62024CJ0633
TEISINGUMO TEISMO (šeštoji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. sausio 22 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Socialinė apsauga – Darbuotojai migrantai – Reglamentas (EB) Nr. 883/2004 – Vienodas požiūris – Laikotarpių sumavimas – 58 straipsnis – Europos bendrijos bei jos valstybių narių ir Šveicarijos Konfederacijos susitarimas dėl laisvo asmenų judėjimo – Išmokos asmenims su negalia – Priedas, užtikrinantis teisės aktuose nustatytą minimalų išmokos asmenims su negalia dydį – Griežtesnės įmokų mokėjimo trukmės sąlygos darbuotojams, pasinaudojusiems teise laisvai judėti“
Byloje C‑633/24 (Sovisso) (
i
),
dėl Corte suprema di cassazione (Kasacinis Teismas, Italija) 2024 m. rugsėjo 17 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2024 m. rugsėjo 27 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
F. F.
prieš
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
TEISINGUMO TEISMAS (šeštoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkė I. Ziemele, teisėjai A. Kumin ir S. Gervasoni (pranešėjas),
generalinis advokatas D. Spielmann,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
F. F., atstovaujamo avvocati A. Andreoni ir A. Serreti,
–
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), atstovaujamo avvocati A. Patteri ir S. Preden,
–
Čekijos vyriausybės, atstovaujamos J. Benešová, J. Vláčil ir M. Smolek,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos B.-R. Killmann ir D. Recchia,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (OL L 166, 2004, p. 1.; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 72) 58 straipsnio išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant F. F. ir Istituto nazionale della previdenza sociale (Nacionalinis socialinio draudimo institutas, Italija; toliau – INPS) ginčą dėl priedo, užtikrinančio nacionalinės teisės aktuose nustatytą minimalų išmokos asmenims su negalia dydį, mokėjimo.
Teisinis pagrindas
Tarptautinė teisė
3
1999 m. birželio 21 d. Europos bendrija ir Šveicarijos Konfederacija sudarė septynis susitarimus, įskaitant Europos bendrijos bei jos valstybių narių ir Šveicarijos Konfederacijos susitarimą dėl laisvo asmenų judėjimo (OL L 114, 2002, p. 6; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 41 t., p. 11), kuris buvo iš dalies pakeistas 2012 m. kovo 31 d. Jungtinio komiteto, įsteigto pagal Europos bendrijos bei jos valstybių narių ir Šveicarijos Konfederacijos susitarimą dėl laisvo asmenų judėjimo, sprendimu Nr. 1/2012 (OL L 103, 2012, p. 51) (toliau – SLAJ).
4
SLAJ 8 straipsnyje („Socialinės apsaugos sistemų koordinavimas“) nustatyta:
„Pagal II priedą Susitariančiosios Šalys numato socialinės apsaugos sistemų koordinavimą, kurio tikslas:
<...>
b) nustatyti taikomus teisės aktus;
<...>“
5
SLAJ II priedo „Socialinės apsaugos sistemų koordinavimas“ 1 straipsnyje nustatyta:
„1.   Dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo Susitariančiosios Šalys sutaria tarpusavyje taikyti Europos Sąjungos teisės aktus, į kuriuos daroma nuoroda šio priedo A skirsnyje su pakeitimais, padarytais tuo skirsniu, arba tokiems teisės aktams lygiavertes taisykles.
2.   Šio priedo A skirsnyje nurodytuose teisės aktuose vartojama sąvoka „valstybė (‑ės) narė (‑ės)“, be valstybių, kurioms taikomi atitinkami Europos Sąjungos teisės aktai, papildomai taikoma ir Šveicarijai.“
6
Į SLAJ II priedo A skirsnį „Nurodytieji teisės aktai“, be kitų, įtrauktas reglamentas Nr. 883/2004, kuris pakeitė 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje (OL L 149, 1971, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 35).
Sąjungos teisė
7
Reglamento Nr. 883/2004 1 straipsnyje „Apibrėžimai“ nurodyta:
„Šiame reglamente:
<...>
t)
„draudimo laikotarpiai“ – įmokų mokėjimo, darbo pagal darbo sutartį arba savarankiško darbo laikotarpiai, kurie tokiais nustatomi arba pripažįstami teisės aktais, pagal kuriuos jie buvo įgyti arba laikomi įgytais, ir visi taip traktuojami laikotarpiai, jeigu pagal minėtus teisės aktus jie prilyginami draudimo laikotarpiams;
<...>“
8
Šio reglamento 2 straipsnio „Asmenys, kuriems taikomas šis reglamentas“ 1 dalyje numatyta:
„Šis reglamentas taikomas valstybės narės piliečiams, asmenims be pilietybės ir pabėgėliams, gyvenantiems vienoje iš valstybių narių, kuriems yra ar buvo taikomi vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktai, bei jų šeimos nariams ir maitintojo netekusiems asmenims.“
9
Minėto reglamento 3 straipsnyje „Taikymo sritis“ nurodyta:
„1.   Šis reglamentas taikomas visiems teisės aktams, kurie apima šias socialinės apsaugos sritis:
<...>
c) invalidumo išmokas [išmokas asmenims su negalia];
<...>“
10
Reglamento Nr. 883/2004 4 straipsnis „Vienodas požiūris“ suformuluotas taip:
„Jeigu šiame reglamente nenumatyta kitaip, asmenims, kuriems taikomas šis reglamentas, pagal bet kurios valstybės narės teisės aktus priklauso tos pačios išmokos ir prievolės, kaip ir tos valstybės piliečiams.“
11
Šio reglamento Nr. 883/2004 6 straipsnyje „Laikotarpių sumavimas“ nustatyta:
„Jeigu šiame reglamente nenumatyta kitaip, valstybės narės, pagal kurios teisės aktus:
–
teisės į išmokas įgijimas,
<...>
priklauso nuo draudimo, darbo pagal darbo sutartį, savarankiško darbo arba gyvenimo laikotarpių, kompetentinga įstaiga įskaito reikiamo dydžio draudimo, darbo pagal darbo sutartį, savarankiško darbo ir gyvenimo laikotarpius, įgytus pagal bet kurios kitos valstybės narės teisės aktus, tartum jie būtų įgyti pagal jos teisės aktus.“
12
Šio reglamento 52 straipsnyje „Išmokų skyrimas“ numatyta:
„1.   Kompetentinga įstaiga mokėtinos išmokos [dydį] apskaičiuoja:
a)
pagal jos taikomus teisės aktus, jei tik sąlygos gauti išmokoms buvo patenkintos vien pagal nacionalin[ės] teisės aktus (nepriklausoma išmoka);
b)
apskaičiavus teorinę sumą, o vėliau – faktinę sumą (proporcingoji išmoka) taip:
i)
teorinis išmokos dydis yra lygus išmokai, dėl kurios atitinkamas asmuo galėtų kreiptis, jeigu visi draudimo ir (arba) gyvenimo laikotarpiai, kurie buvo įgyti pagal kitų valstybių narių teisės aktus, būtų įgyti pagal jos taikomus teisės aktus išmokos skyrimo dieną. Jeigu pagal šiuos teisės aktus išmokos dydis nepriklauso nuo įgytų laikotarpių trukmės, toks dydis laikomas teoriniu dydžiu;
ii)
tada kompetentinga įstaiga, remdamasi apskaičiuotu teoriniu dydžiu, nustato faktinį proporcingosios išmokos dydį, pagal santykį tarp laikotarpių, įgytų iki draudiminio įvykio pagal tos įstaigos taikomus teisės aktus, trukmės ir bendros laikotarpių, įgytų iki draudiminio įvykio pagal visų atitinkamų valstybių narių teisės aktus, trukmės.
<...>
3.   Atitinkamas asmuo turi teisę iš kiekvienos valstybės narės kompetentingos įstaigos gauti didesniąją iš pagal 1 dalies a ir b punktus apskaičiuotų išmokų.
<...>“
13
To paties reglamento 58 straipsnis „Priedo skyrimas“ suformuluotas taip:
„1.   Išmokų gavėjui, kuriam taikomas šis skyrius, valstybėje narėje, kurioje jis gyvena ir pagal kurios teisės aktus jam mokama išmoka, negali būti paskirta mažesnė nei minimali išmoka, nustatyta pagal tuos teisės aktus už draudimo arba gyvenimo [šalyje] laikotarpį, lygų visiems laikotarpiams, įskaitomiems mokant pagal šį skyrių.
2.   Tos valstybės narės kompetentinga įstaiga gavėjo gyvenimo jos teritorijoje laikotarpiu moka priedą, lygų pagal šį skyrių mokamų išmokų bendro dydžio ir minimalios išmokos dydžio skirtumui.“
Italijos teisė
Įstatymas Nr. 153/69
14
1969 m. balandžio 30 d.legge n. 153 – Revisione degli ordinamenti pensionistici e norma in materia di sicurezza sociale (Įstatymas Nr. 153 dėl pensijų sistemų peržiūros ir socialinės apsaugos taisyklių, GURI, Nr. 111, 1969 m. balandžio 30 d.; toliau – Įstatymas Nr. 153/69) antraštinėje dalyje „Pensijos sąlygų gerinimas“ esančio 8 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad jeigu draudimo ir įmokų mokėjimo laikotarpiai sumuojami, kaip numatyta tarptautiniuose susitarimuose ar konvencijose socialinio draudimo srityje, Italijos piliečiai turi teisę į tai, kad jų neįgalumo pensija būtų papildyta iki minimalaus mėnesinio dydžio, jeigu jie įrodo, kad bent dešimt metų mokėjo įmokas pagal darbo sutartį Italijoje.
Įstatymas Nr. 222/84
15
1984 m. birželio 12 d.Legge
n. 222 – Revisione della disciplina della invalidità pensionabile (Įstatymas Nr. 222 dėl teisės aktų peržiūros pensijų asmenims su negalia srityje, GURI, Nr. 165, 1984 m. birželio 16 d.; toliau – Įstatymas Nr. 222/84) 1 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
„Šiame straipsnyje numatyta išmoka asmenims su negalia apskaičiuojama pagal taisykles, kurios pagal privalomą bendrą negalios, senatvės ir maitintojo netekimo draudimą taikomos pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims arba pagal specialių savarankiškai dirbančių asmenų draudimo įstaigų taisykles. Jeigu išmoka yra mažesnė už atitinkamų įstaigų skiriamą minimalią išmoką, ji, neviršijant maksimalios minimalaus darbo užmokesčio ribos, papildoma tam tikra socialinio fondo mokama suma, lygia 1969 m. balandžio 30 d. Įstatymo Nr. 153/69, su paskutiniais daliniais pakeitimais ir papildymais, 26 straipsnyje numatytai socialinei pensijai.“
16
Įstatymo Nr. 222/84 4 straipsnio 1 dalyje numatyta, jog tam, kad įgytų teisę į šio įstatymo 1 ir 2 straipsniuose nurodytą išmoką asmenims su negalia ir prarasto darbingumo pensiją, suinteresuotasis asmuo turi įrodyti mokėjęs iš viso penkerių metų draudimo įmokas, iš kurių trejus metus per praėjusius penkerius metus iki prašymo pateikimo.
Įstatymas Nr. 335/1995
17
1995 m. rugpjūčio 8 d.Legge
n. 335 – Riforma del sistema pensionistico obbligatorio e complementare (Įstatymas Nr. 335 dėl privalomos ir papildomos pensijų sistemos reformos, GURI, Nr. 190, 1995 m. rugpjūčio 16 d., paprastasis priedas Nr. 101; toliau – Įstatymas Nr. 335/1995) 1 straipsnio 16 dalis suformuluota taip:
„Pensijoms, mokamoms tik pagal įmokų sistemą [t. y. toms, kurių įmokos mokamos nuo 1996 m. sausio 1 d., kaip nagrinėjamu atveju], nuostatos dėl minimalios išmokos priedo netaikomos.“
Dekretas Nr. 577/1992
18
1992 m. gruodžio 30 d.Decreto ministeriale n. 577 – Regolamento recante norme sui trattamenti pensionistici per attività svolte all’estero e per i residenti all’estero (Ministro dekretas Nr. 577 – Taisyklės, reglamentuojančios pensijų išmokas užsienyje dirbusiems ir užsienyje gyvenantiems asmenims, GURI, Nr. 116, 1993 m. gegužės 20 d.; toliau – Dekretas Nr. 577/1992) 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Jeigu Italijoje gyvenantis pensijos gavėjas įgijo teisę į išmoką remiantis draudimo laikotarpių ir įmokų mokėjimo laikotarpių sumavimu, numatytu Europos ekonominės bendrijos reglamentuose arba tarptautiniuose susitarimuose socialinio draudimo srityje, kuriuose nustatyta gyvenamosios vietos valstybės įstaigos pareiga užtikrinti nacionalinės teisės aktuose nustatytą minimalų išmokos dydį, ši teisė suteikiama, jei laikomasi kitų sąlygų, net jei neįvykdytas reikalavimas [dėl ne trumpesnio kaip vienų metų įmokų mokėjimo laikotarpio Italijoje].“
Pagrindinė byla, prejudicinis klausimas ir procesas Teisingumo Teisme
19
Kasatorius pagrindinėje byloje, gyvenantis Italijoje, nuo 1991 m. iki 1994 m. socialinio draudimo įmokas mokėjo Šveicarijoje, o nuo 2002 m. balandžio 1 d. iki 2012 m. kovo 31 d. – Italijoje. Italijoje jam taip pat buvo įskaitytos socialinės įmokos už 2012 ir 2013 m. nedarbo laikotarpį.
20
Kasatorius pagrindinėje byloje pateikė INPS kelis prašymus skirti išmoką asmenims su negalia proporcingai Italijoje sumokėtoms socialinio draudimo įmokoms ir šios išmokos priedą, užtikrinantį nacionalinėje teisėje numatytą minimalų išmokos sumos dydį. Jo prašymai buvo atmesti iš esmės dėl to, kad jis neatitiko Įstatymo Nr. 222/84 4 straipsnyje numatytų sąlygų. Iš tiesų INPS kasatorių pagrindinėje byloje laikė apdraustuoju, kuris nuo 1996 m. mokėjo socialinio draudimo įmokas, atitinkančias Įstatymo Nr. 335/1995 1 straipsnio 16 dalį, todėl išmoką asmenims su negalia galėjo gauti tik pagal vadinamąją „įmokų mokėjimo sistemą“, pagal kurią remiantis ta pačia nuostata buvo draudžiama mokėti išmoką, kad būtų užtikrinta minėta nuostata garantuojama minimali išmoka. Teisingumo Teismui pateiktose pastabose nurodyta, kad INPS tik pavėluotai sužinojo apie kasatoriaus pagrindinėje byloje iki 1996 m. Šveicarijoje įgytus įmokų mokėjimo laikotarpius, kurie jam būtų leidę išvengti šio draudimo.
21
Kai kasatoriaus pagrindinėje byloje skundai šiai institucijai buvo atmesti, jis kreipėsi į Tribunale di Torino (Turino teismas, Italija), kuris nusprendė, kad jo padėtis atitinka Įstatymo Nr. 153/69 8 straipsnio 2 dalį ir kad jis neatitinka šioje nuostatoje nustatytų sąlygų, kad galėtų gauti prašomą priedą. Iš tiesų pagal šią nuostatą įmokų mokėjimo Italijoje ir užsienyje laikotarpių sumavimo atveju suinteresuotasis asmuo turi įrodyti bent dešimties metų įmokų mokėjimo laikotarpį pagal darbo sutartį Italijoje. Kadangi kasatorius pagrindinėje byloje Italijoje įmokas mokėjo tik 260 savaičių laikotarpį, o tai atitinka penkerių metų įmokų mokėjimo laikotarpį, Tribunale di Torino (Turino teismas) nusprendė, kad ši sąlyga nebuvo įvykdyta ir kad kasatorius pagrindinėje byloje negalėjo reikalauti priedo, užtikrinančio nacionalinėje teisėje numatytą minimalią išmoką, net ir atsižvelgiant į įmokas, kurias jis mokėjo Šveicarijoje iki 1996 m.
22
Kasatorius pagrindinėje byloje dėl Tribunale di Torino (Turino teismas) sprendimo pateikė apeliacinį skundą Corte d’appello di Torino (Turino apeliacinis teismas, Italija); šis teismas patvirtino tą sprendimą. Jis nusprendė, kad kasatorius pagrindinėje byloje negalėjo gauti išmokos asmenims su negalia priedo, užtikrinančio teisės aktuose nustatytą minimalų išmokos dydį, nes visi jo įmokų mokėjimo laikotarpiai Italijoje buvo įgyti po 1995 m. gruodžio 31 d., t. y. pagal įmokų mokėjimo sistemą, pagal kurią, atsižvelgiant į Įstatymo Nr. 335/1995 1 straipsnio 16 dalį, priedas negali būti mokamas, kad būtų užtikrintas teisės aktuose nustatytas minimalus dydis. Corte d’appello di Torino (Turino apeliacinis teismas) teigimu, kasatorius pagrindinėje byloje taip pat negalėjo pretenduoti į šį priedą pagal Įstatymo Nr. 153/69 8 straipsnio 2 dalį, kurioje numatyta dešimties metų įmokų mokėjimo Italijoje sąlyga – jis tegalėjo pateisinti penkerių metų laikotarpį, per kurį mokėjo įmokas šioje valstybėje narėje. Galiausiai teismas nusprendė, kad suinteresuotasis asmuo neturi teisės gauti išmoką, proporcingą jo Šveicarijoje ir Italijoje sumokėtoms įmokoms, remiantis Reglamento Nr. 883/2004 52 straipsnio 3 dalimi.
23
Kasatorius pagrindinėje byloje dėl Corte d’appello di Torino (Turino apeliacinis teismas) sprendimo pateikė kasacinį skundą Corte suprema di cassazione (Kasacinis Teismas, Italija), kuris yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Šiam teismui kyla klausimas, ar Italijos teisės aktai atitinka Reglamento Nr. 883/2004 58 straipsnį ir laisvo darbuotojų judėjimo principą tiek, kiek asmenims, kurie ne visus įmokų mokėjimo laikotarpius įgijo Italijoje, teisė gauti priedą, užtikrinantį nacionalinėje teisėje nustatytą minimalią išmoką, siejama su dešimties metų įmokų mokėjimo Italijoje sąlyga, o asmenys, kurie joje įgijo visus įmokų mokėjimo laikotarpius, pagal Įstatymo Nr. 222/84 1 ir 4 straipsnius gali gauti šį priedą jau po penkerių metų įmokų mokėjimo, iš kurių treji turi būti per pastaruosius penkerius metus.
24
Šiomis aplinkybėmis Corte suprema di cassazione (Kasacinis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar pagal [Sąjungos] teisės aktus, visų pirma Reglamento [EB] Nr. 883/2004 58 straipsnį, draudžiami tokie nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos, pateikus prašymą susumuoti įvairiose Europos Sąjungos valstybėse sumokėtas įmokas, priedas prie įprastos minimalios išmokos asmenims su negalia mokamas, jei tenkinamas reikalavimas, kad Italijoje įmokos būtų mokėtos dešimt metų, kaip nurodyta Įstatymo Nr. 153/69 8 straipsnio 2 dalyje, o tiems asmenims, kurie visas įmokas mokėjo Italijoje, minimali išmoka skiriama jau po penkerių metų įmokų mokėjimo laikotarpio (iš kurių treji metai per pastarąjį penkerių metų laikotarpį), kaip numatyta Įstatymo Nr. 222/84 1 ir 4 straipsniuose?“
25
2025 m. birželio 24 d. Teisingumo Teismas, remdamasis Procedūros reglamento 101 straipsnio 1 dalimi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikė prašymą pateikti paaiškinimų, siekdamas nustatyti, ar, atsižvelgiant į INPS pastabose pateiktą nacionalinės teisės aiškinimą, ginčo pagrindinėje byloje dalykas išliko, ir, jei taip, tikslią nacionalinės teisės, įskaitant Corte suprema di cassazione (Kasacinis Teismas) jurisprudenciją, reikšmę. Atsakydamas į šį prašymą nacionalinis teismas raštu (jį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2025 m. liepos 18 d.) patikslino, kad pagrindinės bylos dalykas neišnyko, ir nusprendė, kad INPS klaidingai suprato Italijos teisės ir su ja susijusios jurisprudencijos reikšmę.
Dėl prejudicinio klausimo
Dėl priimtinumo
26
Formaliai nepareikšdamas prieštaravimo dėl priimtinumo INPS savo pastabose teigia, kad pateiktas klausimas neturi dalyko, nes, šios institucijos teigimu, pagal Dekreto Nr. 577/1992 3 straipsnį ir paties prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo jurisprudencijoje pateiktą nacionalinės teisės aiškinimą, kai Italijoje gyvenančio apdraustojo įmokų mokėjimo šioje valstybėje narėje laikotarpiai sumuojami su įmokų mokėjimo kitoje valstybėje narėje laikotarpiais tam, kad gautų išmokos asmenims su negalia priedą iki teisės aktuose nustatyto minimalaus dydžio, iš jo nereikalaujama laikytis jokios papildomos sąlygos, palyginti su apdraustaisiais, kurie įmokas mokėjo išimtinai Italijoje.
27
Šiuo klausimu pirmiausia pažymėtina, kad SESV 267 straipsnyje numatytoje procedūroje Teisingumo Teismas, laikydamasis Sąjungos teismų ir nacionalinių teismų jurisdikcijos atskyrimo taisyklių, turi atsižvelgti į paties prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytas prejudicinių klausimų faktines ir teisines aplinkybes (2025 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Santander Renta Variable España Pensiones, Fondo de Pensiones, C‑525/24, EU:C:2025:922, 30 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
28
Taip pat primintina, kad tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečias bylos aplinkybes turi įvertinti tai, ar jo sprendimui priimti būtinas prejudicinis sprendimas, ir Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą; šiems klausimams taikoma svarbos prezumpcija. Vadinasi, kai pateikiamas klausimas susijęs su Sąjungos teisės nuostatos išaiškinimu ar galiojimu, Teisingumo Teismas iš principo turi priimti sprendimą dėl šio klausimo, nebent būtų akivaizdu, kad prašomas išaiškinimas visiškai nesusijęs su ginčo pagrindinėje byloje aplinkybėmis ar dalyku, kad problema hipotetinė arba Teisingumo Teismas neturi informacijos apie faktines ir teisines aplinkybes, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į tą klausimą (2025 m. birželio 24 d. Sprendimo GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, 45 punktas).
29
Šiuo atveju atsakydamas į Teisingumo Teismo prašymą pateikti paaiškinimų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad INPS pastabose Teisingumo Teismui pateiktas nacionalinės teisės aiškinimas neatitinka to, kurį ši įstaiga gynė iki šiol. Jis nurodo, kad pagrindinis ginčas išsaugo savo dalyką, nes F. F. prašymas nebuvo patenkintas. Jis mano, kad nacionalinių nuostatų, visų pirma 1992 m. Dekreto Nr. 577/1992 3 straipsnio, ir Corte suprema di cassazione (Kasacinis Teismas) jurisprudencijos, aiškinimas, kurį INPS pateikė savo pastabose Teisingumo Teismui, yra klaidingas.
30
Atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktus paaiškinimus, nėra akivaizdu, kad pateiktas klausimas neturi dalyko, todėl yra hipotetinis, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 28 punkte primintą jurisprudenciją.
31
Iš to išplaukia, kad pateiktas klausimas yra priimtinas.
Dėl esmės
32
Pirmiausia reikia priminti, kad SLAJ, konkrečiai – jo 8 straipsnyje ir II priede, numatyta, kad Reglamentas Nr. 883/2004 taikomas situacijoms, susijusioms su Sąjungos valstybėmis narėmis ir Šveicarijos Konfederacija, o ši, taikant šį reglamentą, turi būti prilyginama valstybei narei (šiuo klausimu žr. 2018 m. kovo 15 d. Sprendimo Blanco Marqués, C‑431/16, EU:C:2018:189, 37 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
33
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad jį pateikusiam teismui kyla klausimas, ar Italijos teisės aktuose nustatytos sąlygos gauti priedą, užtikrinantį minimalų išmokos asmenims su negalia dydį, prieštarauja Sąjungos teisei, nes pagal jas neleidžiama įskaityti kitoje valstybėje narėje įmokų mokėjimo laikotarpių taip, tartum jie būtų įgyti Italijoje. Darytina išvada, kad pateiktas klausimas turi būti suprantamas kaip susijęs ne tik su prejudiciniame klausime nurodytu Reglamento Nr. 883/2004 58 straipsniu, bet ir su šio reglamento 4 ir 6 straipsniais, atitinkamai siejamais su vienodo požiūrio ir laikotarpių sumavimo principais.
34
Taigi reikia konstatuoti, kad savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 883/2004 58 straipsnis, siejamas su šio reglamento 4 ir 6 straipsniais, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiami valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos priedo, užtikrinančio minimalų išmokos asmenims su negalia dydį, mokėjimas apdraustiesiems, kurie įmokas mokėjo kitose valstybėse narėse, siejamas su dešimties metų įmokų mokėjimo šioje valstybėje narėje laikotarpiu, nors apdraustiesiems, kurie įmokas mokėjo tik šioje valstybėje narėje, šio priedo mokėjimas siejamas su penkerių metų įmokų laikotarpiu joje, iš kurių treji metai – per pastaruosius penkerius metus.
35
Kad būtų galima naudingai atsakyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, pirmiausia reikėtų priminti, kad Reglamentas Nr. 883/2004, kuriuo siekiama užtikrinti skirtingų nacionalinių sistemų koordinavimą, leidžia toms sistemoms veikti ir neįtvirtina bendros socialinio saugumo sistemos. Taigi pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją valstybės narės išsaugo savo įgaliojimus socialinės apsaugos sistemų organizavimo srityje (2019 m. kovo 14 d. Sprendimo Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 29 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
36
Taigi, nesant suderinimo Europos Sąjungos lygiu, kiekvienos valstybės narės teisės aktuose turi būti nustatytos, be kita ko, teisės į išmokas suteikimo sąlygos (2019 m. kovo 14 d. Sprendimo Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 30 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
37
Vis dėlto įgyvendindamos šią savo kompetenciją valstybės narės turi laikytis Sąjungos teisės ir pirmiausia SESV nuostatų, susijusių su kiekvienam Sąjungos piliečiui pripažinta laisve judėti ir gyventi valstybių narių teritorijoje (2019 m. kovo 14 d. Sprendimo Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 31 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
38
Šiuo klausimu pabrėžtina, jog SESV darbuotojui neužtikrina, kad jo veiklos išplėtimas keliose valstybėse narėse ar perkėlimas į kitą valstybę narę išliks neutralus socialinės apsaugos atžvilgiu. Atsižvelgiant į socialinės apsaugos teisės aktų skirtumus tarp valstybių narių, toks išplėtimas ar perkėlimas, nelygu atvejis, socialinės apsaugos požiūriu gali būti daugiau ar mažiau palankus darbuotojui. Iš to, be kita ko, matyti, kad net ir tuo atveju, kai tokių teisės aktų taikymas yra mažiau palankus, jie atitinka SESV 45 ir 48 straipsnius, jeigu dėl jų atitinkamo darbuotojo padėtis netampa mažiau palanki, palyginti su tų, kurie visą veiklą vykdo valstybėje narėje, kur tie aktai taikomi (šiuo klausimu žr. 2019 m. kovo 14 d. Sprendimo Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 32 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
39
Taigi Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad SESV 45 straipsnio tikslas nebus pasiektas, jeigu įgyvendinę savo teisę laisvai judėti darbuotojai migrantai prarastų socialines lengvatas, kurios jiems užtikrinamos valstybės narės teisės aktais. Tokia pasekmė iš tiesų galėtų atgrasyti Sąjungos darbuotojus naudotis laisvo judėjimo teise ir dėl to sudaryti šios laisvės kliūtį (2019 m. kovo 14 d. Sprendimo Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 33 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
40
Reikalavimai, kylantys iš laisvo darbuotojų judėjimo principo laikymosi socialinės apsaugos srityje, sukonkretinti Reglamente Nr. 883/2004, kurio 4 straipsnyje, susijusiame su vienodo požiūrio principu, nustatyta, kad asmenys, kuriems taikomas šis reglamentas, pagal valstybės narės teisės aktus turi būti vertinami taip pat kaip ir šios valstybės narės piliečiai.
41
Šis vienodo požiūrio principas draudžia ne tik akivaizdžią socialinės apsaugos sistemos paslaugų gavėjų pilietybe pagrįstą diskriminaciją, bet ir visas kitas paslėptas diskriminacijos formas, kurios, taikant kitus atskyrimo kriterijus, iš tiesų lemtų tokį patį rezultatą (2019 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Bocero Torrico ir Bode, C‑398/18 ir C‑428/18, EU:C:2019:1050, 40 punktas).
42
Taigi, nacionalinės teisės sąlygos, kurios, nors ir taikomos neatsižvelgiant į pilietybę, bet iš esmės arba didžiąja dalimi daro poveikį darbuotojams migrantams, ir vienodai taikomos sąlygos, kurias vietiniai darbuotojai gali įvykdyti geriau nei darbuotojai migrantai ir kurios ypač gali veikti pastarųjų nenaudai, turi būti laikomos netiesiogiai diskriminuojančiomis (2019 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Bocero Torrico ir Bode, C‑398/18 ir C‑428/18, EU:C:2019:1050, 41 punktas).
43
Reglamento Nr. 883/2004 6 straipsnyje, susijusiame su laikotarpių sumavimo principu, savo ruožtu numatyta, kad, jeigu šiame reglamente nenumatyta kitaip, valstybės narės, pagal kurios teisės aktus „teisės į išmokas įgijimas <...> priklauso nuo draudimo, darbo pagal darbo sutartį, savarankiško darbo arba gyvenimo laikotarpių, kompetentinga įstaiga įskaito reikiamo dydžio draudimo, darbo pagal darbo sutartį, savarankiško darbo ir gyvenimo laikotarpius, įgytus pagal bet kurios kitos valstybės narės teisės aktus, tartum jie būtų įgyti pagal jos teisės aktus“.
44
Galiausiai pagal Reglamento Nr. 883/2004 58 straipsnį išmokos asmenims su negalia gavėjui negali būti paskirta mažesnė, nei gyvenamosios vietos valstybės narės nustatyta, minimali išmoka. Ši valstybė narė prireikus turi mokėti priedą, lygų mokėtinų išmokų dydžio ir minimalios išmokos dydžio skirtumui.
45
Iš šio sprendimo 40–44 punktų matyti, kad pagal Reglamento Nr. 883/2004 58 straipsnį, siejamą su šio reglamento 4 ir 6 straipsniais, draudžiama mokėti tokį priedą tokiomis sąlygomis, dėl kurių darbuotojai, pasinaudoję teise laisvai judėti Sąjungos teritorijoje, būtų vertinami mažiau palankiai nei darbuotojai, kurie nepasinaudojo šia teise, nes neatsižvelgiama į pagal kitų valstybių narių teisės aktus įmokų mokėjimo laikotarpius taip, tartum jie būtų įgyti pagal kompetentingos institucijos valstybės narės teisės aktus.
46
Nagrinėjamu atveju iš Teisingumo Teismo turimos informacijos matyti, kad kasatorius pagrindinėje byloje, kuris prašė išmokos asmenims su negalia priedo, kad ši pasiektų teisės aktuose nustatytą minimalų išmokos dydį Italijoje, laikotarpiu nuo 1991 m. iki 1994 m. mokėjo įmokas Šveicarijos Konfederacijos teritorijoje, o laikotarpiu nuo 2002 m. iki 2012 m. – 260 savaičių Italijoje (pastarasis laikotarpis atitiko penkerius įmokų mokėjimo metus). Be to, jam buvo įskaitytos įmokos už 2012 ir 2013 m. nedarbo laikotarpius Italijoje.
47
Be to, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamus teisės aktus asmenys, kuriems taikoma ne tik vadinamoji „įmokų mokėjimo“ sistema, kiek tai susiję su įmokų mokėjimo laikotarpiais nuo 1996 m. sausio 1 d., turi teisę, jeigu gauna išmoką asmenims su negalia, kurios dydis nesiekia šiuose teisės aktuose nustatyto minimalaus dydžio, gauti šios išmokos priedą, kad ši pasiektų minimalų dydį. To išmokos asmenims su negalia priedo mokėjimas siejamas su penkerių metų įmokų mokėjimo sąlyga, iš kurių treji – per pastaruosius penkerius metus. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad pagal Įstatymo Nr. 153/69 8 straipsnio 2 dalį tuo atveju, kai draudimo ir įmokų mokėjimo laikotarpiai sumuojami laikantis tarptautinių susitarimų ar sutarčių socialinio draudimo srityje, apdraustasis turi įrodyti dešimties metų įmokų mokėjimo laikotarpį pagal darbo sutartį Italijoje.
48
Su sąlyga, kad tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atrodo, kad pagal Italijos teisę darbuotojams, pasinaudojusiems judėjimo laisve, taip taikomos griežtesnės įmokų mokėjimo Italijoje sąlygos, palyginti su tomis, kurios taikomos šia laisve nepasinaudojusiems darbuotojams. Neatrodo, kad pagal šias teisės nuostatas, siekiant gauti išmokos asmenims su negalia priedą, kad būtų pasiektas teisės aktuose nustatytas minimalus išmokos dydis, į kitoje valstybėje narėje nei Italija įgytą įmokų mokėjimo laikotarpį būtų atsižvelgiama taip pat, tartum jis būtų įgytas šioje valstybėje narėje, priešingai, nei reikalaujama pagal Reglamento Nr. 883/2004 58 straipsnį, siejamą su šio reglamento 4 ir 6 straipsniais.
49
Dar reikėtų priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją tais atvejais, kai nacionalinėje teisėje, pažeidžiant Sąjungos teisę, numatomas skirtingas požiūris į kelias asmenų grupes, mažiau palankioje situacijoje esančios grupės nariai turi būti vertinami vienodai ir jiems turi būti taikoma tokia pati sistema kaip ir kitiems suinteresuotiesiems asmenims. Privilegijuotai grupei priklausantiems asmenims taikoma sistema lieka vienintelė tinkama atskaitos sistema tol, kol netinkamai įgyvendinama Sąjungos teisė (2019 m. kovo 14 d. Sprendimo Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 46 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
50
Kaip matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, darbuotojai, kurie nepasinaudojo teise laisvai judėti ir visus savo draudimo laikotarpius sukaupę Italijoje, gauna išmokos asmenims su negalia priedą, kad pasiektų teisės aktuose nustatytą minimalų dydį, jei įrodo, kad penkerius metus mokėjo įmokas Italijoje, iš kurių trejus – per pastaruosius penkerius metus. Būtent šie teisinio reglamentavimo pagrindai yra taikytina atskaitos sistema, kaip tai suprantama pagal pirmesniame punkte nurodytą jurisprudenciją (pagal analogiją žr. 2019 m. kovo 14 d. Sprendimo Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 47 punktą).
51
Atitinkamos valstybės narės kompetentingos nacionalinės institucijos turi nustatyti pagal nacionalinę teisę tinkamiausius būdus, kad būtų pasiektas vienodas požiūris į darbuotojus migrantus ir sėslius darbuotojus. Vis dėlto reikia pabrėžti, kad šį tikslą a priori būtų galima pasiekti, jeigu darbuotojams migrantams, esantiems tokioje padėtyje, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, teisė gauti išmokos asmenims su negalia priedą, kad būtų pasiektas teisės aktuose nustatytas minimalus dydis, būtų suteikta tokiomis pačiomis sąlygomis kaip ir sėsliems darbuotojams (pagal analogiją žr. 2019 m. kovo 14 d. Sprendimo Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, 48 punktą).
52
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Reglamento Nr. 883/2004 58 straipsnis, siejamas su šio reglamento 4 ir 6 straipsniais, turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiami valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos priedo, užtikrinančio minimalų išmokos asmenims su negalia dydį, mokėjimas apdraustiesiems, kurie įmokas mokėjo kitose valstybėse narėse, siejamas su dešimties metų įmokų mokėjimo šioje valstybėje narėje laikotarpiu, nors apdraustiesiems, kurie įmokas mokėjo tik šioje valstybėje narėje, šio priedo mokėjimas siejamas su penkerių metų įmokų laikotarpiu joje, iš kurių treji metai – per pastaruosius penkerius metus.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
53
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:
2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo 58 straipsnis, siejamas su šio reglamento 4 ir 6 straipsniais,
turi būti aiškinamas taip:
pagal jį draudžiami valstybės narės teisės aktai, pagal kuriuos priedo, užtikrinančio minimalų išmokos asmenims su negalia dydį, mokėjimas apdraustiesiems, kurie įmokas mokėjo kitose valstybėse narėse, siejamas su dešimties metų įmokų mokėjimo šioje valstybėje narėje laikotarpiu, nors apdraustiesiems, kurie įmokas mokėjo tik šioje valstybėje narėje, šio priedo mokėjimas siejamas su penkerių metų įmokų laikotarpiu joje, iš kurių treji metai – per pastaruosius penkerius metus.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.
(
i
)	Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.