62006CC0117
GENERALINIO ADVOKATO
PAOLO MENGOZZI IŠVADA,
pateikta 2007 m. gegužės 8 d. (
1
)
Byla C-117/06
Gerda Möllendorf ir Christiane Möllendorf-Niehuus
pradėtas procesas
„Bendra užsienio ir saugumo politika — Reglamentas (EB) Nr. 881/2002 — Specialios ribojančios priemonės, taikomos asmenims ir subjektams, susijusiems su Usama bin Ladenu, Al-Qaida tinklu ir Talibanu — Draudimas teikti I priede išvardytiems asmenims ekonominius išteklius — Taikymo sritis — Nekilnojamojo turto pirkimo — pardavimo sutartis, sudaryta prieš įrašant vieną iš pirkėjų į I priedą — Nuosavybės teisės perleidimo registracija nekilnojamojo turto registre po šio įrašymo — Priimtinumas“
I — Įvadas
1.
2006 m. vasario 21 ir 23 d. nutartimis Berlyno apeliacinis teismas (Kammergericht Berlin, toliau – Kammergericht) pagal EB 234 straipsnį kreipėsi į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą dėl 2002 m. gegužės 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 881/2002, nustatančio tam tikras specialias ribojančias priemones, taikomas tam tikriems asmenims ir subjektams, susijusiems su Usama bin Ladenu, Al-Qaida tinklu ir Talibanu, ir panaikinančio Tarybos reglamentą (EB) Nr. 467/2001, uždraudžiantį tam tikrų prekių ir paslaugų eksportą į Afganistaną, sustiprinantį skrydžių uždraudimą ir pratęsiantį Afganistano Talibano lėšų ir kitų finansinių išteklių įšaldymą (
2
), išaiškinimo.
2.
Iš esmės Teisingumo Teismo prašoma priimti sprendimą dėl Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 3 dalies ir 4 straipsnio 1 dalies taikymo srities byloje, susijusioje su atsisakymo Vokietijos nekilnojamojo turto registre įregistruoti nekilnojamojo turto nuosavybės perleidimą po to, kai vienas iš pirkėjų buvo įrašytas į asmenų, grupių ir subjektų, kurie laikomi susijusiais su Usama bin Ladenu, Al-Qaida tinklu ir Talibanu, sąrašą, ir todėl siekiant išvengti teroro aktų finansavimo jiems taikomos šiuo reglamentu nustatytos ribojančios priemonės, teisėtumu.
II — Teisinis pagrindas
A — Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos rezoliucijos
3.
2002 m. sausio 16 d. Jungtinių Tautų Saugumo Taryba (toliau – Saugumo Taryba) priėmė Rezoliuciją 1390 (2002), nustatančią tam tikras priemones, kurių reikia imtis dėl Usamos bin Ladeno, Al-Qaida organizacijos ir Talibano narių bei kitų su jais susijusių asmenų, grupių, susivienijimų ir subjektų, įrašytų į pagal šios Saugumo Tarybos rezoliucijas 1267 (1999) ir 1333 (2000) parengtą sąrašą, kurį periodiškai atnaujina pagal Rezoliuciją 1267 (1999) įsteigtas Saugumo Tarybos sankcijų komitetas (toliau – Sankcijų komitetas).
4.
Pagal Rezoliucijos 1390 (2002) 2 pastraipos a punktą visos valstybės turi:
„nedelsdamos įšaldyti lėšas ir kitą finansinį turtą ar ekonominius išteklius, priklausančius šiems asmenims, grupėms, susivienijimams ir subjektams, ir lėšas, gaunamas iš jiems priklausančio arba jų arba jų sąskaita arba pagal jų nurodymus veikiančių asmenų tiesiogiai ar netiesiogiai kontroliuojamo turto, ir užtikrinti, kad nei nagrinėjamos, nei visos kitos lėšos ar finansiniai ištekliai nebūtų tiesiogiai ar netiesiogiai jų piliečių ar bet kurių jų teritorijoje esančių asmenų naudojami jų siekiamiems tikslams įgyvendinti“ (
3
).
5.
2002 m. gruodžio 20 d. Saugumo Taryba priėmė Rezoliuciją 1452 (2002), kuri numato specialias nuo Rezoliucija 1390 (2002) nustatytų ribojančių priemonių leidžiančias nukrypti nuostatas.
6.
Rezoliucijos 1452 (2002) 2 pastraipos b punktas suteikia valstybėms narėms galimybę leisti į sąskaitas, kurioms taikomos Rezoliucijos 1390 (2002) 2 pastraipos a punkto nuostatos, atlikti „mokėjimus pagal sutartis, susitarimus ir įsipareigojimus, atsiradusius iki datos, kurią šioms sąskaitoms pradėtos taikyti Rezoliucijų 1267 (1999), 1333 (2000) ir 1390 (2002) nuostatos“, jeigu tokiems mokėjimams „ir toliau taikomos šios nuostatos“.
7.
2004 m. liepos 16 d. Sankcijų komitetas nusprendė iš dalies pakeisti Rezoliucijose 1267 (1999) ir 1333 (2000) nurodytų asmenų, grupių ir subjektų sąrašą ir į jį įtraukė Aqeel Abdulaziz Al-Aqil vardą.
B — Europos Sąjungos ir Europos Bendrijų teisės aktai
8.
Siekdama įgyvendinti Saugumo Tarybos rezoliuciją 1390 (2002), 2002 m. gegužės 27 d. Europos Sąjungos Taryba priėmė Bendrąją poziciją 2002/402/BUSP dėl ribojančių priemonių prieš Usamą bin Ladeną, Al-Qaida organizacijos ir Talibano narius bei su jais susijusius kitus asmenis, grupes, susivienijimus ir subjektus, panaikinančią Bendrąsias pozicijas 96/746/BUSP, 1999/727/BUSP, 2001/154/BUSP ir 2001/771/BUSP (
4
).
9.
Bendrosios pozicijos 2002/402, kuri pagal 1 straipsnį „taikoma Usamai bin Ladenui, Al-Qaida organizacijos ir Talibano nariams bei su jais susijusiems kitiems asmenims, grupėms, susivienijimams ir subjektams, kaip nurodyta <…> sąraše“, kuris minimas ankstesniame 3 punkte, 3 straipsnyje numatyta:
„Europos Bendrija, neviršydama Europos Bendrijos steigimo sutartimi jai suteiktų galių:
—
nurodo įšaldyti 1 straipsnyje nurodytų asmenų, grupių, susivienijimų ir subjektų lėšas bei kitą finansinį turtą ar ekonominius išteklius,
—
užtikrina, kad lėšomis ir kitu finansiniu turtu ar ekonominiais ištekliais negalėtų tiesiogiai ar netiesiogiai naudotis 1 straipsnyje nurodyti asmenys, grupės, susivienijimai ir subjektai“.
10.
Kaip matyti iš Reglamento Nr. 881/2002 pirmos-ketvirtos konstatuojamųjų dalių, jis buvo priimtas siekiant Bendrijos teritorijoje įgyvendinti Rezoliuciją 1390 (2002).
11.
Reglamento Nr. 881/2002 1 straipsnyje nustatyta:
„Šiame reglamente vartojami šie apibrėžimai:
1)
„lėšos“ – finansinis turtas ir bet kuri ekonominė nauda, įskaitant, bet neapsiribojant, grynuosius pinigus, čekius, piniginius reikalavimus, įsakomuosius čekius, pinigų užsakymus ir kitus mokėjimo instrumentus; indėliai finansų įstaigose ar kitose organizacijose, sąskaitų balansas, skolos ir skoliniai įsipareigojimai, valstybės ar asmeniškai parduodami vertybiniai popieriai ir skolos priemonės, tarp jų akcijos ir pajai, pakvitavimai dėl vertybinių popierių, obligacijos, vekseliai, varantai, išvestinių priemonių sutartys; palūkanos, dividendai ar kitos pajamos ar vertė, įgyjami ar sukaupiami iš turto; paskola, priešpriešinio reikalavimo teisė, garantijos, įvykdymo garantijos ar kiti finansiniai įsipareigojimai; akredityvai, važtaraščiai, pardavimo sutartys; dokumentai, įrodantys lėšų palūkanas ar finansinius išteklius, ir visos kitos eksporto finansavimo priemonės;
2)
„ekonominiai ištekliai“ – įvairios rūšies turtas, materialus ir nematerialus, kilnojamasis ir nekilnojamasis, kuris nėra lėšos, tačiau gali būti panaudotas lėšoms, prekėms įsigyti ar paslaugoms gauti;
3)
„lėšų įšaldymas“ – uždraudimas bet kokio lėšų judėjimo, perdavimo, pakeitimo, naudojimo ar jų tvarkymo taip, kad dėl to pasikeistų jų kiekis, suma, buvimo vieta, nuosavybės teisė, valdymas, pobūdis, paskirtis ar atsirastų kiti pokyčiai, kurie leidžia naudotis lėšomis, įskaitant portfelio valdymą;
4)
„Ekonominių išteklių įšaldymas“ – draudimas juos naudoti lėšoms, prekėms įgyti ar paslaugoms gauti bet kokiu būdu, įskaitant, tačiau neapsiribojant, jų pardavimą, nuomą ar įkeitimą.“
(Pataisytas vertimas)
12.
Pagal Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnį:
„1.   Visos lėšos ir ekonominiai ištekliai, priklausantys, valdomi ar laikomi fizinių ar juridinių asmenų, grupių ar organizacijų, nurodytų Sankcijų komiteto ir išvardytų I priede, yra įšaldomi.
2.   Jokios lėšos negali būti tiesiogiai ar netiesiogiai suteiktos Sankcijų komiteto nurodytiems ir I priede išvardytiems fiziniams ar juridiniams asmenims, grupėms ar organizacijoms nei naudojamos jų naudai.
3.   Jokie ekonominiai ištekliai negali būti tiesiogiai ar netiesiogiai suteikiami Sankcijų komiteto nurodytiems ir I priede išvardytiems fiziniams ar juridiniams asmenims, grupėms ar organizacijoms nei naudojami jų naudai, kad šie asmenys, grupės ar organizacijos negalėtų įsigyti lėšų, prekių ar gauti paslaugų.“
(Pataisytas vertimas)
13.
Reglamento Nr. 881/2002 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Sąmoningas ir apgalvotas dalyvavimas veikloje, kurios tikslas ar poveikis yra, tiesiogiai ar netiesiogiai, apeiti 2 straipsnį <…> yra draudžiamas.“
14.
Pagal Reglamento Nr. 881/2002 7 straipsnio 1 dalį Europos Komisija įgaliojama „iš dalies keisti ar papildyti I priedą, remiantis <…> Saugumo Tarybos arba Sankcijų komiteto nutarimu“.
15.
Reglamento Nr. 881/2002 9 straipsnyje nustatyta:
„Šis reglamentas taikomas nepaisant visų teisių ar įpareigojimų, suteiktų ar paskirtų tarptautiniais susitarimais, sutartimis, licencijomis ar leidimais, pasirašytais, sudarytomis ar suteiktais prieš įsigaliojant šiam reglamentui.“
16.
Reglamento Nr. 881/2002 I priede nustatytas 2 straipsnyje minimų asmenų, grupių ir organizacijų sąrašas.
17.
Siekdama įgyvendinti Saugumo Tarybos rezoliuciją 1452 (2002), 2003 m. vasario 27 d. Taryba priėmė Bendrąją poziciją 2003/140/BUSP dėl Bendrąja pozicija 2002/402/BUSP nustatytų ribojančių priemonių taikymo išimčių (
5
). Bendrosios pozicijos 2003/140 1 straipsnyje numatyta, kad „įgyvendindama Bendrosios pozicijos 2002/402/BUSP 3 straipsnyje nurodytas priemones, Europos Bendrija numato išimtis, kurias leidžia Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos rezoliucija 1452 (2002)“.
18.
2003 m. kovo 27 d. Taryba priėmė Reglamentą (EB) Nr. 561/2003, iš dalies keičiantį, dėl lėšų ir kitų ekonominių išteklių įšaldymui taikomų išimčių, Reglamentą Nr. 881/2002 (
6
).
19.
Reglamento Nr. 561/2003 1 straipsniu Reglamentas Nr. 881/2002 papildomas 2a straipsniu, kurio 4 dalyje nustatyta:
„2 straipsnio 2 dalis netaikoma iš įšaldytų sąskaitų gaunamoms papildomoms pajamoms iš:
a)
palūkanų arba kitų dėl šių sąskaitų atsirandančių pajamų; arba
b)
mokėjimų pagal sutartis, susitarimus ir įsipareigojimus, atsiradusių iki datos, kurią šioms sąskaitoms pradėtos taikyti Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos rezoliucijų nuostatos, paeiliui įgyvendintos Reglamentu (EB) Nr. 337/2000, Reglamentu (EB) Nr. 467/2001 arba šiuo reglamentu.
Tokiu pat būdu kaip ir sąskaita, į kurią tai yra pervedama, tokios palūkanos, kitos pajamos ir mokėjimai taip pat yra įšaldomi.“
20.
2004 m. liepos 12 d. Komisija priėmė Reglamentą (EB) Nr. 1277/2004, trisdešimt septintą kartą iš dalies keičiantį Reglamentą Nr. 881/2002 (
7
). Pagal Reglamento Nr. 1277/2004 1 straipsnį ir priedo 2 punktą Reglamento Nr. 881/2002 I priedas iš dalies keičiamas taip, kad į „fizinių asmenų“ sąrašą būtų visų pirma įtrauktas įrašas „Aqeel Abdulaziz Al-Aqil. Gimimo data: 1949 m. balandžio 29 diena.“
21.
Reglamentas Nr. 1277/2004 įsigaliojo jo paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje dieną, t. y. 2004 m. liepos 13-ąją (
8
).
C — Svarbios Vokietijos teisės nuostatos
22.
Iš 2006 m. vasario 21 d.Kammergericht nutarties (toliau – nutartis dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą), Vokietijos vyriausybės pateiktų pastabų bei per posėdį pateiktos informacijos matyti, kad šiai bylai svarbios toliau išdėstytos Vokietijos teisės nuostatos.
23.
Pagal Vokietijos teisę tiek kilnojamojo, tiek nekilnojamojo turto pardavimo atveju turi būti sudaromos dvi atskiros sutartys: vadinamoji pirkimo–pardavimo sutartis, pagal kurią viena šalis (pardavėjas) įsipareigoja perduoti turtą ir perleisti nuosavybės teisę pirkėjui, o kita šalis (pirkėjas)–atsiskaityti su pardavėju sumokant pinigus, ir sutartis, kuri vadinama „susitarimu dėl nuosavybės teisės į nekilnojamąjį turtą perleidimo“, pagal kurį šalys susitaria atitinkamai dėl turto ir pinigų perdavimo. Tačiau, kad galima būtų laikyti, jog parduoto turto nuosavybės teisė iš tikrųjų buvo perleista, šalys turi įvykdyti šiuo tikslu teisės aktais nustatytus formalumus.
24.
Pagal Vokietijos teisę, norėdamos perleisti nekilnojamojo turto nuosavybės teisę, šalys turi:
a)
sudaryti notariškai patvirtintą pirkimo–pardavimo sutartį (Vokietijos civilinio kodekso (Bürgerliches Gesetzbuch, toliau – BGB) 311 b straipsnio 1 dalis);
b)
atvykusios pas notarą ar kitą kompetentingą asmenį asmeniškai ar įgaliojusios kitą asmenį įforminti susitarimą dėl nuosavybės teisės į nekilnojamąjį turtą perleidimo (toliau – susitarimas dėl nuosavybės teisės perleidimo) (BGB 873 straipsnio 1 bei 2 dalys ir 925 straipsnio 1 dalis);
c)
Nekilnojamojo turto registro tarnybai (Grundbuchamt) pateikti prašymą įregistruoti nekilnojamojo turto registre (Grundbuch) nekilnojamojo turto nuosavybės teisės perleidimą (BGB 873 straipsnio 1 dalis).
25.
Kitaip tariant, pagal Vokietijos teisę tam, kad pirkėjas įgytų nuosavybės teisę į nekilnojamąjį turtą, kuris yra pardavimo objektas, neužtenka sudaryti nekilnojamojo turto pirkimo–pardavimo sutartį, kuri tik įpareigoja šalis; šioje, būtų galima pavadinti, „laipsniškoje“ procedūroje tai sudaro vieną iš trijų – notariškai tvirtinamo pirkimo–pardavimo sandorio, susitarimo dėl nuosavybės teisės perleidimo laikantis nustatytų reikalavimų sudarymo ir minėto nuosavybės teisės perleidimo registracijos nekilnojamojo turto registre – etapų, iš kurių visi yra būtini norint perleisti nekilnojamojo turto nuosavybės teisę.
26.
Įregistravus gali būti laikoma, kad parduoto nekilnojamojo turto nuosavybės teisė yra visiškai perleista ta prasme, kad, nors iš anksto galima laikinai įregistruoti ir faktiškai perduoti turtą bei pinigus atitinkamai pirkėjui ir pardavėjui, tik nuo minėto momento pirkėjas gali teisėtai disponuoti turtu ir jį parduoti ar įkeisti. Taigi pagal Nutarimo dėl nekilnojamojo turto registro (Grundbuchordnung) 18 straipsnio 1 dalį Grundbuchamt turės patikrinti, ar nėra ir ar ateityje negali kilti kliūčių įregistruoti, pavyzdžiui, teisės aktais nustatytą draudimą disponuoti.
III — Faktinės aplinkybės, prejudiciniai klausimai ir pagrindinė byla
27.
2000 m. gruodžio 19 d. notaro patvirtintu aktu Gerda Möllendorf ir Christiane Möllendorf-Niehuus (toliau – pardavėjos), veikdamos kaip civilinės teisės reglamentuojamos bendrijos narės, su Salem-Abdul Ghani El-Rafei, Kamal Rafehi ir Ageel A. Al-Ageel (toliau – pirkėjai), veikiančiais kaip civilinės teisės reglamentuojamos bendrijos nariai, sudarė pirkimo–pardavimo sutartį, pagal kurią pardavė Berlyne esančią žemę ir pastatus.
28.
Minėtu aktu šios šalys susitarė dėl nekilnojamojo turto nuosavybės teisės perleidimo pirkėjams ir leido jiems jį įregistruoti nekilnojamojo turto registre. Taip pat jos sutarė, kad 2375000 DEM (1214318,22 EUR) pardavimo kainą atitinkanti suma vėliausiai iki 2001 m vasario 15 d. būtų pervesta į notaro Karl Alich (toliau – notaro) depozitinę sąskaitą, o vėliau, kai prieš įregistruojant galutinai nuosavybės teisės perleidimas bus laikinai įregistruotas nekilnojamojo turto registre, sumokėta pardavėjoms.
29.
Vykdydami pirkimo–pardavimo sutartį, pirkėjai pervedė pardavimo kainą atitinkančią sumą į notaro depozitinę sąskaitą.
30.
2001 m. kovo 8 d. nuosavybės teisės perleidimas buvo laikinai įregistruotas nekilnojamojo turto registre.
31.
Pagal per 2007 m. kovo 8 d. posėdį notaro Teisingumo Teismui pateiktus parodymus pardavimo kainą atitinkanti suma buvo pervesta pardavėjoms, o parduoto nekilnojamojo turto valdymas perduotas pirkėjams.
32.
2003 m. spalio 29 d. Sprendimu kompetentinga vietos Grundbuchamt atmetė tų pačių metų sausio 22 d. notaro pateiktą prašymą dėl galutinės registracijos, nes per 2003 m. kovo 28 d. laiške nustatytą terminą nebuvo pateikti papildomi dokumentai, kurių buvo prašyta.
33.
Nuo 2004 m. liepos 13 d. Ageel A. Al-Ageel (toliau – pirkėjas Nr. 3) kaip fizinis asmuo buvo įrašytas į Reglamento Nr. 881/2002 I priedo sąrašą.
34.
2004 m. gruodžio 9 d. notaras, remdamasis Grundbuchamt jau pateiktu notariškai patvirtintu aktu, pateikė Grundbuchamt naują prašymą galutinai įregistruoti nuosavybės teisės perleidimą pirkėjams. Tačiau nustačiusi, kad pirkėjo Nr. 3 vardas įrašytas į Reglamento Nr. 881/2002 I priedo sąrašą, 2005 m. balandžio 21 d. Sprendimu ši įstaiga atsisakė įregistruoti remdamasi minėto reglamento 2 straipsnio 3 dalimi kartu su 4 straipsnio 1 dalimi.
35.
2005 m. gegužės 3 d. notaras pardavėjų vardu dėl šio sprendimo pareiškė skundą Grundbuchamt. Grundbuchamt šį skundą ex officio perdavė Landgericht Berlin (Berlyno apygardos teismui, toliau – Landgericht), kurį pastarasis atmetė 2005 m. rugsėjo 27 d. Nutartimi.
36.
2005 m. spalio 7 d. notaras, toliau veikdamas pardavėjų vardu, dėl šios Landgericht nutarties pateikė apeliacinį skundą Kammergericht.
37.
Grįsdamas savo apeliacinį skundą, notaras visų pirma teigė, kad skundžiama nutartimi buvo pažeista pardavėjų, kurios nebuvo minimos Reglamento Nr. 881/2002 I priede, nuosavybės teisė, įtvirtinta Vokietijos pagrindinio įstatymo 14 straipsnyje.
38.
Antra, jis teigė, kad nagrinėjamas teisinis sandoris, pagal kurį buvo sutarta ir kurį vykdant už nekilnojamąjį turtą jau buvo sumokėta didelė suma, nepatenka į Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 3 dalies taikymo sritį. Šiam teiginiui pagrįsti jis nurodė, kad iš šioje nuostatoje vartojamų frazių „negali būti <…> suteikiami“ ir „naudojami jų naudai“ matyti, jog ši nuostata taikoma tik sandoriams, kuriuose nėra ekonominio balanso tarp sandorio objekto ir už jį mokamo atlyginimo.
39.
Pagaliau notaras atkreipė dėmesį, kad jeigu pirkimo–pardavimo sutartis būtų pripažinta negaliojančia, pirkėjai galėtų reikalauti, jog pardavėjos grąžintų sumokėtą sumą, o tai prieštarautų Reglamento Nr. 881/2002 septintai konstatuojamajai daliai ir 2 straipsnio 1 daliai.
40.
Kammergericht nusprendė, jog tam, kad priimtų sprendimą dėl notaro apeliacinio skundo, reikia kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti prejudicinį sprendimą.
41.
Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą Kammergericht pažymėjo, kad pagal Vokietijos teisę iš teisės disponuoti turtu kylanti teisė sudaryti susitarimą dėl nuosavybės teisės perleidimo bei teisė ją įgyvendinti turi egzistuoti ir registruojant nekilnojamojo turto registre, net jeigu, kaip yra šiuo atveju, pirkėjas ir pardavėjas jau yra susaistyti susitarimu dėl nuosavybės teisės perleidimo, kurį jie, laikydamiesi formos reikalavimų, sudarė notaro patvirtinto pirkimo–pardavimo akto pasirašymo metu.
42.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžė, kad jeigu teisės disponuoti apribojimas atsiranda jau sudarius pirkimo–pardavimo sutartį ir, laikantis formos reikalavimų, – susitarimą dėl nuosavybės teisės perleidimo, bet prieš įregistruojant šį perleidimą nekilnojamojo turto registre, Grundbuchamt paprastai turi atsižvelgti į šį apribojimą.
43.
Be to, jis nurodė, kad pagal Vokietijos teisę kliūtis įregistruoti neleidžia pardavėjoms įgyvendinti pirkimo–pardavimo sutarties, todėl pagal BGB 275 ir 323 straipsnius jos turi grąžinti pirkėjams pardavimo kainą atitinkančią sumą, nebent šiuo atžvilgiu tai būtų draudžiama pagal Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 2 dalį.
44.
Pagaliau jis reziumavo, kad iš tikrųjų klausimas, kurį reikia išspręsti, susijęs su Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 3 dalies ir 4 straipsnio 1 dalies taikymo sritimi, ir juo norima išsiaiškinti, ar iš šių nuostatų kyla santykinis draudimas perleisti, kuris taip pat būtų taikomas parduodant nekilnojamąjį turtą asmeniui, įrašytam į šio reglamento I priedą, taip pat be išimties būtų taikomas, kai vykdant sudarytą pirkimo–pardavimo sutartį sudaromas susitarimas dėl perleidimo, kurį, prieš įsigaliojant aptariamam reglamentui, kita šalis įvykdo, ar, atvirkščiai, kaip teigia pardavėjos, šios nuostatos taikomos tik tuomet, kai atlyginimas neatitinka perleisto turto vertės.
45.
Kalbant apie pardavimo kainą atitinkančios sumos grąžinimą, 2006 m. vasario 23 d. papildomoje nutartyje Kammergericht pridūrė, kad iš Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 1–3 dalių ir 4 straipsnio 1 dalies pardavėjui nekyla įpareigojimas sudaryti pardavimo kainą atitinkančios sumos depozitą, jeigu, sudarydamas pirkimo–pardavimo sutartį arba gaudamas pardavimo kainą atitinkančią sumą, jis nežinojo apie pirkėjui taikomas ribojančias priemones.
46.
Pagaliau šioje nutartyje Kammergericht konstatavo, kad taip pat yra abejonių ar, esant pirkėjų daugetui, arba, kaip nagrinėjamu atveju, jiems veikiant kaip civilinės teisės reglamentuojamai bendrijai, teisė į pardavimo kainą atitinkančios sumos grąžinimą turi būti visiškai įšaldyta, ar turi būti įšaldyta tik pirkėjams, kuriems taikomos ribojančios priemonės, tenkanti jos dalis.
47.
Todėl Kammergericht sustabdė jame iškeltos bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Reglamento (Nr. 881/2002) 2 straipsnio 3 dalies ir 4 straipsnio 1 dalies nuostatos draudžia vykdant pirkimo–pardavimo sutartį sudaryti susitarimą dėl nekilnojamojo turto nuosavybės teisės perleidimo šio reglamento I priede nurodytam fiziniam asmeniui?
2.
Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas, ar <…> Reglamentas Nr. 881/2002 draudžia nuosavybės teisės perleidimui būtiną registraciją nekilnojamojo turto registre net tuomet, kai nagrinėjama pirkimo–pardavimo sutartis, kuria jis yra pagrįstas, buvo sudaryta ir šalys buvo susaistytos susitarimu dėl nuosavybės teisės perleidimo prieš paskelbiant disponavimo teisės apribojimą Europos Bendrijų Oficialiajame leidinyje, o pirkėju esantis šio reglamento I priede nurodytas fizinis asmuo prieš šį paskelbimą pagal sutartį mokėtiną pardavimo kainą atitinkančią sumą:
a)
įmokėjo į notaro depozitinę sąskaitą arba
b)
sumokėjo pardavėjui?“
48.
Pagal Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnį Italijos ir Vokietijos vyriausybės bei Europos Bendrijų Komisija pateikė rašytines pastabas.
49.
Per 2007 m. kovo 8 d. vykusį posėdį Möllendorf ir Möllendorf-Niehuus, notaras Alich bei Vokietijos vyriausybės ir Komisijos atstovai pateikė žodines pastabas.
IV — Teisinė analizė
A — Preliminarios pastabos
50.
Pirmuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo patikslinti, ar Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 3 dalis ir 4 straipsnio 1 dalis draudžia vykdant pirkimo–pardavimo sutartį sudaryti susitarimą dėl nekilnojamojo turto nuosavybės teisės perleidimo šio reglamento I priede nurodytam fiziniam asmeniui.
51.
Antruoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo, jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas, patikslinti, ar minėto reglamento nuostatos užkerta kelią šio perleidimo registracijai nekilnojamojo turto registre, net jeigu, iki jos imtos taikyti, pirkėjo atžvilgiu buvo sudaryta ne tik pirkimo–pardavimo sutartis, bet ir, laikantis formos reikalavimų, susitarimas dėl nuosavybės teisės perleidimo, o pardavimo kainą atitinkanti suma buvo pervesta į notaro depozitinę sąskaitą arba sumokėta pardavėjui.
52.
Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą, nepaisant jame suformuluotų dviejų klausimų, iš esmės prašoma išaiškinti Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 3 dalyje ir 4 straipsnio 1 dalyje numatytų draudimų taikymo sritį siekiant nustatyti, ar tuo atveju, kai nekilnojamojo turto pirkimo–pardavimo sutartis buvo sudaryta prieš įrašant pirkėją į minėto reglamento I priedą, šie draudimai užkerta kelią atlikti tokius veiksmus, koks yra susitarimas dėl nuosavybės teisės perleidimo ir šio perleidimo registracija nekilnojamojo turto registre, kurie yra būtini, kad vykdant šią sutartį būtų atliktas minėtas perleidimas. Taip pat Teisingumo Teismo prašoma patikslinti, ar tai, jog prieš įrašant pirkėją į minėtą sąrašą, pirma, už turto nuosavybės teisės perleidimą buvo numatytas pirkėjo turimas sumokėti turto vertę atitinkantis atlyginimas (pardavimo kaina) ir, antra, šis atlyginimas buvo sumokėtas (pateikiant depozitą į notaro depozitinę sąskaitą arba tiesiogiai sumokant pardavėjui), gali pateisinti, kad minėtų veiksmų atžvilgiu nebūtų taikomi aptariami draudimai.
53.
Prima facie atrodo, kad, kalbant apie pirmąjį klausimą, kuriuo prašoma išaiškinti, ar Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 3 dalis ir 4 straipsnio 1 dalis draudžia susitarimą dėl nuosavybės teisės perleidimo, atsižvelgiant į jo svarbą priimant sprendimą pagrindinėje byloje, kyla abejonių dėl jo priimtinumo. Iš tikrųjų akivaizdu, kad nagrinėjamu atveju susitarimas dėl nuosavybės teisės perleidimo, dalyvaujant notarui, buvo sudarytas tą pačią dieną (2000 m. gruodžio 19 d.) kaip ir notaro patvirtintas pirkimo–pardavimo aktas, kitaip tariant, gerokai anksčiau nei aptariami draudimai imti taikyti (2004 m. liepos 13 d.) pirkėjo Nr. 3 atžvilgiu. Kadangi draudimu siekiama uždrausti tam tikrus veiksmus, o ne panaikinti jų pasekmes (nes tokiu atveju tai būtų ne draudimas, o kitokio pobūdžio nuostata) ir jis taikomas ateičiai, atrodo, kad remiantis tuo, jog pirmajame klausime aptariamas veiksmas (susitarimas dėl nuosavybės teisės perleidimo) nagrinėjamu atveju atliktas prieš pradėjus taikyti draudimą, šis klausimas yra hipotetinis ir todėl nepriimtinas.
54.
Tačiau kyla keletas abejonių dėl tam tikrų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytų pastabų, susijusių su susitarimo dėl nuosavybės teisės perleidimo pagal Vokietijos teisę požymiais.
55.
Iš tiesų nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodyta, kad pagal Vokietijos teisę „iš teisės disponuoti turtu kylanti teisė sudaryti susitarimą dėl nuosavybės perleidimo bei teisė ją įgyvendinti turi egzistuoti ir registracijos <…> metu, net jeigu, kaip yra šiuo atveju, šalys yra susaistytos susitarimu dėl nuosavybės teisės perleidimo“.
56.
Nėra aišku, ar tai teigdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi omeny, kad, nors ir sudarytas dalyvaujant notarui ir todėl privalomas šalims, susitarimas dėl nuosavybės teisės perleidimo gali būti laikomas visiškai ir galutinai sudarytu tik įregistravus šį perleidimą nekilnojamojo turto registre ir todėl apribojimas disponuoti parduotu turtu (kaip galima numatyti iš Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 3 dalies ir 4 straipsnio 1 dalies) prieš įregistruojant kliudytų, kad šis susitarimas būtų visiškai įvykdytas.
57.
Laikantis kitokios pozicijos, kuri, mano nuomone, galima atsižvelgiant į tam tikrus Vokietijos vyriausybės pateiktų rašytinių pastabų elementus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėjo užduoti pirmąjį klausimą tam, kad, jeigu į jį būtų atsakyta teigiamai, jis galėtų Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 3 dalyje ir 4 straipsnio 1 dalyje nustatytą apribojimą prilyginti ex lege draudimui disponuoti pagal Vokietijos teisę, kuris būtų taikomas bent jau įvykdžius tam tikras sąlygas, ir dėl to prieš draudimo atsiradimą sudarytas sandoris būtų pripažintas niekiniu, nes prieštarautų įstatymams (BGB 134 straipsnis).
58.
Iš tikrųjų Teisingumo Teismui pateiktos informacijos dėl svarbių Vokietijos teisės nuostatų nepakanka norint tinkamai įvertinti pirmojo klausimo svarbą sprendimui, kurį turės priimti Kammergericht. Tačiau tai nereiškia, kad klausimas nepriimtinas.
59.
Priminsiu, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismui ir nacionaliniam teismui bendradarbiaujant pagal EB 234 straipsnį tik bylą nagrinėjantis nacionalinio teismo teisėjas, kuriam tenka atsakomybė priimti teismo sprendimą, atsižvelgdamas į bylos ypatumus, gali įvertinti, ar būtina pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kad galėtų priimti savo sprendimą, bei Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų tinkamumą. Vadinasi, kai prejudiciniai klausimai yra susiję su Bendrijos teisės aiškinimu, Teisingumo Teismas paprastai turi priimti sprendimą (
9
). Nacionalinio teismo pateiktą prašymą priimti prejudicinį sprendimą galima atmesti tik tada, jei yra akivaizdu, kad prašymas išaiškinti Bendrijos teisę niekaip nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar objektu, kai problema yra hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės ar teisinės aplinkybės, būtinos naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (
10
).
60.
Tačiau man atrodo, kad atsižvelgiant į anksčiau 54–57 punktuose pateiktas pastabas nėra pagrindo manyti, kad šios sąlygos yra įvykdytos, todėl, mano nuomone, pirmasis klausimas gali būti laikomas priimtinu.
61.
Vis dėlto pirmasis klausimas nepasižymi ypatingomis savybėmis, dėl kurių jį reikėtų nagrinėti atskirai nuo antrojo klausimo. Todėl aš nagrinėsiu abu klausimus kartu.
B — Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktų klausimų nagrinėjimas
62.
Visų pirma, kaip ir Komisija, pastebėsiu, kad atrodo, jog Reglamento Nr. 881/2002 4 straipsnio 1 dalis, minima prejudiciniuose klausimuose, nėra svarbi bylos, iškeltos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, sprendimui. Iš tikrųjų aš nesuprantu, o prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pakankamai nepaaiškina, kaip šia nuostata nustatytą draudimą „sąmoningai ir apgalvotai dalyvauti veikloje, kurios tikslas ar poveikis yra, tiesiogiai ar netiesiogiai, apeiti 2 straipsnį“ galima būtų taikyti šioje byloje. Kadangi nagrinėjamu draudimu siekiama „apeiti“ 2 straipsnyje nustatytus draudimus, iš bylos medžiagos nėra aišku, kaip šios bylos prejudiciniuose klausimuose nurodyti veiksmai (susitarimas dėl nuosavybės teisės perleidimo ir šio perleidimo registracija nekilnojamojo turto registre ar dėl jos kompetentingai įstaigai paduotas prašymas) gali reikšti šį apėjimą.
63.
Todėl reikia sutelkti dėmesį į Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 3 dalies, draudžiančios, kad „ekonominiai ištekliai“ būtų „tiesiogiai ar netiesiogiai suteikiami I priede išvardytiems …asmenims …(ar) naudojami jų naudai, kad šie asmenys galėtų įsigyti lėšų, prekių ar gauti paslaugų“, taikymo srities nagrinėjimą.…
64.
Visų pirma reikia pastebėti, kad aptariamos pirkimo–pardavimo sutarties objektu esantis nekilnojamasis turtas yra „ekonominis išteklis“ šios nuostatos taikymo prasme. Iš tikrųjų pagal Reglamento Nr. 881/2002 1 straipsnio 2 punktą šio reglamento prasme „ekonominiai ištekliai“ yra „įvairios rūšies turtas, materialus ar nematerialus, kilnojamasis ar nekilnojamasis, kuris nėra lėšos, tačiau gali būti panaudotas lėšoms, prekėms įsigyti ar paslaugoms gauti“. Nagrinėjamu atveju parduota žemė ir pastatai yra nekilnojamasis turtas, kuris, be abejo, gali būti panaudotas lėšoms, prekėms įsigyti ar paslaugoms gauti, pavyzdžiui, kaip yra nuomos ar jo nuosavybės teisės perleidimo atlygintinai atveju.
65.
Esminis Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 3 dalies elementas – sąvokų „suteikimas“ ir „naudojimas (jų) vardu“ vartojimas. Mano nuomone, šios sąvokos yra pakankamai plačios, kad apimtų bet kokį sandorį, kuris leistų arba bent jau suteiktų galimybę naudotojui iš išteklių gauti ekonominės naudos (t. y. įsigyti lėšų, prekių ar gauti paslaugų), todėl apima ir sandorius, kurie, nors ir sudaryti nurodant, kad šiuos išteklius naudotojas naudos asmeniniais tikslais (pavyzdžiui, gyvenamosios paskirties nekilnojamojo turto nuomos sutarties atveju), faktiškai, atsižvelgiant į tai, kad neįmanoma atlikti tikslaus turto naudojimo a posteriori kontrolės, leidžia šiam naudotojui iš minėto turto gauti ekonominės naudos, nepaisant tokių sandorių formos ir juose nustatytų sąlygų.
66.
Iš tiesų kai kuriose Reglamento Nr. 881/2002 kalbinėse versijose (pavyzdžiui, angliškojoje bei prancūziškojoje) 2 straipsnio 3 dalies pabaiga suformuluota taip, jog gali leisti manyti, kad tam tikri sandoriai, pagal kuriuos ištekliai suteikiami ar naudojami tam tikrų asmenų vardu, bet neleidžia jiems įsigyti lėšų, prekių ar gauti paslaugų, nepatenka į šio draudimo taikymo sritį. Tačiau man atrodo, kad toks atskyrimas nėra pagrįstas.
67.
Viena vertus, sunku įsivaizduoti sandorius, pagal kuriuos ekonominiai ištekliai suteikiami ar naudojami kieno nors naudai ir kurie vienaip ar kitaip nesuteiktų, jeigu ne teisiškai, tai bent jau faktiškai, naudotojui galimybės dėl to įsigyti lėšų, prekių ar gauti paslaugų.
68.
Antra vertus, šis atskyrimas neatitinka Saugumo Tarybos rezoliucijos 1390 (2002), kurią Bendrijos teisinėje sistemoje įgyvendina Reglamentas Nr. 881/2002, teksto. Primintina, kad aiškinant Bendrijos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į joje vartojamas sąvokas, bet ir į jos kontekstą bei teisės akto, kuriam ji priklauso, tikslus (
11
). Norint nustatyti įgyvendinant Saugumo Tarybos rezoliuciją priimto Bendrijos teisės akto taikymo sritį taip pat reikia atsižvelgti į jos tekstą ir tikslus (
12
).
69.
Tačiau Rezoliucijos 1390 (2002) 2 pastraipos a punkto tekstas nepalieka jokių abejonių. Pagal šią nuostatą asmenims, nurodytiems šios išvados 3 punkte minimame sąraše, negali būti leidžiama „tiesiogiai ar netiesiogiai naudoti“ lėšų ir kito finansinio turto ar ekonominių išteklių. Šiuo draudimu, kuris suformuluotas taip, kad sukliudytų minėtiems asmenims iš šių lėšų ir kito turto ar išteklių gauti naudos, siekiama užkirsti kelią tam, kad jie būtų kokiu nors būdu suteikti aptariamiems asmenims, ir nenumatoma jokios atskyrimo galimybės.
70.
Be to, pažymėsiu, kad atsižvelgiant į Rezoliucijos 1390 (2002) tekstą Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 3 dalyje, pagal kurią iš esmės draudžiama to paties reglamento I priede minimiems asmenims suteikti ekonominius išteklius, nustatytas reliatyvus draudimas disponuoti iš tikrųjų taikomas kiekvienam sandoriui, kuris pagal valstybės narės nacionalinę teisę gali būti laikomas būtinu nekilnojamojo turto nuosavybės teisės ar tik jo valdymo teisės perleidimo atveju.
71.
Mano nuomone, tai, kad aptariamas turtas suteiktas (šioje byloje – parduotas) už atlyginimą, kuris gali būti laikomas tinkamu, neturi jokios reikšmės. Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 3 dalyje neatsižvelgiama į tai, kad nėra ekonominio balanso tarp sandorio objekto ir už jį mokamo atlyginimo. Nepaisant ekonominių verčių, kuriomis rizikuojama, nekilnojamąjį turtą draudžiama būtent suteikti.
72.
Tai yra visiškai suprantama. Viena vertus, jeigu draudimas priklausytų nuo išvados, jog egzistuoja sutartinių įsipareigojimų ekonominė nelygybė (reglamento I priede įrašyto asmens naudai), jis, priešingai nei to reikia, kad būtų efektyviai įgyvendinti Reglamento Nr. 881/2002 tikslai, nebūtų taikomas automatiškai, o priklausytų nuo savaime probleminio turto „teisingos kainos“ įvertinimo; be to, tokį įvertinimą būtų lengva apeiti įtraukiant į sudaromą sutartį nesąžiningas sąlygas. Antra vertus, tai, kad sandoryje (pavyzdžiui, pardavimo atveju) nustatyti įsipareigojimai gali būti ekonomiškai suderinti, nereiškia, kad aptariamame sąraše nurodytas asmuo, kuris įgyja turtą, vis dėlto pagal vėlesnį sandorį dėl turto disponavimo negalėtų gauti didesnės nei vykdant tokį sandorį išleista sumos.
73.
Pritardamas Vokietijos ir Italijos vyriausybių bei Komisijos pozicijai taip pat manau, jog, kalbant apie nekilnojamąjį turtą, tai, kad pirkimo–pardavimo sutartis buvo sudaryta prieš ėmus taikyti Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 3 dalimi nustatytą draudimą pirkėjo atžvilgiu, nereiškia, jog šis draudimas nebus taikomas veiksmams, kurie dar turėjo būti atlikti, kad nuosavybės teisė būtų perleista (nagrinėjamu atveju – susitarimas dėl nuosavybės teisės perleidimo ir bet kuriuo atveju šio perleidimo registracija nekilnojamojo turto registre).
74.
Kaip teisingai pastebėjo Komisija, šiam aiškinimui yra palankus Reglamento Nr. 881/2002 9 straipsnis, pagal kurį „<…> reglamentas taikomas nepaisant visų teisių ar įpareigojimų, suteiktų ar paskirtų <…> sutartimis, <…> sudarytomis <…> prieš įsigaliojant šiam reglamentui“.
75.
Mano nuomone, šia nuostata turima omeny, kad pagal ją taip pat gali būti draudžiama vykdyti įsipareigojimus ir pasinaudoti su tuo susijusiomis teisėmis, kylančiomis iš sutarties, sudarytos prieš įsigaliojant reglamentui, ar bet kuriuo atveju prieš įrašant pirkėją į I priedo sąrašą, jeigu įrašyta vėliau.
76.
Šis aiškinimas paremtas visomis Reglamento Nr. 881/2002 kalbinėmis versijomis, iš kurių matyti, jog versijos (graikiškoji ir olandiškoji), kuriose 9 straipsnis suformuluotas taip, kad būtų pateiktas visiškai kitoks aiškinimas, t. y. kad reglamente nustatyti draudimai taikomi (ne nepaisant, o) nepažeidžiant iš iki reglamento įsigaliojimo sudarytų susitarimų, sutarčių, išduotų licencijų ar leidimų kylančių teisių ir pareigų, yra pavienės.
77.
Be to, reikia pabrėžti, kad jeigu Bendrijos teisės aktų leidėjas būtų norėjęs, kad panašaus pobūdžio draudimai, kuriuos jis nustatė reglamentuose, nebūtų taikomi sutartims, sudarytoms iki tam tikros datos, vykdyti, jis tai būtų aiškiai nurodęs. Pavyzdžiui, Reglamento (EEB) Nr. 3155/90 (
13
), kurio 1 straipsnio 1 dalimi, įgyvendinant Saugumo Tarybos rezoliuciją 661 (1990), Reglamentu Nr. 2340/90 įvestą embargą Irakui bei Kuveitui numatyta taikyti ir nefinansinėms paslaugoms, kuriomis siekiama sudaryti palankias sąlygas šių šalių ekonomikai, 1 straipsnio 2 dalyje buvo patikslinta, kad „(1 dalyje) nustatytas draudimas netaikomas <…> nefinansinėms paslaugoms, kurios numatytos sutartyse ar jų pakeitimuose, sudarytuose iki Reglamentu <…> Nr. 2340/90 nustatyto draudimo įsigaliojimo datos, jeigu iki šios datos juos imta vykdyti“. Taigi šiuo atveju Bendrijos teisės aktų leidėjas aiškiai leido teikti iki tam tikros datos sudarytose sutartyse numatytas paslaugas ir šiuo tikslu numatė sąlygą, kad iki šios datos aptariamos sutartys būtų bent jau pradėtos vykdyti.
78.
Atvirkščiai, Reglamento Nr. 881/2002 9 straipsniu įtvirtintoje nuostatoje aiškiai nurodyta, kad šiuo reglamentu nustatyti draudimai neleidžia vykdyti ir iki įsigaliojant šiam reglamentui ar, jei tai įvyksta anksčiau (kaip yra nagrinėjamu atveju), iki įrašant vienos iš sutarties šalių vardą į I priedo sąrašą, sudarytų sutarčių. Be to, tai atitinka Reglamentu Nr. 881/2002 siekiamą tikslą nedelsiant neleisti asmenims, susijusiems su Usama bin Ladenu, Al-Qaida tinklu ir Talibanu, disponuoti bet kokiais finansiniais ir ekonominiais ištekliais siekiant sukliudyti teroristinės veiklos finansavimą. Šis tikslas nebūtų taip veiksmingai pasiektas, jei šiems asmenims būtų leidžiama visiškai įgyvendinti sandorius, kuriuos jie sudarė prieš būdami įrašyti į I priedo sąrašą.
79.
Šiai nustatai taikoma tik viena išimtis, aiškiai numatyta Reglamento Nr. 881/2002 2a straipsnio 4 dalies b punkte, pagal kurį to paties reglamento 2 straipsnio 2 dalyje nustatytas draudimas leisti naudotis lėšomis netaikomas „iš įšaldytų sąskaitų gaunamoms papildomoms pajamoms“ iš „mokėjimų pagal sutartis, susitarimus ir įsipareigojimus, atsiradusių iki datos, kurią šios sąskaitos (buvo įšaldytos)“, o taip sumokėtos sumos, savaime suprantama, įšaldomos.
80.
Tačiau 2a straipsnio 4 dalyje nenumatyta jokia panaši nuostata, pagal kurią būtų leidžiama suteikti tokį ekonominį išteklį, koks yra nekilnojamasis turtas, nebent jis būtų vėliau įšaldytas, kai tai atliekama vykdant iki reglamento 2 straipsnio 3 dalyje nustatyto draudimo įsigaliojimo sudarytą sutartį. Be to, 2a straipsnio, kuris į Reglamentą Nr. 881/2002 įtrauktas Reglamentu Nr. 561/2003 siekiant Bendrijoje įgyvendinti Saugumo Tarybos rezoliuciją 1452 (2002), 4 dalyje pažodžiui atkartojama minėtos rezoliucijos 2 pastraipa, kurioje, kaip pabrėžia Komisija, tokio pobūdžio išimtis nėra nustatyta (
14
).
81.
Taip pat, kalbant apie iki Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 3 dalyje nustatyto draudimo įsigaliojimo sumokėtos pardavimo kainą atitinkančios sumos galimą poveikį, pastebėsiu, jog remiantis šia aplinkybe negalima daryti išvados, kad šis draudimas netaikomas vėlesniems vykdymo aktams. Kaip buvo minėta, to paties reglamento 9 straipsnyje nenumatyta jokia išimtis iki nustatant draudimą sudarytoms sutartims vykdyti ir, priešingai nei numatyta Reglamento Nr. 3155/90 1 straipsnio 2 dalyje (žr. 77 punktą), net jei šios sutartys pradėtos vykdyti iki įsigaliojant draudimui.
82.
Todėl aš manau, kad iš Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 3 dalies pažodinio, kontekstinio ir teleologinio aiškinimo matyti, jog į du prejudicinius klausimus reikėtų atsakyti taip, kad ši nuostata draudžia:
—
tiek sudaryti susitarimą dėl nekilnojamojo turto nuosavybės teisės perleidimo į šio reglamento I priedą įrašytam asmeniui, kai vykdoma iki įrašant šį asmenį į minėtą sąrašą sudaryta pirkimo–pardavimo sutartis,
—
tiek įregistruoti šį perleidimą nekilnojamojo turto registre, kai vykdoma iki šio įrašymo sudaryta pirkimo–pardavimo sutartis ar susitarimas dėl nuosavybės teisės perleidimo,
nepaisant, ar yra ekonominis balansas tarp parduoto nekilnojamojo daikto vertės ir sutartos pardavimo kainos, net jei šią kainą atitinkanti suma jau buvo įmokėta į notaro depozitinę sąskaitą ar sumokėta pardavėjai iki aptariamo įrašymo dienos.
83.
Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atkreipia dėmesį, kad taip aiškinant kyla teisinių sunkumų, susijusių su dėl pardavėjai pagal Vokietijos teisę kylančia pareiga grąžinti pirkėjui pardavimo kainą atitinkančią sumą. Jis abejoja, ar šie sunkumai neleistų nuspręsti, kad Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 3 dalyje nustatytas draudimas nebūtų taikomas registruojant nekilnojamojo turto registre, kai ši registracija reiškia pirkimo–pardavimo sutarties, kurią prieš įsigaliojant draudimui jau įvykdė pirkėjas, įvykdymą.
84.
Prieš nagrinėdamas nurodytus sunkumus, turiu pabrėžti, kad net jei nagrinėjamu atveju minėtu reglamentu draudžiama įregistruoti aptariamą nuosavybės teisės perleidimą pirkėjo Nr. 3 naudai, jame nėra numatyta, kad prieš įrašant šį pirkėją į pirmiau minėtą sąrašą tarp šalių sudaryta pirkimo–pardavimo sutartis ar susitarimas dėl nuosavybės teisės perleidimo yra niekinis ar nutraukiamas, ir todėl pardavėjoms nėra numatyta pareiga grąžinti pardavimo kainą atitinkančią sumą. Draudimas suteikti pirkėjui Nr. 3 ekonominius išteklius yra skubaus ir laikinojo pobūdžio priemonė, taikoma tik kol šio pirkėjo vardas bus įtrauktas į šį, kaip jau minėta, periodiškai ir reguliariai atnaujinamą sąrašą. Pagal aptariamą reglamentą leidžiama, kad tokiu atveju, koks yra nagrinėjamasis, nacionalinė teisė numatytų skirtingas ankstesnių sandorių pripažinimo negaliojančiais ar jų nutraukimo pasekmes, kaip antai registracijos procedūros suspendavimas ir pripažinimas, kad šie sandoriai gali sudaryti tinkamą pagrindą pirkėjams vėliau naudotis teisėmis, kurios nepriklauso nuo registracijos nekilnojamojo turto registre ir yra įgytos iš dalies vykdant aptariamus sandorius iki reglamente nustatyto draudimo įsigaliojimo.
85.
Kitaip būtų aiškinama, jeigu Teisingumo Teismas neturėtų tikrinti, kad, pritaikius šį draudimą, dėl kurio laikinai draudžiama įregistruoti, pagal Vokietijos teisę pirkimo–pardavimo sutartis ir susitarimas dėl nuosavybės teisės perleidimo pripažįstami niekiniais ar nutraukiami ir dėl to atsiranda pareiga grąžinti jau sumokėtą sumą. Žinoma, dėl šios hipotetinės situacijos kylantys sunkumai neįtakotų aiškinimo dėl reglamento nuostatų taikymo srities.
86.
Po šio paaiškinimo toliau nagrinėsiu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo minimus sunkumus, tačiau reikia pabrėžti, kad minėtame teisme nagrinėjamoje byloje sprendžiamas valdžios institucijos atsisakymo teisėtumo nekilnojamojo turto registre įregistruoti aptariamą nekilnojamojo turto nuosavybės teisės perleidimą, o ne pardavimo kainą atitinkančios sumos grąžinimo klausimas.
87.
Visų pirma prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pastebi, kad pardavėjų pareigos (pareigos, kurią dėl ankstesniuose punktuose nurodytų priežasčių nagrinėsiu kaip hipotetinę) grąžinti pardavimo kainą atitinkančią sumą vykdymas galėtų prieštarauti Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 2 dalyje nustatytam draudimui suteikti lėšų.
88.
Man atrodo, kad dėl to nekyla rimtų sunkumų. Kaip buvo nurodyta, pagal to paties reglamento 2a straipsnio 4 dalies b punktą į įšaldytas sąskaitas leidžiama atlikti mokėjimus pagal sutartis, susitarimus ir įsipareigojimus, atsiradusius iki datos, kurią šios sąskaitos buvo įšaldytos. Bet kuriuo atveju tai, kad pagal 2 straipsnio 2 dalį neįmanoma į I priedo sąrašą įrašytam pirkėjui leisti naudotis pardavimo kainą atitinkančia suma, negali lemti kitokio atsakymo į du Kammergericht pateiktus prejudicinius klausimus, tačiau skatina, remiantis Vokietijos teise, ieškoti praktinio sprendimo, kuris, nepažeidžiant šios nuostatos, leistų pardavėjoms įvykdyti pareigą grąžinti.
89.
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja dėl to, kokiu būdu 2 straipsnio 2 dalyje nustatytas draudimas suteikti lėšų taikytinas pareigai grąžinti pardavimo kainą atitinkančią sumą esant pirkėjų daugetui arba, kaip yra šiuo atveju, jiems sudarant bendriją, kai į aptariamą sąrašą įrašytas tik vienas iš šių pirkėjų.
90.
Kaip ir Vokietijos vyriausybė, pažymėsiu, kad tokio pobūdžio problemos sprendimo, nepažeidžiant reglamento reikalavimų, reikia ieškoti vidaus teisėje, o ši problema negali turėti jokios įtakos šio reglamento nuostatų aiškinimui, todėl ir atsakymui į Teisingumo Teismui pateiktus prejudicinius klausimus.
91.
Be to, man atrodo, kad naudinga pažymėti, jog norint nustatyti, kaip pardavėjoms įgyvendinti iš vidaus teisės galinčią kilti pareigą grąžinti pirkėjams pardavimo kainą atitinkančią sumą, galima remtis Reglamento Nr. 881/2002 5 straipsnio 1 dalies a punktu ir 8 straipsniu.
92.
Pagal Reglamento Nr. 881/2002 5 straipsnio 1 dalies a punktą „fiziniai asmenys“, be kita ko, įpareigojami, „nepažeidžiant galiojančių taisyklių dėl ataskaitų, konfidencialumo ir profesinės paslapties“, nedelsiant pateikti „visą informaciją, kuri padėtų lengviau laikytis <…> reglamento, pavyzdžiui, sąskaitos ir sumos, įšaldytos pagal 2 straipsnį, II priede išvardytoms valstybių narių kompetentingoms institucijoms jų buvimo ar įsikūrimo vietoje ir, tiesiogiai ar per šias kompetentingas institucijas, Komisijai“. Atrodo, kad iš to galima daryti išvadą, jog nagrinėjamu atveju pardavėjos, jei pagal nacionalinę teisę jos įpareigotos grąžinti pirkėjams pardavimo kainą atitinkančią sumą, turi Deutsche Bundesbank (II priede nurodytam kaip kompetentinga institucija) pranešti apie savo pareigą grąžinti pirkėjui Nr. 3 pardavimo kainą atitinkančią sumą.
93.
Reglamento Nr. 881/2002 8 straipsnyje nustatyta Komisijos ir valstybių narių pareiga pateikti viena kitai „turimą <…> su <…> reglamentu susijusią informaciją, ypač pagal 5 straipsnį gautą informaciją bei susijusią su pažeidimais, ir vykdant šį reglamentą kilusiomis problemomis ar nacionalinių teismų priimtais sprendimais“ (
15
).
94.
Jeigu, nustatydamos procedūrą, kurios reikia laikytis nagrinėjamu atveju grąžinant pirkėjams pardavimo kainą atitinkančią sumą, nacionalinės valdžios institucijos susiduria su sunkumais, jos gali apie tai pranešti Komisijai ir, remdamosi pagal EB 10 straipsnį valstybėms narėms tenkančia lojalaus bendradarbiavimo pareiga, kartu ieškoti tinkamo sprendimo.
95.
Galiausiai reikia išnagrinėti vykstant posėdžiui pardavėjų ir notaro iškeltą klausimą, ar nagrinėjamu atveju taikant Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 3 dalyje nustatytą draudimą nepažeidžiama pagrindinė pardavėjų teisė disponuoti joms priklausančiu turtu.
96.
Pardavėjos nurodė, kad dalį gautos pardavimo kainą atitinkančios sumos jos jau išleido grąžindamos skolas bei apmokėdamos už kitų pastatų renovacijos darbus. Dėl pareigos, atsirandančios dėl to, kad negalima perleisti nuosavybės teisės šį perleidimą įregistruojant, grąžinti pirkėjams pardavimo kainą atitinkančią sumą joms kiltų didelių sunkumų, o atsisakymas įregistruoti, kaip to prašoma, nėra naudingas kovai su terorizmu, nes aptariamame pastate jau daugelį metų įkurta mečetė ir iš šio pastato pirkėjai negauna pajamų. Todėl teisės disponuoti joms priklausančia nuosavybe suvaržymas, atsirandantis nagrinėjamu atveju taikant Reglamentu Nr. 881/2002 nustatytus draudimus, neproporcingas šiuo reglamentu siekiamam tikslui.
97.
Savo ruožtu notaras teigia, kad nekilnojamojo turto valdymas perduotas pirkėjams nuo 2001 m. gegužės mėn. ir nuo to laiko jie turi į jį visas teises bei gali iš jo gauti ekonominės naudos, pavyzdžiui, jį nuomodami. Neįregistravę nuosavybės teisės perleidimo nekilnojamojo turto registre pirkėjai negali turto parduoti ar įkeisti. Pirkimo–pardavimo sutarties įvykdymas įregistruojant nuosavybės teisės perleidimą nepakeistų pirkėjų galimybės gauti iš turto ekonominės naudos. Iš tiesų registracija sudaro prielaidą įšaldyti nekilnojamąjį turtą ir taip užkirsti kelią pardavimui ar įkeitimui, o saugumo ir viešosios tvarkos atžvilgiu tai būtų net mažiau pavojinga nei susidariusi situacija, kai pirkėjų naudojamas turtas negali būti įšaldytas, nes jie nėra savininkai. Todėl, notaro nuomone, šiuo atveju dėl draudimo įregistruoti iš esmės įšaldoma pardavėjų nuosavybė, o tai neatitinka proporcingumo principo, nes Reglamento Nr. 881/2002 tikslas būtų veiksmingiau pasiektas būtent leidžiant įregistruoti.
98.
Šiuo požiūriu priminsiu, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką pagrindinė teisė į nuosavybę, kurią, remiantis valstybių narių konstitucijoms bendrais principais, taip pat įtvirtintais Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių konvencijos papildomame protokole, užtikrina Bendrijos teisinė sistema, nėra absoliuti ir jos vykdymui gali būti taikomi Bendrijos siekiamais bendrojo intereso tikslais pateisinami apribojimai, jeigu, atsižvelgiant į siekiamą tikslą, šie apribojimai nėra neproporcingas ir netoleruotinas kišimasis į savininko teises, kuris pažeistų pačią nuosavybės teisę (
16
).
99.
Kaip Bosphorus sprendime (
17
) pažymėjo Teisingumo Teismas, kiekviena ekonominio pobūdžio ribojanti priemonė pagal apibrėžimą apima poveikį nuosavybės teisei, taip padarydama žalos asmenims, kurie visiškai neatsako už padėtį, dėl kurios šios priemonės imtasi.
100.
Taip pat pastebėsiu, kad Reglamentu Nr. 881/2002 siekiami tikslai pateisina neigiamas, net jei jos esminės, pasekmes tam tikriems subjektams (
18
). Akivaizdu, kad kova su tarptautiniu terorizmu, ypač naudojant visų asmenų, kurie identifikuoti kaip susiję su Talibano ar Al-Qaida organizacijos nariais, ir, manoma, dalyvavę finansuojant, planuojant, palengvinant, rengiant ar vykdant teroro aktus (žr. minėto reglamento 3 konstatuojamąją dalį), atskyrimo priemones, yra pagrindinis bendrojo intereso tikslas, kurio siekia ne tik Europos Bendrija, bet tarptautiniu mastu ir Jungtinių Tautų organizacijos remiama tarptautinė bendrija.
101.
Atsižvelgiant į šį tikslą, kaip ir Komisija bei Vokietijos vyriausybė, manau, kad Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 3 dalyje nurodyto draudimo, kurį taikant nagrinėjamu atveju neleidžiama įregistruoti aptariamo nekilnojamojo turto nuosavybės pirkėjams perleidimo, remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo perduota informacija negalima laikyti nepriimtinu ir neproporcingu pardavėjų nuosavybės teisės apribojimu.
102.
Sunkumai, dėl kurių skundžiasi pardavėjos, susiję su tariama pareiga grąžinti pardavimo kainą atitinkančią sumą, nėra, kaip nurodžiau anksčiau, tiesioginė minėto reglamento ir draudimo, bet greičiau vidaus teisės normų taikymo pasekmė. Šiuo požiūriu naudinga priminti, kad nuo pagrindinių teisių Bendrijos teisinėje sistemoje apsaugos neatskiriami reikalavimai taip pat taikomi valstybėms narėms, kai jos įgyvendina Bendrijos teisės aktus, todėl pastarosios turi šiuos teisės aktus taikyti, kiek įmanoma, taip, kad nepažeistų minėtų reikalavimų (
19
). Todėl, nustatydamos vidaus civilinės teisės pasekmes, kylančias dėl to, kad pagal Reglamentą Nr. 881/2002 laikinai negalima įregistruoti, ir laikydamosi pagrindinių teisių apsaugos reikalavimų, kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos turi aiškinti ir taikyti nacionalinės teisinės sistemos nuostatas (
20
).
103.
Tačiau yra viena faktinė aplinkybė, kurios savo nutartyse nepaminėjo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, bet kurią per posėdį nurodė pardavėjos ir notaras, galinti sukelti keletą rimtesnių abejonių dėl apribojimo, kylančio taikant nagrinėjamoje byloje Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 3 dalyje nustatytą draudimą taip, kad būtų draudžiama įregistruoti, proporcingumo. Turiu omeny tai, kad pirkėjai ėmė valdyti aptariamą nekilnojamąjį turtą nuo 2001 m. gegužės mėn., t. y. daug anksčiau, nei pirkėjui Nr. 3 imtos taikyti Reglamente Nr. 881/2002 nustatytos priemonės.
104.
Šiuo klausimu pažymėsiu, kad jeigu ši aplinkybė būtų patvirtinta (o tai patikrinti turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), nekilnojamasis turtas Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 3 dalies prasme suteiktas pirkėjams iki minėtos datos. Notaras Teisingumo Teismui tvirtino, kad nuosavybės teisės perleidimas jį įregistruojant, palyginti su dabartine situacija, pirkėjams dar suteikia teisę nekilnojamąjį turtą parduoti ar įkeisti. Tačiau bet kuriuo atveju pasinaudoti šiomis teisėmis kliudytų Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 1 dalyje numatytas ekonominių išteklių įšaldymas, nes Grundbuchamt negali sutikti įregistruoti (ir suteikti teisinę galią) taip įšaldyto turto šios rūšies perleidimų.
105.
Taigi, nepritarus notaro pastabai, kad aptariamos nuosavybės teisės perleidimo registracija, palyginti su atsisakymu įregistruoti, leistų veiksmingiau užkirsti kelią finansuoti teroro aktus, – iš tiesų akivaizdu, kad Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 1 dalyje nustatytas ekonominių išteklių įšaldymas šiuo metu jau būtų taikomas ir aptariamam nekilnojamajam turtui, jeigu juo, be kitų, disponuotų ir pirkėjas Nr. 3, nepaisant to, kad pardavėjos liktų jo savininkės, – galėtų būti keliamas klausimas, ar nagrinėjamu atveju taikomas minėto reglamento 2 straipsnio 3 dalyje nustatytas draudimas, dėl kurio neleidžiama įregistruoti, netaptų pardavėjų nuosavybės teisės apribojimu, kuris iš tikrųjų nėra būtinas siekiamam bendrojo intereso tikslui. Taip yra todėl, kad, atsižvelgiant į reglamento 2 straipsnio 1 dalį, registracija specialiai pirkėjams nesuteiktų galimybės iš įsigyto turto gauti papildomos naudos, palyginti su ta, kurią jie jau gavo iki vieno iš jų įrašymo į I priedo sąrašą.
106.
Nors klausimas iš tiesų subtilus, vis dėlto aš manau, jog nėra įvykdytos sąlygos, kad šioje prejudicinėje procedūroje jį spręstų Teisingumo Teismas. Šis klausimas ne tik nenurodytas Kammergericht pateiktame prašyme priimti prejudicinį sprendimą, bet iš diskusijų vykstant šiai procedūrai taip pat nėra aišku, ar iš tikrųjų teisė disponuoti aptariamu nekilnojamuoju turtu buvo perduota pirkėjams, kaip tvirtinta per posėdį, prieš įrašant pirkėją Nr. 3 į I priedo sąrašą, bei nepakanka aprašytų svarbių Vokietijos teisės nuostatų, kurios leistų įvertinti, ar dėl prašomos registracijos, palyginti su dabartine situacija ir atsižvelgiant į reglamento 2 straipsnio 1 dalyje nustatytą ekonominių išteklių įšaldymą, pirkėjai faktiškai įgytų daugiau galimybių gauti iš šio nekilnojamojo turto ekonominės naudos.
107.
Todėl, prieš priimdamas sprendimą dėl notaro pareikšto ieškinio, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į atsakymus, kuriuos Teisingumo Teismas pateiks į du prejudicinius klausimus, turi nustatyti faktines bei teisines aplinkybes ir įvertinti, ar reglamento 2 straipsnio 3 dalyje nustatytas draudimas, kurį taikant neleidžiama įregistruoti, yra proporcingumo principui neprieštaraujantis pirkėjų naudojimosi nuosavybės teise apribojimas.
V — Išvada
108.
Atsižvelgdamas į pirmiau išdėstytus motyvus, siūlau į 2006 m. vasario 21 ir 23 d. nutartimis Kammergericht Berlin Teisingumo Teismui pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
„2002 m. gegužės 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 881/2002, nustatančio tam tikras specialias ribojančias priemones, taikomas tam tikriems asmenims ir subjektams, susijusiems su Usama bin Ladenu, Al-Qaida tinklu ir Talibanu, ir panaikinančio Tarybos reglamentą (EB) Nr. 467/2001, uždraudžiantį tam tikrų prekių ir paslaugų eksportą į Afganistaną, sustiprinantį skrydžių uždraudimą ir pratęsiantį Afganistano Talibano lėšų ir kitų finansinių išteklių įšaldymą, 2 straipsnio 3 dalis draudžia:
—
tiek sudaryti susitarimą dėl nekilnojamojo turto nuosavybės teisės perleidimo į šio reglamento I priedą įrašytam asmeniui, kai vykdoma iki įrašant šį asmenį į minėtą sąrašą sudaryta pirkimo–pardavimo sutartis,
—
tiek įregistruoti šį perleidimą nekilnojamojo turto registre, kai vykdoma iki šio įrašymo sudaryta pirkimo–pardavimo sutartis ar susitarimas dėl nuosavybės teisės perleidimo,
nepaisant, ar yra ekonominis balansas tarp parduoto nekilnojamojo daikto vertės ir sutartos pardavimo kainos, net jei šią kainą atitinkanti suma jau buvo įmokėta į notaro depozitinę sąskaitą ar sumokėta pardavėjai iki aptariamo įrašymo dienos.“
(
1
)	Originalo kalba: italų.
(
2
)	OL L 139, p.  9.
(
3
)	Ši išnaša svarbi tik šios išvados versijai originalo (italų) kalba.
(
4
)	OL L 139, p. 4.
(
5
)	OL L 53, p. 62.
(
6
)	OL L 82, p. 1.
(
7
)	OL L 241, p. 12.
(
8
)	Tačiau reglamento itališkoji versija įsigaliojimo datą mini esant „kitą dieną“ po paskelbimo ir tuo, greičiausiai dėl redagavimo klaidos, skiriasi nuo kitų kalbinių versijų teksto, kuris daro nuorodą į paskelbimo dieną.
(
9
)	1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimas Bosman (C-415/93, Rink. p. I-4921, 59 punktas); 1998 m. lapkričio 26 d. Sprendimas Bronner (C-7/97, Rink. p. I-7791, 16 punktas) ir 2006 m. lapkričio 23 d. Sprendimas Asnef-Equifax (C-238/05, Rink. p. I-11125, 15 punktas).
(
10
)	Minėtų sprendimų Bosman 61 punktas, Bronner 17 punktas ir Asnef-Equifax, 17 punktas.
(
11
)	1984 m. vasario 21 d. Sprendimas St. Nikolaus Brennerei (337/82, Rink. p. 1051, 10 punktas) ir 1995 m. spalio 17 d. Sprendimas Leifer  ir kt. (C-83/94, Rink. p. I-3231, 22 punktas).
(
12
)	1996 m. liepos 30 d. Sprendimas Bosphorus (C-84/95, Rink. p. I-3953, 13 ir 14 punktai).
(
13
)	1990 m. spalio 29 d. Tarybos reglamentas (EEB), praplečiantis ir iš dalies keičiantis Reglamentą (EEB) Nr. 2340/90, uždraudžiantį Bendrijos prekybą su Iraku ir Kuveitu (OL L 304, p. 1).
(
14
)	Tai, kad turto perleidimo pagal vykdomą sutartį, sudarytą iki atsirandant draudimui, atveju nėra numatyta išimtis — nebent šis turtas įšaldomas pagal Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnio 1 dalį, – galima paaiškinti tuo, kad dėl aptariamo įšaldymo, kurio apibrėžimas pateiktas reglamento 1 straipsnio 4 dalyje, teisė faktiškai disponuoti (turtu) nėra prarandama; iš esmės tėra draudžiama naudoti turtą taip, kad būtų gaunama lėšų, suteikta prekių ar paslaugų. Todėl, priešingai nei lėšų, pervestų į banko sąskaitas, įšaldymas, dėl kurio sąskaitos savininkas negali naudoti į sąskaitą pervestų lėšų, turto įšaldymas tinkamai neužtikrina, kad suteikto turto savininkas negalėtų bent jau faktiškai juo pasinaudoti taip, kad gautų lėšų arba jam būtų suteikta prekių ar paslaugų.
(
15
)	Išskirta generalinio advokato.
(
16
)	Žr. 1979 m. gruodžio 13 d. Sprendimą Hauer (44/79, Rink. p. 3727, 17 ir 23 punktai) ir minėtą sprendimą Bosphorus (21 punktas).
(
17
)	Ten pat, 22 punktas.
(
18
)	Žr. pagal analogiją to paties sprendimo Bosphorus 23 punktą.
(
19
)	1989 m. liepos 13 d. Sprendimas Wachauf (5/88, Rink. p. 2609, 19 punktas).
(
20
)	Taip pat pažymėsiu, kad net jeigu pagal vidaus teisę pirkimo–pardavimo sutartis būtų pripažinta negaliojančia ar būtų nutraukta, o pardavėjos turėtų grąžinti jau gautą pardavimo kainą atitinkančią sumą, pastarosios, kaip nekilnojamojo turto savininkės, galėtų vėl jį parduoti ir gauti lėšų skolai grąžinti, todėl jų teisinė padėtis nebūtų neleistinai pabloginta.