62007CC0348
M. POIARES MADURO
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2008. november 19. (
1
)
C-348/07. sz. ügy
Turgay Semen
kontra
Deutsche Tamoil GmbH
„86/653/EGK irányelv — 17. cikk — Önálló vállalkozóként működő kereskedelmi ügynökök — Szerződés felmondása — Kártalanítási jogosultság — A kártalanítás összegének meghatározása”
1.
A Landgericht Hamburg (Németország) előzetes döntéshozatal iránti kérelme a tagállamok önálló vállalkozóként működő kereskedelmi ügynökökre vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló, 1986. december 18-i 86/653/EGK tanácsi irányelv (a továbbiakban: az irányelv) 17. cikkének végrehajtására irányul. (
2
) A Landgericht a 17. cikk értelmezését kéri, különösen annak megállapítása érdekében, hogy mikor és milyen feltételek mellett korlátozható a jutalékveszteségre a kereskedelmi ügynök kártalanításhoz való joga. Ezen értelmezésre a nemzeti bíróságnak annak megállapítása érdekében van szüksége, hogy a vonatkozó nemzeti szabályozás a német bíróságok általi értelmezése megsérti-e az irányelvnek azon kártalanítás kiszámításával kapcsolatos megközelítését, amelyre a kereskedelmi ügynök a megbízóval való szerződéses jogviszony megszűnését követően jogosult.
I – A tényállás, a jogi háttér és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
2.
A jelen előzetes döntéshozatali eljárás a felperes, Turgay Semen – aki az alperes kereskedelmi ügynökeként dolgozott – és az alperes Deutsche Tamoil GmbH között folyamatban lévő eljárás kapcsán indult. T. Semen 2001. november 1-e és között kereskedelmi ügynökként üzemeltette az alperes egyik benzinkútját. Az alperes a nagyobb méretű, líbiai Oilinvest konszern tagja, amely amellett, hogy Németországban kiterjedt benzinkúthálózatot üzemeltet, világszerte több országban is foglalkozik olajkutatással és olajfinomítással.
3.
Az alperessel fennálló szerződéses jogviszonya alatt a felperes az eladott üzemanyag után jutalékot kapott. A felperest megillető jutalék mértéke ahhoz igazodott, hogy a kérdéses ügyfél az alperes által kiállított üzemanyagkártyával fizetett az üzemanyagért, amely árengedményt nyújtott, vagy más megszokott fizetési módot használt.
4.
Az irányelv 17. cikke felhatalmazza a tagállamokat, hogy két olyan szabályozási módszer közül válasszanak, amely a megbízóval fennálló ügynöki szerződés megszűnése után a kereskedelmi ügynök jóvátételezését szabályozza. E jóvátétel kártérítés (17. cikk, (3) bekezdés) vagy kártalanítás (17. cikk, (2) bekezdés) formájában valósulhat meg.
5.
A német hatóságok a 17. cikk (2) bekezdésében meghatározott kártalanítási rendszert választották. E cikk és a vonatkozó német szabályozás (a Handelsgesetzbuch (a továbbiakban: HGB) 89b. §-a) előírja, hogy meghatározott feltételek fennállása esetén a felperessel hasonló helyzetben lévő ügynökök a velük fennálló szerződéses jogviszony megszűnését követően a megbízótól kártalanításra jogosultak. A jelen ügyben a felek közötti jogvita a nyújtandó kártalanítás mértékével összefüggésben merült fel, és különösen arra vonatkozik, hogy a kártalanítás német jogszabályok által meghatározott számításának módszere összhangban van-e az irányelv előírásaival.
6.
A 17. cikk (2) bekezdése az alábbiak szerint állapítja meg a kártalanítás megfizetésére való kötelezettség feltételeit, valamint az e kártalanítás kiszámítására alkalmazandó módszert:
„a)
A kereskedelmi ügynök akkor és olyan mértékben jogosult kártalanításra, ha:
—
a megbízónak új vevőket szerzett, vagy a már meglévő vevőkkel az üzlet nagyságrendjét jelentős mértékben növelte, és a megbízó az e vevőkkel folytatott üzletből továbbra is jelentős haszonra tesz szert, és
—
ezen kártalanítás kifizetése, figyelembe véve az eset összes körülményeit, méltányos, különös tekintettel arra a jutalékra, amelytől a kereskedelmi ügynök az ilyen vevőkkel kötött üzletekkel kapcsolatban esett el. A tagállamok az ilyen körülményekre vonatkozóan úgy is rendelkezhetnek, hogy azok magukban foglalják a 20. cikk szerinti kereskedelmi korlátozó záradék alkalmazását.
b)
A kártalanítás mértéke nem haladhatja meg a kereskedelmi ügynök által a megelőző öt évben elért átlagos évi díjazásának alapulvételével számított egyévi kártalanításnak megfelelő összeget, ha pedig a szerződés időtartama öt évnél rövidebb, a kártalanítás összegét ezen időszak átlaga alapján kell kiszámítani.
c)
A kapott kártalanítás nem zárja ki azt, hogy a kereskedelmi ügynök kártérítést is követeljen.”
7.
A HGB 89b. §-ának (1) bekezdése, amely a kártalanítás kiszámításának azon módszeréről rendelkezik, amelyen az irányelv alapul, (
3
) és jelentős mértékben követi a 17. cikk (2) bekezdését, mivel előírja, hogy:
„(1)
Az ügynöki szerződés megszűnését követően a kereskedelmi ügynök a megbízótól akkor és olyan mértékben jogosult méltányos kártalanítást követelni, ha
i.
a megbízónak a kereskedelmi ügynök által megszerzett vevőkkel kötött ügyletből az ügynöki szerződés megszűnését követően is jelentős haszna származik,
ii.
a kereskedelmi ügynök a szerződés jogviszony megszűnése miatt olyan jutaléktól esik el, amely őt a jogviszony további fennállása esetén az általa szerzett vevőkkel megkötött vagy a jövőben megkötendő ügyletek alapján megillette volna, és
iii.
a kártalanítás fizetése az eset összes körülményeit figyelembe véve méltányos.
(2)
Új vevő szerzésével esik egy tekintet alá, ha a kereskedelmi ügynök valamely vevővel az üzlet nagyságrendjét olyan jelentős mértékben növelte, hogy az gazdasági szempontból új vevő megszerzésével egyenértékű.”
8.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmében a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a német bíróságoknak a 89b. §-ra vonatkozó ítélkezési gyakorlata egységes abban, hogy e tényállási elemeknek (nevezetesen, hogy a megbízónak jelentős haszna keletkezett, az ügynök jutaléktól esett el, és a kártalanításnak méltányosnak kell lennie) együttesen kell teljesülniük, és azok egymás korlátait képezik. A Landgericht Hamburgnak kételyei támadtak azzal kapcsolatosan, hogy a kártalanítás e megközelítésnek megfelelő korlátozása összeegyeztethető-e a 17. cikk (2) bekezdésével, és a következő két kérdést terjeszti elő:
„(1)
Összeegyeztethető-e a tagállamok önálló vállalkozóként működő kereskedelmi ügynökökre vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló, 1986. december 18-i 86/653/EGK tanácsi irányelv 17. cikke (2) bekezdésének a) pontjával a kereskedelmi ügynököt a szerződéses jogviszony megszűnésének eredményeként ért jutalékveszteségen alapuló kártalanítási igény korlátozása, akkor is, ha a megbízó által élvezett hasznok nagyobb értéket képviselnek?
(2)
A megbízót is magában foglaló konszern esetében ezen hasznok közé tartoznak-e azok a hasznok is, amelyekre a konszerntársaságok tettek szert?”
9.
Mielőtt e két kérdés vizsgálatára rátérnék, először az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést kell tisztázni. A tárgyaláson az alperes képviselője kijelentette, hogy a német ítélkezési gyakorlatban az előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztése óta bekövetkezett változások a Bíróság előtt folyó eljárást tárgytalanná tették. Az alperes képviselője különösen azt állította, hogy a nemzeti ítélkezési gyakorlat értelmében a „rendszeres vásárló” fogalmában bekövetkezett változás azt jelenti, hogy az elveszített jutalék kiszámítása során keletkezett összeg szinte minden ügyben magasabb, mint az irányelv 17. cikke (2) bekezdésének b) pontjában meghatározott legmagasabb összeg, amely így az alapösszegen felüli más hasznok figyelembe vételének megengedhetőségére vonatkozó kérdést tárgytalanná teszi.
10.
A Bíróság korábban már kimondta, hogy az EK 234. cikk szerint nem feladata, hogy tanácsadó jellegű véleményt adjon, (
4
) illetve hogy hipotetikus kérdésekre válaszoljon. (
5
) Ráadásul a Zabala és társai egyesített ügyekben (
6
) elutasította a határozathozatalt az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről, amikor a nemzeti bíróság előtt folyó eljárást azért szüntették meg, mert az egyik fél a másik által előterjesztett kereseti kérelemmel hallgatólagosan egyetértett, így a határozathozatal a jogvita hatékony megoldása érdekében már nem volt szükséges. (
7
)
11.
Ugyanakkor a Bíróság következetesen hangsúlyozta, hogy „kizárólag az ügyben eljáró […] nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik annak megítélése, hogy – tekintettel az ügy különleges jellemzőire – ítélete meghozatalához szükségesnek tartja-e az előzetes döntéshozatalt, és ha igen, a Bíróságnak feltett kérdései relevánsak-e” (
8
), és hogy „a nemzeti bíróság által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem csak akkor utasítható el, ha nyilvánvaló, hogy a közösségi jog értelmezése, vagy valamely közösségi jogszabály érvényességének vizsgálata, amelyet a nemzeti bíróság kért, nem függ össze az alapeljárás valóságos tényállásával vagy tárgyával” (
9
).
12.
Ezért a nemzeti jogban az előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztését követően bekövetkezett változásokat a Bíróság nem tartja a kérelem elutasítását megalapozó oknak; a CIA-ügyben (
10
) a Bíróság hangsúlyozta, hogy az előzetes döntéshozatali eljárás nem tekinthető tárgytalannak attól, hogy az előzetes döntéshozatali eljárás tárgyát képező nemzeti jogszabályt hatályon kívül helyezték, és azt más nemzeti jogszabály váltotta fel. Az ügy tárgytalanná válására vonatkozó hivatkozás a jelen ügyhöz hasonlóan még kevésbé elfogadható azokban az esetekben, amikor a bekövetkezett változások a nemzeti bíróság ítélkezési gyakorlatát érintik, és amelyek hatása még nem teljesen bizonyos. Ennek megfelelően álláspontom szerint a Bíróság nem utasíthatja vissza az előterjesztett kérdésekről történő határozathozatalt, tekintettel arra, hogy a nemzeti bíróság feladata annak vizsgálata, hogy az új nemzeti ítélkezési gyakorlat milyen hatással van az előtte folyamatban lévő ügy végleges eldöntése tekintetében a Bíróság által adott válaszok relevanciájára.
II – Elemzés
Az első kérdésről
13.
A német jogszabályoknak a német bíróságok által értelmezett megközelítése a méltányosnak tekinthető mértékre vonatkozó meghatározott értelmezés alapján felső határhoz köti az ügynöknek járó kártalanítást, megállapítva, hogy az azon jutalék összegét meghaladó juttatás, amelytől az ügynök elesett, nem tekinthető méltányosnak. Az, hogy e megközelítés összeegyeztethető legyen az irányelvvel, a korábbi ügyekben a 17. cikk vonatkozásában megállapított, egymással potenciálisan versengő elvek kibékítését teszi szükségessé.
14.
Egyrészt az Ingmar-ítéletben (
11
) és a Honyvem-ítéletben (
12
) a Bíróság kimondta, hogy a 17. cikk által létrehozott rendszer természeténél fogva kötelező jellegű. A Bíróság hangsúlyozta a 17. cikknek a kereskedelmi ügynökök védelme érdekében minimumszabályként betöltött szerepét, és hogy a nemzeti jogszabályok nem tartalmazhatnak olyan szabályokat, amelyek a 17. cikkben meghatározott kártalanításnál alacsonyabb mértéket írnak elő e kereskedelmi ügynökök számára. (
13
)
15.
Másrészről a Bíróság mind az Ingmar-ítéletben, mind a Honyvem-ítéletben megállapította, hogy a 17. cikk „nem ad részletes útmutatást a szerződés megszűnése miatti kártalanítás számítási módját illetően” (
14
), és hogy a 17. cikk által létrehozott kereten belül „a tagállamok a kártalanítás számítási módjának megválasztását illetően mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek” (
15
). A Bíróság megállapította, hogy e mérlegelési mozgástér „többek között a méltányosság elvére figyelemmel” is alkalmazandó. (
16
)
16.
Következésképpen, noha a 17. cikknek az a célja, hogy az ügynökök számára alapszintű jogi védelmet biztosítson, úgy tűnik, az irányelv figyelembe veszi, hogy e védelem szintje az egyes tagállamoknak a méltányosság ezzel kapcsolatos értelmezése szerint eltér. Ennek ellenére e mérlegelési mozgástér nem lehet abszolút jellegű, mivel az az irányelv legfontosabb célját – nevezetesen az egyes tagállamok kereskedelmi ügynökök részére biztosítandó alapszintű jogi védelemmel kapcsolatos gyakorlatának harmonizációját – hiúsítaná meg. (
17
)
17.
Ezen túlmenően a cikk szövege azt mondja ki, hogy az ügynök „akkor és olyan mértékben”jogosult kártalanításra, ha meghatározott feltételek teljesülnek (utólagos kiemelés). A Bíróság által hozott Ingmar-ítéletben, illetve a Honyvem-ítéletben a „jogosult” kifejezés használata kiemeli a rendszer kötelező jellegét, és magában foglalja azt, hogy a tagállamok nem hozhatnak olyan intézkedéseket, amelyek megtagadják az ügynöktől a kártalanítást, ha a cikkben meghatározott feltételek teljesülnek.
18.
Ahogyan arra a Honyvem-ügyben ismertetett indítványomban utaltam, a 17. cikk (2) bekezdése „nem csupán a kártalanítás juttatásának feltételeit írja elő, hanem a számításához szükséges elemeket is”. (
18
) Ezért a tagállamok irányelvben megfogalmazott kötelezettségeik végrehajtása érdekében hozott intézkedéseknek tiszteletben kell tartaniuk mind a kártalanításra jogosultság, mind a kártalanítás kiszámításánál figyelembe veendő tényezőket.
19.
Következésképpen nyilvánvaló, hogy a tagállamoknak biztosított mérlegelési mozgástér a 17. cikk (2) bekezdése által létrehozott rendszer korlátain belül alkalmazandó, amelyeket a tagállamok nem hagyhatnak figyelmen kívül.
20.
Melyek tehát azok a kötelező korlátok, amelyeket a 17. cikk (2) bekezdésében létrehozott rendszer meghatároz? A Honyvem-ítéletben a Bíróság megállapította, hogy az az olasz rendszer, amely a kártalanítás összegénél kizárólag a korábbi években elért jutalék meghatározott százalékát vette figyelembe, ellentétes volt az irányelvvel, mivel azon ügynökök számára, akik a megbízó által elért hasznok figyelembe vételén alapuló megközelítéssel jobban jártak volna, nem tette lehetővé, hogy a meghatározott százalékot meghaladó kártalanítási összeget követeljenek. (
19
) Ezen ítélet fényében, valamint az irányelv 17. cikke (2) bekezdése a) pontja első franciabekezdésének szövege alapján nyilvánvaló, hogy ilyen kötelező ismérv az az érdemeken alapuló megközelítés, amely a kártalanítás összegét a megbízó által az ügynök munkájának eredményeként a szerződés megszűnését követően elért hasznoktól teszi függővé.
21.
Az irányelv szövege ugyancsak világossá teszi, hogy a kártalanítás összegének megállapításakor figyelembe kell venni a méltányosság elvét, és hogy ennek során figyelembe kell venni azon jutalékot, amelytől az ügynök a közötte és a megbízó között fennálló szerződéses jogviszony megszűnése miatt esett el.
22.
A felek nem értenek egyet abban, hogy a méltányosság elve az ügynöknek nyújtott kártalanítás összegét egyaránt növelheti és csökkentheti-e. A felperes azzal érvel, hogy a kártalanítás összegét elsősorban a megbízó által elért hasznok összege befolyásolja, és hogy a meg nem fizetett jutalék összege csupán a méltányosság értékelésénél figyelembe veendő egyik elem, amely a kártalanítás összegének akár a növelését, akár a csökkentését eredményezheti. Az olasz kormány arra is hivatkozik, hogy a méltányosság fogalma az összeg növelését eredményező küszöbként, illetve annak csökkentését eredményező felső határként is működhet. A felperes másrészről azzal érvel, hogy az irányelv 17. cikke (2) bekezdésének a) pontjában meghatározott elemek kumulatív feltételek, amelyek egymás korlátját képezik, és hogy a három összeg közül a legalacsonyabb tekintendő a nyújtható összeg legfelső határának.
23.
Álláspontom szerint az „akkor és olyan mértékben” kifejezés azt sugallja, hogy a méltányosság fogalma a kártalanítás összegének korlátozására vonatkozik, és nem olyan tényező, amely a megbízó által elért hasznok kiszámítását meghaladóan növelné azt. Ennek ellenére az, hogy a méltányosság fogalma ebből a szempontból kizárólag felső határként, vagy küszöbként és felső határként viselkedik-e, jelen ügyben a Bíróság elé terjesztett kérdések vonatkozásában nem meghatározó tényező. Az irányelv világos abban a tekintetben, hogy a kártalanítás nem haladhatja meg a méltányos mértéket. A felek között felmerült fő kérdés arra vonatkozik, hogy a mérlegelési mozgástér, amelyről a Bíróság elismerte, hogy a tagállamokat megilleti a kártalanítás kiszámításánál, és különösen a méltányossággal összefüggésben, kiterjed-e arra, hogy a tagállamok jogosultak a méltányosságot úgy meghatározni, hogy az magában foglalhatja a kártalanítás elveszített jutalék mértékéig történő korlátozását. Ez a méltányosság fogalmának problémájával, azaz úgyszólván a méltányos „plafon” kiszámításának módszerével függ össze. Az, hogy a méltányosság fogalma a kártalanítási „küszöb” meghatározására is alkalmas-e, e tekintetben irreleváns.
24.
Hogyan egyeztethető össze a méltányosság elvét ilyen módon korlátozó német megközelítés az irányelv fent kifejtett kötelező jellegű ismérveivel? Ahogyan az a fentiekből kitűnik, a HGB a német bíróságok értelmezése szerint nem tekinti méltányosnak az ügynök jutalékvesztését meghaladó kártalanítást. Ahogyan arra az alperes rámutat, e megközelítés azon a felfogáson alapul, miszerint az ügynök nem kerülhet a kártalanítás által jobb helyzetbe, mint amelybe akkor került volna, ha a szerződés nem szűnik meg. A felperes és az olasz kormány álláspontja szerint e megközelítés megfosztja az ügynököt az irányelv által biztosított jogától, nevezetesen attól, hogy ne kizárólag azon jutalékra tekintettel követelhessen méltányos kártalanítást, amelytől elesett, hanem bármely körülmény fennállása esetén. Emellett nyilvánvaló, hogy a méltányossági kritérium nem alkalmazható oly módon, hogy az irányelv által elfogadott, és különösen 17. cikk (2) bekezdésének első francia bekezdésében tükröződő, az érdemeken alapuló megközelítés ne tudjon hatékonyan érvényesülni.
25.
Ennek ellenére ahhoz, hogy a tagállamok méltányosság értékelésével összefüggő mérlegelési mozgástere értelmezhető legyen, a tagállamoknak lehetőséget kell biztosítani arra, hogy a méltányosság fogalmát a kártalanítás mértékének korlátozására használhassák annak megfelelően, hogy nemzeti felfogásuk szerint mi számít méltányosnak, feltéve, hogy eközben nem sértik meg az irányelv 17. cikke (2) bekezdése fent ismertetettek szerint létrehozott rendszerének kötelező jellegét.
26.
A méltányosság fogalmának olyan értelmezése, amely kizárja az elveszített jutalékok mértékét meghaladó kártalanítás megítélését, nyilvánvalóan összeegyeztethető az ügynök által elveszített jutalékok mértékének figyelembe vételét előíró kötelezettséggel. Az irányelv abban a tekintetben is világosan fogalmaz, hogy minden körülményt figyelembe kell venni a méltányosság megállapításánál. Ennek ellenére az elveszített jutalék mértékére korlátozódó kártalanítás csupán a különböző körülmények relatív fontosságáról szóló megítélést tükrözi, és nem a figyelembe veendő körülmények figyelmen kívül hagyását írja elő, ezért ezt elvileg nem lehet az irányelv megsértésének tekinteti.
27.
Az ilyen megközelítés önmagában nem tekinthető az érdemeken alapuló azon követelmény megsértésének sem, miszerint a kártalanítást a megbízó később felmerülő hasznaihoz kell igazítani, feltéve, hogy a jutalékvesztés fogalmát úgy értelmezik, hogy az e hasznok figyelembe vételét is lehetővé teszi. Sok esetben az ügynök által a szerződéses jogviszony során elveszített jutalék a megbízó hasznait tükrözi. Ez azonban nem mindig valósul meg. A Bizottságnak a 17. cikk alkalmazásáról szóló jelentése szerint – ahogyan azt az alperes jogi képviselője is megerősítette a tárgyaláson – a német rendszer a kártalanítás kiszámításánál az ügynök által elveszített jutalékok szempontjából a szerződéses jogviszony utolsó 12 hónapját veszi figyelembe. A szerződéses jogviszony utolsó időszakában szerzett jutalék rendszerint jól mutatja a szerződés megszűnését követő időszakban a megbízó által megszerzett hasznok és az ügynök által elveszített jutalékok mértékét. Ennek ellenére az irányelv 17. cikkének (2) bekezdésében létrehozott rendszerben a kártalanítást a megbízó jövőbeli hasznai és az ügynök veszteségei alapján kell kiszámítani. Az irányelv 17. cikke (2) bekezdésének szövege nyilvánvalóvá teszi, hogy a jövőbeli lehetőség figyelembe vétele kötelező. A múltbeli jutalékok kizárólag e jövőbeli hasznok és veszteségek alátámasztására vehetők figyelembe.
28.
Előfordulhatnak olyan körülmények, amelyek között a múltbeli jutalékok alapján történő számítás nem a valóságnak megfelelően tükrözi a jövőbeli hasznokat és veszteségeket, például ha az ügynök jelentős és sikeres marketing kampányt folytat röviddel a szerződés megszűnése előtt, vagy ha a megbízó nevében árusított termék ára nagymértékben emelkedik röviddel a szerződés megszűnése előtt vagy után. (
20
) Ilyen körülmények között a szerződés utolsó időszakára kiszámított kártalanítást úgy kell súlyozni, hogy a nyújtott kártalanítás valóságosan tükrözze a megbízók és az ügynökök megfelelő jövendőbeli nyereségeit és veszteségeit. Az „elvesztett jutalékok” fogalmának ezért kellően rugalmasnak kell lennie, hogy a szerződés megszűnése előtt és után alkalmazandó körülményekben beállott változásokat tükrözni tudja. A nemzeti bíróság feladata annak megítélése, hogy – tekintettel arra, hogy a kártalanítás kiszámításánál kötelező a jövőbeli szempontok figyelembe vétele – a kártalanítás kiszámítására alkalmazott német megközelítés, különösen a „jutalékveszteség” meghatározása ebben a tekintetben kellően rugalmas-e.
A második kérdésről
29.
A második kérdés arra vonatkozik, hogy amennyiben a megbízó egy konszern tagja, a konszern tagjai által elért előnyöket figyelembe kell-e venni az irányelv 17. cikkében előírt kártalanítás kiszámítása során.
30.
A felperes azzal érvel, hogy a megbízó által elért előnyök abban is megnyilvánulnak, hogy a líbiai anyavállalat a leányvállalata, azaz a megbízó révén nyereségre tesz szert, amelyet a forgalmának növelésére, az adókötelezettségeinek csökkentésére, valamint a nyereségének növelésére használ.
31.
A német kormány rámutat arra, hogy sem a HGB 89b. §-a, sem az irányelv 17. cikke nem kívánja szabályozni a leányvállalatok és az anyavállalatok viszonyát. E kérdések a méltányosság szempontjából lényegesek lehetnek, azonban a nemzeti hatóságok mérlegelési mozgásterének gyakorlásába tartozik annak eldöntése, hogy a megbízó tulajdonosainak a tulajdonában álló konszern tagjai által elért nyereséget figyelembe veszik-e, és ha igen, hogyan.
32.
A Bizottság álláspontja szerint az irányelv 17. cikkének értelmében főszabály szerint a megbízó által elért előnyök kiszámításánál nem kötelező figyelembe venni ugyanazon tulajdonos tulajdonában álló más társaságokat, kivéve, ha az ügynök szerződéses kötelezettségei magukban foglalták a harmadik személyek által ugyanazon csoport más tagjaival létrehozott kereskedelmi kapcsolatok kialakítását vagy fejlesztését. Megjegyzi, hogy az irányelv 17. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján kiszámított kártalanítás szempontjából lényeges előny az ügynök által szerzett vevőkkel fennálló ügyletekhez kapcsolódik, illetőleg azokhoz, amelyek az ügynök már létező vevőivel fennálló üzleti kapcsolat fejlesztéséből származnak. Ez azt bizonyítja, hogy az irányelv 17. cikke (2) bekezdésének a) pontja a szerződéses jogviszonyra helyezi a hangsúlyt. Mivel a kártalanítás az új vevők megbízó számára történő megnyerésének folyamatához, illetőleg a megbízó korábbi ügyfeleivel fennálló üzleti kapcsolat fejlesztéséhez kapcsolódik, nincs ok arra, hogy a megbízó által szerzett vevőkkel kapcsolatos előnyökön túlmenő előnyöket figyelembe vegyék, kivéve, ha az ügynök hasonló munkát végzett a megbízó anyavállalatához tartozó más társaságok számára is.
33.
Az alperes azzal érvel továbbá, hogy ellenőrizhetetlen és nem kívánatos hatásokkal járna az, ha az ügynök olyan ügyletekből származó nyereséggel összefüggésben is igényt nyújthatna be, amelyekre a szerződéses jogviszony nem terjed ki. Kijelenti, hogy nincs olyan indok, amely alapján egy németországi benzinkút bérlője a Líbiában olajkitermeléssel foglalkozó anyavállalat nyereségére jogosult volna.
34.
Az olasz kormány arra tesz javaslatot, hogy noha az irányelv 17. cikkének értelmében az előnyök kiszámítása általában a megbízó által elért előnyökre korlátozódik, az irányelv 4. cikkében előírt gondos és jóhiszemű eljárás szükségessége azt jelenti, hogy bizonyos jelekből arra lehet következtetni, hogy amikor a megbízó megkísérli az ügynöknek fizetendő kártalanítást azzal korlátozni, hogy az ügynök tevékenységéből származó nyereséget a vállalatcsoport más tagjaihoz viszi át, a gondos és jóhiszemű eljárás megsértése esetén léteznie kell olyan módszernek, amellyel ez megakadályozható. Ugyanakkor ez a célkitűzés – ahogyan azt a kormány maga is megjegyzi – kártérítés révén megvalósítható.
35.
Egyértelmű azonban, hogy az irányelv 17. cikke (2) bekezdésének a) pontja elsődlegesen a kettőjük között fennálló szerződés alapján a megbízó számára előnyt jelentő, az ügynök tevékenységéből származó tevékenységre irányul. Az irányelv szövege kifejezetten utal a megbízó vevőire, és a megbízó által elért előnyökre. Nem utal azonban semmilyen más előnyre, amelyet figyelembe lehetne venni. A közösségi jogalkotó dönthetett volna úgy is, hogy más olyan társaságoknál keletkező előnyöket is figyelembe kell venni, amelyek a megbízóval kapcsolatban állnak, azonban úgy tűnik, hogy nem így döntött. Emellett a kártalanításhoz való jog szerződéses eredete ellentétes azon kártérítési igény elismerésével, amely az ügynökkel szerződéses jogviszonyban nem állókra vonatkozik.
36.
Másrészről a nyújtandó kártalanítás méltányosságának vizsgálatánál a tagállamok kötelesek figyelembe venni „az eset összes körülményeit”. Jelen ügyben azonban a „körülmények” nem utalhatnak minden egyes elképzelhető tényre, hanem azon tényezőkre korlátozódnak, amelyek az ügynök és a megbízó közötti szerződéses jogviszonyban lényegesek. Egy anyavállalat leányvállalata ügynökének a megbízó és az ügynök közötti szerződés alapján az anyavállalattal fennálló kapcsolata mértékéről a nemzeti jog alapján kell dönteni, és minden esetben figyelembe kell venni az ügynök és a megbízó között fennálló különleges szerződéses jogviszonyt, és annak lehetséges kapcsolatát az anyavállalattal. Ha a nemzeti jog nem rendelkezik ilyen kapcsolatról az ügynök és megbízójának anyavállalata között, az irányelv 17. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében az anyavállalat által szerzett nyereség nem vehető figyelembe.
37.
E tények alapján nem lehet arra következtetni, miszerint az irányelv megkövetelné, hogy a megbízót is magában foglaló vállalatcsoport esetében az irányelv 17. cikk (2) bekezdésének a) pontja értelmében figyelembe veendők legyenek azok a hasznok is, amelyekre az ugyanazon vállalatcsoporthoz tartozó más társaságok tettek szert.
III – Végkövetkeztetések
38.
Ezen okoknál fogva indítványozom, hogy a Bíróság a következő választ adja a kérdést előterjesztő nemzeti bíróság által feltett kérdésekre:
(1)
Az a nemzeti szabályozás, amely a kereskedelmi ügynököknek járó kártalanítást az ügynökök jutalékveszteségére korlátozza a megbízóval fennálló szerződéses jogviszony megszűnését követően, önmagában nem ellentétes az érdemeken alapuló és a jövőbeli eredményt figyelembe vevő módszerrel, amelyet a tagállamok önálló vállalkozóként működő kereskedelmi ügynökökre vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló, 1986. december 18-i 86/653/EGK tanácsi irányelv 17. cikke (2) bekezdésének a) pontjával létrehozott rendszer megkövetel, feltéve hogy a jutalékveszteség kiszámításának módszere valóságosan tükrözi a szerződéses jogviszony megszűnését követő időszakban bekövetkezett jutalékveszteséget, oly módon, hogy a megbízó által az ügynök tevékenységének eredményeként elért hasznokat figyelembe veszi.
(2)
A 86/653 irányelv 17. cikke (2) bekezdésének a) pontja a kártalanítás kiszámításánál nem követeli meg a valamely vállalatcsoport ügynökkel szerződéses jogviszonyban álló tagján kívüli tagjai által elért előny figyelembe vételét.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	HL L 382., 17. o.;; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 177. o.
(
3
)	Lásd az Európai Közösségek Bizottságának a tagállamok önálló vállalkozóként működő kereskedelmi ügynökökre vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló tanácsi irányelv 17. cikkének végrehajtásáról szóló jelentését (86/653/EGK), Brüsszel, 1996. 7. 23., COM(96) 364 végleges, 1–3. o.
(
4
)	A 244/80. sz., Foglia kontra Novello ügyben hozott ítélet (EBHT 1981., 3045. o.) 18. pontja.
(
5
)	A C-467/04. sz., Gasparini és társai ügyben hozott ítélet (EBHT 2006., I-9199. o.).
(
6
)	A C-422/93., C-423/93. és 424/93. sz., Zabala Erasun és társai kontra Istituto Nacional de Empleo egyesített ügyekben hozott ítélet (EBHT 1995., I-1567. o.).
(
7
)	Uo. 28. és 29. pont.
(
8
)	A C-264/96. sz., ICI Chemical Industries kontra Colmer ügyben hozott ítélet (EBHT 1998., I-4695. o.) 15. pontja.
(
9
)	Uo.
(
10
)	A C-194/94. sz., CIA Security International ügyben hozott ítélet (EBHT 1996., I-2201. o.).
(
11
)	C-318/98. sz. Ingmar-ügyben hozott ítélet (EBHT 2000., I-9305. o.) 21–22. pontja.
(
12
)	A C-465/04. sz. Honyvem Informazioni Commerciali ügy hozott ítélet (EBHT 2006., I-2879. o.).
(
13
)	Uo. 28. pont.
(
14
)	Uo. 34. pont.
(
15
)	Az Ingmar-ügyben hozott ítélet 21. pontja.
(
16
)	A Honyvem-ügyben hozott ítélet 36. pontja.
(
17
)	Az irányelv preambuluma hivatkozik e célkitűzésekre.
(
18
)	Lásd a Honyvem-ügyben ismertetett indítványom 41. pontját.
(
19
)	A Honyvem-ügyben hozott ítélet 29. pontja.
(
20
)	Ennek figyelmen kívül hagyása a megbízó opportunista magatartását is elősegíti a szerződés felmondása tekintetében.