UZNESENIE SÚDNEHO DVORA (desiata komora)
zo 17. júla 2023 (*)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Článok 99 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora – Odpoveď, ktorú možno jednoznačne vyvodiť z judikatúry – Právomoc, rozhodné právo, uznávanie a výkon rozhodnutí a prijatie a výkon verejných listín v dedičských veciach a zavedenie európskeho osvedčenia o dedičstve – Nariadenie (EÚ) č. 650/2012 – Článok 10 ods. 1 písm. a) – Subsidiárne právomoci – Článok 267 ZFEÚ – Povinnosť dodržiavať usmernenia súdu vyššieho stupňa“
Vo veci C‑55/23 [Jurtukała](i),
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Okresný súd Štetín – časť Pravobrežie a Západ, Poľsko) zo 6. decembra 2022 a doručený Súdnemu dvoru 3. februára 2023, v konaní:
PA
za účasti:
MO,
SÚDNY DVOR (desiata komora),
v zložení: predseda desiatej komory D. Gratsias, sudcovia M. Ilešič (spravodajca) a I. Jarukaitis,
generálny advokát: M. Campos Sánchez‑Bordona,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vo veci sa rozhodne odôvodneným uznesením v súlade s článkom 99 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora,
vydal toto
Uznesenie
1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 10 ods. 1 písm. a) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 650/2012 zo 4. júla 2012 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a prijatí a výkone verejných listín v dedičských veciach a o zavedení európskeho osvedčenia o dedičstve (Ú. v. EÚ L 201, 2012, s. 107), ako aj článku 267 ZFEÚ.
2        Tento návrh bol podaný v rámci súdneho konania začatého na návrh PA vo veci určenia dedičov po jej bratovi, ktorý zomrel v Hamburgu (Nemecko) 9. mája 2020.
Právny rámec
Právo Únie
3        Odôvodnenia 23 a 30 nariadenia č. 650/2012 znejú:
„(23)      Vzhľadom na narastajúcu mobilitu občanov a s cieľom zabezpečiť riadny výkon spravodlivosti v [Európskej ú]nii a existenciu kolízneho kritéria založeného na skutočnej väzbe medzi dedičskou vecou a členským štátom, v ktorom sa vykonáva právomoc, by sa v tomto nariadení malo ustanoviť, že všeobecným kolíznym kritériom na účely určenia právomoci, ako aj rozhodného práva by mal byť obvyklý pobyt zosnulého v čase smrti. …
…
(30)      S cieľom zabezpečiť, aby súdy všetkých členských štátov mohli z rovnakých dôvodov vykonávať právomoc v súvislosti s dedením po osobách, ktoré v čase smrti nemali obvyklý pobyt v členskom štáte, v tomto nariadení by sa mal uviesť v hierarchickom poradí taxatívny zoznam dôvodov, na základe ktorých sa môže vykonať takáto subsidiárna právomoc.“
4        Kapitola II tohto nariadenia týkajúca sa „Právomoci“ obsahuje najmä články 4 až 10 a článok 15 tohto nariadenia.
5        Článok 4 uvedeného nariadenia, nazvaný „Všeobecná právomoc“, stanovuje:
„Právomoc konať vo veci celého dedičstva majú súdy členského štátu, v ktorom mal zosnulý obvyklý pobyt v čase smrti.“
6        Článok 5 toho istého nariadenia s názvom „Dohoda o voľbe súdu“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
„Ak je právny poriadok, ktorý si zosnulý zvolil na vyporiadanie svojho dedičstva podľa článku 22, právnym poriadkom členského štátu, môžu sa dotknutí účastníci dohodnúť, že výlučnú právomoc konať v dedičskej veci bude mať súd alebo súdy uvedeného členského štátu.“
7        Články 6 až 9 nariadenia č. 650/2012 spresňujú podmienky, za ktorých sa uplatní článok 5 ods. 1 tohto nariadenia.
8        Článok 10 uvedeného nariadenia, nazvaný „Subsidiárna právomoc“, stanovuje:
„1.      Ak nemal zosnulý v čase smrti obvyklý pobyt v členskom štáte, majú napriek tomu právomoc konať vo veci celého dedičstva súdy členského štátu, v ktorom sa nachádza majetok, ktorý je predmetom dedičstva, ak:
a)      mal zosnulý v čase smrti štátnu príslušnosť tohto členského štátu alebo v prípade, že to tak nie je,
b)      mal zosnulý svoj predchádzajúci obvyklý pobyt v uvedenom členskom štáte a v čase, keď súd začal konať, neuplynulo viac ako päť rokov od zmeny tohto miesta obvyklého pobytu.
2.      Ak na základe odseku 1 nemá právomoc žiadny súd v členskom štáte, majú právomoc konať o majetku, ktorý je predmetom dedičstva, súdy členského štátu, v ktorom sa tento majetok nachádza.“
9        Článok 15 toho istého nariadenia s názvom „Preskúmanie právomoci“ znie:
„Ak sa začalo konanie na súde členského štátu v dedičskej veci, v ktorej nemá podľa tohto nariadenia právomoc konať, súd bez návrhu vyhlási, že nemá právomoc.“
10      Článok 22 tohto nariadenia, nazvaný „Voľba práva“, ktorý sa nachádza v kapitole III nariadenia č. 650/2012 s názvom „Rozhodné právo“, vo svojom odseku 1 stanovuje:
„Osoba si môže za rozhodné právo, ktorým sa bude spravovať dedenie jej celého dedičstva, zvoliť právny poriadok štátu, ktorého je v čase voľby alebo úmrtia štátnym príslušníkom.
…“
Poľské právo
11      Článok 386 § 6 ustawa – Kodeks postępowania cywilnego (Občiansky súdny poriadok) zo 17. novembra 1964, v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (Dz. U. z roku 2021, položka 1805, ďalej len „Občiansky súdny poriadok“), stanovuje:
„Právne odôvodnenie uvedené v odôvodnení rozsudku súdu druhého stupňa zaväzuje tak súd, ktorému bola vec postúpená, ako aj súd druhého stupňa v štádiu opätovného preskúmania veci. To sa však netýka prípadov, v ktorých došlo k zmene právnej alebo skutkovej situácie alebo v ktorých po vydaní rozsudku druhostupňového súdu Sąd Najwyższy [Najvyšší súd, Poľsko] v uznesení, ktorým rozhodol o právnej otázke, prijal iné právne posúdenie.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
12      BF (ďalej len „zosnulý“), poľský štátny príslušník, zomrel 9. mája 2020 v Hamburgu.
13      PA, sestra zosnulého, podala návrh na Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Okresný súd Štetín – časť Pravobrežie a Západ, Poľsko), ktorý je vnútroštátnym súdom, na účely určenia dedičov zosnulého.
14      PA vo svojom návrhu uviedla, že posledný obvyklý pobyt jej brata sa nachádzal v Hamburgu, že brat vlastnil nehnuteľnosti v Poľsku a že si nezvolil právo na vysporiadanie svojho dedičstva. Tiež spresnila, že syn zosnulého, jeho manželka, matka, neter a ona sama vyhlásili na nemeckom súde, že dedičstvo odmietajú.
15      Uznesením z 30. augusta 2022 vnútroštátny súd zamietol návrh PA z dôvodu, že poľské súdy nemajú právomoc konať v dedičskej veci po zosnulom, ktorého posledný obvyklý pobyt sa nachádzal v inom členskom štáte než v Poľskej republike. Odmietol uplatniť pravidlo subsidiárnej právomoci stanovené v článku 10 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 650/2012, pričom sa domnieval, že toto pravidlo sa týka len zosnulých, ktorých posledný obvyklý pobyt sa nenachádzal v žiadnom členskom štáte.
16      Uznesením zo 14. novembra 2022 Sąd Okręgowy w Szczecinie (Krajský súd Štetín, Poľsko), na ktorý bolo podané odvolanie, zrušil uznesenie z 30. augusta 2022 s odôvodnením, že výklad článku 10 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 650/2012 podaný vnútroštátnym súdom je nesprávny. Podľa Sąd Okręgowy w Szczecinie (Krajský súd Štetín) toto ustanovenie priznáva subsidiárnu právomoc členskému štátu, v ktorom zosnulý zanechal majetok a ktorého bol štátnym príslušníkom, aj keď jeho obvyklý pobyt nebol v tomto členskom štáte.
17      Vnútroštátny súd, ktorý opätovne konal vo veci samej, nesúhlasí s výkladom článku 10 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 650/2012, ktorý podal Sąd Okręgowy w Szczecinie (Krajský súd Štetín), ktorý je podľa jeho názoru v rozpore s doslovným významom, ako aj s cieľmi nariadenia č. 650/2012.
18      Vnútroštátny súd tvrdí, že podľa vnútroštátneho práva je súd, ktorému bola vec predložená, viazaný výkladom práva Únie, hoci je aj nesprávny, ktorý podal súd vyššieho stupňa, a tak predmetný výklad práva Únie možno vyriešiť len odpoveďou Súdneho dvora na prejudiciálnu otázku. V tejto súvislosti uvádza, že nijaké ustanovenie vnútroštátneho práva výslovne neuvádza, že odpoveď Súdneho dvora by mu umožnila odchýliť sa od výkladu súdu vyššieho stupňa. Domnieva sa však, že na to, aby prispel k dosiahnutiu cieľov sledovaných článkom 267 ZFEÚ, musí mať možnosť v plnom rozsahu zohľadniť výklad práva Únie podaný v rozsudku vydanom v prejudiciálnom konaní, aj keď je tento výklad odlišný od výkladu vnútroštátneho súdu vyššieho stupňa vo veci samej.
19      Za týchto podmienok Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Okresný súd Štetín – časť Pravobrežie a Západ, Poľsko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Má sa článok 10 ods. 1 písm. a) nariadenia [č. 650/2012] vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje len v prípade, ak zosnulý nemal bydlisko v žiadnom členskom štáte viazanom uvedeným nariadením, alebo [v tom zmysle, že] priznáva subsidiárnu právomoc členskému štátu, v ktorom zosnulý zanechal majetok a ktorého bol v čase smrti štátnym príslušníkom, aj keď mal v tom čase obvyklý pobyt v inom členskom štáte viazanom týmto nariadením?
2.      Má sa právo Únie, najmä článok 267 ZFEÚ, vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej je súd viazaný právnym posúdením súdu vyššieho stupňa týkajúcim sa výkladu práva Únie, ktorý je v rozpore s výkladom, ktorý podal v konkrétnej veci Súdny dvor Európskej únie, v rozsudku vydanom v prejudiciálnom konaní?“
O prejudiciálnych otázkach
20      V súlade s článkom 99 svojho rokovacieho poriadku môže Súdny dvor kedykoľvek na návrh sudcu spravodajcu a po vypočutí generálneho advokáta rozhodnúť vo veci formou odôvodneného uznesenia, ak možno odpoveď na položenú otázku jednoznačne vyvodiť z judikatúry alebo ak odpoveď na takúto otázku nevyvoláva žiadne dôvodné pochybnosti.
21      V prejednávanej veci sa Súdny dvor domnieva, že pokiaľ ide o prvú otázku, znenie článku 10 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 650/2012 neponecháva priestor na žiadne dôvodné pochybnosti, a pokiaľ ide o druhú otázku, že výklad práva Únie požadovaný vnútroštátnym súdom možno jednoznačne vyvodiť z rozsudku z 5. októbra 2010, Elčinov (C‑173/09, EU:C:2010:581). V prejednávanej veci je teda potrebné uplatniť článok 99 rokovacieho poriadku.
O prvej otázke
22      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 10 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 650/2012 vykladať v tom zmysle, že pravidlo subsidiárnej právomoci stanovené v tomto ustanovení sa uplatní len vtedy, ak mal zosnulý v čase smrti obvyklý pobyt v členskom štáte, ktorý nie je viazaný týmto nariadením, alebo v treťom štáte.
23      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 4 nariadenia č. 650/2012 stanovuje pravidlo všeobecnej právomoci, podľa ktorého právomoc konať vo veci celého dedičstva majú súdy členského štátu, v ktorom mal zosnulý obvyklý pobyt v čase smrti.
24      Ak mal zosnulý obvyklý pobyt v členskom štáte, súdy iného členského štátu, ktorého bol štátnym príslušníkom, môžu nadobudnúť právomoc v súlade s článkami 5 až 9 nariadenia č. 650/2012, ak si zosnulý v súlade s článkom 22 tohto nariadenia zvolil právny poriadok tohto členského štátu ako právny poriadok, ktorým sa spravuje celé jeho dedičstvo.
25      Okrem toho článok 10 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 650/2012 stanovuje pravidlo subsidiárnej právomoci konať vo veci celého dedičstva v prospech súdov členského štátu, v ktorom sa nachádza majetok, ktorý je predmetom dedičstva, pokiaľ mal zosnulý v čase svojej smrti štátnu príslušnosť tohto členského štátu. Ako však vyplýva zo znenia prvej časti článku 10 ods. 1 tohto nariadenia, subsidiárna právomoc založená na tomto ustanovení je daná len v prípade, že zosnulý nemal v čase svojej smrti obvyklý pobyt v členskom štáte.
26      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor pri výklade článku 10 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 650/2012 v rozsudku zo 7. apríla 2022, V A a Z A (Subsidiárna právomoc v dedičských veciach) (C‑645/20, EU:C:2022:267), spresnil, že článok 4 tohto nariadenia, ako aj jeho článok 10 ods. 1 majú jediný cieľ, a to vymedziť jednotné kritériá právomoci rozhodovať o celom dedičstve. Tento článok 10 nachádzajúci sa v kapitole II uvedeného nariadenia, ktorá stanovuje súbor pravidiel právomoci v dedičských veciach, stanovuje subsidiárnu právomoc vo vzťahu k všeobecnej právomoci stanovenej pravidlom upraveným v článku 4 uvedeného nariadenia, ktoré ako súdy príslušné konať vo veci celého dedičstva určuje súdy miesta obvyklého pobytu zosnulého [rozsudok zo 7. apríla 2022, V A a Z A (Subsidiárna právomoc v dedičských veciach), C‑645/20, EU:C:2022:267, bod 30].
27      V tejto súvislosti Súdny dvor spresnil, že neexistuje žiadny hierarchický vzťah medzi súdom, ktorého právomoc je založená článkom 4 nariadenia č. 650/2012, a súdom, ktorého právomoc je založená jeho článkom 10, pretože každý z týchto prípadov sa týka odlišných situácií. Rovnako tak aj skutočnosť, že právomoc uvedená v článku 10 tohto nariadenia je kvalifikovaná ako „subsidiárna“, neznamená, že toto ustanovenie je menej záväzné ako ustanovenie článku 4 uvedeného nariadenia týkajúce sa všeobecnej právomoci. V tejto súvislosti použitie slova „napriek tomu“ v článku 10 ods. 1 toho istého nariadenia naznačuje, že toto ustanovenie sa týka pravidla právomoci, ktoré je rovnocenné a doplňujúce k pravidlu všeobecnej právomoci stanovenému v tomto článku 4, v dôsledku čoho v prípade neuplatniteľnosti tohto posledného uvedeného článku je potrebné overiť, či sú splnené kritériá právomoci stanovené v článku 10 uvedeného nariadenia [rozsudok zo 7. apríla 2022, V A a Z A (Subsidiárna právomoc v dedičských veciach), C‑645/20, EU:C:2022:267, body 33 a 34].
28      Okrem toho Súdny dvor rozhodol, že tieto pravidlá právomoci rozhodovať o celom dedičstve neposkytujú dotknutým stranám možnosť zvoliť si podľa svojich záujmov súd členského štátu – s výhradou uplatnenia článku 5 tohto nariadenia – v prípade, že si zosnulý zvolil rozhodné právo pre svoje dedičstvo [rozsudok zo 7. apríla 2022, V A a Z A (Subsidiárna právomoc v dedičských veciach), C‑645/20, EU:C:2022:267, bod 32].
29      Pokiaľ ide najmä o okolnosti, za ktorých Súdny dvor prijal takýto výklad, treba uviesť, že v bode 25 rozsudku zo 7. apríla 2022, V A a Z A (Subsidiárna právomoc v dedičských veciach) (C‑645/20, EU:C:2022:267), Súdny dvor vychádzal z toho, že obvyklý pobyt zosnulého sa nachádzal v Spojenom kráľovstve, teda v členskom štáte, ktorý ani pred vystúpením tejto krajiny z Únie nebol viazaný nariadením č. 650/2012. Na účely výkladu článku 10 tohto nariadenia Súdny dvor rozhodol, že pravidlá právomoci stanovené v tomto článku možno uplatniť, ak mal zosnulý obvyklý pobyt v členskom štáte Únie, ktorý nie je viazaný uvedeným nariadením.
30      V prejednávanej veci, ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, mal zosnulý posledný obvyklý pobyt v Nemecku a zosnulý si nezvolil rozhodné právo, ktorým sa bude spravovať celé jeho dedičstvo.
31      Za týchto podmienok z jednoznačného znenia článku 10 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 650/2012 jasne vyplýva, že toto ustanovenie sa neuplatňuje v situácii, o akú ide vo veci samej, keď mal zosnulý v čase smrti obvyklý pobyt v členskom štáte viazanom týmto nariadením.
32      Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 10 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 650/2012 sa má vykladať v tom zmysle, že pravidlo subsidiárnej právomoci stanovené v tomto ustanovení sa uplatní len vtedy, ak mal zosnulý v čase smrti obvyklý pobyt v členskom štáte, ktorý nie je viazaný týmto nariadením, alebo v treťom štáte.
O druhej  otázke
33      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či právo Únie, najmä článok 267 ZFEÚ, bráni tomu, aby vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje v nadväznosti na zrušenie ním vydaného rozhodnutia súdom vyššieho stupňa, bol v súlade s vnútroštátnym procesným právom viazaný právnymi posúdeniami tohto súdu vyššieho stupňa, ak tieto posúdenia nie sú v súlade s právom Únie, ako ho vykladá Súdny dvor.
34      V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry totiž vyplýva, že článok 267 ZFEÚ poskytuje vnútroštátnym súdom veľkú diskrečnú právomoc obrátiť sa na Súdny dvor, ak sa domnievajú, že právne veci, o ktorých rozhodujú, nastoľujú otázky týkajúce sa výkladu alebo posúdenia platnosti ustanovení práva Únie potrebných pre rozhodnutie sporu, ktorý im bol predložený (rozsudok z 5. októbra 2010, Elčinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, bod 26 a citovaná judikatúra).
35      Okrem toho je potrebné pripomenúť, že na vyriešenie sporu vo veci samej je rozsudok vyhlásený Súdnym dvorom v prejudiciálnom konaní pre vnútroštátny súd záväzný, pokiaľ ide o výklad a platnosť aktov inštitúcií Únie (rozsudok z 5. októbra 2010, Elčinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, bod 29 a citovaná judikatúra).
36      V tejto súvislosti na účely vyriešenia sporu vo veci samej je výklad predmetných ustanovení, ktorý poskytol Súdny dvor, pre vnútroštátny súd, ktorý využil možnosť podľa článku 267 druhého odseku ZFEÚ, záväzný, a v prípade potreby musí tento vnútroštátny súd odmietnuť posúdenie súdu vyššieho stupňa, ak sa v súvislosti s týmto výkladom domnieva, že toto posúdenie nie je v súlade s právom Únie (rozsudky z 5. októbra 2010, Elčinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, bod 30, a z 9. septembra 2021, Dopravný podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, bod 46).
37      Okrem toho na základe zásady prednosti práva Únie, ak nie je možné vykladať vnútroštátne právne predpisy v súlade s požiadavkami práva Únie, vnútroštátny súd, ktorý je v rámci svojej právomoci poverený uplatniť právne predpisy Únie, je povinný zabezpečiť ich plný účinok, pričom v prípade potreby z vlastnej iniciatívy neuplatní akékoľvek odporujúce ustanovenie vnútroštátneho práva, bez toho, aby musel požadovať alebo čakať na ich predchádzajúce zrušenie zákonodarnou cestou alebo akýmkoľvek iným ústavným postupom (pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. októbra 2010, Elčinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, bod 31 a citovanú judikatúru, a z 9. septembra 2021, Dopravný podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, bod 45 a citovanú judikatúru).
38      Pokiaľ ide najmä o existenciu pravidiel vnútroštátneho práva, ktoré stanovujú, že vnútroštátny súd je bezpodmienečne viazaný výkladom práva Únie, ktorý podal iný vnútroštátny súd, Súdny dvor už rozhodol, že právo Únie bráni tomu, aby bol vnútroštátny súd viazaný vnútroštátnym pravidlom, podľa ktorého sú preň záväzné posúdenia vykonané vyšším vnútroštátnym súdom, ak sa ukáže, že tieto posúdenia nie sú v súlade s právom Únie (rozsudok z 5. októbra 2010, Elčinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, bod 32).
39      Za týchto podmienok požiadavka zabezpečiť plný účinok ustanovení práva Únie zahŕňa povinnosť vnútroštátnych súdov zmeniť prípadne ustálenú judikatúru, pokiaľ táto vychádza z výkladu vnútroštátneho práva, ktorý je nezlučiteľný s právom Únie (rozsudok z 9. septembra 2021, Dopravný podnik hl. m. Prahy, C‑107/19, EU:C:2021:722, bod 47 a citovaná judikatúra).
40      Z toho vyplýva, že v prejednávanej veci má vnútroštátny súd povinnosť zabezpečiť plný účinok článku 267 ZFEÚ tým, že v prípade potreby z vlastnej iniciatívy neuplatní vnútroštátne procesné ustanovenia, v prejednávanej veci ustanovenia článku 386 § 6 Občianskeho súdneho poriadku, ktoré mu ukladajú povinnosť uplatniť právny výklad Sąd Okręgowy w Szczecinie (Krajský súd Štetín), keďže tento výklad nie je zlučiteľný s právom Únie, ako ho vykladá Súdny dvor.
41      Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na druhú otázku odpovedať tak, že právo Únie a najmä článok 267 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje po zrušení ním vydaného rozhodnutia súdom vyššieho stupňa, bol v súlade s vnútroštátnym procesným právom viazaný právnym posúdením vykonaným týmto súdom vyššieho stupňa, ak toto posúdenie nie je v súlade s právom Únie, ako ho vykladá Súdny dvor.
O trovách
42      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (desiata komora) nariadil:
1.      Článok 10 ods. 1 písm. a) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 650/2012 zo 4. júla 2012 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a o uznávaní a výkone verejných listín v dedičských veciach a o zavedení európskeho osvedčenia o dedičstve
sa má vykladať v tom zmysle, že:
pravidlo subsidiárnej právomoci stanovené v tomto ustanovení sa uplatní len vtedy, ak mal zosnulý v čase smrti obvyklý pobyt v členskom štáte, ktorý nie je viazaný týmto nariadením, alebo v treťom štáte.
2.      Právo Únie, najmä článok 267 ZFEÚ,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
bráni tomu, aby vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje po zrušení ním vydaného rozhodnutia súdom vyššieho stupňa, bol v súlade s vnútroštátnym procesným právom viazaný právnym posúdením vykonaným týmto súdom vyššieho stupňa, ak toto posúdenie nie je v súlade s právom Únie, ako ho vykladá Súdny dvor.
Podpisy
*      Jazyk konania: poľština.
i      Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.