62004CC0419_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A Bírósághoz 2004. szeptember 30‑án benyújtott ítéletével a cour d’appel de Poitiers (Franciaország) a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK rendelet(2) 871. cikkének értelmezésére vonatkozó kérdést terjesztett előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé. A kérdést előterjesztő bíróság különösen azt szeretné megtudni, hogy e rendelkezés alapján a nemzeti vámhatóságok kötelesek‑e az Európai Közösségek Bizottsága elé utalni azon ügyet, amikor az áru behozatalát követően utólag kívánják az elkerült vámot beszedni, de kételyeik merülnek fel, hogy a beszedés elengedésére vonatkozó jogszabályi feltételek fennállnak‑e.
I – Jogi háttér
2. A vámtartozás könyvelésére és utólagos beszedésére vonatkozó szabályokat a 2454/93 rendelet 868. és az azt követő cikkei szabályozzák. Kizárólag arra szorítkozva, ami a jelen ügyben irányadó, emlékeztetünk arra, hogy e rendeletnek a jogvita tényállása idején(3) hatályos 869. cikke szerint a nemzeti vámhatóságok maguk is határozhatnak úgy, hogy utólagosan nem könyvelik el a beszedetlen vámokat abban az esetben, ha azok összege kisebb 2000 eurónál. Az ennél magasabb összegek esetében a 871. cikk az irányadó, amelynek szintén az ügy tényállásának időpontjában hatályos változata kimondja:
„A 869. cikkben említett esetek kivételével, a vámhatóság – akár úgy ítéli meg, hogy a Közösségi Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjában megállapított feltételek teljesülnek, akár ha kételyei merülnek fel az adott rendelkezésben foglalt kritériumoknak az adott esetre való megfelelő alkalmazhatósága tekintetében – köteles az ügyet a Bizottság elé utalni, abból a célból, hogy az a 872–876. cikkben megállapított eljárással összhangban határozatot hozzon. A Bizottság elé utalt ügyre vonatkozóan az eset teljes körű vizsgálatához szükséges valamennyi adatot a Bizottság rendelkezésére kell bocsátani. [...]”
3. A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tancsi rendelet(4) (a továbbiakban: Vámkódex) 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja, amely visszautal a fent hivatkozott 2454/93 rendelet rendelkezéseire, úgy rendelkezik, hogy nem történik utólagos könyvelésbe vétel, ha:
„a jogszabály szerint járó vámösszeget a vámhatóság hibájából nem vették könyvelésbe, amit a jóhiszeműen eljáró, a vámáru‑nyilatkozatra vonatkozó hatályos jogszabályokban megállapított rendelkezéseket teljesítő, megfizetésért felelős személy nem észlelhetett.”
4. Emellett emlékeztetünk arra, hogy ugyanilyen feltételek esetén teszik lehetővé a vám elengedését is, amely a Vámkódex 235. cikkének b) pontja szerint „a vámtartozás összege teljes egészének vagy egy részének” beszedésétől való eltekintést jelent. Ugyanis a Vámkódex 236. cikke (1) bekezdésének második albekezdése előírja, hogy „a behozatali vagy kiviteli vámokat el kell engedni, amennyiben megállapításra kerül, hogy könyvelésbe vételükkor e vámösszegek nem jogszabály szerintiek voltak, vagy az összeget a 220. cikk (2) bekezdése ellenére vették könyvelésbe.”
II – A tényállás és az eljárás
5. A Conseil général de la Vienne a Parc du Futuroscope-ot (a továbbiakban: Futuroscope) üzemeltető vegyes tulajdonban álló helyi társaság felügyelőbizottságának tagjaként 1993. március 31. és április 29. között audiovizuális eszközöket szerzett be a kanadai IMAX Corporation (a továbbiakban: IMAX) társaságtól, és azokat a közösség vámterületére behozta.
6. Az adásvételi szerződésnek megfelelően a vételár két összetevőből állt: a Conseil général de la Vienne kötelezettséget vállalt arra, hogy egyrészről az eszközök szállításakor 3 431 650 USD összeget fizet az IMAX részére, és másrészről e társaság részére 1,8 FRF összegű díjat fizet a Futuroscope‑ba szóló minden egyes belépő értékesítése után.
7. A Conseil général de la Vienne ugyanakkor csak az első összeget jelentette be a fent említett eszköz vámértékeként, és csak a francia vámhatóság által ennek alapján megállapított vámot fizette meg.
8. Mivel az utólagos ellenőrzés során megállapítást nyert e második összetevő is, a francia hatóságok felszólították a Conseil général de la Vienne‑t az ennek megfelelő vám megfizetésére. Ez utóbbi a commission de conciliation et d’expertise‑hez (Vámszakértői és Békéltető Bizottság, a továbbiakban: CCED) fordult, amely az importőrök (és exportőrök), valamint a vámigazgatás közötti jogvitákban békéltető szerepet játszó, bírákból és szakértőkből álló fórum. A CCED az 1999. április 13‑i véleményében arra a következtetésre jutott, hogy a behozott audiovizuális eszköz vámértékét jogszerűtlenül csökkentették 5 517 281 FRF (841 104 euró) összeggel.
9. Erre való tekintettel a Conseil général de la Vienne a Vámkódex 236. cikke alapján kérelmet nyújtott be a francia hatóságokhoz a vámtartozás elengedése iránt, amelyet 2000. június 6‑án határozattal elutasítottak.
10. A Conseil général de la Vienne július 17‑én ez utóbbi ellen fellebbezett a ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie‑hez (Gazdasági, Pénzügyi és Ipari Miniszter).
11. Miután az egyezségre vonatkozó javaslat sikertelen volt, a francia directeur général des douanes et droits indirects (a vám és közvetett adók főigazgatója) 2001. július 16‑án levelet küldött a Conseil général de la Vienne‑nek, amelyben emlékeztetett a fent hivatkozott, vámtartozás elengedését elutasító határozatra, tudomásul vette a folyamatban lévő közigazgatási jogorvoslatot, majd arról a határozatáról értesített, hogy a „felmerült problémával megkeresi a Bizottságot”(5) .
12. Ennek ellenére 2001. július 19‑én ugyanezen hatóság a tribunal d’instance de Poitiers előtt pert indított a Conseil général de la Vienne ellen, és azt kérte, hogy e bíróság kötelezze az utóbbit 1 451 541 FRF (221 286 euró) összegű, a behozott audiovizuális eszköz vételárának második összetevőjéből adódó vámtartozás megfizetésére.
13. 2001. szeptember 18‑án, még az eljárás alatt, a francia vámhatóságok felkérték a kormányukat, hogy továbbítsa a Bizottság részére levelüket, amelyben ez utóbbit arra kérik, erősítse meg azon vizsgálatuk megalapozottságát, amelynek alapján a fent hivatkozott vámtartozás megfizetését követelik. Ez a levél, amelyet 2001. december 11‑én el is küldtek, válasz nélkül maradt.
14. 2002. december 20‑án a tribunal d’instance de Poitiers a Conseil général de la Vienne számára kedvezőtlen döntést hozott. Ez utóbbi megtámadta ezen ítéletet a cour d’appel de Poitiers előtt.
15. Ez a bíróság először is megállapította, hogy a 2454/93 rendelet 871. cikke értelmében a vámhatóság köteles az ügyet a Bizottság elé utalni, ha kételyei merülnek fel az utólagos könyvelésbe vétel elmaradására vonatkozó feltételek alkalmazhatóságával kapcsolatban, többek között, amikor a jogszabály szerint járó vámösszeget a vámhatóság hibájából nem vették könyvelésbe, amit a jóhiszeműen eljáró, a vámáru‑nyilatkozatra vonatkozó hatályos jogszabályokban megállapított rendelkezéseket teljesítő, megfizetésért felelős személy nem észlelhetett.
16. Ezenkívül e bíróság véleménye szerint a jelen ügyben a nemzeti vámhatóságoknak kételyei merültek fel a vámtartozás utólagos könyvelésbe vételének engedélyezésére vonatkozó feltételek alkalmazhatóságával kapcsolatban, mivel a fent hivatkozott 2001. július 16‑i levelükkel értesítették a Conseil général de la Vienne‑t azon döntésükről, hogy megkeresik a Bíróságot.
17. Ennek alapján a fellebviteli bíróság úgy döntött, hogy előzetes döntéshozatal céljából az alábbi, kizárólag a 871. cikk értelmezésére vonatkozó kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a [2454/93 rendeletnek](6) a vámtartozás beszedésére vonatkozó 871. cikkét, hogy az a semmisség elkerülése érdekében feltétlenül alkalmazandó és kötelező eljárás vezet be arra az esetre, ha a nemzeti vámhatóságok a beszedési eljárás bármely szakaszában kinyilvánítják, hogy a vámfizetésre kötelezett jóhiszemű személyt illetően kételyeik merültek az olyan vámtartozás beszedésére vagy elengedésére vonatkozó feltételek alkalmazhatóságával kapcsolatban, amely elkerült vámtartozásnak minősül, mivel nem vették könyvelésbe abban az időpontban, amikor be kellett volna szedni, és amely egy kanadai szállító által értékesített audiovizuális eszköz üzemeltetésének helyéül szolgáló szabadidőpark belépődíjának szükségszerűen részét képező átalánydíjnak ezen eszköz beszerzési árába történő esetleges beépítésére vonatkozik függetlenül attól, hogy az átalánydíjat fizető látogató igénybe vette‑e az eszközt vagy sem?”
18. Az ennek megfelelően a Bíróság előtt indult eljárásban a Conseil général de la Vienne, a francia és a szlovák kormány, valamint a Bizottság tettek észrevételt. A szlovák kormány kivételével ugyanezek részt vettek a 2005. szeptember 28‑i tárgyaláson is.
III – Jogi elemzés
A – Az elfogadhatóságról
19. Még mielőtt rátérnénk a kérdés érdemére, annak elfogadhatóságával kapcsolatban kell néhány észrevételt megtenni, tekintettel arra, hogy azt a francia kormány vitatja.
20. E kormány szerint az alapeljárás megoldásához nem szükséges a 871. cikk értelmezése. Az, hogy e rendelkezés hivatkozik a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjában szereplő feltételekre, azt mutatja, hogy csak e feltételek teljesülése esetén kell alkalmazni, és ennélfogva kizárólag akkor, amikor a nemzeti hatóság attól tart, hogy a vám összegének megállapítása során olyan hibát követett el, amit „a jóhiszeműen eljáró, [...] hatályos jogszabályokban megállapított rendelkezéseket teljesítő, megfizetésért felelős személy nem észlelhetett”.
21. Mivel – éppen ellenkezőleg – a jelen eljárásra okot adó perben a Conseil général de la Vienne, maga is anélkül vitatta a behozott audiovizuális eszköz beszerzési árának – az ezen eszközt használó park látogatók számához kötődő ‑ második összetevőjének beépítését a vámértékbe, hogy a fent megjelölt jellegű hibára hivatkozott volna, szükségtelen a 871. cikk értelmezése.
22. Ezenkívül, még mindig a francia kormány szerint, az a tény is ezt igazolja, hogy az a kétely, amelyről – egyébként nem a 871. cikkben leírtak szerint – a Bizottság véleményét kérték, pontosan azon elemzés megalapozottságával kapcsolatban merült fel, amely alapján a francia vámhatóság az audiovizuális eszköz beszerzési árának második összetevőjét utólag figyelembe vette a vámérték megállapítása során, és nem a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerinti hiba fennállásával összefüggésben.
23. A magunk részéről nem tudjuk kizárni a nemzeti vámhatóságoknak valóban ezzel kapcsolatban merült fel kételye, amint arra a fent hivatkozott 2001. július 16‑i levél is utal. Ugyanis úgy tűnik, hogy ez az az érv, amelyre a Conseil général de la Vienne hivatkozott, és amely miatt végül a hatóságok a Bizottsághoz fordultak.
24. Ugyanakkor ez nem jelenti szükségszerűen azt, hogy helyt lehetne adni az elfogadhatatlansági kifogásnak. Ugyanis a nemzeti bíróság, amely bizonyára ismerte azon érveket, amelyekre a Conseil général de la Vienne az utólagos beszedéssel szemben hivatkozott, ugyanakkor megállapította, hogy a francia hatóságok 2001. július 16‑i levélben leírt kételyei mindenesetre alkalmasak lehettek a 2454/93 rendelet 871. cikkében említett eljárás megindítására. Pontosan az e rendelkezés alkalmazásához szükséges feltételek tekintetében felmerült bizonytalanság felszámolása érdekében fordult a nemzeti bíróság a Bírósághoz.
25. Úgy gondoljuk, ha már egyszer egy adott kérdést megfogalmaztak, az elfogadhatóság tárgyában keletkezett közösségi ítélkezési gyakorlat nem teszi lehetővé az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megkerülését.
26. Mint ismeretes, ezen ítélkezési gyakorlat értelmében „az EK 234. cikkben említett, a nemzeti bíróságok és a Bíróság közötti feladatmegosztás keretében kizárólag az ügyben eljáró és a bírósági döntésért felelősséggel tartozó nemzeti bíróság feladata, hogy az ügy sajátosságaira figyelemmel megítélje mind az előzetes döntéshozatal szükségességét ítéletének meghozatala szempontjából, mind pedig a Bíróság elé terjesztendő kérdések jelentőségét”. A Bíróság kizárólag „kivételes esetekben jogosult saját hatáskörének megállapítása céljából megvizsgálni azokat a körülményeket, amelyek mellett a nemzeti bíróság hozzá fordult”(7) . Ez a helyzet többek között akkor, „amikor a közösségi jog kért értelmezése nyilvánvalóan
nem áll kapcsolatban az alapjogvita tényeivel vagy tárgyával [...], [illetve] ha a probléma hipotetikus [...]”(8) .
27. Márpedig úgy tűnik, hogy ha nemzeti bíróság szerint a 2454/93 rendelet 871. cikkének szövege nem egyértelmű a tekintetben, hogy milyen feltételek esetén kell valamely ügyet a Bizottság elé utalni, a Bíróság erre vonatkozó döntését nem lehet irrelevánsnak – különösen az alapjogvita megoldásához nyilvánvalóan
szükségtelennek – tekinteni. Ugyanis a kérdést előterjesztő bíróság kizárólag azt követően képes a nemzeti eljárás jogszerűségét értékelni, hogy megkapja a Bíróság felvilágosítását azon értelmezési kérdésben, hogy az adott ügyben fennállt‑e a Bizottsághoz fordulás kötelezettsége. A kérdést előterjesztő bíróság a Bíróság által adott felvilágosítások alapján lesz képes különösen arról határozni, hogy a Conseil général de la Vienne‑t jogszerűen fosztották‑e meg a részrehajlás-mentesség biztosítékától, amely annak a Bizottság általi mérlegelésében áll, hogy fennállnak‑e a vámtartozás utólagos könyvelésbevételétől való eltekintés feltételei.
28. Következésképpen úgy ítéljük meg, hogy a kérdés elfogadható, és azt érdemben megvizsgáljuk.
B – Az ügy érdeméről
29. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy úgy kell‑e értelmezni a 2454/93 rendelet 871. cikkét, hogy az arra kötelezi a nemzeti vámhatóságokat, hogy a Bizottsághoz forduljanak, amennyiben – akár csak átmenetileg – kételyeik merülnek fel egy adott ügyben azzal kapcsolatban, hogy teljesülnek‑e az elkerült vám utólagos könyvelésbevételétől való eltekintés feltételei.
30. A Conseil général de la Vienne és a szlovák kormány úgy ítélik meg, hogy minden esetben fennáll ez a kötelezettség.
31. Még a francia kormány is elismeri a kérdéses kötelezettség fennállását abban az esetben, ha a kétely bizonyos tulajdonságokkal rendelkezik. Ugyanakkor előzetesen azt vizsgálta, hogy a jelen ügyben a 871. cikk eredeti változatát kell‑e alkalmazni, vagy azt, amelyet a 1335/2003 rendelet módosított (lásd fenti 3. lábjegyzetet), és a második megoldást választotta.
32. A Bizottság e kérdésben ellentétes álláspontot képvisel. Viszont a megválaszolandó kérdés érdeméről is ellentétes a véleménye annyiban, amennyiben úgy ítéli meg, hogy ha a nemzeti hatóságok a kezdeti kételyt követően meggyőződnek arról, hogy nem teljesülnek az utólagos könyvelésbevételtől való eltekintés feltételei, nem kötelesek a Bizottsághoz fordulni.
33. A magunk részéről először is a tekintetben, hogy melyik változatát kell a 871. cikknek alkalmazni, úgy ítéljük meg, hogy a jelen ügyben kizárólag az eredeti változat az irányadó. Kétségtelen, hogy a jelen esetben eljárási szabályról van szó, és hogy a közösségi ítélkezési gyakorlat szerint „az eljárási szabályokat [...] a hatálybalépésükkor folyamatban lévő jogvitákra is alkalmazni kell”(9) . Mindazonáltal az is igaz, hogy az általános elvek szerint az új jogszabály kizárólag azokra az esetekre alkalmazható azonnali hatállyal, amelyek ugyan még az előző jogszabály hatálya alatt keletkeztek, de az új jogszabály hatálybalépésekor sem szűntek meg.
34. Márpedig nekünk pontosan úgy tűnik, hogy a jelen esetben felmerült jogi helyzet már megszűnt, amikor a 1335/2003 rendelet által bevezetett módosítások 2003. augusztus 1‑jén hatályba léptek. Ugyanis az a levél, amellyel a vámhatóságok értesítették a Bizottságot, hogy kételyeik merültek fel, 2001. július 16‑án kelt, a Conseil général de la Vienne ellen pedig 2001. július 19‑én indítottak pert a tribunal d’instance de Poitiers előtt, és ez utóbbi 2002. december 20‑án hozta meg ítéletét.
35. Ezek pontosítása után rátérhetünk a kérdés érdemére, azaz annak vizsgálatára, hogy fennáll‑e, vagy sem a vámhatóságok azon kötelezettsége, hogy a Bizottsághoz forduljanak.
36. Ennek kapcsán emlékeztetünk arra, hogy a 871. cikk szerint, ha „a vámhatóság – akár úgy ítéli meg, hogy a Közösségi Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjában megállapított feltételek teljesülnek, akár ha kételyei merülnek fel az adott rendelkezésben foglalt kritériumoknak az adott esetre való megfelelő alkalmazhatósága tekintetében – köteles az ügyet a Bizottság elé utalni [...]”(10) .
37. Márpedig a jelen idejű kijelentő mód használatából – tekintettel a közösségi jogalkotó által követett jogszabály‑szerkesztési technikára – minden bizonnyal arra következtethetünk, hogy itt az ügyek Bizottság elé utalásának kötelezettségéről van szó.
38. Ezzel azonban még nem mondtunk el mindent a jelen ügy céljáról. Ugyanis úgy gondoljuk, hogy ebből a célból még meg kell vizsgálni azt is, hogy a kérdéses kötelezettség megszűnik‑e, és hogy a vámhatóságok szabadon határozhatnak‑e akkor, ha korábbi kételyeik eloszlanak. Amennyiben arra a következtetésre jutnánk, hogy e kötelezettség a kételyek eloszlása után is fennáll, akkor azt is meg kellene határozni, hogy pontosan mivel kell kapcsolatosnak lenniük ezen, akár csak átmenetileg fennálló kételyeknek, hogy emiatt a Bizottsághoz kelljen fordulni.
39. a) Ami az első szempontot illeti, úgy tűnik, hogy a 871. cikk szövege alapján arra kell következtetni, mint ahogy azt a Bizottság a tárgyaláson szintén állította, hogy az ügyet akkor kell a Bizottság elé utalni, amikor a kétely fennáll, kizárva ezzel ezen kötelezettség olyan esetekben való fennállását, amikor a korábban felmerült kétely eloszlott.
40. Hozzátesszük továbbá, hogy a jelen ügyben a francia vámhatóságok végül meggyőződtek arról, hogy a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjában említett feltételek nem teljesültek, és hogy következésképpen az elkerült vámot utólag könyvelésbe kell venni. Márpedig úgy gondoljuk, hogy amikor a nemzeti hatóságok végül meggyőződnek arról, hogy a fentiek szerint kell eljárniuk, akkor egyáltalán nem kötelesek előzetesen az ügyet a Bizottság elé utalni.
41. Erre a következtetésre a Bíróságnak az azon rendelkezésekre vonatkozó ítélkezési gyakorlatában lefektetett elvekből jutottunk, amelyeknek a 2454/93 rendelet 871. cikke és a Vámkódex 220. cikke a helyébe lépett, anélkül hogy változtatott volna azok rendszerén.
42. Először is a megfizetésért felelős személytől meg nem követelt, az ilyen vámok megfizetésének kötelezettségével járó vámeljárás alá vont árukkal kapcsolatos behozatali, illetve kiviteli vámok utólagos beszedéséről szóló 1697/79/EGK tanácsi rendelet 5. cikke (2) bekezdésének végrehajtási szabályairól szóló, 1980. június 20‑i 1573/80/EGK bizottsági rendelet(11) 4. cikkére hivatkozunk. Ez a rendelkezés, amely lényegét tekintve nem különbözik a 2454/93 rendelet 871. cikkétől, úgy rendelkezik, hogy „amikor azon tagállam illetékes hatósága, ahol a hibát elkövették, nem képes az alaprendelet 5. cikkének (2) bekezdésében meghatározott valamennyi feltételt saját maga teljesíteni [...], határozathozatal érdekében köteles a Bizottságot megkeresni.”
43. A kérdéses feltételeket a megfizetésért felelős személytől meg nem követelt, az ilyen vámok megfizetésének kötelezettségével járó vámeljárás alá vont árukkal kapcsolatos behozatali, illetve kiviteli vámok utólagos beszedéséről szóló, 1979. július 24‑i 1697/79/EGK tanácsi rendelet(12) 5. cikkének (2) bekezdése a Vámkódex 220. cikk szövegéhez hasonló módon tartalmazza. Azon vámok esetében kell eljárni, amelyeket „[...] a vámhatóság hibájából nem szedtek be, amit a jóhiszeműen eljáró, a vámáru‑nyilatkozatra vonatkozó hatályos jogszabályokban megállapított rendelkezéseket teljesítő, megfizetésért felelős személy nem észlelhetett”.
44. Márpedig a Bíróság több alkalommal pontosította, hogy a 1573/80 rendelet fent hivatkozott 4. cikke „nem vonatkozik olyan esetekre, amikor az illetékes hatóságok meggyőződtek
arról, hogy a tanácsi rendelet 5. cikke (2) bekezdésének feltételei nem teljesülnek, tehát úgy ítélik meg, hogy kötelesek a beszedést megindítani. Ez az értelmezés áll összhangban a bizottsági rendelettel. Ugyanis a vám utólagos beszedése terén a határozathozatali jogosultság Bizottságra történő átruházásának célja a közösségi jog egységes alkalmazásának biztosítása. Ez megkérdőjeleződhet azokban az esetekben, ahol elfogadják
az utólagos beszedéstől való eltekintés iránti kérelmet, mivel fennáll annak a veszélye, hogy a jogorvoslat esetleges hiánya miatt az az értékelés, amelyre a tagállam a helyt adó határozatát alapítja, gyakorlatilag kikerül azon ellenőrzés alól, amely lehetővé teszi a közösségi szabályozás által szabott feltételek egységes alkalmazását. Ellenben nem ez a helyzet akkor, amikor a nemzeti hatóságok megindítják a beszedést, bármekkora is legyen a szóban forgó összeg [...]. Ekkor ugyanis az érdekelt személy a nemzeti bíróság előtt megtámadhatja e határozatot. Következésképpen a közösségi jog egységességét a Bíróság biztosíthatja az előzetes döntéshozatali eljárás keretében”(13) .
45. Márpedig, mivel a Vámkódex és a 2454/93 rendelet későbbi hatálybalépése véleményünk szerint a Bíróság által az előző szabályozással kapcsolatban megállapított elveket nem érinti, úgy ítéljük meg, hogy a jelen ügyben ugyanerre a következtetésre kell jutni, hiszen a vámhatóságok úgy döntöttek, hogy megindítják az utólagos beszedést.
46. Mivel a 38. pontban szereplő első szempontot az előzőek szerint megmagyaráztuk, úgy ítéljük meg, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2454/93 rendelet 871. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azok a jelen eset körülményei között nem kötelezik a nemzeti vámhatóságokat arra, hogy az ügyet a Bizottság elé utalják.
47. b) Mindezek mellett abban az esetben, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy a kétely eloszlása és a beszedésről szóló határozat meghozatala ellenére is fennáll a Bizottság elé való utalás kötelezettsége, pontosítani szükséges, mint ahogy azt a 38. pontban is megállapítottuk, hogy mivel kapcsolatban kell felmerülnie a kételynek, hogy a 2454/93 rendelet 871. cikke alkalmazható legyen.
48. Márpedig e rendelkezés szövege szerint akkor lehet eltekinteni az utólagos beszedéstől, ha a kétely a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjában foglalt „feltételeknek” az adott esetre való alkalmazhatóságával kapcsolatosak.
49. Mivelhogy ezt a rendelkezést szinte azonos módon fogalmazták meg az e szabályozást megelőző 1697/79 rendelet 5. cikkének (2) bekezdésével, azon a véleményen vagyunk, hogy megalapozottan lehet hivatkozni a Bíróság ezen utóbbi cikk értelmezésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatára(14) .
50. Ezen ítélkezési gyakorlat értelmében a kételynek az alábbiakkal kell kapcsolatosnak lennie:
„– a vámot a kérdéses vámra vonatkozó jogforrások olyan téves értelmezése vagy alkalmazása miatt nem szedték be, amely az illetékes hatóságok tevőleges magatartásának következménye, ami kizárja a megfizetésért felelős személy pontatlan vámáru‑nyilatkozataiból eredő hibákat;
– a jóhiszemű megfizetésért felelős személy szakmai tapasztalata és a tőle elvárható gondosság tanúsítása mellett sem észlelhette ésszerűen ezt a hibát, és [...]
– ez a megfizetésért felelős személy teljesítette a kérdéses vám beszedését kiváltó eseményről való nyilatkozattételre vonatkozó hatályos jogszabályokban megállapított rendelkezéseket”(15) .
51. Mint ahogy azt a Bíróság pontosította, ezen túlmenően „a nemzeti bíróság feladata annak megállapítása, hogy az ügy körülményeire tekintettel” a fent megállapított feltételekkel kapcsolatosak‑e a nemzeti hatóságok részéről felmerült kételyek(16) .
52. Elegendő még egyszer emlékeztetni arra, hogy amennyiben ez a vizsgálat igenlő választ eredményez, akkor a nemzeti hatóságokat mentesíteni kell a Bizottság elé való utalás kötelezettsége alól. Ez természetesen akkor is így van, ha – korábbi javaslatunkkal ellentétben – úgy tekintjük, hogy ez a kötelezettség annak ellenére is fennáll, hogy a nemzeti hatóságok kételyei megszűntek, és határozat születik a beszedésről.
IV – Végkövetkeztetések
53. A fenti megállapítások alapján azt javasoljuk a Bíróságnak, hogy a cour d’appel de Poitiers kérdésére az alábbi választ adja:
„A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet 871. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az a jelen esetben felmerült körülmények között nem kötelezi a nemzeti vámhatóságokat arra, hogy az ügyet a Bizottság elé utalják.”
(1) .
(2)
–	HL L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o.
(3)
–	A 2454/93 rendelet számos, a jelen jogvita megoldása szempontjából releváns cikkét a 2454/93 rendelet módosításáról szóló, 2003. július 25‑i 1335/2003/EK bizottsági rendelet (HL L 187., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 13. kötet, 463. o.) 2003‑ban módosította, de mint ahogy azt később is rögzítjük (lásd a 31. és azt következő pontokat), ezek a módosítások a jelen ügyet nem érintik.
(4)
–	HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.
(5)
–	Nem hivatalos fordítás.
(6)
– Elütés miatt a kérdést előterjesztő bíróság a Vámkódex 871. cikkére hivatkozik.
(7)
–	A C‑379/98. sz. PreussenElektra‑ügyben 2001. március 13‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑2099. o.) 38.és 39. pontja és a C‑390/99. sz. Canal Satélite Digital ügyben 2002. január 22‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑607. o.) 18. és 19. pontja.
(8)
–	Lásd többek között a C‑415/93. sz. Bosman‑ügyben 1995. december 15‑én hozott ítélet (EBHT 1995., I‑4921. o.) 61. pontját, a C‑437/97. sz., EKW és Wein & Co ügyben 2000. március 9‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑1157. o.) 52. pontját, a C‑36/99. sz. Idéal tourisme ügyben 2000. július 13‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑6049. o.) 20. pontját és a C‑318/00. sz., Martini és Cellier des Dauphins ügyben 2003. január 21‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑905. o.) 43. pontját (kiemelés tőlünk).
(9)
–	A 212/80–217/80. sz., Salumi és társai egyesített ügyekben 1981. november 12‑én hozott ítélet (EBHT 1981., 2735. o.) 9. pontja és a C‑121/91. és C‑122/91. sz., CT Control (Rotterdam) és CT Benelux kontra Bizottság egyesített ügyekben 1993. július 6‑án hozott ítélet (EBHT 1993., I‑3873. o.) 22. pontja.
(10)
–	Kiemelés tőlünk.
(11)
–	HL L 161., 1. o.
(12)
–	HL L 197., 1. o.
(13)
–	A C‑64/89. sz. Deutsche Fernsprecher ügyben 1990. június 26‑án hozott ítélet (EBHT 1990., I‑2535. o.) 12. és 13. pontja (kiemelés tőlünk). Lásd szintén a C‑348/89. sz. Mecanarte‑ügyben 1991. június 27‑én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑3277. o.) 32. és 33. pontját, és a C‑153/94. és C‑204/94. sz., Faroe Seafood és társai egyesített ügyekben 1996. május 14‑én hozott ítélet (EBHT 1996., I‑2465. o.) 79. és 80. pontját.
(14)
–	A C‑499/03. P. sz., Biegi Nahrungsmittel és Commonfood kontra Bizottság ügyben 2005. március 3‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑1751. o.) 46. pontjában a Bíróság úgy értelmezte a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontját, hogy „analógia útján” hivatkozott a 1697/79 rendelet 5. cikkének (2) bekezdésével kapcsolatos ítélkezési gyakorlatra.
(15)
– A C‑30/00. sz., William Hinton & Sons ügyben 2001. október 11‑én hozott végzés (EBHT 2001., I‑7511. o.) 74. pontja. Lásd szintén a C‑250/91. sz. Hewlett Packard France ügyben 1993. április 1‑jén hozott ítélet (EBHT 1993., I‑1918. o.) 12. és 13. pontját, a C‑47/95–C‑50/95., C‑60/95., C‑81/95., C‑92/95. és C‑148/95. sz., Olasagasti és társai egyesített ügyekben 1996. december 12‑én hozott ítélet (EBHT 1996., I‑6579. o.) 32–35. pontját és a C‑370/96. sz. Covita‑ügyben 1998. november 26‑án hozott ítélet (EBHT 1998., I‑7711. o.) 24–28. pontját.
(16)
–	Lásd a fent hivatkozott Covita‑ügyben hozott ítélet 28. pontját és az Olasagasti és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 36. pontját.