62011CC0049
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
PAOLO MENGOZZI
prednesené 6. marca 2012 (
1
)
Vec C-49/11
Content Services Ltd
proti
Bundesarbeitskammer
[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Oberlandesgericht Wien (Rakúsko)]
„Ochrana spotrebiteľa — Zmluvy na diaľku — Smernica 97/7/ES — Článok 5 — Informácie, ktoré spotrebiteľ musí ‚obdržať‘ vo forme ‚trvalého média‘ — Informácie dostupné na internetovej stránke, ku ktorým má spotrebiteľ prístup prostredníctvom hyperlinku“
1.
Vec prejednávaná na základe návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Oberlandesgericht Wien (Vyšší krajský súd vo Viedni), umožní Súdnemu dvoru objasniť spôsob, akým majú spotrebitelia, ktorí uzatvárajú zmluvy na diaľku, obdržať informácie predpísané právom Únie, v tomto prípade konkrétne smernicou 97/7/ES (
2
) (ďalej len „smernica“). V článku 5 smernice sa predovšetkým stanovuje, že po uzavretí zmluvy na diaľku musí spotrebiteľ „obdržať“ potvrdenie niektorých informácií vo forme „trvalého média“. Vnútroštátny súd predložil otázku, či možno za informácie dodané vo forme trvalého média považovať také údaje, ktoré sa nachádzajú na internetovej stránke podnikateľa a ku ktorým má spotrebiteľ prístup na základe kliknutia na link, ktorý sa mu zobrazí v okamihu uzatvárania zmluvy.
I – Právny rámec
2.
Smernica 97/7/ES obsahuje súbor minimálnych požiadaviek (
3
) zameraných na ochranu spotrebiteľa pri zmluvách uzatváraných na diaľku.
3.
Na základe článku 4 smernice sa spotrebiteľovi pred uzatvorením zmluvy poskytne (
4
) súbor informácií: týkajú sa predovšetkým identity dodávateľa, charakteristiky predávaného tovaru alebo poskytovaných služieb, ceny, dodacích nákladov, údajov o platbe, existencie práva na odstúpenie od zmluvy.
4.
V článku 5 s názvom „Písomné potvrdenie informácií“ sa uvádzajú informácie, ktoré musí spotrebiteľ (opätovne) obdržať vo forme iného „trvalého média“ v okamihu plnenia zmluvy. Toto ustanovenie znie:
„1.   Spotrebiteľ musí obdržať potvrdenie v písomnej forme alebo potvrdenie vo forme iného dostupného trvalého média, ku ktorému má prístup, potvrdzujúce informácie uvedené v článku 4 (1) a) až f), a to v primeranom čase počas plnenia zmluvy a najneskôr v čase dodania v prípade, že ide o tovar, ktorý nie je určený na dodanie tretím stranám, ak takéto informácie neboli dodané spotrebiteľovi v písomnej forme alebo vo forme iného dostupného trvalého média, ku ktorému má prístup, už pred uzavretím zmluvy.
…
2.   Odsek 1 sa nevzťahuje na služby vykonávané prostredníctvom prostriedku komunikácie na diaľku v prípade, ak sú dodané iba raz a sú fakturované prevádzkovateľom prostriedku komunikácie na diaľku. Aj napriek tomu však spotrebiteľ musí mať možnosť obdržať adresu obchodného sídla dodávateľa, na ktorú môže zasielať akékoľvek sťažnosti.“
5.
Smernica neobsahuje vymedzenie pojmu „trvalé médium“. Tento pojem však vymedzuje legislatívny orgán Únie v iných právnych predpisoch. (
5
) V nasledujúcom texte z nich uvediem tie hlavné.
6.
Podľa článku 2 písm. f) smernice 2002/65/ES (
6
) je trvalým dátovým nosičom „každý nástroj, ktorý umožňuje spotrebiteľovi uchovávať informácie adresované jemu osobne spôsobom dostupným pre budúce použitie po dobu zodpovedajúcu účelu týchto informácií a ktorý umožňuje nezmenenú reprodukciu uložených informácií“.
7.
Podľa článku 2 bodu 12 smernice 2002/92/ES (
7
) je trvanlivým nosičom „každý prostriedok, ktorý zákazníkovi umožňuje uloženie informácií určených jemu osobne spôsobom prístupným na použitie v budúcnosti, na časové obdobie zodpovedajúce účelom informácií a ktorý umožňuje nezmenenú reprodukciu uložených informácií“. Rovnaké ustanovenie v ďalšom odseku dopĺňa, že pojem trvanlivý nosič „zahŕňa najmä diskety, CD-ROM, DVD a pevné disky osobných počítačov, na ktorých je uložená elektronická pošta, avšak vylučuje internetové stránky, pokiaľ takéto stránky nevyhovujú kritériám stanoveným v prvom odseku“.
8.
Nová smernica 2011/83/EÚ (
8
), ktorá v budúcnosti nahradí aj smernicu 97/7/ES, vymedzuje trvalý nosič v článku 2 bode 10 ako „akýkoľvek prostriedok, ktorý umožňuje spotrebiteľovi alebo obchodníkovi uchovávať informácie určené jemu osobne spôsobom dostupným na budúce použitie na obdobie primerané účelu týchto informácií a ktorý umožňuje nezmenenú reprodukciu uložených informácií“.
II – Skutkové okolnosti, konanie vo veci samej a prejudiciálna otázka
9.
Spoločnosť Content Services prevádzkuje v nemeckom jazyku internetovú stránku opendownload.de. Táto stránka je prístupná aj v Rakúsku, kde môžu tamojší užívatelia internetu využiť spoločnosťou ponúkané služby. Ide o stránku, prostredníctvom ktorej si možno bezplatne stiahnuť voľne prístupný softvér alebo skúšobné verzie spoplatneného softvéru. Zo súdnej dokumentácie tiež vyplýva, že server spoločnosti neobsahuje súbory určené na stiahnutie, ale iba odkazuje užívateľov na oficiálne stránky výrobcov počítačových programov. Inými slovami, na stránke opendownload.de sú zhromaždené odkazy na počítačové programy, ktoré sú voľne dostupné na sieti.
10.
Aby mohli užívatelia stránku využiť, a teda stiahnuť si rôzne programy na základe odkazov uvedených na opendownload.de, musia zaplatiť predplatné, ktorého výška bola v čase skutkových okolností 96 eur na rok. Zmluva sa uzatvára online prostredníctvom interaktívnej internetovej stránky, ktorú musí zákazník vyplniť a v ktorej kliknutím na vyznačené miesto vyhlasuje najmä to, že súhlasí so všeobecnými obchodnými podmienkami a že sa vzdáva práva na odstúpenie od zmluvy. Informácie podľa článkov 4 a 5 smernice, predovšetkým tie, ktoré sa týkajú práva na odstúpenie od zmluvy, sa zákazníkovi priamo nezobrazujú, má k nim však prístup kliknutím na link nachádzajúci sa na stránke, prostredníctvom ktorej sa uzatvára zmluva.
11.
Po uzatvorení zmluvy na internete dostane zákazník e-mail obsahujúci užívateľské meno a heslo potrebné na využitie stránky opendownload.de. E-mail najmä neobsahuje nijaké informácie o práve na odstúpenie od zmluvy. Neskôr zákazník dostane faktúru na sumu vo výške 96 eur, kde sa uvádza, že sa vzdal práva na odstúpenie od zmluvy.
12.
Konanie vo veci samej sa začalo na základe žaloby, ktorú podala Bundesarbeitskammer, inštitúcia, ktorá plní aj funkciu ochrany spotrebiteľa: podľa názoru žalobkyne sú obchodné praktiky Content Services nezákonné a porušujú rôzne predpisy práva Únie a vnútroštátneho práva v oblasti ochrany spotrebiteľa.
13.
Content Services, ktorá bola v konaní na prvom stupni neúspešná, napadla rozsudok na tomto odvolacom súde. Keďže tento súd sa domnieva, že na vydanie rozhodnutia o rozsahu pôsobnosti článku 5 smernice v odvolacom konaní je nevyhnutné rozhodnutie Súdneho dvora, rozhodol konanie vo veci prerušiť a obrátiť sa na Súdny dvor s touto prejudiciálnou otázkou:
„Spĺňa požiadavku článku 5 ods. 1 smernice 97/7/ES, podľa ktorej musí spotrebiteľ obdržať potvrdenie vo forme dostupného trvalého média, ku ktorému má prístup, potvrdzujúce tam uvedené informácie, ak mu takéto informácie neboli dodané už pri uzavretí zmluvy, ak sú tieto informácie spotrebiteľovi sprístupnené odkazom na internetovú stránku podnikateľa prostredníctvom hyperlinku nachádzajúceho sa v texte, ktorý musí spotrebiteľ kliknutím na vyznačené miesto v dialógovom okne označiť za prečítaný, aby mohol vzniknúť zmluvný vzťah?“
III – Úvodné pripomienky
14.
Skutkové okolnosti, ktoré sú predmetom konania vo veci samej, sú v mnohých ohľadoch pozoruhodné, aj keď nie ojedinelé. Predovšetkým v nemecky hovoriacich krajinách tlač často informuje o prípadoch, keď si niektorí užívatelia internetu, ktorí vyhľadávali voľne dostupný softvér, stiahli požadované programy, pričom vychádzali zo stránok, ako je stránka prevádzkovaná spoločnosťou Content Services, a uzatvorili zmluvy o predplatnom bez toho, aby si to uvedomovali. Judikatúra v Rakúsku a najmä v Nemecku už obsahuje určité množstvo súdnych rozhodnutí, ktoré boli vyhlásené v konaniach na základe takýchto prípadov.
15.
Právne otázky, ktoré vyvstávajú v rámci prejednávanej veci, sú celkovo početné a zaujímavé. (
9
) Predmet návrhu na začatie prejudiciálneho konania je však veľmi obmedzený, keďže sa týka iba spôsobu, akým sa majú zákazníkom oznamovať informácie podľa článku 5 smernice: preto obmedzím svoje úvahy na tento konkrétny aspekt.
16.
Okrem toho upozorňujem na skutočnosť, že vnútroštátny súd v návrhu na začatie prejudiciálneho konania nežiada Súdny dvor, aby presne vymedzil, čo znamená vo všeobecnosti „trvalé médium“, ale žiada iba o to, aby rozhodol, či obchodná praktika zodpovedajúca konaniu Content Services spĺňa požiadavky stanovené smernicou, pokiaľ ide o povinnosť dodať určité informácie vo forme trvalého média. Inými slovami, Súdny dvor nemá poskytnúť vyčerpávajúcu definíciu pojmu, ale má len rozhodnúť, či poskytnutie informácií na internetovej stránke prístupnej po kliknutí na link, ktorý sa spotrebiteľovi zobrazuje pred uzavretím zmluvy, je alebo nie je dodaním informácií vo forme trvalého média.
17.
Napriek tomu, že predstava poskytnutia vyčerpávajúcej definície pojmu „trvalé médium“ môže byť lákavá, podľa môjho názoru by sa mala sledovať „minimalistická“ perspektíva, ktorú implicitne navrhuje vnútroštátny súd: namiesto poskytnutia všeobecného a podrobného vymedzenia pojmu je vhodné obmedziť sa na konštatovanie, či v situácii ako v prejednávanej veci sú alebo nie sú splnené podmienky stanovujúce formu trvalého média. Presnejšie povedané, je možné poskytnúť všeobecnú definíciu, ale tú je potrebné formulovať abstraktne, bez toho, aby Súdny dvor zachádzal do technologických podrobností týkajúcich sa možného poskytovania informácií vo forme trvalého média. Je potrebné pripomenúť, že ukladanie príliš reštriktívnych prekážok v odvetví, akým je odvetvie týkajúce sa nových technológií, môže mať negatívne následky a v konečnom dôsledku to môže poškodiť samotného spotrebiteľa. Dôležité je, aby technologické spôsoby realizácie určitej činnosti (napríklad uzavretia zmluvy alebo dodania určitých informácií spotrebiteľovi) spĺňali pokyny stanovené smernicou. Naopak nie je vhodné predčasne uvádzať, aké môžu byť predmetné spôsoby, keďže technologický rozvoj by mohol v krátkom čase zaviesť nové, ktoré si dnes nemožno predstaviť, ale ktoré by mohli v konkrétnom prípade ešte lepšie zodpovedať požiadavkám stanoveným zákonodarcom.
IV – Posúdenie
A – Všeobecné úvahy
18.
Je nesporné, že Content Services svojim zákazníkom po uzavretí zmluvy nedodala konkrétne potvrdenie všetkých informácií podľa článku 5 smernice. Podľa názoru tejto spoločnosti však podobné potvrdenie nebolo potrebné, keďže spôsob, akým sa informácie poskytli zákazníkom podľa článku 4, spĺňa aj požiadavky stanovené v článku 5, najmä požiadavku, na základe ktorej musí zákazník informácie obdržať vo forme „trvalého média“: v takom prípade podľa samotného článku 5 ďalšie potvrdenie nie je potrebné.
19.
Ako som uviedol pri opise skutkových okolností, potenciálni zákazníci musia na uzatvorenie zmluvy výslovne vyhlásiť, a to kliknutím na miesto v dialógovom okne vyznačené na tento účel, že sa vzdávajú práva na odstúpenie od zmluvy a že súhlasia so všeobecnými obchodnými podmienkami zmluvy. Všeobecné obchodné podmienky zmluvy, právna úprava práva na odstúpenie od zmluvy a informácia o spracovaní obchodných údajov neboli súčasťou stránky ako takej, ale bolo ich možné zobraziť kliknutím na link umiestnený vedľa dialógového okna na účel vyjadrenia súhlasu.
20.
Skutočnosť, že informácie nachádzajúce sa na internetových stránkach, ktoré boli prípadnému zákazníkovi prístupné pred uzavretím zmluvy, a to kliknutím na link umiestnený na stránke, prostredníctvom ktorej sa uzatvára zmluva, obsahovali všetky údaje stanovené článkami 4 a 5 smernice, nie je sporná. Vnútroštátny súd vychádza podľa všetkého z predpokladu, že tento spôsob zobrazenia postačuje na splnenie požiadaviek článku 4, kladie však otázku, či postačuje aj z hľadiska požiadaviek podľa článku 5.
21.
Podľa názoru Content Services má byť odpoveď, samozrejme, kladná. Poskytnutie informácií zákazníkom na internetovej stránke, ktorá je týmto zákazníkom prístupná, by bolo postačujúce najmä z toho hľadiska, že samotné informácie možno považovať za dodané vo forme trvalého média podľa článku 5. Naproti tomu podľa názoru Bundesarbeitskammer, Komisie a väčšiny členských štátov, ktoré predniesli pripomienky, obyčajné poskytnutie informácií zákazníkovi prostredníctvom možnosti kliknutia na link v okamihu uzatvárania zmluvy nepostačuje na splnenie požiadaviek, ktoré stanovuje uvedený článok.
22.
Už teraz uvediem, že podľa môjho názoru nemožno prijať tvrdenie Content Services: spôsob, akým poskytla informácie, nie je v súlade s ustanovením článku 5 smernice. V nasledujúcom texte uvediem dôvody tohto konštatovania.
B – Dva aspekty povinnosti stanovenej článkom 5
23.
Smernica vo všeobecnosti vyžaduje, aby si dodanie informácií zákazníkovi podľa článku 5 smernice zachovávalo dve základné charakteristiky.
24.
Po prvé zákazník musí „obdržať“ informácie. Dôsledkom tohto konštatovania je predovšetkým to, že informácie sa k zákazníkovi musia dostať bez toho, aby na ich dosiahnutie musel akýmkoľvek spôsobom zohrať aktívnu úlohu. V tejto súvislosti je tiež potrebné poznamenať, že väčšina jazykových znení smernice zdôrazňuje túto skutočnosť tak, že rozlišujú informácie podľa článku 4 – ktoré sa majú prípadnému zákazníkovi jednoducho „poskytnúť“ (
10
) – a informácie podľa článku 5, ktoré musí zákazník „obdržať“ (
11
). Talianske znenie smernice, ktoré sa v obidvoch prípadoch zmieňuje o „obdržaní“ informácií, je v tejto súvislosti ojedinelé, hoci aj toto znenie potvrdzuje, že informácie podľa článku 5 sa majú zákazníkovi dodať, a nie iba poskytnúť.
25.
Účel tohto predpisu je jasný: smernica nariaďuje, aby spotrebiteľ nadobudol niektoré informácie, ktoré sú z hľadiska uplatnenia jeho práv podstatné, automaticky, t. j. bez toho, aby na tento účel musel čokoľvek urobiť. Mnohí spotrebitelia, najmä tí menej informovaní, by v opačnom prípade požívali nižšiu úroveň ochrany, keďže by v prípade potreby neboli nevyhnutne schopní predmetné informácie nájsť.
26.
Po druhé zákazník musí získať kontrolu nad informáciami, ktoré nadobúda na základe článku 5. Toto je podľa môjho názoru účel povinnosti dodať informácie vo forme „trvalého média“. Je zjavné, že ak by sa informácie zákazníkom oznamovali dočasným spôsobom, úroveň ochrany, ktorú spotrebiteľovi priznáva smernica, by bola podstatným spôsobom obmedzená. Zákazník môže informácie v prípade potreby využiť na uplatnenie svojich práv, iba ak ich má naďalej k dispozícii dôveryhodným spôsobom a na primerané obdobie.
27.
Vymedzenia pojmu „trvalý nosič“ v iných smerniciach, ktoré som citoval, potvrdzujú, že účelom ustanovenia o trvalom nosiči je ochrana spotrebiteľa. Ako som uviedol, ich podstatným prvkom je možnosť spotrebiteľa zachovať, znova získať a rozmnožovať informácie počas primeraného obdobia.
28.
Ako napokon vyplýva zo samotnej judikatúry Súdneho dvora, ochrana spotrebiteľa je jedným z pilierov smernice. Najmä právo na odstúpenie od zmluvy je jedným z podstatných nástrojov, prostredníctvom ktorých sa táto ochrana uskutočňuje, a účelom zmluvy je zabezpečiť, aby bolo uvedené právo pre spotrebiteľa účinné. (
12
)
29.
V prejednávanej veci je preto potrebné overiť, či sa informácie stanovené článkom 5 smernice zákazníkovi dodali pri dodržaní dvoch podmienok, ktoré som práve uviedol. V nasledujúcom texte preskúmam jednotlivo súlad s každou z nich.
C – O nevyhnutnosti toho, aby zákazník „obdržal“ informácie
30.
Ako som už uviedol, na dodržanie článku 5 smernice je nevyhnutné, aby zákazník informácie „obdržal“, t. j. aby ich nadobudol bez toho, aby musel na ten účel čokoľvek vykonať.
31.
V tejto súvislosti som dospel k záveru, že hoci je zákazník na účel zobrazenia potrebných informácií nútený kliknúť na link nachádzajúci sa na internetovej stránke, prostredníctvom ktorej uzatvára zmluvu, táto skutočnosť nespĺňa úplne podmienky stanovené článkom 5. I keď činnosť spočívajúca v kliknutí na link v zásade nie je obzvlášť zložitá, platí skutočnosť, že na jej vykonanie sa vyžaduje úmyselné konanie spotrebiteľa, ktorému tak prisudzuje „aktívnu“ úlohu. Naopak, ako som uviedol, zmyslom článku 5 je práve zabezpečiť, aby niektoré informácie spotrebiteľ dostal aj bez akejkoľvek konkrétnej činnosti, ktorú by mal vykonať (samozrejme, okrem činnosti, ktorej výsledkom je uzatvorenie zmluvy).
32.
Je potrebné mať tiež na pamäti, že dodať zákazníkovi informácie stanovené článkom 5 smernice bez toho, aby musel vykonať akúkoľvek konkrétnu činnosť, nie je v oblasti elektronického obchodu vo všeobecnosti problém. Mimoriadne podstatnou sa mi napokon javí skutočnosť, že samotná Content Services zasiela svojim zákazníkom po uzavretí zmluvy e-mail, ktorý obsahuje najmä potvrdenie o uzavretí zmluvy a údaje (užívateľské meno a heslo) potrebné na pripojenie sa k internetovej stránke. Je úplne zjavné, že napríklad pripojiť do tohto e-mailu aj informácie podľa článku 5 by nepredstavovalo žiadny technický problém.
33.
Umožniť podnikateľom v oblasti elektronického obchodu, aby od svojich zákazníkov na účel prístupu k informáciám podľa článku 5 smernice vyžadovali vykonať určité činnosti, a to aj v prípade, ak by sa od zákazníkov vyžadovalo iba kliknutie na link zobrazujúci sa v okamihu uzatvárania zmluvy, by mohlo otvoriť dvere možným zneužitiam. Je jasné, že hoci je kliknutie na link úplne banálnou činnosťou, dostupnou každému užívateľovi internetu, nie všetci užívatelia sú v okamihu uzatvárania zmluvy schopní uvedomiť si, že na účely lepšej ochrany svojich práv v prípade budúcej potreby je nevyhnutné kliknúť na link.
34.
V prejednávanej veci teda nie je splnená prvá z dvoch požiadaviek potrebných na zabezpečenie súladu s článkom 5 smernice: spotrebiteľ „neobdržal“ stanovené informácie. Už táto skutočnosť by postačovala na poskytnutie potrebnej odpovede vnútroštátnemu súdu. Kvôli úplnosti však preskúmam aj druhú z dvoch podmienok, ktorú ukladá citované ustanovenie.
D – O nevyhnutnosti toho, aby zákazník nadobudol kontrolu nad zaslanými informáciami
35.
Druhá podmienka, ktorú stanovuje článok 5, súvisí, ako som konštatoval, s pojmom „trvalé médium“: povinnosť dodať informácie vo forme trvalého média zodpovedá potrebe dodať spotrebiteľovi informácie takým spôsobom, ktorý mu v prípade potreby umožní ich využitie na účel uplatnenia svojich práv.
36.
Ako som konštatoval, zákonodarca v rámci iných právnych predpisov poskytol niektoré vymedzenia pojmu „trvalý nosič“, ktoré – hoci nie sú priamo uplatniteľné v prejednávanej veci – môžu byť určite nápomocné. Neexistujú totiž dôvody domnievať sa, že tieto definície sa týkajú iného pojmu, než je pojem použitý v smernici 97/7/ES. (
13
)
37.
Tieto definície zdôrazňujú najmä niektoré kľúčové zásady, a to konkrétne možnosť zákazníka: a) informácie zaznamenať alebo akokoľvek uchovať; b) mať k informáciám prístup v ich nemennej podobe počas „primeraného“ obdobia; c) verným spôsobom informácie rozmnožovať.
38.
Treba teda rozhodnúť, či internetová stránka môže – a ak áno, za akých okolností – byť „trvalým médiom“ podľa smernice. Ako som uviedol, Content Services sprístupňuje svojim zákazníkom informácie iba na internetovej stránke opendownload.de.
39.
Súdny dvor zatiaľ nemal možnosť rozhodovať vo veci výkladu pojmu trvalé médium. Nedávno sa však touto problematikou zaoberal Súdny dvor EZVO, ktorý o tejto otázke rozhodol rozsudkom z januára 2010 (
14
). V tomto rozsudku Súdny dvor EZVO konštatoval, že aj internetová stránka môže byť v zásade trvanlivým nosičom, a to za predpokladu, že sú kumulatívne splnené tri podmienky. Po prvé internetová stránka musí spotrebiteľovi umožňovať uchovať obdržané informácie. Po druhé toto uchovanie je potrebné zabezpečiť na dostatočne dlhé obdobie: dĺžku uchovávania nie je možné určiť všeobecne, ale treba ju stanoviť v každom prípade osobitne. Nakoniec sa musí vzhľadom na ochranu zákazníka zabezpečiť nemennosť informácií zo strany subjektu, ktorý ich dodal.
40.
Pokiaľ ide o mňa, zastávam názor, že s úvahami Súdneho dvora EZVO vyjadrenými v práve citovanom rozsudku možno do značnej miery súhlasiť.
41.
Je jasné, že sa v zásade nedá vylúčiť, že aj internetová stránka môže spĺňať podmienky potrebné na to, aby sa na základe smernice považovala za trvalé médium. Ako som uviedol, vymedzenie pojmu trvanlivý nosič podľa smernice 2002/92/ES napríklad explicitne stanovuje, že ak internetová stránka spĺňa podmienky uvedené v samotnej definícií, môže sa považovať za trvanlivý nosič, a to aj napriek tomu, že v prospech internetovej stránky neplatí, na rozdiel napríklad od CD-ROMu a e-mailu, nijaká domnienka zhody s požiadavkami smernice. Z tohto dôvodu je potrebné v každom konkrétnom prípade overiť, či daná internetová stránka má alebo nemá potrebné charakteristiky.
42.
Ako som už naznačil, ide o charakteristiky, vďaka ktorým je možné tvrdiť, že informácie sú pod kontrolou zákazníka a už ich nekontroluje subjekt, ktorý ich dodáva. Ako správne konštatoval Súdny dvor EZVO, z tohto hľadiska je potrebné, aby zákazník mohol informácie uchovávať na účel uplatnenia svojich práv počas dostatočne dlhého obdobia a aby ich dodávateľ nemohol meniť.
43.
Technické podrobnosti prípadného uskutočňovania uvedeného mechanizmu sa musia hodnotiť v každom konkrétnom prípade, pričom Súdnemu dvoru určite nenáleží, aby ich na tomto mieste uvádzal. Faktom však ostáva, že bežná internetová stránka, akou je internetová stránka, na ktorej dodáva Content Services informácie svojim zákazníkom, nespĺňa uvedené požiadavky. Normálna internetová stránka na základe svojej podstaty nie je pod kontrolou toho, kto ju navštevuje, ale toho, kto ju zverejňuje, t. j. subjektu, ktorý ju môže kedykoľvek svojvoľne meniť alebo zrušiť. Skutočnosť, že spotrebiteľ môže vykonať činnosť smerujúcu k vytlačeniu alebo zaznamenaniu stránky predtým, ako ju bude možné modifikovať, na situácii nič nemení: v takom prípade by totiž bolo trvalé médium (vytlačená alebo zaznamenaná stránka) výsledkom činnosti spotrebiteľa, a nie predajcu, ako to vyžaduje smernica.
44.
Z tohto dôvodu internetová stránka Content Services nespĺňa pokyny uvedené v článku 5 smernice, ani pokiaľ ide o povahu média, na ktorom sa informácie spotrebiteľovi dodávajú.
45.
Predtým, ako pristúpim k záveru, musím poznamenať, že aj keď vo všeobecnosti nemožno vylúčiť, že internetová stránka môže byť „trvalým médiom“ podľa smernice, mohlo by byť problematické určiť, akým spôsobom môže spotrebiteľ v súlade s článkom 5 „obdržať“ informácie nachádzajúce sa na internetovej stránke. Ako som uviedol, toto ustanovenie nariaďuje, aby sa informácie zákazníkovi dodali bez toho, aby musel na tento účel vykonať akúkoľvek činnosť. Mal by sa pozorne preskúmať súlad postupu predajcu, ktorý po uzavretí zmluvy zákazníkovi posiela e-mail obsahujúci link na internetovú stránku s potrebnými informáciami, so smernicou: v tomto prípade, aj keby sa pripustilo, že internetová stránka je „trvalým médiom“, prístup k informáciám by závisel od aktívnej činnosti spotrebiteľa (kliknutie na zaslaný link). Bez ohľadu na právne posúdenie podobnej situácie skutočnosťou ostáva, že je oveľa jednoduchšie, a určite aj v súlade so znením smernice, zahrnúť informácie priamo do textu e-mailu. (
15
) Opakujem, že napriek tomu sa nedá vopred vylúčiť, že môže existovať konkrétny spôsob, na základe ktorého môžu informácie dodané cez internetovú stránku spĺňať obe požiadavky stanovené článkom 5 smernice.
E – Zhrnutie
46.
Ak zhrniem svoje uvedené tvrdenia, spôsob, akým sa zákazníkovi predkladajú informácie v prípade, ktorý je predmetom konania vo veci samej, nespĺňa požiadavky podľa článku 5 smernice. Najmä skutočnosť, že informácie dodávané zákazníkovi sú uvedené iba na internetovej stránke, ku ktorej má prístup po kliknutí na link zobrazujúci sa v okamihu uzatvárania zmluvy, vylučuje jednak to, že zákazník informácie „obdržal“, jednak to, že sa mu informácie dodali vo forme „trvalého média“.
V – Návrh
47.
S ohľadom na uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor na prejudiciálnu otázku Oberlandesgericht Wien odpovedal takto:
Poskytnutie informácií, ktoré vyžaduje článok 5 ods. 1 smernice Európskeho Parlamentu a Rady 97/7/ES z 20. mája 1997 o ochrane spotrebiteľa vzhľadom na zmluvy na diaľku, na internetovej stránke, ku ktorej má zákazník prístup prostredníctvom hyperlinku zobrazujúceho sa v okamihu uzatvárania zmluvy, nespĺňa požiadavky stanovené v uvedenom ustanovení.
(
1
)	Jazyk prednesu: taliančina.
(
2
)	Smernica Európskeho Parlamentu a Rady z 20. mája 1997 o ochrane spotrebiteľa vzhľadom na zmluvy na diaľku (Ú. v. ES L 144, s. 19; Mim. vyd. 15/003, s. 319).
(
3
)	Podľa článku 14 smernice môžu členské štáty na zabezpečenie vyššej úrovne ochrany spotrebiteľa zaviesť striktnejšie ustanovenia.
(
4
)	V talianskom znení smernice sa v súvislosti s informáciami uvedenými v článkoch 4 a 5 používa rovnaké sloveso „ricevere“ (obdržať). Vo väčšine iných jazykových znení sa však informácie podľa článku 4 musia spotrebiteľovi jednoducho „poskytnúť“, kým iba vo vzťahu k informáciám podľa článku 5 sa uvádza, že ich spotrebiteľ musí „obdržať“. Pozri napríklad francúzske, anglické, nemecké, španielske alebo holandské znenie smernice. Pozri tiež bod 24 týchto návrhov.
(
5
)	V skutočnosti pojem uvedený v článku 5 odseku 1 smernice 97/7/ES nemá vo všetkých jazykových zneniach rovnaký názov, aký sa používa pre pojem, ktorý vymedzujú iné smernice. Napríklad v talianskom texte uvedených právnych predpisov, ktoré obsahujú vymedzenie predmetného pojmu, sa nepoužíva výraz „supporto duraturo“ (trvalý nosič), ale „supporto durevole“ (trvanlivý nosič). Je však zjavné, že zámerom zákonodarcu bolo odkázať na rovnaký kontext, čo dokazuje aj porovnávacia štúdia jazykových znení smerníc, ktoré obsahujú vymedzenie tohto pojmu, kde sa vo väčšine z nich používa rovnaká terminológia ako v smernici 97/7/ES. Pozri napríklad anglické („durable medium“), francúzske („support durable“), nemecké („dauerhafter Datenträger“) a španielske („soporte duradero“) znenie citovaných textov.
(
6
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 23. septembra 2002 o poskytovaní finančných služieb spotrebiteľom na diaľku a o zmene a doplnení smernice Rady 90/619/EHS a smerníc 97/7/ES a 98/27/ES (Ú. v. ES L 271, s. 16; Mim. vyd. 06/004, s. 321).
(
7
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2002/92/ES z 9. decembra 2002 o sprostredkovaní poistenia (Ú. v. ES L 9, s. 3; Mim. vyd. 06/004, s. 330).
(
8
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 25. októbra 2011 o právach spotrebiteľov, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 93/13/EHS a smernica Európskeho parlamentu a Rady 1999/44/ES a ktorou sa zrušuje smernica Rady 85/577/EHS a smernica Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES (Ú. v. EÚ L 304, s. 64). Smernica 97/7/ES sa zrušuje s platnosťou od 13. júna 2014 (pozri článok 31 smernice 2011/83/EÚ).
(
9
)	Pochybnosti existujú napríklad vo vzťahu k zákonnosti „vzdania sa“ práva na odstúpenie od zmluvy, ktoré Content Services vyžaduje od svojich zákazníkov. Podľa informácií, ktoré poskytol vnútroštátny súd, nie je pozícia Content Services v tejto súvislosti jasná. Táto spoločnosť v niektorých prípadoch odkazuje na to, že zákazník sa vzdal práva na odstúpenie od zmluvy, inokedy však tvrdí, že právo na odstúpenie od zmluvy s ohľadom na jej služby podľa článku 6 odseku 3 prvej zarážky smernice neexistuje.
(
10
)	Pozri napríklad francúzske („le consommateur doit bénéficier des informations suivantes“), anglické („the consumer shall be provided with the following information“), nemecké („der Verbraucher muß… über folgende Informationen verfügen“), španielske („el consumidor deberá disponer de la información siguiente“), holandské znenie („moet de consument… beschikken over de volgende informatie“).
(
11
)	Ako uviedla Komisia, „dodanie“ informácií, o ktorom sa zmieňuje samotný článok 5 ods. 1, je úplne rovnocenné s „obdržaním“, ktoré sa spomína v prvej polovici tohto odseku. Mení sa jednoducho iba uhol pohľadu, a to spotrebiteľa, keď sa uvádza pojem „obdržať“, a predajcu/dodávateľa služieb, keď sa uvádza pojem „dodať“.
(
12
)	Pozri napríklad rozsudky z 3. septembra 2009, Messner, C-489/07, Zb. s. I-7315, bod 19, a z 15. apríla 2010, Handelsgesellschaft Heinrich Heine, C-511/08, Zb. s. I-3047, bod 54.
(
13
)	Pozri poznámku pod čiarou 5.
(
14
)	Rozsudok Súdneho dvora EZVO z 27. januára 2010, Inconsult Anstalt, E-4/09. Rozsudok sa týka presnejšie smernice 2002/92/ES. Ako som uviedol, neexistujú dôvody domnievať sa, že pojem „trvanlivý nosič“ uvedený v tejto smernici sa odlišuje od pojmu, ktorý sa uvádza v smernici 97/7/ES.
(
15
)	Podľa typu emailovej služby, ktorú spotrebiteľ používa, a spôsobu, akým má k nej prístup, by bolo možné konštatovať, že aj správa poslaná e-mailom by nemusela byť úplne pod kontrolou zákazníka, ktorý dostáva informácie. Spomeňme prípad služby, ktorá ponúka možnosť kontroly elektronickej pošty iba prostredníctvom internetového rozhrania, bez možnosti použitia protokolov (IMAP, POP atď.), ktoré užívateľovi umožňujú preniesť jednu alebo viac kópií správ na vlastné elektronické zariadenia (počítač, smartphone atď.). Táto námietka je v každom prípade neopodstatnená. Samotná povaha služby elektronickej pošty sa vyznačuje tým, že jej cieľom je doručiť užívateľom osobné správy: za prípadnú situáciu, v ktorej by užívateľ stratil kontrolu nad svojimi správami, by niesol zodpovednosť (ak nie samotný užívateľ z dôvodu svojho neprezieravého konania) subjekt poskytujúci emailovú službu, a nie predajca, ktorý e-mailom dodal informácie svojmu zákazníkovi. Od predajcu nemožno požadovať, aby sa vyhol určitému komunikačnému prostriedku len z dôvodu, že jeho zákazník by ho nemusel správne používať, alebo preto, že má nespoľahlivého poskytovateľa.