hozott ítélet 38. pontját és a C-237/02. sz. Freiburger Kommunalbauten ügyben 2004. április 1-jén hozott ítélet (EBHT 2004., I-3403. o.) 20. pontját.
(48)  –	Lásd a C-478/99. sz., Bizottság kontra Svédország ügyben 2002. május 7-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-4147. o.) 20. pontját és a fenti 47. lábjegyzetben hivatkozott Freiburger Kommunalbauten ügyben hozott ítélet 20. pontját.
(49)  –	Lásd a jelen indítvány 23. és azt követő pontját.
(50)  –	Ilyen értelemben De Stefano, A. is, hivatkozás a fenti 18. lábjegyzetben, 655. o., 5100. pont, a peres eljárást, valamint az érvényesített pénzkövetelés részletes vizsgálatát nélkülöző, és ezáltal a hitelező számára a végrehajtás kérelmezéséhez szükséges végrehajtható okirat gyors és kevésbé költséges megszerzését lehetővé tevő fizetési meghagyásos eljárással (konkrétan az olasz procedimento di ingiunzioneval ) kapcsolatban.
(51)  –	Lásd a német kormány írásbeli észrevételeinek 22. pontját.
(52)  –	A franciaországi fizetési meghagyásos eljárással kapcsolatban lásd például Guinchard, S., hivatkozás a fenti 18. lábjegyzetben, 629. o., a németországi fizetési meghagyásos eljárással kapcsolatban pedig Zeiss, W./Schreiber, K., hivatkozás a fenti 17. lábjegyzetben, 305. o. E tagállamok jogrendjében a nemzeti bíróság akkor utasíthatja el a fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelmet, ha a benyújtott bizonyítékokból az derül ki, hogy a követelés nyilvánvalóan nem állhat fenn.
(53)  –	Lásd a 32/62. sz. Alves-ügyben 1963. július 4-én hozott ítéletet (EBHT 1963., 109. o.), a 136/79. sz. National Panasonic ügyben 1980. június 26-án hozott ítélet (EBHT 1980., 2033. o.) 21. pontját és a C-48/96. P. sz. Windpark Groothusen ügyben 1998. május 14-én hozott ítélet (EBHT 1998., I-2873. o.) 47. pontját.
(54)  –	Lásd a jelen indítvány 41. pontját.
(55)  –	Lásd a Bizottság írásbeli észrevételeinek 65. pontját.
(56)  –	Lásd a jelen indítvány 24. pontját.
(57)  –	Lásd többek között a 33/76. sz. Rewe-ügyben 1976. december 16-án hozott ítélet (EBHT 1976., 1989. o.) 5. pontját; a 45/76. sz. Comet-ügyben 1976. december 16-án hozott ítélet (EBHT 1976., 2043. o.) 13. pontját; a C-453/99. sz., Courage és Crehan ügyben 2001. szeptember 20-án hozott ítélet (EBHT 2001., I-6297. o.) 29. pontját; a C-13/01. sz. Safalero-ügyben 2003. szeptember 11-én hozott ítélet (EBHT 2003., I-8679. o.) 49. pontját; a C-432/05. sz. Unibet-ügyben 2007. március 13-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-2271. o.) 39. pontját és a C-246/09. sz. Bulicke-ügyben 2010. július 8-án hozott ítélet (EBHT 2010., I-7003. o.) 25. pontját.
(58)  –	Lásd Lupoi, M. A., „The Harmonization of Civil Procedural Law within the EU” (szerk. Justin Orlando Frosini/Michele Angelo Lupoi/Michele Marchesiello), A European Space of Justice, Ravenna 2006., 209. o., aki úgy véli, hogy az Európai Unió a polgári eljárásjogot a legszélesebb körben harmonizáló integrációs rendszer. A szerző mindazonáltal elismeri, hogy a harmonizáció eddig egyes egységes eszközök átvételére korlátozódott, és így a tagállamok egyedül arra voltak kötelesek, hogy nemzeti polgári eljárásjogukat az egységes eszközök megfelelő működését biztosító módon igazítsák ki. A harmonizációs következmények ezáltal végeredményben csak „közvetett” módon gyakoroltak hatást. A szerző véleménye szerint a polgári eljárásjog területén zajló harmonizáció jövője nem látható előre. Hasonlóan Wagner, G., Kommentar zur Zivilprozessordnung
(szerk. Stein/Jonas), 22. kiadás, 10. kötet, Tübingen 2011., 46. o., 88. pont, aki az európai jogi aktusok számának e területen tapasztalható rohamos növekedése ellenére úgy véli, hogy a polgári eljárásjog lényege – a belső jogviták eljárási szabályainak rögzítése – mindeddig csorbítatlan maradt. A szerző véleménye szerint az európai polgári eljárásjogok egységesítése reálisan nézve még rendkívül messze van.
(59)  –	Az EUMSZ 81. cikk (2) bekezdésének f) pontja értelmében az Unió hatáskörrel rendelkezik polgári eljárásjogi szabályok elfogadására annyiban, amennyiben a belső piac veszélybe kerül. Átfogó szabályokat tartalmaz a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22-i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.), a polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel tekintetében történő, a tagállamok bíróságai közötti együttműködéséről szóló, 2001. május 28-i 1206/2001/EK tanácsi rendelet (HL L 174., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 121. o.), a tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről szóló, 2007. november 13-i 1393/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 324., 79. o.), a határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés megkönnyítése érdekében az ilyen ügyekben alkalmazandó költségmentességre vonatkozó közös minimumszabályok megállapításáról szóló, 2003. január 27-i 2003/8/EK tanácsi irányelv (HL L 26., 41. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 90. o.), valamint az Európai Igazságügyi Hálózat létrehozásáról polgári és kereskedelmi ügyekben című, 2001. május 28-i 2001/470/EK tanácsi határozat (HL L 174., 25. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 145. o.). Lásd Rörig, U., „Einfluss des Rechts der Europäischen Gemeinschaft auf das nationale Zivilprozessrecht”, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, 2004., 18. és azt követő oldal. Ezenfelül az uniós jog szintjén több aktust elfogadtak annak érdekében, hogy megkönnyítsék a határokon átnyúló jogviták rendezését és a határokon átnyúló végrehajtást; ilyen például a kis értékű követelések európai eljárásának bevezetéséről szóló 861/2007/EK rendelet (HL L 199., 1. o.), az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásáról szóló 1896/2006/EK rendelet és a nem vitatott követelésekre vonatkozó európai végrehajtható okirat létrehozásáról szóló, 2004. április 21-i 805/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 143., 15. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 7. kötet, 38. o.).
(60)  –	Lásd ebben az értelemben a C-430/93. és C-431/93. sz., van Schijndel és van Veen egyesített ügyekben 1995. december 14-én hozott ítélet (EBHT 1995., I-4705. o.) 17. pontját; a C-279/96–C-281/96. sz., Ansaldo Energia és társai egyesített ügyekben 1998. szeptember 15-én hozott ítélet (EBHT 1998., I-5025. o.) 16. és 27. pontját; a C-326/96. sz. Levez-ügyben 1998. december 1-jén hozott ítélet (EBHT 1998., I-7835. o.) 18. pontját; a C-78/98. sz., Preston és társai ügyben 2000. május 16-án hozott ítélet (EBHT 2000., I-3201. o.) 31. pontját; a C-472/99. sz. Clean Car Autoservice ügyben 2001. december 6-án hozott ítélet (EBHT 2001., I-9687. o.) 28. pontját; a C-129/00. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2003. december 9-én hozott ítélet (EBHT 2003., I-14637. o.) 25. pontját; a C-392/04. és C-422/04. sz., i-21 Germany és Arcor egyesített ügyekben 2006. szeptember 19-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-8559. o.) 57. pontját; a fenti 23. lábjegyzetben hivatkozott Mostaza Claro-ügyben hozott ítélet 24. pontját; a C-222/05–C-225/05. sz., van der Weerd és társai egyesített ügyekben 2007. június 7-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-4233. o.) 28. pontját; a C-2/08. sz. Fallimento Olimpiclub ügyben 2009. szeptember 3-án hozott ítélet (EBHT 2009., I-7501. o.) 24. pontját; a fenti 25. lábjegyzetben hivatkozott Asturcom Telecomunicaciones ügyben hozott ítélet 38. pontját és a C-177/10. sz. Rosado Santana-ügyben 2011. szeptember 8-án hozott ítélet (EBHT 2011., I-7907. o.) 89. pontját.
(61)  –	A fenti 25. lábjegyzetben hivatkozott Asturcom Telecomunicaciones ügyben hozott ítélet 28. pontja.
(62)  –	A fenti 25. lábjegyzetben hivatkozott Asturcom Telecomunicaciones ügyben hozott ítélet 37. pontja.
(63)  –	A fenti 25. lábjegyzetben hivatkozott Asturcom Telecomunicaciones ügyben hozott ítélet 38. pontja.
(64)  –	Lásd Wagner, G., hivatkozás a fenti 58. lábjegyzetben, 39. o., 68. pont, aki rámutat arra, hogy amennyiben az európai polgári perjog szabályoz valamely tárgykört, úgy a nemzeti joggal szemben az is elsőbbséget élvez. Amennyiben nem ez a helyzet, úgy a tagállamok eljárási autonómiával rendelkeznek. A tagállamoknak e tekintetben mindazonáltal tiszteletben kell tartaniuk az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvét.
(65)  –	Lásd ebben az értelemben a C-118/08. sz. Transportes Urbanos y Servicios Generales ügyben 2010. január 26-án hozott ítélet (EBHT 2010., I-635. o.) 33. pontját; a C-231/96. sz. Edis-ügyben 1998. szeptember 15-én hozott ítélet (EBHT 1998., I-4951. o.) 36. pontját; a fenti 60. lábjegyzetben hivatkozott Levez-ügyben hozott ítélet 41. pontját; a fenti 60. lábjegyzetben hivatkozott Preston és társai ügyben hozott ítélet 55. pontját és a fenti 60. lábjegyzetben hivatkozott i-21 Germany és Arcor egyesített ügyekben hozott ítélet 62. pontját.
(66)  –	Lásd a fenti 60. lábjegyzetben hivatkozott Rosado Santana-ügyben hozott ítélet 90. pontját; a fenti 57. lábjegyzetben hivatkozott Bulicke-ügyben hozott ítélet 28. pontját; a fenti 60. lábjegyzetben hivatkozott Levez-ügyben hozott ítélet 43. pontját; a fenti 60. lábjegyzetben hivatkozott Preston és társai ügyben hozott ítélet 56. pontját és a C-63/08. sz. Pontin-ügyben 2009. október 29-én hozott ítélet (EBHT 2009., I-10467. o.) 45. pontját.
(67)  –	Lásd a fenti 60. lábjegyzetben hivatkozott Rosado Santana-ügyben hozott ítélet 90. pontját és a fenti 57. lábjegyzetben hivatkozott Bulicke-ügyben hozott ítélet 29. pontját.
(68)  –	Lásd a fenti 60. lábjegyzetben hivatkozott Rosado Santana-ügyben hozott ítélet 91. pontját.
(69)  –	Lásd a fenti 25. lábjegyzetben hivatkozott Asturcom Telecomunicaciones ügyben hozott ítélet 50. pontját és a fenti 60. lábjegyzetben hivatkozott Levez-ügyben hozott ítélet 40. pontját.
(70)  –	Lásd a fenti 60. lábjegyzetben hivatkozott Rosado Santana-ügyben hozott ítélet 91. pontját és a C-261/95. sz. Palmisani-ügyben 1997. július 10-én hozott ítélet (EBHT 1997., I-4025. o.) 33. pontját.
(71)  –	Ebben az értelemben Girerd, P., „Les principes d’équivalence et d’effectivité – encadrement ou désencadrement de l’autonomie procédurale des États membres?”, Revue trimestrielle de droit européen, 2002., 75. és azt követő oldal.
(72)  –	Lásd a jelen indítvány 24. pontját.
(73)  –	A fenti 24. lábjegyzetben hivatkozott Pannon GSM ügyben hozott ítélet 35. pontja.
(74)  –	A C-227/08. sz. Martín Martín-ügyben 2009. december 17-én hozott ítélet (EBHT 2009., I-11939. o.).
(75)  –	HL L 372., 31. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 262. o.
(76)  –	A fenti 74. lábjegyzetben hivatkozott Martín Martín-ügyben hozott ítélet 18. pontja.
(77)  –	Uo., 19. pont.
(78)  –	Uo., 20. pont.
(79)  –	Lásd a Martín Martín-ügyre vonatkozó 2009. május 7-i indítványom (a fenti 74. lábjegyzetben hivatkozott ítélethez kapcsolódó főtanácsnoki indítv ány) 55. és 56. pontját.
(80)  –	A fenti 74. lábjegyzetben hivatkozott Martín Martín-ügyben hozott ítélet 27. pontja.
(81)  –	Lásd a jelen indítvány 70. pontját.
(82)  –	A fenti 74. lábjegyzetben hivatkozott Martín Martín-ügyben hozott ítélet 35. pontja.
(83)  –	A fenti 25. lábjegyzetben hivatkozott Asturcom Telecomunicaciones ügyben hozott ítélet 28. pontja.
(84)  –	A fenti 25. lábjegyzetben hivatkozott Asturcom Telecomunicaciones ügyben hozott ítélet 33. pontja.
(85)  –	Lásd az Asturcom Telecomunicaciones ügyre vonatkozó 2009. május 14-i indítványom (a fenti 25. lábjegyzetben hivatkozott ítélethez kapcsolódó főtanácsnoki indítvány) 82. pontját.
(86)  –	A fenti 25. lábjegyzetben hivatkozott Asturcom Telecomunicaciones ügyben hozott ítélet 53–55. és 59. pontja. A Bíróság a spanyol kormány információiból azt szűrte le, hogy a spanyol jog szerint a jogerőssé vált választottbírósági ítélet végrehajtását elrendelő bíróságnak hatáskörében áll, hogy hivatalból értékelje valamely fogyasztó és eladó vagy szolgáltató között létrejött szerződésben szereplő választottbírósági kikötés azon okból eredő semmisségét, hogy ez ellentétes a nemzeti közrendi szabályokkal: Ezt a hatáskört az Audiencia Provincial de Madrid és az Audiencia Nacional több, újabban hozott ítélete is elismerte. A Bíróság azonban a kérdést előterjesztő bíróságra bízta annak vizsgálatát, hogy az előtte folyó eljárásban is erről van-e szó.
(87)  –	Ugyanerre mutat rá Tinzo, V., „Il potere del giudice di rilevazione della nullità di protezione”, Diritto del commercio internazionale, 2011., 584. o. A szerző értelmezése szerint a nemzeti bírónak, mielőtt megállapítja, hogy a szóban forgó tisztességtelen feltétel nem kötelező erejű, meg kell kérdeznie a fogyasztót arról, hogy a feltételt mégis fenn kívánja-e tartani. Döntő jelentőséggel tehát végső soron kizárólag a fogyasztó szándéka bír. A szerző véleménye szerint a Bíróság által alkalmazott megközelítés abból az elgondolásból fakad, amely a 93/13 irányelv fogyasztóvédelmi célját a szerződéses viszonyok fenntartásával próbálja összhangba hozni. Hasonlóan Milanesi, S., „Le pronunce Pannon ed Eva Martín Martín sulla rilevabilità d’ufficio delle nullità di protezione”, Giurisprudenza commerciale, 2010., II. kötet, 805. o., aki azért is üdvözli a Bíróság megközelítését, mert az tiszteletben tartja a relatív érvénytelenség („nullità di protezione”, „protective nullity”) elvét. A szerző véleménye szerint e megközelítés a kontradiktórius eljárásbeli erőegyensúlyt is biztosítja.
(88)  –	A fogyasztó vonatkozásában a Bíróság ítélkezési gyakorlatában kialakított eszményképpel kapcsolatban lásd a C-373/90. sz. X-ügyben 1992. január 16-án hozott ítélet (EBHT 1992., I-131. o.) 15. és 16. pontját; a C-210/96. sz., Gut Springenheide és Tusky ügyben 1998. július 16-án hozott ítélet (EBHT 1998., I-4657. o.) 31. pontját; a C-108/97. és C-109/97. sz., Windsurfing Chiemsee egyesített ügyekben 1999. május 4-én hozott ítélet (EBHT 1999., I-2779. o.) 29. pontját; a C-220/98. sz. Estée Lauder ügyben 2000. január 13-án hozott ítélet (EBHT 2000., I-117. o.) 27. pontját; a C-30/99. sz., Bizottság kontra Írország ügyben 2001. június 21-én hozott ítélet (EBHT 2001., I-4619. o.) 32. pontját; a C-99/01. sz., Linhart és Biffl ügyben 2002. október 24-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-9375. o.) 31. pontját; a C-44/01. sz. Pippig Augenoptik ügyben 2003. április 8-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-3095. o.) 55. pontját; a C-363/99. sz. Koninklijke KPN Nederland ügyben 2004. február 12-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-1619. o.) 77. pontját; a C-218/01. sz. Henkel-ügyben 2004. február 12-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-1725. o.) 50. pontját; a C-421/04. sz. Matratzen Concord ügyben 2006. március 9-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-2303. o.) 24. pontját és a C-356/04. sz. Lidl Belgium ügyben 2006. szeptember 19-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-8501. o.) 78. pontját.
(89)  –	Ebben az értelemben Heinig, J., „Die AGB-Kontrolle von Gerichtsstandsklauseln – zum Urteil Pannon des EuGH”, Europäische Zeitschrift zum Wirtschaftsrecht, 24/2009., 885. o. Josipovič, T., „Verbraucherschutz in der Republik Kroatien”, Konsumentenschutz in Zentral- und Osteuropa
(szerk. Rudolf Welser), Bécs 2010., 72. o., szintén ennek a Bíróság ítélkezési gyakorlatában alkalmazott megközelítésnek e sajátosságára mutat rá. A szerző véleménye szerint ez az ítélkezési gyakorlatot Horvátországban mint csatlakozó államban mindazonáltal még nem ültették át, mivel a nemzeti jog csak a tisztességtelen feltételek semmisségét írja elő. Ezért nincs lehetőség arra, hogy a feltételt a fogyasztó kérésére továbbra is hatályban tartsák.
(90)  –	Lásd a Bizottság írásbeli észrevételeinek 68. pontját.
(91)  –	Lásd a jelen indítvány 35. és azt követő pontját.
(92)  –	Lásd a jelen indítvány 37. és azt követő pontját.
(93)  –	Lásd a jelen indítvány 48. és azt követő pontját.
(94)  –	Lásd a jelen indítvány 69. és azt követő pontját.
(95)  –	Lásd a C-484/08. sz. Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid ügyben 2010. június 3-án hozott ítélet (EBHT 2010., I-4785. o.) 28. és 29. pontját.
(96)  –	Lásd a Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid ügyre vonatkozó 2009. október 29-i indítványom (a fenti 95. lábjegyzetben hivatkozott ítélethez kapcsolódó főtanácsnoki indítvány) 86. pontját.
(97)  –	Az irányelv 8. cikke szerinti felhatalmazás gyakorlása során a tagállamoknak tiszteletben kell tartaniuk az uniós jog általános korlátait. Ez alatt az elsődleges jogot – az alapszabadságokat is beleértve –, valamint az egyéb másodlagos jogot kell érteni (lásd Kapnopoulou, E., Das Recht der missbräuchlichen Klausel in der Europäischen Union, Tübingen 1997., 163. o.).
(98)  –	Lásd Neisser, H./Verschraegen, B., Die Europäische Union – Anspruch und Wirklichkeit, Bécs 2001., 297. o., 14.103. pont; Koenig, C./Pechstein, M./Sander, C., EU-/EG-Prozessrecht, 2. kiadás, Tübingen 2002., 401. o., 767. pont; Leanerts, K./Arts, D./Maselis, I., Procedural Law of the European Union, 2. kiadás, London 2006., 174. és azt követő oldal.
(99)  –	Lásd a 24/64. sz. Dingemans-ügyben 1964. december 2-án hozott ítéletet (EBHT 1964., 1259. o.); a 33/65. sz. Dekker-ügyben 1965. december 1-jén hozott ítéletet (EBHT 1965., 1111. o.); a 80/71. sz. Merluzzi-ügyben 1972. március 22-én hozott ítéletet (EBHT 1972., 175. o.); a C-292/92. sz., Hünermund és társai ügyben 1993. december 15-én hozott ítélet (EBHT 1993., I-6787. o.) 8. pontját; a C-237/04. sz. Enirisorse-ügyben 2006. március 23-án hozott ítélet (EBHT 2006., I-2843. o.) 24. pontját; a C-380/05. sz. Centro Europa 7 ügyben 2008. január 31-én hozott ítélet (EBHT 2008., I-349. o.) 49. és 50. pontját és a C-213/07. sz. Michaniki-ügyben 2008. december 16-án hozott ítélet (EBHT 2008., I-9999. o.) 51. pontját.
(100)  –	Lásd a C-107/98. sz. Teckal-ügyben 1999. november 18-án hozott ítélet (EBHT 1999., I-8121. o.) 34. pontját, a C-425/98. sz. Marca Mode ügyben 2000. június 22-én hozott ítélet (EBHT 2000., I-4861. o.) 21. pontját és a C-223/99. és C-260/99. sz., Agorà és Excelsior egyesített ügyekben 2001. május 10-én hozott ítélet (EBHT 2001., I-3605. o.) 24. pontját.
(101)  –	Lásd Kapnopoulou, E., hivatkozás a fenti 97. lábjegyzetben, 151. o., aki szintén arra mutat rá, hogy a 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése főszabály szerint nem szabályozza a nem kötelező erejű feltételek „helyettesítését”. Ellenkezőleg, a szerződést továbbra is úgy kell kezelni, mintha a fogyasztó tisztességtelen kötelezettségei nem lennének belefoglalva.
(102)  –	Lásd a jelen indítvány 30. pontját.
(103)  –	Ezzel összefüggésben figyelembe kell venni a Tizzano főtanácsnok által a C-302/04. sz. Ynos-ügyre vonatkozó 2005. szeptember 22-i indítványának (az ügyben 2006. január 10-én hoztak ítéletet [EBHT 2006., I-371. o.]) 80. pontjában kifejtetteket. Amint azt a főtanácsnok e pontban helyesen megállapította, „a [93/13] irányelv célja inkább az, hogy kiegyenlítse a fogyasztó szerződés szerinti pozícióját, megakadályozva, hogy a fogyasztóra nézve a »tisztességtelen feltételek kötelezettséget jelentsenek«, mintsem a felek szerződéses önállóságának megőrzése, legkevésbé pedig az eladó vagy szolgáltató szerződéses önállóságának megőrzése, akinek, ezzel ellentétben, érdeke fűződhet ahhoz, hogy megszabaduljon egy olyan szerződés kötelezettségeitől, amely, ha kiegyenlítődik, kevésbé előnyös lehet számára”. Ebből a szempontból a szerződés módosítása végső soron kizárólag az eladó vagy szolgáltató érdekeit szolgálná, ami azonban a főtanácsnok véleménye szerint nem célja a 93/13 irányelvnek.
(104)  –	Lásd a Bizottság írásbeli észrevételeinek 55. pontját.
(105)  –	Lásd Pfeiffer, T., Das Recht der Europäischen Union – Kommentar
(szerk. E. Grabitz/M. Hilf), IV. kötet, A5., 6. cikk, 7. pont, 2. o., aki az „érvényesség-megőrző mérséklést”, tehát a tisztességtelen feltételnek a még éppen megengedhető tartalommal történő hatályban tartását főszabály szerint összeegyeztethetetlennek tekinti a 93/13 irányelvvel.
(106)  –	Lásd a C-397/01–C-403/01. sz., Pfeiffer egyesített ügyekben 2004. március 9-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-8835. o.) 113. pontját.
(107)  –	Lásd az előzetes döntéshozatalra utaló végzés 4.2. pontját.
(108)  –	Lásd a Bizottság írásbeli észrevételeinek 72. pontját és a spanyol kormány írásbeli észrevételeinek 41. pontját.
(109)  –	Lásd többek között a C-379/98. sz. PreussenElektra-ügyben 2001. március 13-án hozott ítélet (EBHT 2001., I-2099. o.) 38. pontját; a C-18/01. sz., Korhonen és társai ügyben 2003. május 22-én hozott ítélet (EBHT 2003., I-5321. o.) 19. pontját; a C-380/01. sz. Schneider-ügyben 2004. február 5-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-1389. o.) 21. pontját; a C-295/05. sz. Asemfo-ügyben 2007. április 19-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-2999. o.) 30. pontját és a C-261/07. és C-299/07. sz., VTB-VAB egyesített ügyekben 2009. április 23-án hozott ítélet (EBHT 2009., I-2949. o.) 32. pontját.
(110)  –	Lásd többek között a 244/80. sz., Foglia kontra Novello ügyben 1981. december 16-án hozott ítélet (EBHT 1981., 3045. o.) 18. pontját; a C-422/93–C-424/93. sz., Zabala Erasun és társai egyesített ügyekben 1995. június 15-én hozott ítélet (EBHT 1995., I-1567. o.) 29. pontját; a C-415/93. sz. Bosman-ügyben 1995. december 15-én hozott ítélet (EBHT 1995., I-4921. o.) 61. pontját; a C-314/96. sz. Djabali-ügyben 1998. március 12-én hozott ítélet (EBHT 1998., I-1149. o.) 19. pontját; a fenti 109. lábjegyzetben hivatkozott PreussenElektra-ügyben hozott ítélet 39. pontját; a fenti 109. lábjegyzetben hivatkozott Schneider-ügyben hozott ítélet 22. pontját; a C-212/06. sz., Gouvernement de la Communauté française és Gouvernement wallon ügyben 2008. április 1-jén hozott ítélet (EBHT 2008., I-1683. o.) 29. pontját és a fenti 109. lábjegyzetben hivatkozott VTB-VAB egyesített ügyekben hozott ítélet 33. pontját.
(111)  –	Amint az 1896/2006 rendelet 1. cikkének (2) bekezdéséből kiderül, az nem akadályozza a jogosultat abban, hogy valamely „követelést valamely tagállam vagy a Közösség joga szerint rendelkezésre álló más eljárás útján érvényesítsen”. Gruber, U., hivatkozás a fenti 14. lábjegyzetben, 279. o., 21. pont, ebből azt a következtetést vonja le, hogy a rendelet nem szorítja háttérbe a létező nemzeti peres és fizetési meghagyásos eljárásokat. A hitelező ezért a rendelet szerinti eljárás mellett vagylagos jelleggel, akárcsak eddig, továbbra is igénybe veheti a létező nemzeti fizetési meghagyásos eljárásokat. Amennyiben a nemzeti fizetési meghagyásos eljárásban okiratot állítanak ki, a hitelező ezen okiratot a 805/2004 rendelet alapján európai végrehajtható okiratként hitelesíttetheti, és a végrehajtást a többi tagállamban foganatosíthatja anélkül, hogy e tagállamokban előzetesen a végrehajthatóvá nyilvánításra lenne szükség.
(112)  –	Az 1896/2006 rendeletből biztosan nem szűrhetők le kötelező előírások. Mindazonáltal nem szabad átsiklani afelett, hogy az európai fizetési meghagyásos eljárásnak az uniós jogalkotó szándéka szerint hatékonysága miatt példaértékűnek kell lennie (lásd Hess, B., hivatkozás a fenti 16. lábjegyzetben, 139. o., 4. §, 23. pont).
(113)  –	Lásd a Bizottság írásbeli észrevételeinek 77. pontját.
(114)  –	Lásd Stuyck, J., „Enforcement of consumer rights and legal redress for consumers in the EU: An institutional model”, New frontiers of consumer protection
(szerk. Fabrizio Cafaggi/Hans-W. Micklitz), Oxford 2009., 72. és azt követő oldal, aki egyrészt a tagállamokat a jogérvényesítési lehetőségek nemzeti szabályozása terén megillető hatáskörre, másrészt pedig arra a körülményre hívja fel a figyelmet, hogy a 2005/29 irányelv bizonyos, a tagállamok által kötelezően tiszteletben tartandó uniós jogi minimumkövetelményeket támaszt.
(115)  –	Lásd. Stolze, C., Harmonisierung des Lauterkeitsrechts in der EU – Unter besonderer Berücksichtigung der Sanktionssysteme, Hamburg 2010., 158. o., aki úgy véli, hogy a 2005/29 irányelv rugalmas szövege a 11. és azt követő cikk szerinti jogérvényesítési szabályok átültetése során a tagállamoknak széles mérlegelési jogkört biztosít.
(116)  –	Lásd a C-540/08. sz. Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag ügyben 2010. november 9-én hozott ítélet (EBHT 2010., I-10909. o.) 27. pontját.
(117)  –	Ebben az értelemben Abbamonte, G., „The Unfair Commercial Practices Directive and its General Prohibition”, The Regulation of Unfair Commercial Practices under EC Directive 2005/29, Oxford 2007., 30. o., aki rámutat arra, hogy a 2005/29 irányelv ugyan teljes mértékben harmonizálja a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokra vonatkozó tagállami anyagi jogot, de nem harmonizálja a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok leküzdésére alkalmas mechanizmusokat. Ebből az következik, hogy a tagállamoknak kell kialakítaniuk jogérvényesítési rendszereiket, megjelölniük az irányelv alapján jogvédelemre jogosult természetes személyeket és egyesületeket, valamint meghatározniuk az irányelv megsértésével szembeni szankciókat. A szerző hangsúlyozza, hogy a hatékony jogérvényesítés elengedhetetlen az irányelv teljes körű érvényesüléséhez.
(118)  –	Lásd az előzetes döntéshozatalra utaló végzés 7. címét („La posible
práctica desleal de la entidad bancaria”).