62023TO0477
RJEŠENJE OPĆEG SUDA (treće prošireno vijeće)
11. lipnja 2025. (
*1
)
„Tužba za poništenje – Ekonomska i monetarna politika – Bankovna unija – Jedinstveni mehanizam za sanaciju kreditnih institucija i određenih investicijskih društava (SRM) – Uredba (EU) br. 806/2014 – Direktiva 2014/59/EU – Zajednička odluka o određivanju minimalnog zahtjeva za regulatorni kapital i prihvatljive obveze – Nadležnost Općeg suda – Nepostojanje izravnog utjecaja – Nedopuštenost”
U predmetu T‑477/23,
DZ Bank AG Deutsche Zentral‑Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, sa sjedištem u Frankfurtu na Majni (Njemačka), koji zastupaju H. Berger, M. Weber i D. Schoo, odvjetnici,
tužitelj,
protiv
Jedinstvenog sanacijskog odbora (SRB), koji zastupaju H. Ehlers, M. Fernández Rupérez, A. Lapresta Bienz i J. Rius Riu, u svojstvu agenata,
tuženika,
OPĆI SUD (treće prošireno vijeće),
u sastavu: H. Kanninen, u svojstvu predsjednika, P. Škvařilová-Pelzl, I. Nõmm, G. Steinfatt (izvjestiteljica) i D. Kukovec, suci,
tajnik: V. Di Bucci,
uzimajući u obzir pisani dio postupka, osobito:
–
tužbu podnesenu tajništvu Općeg suda 31. srpnja 2023.,
–
prigovor nedopuštenosti koji je SRB istaknuo zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 30. listopada 2023.,
–
tužiteljeva očitovanja o prigovoru nedopuštenosti podnesena tajništvu Općeg suda 18. prosinca 2023.,
–
zahtjeve za intervenciju Europskog parlamenta, Vijeća Europske unije i Europske komisije, podnesene tajništvu Općeg suda redom 19. listopada, 15. studenoga i 15. studenoga 2023.,
donosi sljedeće
Rješenje
1
Tužbom podnesenom na temelju članka 263. UFEU‑a tužitelj, društvo DZ Bank AG Deutsche Zentral‑Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, najprije zahtijeva poništenje Zajedničke odluke RC/JD/2022/22 od 6. travnja 2023. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) o određivanju minimalnog zahtjeva za regulatorni kapital i prihvatljive obveze (u daljnjem tekstu: MREL) za njega i pet društava kćeri te, podredno, da se utvrdi da ta odluka pravno ne postoji.
Okolnosti spora
2
Tužitelj je društvo na čelu grupe DZ Bank Gruppe, financijske grupe zadružnih banaka u Njemačkoj. U Njemačkoj je razvrstana kao banka najviše razine, s obzirom na to da je ukupna imovina grupe 31. prosinca 2022. iznosila 627 milijardi eura. Unutar bankovne unije tužitelj ima društva kćeri u Njemačkoj i Luksemburgu. Njegovo društvo kći Fundamenta Lakáskassza Zrt. nalazi se izvan bankovne unije, u Mađarskoj.
3
Jedinstveni sanacijski odbor (SRB) uspostavio je 2017. sanacijski kolegij za tužitelja i njegova društva kćeri u skladu s člankom 88. Direktive 2014/59/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o uspostavi okvira za oporavak i sanaciju kreditnih institucija i investicijskih društava te o izmjeni Direktive Vijeća 82/891/EEZ i direktiva 2001/24/EZ, 2002/47/EZ, 2004/25/EZ, 2005/56/EZ, 2007/36/EZ, 2011/35/EU, 2012/30/EU i 2013/36/EU te uredbi (EU) br. 1093/2010 i (EU) br. 648/2012 Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2014., L 173, str. 190. i ispravci SL 2015., L 216, str. 9. i SL 2024./90767, L), kako je izmijenjena, kojem pripadaju, među ostalim, s jedne strane, SRB kao predsjedatelj navedenog kolegija i kao sanacijsko tijelo za grupu te, s druge strane, Magyar Nemzeti Bank (Mađarska narodna banka) kao sanacijsko tijelo za mađarsko društvo kći.
4
SRB je 8. prosinca 2022. na svojoj proširenoj izvršnoj sjednici privremeno odobrio nacrt pobijane odluke koji je trebao ispitati sanacijski kolegij. SRB je 15. prosinca 2022. pokrenuo postupak savjetovanja s tužiteljem u pogledu projekta. Tužitelj je dostavio svoje primjedbe dopisom od 10. siječnja 2023. Navedeni kolegij ispitao je nacrt pobijane odluke 8. veljače 2023. i zaključio da nacrt nije potrebno izmijeniti nakon postupka savjetovanja. SRB je 24. ožujka 2023., kao sanacijsko tijelo za grupu, poslao sanacijskom kolegiju konačnu verziju nacrta pobijane odluke. Kolegij je 28. ožujka 2023. postigao konsenzus, a zatim su provedeni postupci za ishođenje internog odobrenja od SRB‑a odnosno Mađarske narodne banke.
5
SRB je na svojoj proširenoj izvršnoj sjednici 5. travnja 2023. primio na znanje prethodno navedeni zajednički postupak odlučivanja te je na temelju toga odobrio konsenzus koji se odražava u pobijanoj odluci.
6
Na toj proširenoj izvršnoj sjednici SRB je donio Odluku SRB/EES/2022/215, kojom se određuje MREL za subjekte grupe kojom upravlja tužitelj u njegovoj nadležnosti, odnosno za tužitelja i njegova društva kćeri Bausparkasse Schwäbisch Hall AG, DZ HYP AG i Team Bank AG, sa sjedištima u Njemačkoj, i njegovo društvo kći DZ Privatbank SA, sa sjedištem u Luksemburgu. Odlukom SRB/EES/2022/215 nacionalnim sanacijskim tijelima povjerava se zadaća provedbe navedenog MREL‑a (članak 4. te odluke) i nadzora njegova zadržavanja (članak 6. navedene odluke).
7
SRB‑ov predsjednik potpisao je pobijanu odluku 6. travnja 2023. Nakon potpisivanja, dokument sadržava napomenu prema kojoj su predstavnici relevantnih tijela dali svoju pisanu suglasnost za donošenje zajedničke odluke o MREL‑u. U Prilogu I. pobijanoj odluci nalazi se pisana suglasnost od 6. travnja 2023. koju je potpisao predsjednik mađarskog sanacijskog tijela, odnosno Mađarske narodne banke, u skladu s kojom se to tijelo slaže s predloženom zajedničkom odlukom koju je SRB dostavio 24. ožujka 2023.
8
Njemačko sanacijsko tijelo, odnosno Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsaufsicht (BaFin, Savezno tijelo za nadzor financijskih usluga, Njemačka), obaviješteno je 14. travnja 2023. o SRB‑ovoj Odluci SRB/EES/2022/215 od 5. travnja 2023., koju je zatim provelo odlukom od 26. svibnja 2023. upućenom tužitelju.
9
Dopisom od 17. svibnja 2023. luksemburško sanacijsko tijelo, odnosno Commission de surveillance du secteur financier (CSSF) (Komisija za nadzor financijskog sektora, Luksemburg), obavijestilo je društvo kćer DZ Privatbank o provedbi MREL‑a određenog Odlukom SRB/EES/2022/215 te mu je dostavilo navedenu odluku.
10
Porukom elektroničke pošte od 22. svibnja 2023. SRB je, kao sanacijsko tijelo za grupu, dostavio tužitelju, kao matičnom društvu grupe u Uniji, pobijanu odluku, kojoj je priložio zajedničku odluku o planu sanacije grupe i sažetak tog plana.
11
Tužitelj je 3. srpnja 2023. podnio žalbu protiv pobijane odluke SRB‑ovu Žalbenom vijeću na temelju članka 85. stavka 3. Uredbe (EU) br. 806/2014 Europskog parlamenta i vijeća od 15. srpnja 2014. o utvrđivanju jedinstvenih pravila i jedinstvenog postupka za sanaciju kreditnih institucija i određenih investicijskih društava u okviru jedinstvenog sanacijskog mehanizma i jedinstvenog fonda za sanaciju te o izmjeni Uredbe (EU) br. 1093/2010 (SL 2014., L 225, str. 1. i ispravak SL 2015., L 101, str. 62.), kako je izmijenjena.
12
Tužitelj je 5. srpnja 2023. SRB‑ovu Žalbenom vijeću podnio i žalbu protiv Odluke SRB/EES/2022/215 na temelju istih odredbi.
13
Žalbe su odbijene odlukom SRB‑ova Žalbenog vijeća od 15. prosinca 2023. u spojenim predmetima 2/23 i 3/23. Navedeno je vijeće tužiteljevu žalbu protiv pobijane odluke smatralo dopuštenom, ali neosnovanom, a žalbu protiv Odluke SRB/EES/2022/215 nedopuštenom.
14
Tužitelj je 26. veljače 2024. tajništvu Općeg suda podnio tužbu protiv odluke SRB‑ova Žalbenog vijeća, upisanu pod brojem predmeta T‑116/24.
Zahtjevi stranaka
15
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
najprije, poništi pobijanu odluku;
–
podredno, utvrdi da pobijana odluka pravno ne postoji;
–
naloži SRB‑u snošenje troškova.
16
SRB od Općeg suda zahtijeva da:
–
najprije, proglasi tužbu nedopuštenom;
–
podredno, prekine postupak do donošenja odluke u predmetu T‑71/22;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
17
Na temelju članka 130. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, ako tuženik to zatraži, Opći sud može odlučiti o nedopuštenosti bez ulaženja u raspravljanje o meritumu.
18
U ovom slučaju Opći sud smatra da je na temelju sadržaja spisa predmet dovoljno razjašnjen i odlučuje da će u skladu s tim člankom donijeti odluku bez poduzimanja daljnjih koraka u postupku.
19
SRB svoj prigovor nenadležnosti i nedopuštenosti temelji na četiri razloga.
20
Kao prvo, tvrdi da „zajednička odluka” nije pravni akt koji mu se može pripisati. U tom pogledu navodi da su sudovi Unije potvrdili da akti subjekata koji nisu institucije, tijela, uredi ili agencije Unije nisu obuhvaćeni područjem primjene njihove nadležnosti na temelju članka 263. UFEU‑a, čime se upućuje na nenadležnost Općeg suda za odlučivanje o ovom sporu.
21
Kao drugo, zajednička odluka samo je pripremni akt za drugu odluku. Kao treće, ona nije upućena tužitelju i ne odnosi se izravno i osobno na njega, tako da on nema aktivnu procesnu legitimaciju. Kao četvrto, SRB smatra da je tužba nedopuštena zbog uvjeta koji se odnosi na predsudski postupak.
22
Tužitelj osporava SRB‑ovu argumentaciju i smatra da je tužba dopuštena.
23
Na prvom mjestu, kad je riječ o donositelju pobijane odluke, tu je odluku donio SRB kao sanacijsko tijelo za grupu. SRB je odredio MREL prilikom izvršavanja nadležnosti koja mu se dodjeljuje člankom 12. stavkom 1. Uredbe br. 806/2014 u obliku zajedničke odluke.
24
Kao prvo, sanacijski kolegij ne donosi sam pravne akte, nego samo uspostavlja okvir u kojem sanacijska tijela mogu izvršavati zajedničke zadaće. Mađarsko sanacijsko tijelo, odnosno Mađarska narodna banka, samo je prihvatilo pobijanu odluku.
25
Kao drugo, tužitelj je rasuđivanje SRB‑ova Žalbenog vijeća iz njegove odluke od 15. prosinca 2023. preuzeo kao vlastito i tvrdi da zajednička odluka predstavlja skup pojedinačnih odluka s istim sadržajem i da je odobrava svako od uključenih sanacijskih tijela. Prema tužiteljevu mišljenju, valja razlikovati dvije situacije. U slučaju neslaganja, svako sanacijsko tijelo prilikom izvršavanja svojih nadležnosti zasebno donosi vlastitu odluku o MREL‑u (situacija opisana u članku 45.h stavcima 4. i 6. Direktive 2014/59). Međutim, u slučaju zajedničke odluke, svako sanacijsko tijelo donosi pojedinačnu odluku koja odgovara prethodno donesenoj zajedničkoj odluci (situacija opisana u članku 45.h stavcima 2. i 4. Direktive 2014/59).
26
Kao treće, okolnost prema kojoj se dotična sanacijska tijela slažu u pogledu istog teksta odluke ne dovodi do toga da zajednička odluka predstavlja samo sporazum u okviru unutarnjih odnosa među tijelima. Sporazum među članovima sanacijskog kolegija samo je preduvjet za donošenje zajedničke odluke, ali se ne može izjednačiti s njom.
27
Na drugom mjestu, kao prvo, pobijana odluka proizvodi obvezujuće pravne učinke u vanjskim odnosima jer zajednička odluka sanacijskog kolegija predstavlja konačnu odluku, a ne samo interni pripremni akt tijela te je obvezujuća za institucije o kojima je riječ. SRB je u okviru pobijane odluke već konačno odredio MREL u odnosu na tužitelja prilikom izvršavanja ovlasti koje mu se dodjeljuju člankom 12. Uredbe br. 806/2014, s obzirom na to da je zajednička odluka obvezujuća za SRB na temelju članka 45.h stavka 7. Direktive 2014/59 u pogledu određivanja MREL‑a.
28
Argument prema kojem je pobijanu odluku trebalo provesti SRB‑ovom i BaFin‑ovom odlukom kojom se određuje MREL nije relevantan jer u ovom slučaju zajednička odluka već sadržava konačnu odluku koja je, bez vlastite margine prosudbe, obvezivala SRB i BaFin u njihovim naknadnim pravnim aktima.
29
Kao drugo, pobijana odluka odnosi se na tužitelja, barem izravno i osobno u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, jer je zajednička odluka upućena institucijama o kojima je riječ i jer se navedena zajednička odluka izravno i osobno odnosi na njih, neovisno o njihovu svojstvu adresatâ.
30
Kao treće, u skladu s člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a, tužitelj ima aktivnu procesnu legitimaciju i potrebni pravni interes. Željeno poništenje pobijane odluke kao takvo moglo bi proizvesti pravne učinke jer bi se njime učinilo neosnovanom SRB‑ovu odluku kojom se određuje MREL, a time i odluku o MREL‑u koju je donio BaFin, koji bi tada bio obvezan poništiti svoju odluku o tužiteljevu prigovoru.
31
Osim toga, tužitelj je bio adresat pobijane odluke, pri čemu to svojstvo adresata proizlazi iz SRB‑ove obveze, izričito predviđene člankom 45.h stavkom 1. drugim podstavkom točkom (a) Direktive 2014/59 i člankom 92. stavkom 1. Delegirane uredbe Komisije (EU) 2016/1075 od 23. ožujka 2016. o dopuni Direktive 2014/59/EU Europskog parlamenta i Vijeća u pogledu regulatornih tehničkih standarda kojima se pobliže određuju sadržaj planova oporavka, planova sanacije i planova sanacije grupe, minimalni kriteriji koje nadležno tijelo treba procijeniti u pogledu planova oporavka i planova oporavka grupe, uvjeti za financijsku potporu grupe, zahtjevi za neovisne procjenitelje, ugovorno priznavanje ovlasti otpisa i konverzije, postupci i sadržaj zahtjeva u pogledu obavješćivanja i obavijesti o suspenziji te operativno funkcioniranje sanacijskih kolegija (SL 2016., L 184, str. 1.), da dostavi zajedničke odluke tužitelju nakon njihova donošenja.
32
Nadalje, tužitelj osporava SRB‑ov argument prema kojem on nema interes ishoditi poništenje pobijane odluke jer mu to poništenje ne bi donijelo nikakvu prednost, s obzirom na to da, uzimajući u obzir zajedničku prirodu pobijane odluke, SRB ni u kojem slučaju ne bi mogao sam zamijeniti taj akt, nego bi samo mogao ponovno pokrenuti postupak unutar sanacijskog kolegija, odnosno postupak u okviru kojeg ne bi mogao naložiti određenu razinu MREL‑a drugim članovima navedenog kolegija. U tom pogledu tužitelj tvrdi da za određivanje MREL‑a nije nužno potrebna zajednička odluka. Ako se ne donese zajednička odluka, MREL se određuje zasebnim odlukama dotičnih sanacijskih tijela, u skladu s člankom 45.h stavcima 4. do 6. Direktive 2014/59, tako da bi SRB tada mogao donijeti odluku u kojoj se uzimaju u obzir eventualni zahtjevi Općeg suda.
33
Na trećem mjestu, tužitelj osporava zahtjev za pokretanje prethodnog postupka i pritom se u biti poziva na nepostojanje sudskog pojašnjenja tog pitanja. Tvrdi da bi postojala izravna opasnost od povrede njegova temeljnog prava na djelotvornu sudsku zaštitu utvrđenog člankom 47. stavkom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima ako bi se zahtjev za pokretanje prethodnog postupka, u skladu s člankom 263. petim stavkom UFEU‑a, u vezi s člankom 85. stavkom 3. prvim podstavkom i člankom 86. stavkom 1. Uredbe br. 806/2014, protivio dopuštenosti ove tužbe pred Općim sudom.
Priroda pobijane odluke i nadležnost Općeg suda za odlučivanje o ovom sporu
34
Prema SRB‑ovu mišljenju, postupak koji je doveo do njezina donošenja i njezin sadržaj dokazuju da pobijana odluka nije pravni akt koji mu se može pripisati. Kako bi potkrijepio taj argument, ističe da pobijanu odluku kao zajedničku odluku nije donio sam, nego zajedno s mađarskim sanacijskim tijelom, odnosno Mađarskom narodnom bankom, u okviru sanacijskog kolegija. U pobijanoj odluci stoga se uzima u obzir konsenzus do kojeg su navedena tijela došla kako bi se u konačnici zajamčila pravilna provedba predviđene sanacijske strategije. Riječ je o integriranom sporazumu o odgovarajućim razinama MREL‑a određenima za sve članove grupe u kojem se u okviru sanacijske strategije uzimaju u obzir MREL‑i drugih članova, o kojima ona ovisi.
35
Opći sud nadležan je za odlučivanje o tužbama koje su na temelju članka 263. UFEU‑a podnesene samo protiv akata institucija, tijelâ, uredâ ili agencija Unije (rješenje od 6. listopada 2020., Sharpston/Vijeće i predstavnici vlada država članica, T‑550/20, neobjavljeno, EU:T:2020:475, t. 33.).
36
Isto tako, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da tužba za poništenje treba biti otvorena za sve odredbe koje su donijele institucije, tijela, uredi ili agencije Unije, neovisno o njihovoj prirodi ili obliku, pod uvjetom da se njima žele proizvesti pravni učinci (vidjeti u tom smislu presude od 30. lipnja 1993., Parlament/Vijeće i Komisija, C‑181/91 i C‑248/91, EU:C:1993:271, t. 13.; od 13. srpnja 2004., Komisija/Vijeće, C‑27/04, EU:C:2004:436, t. 44. i od 28. travnja 2015., Komisija/Vijeće, C‑28/12, EU:C:2015:282, t. 14.).
Pravni učinci zajedničke odluke
37
Pobijanom odlukom, koja je naslovljena „Zajednička odluka”, određuje se da su „SRB i [Mađarska narodna banka], kao sanacijska tijela koja djeluju u okviru sanacijskog kolegija, donijeli zajedničku odluku na temelju dogovora o” MREL‑ima koju, na temelju članaka 2. do 4. pobijane odluke, tužitelj i njegovih pet društava kćeri moraju poštovati. Ti su MREL‑i navedeni u odjeljcima I. do III. pobijane odluke. Usto, pobijanu odluku potpisao je SRB‑ov predsjednik u ime SRB‑a, pri čemu je naveo „[t]he representatives of the relevant resolution authorities have agreed to this joint decision on MREL by means of a written agreement” (predstavnici relevantnih sanacijskih tijela dali su pisanu suglasnost za tu zajedničku odluku o MREL‑u). Suglasnost mađarskog sanacijskog tijela, odnosno Mađarske narodne banke, koju je potpisao njegov predsjednik, priložena je pobijanoj odluci.
38
Pobijana odluka stoga se odnosi na određivanje MREL-â za tužitelja i njegovih pet društava kćeri, od kojih se jedno nalazi izvan bankovne unije.
39
Za određivanje MREL‑a za grupu koju čine tužitelj i njegova društva kćeri u Njemačkoj i Luksemburgu nadležan je SRB (članak 12. stavak 1. Uredbe br. 806/2014), koji je sanacijsko tijelo navedene „prekogranične grupe” (vidjeti članak 7. stavak 2. točku (b) Uredbe br. 806/2014, u vezi s člankom 3. stavkom 1. točkom 24. te uredbe).
40
Međutim, s obzirom na to da „prekogranična grupa” obuhvaća samo subjekte u državama članicama koje sudjeluju u bankovnoj uniji (članak 3. stavak 1. točka 24. Uredbe br. 806/2014), SRB nije nadležan za određivanje MREL‑a za cijelu grupu jer tužiteljevo mađarsko društvo kći ima poslovni nastan u državi koja ne sudjeluje u bankovnoj uniji.
41
Sanacijsko tijelo za mađarsko društvo kći Fundamanta Lakáskassza je Mađarska narodna banka (uvodna izjava 11. pobijane odluke u vezi s prilogom pobijanoj odluci).
42
Cijela tužiteljeva grupa, uključujući mađarsko društvo kći, predstavlja „prekograničnu grupu” u smislu članka 2. stavka 1. točke 27. Direktive 2014/59, čiji subjekti imaju poslovni nastan u više od jedne države članice.
43
U skladu s člankom 88. stavkom 1. prvim podstavkom Direktive 2014/59, kad je riječ o prekograničnim grupama, sanacijska tijela za grupu osnivaju sanacijske kolegije, koji pružaju okvir koji im omogućuje da odrede MREL‑e za grupe na konsolidiranoj i supsidijarnoj razini (vidjeti članak 88. stavak 1. drugi podstavak točku (i) Direktive 2014/59). U ovom slučaju, iz uvodne izjave 6. pobijane odluke proizlazi da je SRB 2017. za tužitelja i njegovih pet društava kćeri osnovao sanacijski kolegij čiji su članovi, među ostalim, SRB i Mađarska narodna banka, u skladu s člankom 88. stavkom 2. točkama (a) i (b) Direktive 2014/59.
44
Unutar takvog kolegija, dotična sanacijska tijela vode dijalog o predloženim MREL‑ima koji se primjenjuju na konsolidiranoj razini, na razini matičnog društva i na razini svakog društva kćeri te raspravljaju o usklađivanju navedenih MREL‑a (članak 89. Delegirane uredbe 2016/1075). Kolegijem predsjedava sanacijsko tijelo za grupu (članak 88. stavak 5. Direktive 2014/59).
45
Ako grupa uključuje subjekte s poslovnim nastanom u državama članicama koje sudjeluju u bankovnoj uniji i u državama članicama koje ne sudjeluju u njoj, SRB predstavlja nacionalna sanacijska tijela država članica sudionica u svrhu savjetovanja i suradnje s državama članicama nesudionicama (članak 32. stavak 1. Uredbe br. 806/2014 i uvodna izjava 10. pobijane odluke). Stoga su njemačka i luksemburška sanacijska tijela sudjelovala u sanacijskom kolegiju samo kao promatrači (uvodne izjave 6. i 9. pobijane odluke).
46
Kako bi se unutar sanacijskog kolegija odredili iznosi MREL‑a primjenjivih na društva kćeri na konsolidiranoj razini sanacijske grupe i na pojedinačnoj osnovi, u članku 88. stavku 1. drugom podstavku točki (i) Direktive 2014/59 upućuje se, među ostalim, na članak 45.h te direktive, kojim se predviđaju dva alternativna postupka za postizanje usklađenog određivanja navedenih MREL‑a.
47
Preporučeni je postupak sastavljanje zajedničke odluke u skladu s člankom 45.h stavkom 1. Direktive 2014/59, u skladu s kojim sanacijsko tijelo za grupu i sanacijska tijela odgovorna za društva kćeri koja pripadaju sanacijskoj grupi poduzimaju sve u okviru svoje ovlasti kako bi zajedno odlučili o iznosu zahtjeva koji se primjenjuje na konsolidiranoj razini sanacijske grupe i iznosu zahtjeva koji se na pojedinačnoj osnovi primjenjuje na svako društvo kćer. Zajednička odluka obvezujuća je za dotična sanacijska tijela (članak 45.h stavak 7. Direktive 2014/59).
48
Ako se takva zajednička odluka ne donese u roku od četiri mjeseca, tijela nadležna za, s jedne strane, konsolidirani MREL na razini grupe i, s druge strane, MREL na pojedinačnoj osnovi određuju MREL‑e uzimajući u obzir stajališta i rezerve drugih relevantnih tijela i sanacijskog subjekta o kojem je riječ (članak 45.h stavak 3. Direktive 2014/59). Člankom 45.h stavcima 4. do 6. predviđaju se posebna pravila za tu alternativu.
49
Budući da su SRB i mađarsko sanacijsko tijelo, odnosno Mađarska narodna banka, donijeli zajedničku odluku, uskladili su se kako bi svako od uključenih tijela naknadno odredilo MREL‑e u okviru vlastite nadležnosti. Naime, u pobijanoj odluci SRB i mađarsko sanacijsko tijelo, kao sanacijska tijela i članovi sanacijskog kolegija, daju svoju suglasnost s MREL‑ima koje je SRB, kao predsjedatelj kolegija, odredio za tužitelja i sva njegova društva kćeri u odjeljcima I. do III. pobijane odluke.
50
Pobijana odluka proizvodi pravne učinke jer se, u skladu s člankom 45.h stavkom 7. Direktive 2014/59, „dotična” sanacijska tijela (vidjeti točku 78. ovog rješenja) uzajamno obvezuju na poštovanje MREL‑a koje trebaju odrediti pri izvršavanju svojih odgovarajućih nadležnosti.
51
SRB se, kao sanacijsko tijelo ovlašteno za određivanje MREL‑a sanacijskog subjekta i društava kćeri s poslovnim nastanom u državama članicama koje sudjeluju u bankovnoj uniji, mora pridržavati MREL‑a određenih u odjeljcima I. i II. pobijane odluke. Isto vrijedi i za mađarsko sanacijsko tijelo, odnosno Mađarsku narodnu banku, koje je dužno poštovati MREL određen u odjeljku III.
52
Iz toga slijedi da je pripremom i potpisivanjem pobijane odluke, kao što je to navedeno u točkama 3. do 7. ovog rješenja, SRB sudjelovao u donošenju pobijane odluke koja proizvodi pravne učinke.
„Hibridnost” zajedničke odluke
53
Kad je riječ o SRB‑ovu argumentu prema kojem pobijanu odluku kao zajedničku odluku nije donio sam, nego zajedno s mađarskim sanacijskim tijelom u okviru sanacijskog kolegija, postavlja se pitanje može li se pobijana odluka smatrati aktom koji nadzire sud Unije.
54
Pobijana je odluka, kao što je to pravilno istaknuo SRB, rezultat konsenzusa i iz njezine uvodne izjave 7. jasno proizlazi da su je zajedno donijeli, s jedne strane, SRB, kao sanacijsko tijelo za grupu, i, s druge strane, sanacijsko tijelo države koja ne sudjeluje u bankovnoj uniji.
55
Stoga, s jedne strane, bez SRB‑ove suglasnosti nije se mogla donijeti nikakva zajednička odluka. S druge strane, u skladu s člankom 5. pobijane odluke i člankom 91. stavkom 3. Delegirane uredbe 2016/1075, za donošenje zajedničke odluke neophodna je i suglasnost mađarskog sanacijskog tijela, odnosno Mađarske narodne banke.
56
Međutim, „hibridnost” pobijane odluke, koja proizlazi iz okolnosti prema kojoj su je donijeli SRB i Mađarska narodna banka, ipak ne znači da ona ne potječe od SRB‑a.
57
Naime, u dokumentu koji sadržava pobijanu odluku utvrđuje se činjenica, u njegovu uvodnom dijelu („as agreed by the Single Resolution Board […] and Magyar Nemzeti Bank”, odnosno „u skladu s dogovorom [SRB‑a] i [Mađarske narodne banke]”) i potpisom SRB‑ova predsjednika u ime SRB‑a, da je to tijelo jedan od donositelja zajedničke odluke. Osim toga, iz prve rečenice uvodne izjave 10. pobijane odluke proizlazi da je SRB djelovao u svojstvu sanacijskog tijela za grupu. U skladu s uvodnom izjavom 12. te odluke, zajednička odluka temelji se na članku 45.h Direktive 2014/59, kojim se predviđa da sanacijsko tijelo za grupu i sanacijska tijela odgovorna za društva kćeri poduzimaju sve u okviru svoje ovlasti kako bi donijeli zajedničku odluku. Stoga je SRB, time što je donio pobijanu odluku zajedno s mađarskim sanacijskim tijelom, odnosno Mađarskom narodnom bankom, djelovao na temelju nadležnosti koja mu se dodjeljuje pravom Unije. SRB je mogao donijeti pobijanu odluku zajedno sa sanacijskim tijelom države članice nesudionice samo zbog ovlasti za donošenje odluka koje mu je dodijelio zakonodavac Unije.
58
Za razliku od složenih upravnih postupaka u kojima sudjeluju nacionalna sanacijska tijela, ali u kojima konačnu odluku donosi SRB, kao primjerice za utvrđivanje redovnih doprinosa Jedinstvenom fondu za sanaciju (SRF) (vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:574, t. 34. i 35.), pobijana odluka predstavlja pravi sporazum koji je donesen na ravnopravnoj osnovi u okviru koordinacije između mađarskog nacionalnog tijela, odnosno Mađarske narodne banke, i SRB‑a, koja se provodi prije donošenja odluka na temelju njihovih odgovarajućih nadležnosti.
59
Upravni postupak o kojem je riječ u ovom slučaju razlikuje se od onih u kojima su donesene presude od 3. prosinca 1992., Oleificio Borelli/Komisija (C‑97/91, EU:C:1992:491) i od 19. prosinca 2018., Berlusconi i Fininvest (C‑219/17, EU:C:2018:1023). Naime, predmeti u kojima su donesene te presude obuhvaćeni su vertikalnim odnosom jer se akt nacionalnog tijela donosi ranije i jer se odluka upravnog tijela Unije donosi na kraju postupka. Pitanje raspolaže li tijelo Unije o kojem je riječ marginom prosudbe obuhvaćeno je upravo tim vertikalnim odnosom.
60
Suprotno tomu, ovaj predmet obuhvaćen je isključivo horizontalnim odnosom u kojem dva tijela, nacionalno sanacijsko tijelo, odnosno Mađarska narodna banka, i SRB, koja imaju vlastite ovlasti, donose „zajedničku odluku”. Za razliku od vertikalne situacije u složenim upravnim postupcima u kojima sudjeluju nacionalna tijela i tijela Unije te u kojima je izvršavanje ovlasti donošenja konačne odluke ključan element kako bi se utvrdilo treba li sudski nadzor provesti sud Unije ili nacionalni sudovi (vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:574, t. 34.), u ovoj situaciji sudonositelji zajedničke odluke njezinim donošenjem izvršavaju svatko vlastite ovlasti, neovisno jedan o drugom. U svakom slučaju, prilikom donošenja zajedničke odluke kao što je pobijana odluka, SRB raspolaže određenom marginom prosudbe i nije vezan prijedlozima nacionalnog tijela.
61
Činjenicom da je pobijana odluka rezultat konsenzusa između SRB‑a i mađarskog sanacijskog tijela, odnosno Mađarske narodne banke, ne može se dovesti u pitanje zaključak da je riječ o aktu koji nadzire sud Unije jer SRB prilikom određivanja MREL‑a na temelju postupka utvrđenog člankom 45.h Direktive 2014/59 treba primijeniti i poštovati članak 45. i sljedeće članke navedene direktive.
62
U tom pogledu, SRB‑ova primjena tih odredbi ne ovisi o djelovanju mađarskog sanacijskog tijela, koje može odlučiti ne prihvatiti zajedničku odluku koju je predložio SRB.
63
U tom kontekstu, nesuglasnost mađarskog sanacijskog tijela, odnosno Mađarske narodne banke, ne bi spriječila SRB u tome da odredi MREL, barem kad je riječ o njegovoj primjeni u državama članicama koje sudjeluju u bankovnoj uniji. Naime, u skladu s člankom 45.h stavcima 3. i 4. Direktive 2014/59, ako se zajednička odluka ne donese, SRB mora donijeti odluku o MREL‑u.
64
Stoga, iako je uključenost mađarskog sanacijskog tijela nužna faza u postupku donošenja pobijane odluke, poštovanje pravila Unije primjenjivih u ovom slučaju, uzimajući u obzir doseg nadležnosti koje SRB izvršava u tom okviru, ne može se isključiti iz nadzora suda Unije.
65
U tim je okolnostima Opći sud nadležan za ispitivanje zakonitosti pobijane odluke, tako da prigovor nenadležnosti treba odbiti.
Dopuštenost tužbe
66
Iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a proizlazi da svaka fizička ili pravna osoba može pokrenuti postupke protiv akta koji je upućen toj osobi ili koji se izravno i osobno odnosi na nju te protiv regulatornog akta koji se izravno odnosi na nju, a ne podrazumijeva provedbene mjere.
67
Na prvom mjestu, kad je riječ o njegovu svojstvu adresata, valja odbiti tužiteljev argument prema kojem to svojstvo proizlazi iz SRB‑ove obveze, predviđene člankom 45.h stavkom 1. drugim podstavkom točkom (a) Direktive 2014/59 i člankom 92. stavkom 1. Delegirane uredbe 2016/1075, da dostavi zajedničke odluke nakon njihova donošenja.
68
Naime, u skladu s člankom 45.h stavkom 1. drugim podstavkom točkom (a) Direktive 2014/59, zajedničku odluku „sanacijski subjekt dobiva […] od sanacijskog tijela”. Kad je riječ o subjektima koji pripadaju sanacijskoj grupi i koji nisu sanacijski subjekti, u skladu s člankom 45.h stavkom 1. drugim podstavkom točkom (b) Direktive 2014/59, zajedničku odluku dobivaju od sanacijskih tijela za te subjekte. Kad je riječ o matičnom društvu u Uniji za grupu koje nije samo po sebi sanacijski subjekt koji je dio te iste sanacijske grupe, člankom 45.h stavkom 1. drugim podstavkom točkom (c) Direktive 2014/59 predviđa se da zajedničku odluku dobiva od sanacijskog tijela nadležnog za sanacijski subjekt.
69
Iz toga proizlazi da se člankom 45.h stavkom 1. drugim podstavkom Direktive 2014/59 ne određuje da donositelj zajedničke odluke obavještava subjekte o kojima je riječ o toj odluci, nego različitim sanacijskim tijelima daje zadaću da u okviru svojih odgovarajućih nadležnosti „dostave” tu odluku.
70
Stoga je u ovom slučaju SRB, kao sanacijsko tijelo za grupu, u skladu s člankom 45.h stavkom 1. drugim podstavkom točkom (c) Direktive 2014/59, tek porukom elektroničke pošte od 22. svibnja 2023. tužitelju, kao matičnom društvu u Uniji za grupu, dostavio pobijanu odluku, dok su nacionalna sanacijska tijela već bila obaviještena prije tog datuma, s obzirom na to da je BaFin obaviješten 14. travnja 2023. i CSSF je u svakom slučaju bio obaviješten prije 17. svibnja 2023.
71
Na drugom mjestu, s obzirom na to da tužitelj nije adresat pobijane odluke, ona se mora izravno odnositi na njega.
72
U tom pogledu, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da uvjet u skladu s kojim se odluka koja je predmet tužbe mora izravno odnositi na fizičku ili pravnu osobu, poput onog iz članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, zahtijeva ispunjenje dvaju kumulativnih kriterija, odnosno, s jedne strane, da osporavana mjera izravno proizvodi učinke na njezinu pravnu situaciju i, s druge strane, da se njome ne daje nikakva diskrecijska ovlast adresatima te mjere koji su zaduženi za njezinu provedbu, s obzirom na to da je ta provedba potpuno automatska i proizlazi isključivo iz propisa Unije, bez primjene drugih posrednih pravila (presude od 13. listopada 2011., Deutsche Post i Njemačka/Komisija, C‑463/10 P i C‑475/10 P, EU:C:2011:656, t. 66.; od 6. studenoga 2018._Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori i Komisija/Ferracci, C‑622/16 P do C‑624/16 P, EU:C:2018:873, t. 42. i od 28. listopada 2020., Associazione GranoSalus/Komisija, C‑313/19 P, neobjavljena, EU:C:2020:869, t. 51.).
73
SRB u biti tvrdi da prvi prethodno navedeni kriterij nije ispunjen, odnosno da pobijana odluka ne proizvodi izravno učinke na tužiteljevu pravnu situaciju.
74
Kako bi se ispitalo prvi kriterij, odnosno mogućnost da pobijana odluka izravno proizvodi učinke na tužiteljevu pravnu situaciju, valja razmotriti bit akta o kojem je riječ i ocijeniti te učinke s obzirom na objektivne kriterije poput sadržaja navedenog akta, uzimajući u obzir, po potrebi, kontekst njegova donošenja kao i ovlasti institucije koja ga je donijela (vidjeti presudu od 12. srpnja 2022., Nord Stream 2/Parlament i Vijeće, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, t. 63. i navedenu sudsku praksu).
75
Kad je riječ o zajedničkoj odluci koja se odnosi na prekograničnu grupu (vidjeti točku 42. ovog rješenja), valja osobito uzeti u obzir sustav koji je zakonodavac Unije uspostavio u svrhu određivanja MREL-â za svaki subjekt grupe unutar Unije (vidjeti točke 38. do 48. ovog rješenja).
76
U ovom se slučaju pobijanom odlukom i Odlukom SRB/EES/2022/215 određuju MREL‑i za subjekte grupe kojoj pripada tužitelj.
77
Međutim, iako pobijana odluka predstavlja sporazum sklopljen u okviru cijele Unije između SRB‑a i mađarskog sanacijskog tijela, odnosno Mađarske narodne banke, u skladu s Direktivom 2014/59, Odlukom SRB/EES/2022/215, donesenom na temelju Uredbe br. 806/2014, taj se sporazum ostvaruje samo unutar bankovne unije.
78
Stoga se, kad je riječ o pobijanoj odluci, njezin obvezujući učinak, na temelju članka 45.h stavka 7. Direktive 2014/59, nalaže samo „dotičnim” sanacijskim tijelima, odnosno onima koja su se uzajamno obvezala donošenjem zajedničke odluke. U ovom je slučaju riječ o SRB‑u i mađarskom sanacijskom tijelu, odnosno Mađarskoj narodnoj banci.
79
Donošenje pobijane odluke stoga samo po sebi nema nikakav drugi pravni učinak unutar bankovne unije osim obveze koju SRB sam ima prema mađarskom sanacijskom tijelu, odnosno Mađarskoj narodnoj banci, da primijeni MREL‑e o kojima je s tim tijelom pregovarao.
80
Suprotno tomu, kad je riječ o Odluci SRB/EES/2022/215, u skladu s člankom 12. stavkom 1. Uredbe br. 806/2014, SRB određuje MREL‑e koje sanacijski subjekti i sanacijske grupe moraju ispunjavati u svakom trenutku. U skladu s člankom 12. stavkom 5. navedene uredbe, SRB o utvrđivanjima obavješćuje nacionalna sanacijska tijela, a ona provode SRB‑ove naloge u skladu s člankom 29. navedene uredbe.
81
U ovom slučaju, donošenjem Odluke SRB/EES/2022/215, u čijoj se drugoj uvodnoj izjavi osobito upućuje na članke 12. do 12.k i članak 29. Uredbe br. 806/2014, SRB je na temelju prethodno navedenih članaka donio odluku kojom je unutar bankovne unije odredio MREL‑e za grupu kojoj pripada tužitelj.
82
Iz prethodno navedenog proizlazi da pobijana odluka ne proizvodi izravno učinke na tužiteljevu pravnu situaciju u smislu sudske prakse navedene u točki 72. ovog rješenja.
83
To se utvrđenje ne dovodi u pitanje zaključkom SRB‑ova Žalbenog vijeća u odluci u povezanim predmetima 2/2023 i 3/2023 od 15. prosinca 2023., na koju upućuje tužitelj. Prema mišljenju Žalbenog vijeća, zajednička odluka utječe na interese kreditne institucije tužitelja jer se njome znatno mijenja njezina pravna situacija (točka 46. odluke Žalbenog vijeća). Žalbeno vijeće smatralo je da pobijana odluka predstavlja odluku kojom se konačno određuje MREL (točka 48. odluke Žalbenog vijeća).
84
SRB‑ovo Žalbeno vijeće svoju je ocjenu pobijane odluke temeljilo na pretpostavci prema kojoj je riječ o običnom skupu takozvanih „paralelnih” pojedinačnih odluka različitih sanacijskih tijela koje imaju isti sadržaj i koje je pojedinačno odobrilo svako od uključenih sanacijskih tijela. Zajednička odluka predstavlja samo skup odluka nadležnih tijela objedinjenih u jedan dokument, a te odluke već proizvode učinke u okviru odgovarajućih nadležnosti navedenih tijela, i to neovisno o tome jesu li ta tijela dala svoju suglasnost.
85
Međutim, tom se pretpostavkom zanemaruje aspekt uzajamnog obvezivanja koji sadržava zajednička odluka, u skladu s člankom 45.h stavkom 7. Direktive 2014/59.
86
Osim toga, to se objašnjenje dovodi u pitanje člankom 45.h stavkom 3. Direktive 2014/59, u skladu s kojim su, ako se zajednička odluka ne donese u određenom roku, sanacijska tijela za subjekt od tada dužna poštovati posebna pravila (vidjeti točku 48. ovog rješenja). Iz toga proizlazi da se situacija razlikuje ovisno o tome jesu li sva tijela dala svoju suglasnost. Ako suglasnost nisu dala sva tijela o kojima je riječ, odnosno tijela koja obilježava pripadnost sanacijskom kolegiju, u okviru kojeg je zajednička odluka sastavljena i donesena, zajednička odluka ne postoji. Kad je riječ o mađarskom sanacijskom tijelu, odnosno Mađarskoj narodnoj banci, taj nužni uvjet davanja suglasnosti bio je izričito predviđen člankom 5. pobijane odluke, u skladu s kojim je ona donesena odmah nakon primitka suglasnosti sanacijskog tijela države članice nesudionice.
87
Budući da pobijana odluka ne proizvodi izravno učinke na tužiteljevu pravnu situaciju, valja prihvatiti prigovor nedopuštenosti koji je istaknuo SRB i koji se temelji na nepostojanju tužiteljeve aktivne procesne legitimacije.
88
Međutim, nedopuštenost tužbe ne proizlazi, kao što je to SRB smatrao u okviru svojeg četvrtog razloga nedopuštenosti (vidjeti točku 21. ovog rješenja), iz toga što SRB‑ovu Žalbenom vijeću prethodno nije podnesena žalba. Naime, člankom 85. stavkom 3. prvim podstavkom Uredbe br. 806/2014 određuje se da svaka fizička ili pravna osoba, uključujući sanacijska tijela, može podnijeti žalbu protiv SRB‑ove odluke iz članka 10. stavka 10., članka 11., članka 12. stavka 1., članaka 38. do 41., članka 65. stavka 3., članka 71. i članka 90. stavka 3. te uredbe koja je upućena toj osobi ili koja se izravno i osobno odnosi na nju. Međutim, zajednička odluka o MREL‑u posebne je prirode. Konkretno, nije riječ o SRB‑ovoj odluci iz navedenih članaka. Osim toga, pobijana odluka nije upućena tužitelju i ne proizvodi izravno učinke na njegovu pravnu situaciju, tako da se ne odnosi izravno na njega (vidjeti točke 79. do 82. ovog rješenja).
89
Iz toga slijedi da tužitelj nije mogao podnijeti žalbu SRB‑ovu Žalbenom vijeću, tako da mu se ne može prigovoriti zbog toga što je izravno pokrenuo postupak pred sudom Unije, u skladu s člankom 263. UFEU‑a.
90
S obzirom na sva prethodno navedena razmatranja, tužbu valja odbaciti kao nedopuštenu.
Zahtjev za prekid postupka
91
Budući da je SRB uspio u svojem zahtjevu iz glavnog postupka, obustavlja se postupak povodom njegova zahtjeva, koji je podredno istaknuo u prigovoru nedopuštenosti, za prekid postupka dok se ne donese odluka u predmetu BNP Paribas/SRB (T‑71/22), koji je uostalom okončan rješenjem o brisanju od 8. studenoga 2024. (neobjavljeno, EU:T:2024:834).
Zahtjev za intervenciju
92
U skladu s člankom 144. stavkom 3. Poslovnika, kad tuženik podnese prigovor nedopuštenosti ili nenadležnosti iz članka 130. stavka 1. navedenog Poslovnika, o zahtjevu za intervenciju odlučuje se tek nakon odbijanja prigovora ili odgode odlučivanja o njemu do odluke o meritumu. U skladu s člankom 142. stavkom 2. Poslovnika, intervencija je akcesorna glavnom postupku i gubi svoju svrhu, među ostalim, kad je tužba proglašena nedopuštenom.
93
Stoga se obustavlja postupak povodom zahtjeva za intervenciju koje su podnijeli Europski parlament, Vijeće Europske unije i Europska komisija.
Troškovi
94
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
95
Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti da snosi vlastite troškove i SRB‑ove troškove, u skladu s njegovim zahtjevom.
96
U skladu s člankom 144. stavkom 10. Poslovnika, ako je glavni postupak završio prije odlučivanja o zahtjevu za intervenciju, podnositelj zahtjeva za intervenciju i glavne stranke snose svatko vlastite troškove povezane sa zahtjevom za intervenciju.
97
Stoga će tužitelj, SRB, Parlament, Vijeće i Komisija snositi svatko vlastite troškove povezane sa zahtjevima za intervenciju u potporu SRB‑ovu zahtjevu.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (treće prošireno vijeće)
rješava:
1.
Tužba se odbacuje kao nedopuštena.
2.
Obustavlja se postupak povodom zahtjevâ za intervenciju Europskog parlamenta, Vijeća Europske unije i Europske komisije.
3.
Društvu DZ Bank AG Deutsche Zentral‑Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, nalaže se da, osim vlastitih troškova, snosi i troškove Jedinstvenog sanacijskog odbora (SRB), osim troškova povezanih sa zahtjevima za intervenciju.
4.
Društvo DZ Bank AG Deutsche Zentral‑Genossenschaftsbank, Frankfurt am Main, SRB, Parlament, Vijeće i Komisija snosit će svatko vlastite troškove povezane sa zahtjevima za intervenciju.
U Luxembourgu 11. lipnja 2025.
Tajnik
V. Di Bucci
Predsjednik
H. Kanninen
(
*1
)	Jezik postupka: njemački