62007CC0550_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įvadas
1. Ar pagal Europos Sąjungos teisę kaip pagrindinė teisė garantuojama advokato ir kliento bendravimo apsauga (vadinamoji profesinė paslaptis (2) ) apima ir įmonės vadovų bei jiems pavaldaus įmonės teisininko keitimąsi nuomonėmis bei informacija(3) ? Iš esmės toks yra šio apeliacinio proceso klausimas, į kurį atsakyti prašoma Teisingumo Teismo(4) . Negali būti neįvertinta šio klausimo praktinė svarba tolesniam Europos konkurencijos teisės taikymui ir įgyvendinimui, kuri neišnyko ir modernizavus antimonopolinę procedūrą Reglamentu (EB) Nr. 1/2003(5) .
2. Ši byla susijusi su krata (vadinamasis tyrimas ), kurią 2003 m. vasario mėnesį Europos Komisija, veikdama kaip konkurencijos institucija, atliko Jungtinėje Karalystėje bendrovių Akzo Nobel Chemicals Ltd. (toliau – Akzo ) ir Akcros Chemicals Ltd. (toliau – Akcros) (6) patalpose. Atlikdami tyrimą Komisijos pareigūnai nukopijavo keletą dokumentų, kurie, Akzo ir Akcros atstovų nuomone, negalėjo būti paimti, nes jiems taikoma profesinės paslapties apsauga.
3. Dėl to tarp abiejų suinteresuotų įmonių ir Komisijos kilo teisinis ginčas. Akzo ir Akcros padavė ieškinį Pirmosios instancijos teisme (dabar – Bendrasis Teismas), pirma, dėl Komisijos sprendimo atlikti tyrimą, antra, dėl jos sprendimo prijungti prie bylos daugelį su ginču susijusių dokumentų. 2007 m. rugsėjo 17 d. sprendimu(7) (toliau – skundžiamas sprendimas) Teismas pirmąjį ieškinį atmetė kaip nepriimtiną, o antrąjį ieškinį – kaip nepagrįstą.
4. Šis apeliacinis procesas susijęs tik su klausimu, ar Teismas pagrįstai atmetė antrąjį ieškinį kaip nepagrįstą. Šioje proceso stadijoje svarbūs tik du su ginču susiję dokumentai. Tai atspausdintos Acros generalinio direktoriaus ir Akzo
teisės skyriaus darbuotojo, kuris taip pat yra įrašytas į Nyderlandų advokatų sąrašą, susirašinėjimo elektroniniu paštu ištraukos.
II – Teisinis pagrindas
5. Šios bylos teisinį pagrindą sudaro Reglamentas (EB) Nr. 17(8), kurio 14 straipsnyje nustatyta:
„1) Atlikdama pareigas, pavestas jai [ SESV 105] straipsniu ir pagal [SESV 103 ] straipsnį priimtas nuostatas, Komisija gali atlikti visus būtinus įmonių ir įmonių asociacijų tyrimus.
Tam Komisijos įgaliotiems pareigūnams suteikiama teisė:
a) tikrinti buhalterines knygas ir kitus verslo dokumentus;
b) daryti buhalterinių knygų ir verslo dokumentų kopijas arba išrašus iš jų;
c) prašyti iš karto pateikti žodinius paaiškinimus;
d) patekti į visas patalpas; įmonių žemę ir transporto priemones.
2) Tyrimams atlikti įgalioti Komisijos pareigūnai vykdo savo įgaliojimus pateikdami raštišką įgaliojimą < … >
3) Įmonės ir įmonių asociacijos sutinka, kad būtų atlikti Komisijos sprendimu pavesti tyrimai. Sprendime nurodomas tyrimo objektas ir paskirtis < … >
< ... > “
6. Laiko atžvilgiu Reglamentas Nr. 1/2003, kuris modernizavo Europos antimonopolinę procedūrą ir pakeitė Reglamentą Nr. 17, nagrinėjamam atvejui netaikytinas, nes faktinės ginčo aplinkybės susiklostė iki 2004 m. gegužės 1 dienos(9) .
III – Faktinės bylos aplinkybės
A – Komisijos atliktas tyrimas ir administraciniai jo padariniai
7. Remiantis Teismo sprendimu(10), nagrinėjamo ginčo aplinkybės susijusios su tyrimu, kurį atliko Europos Komisija, veikdama kaip konkurencijos institucija. 2003 m. vasario 10 d. Komisija priėmė sprendimą(11) pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17 14 straipsnio 3 dalį atlikti bendrovėse Akzo Nobel Chemicals Ltd
ir Akcros Chemicals Ltd
bei jų atitinkamose dukterinėse bendrovėse tyrimą, kuriuo siekiama surinkti įrodymus dėl galimos konkurencijai prieštaraujančios veiklos (toliau – sprendimas, kuriuo nurodoma atlikti tyrimą). Sprendimu atitinkamos bendrovės buvo įpareigotos sutikti, kad būtų atliktas tyrimas.
8. 2003 m. vasario 12 ir 13 d. Komisijos pareigūnai, padedant Office of Fair Trading (OFT) (12) atstovams, sprendimo, kuriuo nurodoma atlikti tyrimą, pagrindu atliko tyrimą Akzo ir Akcros patalpose Eklse, Mančesteryje (Jungtinė Karalystė)(13) . Per šį tyrimą Komisijos pareigūnai nukopijavo daugelį dokumentų.
9. Atliekant tyrimą Akzo ir Akcros atstovai Komisijos pareigūnus informavo, kad tam tikriems konkrečios bylos dokumentams taikytina advokatų ir klientų bendravimo konfidencialumo apsauga. Tada Komisijos pareigūnai informavo, jog jie turi peržvelgti šiuos dokumentus tam, kad susidarytų savo nuomonę apie tai, ar jiems turi būti taikoma apsauga. Po ilgų diskusijų ir po to, kai Komisijos ir Office of Fair Trading
pareigūnai Akzo ir Akcros atstovams priminė apie atsakomybę už trukdymą atlikti tyrimą, buvo nuspręsta, kad už tyrimą atsakingas asmuo trumpai peržvelgs šiuos dokumentus dalyvaujant vienam Akzo ir Akcros
atstovui.
10. Tiriant tam tikrus dokumentus kilo ginčas dėl kai kurių rašytinių dokumentų, kuriuos Teismas, remdamasis Akzo ir Akcros paaiškinimais, suskirstė į dvi dokumentų kategorijas: A grupę ir B grupę.
11. A grupė
susideda iš dviejų dokumentų. Pirmasis iš šių dokumentų yra spausdinta 2000 m. vasario 16 d. dviejų lapų Akcros Chemicals
generalinio direktoriaus atmintinė, adresuota vienam iš jos vadovų. Apeliančių teigimu, šioje atmintinėje yra informacija, surinkta Akcros generalinio direktoriaus per tarnybinius pokalbius su kitais darbuotojais su tikslu gauti nepriklausomą teisinę konsultaciją dėl Akzo įgyvendinamos konkurencijos teisės laikymosi programos. Antrasis dokumentas – minėtos dviejų lapų atmintinės kopija, kurioje yra ranka rašytos pastabos dėl bendravimo su Akzo
ir Akcros advokatu, nurodant jo pavardę.
12. Gavę apeliančių paaiškinimus dėl šių dviejų pirmųjų dokumentų, Komisijos pareigūnai negalėjo iš karto priimti galutinio sprendimo, ar galima šiems dokumentams taikyti prašomą apsaugą. Jie padarė jų kopijas ir įdėjo jas į užantspauduotą voką, kurį tyrimo pabaigoje pasiėmė.
13. B grupė
taip pat susideda iš kelių rašytinių dokumentų. Tai, pirma, Akcros
generalinio direktoriaus ranka rašyti užrašai, kurie, apeliančių teigimu, buvo padaryti kalbantis su darbuotojais ir panaudoti rengiant spausdintą A grupės atmintinę. Antra, tai du elektroniniai laiškai, kuriais susirašinėjo Akcros
generalinis direktorius ir Akzo
patarėjas konkurencijos teisės klausimais. Šis patarėjas įrašytas į Nyderlandų advokatų sąrašą, o tuo pačiu metu buvo ir Akzo
koncerno teisės skyriaus darbuotojas bei dirbo šioje bendrovėje pagal neterminuotą darbo sutartį.
14. Išnagrinėjęs A grupės dokumentus ir gavęs Akzo
ir Akcros paaiškinimus, už tyrimą atsakingas asmuo padarė išvadą, kad jie aiškiai nelaikytini profesine paslaptimi. Todėl jis padarė šių dokumentų kopijas ir pridėjo jas prie likusios bylos medžiagos, neįdėdamas jų į atskirą užantspauduotą voką.
15. 2003 m. vasario 17 d. Akzo
ir Akcros
išsiuntė Komisijai raštą, kuriame paaiškino, kodėl, jų nuomone, A ir B grupių dokumentams turi būti taikoma profesinės paslapties apsauga. 2003 m. balandžio 1 d. raštu Komisija informavo suinteresuotas įmones, jog jų 2003 m. vasario 17 d. rašte pateikti argumentai neleidžia daryti išvados, kad minėtiems dokumentams turi būti taikoma profesinės paslapties apsauga. Be to, tame pačiame laiške Komisija nurodė, kad jos per dvi savaites gali pateikti pastabas dėl šių pirminių išvadų, po kurių Komisija priims galutinį sprendimą.
16. 2003 m. gegužės 8 d. sprendimu(14) Komisija atmetė Akzo
ir Akcros prašymą taikyti profesinės paslapties apsaugą ginčijamiems dokumentams (toliau –sprendimas atmesti). Šio sprendimo 1 straipsnyje nurodyta, kad Komisija atmeta Akzo
ir Akcros prašymą grąžinti A ir B grupių dokumentus ir prašymą patvirtinti, jog sunaikintos visos šių Komisijos turimų dokumentų kopijos. Sprendimo 2 straipsnyje įtvirtinta, jog Komisija praneša apie ketinimą atplėšti užantspauduotą voką su A grupės dokumentais ir prijungti juos prie bylos. Tačiau Komisija nurodė tai padarysianti tik pasibaigus terminui pareikšti ieškinį dėl sprendimo.
B – Teismo procesas
1. Pirmosios instancijos teismo procesas
17. Akzo ir Akcros Pirmosios instancijos teisme (dabar – Bendrasis teismas) kaip bendraieškovės pareiškė du ieškinius dėl panaikinimo, iš kurių pirmasis nukreiptas prieš Sprendimą atlikti tyrimą(15) (byla T‑125/03), o antrasis – prieš Sprendimą dėl atmetimo(16) (byla T‑253/03). Taip pat jos prašė abiejų sprendimų atžvilgiu taikyti laikinąsias apsaugos priemones pagal EB 242 straipsnį ir EB 243 straipsnį (dabar SESV 278 straipsnis ir SESV 279 straipsnis) (bylos T‑125/03 R ir T‑253/03 R).
18. 2003 m. rugsėjo 8 d. Komisija, vykstant prašymų taikyti laikinąsias apsaugos priemones nagrinėjimo procedūrai bylose T‑125/03 R ir T‑253/03 R, Teismo pirmininko prašymu nusiuntė jam konfidencialias B grupės dokumentų kopijas ir užantspauduotą voką su A grupės dokumentais.
19. 2003 m. spalio 30 d.
Teismo pirmininkas atmetė prašymą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo byloje T-125/03 R(17), o prašymą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo byloje T‑253/03 R iš dalies patenkino. Jis sustabdė 2003 m. gegužės 8 d. Sprendimo dėl atmetimo vykdymą tiek, kiek juo Komisija buvo nutarusi atplėšti užantspauduotą voką su A grupės dokumentais; jis taip pat nurodė, kad šie dokumentai turi būti saugomi Teismo kanceliarijoje tol, kol Teismas priims sprendimą pagrindinėje byloje. Teismo pirmininkas taip pat oficialiai užfiksavo Komisijos paaiškinimą, kad ji nesuteiks tretiesiems asmenims galimybės susipažinti su B grupės dokumentais, kol bus priimtas sprendimas byloje T-253/03.
20. 2004 m. rugsėjo 27 d.(18), išnagrinėjęs Komisijos apeliacinį skundą, Teisingumo Teismo pirmininkas panaikino Teismo pirmininko 2003 m. spalio 30 d. nutartį dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo tiek, kiek ja buvo sustabdytas 2003 m. gegužės 8 d. sprendimo atmesti vykdymas ir nurodyta A grupės dokumentus saugoti Teismo kanceliarijoje. Be to, jis oficialiai užfiksavo Komisijos paaiškinimą, kad ji nesuteiks tretiesiems asmenims galimybės susipažinti su A grupės dokumentais, kol bus priimtas sprendimas byloje T‑253/03.
21. Todėl Teismo kanceliarija 2004 m. spalio 15 d. raštu grąžino Komisijai užantspauduotą voką su A grupės dokumentais.
22. Pagrindinėje byloje Teismas 2007 m. rugsėjo 17 d. priėmė skundžiamą sprendimą, kuriuo atmetė Akzo ir Akcro s ieškinį dėl sprendimo atlikti tyrimą panaikinimo (byla T‑125/03) kaip nepriimtiną, o ieškinį dėl sprendimo atmesti (byla T‑253/03) kaip nepagrįstą.
2. Apeliacinis procesas dėl skundžiamo sprendimo
23.
Akzo ir Akcros 2007 m. lapkričio 30 d.(19) kartu pateikė nagrinėjamą apeliacinį skundą dėl 2007 m. rugsėjo 17 d. sprendimo. Apeliacinis skundas susijęs su vieninteliu klausimu, ar profesinės paslapties apsauga apima abu elektroninius laiškus, kuriais pasikeitė S. ir Acros generalinis direktorius. Apeliantės prašo:
– panaikinti tą skundžiamo sprendimo dalį, kuria buvo atmestas ieškinys dėl Akzo Nobel profesinės paslapties apsaugos,
– panaikinti 2008 m. gegužės 8 d. Komisijos sprendimą netenkinti skundo tiek, kiek juo atsisakyta grąžinti susirašinėjimą elektroniniu paštu su įmonės Akzo Nobel teisininku,
– priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas pirmojoje ir apeliacinėje instancijose tiek, kiek jos susijusios su nagrinėjamu apeliaciniu skundu.
24. Savo ruožtu Komisija prašo:
– atmesti apeliacinį skundą ir
– priteisti iš apeliančių patirtas bylinėjimo išlaidas.
25. Iš pradžių apeliacinis skundas Teisingumo Teisme buvo nagrinėjamas rašytine, o vėliau, 2010 m. vasario 9 d., – žodine tvarka.
3. Kiti proceso dalyviai iš pirmosios instancijos proceso ir naujai į bylą įstojusios šalys
26. Teismas pirmosios instancijos procese leido įstoti į bylą palaikyti Akzo
ir Akcros reikalavimus bylose T‑125/03 ir T‑253/03 šioms asociacijoms(20) : Europos Sąjungos advokatūrų ir teisinių bendrijų tarybai (toliau – CCBE), Algemene Raad van de Nederlandse Orde van Advocaten
(toliau – Nyderlandų advokatų taryba) ir Europos įmonių teisininkų asociacijai ( European Company Lawyers Association, toliau – ECLA), Amerikos įmonių advokatų asociacijos Europos skyriui ( American Corporate Counsel Association
– European Chapter, toliau – ACCA) ir Tarptautinės advokatų asociacijos Įmonių teisės skyriui ( International Bar Association, Section on Business Law ). Šios asociacijos dabar dalyvauja kaip kiti proceso dalyviai
šiame apeliaciniame procese, palaikydamos Akzo ir Akcros
reikalavimus.
27. Be to, Teisingumo Teismo pirmininkas pagal Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio 1 dalį kartu su Teisingumo Teismo procedūros reglamento 123 straipsniu leido įstoti į bylą apeliaciniame procese palaikyti Akzo ir Akcros
reikalavimus šioms valstybėms narėms(21) : Airijai, Nyderlandų Karalystei ir Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei.
28. Tačiau Teisingumo Teismo pirmininkas, remdamasis tuo, kad nebuvo įrodytas suinteresuotumas bylos baigtimi (Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio 2 dalis) apeliaciniame procese atmetė šių asociacijų prašymus leisti įstoti į bylą palaikyti Akzo ir Akcros
reikalavimus(22) : Association of General Counsel and Company Secretaries of the FTSE 100 (GC 100), Jungtinių Amerikos Valstijų prekybos rūmams ( Chamber of Commerce of the United States of America ( CCUSA ) ), Tarptautiniams prekybos rūmams ( International Chamber of Commerce ( ICC ) ), Amerikos advokatų asociacijai ( American Bar Association
( ABA ) ), Law Society of England and Wales (LSEW) ir United States Council for International Business
(USCIB ).
29. Teismas jau pirmojoje instancijoje atmetė kitų dviejų asociacijų: Europos teisinių reikalų tarybos ( European Council on Legal Affairs ) ir Tarptautinės advokatų asociacijos Įmonių teisės skyriaus ( International Bar Association, Section on Business Law) prašymus įstoti į bylą palaikyti Akzo ir Akcros reikalavimus bylose T‑125/03 und T‑253/03(23) :
C – Tuo metu pasibaigusi Komisijos administracinė procedūra
30. Kaip Komisija pranešė Teisingumo Teismui rašytinio apeliacinio proceso pabaigoje, administracinė procedūra, kurią vykdant 2003 m. atlikti tyrimai Akzo ir Akcros patalpose, šiuo metu jau yra užbaigta. 2009 m. lapkričio 11 d. sprendimu Komisija, remdamasi EB 81 straipsniu kartu su Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsniu ir 23 straipsnio 2 dalimi, paskyrė iš viso 173 860 400 EUR dydžio pinigines baudas 24 sintetinių priedų gamintojams(24) . Šio sprendimo adresatai yra ne tik Akcros Chemicals Ltd ., bet ir daugelis kitų koncerno Akzo-Nobel
įmonių, tačiau įmonė Akzo Nobel Chemicals Ltd
– ne.
31. Komisija, remiantis jos pateiktais duomenimis, kurie nebuvo ginčyti, aptariamame 2009 m. lapkričio 11 d. sprendime skirti baudą nesirėmė abiem šio ginčo objektu esančiais elektroniniais laiškais.
IV – Teisinis vertinimas
32. Apeliaciniu skundu Akzo ir Akcros ginčija ne visus klausimus, kurie buvo iškilę pirmojoje instancijoje. Teisinė diskusija apeliaciniame procese apsiriboja tik ginču dėl dalies „B grupės“ dokumentų, konkrečiai kalbant, dėl dviejų elektroninių laiškų, kuriais pasikeitė S. ir Akcros generalinis direktorius ir kurių kopijas Komisija, atlikusi tyrimą, pridėjo prie bylos medžiagos.
A – Suinteresuotumas
33. Prieš pradedant nagrinėti apeliacinį skundą iš esmės reikia aptarti, ar Akzo ir Akcros yra suinteresuotos šiuo procesu.
34. Suinteresuotumo reikalavimas procedūriniu lygmeniu užtikrina, kad teismų nebūtų prašoma teikti kvalifikuotų išvadų vien hipotetiniais teisės klausimais. Taigi suinteresuotumas yra privaloma priimtinumo sąlyga, kuri turi būti įvertinta ex officio
ir gali būti aktuali įvairiose proceso stadijose. Todėl neabejotina, kad būtinas suinteresuotumas jau pateikiant ieškinį ar apeliacinį skundą; jis turi išlikti ir vėliau, iki pat to momento, kai teismas priima sprendimą byloje(25) .
35. Suinteresuotumas yra tol, kol apeliacinio skundo patenkinimas jį pareiškusiai šaliai gali būti naudingas(26) .
36. Nagrinėjamu atveju Komisija abejoja dėl suinteresuotumo buvimo dėl dviejų priežasčių. Pirma, abiem elektroniniams laiškams, kuriais dabar apsiriboja ginčas, nuo pat pradžių netaikoma profesinės paslapties apsauga, nes jie buvo sukurti ne siekiant pasinaudoti teise į gynybą. Antra, pagrindinėje byloje jau priimtas 2009 m. lapkričio 11 d. sprendimas skirti baudas, kuriame Komisija nesiremia nė vienu iš šių elektroninių laiškų; atitinkamai vėliausiai dabar išnyko ir Akzo ir Akcros suinteresuotumas.
37. Nė vienas iš šių dviejų Komisijos argumentų nėra pagrįstas.
38. Dėl pirmojo argumento pasakytina, kad tai, ar Teismas pagrįstai atsisakė taikyti profesinės paslapties apsaugą dviem ginčijamiems dokumentams, yra ne apeliacinio skundo priimtinumo, o jo pagrįstumo klausimas. Apeliantės neturėtų suinteresuotumo tik tuomet, jei būtų akivaizdu, kad abu elektroniniai laiškai, kuriais pasikeitė S. ir Akcros generalinis direktorius, be jokios abejonės, ir jokiu aspektu nepatenka į profesinės paslapties apsaugą. Tačiau skundžiamame sprendime nėra nustatyta jokių faktinių aplinkybių, susijusių su šių elektroninių laiškų turiniu ar jų siuntimo kontekstu, nes Teismas, priimdamas sprendimą, nelaikė jų reikšmingomis. Atitinkamai šiame apeliaciniame procese negalima automatiškai atmesti galimybės, kad esama suinteresuotumo. Dabartinėje proceso stadijoje kiekvienas intensyvesnis bandymas analizuoti ginčijamų elektroninių laiškų turinį ir kontekstą neišvengiamai keltų tiek priimtinumo, tiek pagrįstumo klausimus ir būtų netikslingas, atsižvelgiant į proceso ekonomijos reikalavimus.
39. Taip pat menkai įtikinamas yra antrasis Komisijos argumentas, kad Akzo
ir Akcros
suinteresuotumas tęsti apeliacinį procesą išnyko po to, kai buvo priimtas 2009 m. lapkričio 11 d. sprendimas skirti baudas.
40. Komisija, atsakydama į teismo posėdyje užduotą klausimą, buvo priversta pripažinti, kad viena iš dviejų apeliančių šiame procese – Akzo Nobel Chemicals Ltd.
– apskritai nėra 2009 m. lapkričio 11 d. sprendimo skirti baudas adresatė. Todėl aptariamas sprendimas apskritai negali kelti abejonių dėl šios
bendrovės suinteresuotumo. Vien iš šios aplinkybės galima daryti išvadą, kad nereikia analizuoti ir kitos apeliantės – Akcros Chemicals Ltd.
– suinteresuotumo, nes apeliantės yra pateikusios bendrą apeliacinį skundą(27) .
41. Be to, suinteresuotų įmonių teisinė gynyba kratos atžvilgiu negali priklausyti nuo to, ar Komisija vėliau priimtame sprendime skirti baudas rėmėsi galbūt profesine paslaptimi esančiu dokumentu. Profesinės paslapties pažeidimas atliekant tyrimą yra sunkus pagrindinių teisių pažeidimas, kuris padaromas ne tik tada, kai Komisija priimdama sprendimą iš tiesų remiasi dokumentu, kurio neturėjo teisės paimti, bet ir tuomet, kai Komisijos įgaliotas pareigūnas paima dokumentą ar pasidaro jo kopiją. Atitinkamai tai, kad Komisija ginčijamo dokumento galiausiai nepanaudoja kaip įrodymo, nepašalina ar nepadaro teisėto šio pagrindinių teisių pažeidimo. Atvirkščiai, pagrindinių teisių pažeidimas tęsiasi mažiausiai tol, kol Komisija turi dokumentą ar jo kopiją. Taigi tiek pat laiko atitinkama įmonė turi suinteresuotumą ginčyti šią priemonę teisme(28) .
42. Atsižvelgiant į tai atkreiptinas dėmesys į veiksmingos teisminės apsaugos principą, kuris nusistovėjusioje teismų praktikoje pripažįstamas bendruoju Sąjungos teisės principu(29), kylančiu iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų ir EŽTK 6 ir 13 straipsnių(30) . Šis principas įtvirtintas ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje; Chartija, įsigaliojus Lisabonos sutarčiai, tapo teisiškai privaloma (ESS 6 straipsnio 1 dalis) (31) ir todėl dabartinėje proceso stadijoje ji yra kriterijus, pagal kurį reikia vertinti, ar apeliantės šiuo metu dar yra suinteresuotos.
43. Įmonės, kurių patalpose Komisija atlieka tyrimą, turi turėti galimybę visapusiškai ir veiksmingai ginčyti teisme tiek sprendimo atlikti tyrimą, tiek atskirų atliekant tyrimą įvykdytų veiksmų teisėtumą.
44. Paprastai Komisijos įgalioti pareigūnai atlikdami tyrimą pasiima daug dokumentų (arba atitinkamai pasidaro jų kopijas). Natūralu, kad vėliau atlikus išsamesnį tyrimą kai kurių iš pirmo žvilgsnio reikšmingų dokumentų negalima panaudoti kaip įrodymų. Taip pat gali atsitikti, kad prieš konkrečią įmonę pradėtas tyrimas dėl konkurenciją pažeidžiančių veiksmų įvertinus tyrimo rezultatus yra nutraukiamas dėl įrodymų trūkumo. Jei suinteresuotai įmonei tokiais atvejais būtų užkirstas kelias kreiptis į Sąjungos teismus dėl tyrimo ar su juo susijusių Komisijos įgaliotų pareigūnų atliktų atskirų veiksmų teisėtumo, būtų sukurta „sritis, kurioje negalioja teisminė apsauga“.
45. Iš to galima daryti išvadą, kad apeliantės ir toliau yra suinteresuotos tęsti procesą. Jų apeliacinis skundas yra priimtinas.
B – Apeliacinio skundo vertinimas iš esmės
46. Akzo ir Akcros apeliaciniame skunde nurodyti trys apeliacinio skundo pagrindai, nukreipti prieš skundžiamo sprendimo 165–185 punktus. Iš esmės apeliantės tvirtina, kad Teismas neteisėtai atsisakė taikyti profesinės paslapties apsaugą koncerno vidaus susirašinėjimui su Akzo
koncerno teisininku.
47. Sąjungos teisėje profesinės paslapties apsauga turi bendrojo teisės principo, esančio pagrindine teise, statusą. Pirmiausia tai kyla iš valstybėms narėms bendrų principų(32) : šiuo metu profesinės paslapties principas pripažįstamas visose 27 valstybėse narėse, kai kuriose iš jų jo apsauga kol kas įtvirtinta tik teismų praktikoje(33), tačiau daugelyje – jei ne konstituciniu lygiu, tai bent paprastame įstatyme(34) . Antra, profesinės paslapties apsauga taip pat išplaukia iš EŽTK 8 straipsnio 1 dalies (susirašinėjimo apsauga) kartu su EŽTK 6 straipsnio 1 dalimi ir 3 dalies c punktu(35) (teisė į teisingą teismą) bei Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 7 straipsnio(36) (komunikacijos slaptumo gerbimas) kartu su šios chartijos 47 straipsnio 1 dalimi, 2 dalies 2 punktu ir 48 straipsnio 2 dalimi (teisė į teisinę pagalbą, būti ginamam ir atstovaujamam, teisė į gynybą).
48. Profesinė paslaptis skirta kliento susirašinėjimui su nuo jo nepriklausomu advokatu apsaugoti. Pirma, ji yra būtinas kliento teisės į gynybą tęsinys(37) ir, antra, ji grindžiama ypatinga advokato kaip „bendradarbio teisingumo srityje“(38), privalančio visiškai nepriklausomai ir vadovaujantis svarbiausiais teisingumo vykdymo interesais teikti tokią teisinę pagalbą, kurios reikia klientui, funkcijos samprata(39) .
49. Advokatas negalėtų tinkamai konsultuoti, ginti ir atstovauti savo klientui, o iš šio dėl to būtų atimtos EŽTK 6 straipsnyje numatytos teisės, jei advokatas teisminio proceso ar pasirengimo jam metu būtų įpareigotas bendradarbiauti su viešosios valdžios institucijoms ir joms pranešti per šiame procese vykstančias teisines konsultacijas gautą informaciją(40) .
50. Nė viena šalis nagrinėjamame procese rimtai neginčija to, kad profesinė paslaptis egzistuoja. Tačiau įnirtingai ginčijamasi dėl profesinės paslapties apsaugos apimties. Tiksliau kalbant, reikia išsiaiškinti, ar ir kiek Sąjungos teisėje profesinės paslapties apsauga apima įmonės ar koncerno vidaus susirašinėjimą su įmonės teisininku. Galiausiai nuo to priklauso, ar ir kokius tyrimo įgaliojimus turi Komisija procedūroje dėl konkurencijos teisės pažeidimų pagal Reglamento Nr. 17 14 straipsnį (būsimoms byloms – Reglamento Nr. 1/2003(41) 20 ir 21 straipsniai).
1. Dėl profesinės paslapties apimties ir tariamo vienodo požiūrio principo pažeidimo (pirmasis apeliacinio skundo pagrindas)
51. Pirmiausia apeliantės remiasi pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu. Juo Akzo ir Akcros kaltina Teismą klaidingai išaiškinus profesinės paslapties principą, apibrėžtą Teisingumo Teismo sprendime AM & S (42), ir taip pažeidus vienodo požiūrio principą.
a) Dėl profesinės paslapties apimties pagal Sprendimą AM & S
(apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirma dalis)
52. Apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmoje dalyje(43) Akzo ir Akcros, palaikomos daugelio kitų proceso dalyvių, teigia, kad Teismas klaidingai suprato Teisingumo Teismo sprendimą AM & S visiškai „pažodžiui“, užuot jį išaiškinęs ir taikęs pagal jo prasmę ir tikslą. Apeliančių nuomone, jei Teismas Sprendimą AM & S
būtų aiškinęs „teleologiniu teisės aiškinimo būdu“, jis būtų padaręs išvadą, kad profesinė paslaptis apima ginčijamus elektroninius laiškus, kuriais susirašinėta su Akzo
įmonės teisininku S.
53. Pirmiausia pritartina Jungtinei Karalystei, kad Sprendimas AM & S nėra teisės aktas. Todėl iš karto kyla abejonių, ar nagrinėjamame kontekste apeliančių nuorodos į tokius aiškinimo metodus, kaip antai gramatinis ir teleologinis, gali būti naudingos. Tačiau galiausiai šį klausimą galima palikti nenagrinėtą. Iš tiesų Akzo ir Akcros tvirtina, kad Teismas klaidingai įvertino profesinės paslapties, kaip ji apibrėžta Sprendime AM & S, apimtį. Toliau nagrinėsiu šį kaltinimą.
54. Teisingumo Teismas Sprendime AM & S pripažino, kad „advokato ir kliento susirašinėjimo slaptumas“ yra saugomas ir Bendrijos lygmeniu (šiandieniniu požiūriu – Sąjungos lygmeniu). Dėl šios apsaugos taikymo Teisingumo Teismas suformulavo kumuliatyvias sąlygas („kriterijus“), kurias išskyrė apibendrinęs visų tuometinių valstybių narių teisės nuostatas(44) .
– Pirma, susirašinėjimas su advokatu turi būti susijęs su kliento teisės į gynybą įgyvendinimu: tai turi būti keitimasis „dokumentais“, atsižvelgiant į „kliento teisę į gynybą ir kliento interesus“ ( ryšys su teise į gynybą ).
– Antra, tai turi būti susirašinėjimas su nepriklausomu advokatu, t. y. su advokatu, kuris „nesusijęs su savo klientu darbo santykiais“ ( advokato nepriklausomumas ).
55. Proceso dalyviai vieningai sutaria, kad tarp jų kilęs ginčas šioje stadijoje susijęs tik su antruoju iš šių kriterijų, t. y. su advokato, su kuriuo susirašinėta, nepriklausomumu(45) . Tačiau jie įnirtingai ginčijasi dėl to, kaip reikia suprasti šį nepriklausomumo kriterijų. Per posėdį kiekviena pusė priekaištavo kitai dėl pernelyg formalaus požiūrio ir neatsižvelgimo į už nepriklausomumo kriterijaus slypinčius principus.
56. Apeliantės bei į bylą įstojusios šalys ir kiti proceso dalyviai, kitaip nei Komisija, mano, kad advokato nepriklausomumo kriterijus turi būti suprantamas ne negatyviai, išskiriant įmonės teisininkus, o pozityviai, remiantis tuo, kad taikomos profesinės drausmės ir etikos taisyklės, kurios paprastai privalomos į advokatų sąrašą įrašytiems teisininkams(46) . Jie nurodo, kad įmonės teisininkas, kuris kartu yra advokatas, dėl jam taikomų profesinių ir etikos taisyklių yra toks pat nepriklausomas kaip ir išorės advokatas, besiverčiantis savo profesija savarankiškai arba kaip advokatų kontoros darbuotojas. Pagal Nyderlandų teisę(47) advocaat in dienstbetrekking (dar vadinamas Cohen advocaat (48) ) taikomos nepriklausomumo garantijos, kaip antai nagrinėjamu atveju taikomos S., iš tiesų yra ypač didelės.
57. Šie argumentai manęs neįtikina.
58. Sprendime AM & S
Teisingumo Teismas nepriklausomumo reikalavimą aiškiai susiejo su tuo, kad atitinkamas advokatas turi būti nesusijęs su savo klientu darbo santykiais . Ši aiški nuoroda dviejose sprendimo motyvų vietose(49) būtų perteklinė, jei Teisingumo Teismas būtų manęs, kad formalus įrašymo į advokatų sąrašą aktas ir su tuo susijęs profesinių ir etikos taisyklių taikymas yra pakankama teisininko nepriklausomumo garantija.
59. Iš to darytina išvada, kad Teisingumo Teismas Sprendime AM & S aiškiai nustatė, jog bendravimui su įmonių teisininkais, t. y. patarėjais teisės klausimais, kurie su savo klientais susiję darbo santykiais, profesinės paslapties apsauga netaikoma. Tai tampa ypač aišku palyginus šį sprendimą su generalinio advokato G. Slynn išvada: generalinis advokatas nurodė išsamią įmonės teisininko statuso analizę, kuri buvo atlikta toje byloje, ir aiškiai siūlė, kad profesinės paslapties apsauga būtų taikoma „pagal darbo sutartį dirbantiems advokatams, kuriems taikomos šiai profesijai skirtos drausmės ir etikos normos“, kurių „pagrindinės darbovietės < ... > yra privačių įmonių teisės skyriai“(50) . Teisingumo Teismas Sprendime AM & S šiai nuomonei nepritarė.
60. Teisingumo Teismas Sprendime AM & S
apibrėžė nepriklausomo advokato sąvoką ne tik pozityviai, t. y. remiantis tuo, kad yra taikomos profesinės drausmės ir etikos normos(51), bet ir negatyviai, t. y. nurodęs, kad toks advokatas neturi būti saistomas darbo santykiais(52) su savo klientu(53) . Taigi Teisingumo Teismas nustatė kriterijų, kad teisinės konsultacijos turi būti teikiamos „visiškai nepriklausomai“ (Sprendimo AM & S
24 punktas), ir nurodė, kad taip yra, kai teisines konsultacijas teikia advokatas, kuris struktūriškai, hierarchiškai ir funkcijų prasme yra trečioji šalis santykiuose su tokias konsultacijas gaunančia įmone. Tik jei teisininkui kaip advokatui yra taikomos Europos Sąjungoje įprastos profesinės drausmės ir etikos normos ir, greta to, jis nėra saistomas jokiais darbo santykiais su savo klientu, jų susirašinėjimui pagal Sąjungos teisę taikoma profesinės paslapties apsauga.
61. Iš šios argumentacijos aišku, kad įmonės teisininkas, nors įrašytas į advokatų sąrašą ir turi paklusti šiai profesijai taikomoms drausmės ir etikos normoms, yra ne taip nepriklausomas
nuo darbdavio kaip išorinėje advokatų kontoroje veikla užsiimantis advokatas nuo savo klientų. Atitinkamai įmonės teisininkas turi mažiau galimybių veiksmingai spręsti interesų konfliktus tarp savo profesinių pareigų ir kliento tikslų bei norų nei išorinis advokatas.
62. Pakankamą įmonės teisininko nepriklausomumą paneigia ir tai, kad jis, kaip darbuotojas, daugeliu atvejų turi paklusti su jo darbu susijusiems savo darbdavio nurodymams ir bet kuriuo atveju yra neatsiejama įmonės ar koncerno struktūros dalis. Kaip nurodė Teismas, įmonės teisininkas yra „struktūriškai, hierarchiškai ir funkcijų prasme“(54) priklausomas nuo savo darbdavio, o nepriklausomo advokato santykiuose su savo klientu to nėra.
63. Apeliantės ir kai kurie kiti proceso dalyviai nurodė, kad pagal Nyderlandų teisę advocaat in dienstbetrekking, kaip antai S., savo teikiamų teisinių konsultacijų atžvilgiu aiškiai neprivalo vykdyti darbdavio nurodymų. Šiuo tikslu net sudaroma speciali sutartis(55) tarp įmonės ir įmonės teisininko, kurios turinį kontroliuoja Advokatų asociacija. Nuomonių dėl įmonės teisininko suteiktos konsultacijos skirtumai neduoda teisės darbdaviui nei taikyti drausminės atsakomybės priemonių, nei, savaime suprantama, nutraukti darbo teisinių santykių. Kilus ginčams galima kreiptis arba į Advokatų asociacijos įsteigtą Raad van Toezicht – profesinės etikos ir drausmės priežiūros instituciją, arba į nacionalinius teismus.
64. Tokios priemonės, be abejonės, yra pavyzdinės. Jos sustiprina įmonės teisininko padėtį įmonėje, kurioje šis dirba. Vis dėlto jos negali garantuoti įmonės teisininkui tokio nepriklausomumo, kuris prilygtų išorės advokato nepriklausomumui. Šiaip ar taip, dokumentuose nustatyta apsauga nebūtinai yra veiksminga praktikoje. Taigi, net jei įmonė sutartimi įsipareigoja neduoti savo įmonės teisininkui jokių nurodymų dėl konsultacijų turinio, tai neužtikrina, kad įmonės teisininko ir jo darbdavio santykiuose tikrai nebus spaudimo ar kad nebus daroma tiesioginė ar netiesioginė įtaka. Ar įmonės teisininkas tikrai gali suteikti nepriklausomą teisinę konsultaciją, paprastai kiekvienu konkrečiu atveju priklauso nuo jo darbdavio elgesio ir geros valios.
65. Nepaisant to, galima abejoti, kad tikrai įmanoma praktiškai pritaikyti atsakomybę darbdaviui visais atvejais, kai darbdavys tyčia ar netyčia sukelia abejonių dėl įmonės teisininko nepriklausomumo. Juk suinteresuoti asmenys gali vengti eskaluoti kiekvieną konfliktą ir taip vis iš naujo rizikuoti savo darbinių santykių tęstinumu. Be to, yra realus pavojus, kad įmonės teisininkas pats, siekdamas įrodyti lojalumą darbdaviui, suteiks darbdaviui priimtiną teisinę konsultaciją.
66. Net jei būtų norima kartu su apeliantėmis daryti prielaidą, kad tokios priemonės, kokios įtvirtintos Nyderlandų teisėje, gali būti veiksmingos, tai nieko nekeičia paprastai egzistuojančios įmonės teisininko ekonominės priklausomybės
nuo jo darbdavio atžvilgiu; šiuo klausimu proceso dalyviai aktyviai diskutavo rašytiniame procese ir ypač per posėdį Teisingumo Teisme(56) .
67. Tiesa, išorės advokatas tam tikru laipsniu taip pat yra ekonomiškai priklausomas nuo savo klientų. Jei klientas nepatenkintas nepriklausomo advokato jam suteikta teisine konsultacija ar gynyba, jis gali atimti iš jo teisę atstovauti arba ateityje nebeduoti naujų užsakymų; šiuo aspektu išorės advokatui, kitaip nei įmonės advokatams ar kitiems įmonės teisininkams, netaikoma jokia paslaugų nutraukimo apsauga. Tai gali kelti rimtą pavojų advokatų, kurie iš esmės išsilaiko teikdami konsultavimo ir procesines paslaugas vienam ar keliems stambiems klientams, nepriklausomumui.
68. Tačiau toks pavojus išorės advokatui yra daugiau išimtis ir neatitinka tipinės nepriklausoma advokato profesija besiverčiančio advokato ar nepriklausomos advokatų bendrijos situacijos. Advokatas paprastai turi nemažai klientų, todėl kilus interesų konfliktui tarp jo profesinių pareigų ir kliento tikslų ir norų, jam lengviau atsisakyti teikti paslaugas, galbūt savo iniciatyva, tam, kad išsaugotų nepriklausomumą.
69. Įmonės teisininko atveju yra kitaip. Jis, kaip darbuotojas, paprastai visuomet, o ne tik išimtiniais atvejais, yra visiškai ekonomiškai priklausomas nuo darbdavio, iš kurio darbo užmokesčio forma gauna didžiausią savo pajamų dalį. Jei atitinkamos nacionalinės etikos ir drausmės taisyklės apskritai leidžia įmonės teisininkui greta savo, kaip įmonės darbuotojo, veiklos teikti paslaugas išorės klientams(57), finansiškai tokių konsultacijų teikimas paprastai jam turi antraeilę reikšmę ir negali pakeisti jo ekonominės priklausomybės nuo darbdavio. Taigi įmonės teisininkas paprastai nepalyginamai labiau ekonomiškai
priklauso nuo savo darbdavio nei išorinis advokatas nuo savo kliento. Šios ekonominės priklausomybės nepašalina ir kai kurių proceso dalyvių akcentuota aplinkybė, kad įmonių teisininkams taikoma apsauga nuo darbo santykių nutraukimo pagal darbo teisės nuostatas.
70. Prie ekonominės įmonės teisininko priklausomybės nuo savo darbdavio paprastai prisideda ir tai, kad jis daug labiau asmeniškai identifikuojasi
su atitinkama įmone bei įmonės politika ir strategija negu išorinis advokatas su savo klientais.
71. Daug didesnė ekonominė priklausomybė ir nepalyginamai didesnis asmeninis identifikavimasis su nurodymų davėju, t. y. darbdaviu, prieštarauja siūlymui suteikti profesinės paslapties apsaugą įmonės teisininko ir įmonės ar koncerno vidaus susirašinėjimui (58) .
72. Iš to galima daryti išvadą, kad ir apeliančių, ir kitų jas palaikančių šalių argumentus reikia atmesti.
73. Kai kurie proceso dalyviai, ypač Nyderlandai ir ARNOVA, pareiškė, kad bendras atsisakymas suteikti profesinės paslapties apsaugą įmonės vidaus susirašinėjimui su įmonės teisininku yra neproporcingas. Jos tvirtina, kad Komisija galėtų taikyti „švelnesnę priemonę“ ir kiekvienu konkrečiu atveju įsitikinti, ar konkretus įmonės teisininkas atitinka nepriklausomumo reikalavimą; šiuo tikslu ji galėtų susisiekti su nacionalinėmis institucijomis. Panašu, kad Nyderlandai ir ARNOVA mano, jog užtektų bendros informacijos apie tam tikroje valstybėje narėje galiojančias profesinę veiklą reguliuojančias teisės normas tam, kad būtų galima priimti galutinį sprendimą dėl įmonės teisininko nepriklausomumo.
74. Šis argumentas taip pat nepagrįstas. Kaip jau minėta, tai, ar įmonės advokatas gali teikti nepriklausomas teisines konsultacijas, ar jam gali būti daromas spaudimas ir stengiamasi jį paveikti, visiškai priklauso nuo to, kokia praktika susiklosčiusi konkrečios įmonės kasdieniame darbe. Šiuo aspektu abstrakti konkrečioje valstybėje narėje galiojančių teisės normų dėl įmonių teisininkų padėties apžvalga vien pati savaime nėra reikšminga, nes ja remiantis negalima daryti išvadų nei apie tai, kokie realūs darbiniai santykiai yra atitinkamoje įmonėje, nei apie įmonės teisininko ekonominės priklausomybės ir asmeninio identifikavimosi su savo darbdaviu laipsnį.
75. Todėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirma dalis yra nepagrįsta.
b) Dėl tariamo lygybės principo pažeidimo (apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antra dalis)
76. Apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antroje dalyje Akzo ir Akcros bei dauguma į bylą abiejose instancijose įstojusių šalių kaltina Teismą
tuo, kad jis, įmonių teisininkus vertindamas kitaip nei išorinius advokatus tiek, kiek tai susiję su profesine paslaptimi, pažeidė vienodo požiūrio principą(59) .
77. Vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principas yra bendrasis Sąjungos principas(60), kuris šiuo metu jau įtvirtintas Pagrindinių teisių chartijos 20 straipsnyje. Šis principas taip pat įtvirtintas EŽTK 14 straipsnyje ir Konvencijos protokole Nr. 12, kurį papildomai paminėjo kai kurie proceso dalyviai(61) .
78. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką vienodo požiūrio arba nediskriminavimo principas reikalauja, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai, jeigu toks vertinimas nėra objektyviai pateisinamas(62) .
79. Skirtingas situacijas apibūdinančius elementus ir jų panašumą reikia apibrėžti ir įvertinti atsižvelgiant į teisės akto, kuriuo nagrinėjamas skirtumas nustatytas, paskirtį bei tikslą. Be to, reikia atsižvelgti į srities, kuriai nagrinėjamas aktas priklauso, principus ir tikslus(63) .
80. Kaip jau minėta(64), profesinė paslaptis skirta kliento susirašinėjimo su nuo jo nepriklausomu advokatu apsaugai. Pirma, ji yra būtinas kliento teisės į gynybą tęsinys ir, antra, ji grindžiama ypatinga advokato, kaip „bendradarbio teisingumo srityje“, privalančio visiškai nepriklausomai ir vadovaujantis svarbiausiais teisingumo vykdymo interesais teikti tokią teisinę pagalbą, kurios reikia klientui, funkcijos samprata.
81. Kitaip nei teigia ECLA, advokato darbas įmonės teisininku yra labai svarbus faktorius vertinant jo nepriklausomumą. Nes, kaip jau minėta(65), įmonės teisininko, nepaisant to, kad jis įrašytas į advokatų sąrašą ir turi paklusti šiai profesijai taikomoms drausmės ir etikos taisyklėms, nepriklausomumo nuo darbdavio laipsnis yra ne toks pats kaip išorinėje advokatų kontoroje veiklą vykdančio advokato nuo jo kliento. Paprastai įmonės teisininkas dirba vieninteliam „klientui“, savo darbdaviui, arba tai bet kuriuo atveju yra jo pagrindinis darbas, o savarankiškai dirbantis advokatas paprastai turi kur kas daugiau ir dažniau besikeičiančių klientų, teikia teisines paslaugas „visiems, kas to prašo“(66) .
82. Vertinant nepriklausomumo teikiant teisines konsultacijas ir atstovaujant laipsnį savarankiškai ar advokatų kontoroje dirbančio advokato ir įmonės teisininko padėtis paprastai iš esmės skiriasi. Dėl daug mažesnio nepriklausomumo įmonės teisininkui yra sunkiau veiksmingai spręsti interesų konfliktą tarp savo profesinių pareigų ir įmonės tikslų bei norų .
83. Kitaip nei mano ARNOVA, aptariamas skirtumas nėra nesvarbus vien todėl, kad nacionalinis, šiuo atveju Nyderlandų, teisės aktų leidėjas išorinius advokatus ir įmonių teisininkus ( advocaten in dienstbetrekking ) teisiniu požiūriu vertina vienodai. Tokia vienoda padėtis yra susijusi tik su formaliu įmonės teisininko įrašymu į advokatų sąrašą ir dėl to jam taikomomis etikos ir drausmės taisyklėmis. Tačiau šios teisinės priemonės nepanaikina įmonės teisininko ekonominės priklausomybės ir gerokai didesnio asmeninio identifikavimosi su teisinių paslaugų užsakovu(67), kuris kartu yra ir jo darbdavys. Todėl nepriklausomai nuo šios teisinės lygybės išlieka reikšmingas skirtumas tarp savarankiškai dirbančio advokato ir įmonės teisininko.
84. Būtent šis skirtumas lėmė pagrįstą Teismo išvadą, kad profesinė paslaptis neturi apimti įmonių ar koncernų vidaus susirašinėjimo su įmonių teisininkais. Todėl negalima daryti išvados, kad vienodo požiūrio principas buvo pažeistas.
85. Taigi apeliacinio skundo pirmojo pagrindo antra dalis taip pat yra nepagrįsta.
c) Tarpinė išvada
86. Kadangi visas pirmasis apeliacinio skundo pagrindas yra nepagrįstas, toliau reikia nagrinėti antrąjį, papildomai nurodytą apeliacinio skundo pagrindą.
2. Dėl tariamo būtinumo išplėsti profesinės paslapties taikymo apimtį (apeliacinio skundo antrasis pagrindas)
87. Apeliacinio skundo antruoju pagrindu Akzo ir Akcros
tvirtina, kad Teismas, nustatydamas profesinės paslapties apimtį, neįvertino reikšmingų „teisinės aplinkos“ pokyčių, dėl kurių reikėjo peržiūrėti teismo praktiką byloje AM & S, ypač tam, kad būtų užkirstas kelias gresiančiam teisės į gynybą ir teisinio saugumo principo pažeidimui. Šiuos jų argumentus palaiko dauguma pirmojoje ir antrojoje instancijoje į bylą įstojusių šalių.
a) Dėl tariamų „teisinės aplinkos“ pokyčių (apeliacinio skundo antrojo pagrindo pirma dalis)
88. Apeliančių nurodyti „teisinės aplinkos“ pokyčiai susiję, pirma, su įmonių teisininkų statusu pagal valstybių narių nacionalinės teisės aktus ir, antra, su antimonopolinės procedūros modernizavimu Reglamentu Nr. 1/2003.
i) Dėl įmonių teisininkų statuso pagal nacionalinės teisės aktus
89. Proceso dalyviai vieningai sutaria, kad šiuo metu jau 27 Europos Sąjungos valstybių narių teisės normos, reglamentuojančios apskritai įmonių teisininkų ir, konkrečiai kalbant, įmonių advokatų statusą, nacionalinėse teisinėse sistemose labai skiriasi; kiek tai susiję su profesine paslaptimi, negalima nustatyti jokios bendros tendencijos prilyginti įmonių teisininkus savarankiškai dirbantiems advokatams. Ypač aiškiai tai nurodo ECLA: „nėra visoms valstybėms narėms vienodo atsakymo į klausimą, ar profesinė paslaptis taikoma įmonių teisininkams“(68) . Pačios apeliantės taip pat nurodo, kad „nėra vieningos tendencijos nacionaliniu lygmeniu“(69) .
90.
Teismas pritaria tokiam vertinimui. Jis konstatuoja, kad „neįmanoma nustatyti tendencijų, kurios šiuo atžvilgiu būtų bendros arba kurios valstybių narių įstatymuose būtų sulaukusios aiškios daugumos paramos“. Remdamasis, inter alia, šia išvada, Teismas nepritaria „Teisingumo Teismo sprendime AM & S
nustatytos profesinės paslapties apsaugos taikymo srities išplėtimui asmenų atžvilgiu“(70) .
91. Apeliantės ir dauguma kitų į bylą įstojusių šalių mano, kad ir nedaugelio valstybių narių įstatymų pokyčiai, kuriais išplėstas profesinės paslapties apsaugos taikymas įmonių teisininkų atžvilgiu, yra pakankamas pagrindas pakeisti Sąjungos lygmeniu Sprendime AM & S nustatytas taisykles. Jos mano, kad Teismas nepagrįstai susiejo teismo praktikos plėtojimą su vyraujančiomis tendencijomis valstybėse narėse.
92. Atsakant į šį priekaištą, pirmiausia reikia priminti, kad Europos Sąjungos Teisingumo Teismas, apimantis Teisingumo Teismą, Bendrąjį Teismą ir specializuotus teismus, užtikrina, kad aiškinant ir taikant Sutartis būtų laikomasi teisės (ESS 19 straipsnio 1 dalis(71) ). Remdamasis Bendrijos (dabar – Sąjungos), kaip teisės bendrijos, prigimtimi Teisingumo Teismas jau anksčiau yra padaręs išvadą, kad jos kompetencijos srityje turi galioti tam tikri pagrindiniai teisės principai ir pakankama pagrindinių teisių apsauga, net jei tai nėra įtvirtinta rašytinėje teisėje(72) .
93. Tiek, kiek Teisingumo Teismas, atsakydamas į klausimą, ar esama tam tikro bendrojo teisės principo, nurodo valstybių narių nacionalinės teisės aktus, jis paprastai remiasi valstybėms narėms bendromis konstitucinėmis tradicijomis(73) arba valstybėms narėms bendrais teisiniais principais(74) .
94. Toks rėmimasis bendromis konstitucinėmis tradicijomis arba teisiniais principais nebūtinai reiškia, kad reikia nustatyti tendencijas, kurios būtų bendros arba kurios valstybių narių įstatymuose būtų sulaukusios aiškios daugumos paramos. Svarbesnis yra nacionalinėse teisės sistemose priimtų nuostatų vertinamasis palyginimas, kurį atliekant reikia pakankamai atsižvelgti į Europos Sąjungos tikslus ir uždavinius bei ypatingą Europos integracijos ir Sąjungos teisės pobūdį(75) .
95. Remiantis šiomis aplinkybėmis jokiu būdu negalima atmesti galimybės, kad Sąjungos teismai gali pripažinti Sąjungos teisės dalimi tik mažumoje valstybių narių žinomą ar net aiškiai įtvirtintą teisės principą. Tai, kas pasakyta, ypač tinka tiems atvejams, kai tam tikras teisės principas, atsižvelgiant į Sąjungos teisės savitumą, Sąjungos tikslus ir uždavinius bei jos institucijų veiklą, turi ypatingą reikšmę(76) arba kai jis atspindi naujai besiformuojančią tendenciją.
96. Šitaip Teisingumo Teismas dar visai neseniai pripažino, kad diskriminacijos dėl amžiaus draudimas yra bendrasis Sąjungos teisės principas(77), nors tuo metu nebuvo matyti, kad nacionaliniuose valstybių narių įstatymuose ar net konstitucinėje teisėje esama tokios bendros arba aiškios vyraujančios tendencijos(78) . Tačiau šis principas atitiko ypatingą Sąjungos užduotį kovoje su diskriminacija (SESV 19 straipsnis, ankstesnis EB 13 straipsnis), be to, Sąjungos teisės aktų leidėjas jį sukonkretino priimdamas direktyvą(79) ; jis taip pat atspindėjo naujausią pagrindinių teisių apsaugos Sąjungos lygmeniu tendenciją, kurią kartu išreiškė Europos Parlamentas, Taryba ir Komisija, iškilmingai paskelbdami Pagrindinių teisių chartiją (ypač žr. jos 21 straipsnį)(80), prieš tai Bjaritco Europos Taryboje (2000 m. spalis) pritarus valstybių narių valstybių ir vyriausybių vadovams.
97. Taip pat ir kai kurių proceso dalyvių per posėdį paminėta teisė susipažinti su dokumentais, kurią Sąjungos teismai pripažino nagrinėdami Komisijos, kaip konkurencijos institucijos, vykdytas antimonopolines procedūras(81), tokia forma gali būti žinoma ne visose valstybėse narėse. Tai galima paaiškinti ta aplinkybe, kad kai kuriose valstybėse narėse anksčiau apskritai nebuvo savų konkurencijos institucijų, o kitose jos atliko tik kaltintojo teisme vaidmenį. Tačiau Komisija yra kompetentinga tiek atlikti tyrimą, tiek priimti galutinį procedūrą užbaigiantį sprendimą; taip sukonstruotoje administracinėje procedūroje teisė susipažinti su dokumentais yra reikšminga teisės į gynybą dalis ir kartu esminių teisinės valstybės procedūrinių garantijų išraiška. Todėl visai logiška, kad Sąjungos teismai Europos lygmeniu pripažino teisę susipažinti su dokumentais.
98. Tačiau nagrinėjamos profesinės paslapties atžvilgiu nematyti panašių aplinkybių, kurios paremtų siūlymą suderinti Sąjungos teisę su teisine baze, esančia mažumoje valstybių narių. Profesinės paslapties apsaugos išplėtimo apimant įmonės ar koncerno vidaus susirašinėjimą su įmonių teisininkais nepateisina kokios nors Europos Komisijos, kaip konkurencijos institucijos, uždavinių ir veiklos ypatybės; šiuo metu nesama ir tokios naujai besiformuojančios tendencijos valstybėse narėse: nei konkurencijos teisėje, nei juo labiau kitose srityse.
99. Pirma, Europos Komisijos, kaip konkurencijos institucijos, uždaviniai, įgaliojimai ir apskritai veikla antimonopolinėje procedūroje nelabai skiriasi nuo valstybių narių konkurencijos institucijų; konkrečiai kalbant, Komisijos įgaliojimai atlikti kratas vykdant tyrimą yra netgi mažesni nei daugumos nacionalinių institucijų(82) . Taigi, jei daugumoje valstybių narių nėra poreikio neleisti konkurencijos institucijoms susipažinti su įmonės ir jos teisininko susirašinėjimu, galima daryti prielaidą, kad ir Sąjungos lygmeniu nėra būtinumo išplėsti profesinės paslapties apsaugos taikymo sritį.
100. Be to, kiek tai susiję su naujausiais nacionalinės teisės aktų pakeitimais, vis dar nėra nei aiškios, nei naujai besiformuojančios tendencijos apsaugoti įmonės ar koncerno vidaus susirašinėjimą su įmonės teisininku.
101. Dauguma iš šiuo metu jau 27 valstybių narių, kaip ir prieš tai, apskritai draudžia įrašyti įmonių teisininkus į advokatų sąrašus(83) ; beveik visose šiose valstybėse narėse tai automatiškai reiškia, kad profesinės paslapties apsauga netaikoma įmonių vidaus susirašinėjimui su tokiais teisininkais(84) .
102. Kai kuriose kitose valstybėse narėse teisinis profesinės paslapties apsaugos taikymo įmonių teisininkų atžvilgiu reguliavimas dar nėra pakankamai susiformavęs, nes nėra nei šį klausimą reglamentuojančių konkrečių teisės normų, nei nusistovėjusios teismų ar administracinių institucijų praktikos(85) . Konkrečiais atvejais panašu, kad nacionalinės teisės aktų leidėjai, administracinė ar teismų praktika labiau orientuojasi į Europos lygmeniu taikomus sprendimo būdus, o ne atvirkščiai(86) .
103. Ir tik keliose iš 27 valstybių narių šiuo metu profesinės paslapties apsauga yra taikoma ir įmonių ar koncernų vidaus susirašinėjimui su įmonių teisininkais. Šis fenomenas apsiriboja anglosaksų teisės šalimis(87) bei nedaugeliu kitų valstybių narių, inter alia, Nyderlandais(88), tačiau tikrai negali būti laikomas naujai besiformuojančia tendencija valstybėse narėse. Taip pat ir po Sprendimo AM & S įvykę nacionalinio teisinio reguliavimo pokyčiai(89) plečiant profesinės paslapties apsaugos taikymą tam tikroms įmonių teisininkų kategorijoms man atrodo pernelyg reti, kad būtų galima kalbėti apie aiškią tendenciją.
104. Šiomis aplinkybėmis laikausi nuomonės, kad teisinis reguliavimas dabar jau 27 valstybėse narėse, net praėjus 28 metams po Sprendimo AM & S priėmimo, nepakito taip, kad šiandien ar netolimoje ateityje reikėtų Sąjungos lygmeniu pakeisti teismo praktiką galimybės taikyti profesinės paslapties apsaugą įmonių teisininkams pripažinimo link.
105. Be to, Sąjungos teisės aktų leidėjas pastaruoju metu taip pat pasiuntė signalą, kuris labiau laikytinas argumentu prieš nepriklausomų advokatų ir įmonių teisininkų padėties suvienodinimą profesinės paslapties atžvilgiu nei už. Su proceso dalyviais posėdyje apie tai buvo intensyviai diskutuota.
106. Nors teisės aktų, modernizuojančių Europos teisę antimonopolinių procedūrų srityje (Reglamentas Nr. 1/2003) ir naujai išdėstančių EB koncentracijų kontrolės reglamentą (Reglamentas Nr. 139/2004), leidybos procese buvo gauta Europos Parlamento narių siūlymų, kuriais siekta išplėsti profesinės paslapties apsaugos taikymą įmonių teisininkų atžvilgiu(90), teisės aktų leidėjas galiausiai į šiuos siūlymus neatsižvelgė(91) .
107. Kitaip nei mano ECLA, taip išreiškiami Sąjungos teisės aktų leidėjo pageidavimai nėra nereikšmingi vien todėl, kad jie bent iš dalies gali būti grindžiami politiniais sumetimais(92) . Atvirkščiai, būtent tada, kai Teisingumo Teismo prašoma toliau plėtoti Sąjungos teisę pripažįstant bendruosius teisės principus, jis negali ignoruoti Sąjungos institucijų nuomonės, pagrįstos teisiniais ir politiniais motyvais.
108. Kitaip nei mano apeliantės ir kai kurie kiti proceso dalyviai, abiejose direktyvose, skirtose palengvinti teisininkams verstis advokato praktika, nesama nieko, kas aiškiai paremtų savarankiškai profesine veikla besiverčiančių advokatų ir įmonių teisininkų vienodo vertinimo idėją, kiek tai susiję su profesine paslaptimi.
109. Iš tiesų Direktyva 95/5(93) pagal jos 1 straipsnio 1 dalį taikoma ir savarankiška veikla besiverčiantiems, ir samdomiems advokatams. Šios direktyvos 8 straipsnyje numatyta, kad teisininkas, registruotas priimančiojoje valstybėje narėje pagal savo buveinės šalies profesinį vardą, gali verstis advokato praktika kaip pastovų atlyginimą gaunantis advokatas, dirbantis kitam advokatui, advokatų asociacijai ar firmai, arba valstybinėje ar privačioje įmonėje, jeigu priimančioji valstybė narė suteikia tokią teisę advokatams, registruotiems pagal toje valstybėje vartojamą profesinį vardą. Taip tik išaiškinta, kad valstybė narė, kurios teisinė sistema pripažįsta įmonių teisininkus, negali atsisakyti leisti užsiimti tokia advokato profesijos įgyvendinimo forma advokatams iš kitų valstybių narių. Ši nuostata jokiu būdu neduoda pagrindo išvadai, kad, Sąjungos įstatymų leidėjo nuomone, savarankiškai veikla užsiimantys advokatai ir įmonių teisininkai yra vienodai nepriklausomi.
110. Beje, Direktyvoje 77/24(94) esama nuorodos į „teisininkus, kurie pagal darbo sutartį už atlyginimą dirba valstybinėje ar privačioje įmonėje“. Šia direktyva Teisingumo Teismas aiškiai rėmėsi Sprendime AM & S, tačiau nepadarė išvados, kad profesinė paslaptis taikoma įmonių teisininkams(95) .
111. Apibendrinant galima daryti išvadą, kad nė vienoje iš dviejų direktyvų, susijusių su advokato profesija, nepritariama profesinės paslapties apsaugos išplėtimui įmonių teisininkų atžvilgiu.
112. Galiausiai Teisingumo Teismo posėdyje buvo diskutuojama apie Sąjungos teisės nuostatas dėl kovos su pinigų plovimu ir terorizmo finansavimu, kuriose aiškiai pripažįstama profesinė paslaptis „kitiems nepriklausomiems teisininkams“(96) . Akzo mano, kad ši nuostata apima ir įmonių teisininkus. Iš pirmo žvilgsnio tai pagrindžia Direktyvos 2005/60 preambulė, kurioje yra nuoroda į „teisininkus, kaip juos apibrėžia valstybės narės“(97) . Tačiau tokiam aiškinimui prieštarauja Komisijos nurodytos vadinamosios Financial Action Task Force
(Finansinių veiksmų darbo grupė, toliau – FATF)(98) rekomendacijos, į kurias reikia atsižvelgti aiškinant šią direktyvą; pagal jas pagal darbo sutartis dirbantys įmonių teisininkai aiškiai nepatenka į įpareigotųjų ratą(99) . Žinoma, nagrinėjama byla nėra tinkamas forumas pateikti galutinį vertinimą dėl Direktyvos 2005/60 aiškinimo. Tačiau šiuo atveju dominčiame kontekste visiškai pakanka nustatyti, kad Sąjungos teisės nuostatose dėl pinigų plovimo ir terorizmo finansavimo bet kuriuo atveju nėra aiškaus požymio, kad profesinės paslapties apsaugą reikėtų taikyti ir įmonių teisininkams.
113. Todėl atsižvelgiant į visas šias aplinkybes yra atmestini apeliančių ir jas palaikančių proceso dalyvių argumentai, kad „teisinė aplinka“ dėl įmonių teisininkų statuso yra pasikeitusi.
ii) Antimonopolinės procedūros modernizavimas Reglamentu Nr. 1/2003
114. Atsižvelgdamos į skundžiamo sprendimo 172 ir 173 punktus apeliantės nurodo dar vieną priežastį, galinčią pateisinti profesinės paslapties apsaugos taikymo išplėtimą įmonių ar koncernų vidaus susirašinėjimo su įmonės teisininkais atžvilgiu: dėl antimonopolinės procedūros modernizavimo Reglamentu Nr. 1/2003 išaugo įmonių vidaus teisinių konsultacijų poreikis, kurių reikšmė užkertant kelią konkurencijos teisės pažeidimams negali būti nuvertinta. Kasdienėje įmonės veikloje įmonės teisininko teisinės konsultacijos yra ypač vertingos, nes jas galima gauti greičiau ir pigiau, be to, jos pagrįstos geromis asmeninėmis žiniomis apie atitinkamą įmonę ir jos veiklą. Be kita ko, daugelis proceso dalyvių atkreipė dėmesį į didėjančią vadinamųjų „įmonių konkurencijos teisės laikymosi programų“, kuriomis siekiama užtikrinti įmonės veiklos teisėtumą, reikšmę.
115. Daugelio proceso dalyvių nuomone, veiksmingai teikti vidaus teisines konsultacijas ir vykdyti sėkmingą įmonės konkurencijos teisės laikymosi programą galima tik tuomet, jei yra užtikrinamas nekliudomas ir patikimas įmonės ar koncerno vidaus susirašinėjimas su įmonės teisininku. Antraip, pirma, įmonės vadovai vengtų įmonės teisininkui patikėti jautrią informaciją ir, antra, įmonės teisininkas būtų linkęs teikti konsultacijas ne raštu, o žodžiu, ir dėl to nukentėtų teisinės konsultacijos kokybė ir naudingumas.
116. Šiuo klausimu pirmiausia pažymėtina, kad modernizuojant antimonopolinę procedūrą priimti teisės aktų pakeitimai dėl Komisijos tyrimo įgaliojimų apimties nagrinėjamu atveju Komisijos atliktai ginčijamai kratai Akzo ir Akcros
patalpose dar nebuvo taikytini. Konkrečiai kalbant, tyrimas buvo atliktas 2003 m. pradžioje, taigi laiko atžvilgiu nepateko į 2004 m. gegužės 1 d. įsigaliojusio Reglamento Nr. 1/2003 taikymo sritį (šiuo klausimu žr. šio reglamento 45 straipsnio 2 dalį). Tačiau naująja antimonopoline procedūra pagrįstų argumentų nereikėtų atmesti vien nurodant Reglamento Nr. 1/2003 taikymo sritį laiko atžvilgiu. Didesnė įmonės ar koncerno vidaus teisinių konsultacijų apimtis gali susiformuoti kaip tik prieš pat įvedant naująją sistemą.
117. Tačiau galiausiai nei padidėjusi įmonių teisininkų reikšmė, nei neginčijama jų teisinių konsultacijų nauda, taip pat ir pagal Reglamento Nr. 1/2003 schemą, neduoda pagrindo taikyti profesinės paslapties apsaugą jų ir įmonių ar koncernų vidaus susirašinėjimui. Profesinės paslapties apsaugos taikymo srities išplėtimas įmonių teisininkų atžvilgiu taip pat negali būti pagrįstas paprasčiausia nurodant jų gilias žinias apie atitinkamą įmonę ir jos veiklą.
118. Atvirkščiai, kai kurių proceso dalyvių nuoroda į įmonės teisininko artimą ryšį su savo darbdaviu yra lyg dviašmenis kardas: viena vertus, šis artimas ryšys leidžia įmonės teisininkui nešvaistyti laiko kiekvieną kartą vis iš naujo gilinantis į atitinkamus faktus ir sukurti pasitikėjimu pagrįstus santykius su įmonės kontaktiniais asmenimis. Kita vertus, būtent šis ypatingas artumas su tam tikra įmone ir jos veikla kelia rimtų abejonių dėl įmonės teisininko nepriklausomumo(100) . Jam trūksta būtino atstumo nuo kliento, t. y. savo darbdavio, kuris yra būtinas tikrai nepriklausomos teisinės konsultacijos požymis.
119. Galiausiai, kai įmonė susisiekia su savo įmonės teisininku, ji bendrauja ne su neutraliu trečiuoju asmeniu, o su asmeniu, kuris yra jos pasamdytas, nesvarbu, kad jį įrašius į advokatų sąrašą jam taikomos visos etikos ir drausmės taisyklės. Profesinės paslapties apsauga netaikoma tokiam „vidaus“ bendravimui, neatsižvelgiant į tai, kaip dažnai jis vyksta ir kokia jo reikšmė ar nauda įmonei.
120. Daugelio proceso dalyvių nuorodos į įmonių konkurencijos teisės laikymosi programą neleidžia daryti kitokios išvados. Kaip neginčijamai nurodė Komisija, didžioji dalis įmonės vidaus teisinių konsultacijų, vykdomų įgyvendinant konkurencijos teisės laikymosi programą, yra bendrojo pobūdžio ir neturi konkrečios sąsajos su esamu ar būsimu pasinaudojimu teise į gynybą. Iš to galima daryti išvadą, kad įmonės ir įmonės teisininko susirašinėjimas „konkurencijos teisės laikymosi tikslais“ paprastai visiškai neatitinka pirmosios Sprendime AM & S nustatytos sąlygos(101) . Teismas pagrįstai nusprendė, kad ši įmonės vidaus teisinių konsultacijų rūšis „nėra tiesiogiai susijusi“ su profesinės paslapties klausimu(102) .
121. Galiausiai šiomis aplinkybėmis nukrypimo nuo teismo praktikos Sprendime AM & S
nepateisina nei rėmimasis įmonės vidaus teisinių konsultacijų nauda ir reikšme, nei procedūros reforma, atlikta Reglamentu Nr. 1/2003.
b) Dėl tariamo teisės į gynybą ir teisinio saugumo principo pažeidimo (apeliacinio skundo antrojo pagrindo antra dalis)
122. Apeliantės ir netgi labiau kai kurios į bylą pirmojoje ir antrojoje instancijose įstojusios šalys pabrėžia, kad profesinės paslapties apsaugos netaikymas įmonių ar koncernų vidaus surašinėjimui su įmonių teisininkais pažeidžia jų teisę į gynybą. Be to, tai prieštarauja ir teisinio saugumo principui.
i) Teisinio saugumo principas teisės į gynybą atžvilgiu
123. Akzo ir Akcros savo prieštaravimus grindžia teise į gynybą kartu su teisinio saugumo principu. Jos nurodo, kad Europos konkurencijos teisėje EB 81 straipsnis (dabar SESV 101 straipsnis) paprastai taikomas kartu su atitinkamomis nacionalinės teisės nuostatomis (šiuo klausimu žr. Reglamento Nr. 1/2003 3 straipsnį). Jos teigia, kad negali būti situacijos, jog bendravimo su įmonės teisininkais apsauga priklausytų nuo to, ar tyrimą atlieka Komisija, ar nacionalinė institucija.
124. Teisinio saugumo principas yra bendrasis ir esminis Sąjungos principas(103) . Teisinio saugumo principu reikalaujama, kad teisės aktai, privatiems asmenims sukeliantys nepalankių pasekmių, būtų aiškūs, tikslūs ir teisės subjektai galėtų numatyti jų taikymą(104) . Kitaip tariant, teisės subjektai turi aiškiai žinoti savo teises ir pareigas, kad galėtų imtis atitinkamų veiksmų(105) .
125. Nagrinėjamomis aplinkybėmis tai reiškia, kad įmonės, kurių patalpose vykdant antimonopolinį tyrimą atliekama krata, turi aiškiai žinoti, ar jos gali remtis profesinės paslapties apsauga įmonių ar koncernų vidaus susirašinėjimo su įmonių teisininkais atžvilgiu.
126. Šiuo klausimu aktuali Sąjungos teisė šiuos reikalavimus atitinka. Kaip išaiškinta minėtame Sprendime AM & S (106), įmonių ar koncernų vidaus susirašinėjimui su įmonių teisininkais netaikoma
profesinės paslapties apsauga. Teisinio neaiškumo šiuo klausimu nėra.
127. Dėl Europos Komisijos atliekamų tyrimų santykio su nacionaliniu lygmeniu atliekamais tyrimais pasakytina, kad ir Reglamentas Nr. 17, ir Reglamentas Nr. 1/2003 yra grindžiami aiškiu konkurencijos institucijų kompetencijos atribojimu. Atlikti kratą nurodo ir ją atlieka Komisija arba nacionalinė institucija. Kuri institucija nurodė atlikti kratą, visuomet aiškiai matyti iš sprendimo ją atlikti (įgaliojimo atlikti patikrinimą), kurį privaloma raštu pateikti įmonei (Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 2 ir 3 dalys ir Reglamento Nr.1/2003 20 straipsnio 3 ir 4 dalys).
128. Jei tyrimą atlieka Komisija, jos veiklai taikomos Sąjungos taisyklės; jei nacionalinė institucija, – nacionalinė teisė (žr. šiuo metu aiškiai tai nustatančią Reglamento Nr.1/2003 22 straipsnio 2 dalį(107) ). Tai taikoma ir taisyklėms dėl profesinės paslapties apsaugos.
129. Nacionalinės konkurencijos institucijos pareigūnai gali padėti tyrimą atliekančiai Komisijai (Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 5 ir 6 dalys ir Reglamento Nr.1/2003 20 straipsnio 5 ir 6 dalys) ir, atvirkščiai, Komisijos įgalioti pareigūnai gali talkinti nacionalinių konkurencijos institucijų atliekamuose tyrimuose (Reglamento Nr. 17 13 straipsnio 2 dalis ir Reglamento Nr.1/2003 22 straipsnio 2 dalies 2 punktas). Tačiau tai nekeičia nei kompetencijos nurodyti atlikti tyrimą ir jį atlikti pasidalijimo, nei taikytinų teisės nuostatų, įskaitant normas dėl profesinės paslapties apsaugos.
130. Vadinasi, kiek tai susiję su teise į gynybą, ypač su atliekant kratą atitinkamai taikytinomis teisės nuostatomis dėl profesinės paslapties apsaugos, teisinio saugumo principas nėra pažeistas.
131. Apeliantės prieštarauja, kad negali būti priimtina tokia situacija, jog vieno ir to paties įmonės vidaus rašto likimas priklausytų nuo to, ar jį nori paimti kratą atliekanti Komisija, ar nacionalinė institucija.
132. Nors šis prieštaravimas išreiškia visiškai suprantamą rūpestį, tuo pačiu metu teisine prasme jis nėra pagrįstas.
133. Nei teisinio saugumo principas, nei teisė į gynybą nereikalauja, kad Sąjungos teisės ir nacionalinės teisės taikymo srityse būtų taikomi tokie patys
kriterijai ir taip būtų užtikrinama vienoda profesinės paslapties apsauga. Bendrieji Sąjungos teisės principai ir Sąjungos lygmeniu užtikrinta pagrindinių teisių apsauga galioja tik Sąjungos teisės taikymo srityje(108) . Ir, atvirkščiai, nacionaliniai teisės principai ir nacionalinė pagrindinių teisių apsauga negali peržengti nacionalinės kompetencijos ribų.
134. Žinoma, teisinis reguliavimas gerokai supaprastėtų, jei procedūrinės taisyklės, reglamentuojančios pagal konkurencijos teisę atliekamas kratas, ir joms priklausančios taisyklės dėl profesinės paslapties apsaugos būtų suvienodintos Sąjungos lygmeniu. Tačiau šiuo metu Sąjungos teisėje jos nėra visiškai suderintos. Ar to reikia, yra politinio ir teisinio pobūdžio klausimas, į kurį atsakyti gali tik Sąjungos teisės aktų leidėjas; bet kuriuo atveju suinteresuotos įmonės negali jų suderinti pačios, vien remdamosi teise į gynybą ir teisinio saugumo principu(109) .
135. Galiausiai apeliantės, inter alia, palaikomos Airijos, tvirtina, kad nacionaliniu lygmeniu įtvirtintam profesinės paslapties apsaugos taikymui įmonių ar koncernų vidaus susirašinėjimui su įmonių teisininkais gali trukdyti Europos konkurencijos institucijų keitimosi informacija tarpusavyje sistema pagal Reglamento Nr. 1/2003 12 straipsnį.
136. Kaip nurodė Komisija, ir tai nebuvo ginčyta, nagrinėjamu atveju jokio konkurencijos institucijų keitimosi informacija tarpusavyje nebuvo. Taigi Reglamento Nr.1/2003 12 straipsniu pagrįstas argumentas yra nereikšmingas.
137. Todėl klausimas, ar ir, jei taip, kiek taikant Reglamento Nr.1/2003 12 straipsnį apskritai galimas keitimasis rašytiniais dokumentais bei informacija, kuriems taikoma profesinės paslapties apsauga, siekiant šio apeliacinio proceso tikslų gali likti neatsakytas. Šioje vietoje reikėtų tik paminėti, kad ši nuostata, ypač nuoroda į „konfidencialią informaciją“, gali būti aiškinama taip, kad, pirma, ji atitiktų pagrindines teises, ir, antra, siekiant lojalaus bendradarbiavimo tikslų (ESS 4 straipsnio 3 dalis) iš konkurencijos institucijų nebūtų reikalaujama nieko, kas pažeistų joms taikytinas nuostatas dėl profesinės paslapties(110) .
138. Įvertinus visas aplinkybes darytina išvada, kad kaltinimas, jog Teismas pažeidė teisinio saugumo principą, kiek tai susiję su teise į gynybą, yra nepagrįstas.
ii) Teisė nevaržomai gauti konsultaciją, teisė į gynybą ir būti atstovaujamam
139. Be to, Airijos, ACCE ir ECLA nuomone, teisė į gynybą tariamai pažeidžiama todėl, kad jei įmonių ar koncernų vidaus susirašinėjimui su įmonių teisininkais netaikoma
profesinės paslapties apsauga, įmonėms tampa mažiau patrauklu kreiptis dėl teisinės konsultacijos į įmonės teisininką. Konkrečiai kalbant, tokioje situacijoje proceso dalyviai įžvelgia EŽTK 6 straipsnio 3 dalies b arba atitinkamai c punkto, pagal kuriuos kiekvienas kaltinamas nusikaltimo padarymu asmuo turi turėti pakankamai laiko ir galimybių pasirengti gynybai ir teisę būti ginamas savo paties pasirinkto gynėjo(111), pažeidimą. Kai kurie proceso dalyviai papildomai nurodo EŽTK 8 straipsnį bei Pagrindinių teisių chartijos 47 ir 48 straipsnius.
140. Šie argumentai nepagrįsti.
141. Kalbant apie EŽTK, pirmiausia pasakytina, kad, kiek žinoma, EŽTT iki šiol nėra išreiškęs pritarimo taikyti įmonių ar koncernų vidaus susirašinėjimui su įmonių teisininkais profesinės paslapties apsaugą. Atvirkščiai, EŽTT išvados Sprendime André ir kt. prieš Prancūziją
dėl advokato, kaip teisingumo vykdymo srities dalyvio ( auxiliaire de justice ) ir tarpininko tarp teismų ir asmenų, kuriems taikoma teisė ( intermédiaire ), vaidmens liudija, kad advokato nepriklausomumas suprantamas ne kitaip, kaip įtvirtinta Teisingumo Teismo sprendime AM & S (112) .
142. Tokiomis aplinkybėmis Sąjungos teisė, apribodama profesinės paslapties apsaugos taikymą tik susirašinėjimui su išorės advokatais, šiuo metu garantuoja ne mažesnį apsaugos lygį nei EŽTK. Tuo remiantis galima daryti išvadą, kad pagal Pagrindinių teisių chartijos 5 straipsnio 3 dalies 1 sakinyje įtvirtintą atitikties kriterijų nėra reikalaujama Sąjungos teisėje išplėsti profesinės paslapties apsaugą įmonių ar koncernų vidaus susirašinėjimui su įmonių teisininkais.
143. Žinoma, EŽTK nustato tik minimalų pagrindinių teisių apsaugos standartą ir tai nekliudo Sąjungos teisėje numatyti didesnės apsaugos (Pagrindinių teisių chartijos 52 straipsnio 3 dalies 2 sakinys). Į tai visiškai teisingai dėmesį atkreipė Airija. Tačiau dėl toliau nurodomų priežasčių būtų netikslinga išplėsti Sąjungos teisėje profesinės paslapties apsaugos taikymo sritį įmonių ar koncernų vidaus susirašinėjimo su įmonių teisininkais atžvilgiu.
144. Pirma, abejotina, ar Pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnio 2 dalies 2 sakinį (kartu su jos 48 straipsniu) apskritai galima suprasti kaip garantuojantį įmonėms teisę nevaržomai gauti konsultaciją, teisę į gynybą ir būti atstovaujamam pačių įmonių teisininkų, kuriuos su įmonėmis sieja darbo santykiai.
145. Net darant prielaidą, kad teisė nevaržomai gauti konsultaciją, teisė į gynybą ir būti atstovaujamam pagal Pagrindinių teisių chartiją apima ir pačių įmonių ar koncernų teisininkų konsultacijas, jokiu būdu neatmestina galimybė, kad pasitelkiant įmonių teisininkus galioja tam tikri objektyviai pateisinami ribojimai. Pagrindinės teisės apsaugos intensyvumas gali skirtis, nelygu konkreti situacija(113) .
146. Pavyzdžiui, įmonių teisininkams ne visada teisme leidžiama atstovauti savo darbdaviams, t. y. įmonei, kurios teisės skyriuje jie dirba(114) . Tai, kad ne visi advokatai turi teisę atstovauti visuose nacionaliniuose teismuose(115), taip pat nelaikytina pagrindinės teisės pažeidimu, nors tai, be abejonės, riboja potencialių klientų pasirinkimo galimybes ieškant jiems labiausiai tinkamo atstovo.
147. Kliento ir jo advokato susirašinėjimo apsauga taip pat gali būti skirtingos apimties, neatsižvelgiant į tai, ar tarp jų susiklostę darbo santykiai, ar ne. Tai nereiškia, kad įmonių ar koncernų vidaus susirašinėjimas su įmonių teisininkais yra visiškai neapsaugotas. Kaip ir kiekvienam normaliam privačių asmenų susirašinėjimui, jam taikoma bendroji
komunikacijos slaptumo apsauga, įtvirtinta Pagrindinių teisių chartijos 7 straipsnyje (EŽTK 8 straipsnis). Taigi ginčas yra tik dėl to, ar įmonių arba koncernų vidaus susirašinėjimui su įmonių teisininkais turėtų būti taikoma papildoma ypatinga
apsauga, neleidžiant paimti tokių dokumentų, kaip yra profesinės paslapties apsaugos atveju, tam, kad būtų galima pasinaudoti teise į gynybą ir užtikrinti gerą teisingumo vykdymą.
148. Šiuo klausimu ECLA taikliai pažymi, kad su nagrinėjamu atveju susijusias pagrindines teises dėl jų fundamentalios reikšmės paprastai reikia aiškinti plačiai. Tačiau iš jų kildinamas profesinės paslapties principas, net ir aiškinamas plačiai, negali būti išplėstas tiek, kad prarastų savo prasmę ir tikslą. Profesinė paslaptis skirta ne tik kliento teisei į gynybą užtikrinti, bet ir apibūdina advokato, kaip nepriklausomo patarėjo ir „bendradarbio teisingumo srityje“, teikiančio teisines paslaugas „visiems, kas to prašo“(116), statusą. Todėl laisvę kurti nevaržomus ir konfidencialius santykius tarp advokato ir kliento advokatas turi įgyvendinti užtikrindamas gerą teisingumo vykdymą. Siekdamas veiksmingai spręsti interesų konfliktus tarp savo profesinių pareigų ir kliento tikslų bei norų, advokatas turi nesusisaistyti su klientu priklausomybės santykiais(117) .
149. Tačiau įmonės teisininko santykiai su jo klientu yra būtent tokie. Kaip jau minėta, įmonės teisininkas ne tik yra neatsiejama įmonės, kurios teisės skyriuje jis dirba pagal darbo sutartį, struktūros dalis, bet ir labiau ekonomiškai priklausomas nuo tos įmonės bei stipriau identifikuojasi su ja, nei tai būtų išorės advokato atveju(118) . Taigi esama struktūrinės grėsmės, kad įmonės teisininkas, net tuo atveju, kai jis, kaip paprastai būna, yra stipraus charakterio ir vedinas geriausių ketinimų, gali patekti į savo profesinių pareigų ir savo įmonės tikslų bei norų interesų konfliktą.
150. Dėl to, kad įmonės teisininko padėtis susijusi su didele galimų interesų konfliktų rizika, jam sunkiau pasipriešinti galimam piktnaudžiavimui profesine paslaptimi. Toks piktnaudžiavimas gali pasireikšti, pavyzdžiui, tuo, kad prisidengus siekiu gauti teisinę konsultaciją įmonės teisės skyriui įrodymai ir informacija būtų perduodami turint vienintelį tikslą – užkirsti kelią konkurencijos institucijoms juos paimti. Blogiausiu atveju administraciniams padaliniams gali kilti pagunda pažeidžiant teisę naudoti įmonės ar koncerno teisės skyrių kaip nelegalių dokumentų, kaip antai karteliniai susitarimai, užrašai apie kartelio dalyvių susitikimus ar kartelio veikimo būdą, saugojimo vietą.
151. Atsižvelgiant į įmonėje ar koncerne galinčių kilti interesų konfliktų specifiką ir piktnaudžiavimo grėsmę, man atrodo tinkama profesinės paslapties apsaugos Sąjungos teisėje neišplėsti įmonių ar koncernų vidaus susirašinėjimo su įmonių teisininkais atžvilgiu. Tuos pačius argumentus, kuriuos pateikiau kalbėdama apie Pagrindinių teisių chartiją, mano nuomone, galima pritaikyti atitinkamų EŽTK nuostatų atžvilgiu.
152. Airija, remdamasi EŽTT praktika, tvirtina, kad kliento ir jo advokato santykių konfidencialumas nusveria vien tikėtiną piktnaudžiavimo galimybę(119) . Tačiau Airija neatkreipia dėmesio, kad jos cituojama teismo praktika yra susijusi su klasikiniu kliento ir išorinio advokato susirašinėjimu, t. y. atveju, kai paprastai nekyla aptartų specifinių piktnaudžiavimo grėsmių, susijusių su įmonės ar koncerno vidaus susirašinėjimu su įmonės teisininku ir kai apskritai nėra ko baimintis galimo interesų konflikto.
153. ECLA tvirtina, kad įmonės teisininko nepriklausomumą reikia vertinti ne vien abstrakčiai žiūrint į jo, kaip darbuotojo, padėtį, o kiekvienu konkrečiu atveju reikia tikrinti atskirai, ypatingą dėmesį skiriant į dėl jo įrašymo į advokatų sąrašus jam taikomas etikos ir drausmės taisykles. Šis argumentas dėl jau nurodytų priežasčių yra atmestinas(120) : etikos ir drausmės taisyklių taikymo faktas pats savaime dar negarantuoja tokio įmonės teisininko nepriklausomumo, kokį turi išorės advokatas. Taisyklės nesuteikia informacijos apie tai, kokios praktikos iš tiesų laikomasi kasdienėje įmonės veikloje. Be to, ECLA neįvertina, kad įmonės teisininkai paprastai yra daug labiau ekonomiškai priklausomi nuo savo darbdavio ir stipriau su juo identifikuojasi nei išorės advokatai santykiuose su savo klientais. Remiantis šiais esminiais skirtumais yra objektyviai pateisinama taikyti tipinį vertinimo būdą ir skirtingai vertinti galimybę taikyti profesinės paslapties apsaugą įmonių teisininkų ir išorinių advokatų atžvilgiu.
154. Todėl kaltinimas teisės į nekliudomą teisinę pagalbą, gynybą ir atstovavimą pažeidimu yra nepagrįstas.
iii) Kitos pagrindinės teisės
155. Atskiri proceso dalyviai, ypač Airija ir ECLA, tvirtina, kad buvo pažeistos ir kitos pagrindinės teisės, būtent pagrindinė teisė į nuosavybę ir laisvė pasirinkti profesiją(121) . Pasak Airijos ir ECLA, laisvė pasirinkti profesiją yra pažeidžiama todėl, kad profesinės paslapties apsaugos netaikymas įmonės ar koncerno vidaus susirašinėjimui su įmonių teisininku apsunkina jo vertimąsi pasirinkta profesija ir pastato jį į blogesnę padėtį, palyginti su savarankiškai veikiančiu išorės advokatu. ECLA nuomone, pagrindinė teisė į nuosavybę yra pažeidžiama, nes atsisakius taikyti profesinę paslaptį įmonės ar koncerno vidaus susirašinėjimui su įmonių teisininku įmonė yra priversta tam tikrais atvejais kreiptis dėl teisinės konsultacijos į išorės advokatą ir dėl to patiria pakankamai daug papildomų išlaidų.
– Kaltinimų priimtinumas
156. Tiek, kiek Airija, kaip į bylą įstojusi šalis, kaltina laisvės pasirinkti profesiją pažeidimu, šis kaltinimas iš karto yra nepriimtinas. Kaip matyti iš nusistovėjusios teismo praktikos, šios nuostatos nedraudžia, kad įstojantis į bylą asmuo pateiktų naujų arba kitokių argumentų, nei pateikė jo palaikoma šalis, jei šiais argumentais siekiama palaikyti šios šalies reikalavimus(122) . Tačiau jis negali pateikti naujų pagrindų(123) . Kadangi Akzo ir Akcros, kaip apeliantės, nenurodė teisės į nuosavybę ir laisvės pasirinkti profesiją pažeidimo, tai užkerta kelią Airijai, kaip į bylą įstojusiai šaliai, šiame apeliaciniame procese remtis šios pagrindinės teisės pažeidimu.
157. ECLA, kaip pirmojoje instancijoje į bylą įstojęs asmuo apeliacinėje instancijoje, kitaip nei Airija, turi „kitų proceso dalyvių“ statusą; tai reiškia, kad
jai daugiau netaikomi specialūs į bylą įstojusiems asmenims taikomi ribojimai (Procedūros reglamento 115 straipsnis ir 116 straipsnio 1 dalis). Tačiau savo atsiliepime į apeliacinį skundą ECLA taip pat negali keisti pirmosios instancijos teisme nagrinėtos bylos dalyko (Procedūros reglamento 116 straipsnio 2 dalis). Kadangi šio ECLA argumento dėl teisės į nuosavybę ir laisvės pasirinkti profesiją pažeidimo pirmojoje instancijoje nebuvo nurodžiusios nei Akzo ir Akcros, nei pati ECLA, šių argumentų nurodymas dabartinėje apeliacinio proceso stadijoje yra nepriimtinas(124) .
– Kaltinimų pagrįstumas
158. Airijos ir ECLA argumentai dėl bylos esmės taip pat nepagrįsti.
159. Kiek tai susiję su laisve pasirinkti profesiją, pasakytina, kad nėra pagrindo teigti, jog dėl profesinės paslapties apsaugos netaikymo įmonių ar koncernų vidaus susirašinėjimui su įmonių teisininkais šiems teisininkams taptų pernelyg sunku ar net neįmanoma verstis savo profesija. Pirma, kaip nurodė daugelis proceso dalyvių šiame apeliaciniame procese, įmonių vidaus teisinių konsultacijų reikšmė Europos Sąjungoje pastaraisiais metais didėjo, nors įmonių teisininkai daugelyje valstybių narių negali remtis profesine paslaptimi. Antra, pagrindinė įmonių teisininkų veiklos sritis, taip pat ir tokių, kurie įrašyti į advokatų sąrašus, yra ne darbdavio konsultavimas ir atstovavimas teisme bei analogiškose institucijose, o bendrojo pobūdžio teisinių konsultacijų, neturinčių tiesioginio ryšio su teisės į gynybą įgyvendinimu, teikimas.
160. Kiek tai susiję su teise į nuosavybę, nėra aišku, kaip Sąjungos teisės nuostatos dėl profesinės paslapties apsaugos galėtų pažeisti šią pagrindinę teisę. Atsisakymu taikyti profesinę paslaptį įmonių ar koncernų vidaus susirašinėjimui su įmonių teisininkais Sąjungos institucijos nepažeidžia ar juo labiau neatima nuosavybės teisių. Tai, kad tam tikra įmonė patiria išlaidų, siekdama gauti išorinę teisinę konsultaciją, nulemia jos laisvas apsisprendimas. Tam tikros įtakos šiam apsisprendimui gali turėti teisinis profesinės paslapties apsaugos reguliavimas. Tačiau ryšys su įmonės nuosavybe yra pernelyg netiesioginis ir tolimas, kad būtų galima kalbėti apie pagrindinės teisės pažeidimą.
161. Taigi Airijos ir ECLA prieštaravimai, susiję su pagrindinėmis teisėmis, yra nepriimtini, taip pat ir bet kuriuo atveju atmestini kaip nepagrįsti.
c) Tarpinė išvada
162. Kadangi dėl šių priežasčių visas apeliacinio skundo antrasis pagrindas irgi yra nepagrįstas, reikia nagrinėti ir trečiąjį, tik papildomai nurodytą apeliacinio skundo pagrindą.
3. Dėl kompetencijos suteikimo ir nacionalinės procedūrinės autonomijos principų (apeliacinio skundo trečiasis pagrindas).
163. Apeliacinio skundo trečiajame pagrinde Akzo ir Akcros, palaikomos daugelio į bylą pirmojoje ir antrojoje instancijose įstojusių asmenų, tvirtina, kad tik valstybės narės turi kompetenciją nustatyti tikslią profesinės paslapties apsaugos apimtį. Šį tvirtinimą jos ypač grindžia valstybių narių procedūrine autonomija. Taip pat remiasi valstybių narių kompetencija reguliuoti advokatų profesinę veiklą bei kompetencijos suteikimo principu.
a) Dėl valstybių narių procedūrinės autonomijos principo ir dėl tariamo Sąjungos teisės nukreipimo į nacionalinę teisę
164. Pirmiausia nurodoma, kad profesinė paslaptis priskiriama teisei į gynybą ir todėl yra procesinės teisės dalis. Nurodoma, kad nesant Sąjungos taisyklių pagal procedūrinės autonomijos principą pačioms valstybėms narėms yra palikta nustatyti profesinės paslapties apsaugos apimtį. Siekdami to paties tikslo kiti proceso dalyviai, ypač ECLA ir CCBE, taip pat tvirtina, kad Sąjungos teisė profesinės paslapties klausimu nukreipia ( renvoi ) į advokatų profesinę veiklą reguliuojančias nacionalinės teisės normas. Nors Sąjungoje teisėje yra įtvirtintas advokatų nepriklausomumo reikalavimas, apibrėžti, koks teisininkas atitinkamoje valstybėje narėje vertintinas kaip nepriklausomas advokatas profesinės paslapties atžvilgiu, esą palikta vidaus teisės nuostatoms.
165. Šie argumentai nėra įtikinami.
166. Nei Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 1–3 dalys, nei bendrasis profesinės paslapties apsaugos principas jokia forma nenukreipia į nacionalinę teisę. Žinoma, Teisingumo Teismas Sprendime AM & S remiasi valstybių narių teisiniu reguliavimu. Tačiau tai jis daro siekdamas aiškiai įvardyto tikslo – nepaisant visų skirtumų tarp nacionalinių teisės nuostatų, išskirti vieningą, Sąjungos lygmeniu galiojantį profesinės paslapties apsaugos standartą(125) .
167. Būtent dėl per Komisijos antimonopolines procedūras atliekamų tyrimų yra būtinas toks visoje Sąjungoje vienodas profesinės paslapties aiškinimas ir taikymas.
168. Jei vertinant Sąjungos institucijų priimtų sprendimų galiojimą būtų remiamasi nacionalinės teisės normomis ir sąvokomis, taip būtų pažeidžiamas Bendrijos teisės vieningumas ir veiksmingumas; tokių aktų galiojimas (nagrinėjamu atveju – Komisijos, kaip Europos konkurencijos institucijos, nurodytos kratos teisėtumas) turi būti vertinamas tik remiantis Sąjungos teise(126) . Specialių vertinimo kriterijų, kylančių iš konkrečios valstybės narės įstatymų ar konstitucinės teisės, išskyrimu būtų pažeidžiamas Sąjungos teisės bei vidaus rinkos vieningumas ir veiksmingumas(127) .
169. Profesinės paslapties turinio ir apimties skirtumai, nelygu kurioje valstybėje narėje Komisija atlieka tyrimą, galiausiai lemtų teisinių normų kratinio („teisinio durstinio“), nesuderinamo su vidaus rinkos principu, atsiradimą. Viršvalstybinės konkurencijos institucijos statuso suteikimo Komisijai tikslas kaip tik ir buvo sukurti visoms Europos Sąjungos įmonėms vieningas konkurencijos teisės taisykles ir taip užtikrinti joms vidaus rinkoje vienodas konkurencines sąlygas (vadinamasis „level playing field“).
170. Tai, kad profesinė paslaptis turi pagrindinės teisės pobūdį, taip pat yra argumentas už jos autonominį aiškinimą. Sąjungos teisės taikymo srityje galiojančios pagrindinės teisės turi būti vienodos visiems Sąjungos piliečiams ir visoms įmonėms, kurioms taikoma Sąjungos teisė. Vykdant antimonopolinę procedūrą visoms įmonėms, kuriose Komisija atlieka tyrimą, turi būti taikoma vienoda Sąjungos teisėje įtvirtinta pagrindinių teisių apsauga, nesvarbu, kokioje vietoje atlikta krata.
171. Kitaip nei teigia CCBE, remiantis subsidiarumo principu valstybėms narėms negali būti perleista kompetencija nustatyti profesinės paslapties turinį ir apimtį pagal konkurencijos teisę vykdomoje procedūroje. Pirma, antimonopolinės procedūros taisyklės (Reglamentas Nr. 17 arba atitinkamai Reglamentas Nr. 1/2003) yra dalis vidaus rinkai veikti būtinų konkurencijos taisyklių, kurių nustatymas priklauso išimtinei Sąjungos kompetencijai (SESV 3 straipsnio 1 dalies b punktas); todėl subsidiarumo principas šioje srityje netaikomas (ESS 5 straipsnio 3 dalis). Antra, subsidiarumo principas negali riboti naudojimosi Sutartimi asmenims suteiktomis teisėmis (nagrinėjamu atveju – rėmimosi profesine paslaptimi)(128) .
172. Komisijai, kaip Europos konkurencijos institucijai, atliekant tyrimą nacionalinė teisė pasitelkiama tik tiek, kiek valstybių narių institucijos jai talkina, ypač kai siekiant įveikti įmonės priešinimąsi reikia taikyti prievartos priemones (Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 6 dalis arba atitinkamai Reglamento Nr. 1/2003 20 straipsnio 6 dalis). Ir, atvirkščiai, tik pagal Sąjungos teisę nustatoma, kokius dokumentus ir verslo užrašus Komisija, atlikdama antimonopolinį tyrimą, gali tikrinti ar kopijuoti.
173. Įvertinus visas aplinkybes apeliančių ir jas palaikančių proceso dalyvių argumentai, kad profesinės paslapties turinys ir apimtis nustatytini pagal nacionalinę teisę, yra atmestini.
b) Dėl kompetencijos suteikimo principo
174. Apeliantės ir kai kurie jas palaikantys asmenys, ypač ECLA, papildomai remiasi kompetencijos suteikimo principu. Jos tvirtina, kad Sąjunga neturi kompetencijos nuspręsti, kokių advokatų susirašinėjimui su klientais gali būti taikoma profesinės paslapties apsauga.
175. Pagal kompetencijos suteikimo principą Sąjunga veikia tik neviršydama kompetencijos, kurią, siekiant Sutartyse nustatytų tikslų, jai šiose Sutartyse suteikė valstybės narės (ESS 5 straipsnio 2 dalies 1 sakinys kartu su ESS 5 straipsnio 1 dalies 1 sakiniu, buvusi EB 5 straipsnio 1 dalis)(129) . Visa Sutartimis Sąjungai nepriskirta kompetencija priklauso valstybėms narėms (ESS 4 straipsnio 1 dalis ir 5 straipsnio 2 dalies 2 sakinys).
176. Tvirtinimas, kad tiek, kiek tai susiję su Komisijos antimonopolinėje procedūroje atliekamu tyrimu, Sąjunga neturi kompetencijos nustatyti profesinės paslapties apimties, neturi jokio pagrindo.
177. Reglamento Nr. 17 14 straipsnis, kuriame įtvirtinti Komisijos įgaliojimai antimonopolinėje procedūroje, pagrįstas EEB sutarties 87 straipsniu (dabar SESV 103 straipsnis)(130) . Kaip dabar jau aiškiai nustatyta SESV 3 straipsnio 1 dalies b punkte, nagrinėjamu atveju iš tiesų kalbama apie išimtinę Sąjungos kompetenciją.
178. Profesinė paslaptis, kuri riboja Komisijos tyrimo įgaliojimus(131), grindžiama, kaip jau minėta, bendruoju teisės principu, kuris yra pagrindinė teisė(132) . Nustatyti jos turinį ir apimtį yra viena seniausių Europos Sąjungos Teisingumo Teismo, kuris užtikrina, kad aiškinant ir taikant Sutartis būtų laikomasi teisės, funkcijų (ESS 19 straipsnio 1 dalies 2 sakinys).
179. Todėl apeliančių ir kai kurių kitų jas palaikančių asmenų argumentai, kad Sąjunga neturi kompetencijos, yra atmestini.
180. ECLA kartu su kitais proceso dalyviais papildomai nurodo, kad kėsinimusi į valstybių narių kompetenciją reglamentuoti advokato profesiją laikytina tai, jog Sąjungos teisė neatsižvelgia į atitinkamas nacionalinės teisės nuostatas dėl profesinės paslapties apsaugos taikymo susirašinėjimui su įmonių teisininkais.
181. Šis prieštaravimas taip pat nepagrįstas. Neginčijama, kad nesant specialių šią sritį reguliuojančių Sąjungos teisės normų kiekviena valstybė narė savo teritorijoje turi teisę nustatyti advokatų profesinei veiklai taikytinas teisės normas(133) . Tačiau įgyvendindamos šią kompetenciją jos turi, kaip ir kitose srityse(134), atsižvelgti į atitinkamą Sąjungos teisę ir gerbti Sąjungos kompetenciją(135) .
182. Kaip jau minėta, Sąjunga turi išimtinę kompetenciją nustatyti vidaus rinkai veikti būtinas konkurencijos taisykles bei Komisijos, kaip Europos konkurencijos institucijos, tyrimo įgaliojimų turinį ir ribas. Šios priemonės nei pagal objektą nei pagal tikslą nėra specifinės taisyklės, reglamentuojančios vertimąsi tam tikra profesija. Jos gali turėti nebent netiesioginį poveikį atitinkamų įmonių veiklai ir advokatams, su kuriais dirbama. Tačiau toks poveikis yra bendrojo pobūdžio, kaip ir daugybė kitų Sąjungos ir valstybių narių teisės aktų įvairiausiose srityse, pavyzdžiui, mokesčių teisėje, baudžiamojoje teisėje, buhalterinės apskaitos teisėje ir viešųjų pirkimų teisėje, kurie paprastai gali daryti poveikį kasdienei įmonės veiklai. Toks poveikis nedaro žalos valstybių narių kompetencijai reglamentuoti advokato profesiją.
183. Apibendrinant galima daryti išvadą, kad įvairių proceso dalyvių prieštaravimai, susiję su kompetencijų pasidalijimu, yra nepagrįsti.
c) Dėl kai kurių kitų argumentų
184. Galiausiai nagrinėsiu kitus du prieš skundžiamą Teismo sprendimą nukreiptus argumentus.
185. ECLA pirmiausia nurodo, kad Sąjungos teisė negali „panaikinti“ pagal nacionalinę teisę susirašinėjimui su įmonių teisininkais suteiktos profesinės paslapties apsaugos ar jai „trukdyti“ .
186. Šiuo aspektu reikia paminėti, kad nacionalinė teisė tokią apsaugą gali suteikti tik jos taikymo srityje, t. y. ypač nacionalinių konkurencijos institucijų antimonopolinių procedūrų metu atliekamų patikrinimų atžvilgiu. Tokių nacionalinių procedūrų ir kratos atžvilgiu pagal Sąjungos teisę profesinės paslapties apsauga nei „panaikinama“, nei jai „trukdoma“, atvirkščiai, ji išlieka neapribota. Teismo praktika Sprendime AM & S taikoma tik Komisijos atliekamoms antimonopolinėms procedūroms ir tyrimams ir nedaro poveikio nacionalinėms procedūroms taikomoms teisės nuostatoms.
187. Apskritai yra natūralu, kad skirtingo turinio taisyklės gali egzistuoti tokios daugiasluoksnės sistemos, kokia yra Europos Sąjunga, vietiniu, regioniniu, nacionaliniu ir viršvalstybiniu lygmenymis, o jų taikymo sritys skiriasi. Teisinio reguliavimo Sąjungos ir nacionaliniu lygmeniu suderinimas turi likti, kaip jau minėta, Sąjungos teisės aktų leidėjo prerogatyva(136) .
188. Antra, ECCE tvirtina, kad Sąjungos teisė privalo išplėsti profesinės paslapties apsaugą net susirašinėjimui su įmonių teisininkais, kurie įrašyti į trečiųjų šalių advokatų sąrašus.
189. Šis priekaištas atmestinas. Net jei būtų norima, kitaip nei siūlau, išplėsti profesinės paslapties apsaugos taikymo sritį įmonių ar koncernų susirašinėjimui su įmonių teisininkais, kurie įrašyti į Europos ekonominės erdvės valstybių advokatų sąrašus, papildomas advokatų iš trečiųjų šalių įtraukimas nebūtų pateisinamas jokiu atveju.
190. Kitaip nei santykiuose tarp valstybių narių, santykiuose su trečiosiomis šalimis iš esmės nėra pakankamo pagrindo abipusiškai pripažinti advokatų diplomus ir etikos bei drausmės taisykles, taikytinas savo profesija užsiimantiems advokatams. Kai kuriais atvejais nebūtų galima net užtikrinti, kad tam tikra trečioji šalis turi pakankamai gilias teisines tradicijas, kurios leistų advokatams verstis savo profesija laikantis nepriklausomumo reikalavimų ir taip įgyvendinti jų, kaip bendradarbių, vaidmenį teisingumo srityje. Ne Komisijos ar Sąjungos teismų užduotis yra tai tikrinti kiekvienu konkrečiu atveju, analizuojant atitinkamoje trečiojoje šalyje galiojančias taisykles ir papročius, ypač atsižvelgiant į tai, kad ne kiekvienu atveju gali būti garantuojamas veiksmingas bendradarbiavimas su trečiųjų šalių įstaigomis.
d) Tarpinė išvada
191. Todėl apeliacinio skundo trečiasis pagrindas taip pat yra nepagrįstas.
4. Apibendrinimas
192. Kadangi nepatvirtintas nė vienas iš Akzo ir Akcros nurodytų apeliacinio skundo pagrindų ir taip pat joks iš į bylą įstojusių asmenų argumentų nebuvo pripažintas pagrįstu, atmestinas visas apeliacinis skundas.
193. Tačiau jei Teisingumo Teismas prieitų prie išvados, kad profesinė paslaptis apima įmonės ar koncerno vidaus susirašinėjimą su įmonės teisininku, jis turėtų panaikinti skundžiamą sprendimą ir grąžinti bylą Bendrajam Teismui, kad šis galėtų nustatyti tolesnes faktines aplinkybes (Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnis). Tokiu atveju reikėtų papildomai nustatyti, ar abu ginčijami elektroniniai laiškai pagal savo turinį ir kontekstą buvo skirti teisei į gynybą įgyvendinti.
V – Išlaidos
194. Jei, kaip siūlau, apeliacinis skundas būtų atmestas, Teisingumo Teismas turėtų priimti sprendimą dėl išlaidų (Teisingumo Teismo procedūros reglamento 122 straipsnio 1 dalis), remdamasis Procedūros reglamento 69 straipsniu kartu su Procedūros reglamento 118 straipsniu.
195. Iš Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalies pirmos pastraipos, taikomos kartu su 118 straipsniu, aišku, kad pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą Teisingumo Teismas nusprendžia, kaip turi būti paskirstytos išlaidos, jeigu byloje yra kelios pralaimėjusios šalys. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir apeliantės pralaimėjo bylą, jos turi jas padengti. Jos turi jas padengti solidariai, nes buvo kartu pateikusios apeliacinį skundą(137) .
196. Airija, Nyderlandų Karalystė ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė, kaip į bylą įstoję asmenys, kiekviena padengia savo turėtas išlaidas pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą.
197. Kitiems proceso dalyviams, savo pareiškimais palaikiusiems apeliacinį skundą, taikant Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalies trečią pastraipą nurodoma patiems padengti savo išlaidas(138) . Kadangi CCBE, ARNOVA, ECLA, ACCE ir IBA savo pareiškimais palaikė Akzo ir Akcros apeliacinį skundą ir todėl pralaimėjo, atrodo visai tinkama, nukrypstant nuo to, kas pasakyta 195 punkte, nurodyti joms kiekvienai padengti savo išlaidas.
VI – Išvada
198. Remdamasi išdėstytais argumentais siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti taip:
1. Atmesti apeliacinį skundą.
2. Airija, Nyderlandų Karalystė ir Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
3. Conseil des barreaux européens, Algemene Raad van de Nederlandse Orde van Advocaten, European Company Lawyers Association, American Corporate Counsel Association (European Chapter) ir International Bar Association padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
4. Kitas bylinėjimosi išlaidas priteisti solidariai iš Akzo Nobel Chemicals Ltd . ir Akcros Chemicals Ltd .
(1) .
(2)  –	Proceso kalba: „legal professional privilege“.
(3)  –	Čia ir toliau įmonės teisininku laikau teisininką, kuris yra pasamdytas dirbti įmonės ar koncerno teisės skyriuje ir kartu, laikantis taikytinų nacionalinės teisės nuostatų, turi advokato licenciją.
(4)  –	Profesinėje erdvėje šis atvejis sukėlė didelį susidomėjimą (žr., be kita ko, M. Gray „The Akzo Nobel Judgment of the Court of First Instance“, Irish Journal of European Law
Nr. 14, 2007, p. 229–242; C. Prieto „Pouvoirs de vérification de la Commission et protection de la confidentialité des communications entre avocats et clients“, La semaine juridique – édition générale,
2007, II-10201, p. 35–37; B. Cheynel „Heurs et malheurs du ‚ legal privilege ‘ devant les juridictions communautaires“, Revue Lamy de la Concurrence – Droit, Économie, Régulation
Nr. 14, 2008, p. 89–93; D. Mykolaitis „Developments of Legal Professional Privilege under the Akzo/Akcros Judgment“, International Trade Law and Regulation,
2008, p. 1–6; W. Weiß „Neues zum legal professional privilege“, Europarecht,
2008, p. 546–557). Atrodo, kad išankstinis galutinio teismo sprendimo laukimo džiaugsmas kai kur buvo toks didelis, kad literatūroje jau praėjusiais metais aptarimo objektas buvo galimas Teisingumo Teismo sprendimas (R. Brüssow „Das Anwaltsprivileg des Syndikus im Wirtschaftsstrafverfahren“ Arbeitsgemeinschaft Strafrecht des Deutschen Anwaltvereins
(leid.), Strafverteidigung im Rechtsstaat, Baden Badenas, 2009, p. 91–106; šiuo klausimu taip pat žr. M. Huff „Recht und Spiel“ Frankfurter Allgemeine Zeitung
Nr. 183, 2009 m. rugpjūčio 10 d., p. 28).
(5)  –	2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų Sutarties 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205).
(6)  –	Toliau – „apeliantės“.
(7)  –	2007 m. rugsėjo 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Akzo Nobel Chemicals ir Akcros Chemicals prieš Komisiją, T‑125/03 ir T‑253/03, Rink. p. II‑3523.
(8)  –	Reglamentas Nr. 17, Pirmasis reglamentas, įgyvendinantis Sutarties 85 ir 86 straipsnius (OL L 1962, Nr. 13, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 3 t., p. 3).
(9)  –	Dėl Reglamento Nr. 17 pakeitimo Reglamentu Nr. 1/2003 žr. Reglamento Nr. 1/2003 43 straipsnio 1 dalį, kartu su Reglamento Nr. 1/2003 45 straipsniu.
(10)  –	Šiuo klausimu žr. skundžiamo sprendimo 1–14 punktus.
(11)  –	2003 m. sausio 30 d. Komisijos sprendimas C (2003) 85/4, pakeistas 2003 m. vasario 10 d. Komisijos sprendimu C (2003) 559/4.
(12)  –	Jungtinės Karalystės valdžios institucija, atsakinga už konkurenciją.
(13)  –	Tyrimas buvo atliktas konkurencijos byloje COMP/38.589 dėl sintetinių priedų, ypač karščio stabilizatorių; detaliau šiuo klausimu žr. 2003 m. vasario 14 d. Komisijos paskelbtus duomenis (MEMO/03/33).
(14)  –	C (2003) 1533 galutinis.
(15)  –	Žr. šios išvados 7 punktą.
(16)  –	Taip pat žr. šios išvados 16 punktą.
(17)  –	2003 m. spalio 30 d. Pirmosios instancijos pirmininko nutartis Akzo Nobel Chemicals ir Akcros Chemicals prieš Komisiją ,(T-125/03 R ir T-253/03 R, Rink. p. II-4771).
(18)  –	2004 m. rugsėjo 27 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartis Komisija prieš Akzo ir Akcros
(C‑7/04 P[R], Rink. p. I-8739).
(19)  –	Apeliacinio skundo, kuris iš pradžių buvo pateiktas faksu, originalą Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2007 m. gruodžio 8 dieną.
(20)  –	2003 m. lapkričio 4 d. arba 2004 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo penktosios kolegijos pirmininko nutartis bei 2007 m. vasario 26 d. Pirmosios instancijos teismo pirmosios kolegijos pirmininko nutartis.
(21)  –	2008 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartis Akzo Nobel Chemicals ir Akcros Chemicals prieš Komisiją ir kt.
(C‑550/07 P, Rink. p. I‑0000).
(22)  –	Žr. šešias 2009 m. vasario 5 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartis Akzo Nobel Chemicals ir Akcros Chemicals prieš Komisiją ir kt.
(C‑550/07 P, Rink. p. I‑0000) ir dėl pakartotinio LSEW prašymo – 2009 m. lapkričio 17 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartį Akzo Nobel Chemicals ir Akcros Chemicals prieš Komisiją ir kt, (C‑550/07 P. Rink. p. I‑0000).
(23)  –	2004 m. gegužės 28 d. Pirmosios instancijos teismo (penktoji kolegija) nutartys.
(24)  –	Konkurencijos byla COMP/38.589 – „Karščio stabilizatoriai“; šiuo klausimu žr. 2009 m. lapkričio 11 d. Komisijos spaudos pranešimą (IP/09/1695).
(25)  –	Dėl reikalavimo įrodyti suinteresuotumą apeliaciniame procese žr. 1995 m. spalio 19 d. Sprendimo Rendo ir kt. prieš Komisiją
(C-19/93 P, Rink. p. I-3319) 13 punktą ir mano 2007 m. gruodžio 13 d. išvados byloje Bertelsmann & Sony prieš Impala
(C‑413/06 P, Rink. p. I‑4951) 74 punktą.
(26)  –	Sprendimo Rendo ir kt. prieš Komisiją
(minėtas 25 išnašoje) 13 punktas; 2000 m. liepos 13 d. Sprendimo Parlamentas prieš Richard
(C-174/99 P, Rink. p. I-6189) 33 punktas; 2002 m. liepos 25 d. Sprendimo Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą
(C‑50/00 P, Rink. p. I‑6677) 21 punktas; 2003 m. balandžio 3 d. Sprendimo Parlamentas prieš Samper
(C‑277/01 P, Rink. p. I‑3019) 28 punktas; 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją (C‑97/08 P, Rink. p. I‑0000) 33 punktas ir 2009 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Komisija prieš Koninklijke Friesland Campina
(C‑519/07 P, Rink. p. I‑0000) 63 punktas).
(27)  –	Šia prasme žr. 1993 m. kovo 24 d. Sprendimo CIRFS ir kt. prieš Komisiją
(C‑313/90, Rink. p. I‑1125) 30 ir 31 punktus.
(28)  –	Jei Komisijos įgalioti pareigūnai būtų susipažinę su dokumentų turiniu, pagrindinių teisių pažeidimas galėtų tęstis toliau net po to, kai dokumentai buvo grąžinti ar sunaikinti. Todėl suinteresuotumas išlieka.
(29)  –	1986 m. gegužės 15 d. Sprendimo Johnston
(222/84, Rink. p. 1651) 18 ir 19 punktai; Sprendimo Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą
(minėtas 26 išnašoje) 39 punktas; 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo Unibet
(C‑432/05, Rink. p. I‑2271) 37 punktas ir 2008 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Kadi ir Al Barakaat International Foundation prieš Tarybą ir Komisiją
(C‑402/05 P ir C‑415/05 P, Rink. p. I‑6351) 335 punktas.
(30)  –	Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos komvencija (EŽTK, pasirašyta Romoje 1950 m. lapkričio 4 dieną). Pagal nusistovėjusią teismo praktiką EŽTK turi ypatingą reikšmę nustatant Europos Sąjungos pagrindinių teisių standartus; žr., pavyzdžiui, 2007 m. birželio 26 d. Sprendimo Ordre des barreaux francophones et germanophone ir kt.
(C‑305/05, Rink. p. I‑5305) 29 punktą su jame nurodytą teismo praktiką; taip pat žr. ESS 6 straipsnio 3 dalį.
(31)  –	Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija pirmiausia buvo šventiškai paskelbta 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje (OL C 364, p. 1), paskui dar kartą 2007 m. gruodžio 12 d. Strasbūre (OL C 303, p. 1).
(32)  –	Žr. 1982 m. gegužės 18 d. Sprendimą AM & S prieš Komisiją („AM & S“,
155/79, Rink. p. 1982, 1575), ypač jo 18 punktą. Taip pat žr. 2001 m. liepos 10 d. generalinio advokato P. Léger išvados byloje Wouters ir kt.
(C‑309/99, Rink. p. I‑1577) 182 punktą ir 2006 m. gruodžio 14 d. generalinio advokato M. Poiares Maduro išvados Ordre des barreaux francophones et germanophone ir kt.
(minėta 30 išnašoje) 39 punktą. Išsamiau žr. 1990 m. balandžio 4 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Hilti prieš Komisiją
(T‑30/89, Rink. p. II‑163) 13 ir 14 punktus.
(33)  –	Taip yra Jungtinėje Karalystėje ir Airijoje, priklausančiose „Common Law“ teisės šalims.
(34)  –	Konstituciniu lygiu profesinės paslapties apsauga įtvirtinta, pavyzdžiui, Bulgarijoje (Bulgarijos Konstitucijos 30 straipsnio 5 dalis) ir Ispanijoje (Ispanijos Konstitucijos 24 straipsnio 2 dalis); be to, profesinės paslapties apsauga iš Konstitucijos nuostatų išplaukia, inter alia, Italijoje, Portugalijoje ir Rumunijoje, o iš konstitucinį statusą turinčių įstatymų nuostatų – Švedijoje.
(35)  –	Europos žmogaus teisių teismo (toliau – EŽTT) jurisprudencijoje paprastai remiamasi tik EŽTK 8 straipsniu; žr. šiuo klausimu, pavyzdžiui, 1992 m. kovo 25 d. Sprendimą Campbell prieš Jungtinę Karalystę
(skundo Nr. 13590/88, A serija, Nr. 233), 1992 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Niemietz prieš Vokietiją
(skundo Nr. 13710/88, A serija, 251-B punktas), 2000 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Foxley prieš Jungtinę Karalystę
(skundo Nr. 33274/96), 2007 m. birželio 7 d. Sprendimą Smirnov prieš Rusiją
(skundo Nr. 71362/01) ir 2008 m. liepos 24 d. Sprendimą André ir kt. prieš Prancūziją
(skundo Nr. 18603/03). Tačiau kartais minimas ir ryšys su EŽTK 6 straipsniu (žr., pavyzdžiui, Sprendimą Niemietz prieš Vokietiją, § 37 ir Sprendimą Foxley prieš Jungtinę Karalystę, § 50).
(36)  –	Ginčijamo Komisijos sprendimo priėmimo metu Pagrindinių teisių chartija teisinis statusas dar nebuvo prilygintas pirminei teisei. Tačiau jau tuomet ji buvo teisės pažinimo šaltinis aiškinant Sąjungos garantuojamas pagrindines teises (žr., pavyzdžiui, 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo Unibet (C‑432/05, Rink. p. I‑2271) 37 punktą ir 2006 m. birželio 27 d. Sprendimo Parlamentas prieš Tarybą
(C‑540/03, Rink. p. I‑5769) 38 punktą bei mano 2005 m. rugsėjo 8 d. išvados toje byloje 108 punktą.
(37)  –	Sprendimo AM & S
(minėto 32 išnašoje) 20 ir 23 punktai; taip pat žr. EŽTT Sprendimą André ir kt. prieš Prancūziją (minėtas 35 išnašoje, 41 punktas).
(38)  –	Vokiečių kalboje įprastesnis yra advokato kaip „teisingumo srities organo“ apibūdinimas; tačiau tiek, kiek tai reikšminga nagrinėjamame kontekste, nėra skirtumo tarp šio apibūdinimo ir Teisingumo Teismo sprendime AM & S
pavartotos sąvokos „ bendradarbis teisingumo srityje“.
(39)  –	Sprendimo AM & S
(minėto 32 išnašoje) 20, 23 ir 24 punktai; taip pat EŽTT Sprendimas Niemietz prieš Vokietiją
(minėtas 35 išnašoje, 37 punktas).
(40)  –	Sprendimo Ordre des barreaux francophones et germanophone ir kt.
(minėtas 30 išnašoje) 32 punktas.
(41)  –	Komisijos tyrimo įgaliojimai Europos koncentracijų kontrolės srityje pagal 2004 m. sausio 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 139/2004 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės (EB Susijungimų reglamentas, OL L 24, p. 1) 13 straipsnį yra panašūs į įgaliojimus pagal Reglamento Nr. 1/2003 20 straipsnį, tik šiek tiek siauresni.
(42)  –	Minėtas 32 išnašoje.
(43)  –	Taip vadinu apeliacinio skundo 10–43 punktus.
(44)  –	Sprendimo AM & S
(minėtas 32 išnašoje) 21 ir 22 punktai.
(45)  –	Tiek, kiek Komisija nagrinėjamu atveju ginčija ryšį su teise į gynybą, tai ji daro tik dalyje dėl apeliančių suinteresuotumo ; šiuo klausimu žr. šios išvados 33–45 punktus.
(46)  –	Airija eina dar toliau ir, atrodo, nori išplėsti profesinės paslapties apsaugą net ir tokių įmonės teisininkų atžvilgiu, kurių „nepriklausomumas“ yra užtikrinamas tik darbo teisės nuostatomis (į bylą įstojusios šalies pareiškimo 12 punktas).
(47)  –	Pažodžiui „advokatas, susijęs darbo santykiais“, arba įmonės teisininkas.
(48)  –	Pavadinimas Cohen advocaat
sukurtas pagal ekspertų grupės, kuri buvo sudaryta prieš pradedant Nyderlandų profesinės etikos teisės reformą, pirmininko vardą.
(49)  –	Sprendimo AM & S
(minėtas 32 išnašoje) 21 ir 27 punktai.
(50)  –	1982 m. sausio 26 d. generalinio advokato G. Slynn išvada byloje AM & S
(minėta 32 išnašoje, 1655 p.).
(51)  –	Sprendimo AM & S
(minėtas 32 išnašoje) 24 punktas.
(52)  –	Sprendimo AM & S
(minėtas 32 išnašoje) 21 ir 27 punktai.
(53)  –	Taip pat žr. generalinio advokato P. Léger išvados byloje Wouters ir kt.
(minėta 32 išnašoje), 181 punktą: „[Advokato nepriklausomumas] galioja ir santykiuose su klientu, kuris negali tapti advokato darbdaviu“.
(54)  –	Skundžiamo sprendimo 168 punktas.
(55)  –	Tai vadinamasis professioneel statuut voor de advocaat in dienstbetrekking
(advokato, susieto darbo santykiais, profesinės veiklos taisyklės).
(56)  –	Ši diskusija kilo dėl skirtingos šalių nuomonės apie įmonių teisininkų ir išorės advokatų
veiklos „paskatų struktūrą“ („incentive structure“).
(57)  –	Būtent taip yra Vokietijoje. Nyderlanduose, remiantis duomenimis, kurie buvo pateikti Teisingumo Teismui per posėdį, advocaat in dienstbetrekking
taip pat gali teikti savo paslaugas išorės klientams.
(58)  –	Kas kita galioja, jei įmonės teisininkas, greta savo veiklos įmonės ar koncerno teisės skyriuje, taip pat dirba su išorės klientais, kurie nėra susiję su jo darbdaviu. Jo susirašinėjimui su tokiais išorės klientais taikoma profesinės paslapties apsauga, nes įmonės teisininkas jų atžvilgiu yra nepriklausomas.
(59)  –	Apeliacinio skundo 44–48 punktai.
(60)  –	2005 m. spalio 20 d. Sprendimo Komisija prieš Portugaliją
(C‑334/03, Rink. p. I‑8911) 24 punktas ir 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Eman ir Sevinger
(C‑300/04, Rink. p. I‑8055) 57 punktas; taip pat 1987 m. kovo 12 d. Sprendimo Raiffeisen Hauptgenossenschaft
(215/85, Rink. p. 1279) 23 punktas ir 1998 m. lapkričio 19 d. Sprendimo SFI
(C‑85/97, Rink. p. I‑7447) 30 punktas.
(61)  –	EŽTK 12 protokolas buvo pateiktas pasirašyti 2000 m. lapkričio 4 d. Romoje ir įsigaliojo 2005 m. balandžio 1 dieną. Iki šiol jį yra pasirašiusios ne visos Europos Sąjungos valstybės narės, tik kai kurios iš jų (Ispanija, Liuksemburgas, Nyderlandai, Rumunija, Kipras ir Suomija) yra jį ratifikavusios;
šiuo klausimu žr. Europos Tarybos interneto puslapyje skelbiamą ratifikavimo statusą adresu http://conventions.coe.int (paskutinį kartą prisijungta 2010 m. vasario 21 d.).
Šis menkas palaikymas sumažina šio protokolo reikšmę sprendžiant nagrinėjamą ginčą.
(62)  –	2006 m. sausio 10 d. Sprendimo IATA ir ELFAA
(C‑344/04, Rink. p. I‑403) 95 punktas; 2007 m. gegužės 3 d. Sprendimo Advocaten voor de Wereld
(C‑303/05, Rink. p. I‑3633) 56 punktas; 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Arcelor Atlantique et Lorraine ir kt . (C‑127/07, Rink. p. I‑9895) 23 punktas ir 2009 m. liepos 7 d. Sprendimo S.P.C.M. ir kt.
(C‑558/07, Rink. p. I‑0000) 74 punktas.
(63)  –	Taip pat Sprendimo Arcelor (minėtas 62 išnašoje) 26 punktas.
(64)  –	Žr. šios išvados 48 ir 49 punktus.
(65)  –	Žr. argumentus dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies, ypač šios išvados 61–72 punktus.
(66)  –	Sprendimo AM & S
(minėtas 32 išnašoje) 18 punktas.
(67)  –	Šiuo klausimu dar kartą žr. argumentus dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmos dalies, ypač šios išvados 66–71 punktus.
(68)  –	Originalo kalba: „there is no uniform answer to the question of privilege of in-house lawyers in all Member States“ (ECLA atsiliepimo į apeliacinį skundą 52 punktas).
(69)  –	Originalo kalba: „lack of uniform tendency at national level“ ( Akzo
ir Akcros
apeliacinio skundo 52 punktas).
(70)  –	Skundžiamo sprendimo 170 punktas, kartu su 177 punktu.
(71)  –	Taip pat žr. EB 220 straipsnio 1 dalį ir EEB 164 straipsnį.
(72)  –	Pavyzdžiui, dėl asmeniui palankių administracinių aktų atšaukimo žr. 1957 m. liepos 12 d. Sprendimo Algera ir kt. prieš Gemeinsame Versammlung der EGKS
(„Algera“, 7/56 ir nuo 3/57 iki 7/57, Rink. p. 81) 118 punktą, o dėl pagrindinių teisių apsaugos Sąjungoje žr. 1970 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Internationale Handelsgesellschaft
(11/70, Rink. p. 1125) 4 punktą.
(73)  –	Žr., pavyzdžiui, Sprendimo Internationale Handelsgesellschaft
(minėtas 72 išnašoje) 4 punktą; 1974 m. gegužės 14 d. Sprendimo Nold prieš Komisiją
(4/73, Rink. p. 491) 13 punktą; 1979 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Hauer
(44/79, Rink. p. 3727) 15 punktą; 1989 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Hoechst prieš Komisiją
(46/87 ir 227/88, Rink. p. 2859) 13 punktą; 2007 m. gegužės 3 d. Sprendimo Advocaten voor de Wereld
(C‑303/05, Rink. p. I‑3633) 45 punktą ir 2010 m. sausio 19 d. Sprendimo Kücükdeveci
(C‑555/07, Rink. p. I‑0000) 20 punktą.
(74)  –	Žr., pavyzdžiui, Sprendimą Algera (minėtas 72 išnašoje, p. 118), Sprendimo AM & S
(minėtas 32 išnašoje) 18–21 punktus ir 2008 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo FIAMM ir FIAMM Technologies prieš Tarybą ir Komisiją
(C‑120/06 P ir C‑121/06 P, Rink. p. I‑6513) 170, 171 ir 176 punktus.
(75)  –	Šia prasme, pavyzdžiui, Sprendimo Internationale Handelsgesellschaft
(minėtas 72 išnašoje) 4 punktas; 1971 m. liepos 13 d. generalinio advokato K. Roemer išvada byloje Zuckerfabrik Schöppenstedt prieš Tarybą
(5/71, Rink. p. 975, 990) ir 2008 m. vasario 20 d.
generalinio advokato M. Poiares Maduro išvados byloje FIAMM
(minėta 74 išnašoje) 55 ir 56 punktai.
(76)  –	Taip pat generalinio advokato K. Roemer išvada byloje Zuckerfabrik Schöppenstedt prieš Tarybą
(minėta 75 išnašoje, p. 990), generalinio advokato M. Poiares Maduro išvados byloje FIAMM
(minėta 74 išnašoje) 55 ir 56 punktai.
(77)  –	2005 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Mangold
(C‑144/04, Rink. p. I‑9981) 75 punktas ir Sprendimo Kücükdeveci
(minėtas 73 išnašoje) 21 punktas.
(78)  –	Diskriminacijos dėl amžiaus draudimas yra įtvirtintas Suomijos Konstitucijos 6 straipsnyje, o būtent profesinės veiklos srityje – Portugalijos Konstitucijos 59 straipsnio 1 dalyje.
(79)  –	2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos Direktyva 2000/78/EB, nustatanti vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus (OL L 303, p. 16); šiuo klausimu žr. Sprendimo Kücükdeveci
(minėtas 73 išnašoje) 21 punktą.
(80)  –	Šiuo metu jau aiškiai Sprendimo Kücükdeveci
(minėtas 73 išnašoje) 22 punkte.
(81)  –	Pagrindiniai sprendimai šiuo klausimu: 1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Hercules Chemicals prieš Komis iją (T‑7/89, Rink. p. II‑1711, 54 punktas), 1992 m. gruodžio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
(nuo T‑10/92 iki T‑12/92 ir T‑15/92, Rink. p. II‑2667, 38 punktas) ir 1993 m. balandžio 1 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas BPB Industries ir British Gypsum prieš Komisiją
(T‑65/89, Rink. p. II‑389, 29 ir 30 punktai); pastarasis patvirtintas 1995 m. balandžio 6 d. Sprendimu BPB Industries ir British Gypsum prieš Komisiją
(C‑310/93 P_Rink. p. I‑865).
(82)  –	Kaip nurodyta per posėdį, Komisija pagal Reglamento Nr. 17 14 straipsnį ar atitinkamai Reglamento Nr. 1/2003 20 ir 21 straipsnius neturi įgaliojimų taikyti tiesioginės prievartos priemonių.
(83)  –	Būtent taip yra Bulgarijoje, Čekijos Respublikoje, Estijoje, Graikijoje, Prancūzijoje, Italijoje, Kipre, Liuksemburge_Vengrijoje, Austrijoje, Rumunijoje, Slovėnijoje, Slovakijos Respublikoje, Suomijoje ir Švedijoje. Dėl teisinės padėties Kipre atskirai paminėtina, kad nors practising advocates
(praktikuojantys advokatai) gali būti įmonės board of directors
nariais, jiems draudžiama būti šios įmonės employees
(darbuotojais) ar managing directors .
(84)  –	Pagal Vokietijos teisę įmonių teisininkai gali būti įrašyti į advokatų sąrašus (vok. k. Syndikusanwälte), tačiau profesinės paslapties apsauga jų įmonės vidaus susirašinėjimui su darbdaviu nesuteikiama. Ir, atvirkščiai, atrodo, kad Graikijos įmonių teisininkams, nepaisant to, kad juos draudžiama įrašyti į advokatų sąrašus, tam tikromis aplinkybėmis taikoma panašios apimties gan plati profesinės paslapties apsauga.
(85)  –	Šiai grupei gali būti priskirtos Danija, Ispanija, Latvija, Lietuva, Malta ir Rumunija. Visiškai neaiški šiuo metu yra teisinė padėtis Belgijoje. Belgijoje nuo 2000 m. galioja specialios nuostatos dėl juristes d’entreprise
(įmonių teisininkai) profesijos, kuriai priklausantiems asmenims yra taikomi tam tikri etikos ir drausmės standartai, jeigu jie yra įregistruoti Institut des juristes d’entreprise
(IJE – įmonių teisininkų asociacija). Tačiau atrodo, kad Belgijos juristes d’entreprise
taikoma profesinės paslapties apsauga, ypač atsižvelgiant į tai, kad 2000 m. kovo 1 d. įstatymo 5 straipsnyje nėra nuorodos į Belgijos baudžiamojo kodekso ( Code pénal ) 458 straipsnį, yra siauresnės apimties nei taikoma advokatams ( avocats), be to, atrodo, kad Belgijos konkurencijos institucija ( Auditoriat du Conseil de la concurrence ) šiuo metu nepripažįsta, kad profesinės paslapties apsauga taikytina įmonių vidaus susirašinėjimui su įmonių teisininkais (šiuo klausimu žr. P. Marchandise ir S. Sabbe „Akzo ‚op zijn Belgisch‘: de renaissance van het surrealisme?“, TBM-RCB,
2009, 54 p., J. Cattaruzza „Reactie IBJ op het gewijzigd standpunt van het Auditoriaat inzake vertrouwelijkheid adviezen bedrijfsjurist“, TMB-RCB,
2008, 42 p.); reikėtų, kad atsakymą į šį klausimą pateiktų Belgijos teismų praktika.
(86)  –	Atrodo, kad tai tinka Suomijai ir Slovėnijai. Taip pat ir Belgijoje pozicija, kurios šiuo metu laikosi jos konkurencijos institucija (žr. 85 išnašą), galiausiai gali būti kildinama iš Sąjungos teismų praktikos, konkrečiai kalbant, iš skundžiamo Teismo sprendimo sujungtose bylose T‑125/03 ir T‑253/03.
(87)  –	Tai apima Jungtinę Karalystę ir Airiją, o Kipro – ne (žr. 83 išnašą); Maltos teisinė pozicija atrodo neaiški. Papildomai paminėtina, kad kai kuriose trečiosiose anglosaksų teisės valstybėse, būtent Jungtinėse Amerikos Valstijose, profesinės paslapties apsauga tam tikromis sąlygomis taip pat taikoma ir įmonių teisininkų atžvilgiu (žr. pagrindinį sprendimą šiuo klausimu – 1981 m. sausio 13 d. JAV Aukščiausiojo Teismo Sprendimą Upjohn  prieš Jungtines Amerikos Valstijas
(449 U.S. 383 [1981]); taip pat žr. V .S. Walkowiak „Attorney-client privilege in civil litigation“, American Bar Association, Ilinojus, 2008, 7 p.). Tačiau atrodo, kad tai nėra vieninga anglosaksų šalių tendencija; pavyzdžiui, Australijos federacinis teismas, iš esmės pripažindamas „legal professional privilege for in-house counsel“, vis dėlto pradėjo kelti klausimą dėl įmonių teisininkų nepriklausomumo (žr. 2007 m. rugsėjo 12 d. Australijos federalinio teismo nutartį Telstra prieš Minister for Communications, Information Technology and the Arts (No 2)
(2007, FCA 1445) ir 2007 m. gruodžio 13 d. Australijos federalinio teismo nutartį Rich prieš Harrington
(2007, FCA 1987).
(88)  –	Greta Nyderlandų, taip pat paminėtinos Graikija, Portugalija ir Lenkija. Atkreiptinas dėmesys, kad pagal Lenkijos teisę esama ypatingos radcowie prawni
(teisinio patarėjo) profesijos, kuriai priklausantiems asmenims taikomos analogiškos drausmės ir etikos taisyklės kaip ir adwokaci
(advokatams); tuo atveju, kai jie dirba įmonių teisininkais, jiems taip pat taikoma profesinei paslapčiai tolygios paslapties apsauga.
(89)  –	Būtent žr. Nyderlanduose ir Lenkijoje. Belgijoje galiojantis teisinis reguliavimas taip pat paremtas naujesniu įstatymu, tačiau, kaip minėta, šiuo metu yra neaiškus (žr. 85 išnašą). Prancūzijoje diskutuojama dėl réforme des professions du droit
(Teisinių profesijų reforma) (žr. šiuo klausimu, inter alia, vadinamosios Darrois Komisijos ataskaitą, kuri 2009 m. balandžio 8 d. buvo perduota Prancūzijos Prezidentui, tačiau kol kas nebuvo perkelta į galiojančių įstatymų dėl profesinės paslapties pakeitimų arba bent įstatymų projektų dėl šio ypatingo klausimo lygį; 2010 m. pateikto įstatymo projekte Nr. 2383 dėl teisinių profesijų modernizavimo ( projet de loi de modernisation des professions judiciaires et juridiques réglementées ) bet kuriuo atveju paminėti tik kai kurie kiti šios reformos aspektai, nesusiję su profesine paslaptimi.
(90)  –	Dėl Reglamento Nr. 1/2003 žr. Parlamento dokumentą A5-0229/2001 galutinis (Evanso ataskaita), ypač pakeitimą Nr. 10 dėl Komisijos pasiūlymo dėl reglamento (COM(2000) 582 galutinis) 14 straipsnio 3 dalies; dėl Reglamento Nr. 139/2004 žr. Parlamento dokumentą A5-0257/2003 galutinis (Della-Vedova ataskaita), ypač pakeitimą Nr. 5 dėl Komisijos pasiūlymo dėl reglamento (COM(2002) 711 galutinis) 34 konstatuojamosios dalies bei pakeitimą Nr. 25 dėl Komisijos pasiūlymo dėl reglamento (COM(2002) 711 galutinis) 13 straipsnio 1 dalies.
(91)  –	Reglamento Nr. 1/2003 atveju pats Parlamentas, kaip institucija, nepalaikė savo narių pateiktų pakeitimo pasiūlymų. Reglamento Nr. 139/2004 atveju Parlamentas pritarė pakeitimų pasiūlymams, tačiau Taryba jų neįtraukė į reglamentą.
(92)  –	Proceso kalboje policy considerations .
(93)  –	1998 m. vasario 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/5/EB, skirta padėti teisininkams verstis nuolatine advokato praktika kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje buvo įgyta kvalifikacija (OL L 77, p. 36).
(94)  –	1977 m. kovo 22 d. Komisijos direktyva, skirta padėti teisininkams veiksmingai naudotis laisve teikti paslaugas (OL L 78, p. 17).
(95)  –	Sprendimo AM & S
(minėtas 32 išnašoje) 26 punktas.
(96)  –	2005 m. spalio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/60/EB dėl finansų sistemos apsaugos nuo jos panaudojimo pinigų plovimui ir teroristų finansavimui (OL L 309, p. 15) 22 straipsnio 2 dalis kartu su 2 straipsnio 1 dalies 3 punkto b papunkčiu; ta pačia prasme jau anksčiau 1991 m. birželio 10 d. Tarybos direktyvos dėl finansų sistemos apsaugos nuo jos panaudojimo pinigų plovimui (OL L 166, p. 77), pakeistos Direktyva 2001/97/EB (OL L 344, p. 76), 6 straipsnio 3 dalies 2 punktas kartu su 2a straipsnio 5 dalimi); taip pat šiuo klausimu žr. Sprendimą Ordre des barreaux francophones et germanophone
ir kt., minėtą 30 išnašoje.
(97)  –	Direktyvos 2005/60 devyniolikta konstatuojamoji dalis.
(98)  –	FATF (arba Groupe d’action financière, GAFI) yra tarptautinė organizacija, kurią 1989 m. Paryžiuje įkūrė tuometinės „G 7“ valstybės ir kurią šiuo metu sudaro 35 nariai, tarp kurių yra ir Europos Komisija.
(99)  –	Nuorodos dėl aiškinimo įtvirtintos vadinamosiose „40 rekomendacijų“, kurias FATF paskelbė 2003 metais (galima rasti adresu http://www.fatf-gafi.org; paskutinį kartą prisijungta 2010 m. vasario 10 d.). Jose pateiktame žodyne prie e raidės e mployees
(darbuotojai) nepatenka į „Designated non-financial businesses and professions“ sąvoką.
(100)  –	Išsamiau dėl nepriklausomumo žr. mano argumentus dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo, ypač šios išvados 61–72 punktus.
(101)  –	Sprendimo AM & S
(minėtas 32 išnašoje) 21 ir 23 punktai; taip pat žr. Sprendimo Ordre des barreaux francophones et germanophone ir kt.
(minėtas 30 išnašoje), 32 ir 35 punktus, kuriuose akcentuotas profesinės paslapties ryšys su teismo procesu ir pasirengimu jam; taip pat
žr. mano argumentus dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo (šios išvados 54 punktą).
(102)  –	Skundžiamo sprendimo 172 punktas (pabaigoje).
(103)  –	2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo Belgija prieš Komisiją
(C‑110/03, Rink. p. I‑2801) 30 punktas; 2008 m. vasario 12 d. Sprendimo Kempter
(C‑2/06, Rink. p. I‑411) 37 punktas ir 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Plantanol (C‑201/08, Rink. p. I‑0000) 43 ir 44 punktai.
(104)  –	2010 m. sausio 14 d. Sprendimo Stadt Papenburg
(C‑226/08, Rink. p. I‑0000) 45 punktas; taip pat 1996 m. vasario 15 d. Sprendimo Duff ir kt . (C‑63/93, Rink. p. I‑569) 20 punktas ir 2007 m. birželio 7 d. Sprendimo Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
(C‑76/06 P, Rink. p. I‑4405) 79 punktas.
(105)  –	2007 m. birželio 21 d. Sprendimo ROM-projecten
(C‑158/06, Rink. p. I‑5103) 25 punktas ir 2009 m. kovo 10 d. Sprendimo Heinrich (C‑345/06, Rink. p. I‑0000) 44 punktas.
(106)  –	Sprendimas AM & S
(minėtas 32 išnašoje); šiuo klausimu žr. mano argumentus dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo (šios išvados 52–75 punktai).
(107)  –	Žr. papildomai Reglamento Nr. 1/2003 penktą konstatuojamąją dalį, pagal kurią EB 81 straipsnio 1 dalies ir EB 82 straipsnio (dabar SESV 101 straipsnio 1 dalis ir SESV 102 straipsnis) pažeidimas privalėtų
būti įrodytas
„vadovaujantis reikiamomis teisės normomis“, neatsižvelgiant į nacionalines taisykles, reguliuojančias įrodinėjimą.
(108)  –	Pagrindinių teisių chartijos 51 straipsnio 1 dalis bei 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Rodríguez Caballero
(C‑442/00, Rink. p. I‑11915) 31 punktas; Sprendimo Mangold
(minėtas 77 išnašoje) 75 punktas ir 2008 m. rugsėjo 23 d. Sprendimo Bartsch (C‑427/06, Rink. p. I‑7245) 15 ir 25 punktai.
(109)  –	Bet kuriuo atveju vien abstraktus rėmimasis teise į gynybą ne visada galėtų vesti teisės suderinimo link. Atvirkščiai, teismo praktikos Sprendime AM & S
pakeitimas, įvertinus padėtį daugelyje valstybių narių, kuriose nacionalinė teisė šiuo metu nesuteikia profesinės paslapties apsaugos įmonių ar koncernų vidaus susirašinėjimui su įmonių teisininkais, galėtų reikšti nacionalinio ir Sąjungos teisinio reguliavimo išsiskyrimą.
(110)  –	Dėl Sąjungos teisės aktų aiškinimo atsižvelgiant į pagrindines teises žr., pavyzdžiui, Sprendimo Ordre des barreaux francophones et germanophone ir kt.
(minėtas 30 išnašoje) 28 punktą ir 2009 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Sturgeon ir kt.
(C‑402/07 ir C‑432/07, Rink. p. I‑0000) 47 ir 48 punktus.
(111)  –	Kaip teisingai nurodo Komisija, EŽTK 6 straipsnis Sąjungos tiesiogiai nesaisto, nes ji šiuo metu nėra prisijungusi prie šios konvencijos. Tačiau ši nuostata išreiškia esminius teisinės valstybės principus, kurie ir Sąjungoje yra pripažinti kaip bendrieji teisės principai (žr., be kitų, 1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Baustahlgewebe prieš Komisiją
(C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417) 21 punktą ir 2004 m. sausio 7 d. Sprendimo A alborg Portland ir kt. prieš Komisiją
(C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123) 68 punktą). Be to, Pagrindinių teisių chartijoje nurodytų teisių, atitinkančių EŽTK garantuojamas teises, esmė ir taikymo sritis yra tokia, kaip nustatyta toje Konvencijoje (Pagrindinių teisių chartijos 52 straipsnio 3 dalies pirmas sakinys).
(112)  –	Sprendimas André ir kt. prieš Prancūziją
(minėtas 35 išnašoje, § 42); EŽTT šio sprendimo pradžioje (15 punktas), dalyje, pavadintoje „5. Le droit communautaire“ („5. Bendrijos teisė“), cituoja ištisas pastraipas, inter alia, Sprendimo AM & S
(minėtas 32 išnašoje) 18–24 punktus.
(113)  –	Šia prasme EŽTK išplečia EŽTK 8staipsnio apsaugą verslo buveinės vietai, tačiau kartu nurodo, kad ši apsauga nebūtinai turi būti tokio pačio intensyvumo kaip privačių patalpų apsauga (Sprendimo Niemietz prieš Vokietiją, minėto 35 išnašoje, 31 punkto paskutinėje įtraukoje nurodomas: „[the entitlement of Contracting States to interfere] might well be more far-reaching where professional or business activities or premises were involved than would otherwise be the case“; taip pat ir pasakymas „to a certain degree“ to paties sprendimo 29 punkte; taip pat žr. 2002 m. balandžio 16 d. EŽTT Sprendimo Société Colas Est ir kt. prieš Prancūziją (skundo Nr. 37971/97, Recueil des arrêts et décisions
2002-III) 41 ir 49 punktus). Taip pat nusprendė ir Vokietijos Federalinis Konstitucinis Teismas, kuris, spręsdamas klausimą dėl privataus gyvenimo apsaugos, nurodė, kad viešoji valdžia jokiu būdu negali kištis tik į „esminę privataus gyvenimo sritį“ (1989 m. rugsėjo 14 d. nutarimas, BVerfGE 80, 367, kuriame akcentuota asmeninių įrašų dienoraščiuose apsauga nuo baudžiamąjį persekiojimą vykdančių institucijų poėmio.
(114)  –	Pavyzdžiui_Vokietijoje Federalinio advokatūros įstatymo ( Bundesrechtsanwaltsordnung ) 46 punkto 1 dalimi draudžiama įmonių teisininkams kaip advokatams atstovauti savo darbdaviui teismuose ir komerciniuose arbitražuose; tai reiškia, kad įmonių teisininkai savo darbdaviui gali atstovauti tik tuose teismuose, kuriuose nėra pareigos turėti advokatą, tai yra, kur atstovauti gali bet kuris asmuo, įskaitant ne teisininkus. Tokios praktikos laikomasi ir Sąjungos teismuose dėl ieškinių, kuriuos pateikia ieškovių vadovai, įrašyti į advokatų sąrašą, pasirašymo; žr. 1999 m. gruodžio 8 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Euro-Lex prieš HA BM (T‑79/99, Rink. p.  II‑3555), 28 ir 29 punktus; 2005 m. sausio 13 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties Sulvida prieš Komisiją
(T‑184/04, Rink. p. II‑85) 9 ir 10 punktus ir 2009 m. lapkričio 19 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties EREF prieš Komisiją
(T‑40/08, Rink. p. II‑0000) 25 ir 26 punktus; dėl pastarosios nutarties yra paduotas apeliacinis skundas (byla EREF prieš Komisiją, C-75/10 P); dėl pačio ieškovo pasirašyto apeliacinio skundo taip pat žr. 1996 m. gruodžio 5 d. Nutarties Lopes prieš Teisingumo Teismą
(C‑174/96 P, Rink. p. I‑6401) 11 punktą.
(115)  –	2002 m. liepos 26 d. EŽTT Sprendimas Meftah ir kt. prieš Prancūziją
(skundo Nr. 32911/96 ir kt., Recueil des arrêts et décisions
2002-VII, § 45 iki 48 ir ten nurodyta teismo praktika).
(116)  –	Sprendimo AM & S
(minėtas 32 išnašoje) 18 punktas.
(117)  –	Dar kartą žr. generalinio advokato P. Leger išvados byloje Wouters ir kt.
(minėta 32 išnašoje) 181 punktą.
(118)  –	Žr. mano argumentus dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmos dalies, ypač šios išvados 61–72 punktus.
(119)  –	„The mere possibility of abuse is outweighed by the need to respect the confidentiality attached to the lawyer-client relationship“ (EŽTT Sprendimas Campbell prieš Jungtinę Karalystę, minėtas 35 išnašoje, § 52).
(120)  –	Žr. mano argumentus dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo šios išvados 64–71 punktuose.
(121)  –	Airija remiasi Pagrindinių teisių chartijos 15 straipsniu, o ECLA – EŽTK Pirmojo protokolo 1 straipsniu.
(122)  –	1961 m. vasario 23 d. Sprendimo De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg prieš Hohe Behörde
(30/59, Rink. p. 961) 1 ir 41 punktai; 2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Komisija prieš Suomiją (C‑185/00, Rink. p. I‑14189) 91 punktas ir 2009 m. kovo 26 d. Sprendimo Selex Sistemi Integrati prieš Komisiją ir Eurocontrol
(C‑113/07 P, Rink. p. I‑0000) 54 punktas.
(123)  –	1993 m. kovo 17 d. Sprendimo Komisija prieš Tarybą
(C‑155/91, Rink. p. I‑939) 23 ir 24 punktai ir 2003 m. balandžio 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo BaByliss prieš Komisiją
(T‑114/02, Rink. p. II‑1279) 417 punktas; iš esmės taip pat 2009 m. vasario 10 d. Sprendimo Airija prieš Parlamentą ir Tarybą
(C‑301/06, Rink. p. I‑0000) 34 punktas kartu su 57 punktu, kuriame Teisingumo Teismas neanalizavo į bylą įstojusios Slovakijos Respublikos pateiktų motyvų dėl pagrindinių teisių.
(124)  –	Nusistovėjusi teismo praktika; iš naujesnių žr. 2009 m. balandžio 2 d. Sprendimo France Télécom prieš Komisiją (C‑202/07 P, Rink. p. I‑0000), 59 ir 60 punktus; Sprendimo Akzo Nobel ir kt. prieš Komisiją
(C‑97/08 P, minėtas 26 išnašoje) 38 punktą ir 2009 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Carbone-Lorraine prieš Komisiją (C‑554/08 P, Rink. p. I‑0000), 32 punktą.
(125)  –	Sprendimas AM & S
(minėtas 32 išnašoje, ypač 18–22  ir 21 punktai); ta pačia prasme taip pat 1981 m. sausio 20 d. generalinio advokato J.‑P. Warner išvada toje byloje (p. 1630 ir 1631). Žr. nusistovėjusią teismo praktiką dėl autonomiško Bendrijos ir Sąjungos teisės nuostatų sąvokų aiškinimo, pavyzdžiui, 1984 m. sausio 18 d. Sprendimo Ekro
(327/82, Rink. p. 107) 11 punktas; 2007 m. spalio 18 d. Sprendimo Österreichischer Rundfunk
(C‑195/06, Rink. p. I‑8817) 24 punktas ir 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo Kozlowski
(C‑66/08, Rink. p. I‑6041) 42 punktas.
(126)  –	Sprendimo Internationale Handelsgesellschaft
(minėtas 72 išnašoje) 3 punktas ir Sprendimo Hauer
(minėtas 73 išnašoje) 14 punktas.
(127)  –	Sprendimo Hauer
(minėtas 73 išnašoje) 14 punktas.
(128)  –	Šia prasme dėl pagrindinių teisių įgyvendinimo vidaus rinkoje žr. 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Bosman
(C‑415/93, Rink. p. I‑4921) 81 punktą.
(129)  –	Taip pat žr. 1996 m. kovo 28 d. Išvados 2/94 (Rink. p. I‑1759) 23 ir 24 punktus ir 2007 m. spalio 23 d. Sprendimo Parlamentas prieš Komisiją
(C‑403/05, Rink. p. I‑9045) 49 punktą.
(130)  –	Reglamento Nr. 1/2003 20 ir 21 straipsnių, taikytinų būsimoms situacijoms, teisinis pagrindas taip pat yra Sutartys, konkrečiai kalbant, EB 83 straipsnis (dabar SESV 103 straipsnis).
(131)  –	Sprendimas AM & S
(minėtas 32 išnašoje, ypač 18 ir 22 punktai).
(132)  –	Žr. šios išvados 47 punktą.
(133)  –	Žr. 1984 m. liepos 12 d. Sprendimo Klopp
(107/83, Rink. p. 2971) 17 punktą ir 2002 m. vasario 19 d. Sprendimo Wouters ir kt.
(C‑309/99, Rink. p. I‑1577) 99 punktą.
(134)  –	Žr., inter alia, 1995 m. vasario 14 d. Sprendimo Schumacke r (C‑279/93, Rink. p. I‑225) 21 punktą dėl tiesioginių mokesčių, 2007 m. spalio 23 d. Sprendimo Morgan ir Bucher
(C‑11/06 ir C‑12/06, Rink. p. I‑9161) 24 punktą dėl švietimo sistemos struktūros ir mokomųjų dalykų turinio nustatymo, 2009 m. kovo 10 d. Sprendimo Hartlauer (C‑169/07, Rink. p. I‑0000), 29 punktą dėl socialinės apsaugos sistemos struktūros.
(135)  –	Sprendimo Klopp
(minėtas 133 išnašoje) 17 ir 18 punktai; taip pat
žr. generalinio advokato M. Poiares Maduro 2006 m. vasario 1 d. išvados sujungtose bylose Cipolla ir kt . (C‑94/04 ir C‑202/04, Rink. p. I‑11421) 82 punktą.
(136)  –	Šiuo klausimu žr. šios išvados 133 ir 134 punktus.
(137)  –	Taip pat ir 2001 m. gegužės 31 d. Sprendimo D ir Švedija prieš Tarybą
(C‑122/99 P ir
C‑125/99 P, Rink. p. I‑4319) 65 punktas; šiuo atveju D ir Švedijos Karalystė pateikė du atskirus apeliacinius skundus, tačiau vis tiek buvo įpareigotos išlaidas padengti solidariai.
(138)  –	Taip pat, pavyzdžiui, 2002 m. vasario 26 d. Sprendimo Taryba prieš Boehringer
(C‑23/00 P, Rink. p. I‑1873) 56 punktas; 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo International Power ir kt. prieš NALOO
(C‑172/01 P, C‑175/01 P, C‑176/01 P ir C‑180/01 P, Rink. p. I‑11421) 187 punktas ir 2009 m. spalio 1 d. Sprendimo Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware prieš Tarybą
(C‑141/08 P, Rink. p. I‑0000) 118 punktas.