62013CO0574
UZNESENIE PODPREDSEDU SÚDNEHO DVORA
z 21. januára 2014 (
*1
)
„Odvolanie — Uznesenie o nariadení predbežného opatrenia — Štátna pomoc — Rozhodnutie, ktorým sa nariaďuje vrátenie štátnej pomoci — Neexistencia záväzných opatrení na vymáhanie štátnej pomoci na vnútroštátnej úrovni — Neexistencia naliehavosti“
Vo veci C‑574/13 P(R),
ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 57 druhého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 7. novembra 2013,
Francúzska republika, v zastúpení: G. de Bergues, D. Colas, E. Belliard a N. Rouam, splnomocnení zástupcovia,
odvolateľka,
ďalší účastník konania:
Európska komisia, v zastúpení: M. Afonso a B. Stromsky, splnomocnení zástupcovia,
žalovaná v prvostupňovom konaní,
PODPREDSEDA SÚDNEHO DVORA,
po vypočutí prvého generálneho advokáta P. Cruza Villalóna,
vydal toto
Uznesenie
1
Francúzska republika sa svojím odvolaním domáha zrušenia uznesenia predsedu Všeobecného súdu Európskej únie z 29. augusta 2013, Francúzsko/Komisia (T‑366/13 R, ďalej len „napadnuté uznesenie“), ktorým predseda zamietol jej návrh na odklad výkonu rozhodnutia Komisie C(2013) 1926 final z 2. mája 2013 o štátnej pomoci SA.22843 (2012/C) (ex 2012/NN), ktorú Francúzsko poskytlo spoločnostiam Société nationale Corse Méditerranée a Compagnie méridionale de navigation (ďalej len „sporné rozhodnutie“).
Okolnosti predchádzajúce sporu a konanie o návrhu na nariadenie predbežného opatrenia
2
Skutočnosti, ktoré predchádzali sporu, boli opísané v bodoch 1 až 9 napadnutého uznesenia takto:
„1
V nadväznosti na verejné obstarávanie v oblasti zabezpečovania námorného spojenia Marseille – Bastia, Marseille – Ajaccio, Marseille – Balagne (Ile‑Rousse a Calvi), Marseille – Porto Vecchio a Marseille – Propriano skupina spoločností, ktorú tvoria Société nationale Corse Méditerranée (SNCM) a Compagnie méridionale de navigation (CMN), francúzski poskytovatelia služieb v oblasti námornej dopravy, zabezpečovala v období od 1. júla 2007 do 31. decembra 2013 uvedených 5 námorných spojení na základe dohody o poverení službou vo verejnom záujme (ďalej len ‚dohoda‘), uzavretou s územnou samosprávou Korzika (ÚSK) a s Office des transports de Corse (OTC, Dopravný úrad Korziky). Obe poverené spoločnosti dostávali od OTC ročný príspevok za nepretržité poskytovanie služieb v oblasti osobnej a nákladnej dopravy, ktoré boli povinné poskytovať počas celého roka (ďalej len ‚základné služby‘), a za doplnkové služby v oblasti osobnej dopravy v obdobiach dopravných špičiek, teda počas Vianoc, februára, jari až jesene a/alebo leta na linkách Marseille – Ajaccio, Marseille – Bastia a Marseille – Propriano (ďalej len ‚doplnkové služby‘).
2
Podľa dohody je konečná finančná náhrada pre každú z poverených spoločností za každý rok obmedzená na prevádzkovú stratu vzniknutú v dôsledku plnenia záväzkov podľa technickej špecifikácie, pričom sa zohľadňuje primeraný zisk podľa skutočného denného používania námorného kapitálu na plavby zodpovedajúce týmto záväzkom. Ak by skutočné príjmy boli nižšie ako odhadované príjmy, ktoré poverené spoločnosti uvádzajú vo svojich ponukách, v dohode sa stanovuje úprava tejto náhrady z verejných prostriedkov. Po podpísaní bola dohoda upravená tak, že sa zrušilo vyše 100 plavieb medzi Korzikou a Marseille ročne, znížili sa ročné sumy referenčnej finančnej náhrady o 6,5 milióna eur pre obidve poverené spoločnosti a stanovil sa ročný strop mechanizmu prispôsobenia príjmov pre každú poverenú spoločnosť.
3
Pokiaľ ide o námorné spojenia medzi Korzikou a prístavmi v Nice a Toulone, zabezpečuje ich najmä francúzska spoločnosť Corsica Ferries, ktorá sa tiež zúčastnila na postupe verejného obstarávania uvedeného v bode 1 vyššie, ale jej ponuky neboli úspešné. V súvislosti s uvedenými spojeniami spoločnosť Corsica Ferries podlieha záväzkom vo verejnom záujme v zmysle článku 4 nariadenia Rady (EHS) č. 3577/92 zo 7. decembra 1992, ktorým sa uplatňuje zásada slobody poskytovania služieb na námornú dopravu v rámci členských štátov (námorná kabotáž) (Ú. v. ES L 364, s. 7; Mim. vyd. 06/002, s. 10), ktorými sa jej stanovuje minimálny počet ciest tam a späť týždenne podľa období. Okrem toho na predmetných spojeniach existuje systém sociálnej pomoci poskytovaný oprávneným cestujúcim.
4
Pokiaľ ide o celkové dopravné spojenie na Korziku z kontinentálneho Francúzska, už veľa rokov je poznamenané výrazne sezónnym charakterom, pričom preprava cestujúcich sa uskutočňuje prevažne v letných mesiacoch. V prvom desaťročí po roku 2000 sa trh v oblasti dopravy medzi Korzikou a kontinentálnym Francúzskom vyznačoval najmä trendom rozvoja dopravnej ponuky z Toulonu, ktorý sa stal prednostným prístavom dopravy na Korziku. Trend nárastu prepravy z Toulonu zodpovedal zvýšeniu trhového podielu spoločnosti Corsica Ferries.
5
V roku 2007 bola Európskej komisii doručená sťažnosť spoločnosti Corsica Ferries v súvislosti s údajnou neoprávnenou štátnou pomocou nezlučiteľnou so spoločným trhom, ktorú získali spoločnosti SNCM a CMN na základe dohody. V nadväznosti na poskytnutie doplňujúcich informácií sťažovateľom a výmenu listov s francúzskymi orgánmi Komisia listom z 27. júna 2012 oznámila Francúzskej republike svoje rozhodnutie začať konanie vo veci formálneho zisťovania podľa článku 108 ods. 2 ZFEÚ v súvislosti s údajnou štátnou pomocou v prospech spoločností SNCM a CMN na základe dohody (Ú. v. EÚ C 301, s. 1). Na záver tohto konania Komisia prijala 2. mája 2013 [sporné] rozhodnutie.
6
[Sporné] rozhodnutie bolo oznámené Francúzskej republike 3. mája 2013.
7
V [spornom] rozhodnutí pri zisťovaní, či náhrady poskytnuté spoločnostiam SNCM a CMN predstavujú štátnu pomoc, Komisia skúmala, či v danej veci boli splnené kritériá stanovené Súdnym dvorom v rozsudku z 24. júla 2003, Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg (C-280/00, Zb. s. I-7747) (ďalej len ‚kritériá rozsudku Altmark‘). Pritom zistila, že základná služba poskytovaná spoločnosťami SNCM a CMN bola v súlade so skutočnou potrebou služby vo verejnom záujme, kým doplnková služba, ktorú poskytovala iba spoločnosť SNCM, nebola ani potrebná, ani primeraná vzhľadom na uspokojenie uvedenej potreby, a preto dospela k záveru, že prvé kritérium rozsudku Altmark spĺňa iba základná služba. Keďže následne usúdila, že podmienky verejného obstarávania (pozri bod 1 vyššie) neumožňovali vybrať záujemcu schopného poskytovať dané služby za najnižšie náklady pre územnú samosprávu a že francúzske orgány jej nepredložili žiadnu informáciu dosvedčujúcu, že náhrady sa vypočítali podľa vzoru dobre riadeného a primerane vybaveného stredného podniku, dospela k záveru, že štvrté kritérium rozsudku Altmark nebolo splnené ani pri jednej z uvedených služieb. Podľa Komisie preto náhrady predstavovali štátnu pomoc (článok 1 [sporného] rozhodnutia).
8
Pokiaľ ide o zlučiteľnosť skúmanej štátnej pomoci s vnútorným trhom, Komisia usúdila, že základná služba predstavuje službu vo všeobecnom hospodárskom záujme, ale doplnková služba nie. Za zlučiteľné s vnútorným trhom preto považovala len náhrady vyplatené spoločnostiam SNCM a CMN za základnú službu (článok 2 ods. 2 [sporného] rozhodnutia), zatiaľ čo náhrady vyplatené iba spoločnosti SNCM za doplnkovú službu kvalifikovala ako nezlučiteľné s vnútorným trhom (článok 2 ods. 1 [sporného] rozhodnutia).
9
V zmysle článku 3 [sporného] rozhodnutia Komisia následne nariadila okamžité ukončenie vyplácania náhrad za doplnkovú službu a vymáhanie štátnej pomoci od jej príjemcu, ktorému už bola v danej súvislosti vyplatená vo výške približne 220 miliónov eur, a súčasne spresnila, že vymáhanie pomoci musí byť okamžité a účinné a francúzske orgány majú zabezpečiť výkon rozhodnutia do štyroch mesiacov od jeho oznámenia (článok 4 [sporného] rozhodnutia), čiže do 3. septembra 2013. Francúzske orgány mali povinnosť oznámiť Komisii do dvoch mesiacov od oznámenia [sporného] rozhodnutia celkovú sumu, ktorú má príjemca vrátiť, podrobný opis už prijatých alebo plánovaných opatrení na dosiahnutie súladu s týmto rozhodnutím, ako aj dokumenty, ktoré dokazujú, že príjemcovi bolo nariadené pomoc vrátiť (článok 5).“
3
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 12. júla 2013 Francúzska republika podala žalobu o neplatnosť sporného rozhodnutia. Na podporu svojej žaloby uviedla, že Komisia porušila pojem „štátna pomoc“ v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, keďže dospela k záveru, že náhrady vyplatené spoločnostiam SNCM a CMN v rámci dohody poskytli ich príjemcom selektívnu výhodu, a tieto náhrady kvalifikovala ako štátnu pomoc v zmysle uvedeného ustanovenia. Subsidiárne poukázala na to, že Komisia porušila článok 106 ods. 2 ZFEÚ tým, že dospela k záveru, že náhrady vyplatené spoločnosti SNCM za doplnkovú službu predstavujú štátnu pomoc nezlučiteľnú s vnútorným trhom, keďže táto služba nepredstavuje službu vo všeobecnom hospodárskom záujme.
4
Samostatným podaním do súdnej kancelárie Všeobecného súdu v ten istý deň Francúzska republika podala návrh na nariadenie predbežného opatrenia, ktorým v podstate navrhla, aby predseda Všeobecného súdu pozastavil výkon sporného rozhodnutia dovtedy, kým Všeobecný súd nerozhodne o veci samej. Vo svojich pripomienkach podaných do kancelárie Všeobecného súdu 31. júla 2013 Komisia navrhla zamietnuť tento návrh na nariadenie predbežného opatrenia. Francúzska republika odpovedala na pripomienky Komisie podaním z 8. augusta 2013. Komisia sa k jej podaniu vyjadrila podaním zo 14. augusta 2013.
Napadnuté uznesenie
5
Predseda Všeobecného súdu sa domnieval, že má všetky informácie potrebné na to, aby mohol rozhodnúť o návrhu bez potreby ústne vypočuť účastníkov konania, a preto sa rozhodol v prvom rade preskúmať, či bola splnená podmienka naliehavosti.
6
V bodoch 19 až 22 napadnutého uznesenia zdôraznil, že podľa Francúzskej republiky by okamžitý výkon sporného rozhodnutia, ktorým bolo nariadené vymáhanie sumy vyše 220 miliónov eur od spoločnosti SNCM, ako aj ukončenie vyplácania všetkých platieb po dátume oznámenia rozhodnutia, nevyhnutne viedol k platobnej neschopnosti a likvidácii tejto spoločnosti a v dôsledku toho k spôsobeniu vážnej, nenapraviteľnej a bezprostredne hroziacej ujmy tomuto členskému štátu. Podľa Francúzskej republiky by ujma vyplývajúca z likvidácie uvedenej spoločnosti spočívala po prvé v narušení územnej kontinuity s Korzikou, po druhé vo vážnych sociálnych konfliktoch na Korzike a v prístave Marseille a po tretie v negatívnom vplyve na zamestnanosť a ekonomickú činnosť nielen v rámci uvedenej spoločnosti, ale aj v oblasti Marseille a Korziky.
7
V bode 27 napadnutého uznesenia predseda Všeobecného súdu uviedol, že tri druhy ujmy, na ktoré sa Francúzska republika odvoláva, aj keď sa líšia od individuálnej ujmy, ktorú môže utrpieť spoločnosť SNCM, všetky závisia od vyhlásenia konkurzu na túto spoločnosť. Od bodu 28 uvedeného uznesenia preto skúmal, či Francúzska republika preukázala, že výkon sporného rozhodnutia by nevyhnutne viedol k likvidácii uvedenej spoločnosti.
8
V tejto súvislosti v bode 29 napadnutého uznesenia uviedol, že požadovať vrátenie údajnej štátnej pomoci od spoločnosti SNCM a ukončiť vyplácanie budúcej náhrady do 31. decembra 2013 mohla iba Francúzska republika ako jediný subjekt, ktorému bolo sporné rozhodnutie určené, keďže v zmysle článku 288 štvrtého odseku ZFEÚ bolo uvedené rozhodnutie záväzné len pre francúzske orgány. Na základe toho usúdil, že po právnej stránke nemožno samotné sporné rozhodnutie považovať za umožňujúce uložiť predmetnej spoločnosti povinnosť vrátiť štátnu pomoc ani vzdať sa príslušných platieb. Predseda Všeobecného súdu preto usúdil, že iba v dôsledku prijatia právne záväzného opatrenia na výkon sporného rozhodnutia francúzskymi orgánmi by mohlo vzniknúť natoľko bezprostredné riziko likvidácie spoločnosti SNCM, že by to odôvodňovalo poskytnutie navrhovaného odkladu výkonu rozhodnutia.
9
V bodoch 30 až 34 napadnutého uznesenia predseda Všeobecného súdu preskúmal opodstatnenosť listov, ktoré 10. júla 2013 zaslal prefekt Korziky ÚSK a spoločnosti SNCM. Predseda Všeobecného súdu dospel k záveru, že zaslanie uvedených dvoch listov, ktoré zostali bez akejkoľvek odozvy adresátov, nemožno považovať za prijatie opatrení bezpodmienečne zaväzujúcich spoločnosť SNCM vrátiť štátnu pomoc, ktorá už bola vyplatená, a ukončiť vyplácanie platieb, ktoré ešte vyplatené neboli. Na základe toho riziko likvidácie spoločnosti SNCM nemožno považovať za bezprostredne hroziace do takej miery, aby bolo možné považovať požadovaný odklad výkonu rozhodnutia za odôvodnený.
10
Predseda Všeobecného súdu zamietol opačné tvrdenia Francúzskej republiky v bode 35 a nasl. napadnutého uznesenia. V bode 37 tohto uznesenia bolo predovšetkým uvedené, že v danej veci listy prefekta Korziky z 10. júla 2013 nebolo možné považovať za záväzné opatrenia na účely výkonu sporného rozhodnutia už preto, lebo prefekt v nich priamo oznámil zámer Francúzskej republiky podať žalobu o zrušenie predmetného rozhodnutia spolu s návrhom na nariadenie predbežného opatrenia smerujúceho k odkladu výkonu rozhodnutia. V bode 38 uznesenia odmietol tvrdenie, že vydať platobný príkaz mala ÚSK, keďže ho v každom prípade mala vydať Francúzska republika.
11
Keďže Francúzska republika tvrdila, že je paradoxné uložiť jej povinnosť uskutočniť konanie vo veci vymáhania už vyplatenej štátnej pomoci vzhľadom na to, že podala návrh na nariadenie predbežného opatrenia, predseda Všeobecného súdu v bode 40 napadnutého uznesenia pripomenul, že na akty prijaté inštitúciami sa vzťahuje prezumpcia platnosti a podanie žaloby o zrušenie rozhodnutia nemá žiadny odkladný účinok v zmysle článku 278 ZFEÚ, pretože odklad rozhodnutia môže nariadiť len súd. V bode 41 napadnutého uznesenia sa ďalej uvádzalo, že podľa judikatúry Všeobecného súdu Francúzska republika nebola povinná uskutočniť konanie vo veci vymáhania pomoci, ale prijať záväzné opatrenia. V bode 42 uznesenia sa predseda Všeobecného súdu domnieval, že pri neexistencii záväzných opatrení bezpodmienečne smerujúcich k výkonu sporného rozhodnutia, ktorých nevyhnutným dôsledkom by bol konkurz spoločnosti SNCM, by Francúzska republika nepreukázala splnenie podmienky naliehavosti v danej veci.
12
V bode 43 a nasl. napadnutého uznesenia predseda Všeobecného súdu preskúmal zo všetkých relevantných hľadísk, aká by bola situácia, keby musel usúdiť, že Francúzska republika už prijala v danej veci takéto záväzné opatrenia. V podstate sa domnieval, že podľa ustálenej judikatúry a na základe informácií zo spisu sa nepreukázalo, že francúzske vnútroštátne opravné prostriedky neumožňujú spoločnosti SNCM predísť vyhláseniu konkurzu, a teda riziku, že jej bude spôsobená vážna a nenapraviteľná ujma, tak, že pred vnútroštátnym súdom napadne záväzné vnútroštátne opatrenia, ktoré by v takej situácii boli prijaté.
13
Na základe všetkých týchto skutočností predseda Všeobecného súdu dospel v bode 56 napadnutého uznesenia k záveru, že návrh na nariadenie predbežného opatrenia treba zamietnuť pre neexistenciu naliehavosti bez skúmania podmienky týkajúcej sa fumus boni iuris a bez zváženia dotknutých záujmov.
Návrhy účastníkov konania
14
Francúzska republika navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zrušil napadnuté uznesenie,
—
sám rozhodol o spore alebo vrátil vec na opätovné rozhodnutie Všeobecnému súdu a
—
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
15
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
—
zamietol odvolanie a
—
uložil Francúzskej republike povinnosť nahradiť trovy konania.
O odvolaní
16
Francúzska republika na podporu svojho odvolania uvádza jeden odvolací dôvod, založený na nesprávnom právnom posúdení podmienky týkajúcej sa naliehavosti. Konkrétne Francúzska republika vytýka predsedovi Všeobecného súdu, že splnenie tejto podmienky viazal po prvé na to, aby príslušné vnútroštátne orgány vydali platobný príkaz alebo nariadili vrátenie predmetnej pomoci, a po druhé na dôkaz o tom, že žiadny vnútroštátny opravný prostriedok neumožňuje podniku, ktorému bola pomoc poskytnutá, podať námietky proti jej vráteniu, a teda zabrániť vážnej a nenapraviteľnej ujme.
17
Naopak Komisia žiada Súdny dvor, aby zamietol tieto dve výhrady, a teda odvolanie v plnom rozsahu.
18
V tejto súvislosti treba najprv pripomenúť, že článok 104 ods. 2 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu stanovuje, že „návrhy na nariadenie predbežných opatrení musia uvádzať predmet konania, okolnosti preukazujúce naliehavosť, ako aj skutkové a právne dôvody, ktoré na prvý pohľad odôvodňujú nariadenie navrhovaných predbežných opatrení“. Odklad výkonu rozhodnutia a ostatné predbežné opatrenia teda sudca rozhodujúci o nariadení predbežných opatrení môže nariadiť, ak sa preukáže, že ich nariadenie je z právneho a faktického hľadiska na prvý pohľad dôvodné (fumus boni iuris), sú naliehavé v tom zmysle, že sú potrebné na to, aby sa predišlo vážnej a nenapraviteľnej ujme na záujmoch účastníka konania, ktorý ich navrhol, a že mali účinky už pred rozhodnutím vo veci samej. Tieto podmienky sú kumulatívne, takže návrhy na nariadenie predbežných opatrení musia byť zamietnuté, pokiaľ niektorá z nich nie je splnená [pozri uznesenie predsedu Súdneho dvora zo 14. októbra 1996, SCK a FNK/Komisia, C-268/96 P(R), Zb. s. I-4971, bod 30]. Sudca rozhodujúci o nariadení predbežných opatrení tiež v prípade potreby zváži záujmy, o ktoré ide (uznesenie predsedu Súdneho dvora z 23. februára 2001, Rakúsko/Rada, C-445/00 R, Zb. s. I-1461, bod 73).
19
Účelom konania o nariadení predbežného opatrenia je zaručiť plnú účinnosť budúceho konečného rozhodnutia, aby sa zabránilo medzere v právnej ochrane poskytovanej Súdnym dvorom. Na dosiahnutie tohto cieľa sa naliehavosť musí posudzovať s ohľadom na potrebu nariadenia predbežného opatrenia, ktorého cieľom je zabrániť vzniku vážnej a nenapraviteľnej ujmy účastníkovi konania, ktorý o jeho nariadenie žiada [pozri uznesenie predsedu Súdneho dvora zo 14. decembra 2001, Komisia/Euroalliages a i., C-404/01 P(R), Zb. s. I-10367, body 61 a 62]. Je na tomto účastníkovi konania, aby predložil dôkaz o tom, že nemôže čakať na výsledok konania vo veci samej bez toho, aby mu vznikla takáto ujma (pozri uznesenie predsedu Súdneho dvora z 12. októbra 2000, Grécko/Komisia, C-278/00 R, Zb. s. I-8787, bod 14).
20
V tejto súvislosti z bodu 43 napadnutého uznesenia vyplýva, že predseda Všeobecného súdu preskúmal otázku existencie vnútroštátnych právnych prostriedkov v prospech spoločnosti SNCM iba kvôli úplnosti, ak by sa na rozdiel od toho, čo usúdil v bode 42 predmetného uznesenia, dospelo k záveru, že francúzske orgány preukázali, že už prijali záväzné opatrenia na výkon sporného rozhodnutia. Podľa ustálenej judikatúry ide však o odvolací dôvod namierený proti nadbytočnému dôvodu tohto rozsudku, ktorý nemôže viesť k jeho zrušeniu, a teda je neúčinný (pozri rozsudok z 28. júna 2005, Dansk Rørindustri a i./Komisia, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P až C-208/02 P a C-213/02 P, Zb. s. I-5425, bod 148, ako aj uznesenie z 23. februára 2006, Piau/Komisia, C‑171/05 P, bod 86).
21
Najprv je teda potrebné preskúmať, či záver predsedu Všeobecného súdu v bode 42 uvedeného uznesenia týkajúci sa neprijatia záväzných opatrení, a teda neexistencie naliehavosti, ktorá z toho vyplýva, nepredstavuje nesprávne právne posúdenie uvádzané v danej veci.
22
Francúzska republika uznáva, že je opodstatnené požadovať od podniku, ktorému bola poskytnutá pomoc, aby predložil dôkaz o tom, že príslušné vnútroštátne orgány prijali opatrenia potrebné na vrátenie predmetnej pomoci, a že ak tak neurobili, podmienka naliehavosti nie je splnená. Právom totiž uvádza, že iba vnútroštátne orgány môžu nariadiť podniku, ktorému bola pomoc poskytnutá, aby ju vrátil, a že rozhodnutím Komisie, ktorým sa členskému štátu nariaďuje vymáhanie predmetnej pomoci, sa tomuto podniku naopak neukladá žiadna právne záväzná povinnosť, takže podnik nemôže preukázať riziko ťažkej a nenapraviteľnej ujmy, keďže vnútroštátne orgány neprijali záväzné opatrenia smerujúce k zrušeniu a vymáhaniu predmetnej pomoci. Francúzska republika tvrdí, že toto pravidlo však údajne nebolo transponované do odvolaní proti nariadeniam predbežného opatrenia, ktoré podávajú samotné členské štáty v oblasti štátnej pomoci, pretože podľa nej by bolo paradoxné viazať dôvodnosť návrhu na nariadenie predbežného opatrenia podaného členským štátom na prijatie záväzných opatrení smerujúcich k vymáhaniu danej pomoci vnútroštátnymi orgánmi tohto štátu.
23
Treba však zdôrazniť, že Francúzska republika nespochybňuje premisu predsedu Všeobecného súdu v bode 27 napadnutého uznesenia, že vznik údajne vážnej a nenapraviteľnej ujmy, na ktorú sa Francúzska republika odvoláva, vyžaduje likvidáciu spoločnosti SNCM. Ak sa teda sporným rozhodnutím, ako Francúzska republika sama právom zdôrazňuje, spoločnosti SNCM neukladá žiadna povinnosť vrátiť pomoc, pretože nebola príjemcom pomoci, potom tejto spoločnosti nehrozí vyhlásenie konkurzu, pokiaľ vnútroštátne orgány neprijali záväzné opatrenia na vymáhanie uvedenej pomoci. Treba teda konštatovať, že za daných podmienok sa tento členský štát nemôže odvolávať na pravdepodobný vznik vážnej a nenapraviteľnej ujmy, pretože jeho orgány uvedené opatrenia neprijali.
24
Pokiaľ ide o tvrdenia Francúzskej republiky zdôrazňujúce „paradoxnosť“ povinnosti členského štátu prijať záväzné opatrenia na vymáhanie pomoci, aby dosiahol odklad výkonu rozhodnutia, ktorým sa mu ukladá povinnosť vrátiť túto pomoc, stačí pripomenúť, že nútené začatie konania vo veci vymáhania štátnej pomoci poskytnutej štátom v súlade s článkom 14 ods. 3 nariadenia Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca 1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku [108 ZFEÚ] (Ú. v. ES L 83, s. 1) z dôvodu nezlučiteľnosti pomoci s vnútorným trhom ukladá členskému štátu povinnosť prijať proti svojej vôli právne záväzné opatrenia, aby si splnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z práva Únie.
25
Okrem toho, ako správne pripomenul predseda Všeobecného súdu v bode 14 napadnutého rozhodnutia, článok 278 ZFEÚ stanovuje zásadu, že žaloby nemajú odkladný účinok, pričom odklad výkonu aktu, ktorého zrušenie sa navrhuje, o ktorý môžu subjekty podliehajúce súdnej právomoci požiadať na základe toho istého ustanovenia, má mimoriadny charakter.
26
To, že je členský štát povinný prijať záväzné opatrenia na vymáhanie pomoci, aj keď súdu navrhuje odklad rozhodnutia Komisie, ktorým sa mu ukladá povinnosť prijať takéto opatrenia, vyplýva z procesného režimu a z rozdelenia právomocí stanovených právom Únie medzi Komisiu a vnútroštátne orgány.
27
Preto treba konštatovať, že predseda Všeobecného súdu sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď splnenie podmienky týkajúcej sa naliehavosti viazal na prijatie záväzných opatrení na vymáhanie predmetnej pomoci príslušnými vnútroštátnymi orgánmi. Keďže okrem toho osobitne v bodoch 33 a 37 napadnutého uznesenia tvrdil, pričom Francúzska republika mu v tomto ohľade nevytýka skreslenie skutočností, že tento členský štát neprijal záväzné opatrenia, oprávnene mohol v bode 42 napadnutého uznesenia usúdiť, že tento členský štát nepreukázal, že podmienka týkajúca sa naliehavosti je v danej veci splnená.
28
Za týchto podmienok treba toto odvolanie zamietnuť bez toho, aby bolo potrebné zaoberať sa existenciou vnútroštátnych právnych prostriedkov umožňujúcich spoločnosti SNCM dosiahnuť v prípade potreby odklad výkonu záväzných opatrení, ktoré francúzske orgány mali prijať, pretože predseda Všeobecného súdu sa touto otázkou zaoberal len kvôli úplnosti.
O trovách
29
Podľa článku 138 ods. 1 rokovacieho poriadku, uplatniteľného na základe článku 184 ods. 1 toho istého rokovacieho poriadku na konanie o odvolaní, účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla uložiť Francúzskej republike povinnosť nahradiť trovy konania a Francúzska republika nemala úspech vo svojom jedinom dôvode, je opodstatnené uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania.
Z týchto dôvodov podpredseda Súdneho dvora rozhodol:
1.
Odvolanie sa zamieta.
2.
Francúzska republika je povinná nahradiť trovy konania.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.