62015TO0207_SK
Účastníci konania
Výrok
Účastníci konania
Vo veci T‑207/15 R,
National Iranian Tanker Company,
so sídlom v Teheráne (Irán), v zastúpení: T. de la Mare, QC, M. Lester, J. Pobjoy, barristers, R. Chandrasekera, S. Ashley a C. Murphy, solicitors,
žalobkyňa,
proti
Rade Európskej únie, v zastúpení: N. Rouam a M. Bishop, splnomocnení zástupcovia,
žalovanej,
ktorej predmetom je návrh na odklad výkonu rozhodnutia Rady (SZBP) 2015/236 z 12. februára 2015, ktorým sa mení rozhodnutie 2010/413/SZBP o reštriktívnych opatreniach voči Iránu (Ú. v. EÚ L 39, s. 18), a vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) 2015/230 z 12. februára 2015, ktorým sa vykonáva nariadenie (EÚ) č. 267/2012 o reštriktívnych opatreniach voči Iránu (Ú. v. EÚ L 39, s. 3), v rozsahu, v akom sa tieto akty týkajú žalobkyne,
PREDSEDA VŠEOBECNÉHO SÚDU
vydal toto
Uznesenie (1)
Okolnosti predchádzajúce sporu
1	Prejednávaná vec patrí do rámca reštriktívnych opatrení zavedených s cieľom vyvinúť nátlak na Iránsku islamskú republiku, aby ukončila činnosti v jadrovej oblasti, ktoré predstavujú nebezpečenstvo šírenia alebo vyvíjania nosičov jadrových zbraní.
[ omissis ]
7. Žalobkyňa, National Iranian Tanker Company, iránska spoločnosť špecializujúca sa na nákladnú prepravu ropy a zemného plynu, ktorá prevádzkuje veľkú flotilu tankerov, sa obrátila na Úniu, aby jej vo viacerých listoch oznámila svoje obavy, pokiaľ ide o dôsledky vyplývajúce pre jej flotilu z reštriktívnych opatrení prijatých proti Iránskej islamskej republike. V tomto kontexte popiera akékoľvek prepojenie na iránsky jadrový program a uvádza, že bola sprivatizovaná už v roku 2000.
8. Dňa 15. októbra 2012 však Rada naozaj zapísala obchodné meno žalobkyne na zoznam osôb a subjektov, na ktoré sa vzťahujú reštriktívne opatrenia.
9. Na jednej strane totiž Rada prijala rozhodnutie 2012/635/SZBP z 15. októbra 2012, ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie 2010/413 (Ú. v. EÚ L 282, s. 58). Podľa odôvodnenia 16 rozhodnutia 2012/635 treba podriadiť reštriktívnym opatreniam konkrétne iránske štátne subjekty podnikajúce v ropnom odvetví a v odvetví zemného plynu, keďže sú podstatným zdrojom príjmu pre iránsku vládu. V dôsledku toho článok 1 ods. 8 písm. a) rozhodnutia 2012/635 zmenil článok 20 ods. 1 písm. c) rozhodnutia 2010/413 v tom zmysle, že reštriktívne opatrenia sa vzťahujú na „ostatn[é] os[oby] a subjekt[y], na ktoré sa nevzťahuje príloha I, ktoré podporujú iránsku vládu, a subjekt[y], ktoré vlastnia alebo kontrolujú, alebo os[oby] a subjekt[y] s nimi spojen[é], ako sa uvádzajú v prílohe II“. Článok 2 rozhodnutia 2012/635 stanovil zápis obchodného mena žalobkyne do prílohy II rozhodnutia 2010/413, ktorá obsahovala zoznam mien „os[ôb] a subjekt[ov] zapojen[ých] do činností v jadrovej oblasti a v oblasti balistických rakiet a os[ôb] a subjekt[ov] poskytujúc[ich] podporu iránskej vláde“.
10. Na druhej strane Rada prijala vykonávacie nariadenie (EÚ) č. 945/2012 z 15. októbra 2012, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 267/2012 (Ú. v. EÚ L 282, s. 16). Článok 1 nariadenia č. 945/2012 stanovil zápis obchodného mena žalobkyne do prílohy IX nariadenia č. 267/2012, ktorá obsahuje zoznam mien „os[ôb] a subjekt[ov] zapojen[ých] do činností v jadrovej oblasti alebo v oblasti balistických rakiet a os[ôb] a subjekt[ov] poskytujúc[ich] podporu iránskej vláde“.
11. Obchodné meno žalobkyne bolo zapísané do vyššie uvedených zoznamov z týchto – v oboch prípadoch rovnakých – dôvodov: „spoločnosť účinne kontrolovaná iránskou vládou. Prostredníctvom svojich akcionárov, ktorí zachovávajú väzby s vládou, poskytuje finančnú podporu iránskej vláde“.
12. Rozhodnutie 2012/635 a nariadenie č. 945/2012 boli oznámené žalobkyni listom zo 16. októbra 2012.
13. Dňa 27. decembra 2012 podala žalobkyňa na Všeobecný súd žalobu, ktorou sa domáhala zrušenia týchto dvoch aktov v rozsahu, v akom sa jej týkali.
14. Všeobecný súd v rozsudku z 3. júla 2014, National Iranian Tanker Company/Rada (T‑565/12, Zb., ďalej len „rozsudok NITC“, EU:T:2014:608), vyhovel žalobnému dôvodu založenému na zjavne nesprávnom posúdení, ktorého sa dopustila Rada, keď zapísala obchodné meno žalobkyne na vyššie uvedené zoznamy. Všeobecný súd v dôsledku toho tým, že vyhovel žalobe, zrušil rozhodnutie 2012/635 a nariadenie č. 945/2012 v rozsahu, v akom sa tieto akty týkali žalobkyne.
15. Pokiaľ ide o účinky rozsudku NITC, už citovaného v bode 14 vyššie (EU:T:2014:608), z hľadiska času, Všeobecný súd rozhodol, že zrušenie predmetných aktov s okamžitými účinkami by však žalobkyni umožnilo previesť všetky aktíva alebo ich časť mimo Únie bez toho, aby mohla Rada v danom prípade včas dosiahnuť nápravu konštatovaných nezrovnalostí, takže účinnosť každého zmrazenia finančných prostriedkov, o ktorom by mohla Rada v budúcnosti voči žalobkyni rozhodnúť, by bola ohrozená vážnym a nezvratným narušením. Podľa Všeobecného súdu nový zápis obchodného mena žalobkyne nemožno úplne vylúčiť, v rámci nového zápisu má totiž Rada možnosť opätovne zaradiť meno žalobkyne do zoznamu na základe dostatočne právne preukázaných dôvodov.
16. V dôsledku toho rozsudok NITC, už citovaný v bode 14 vyššie (EU:T:2014:608), zachoval účinky rozhodnutia 2012/635 a nariadenia č. 945/2012 voči žalobkyni až do dátumu uplynutia lehoty na odvolanie uvedenej v článku 56 prvom odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie alebo, v prípade podania odvolania v tejto lehote, až do dátumu jeho zamietnutia.
17. Rada nepodala odvolanie proti rozsudku NITC, už citovanému v bode 14 vyššie (EU:T:2014:608).
18. Rada však po tom, ako informovala žalobkyňu listom z 23. októbra 2014, že má v úmysle opäť zaradiť jej obchodné meno na vyššie uvedené zoznamy, a po vzájomnej komunikácii medzi jednotlivými stranami, prijala 12. februára 2015 rozhodnutie (SZBP) 2015/236, ktorým sa mení rozhodnutie 2010/413 (Ú. v. EÚ L 39, s. 18) a vykonávacie nariadenie (EÚ) č. 2015/230, ktorým sa vykonáva nariadenie (EÚ) č. 267/2012 o reštriktívnych opatreniach voči Iránu (Ú. v. EÚ L 39, s. 3), ktorými bolo obchodné meno žalobkyne opätovne zapísané na zoznam osôb a subjektov, na ktoré sa vzťahujú reštriktívne opatrenia (ďalej len „napadnuté akty“).
19. Tento opätovný zápis žalobkyne bol založený na týchto – v oboch prípadoch rovnakých – dôvodoch:
„[Žalobkyňa] poskytuje finančnú podporu iránskej vláde prostredníctvom svojich akcionárov – Iránskeho štátneho penzijného fondu, Iránskej organizácie sociálneho zabezpečenia a Penzijného a sporiaceho fondu zamestnancov ropného priemyslu, čo sú štátom kontrolované subjekty. Okrem toho [žalobkyňa] je jedným z najväčších operátorov ropných tankerov na svete a jedným z hlavných prepravcov iránskej ropy. [Žalobkyňa] tak poskytuje iránskej vláde logistickú podporu prostredníctvom prepravy iránskej ropy.“
20. Listom zo 16. februára 2015 Rada odovzdala žalobkyni kópiu napadnutých aktov.
Konanie a návrhy účastníkov konania
21. Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 24. apríla 2015 podala žalobu, ktorou sa domáhala toho, aby napadnuté akty boli zrušené v rozsahu, v akom sa jej týkajú, a subsidiárne, aby článok 20 ods. 1 písm. c) rozhodnutia 2010/413 v znení zmien a doplnení a článok 23 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 267/2012 v znení zmien a doplnení boli vyhlásené za neuplatniteľné voči nej na základe námietky nezákonnosti, vychádzajúcej z článku 277 ZFEÚ. Na podporu svojej žaloby v podstate uvádza, že Rada tým, že ju opäť sankcionovala na základe tých istých výhrad, ako sú tie, ktoré boli kritizované v rozsudku NITC, už citovanom v bode 14 vyššie (EU:T:2014:608), zbavila ju jej práva na účinný prostriedok nápravy v zmysle článku 47 Charty základných práv Európskej únie, pričom porušila právnu silu rozhodnutej veci a zásadu právnej istoty. Okrem toho sa Rada dopustila zjavne nesprávnych posúdení a porušila práva žalobkyne na obhajobu, ako aj jej základné právo vlastniť majetok.
22. Samostatným podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu v ten istý deň žalobkyňa podala tento návrh na nariadenie predbežného opatrenia, v ktorom v podstate navrhla, aby predseda Všeobecného súdu:
– nariadil odklad výkonu napadnutých aktov v rozsahu, v akom sa jej týkajú, a to až kým Všeobecný súd rozhodne o žalobe vo veci samej,
– zaviazal Radu na náhradu trov konania.
[ omissis ]
Právny stav
[ omissis ]
O fumus boni iuris
[ omissis ]
39. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že podľa ustálenej judikatúry, pripomenutej Radou, ak bol akt prijatý inštitúciou Únie zrušený pre formálne vady alebo vady týkajúce sa veci samej, táto inštitúcia má právo opäť prijať rovnaký akt, tentoraz pri dodržaní formálnych pravidiel, pričom musí dbať na to, aby tento nový akt nebol postihnutý rovnakou vadou týkajúcou sa veci samej (pozri v tomto zmysle rozsudky z 23. októbra 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Rada, T‑256/07, Zb., EU:T:2008:461, body 65 a 75 a citovanú judikatúru, a z 13. decembra 2012, Grécko/Komisia, T‑588/10, EU:T:2012:688, body 476 a 478).
40. Okrem toho, pokiaľ ide konkrétnejšie o spor v tejto veci, Všeobecný súd po tom, ako pripomenul, že dôvody pôvodného zápisu obchodného mena žalobkyne na predmetné zoznamy neboli podporené dostatočnými dôkazmi, spresnil v bode 77 rozsudku NITC, už citovaného v bode 14 vyššie (EU:T:2014:608), že Rada má možnosť opätovne zapísať obchodné meno žalobkyne do zoznamov na základe dostatočne právne preukázaných dôvodov.
41. Rada z toho v podstate vyvodzuje, že v predmetnom prípade mohla oprávnene vychádzať z dokumentov pochádzajúcich z obdobia pred pôvodným zápisom žalobkyne, aj keď nepredložila tieto dokumenty na odôvodnenie pôvodného zápisu a použiť uvedené „staré“ dokumenty na účely potvrdenia nových dôvodov zápisu, ako je „logistická podpora“ poskytovaná iránskej vláde, keďže takto konala práve preto, aby odpovedala na kritiku uvedenú v rozsudku NITC, už citovanom v bode 14 vyššie (EU:T:2014:608) a uviedla nové dôkazy preukazujúce, že žalobkyňa naozaj poskytovala „logistickú podporu“ tejto vláde.
42. Žalobkyňa sa však domnieva, že pokiaľ Rada nechcela porušiť jej základné právo na účinný prostriedok nápravy, nemohla v predmetnom prípade ani uvádzať dôvody zápisu, na ktoré sa už mohla odvolávať v rámci pôvodného zápisu jej obchodného mena v októbri 2012, ani predložiť dôkazy, ktoré už mala k dispozícii k dátumu tohto zápisu, a to o to viac, že podľa nej tvrdenia týkajúce sa skutkových okolností, z ktorých vychádzajú napadnuté akty, sú v podstate zhodné s tými, na ktorých sa zakladal jej pôvodný zápis a ktoré boli kritizované v rozsudku NITC, už citovanom v bode 14 vyššie (EU:T:2014:608).
43. Sudca rozhodujúci o nariadení predbežných opatrení dospel k záveru, že diskusia, ktorú viedli účastníci konania, odhalila existenciu právnej polemiky týkajúcej sa dosahu článku 47 Charty základných práv a článku 13 Dohovoru a ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950, ktoré oba zakotvujú právo na účinný prostriedok nápravy, teda na účinnú súdnu ochranu „v praxi, ako aj z právneho hľadiska“ (rozsudok Európskeho súdu pre ľudské práva, Ramadhi a i. v. Albánsko, § 48, 13. novembra 2007). Ide o určenie toho, či sa vzhľadom na toto právo na účinný prostriedok nápravy môže Rada odvolávať na judikatúru citovanú v bodoch 39 a 40 vyššie s cieľom nápravy konštatovaní protiprávnosti, ktoré odôvodnili zrušenie reštriktívneho opatrenia, a to tak, že prijme nové opatrenie, ktoré má taký istý praktický účinok, ako to predchádzajúce, a to v kontexte skutkových okolností, ktorý sa v podstate nezmenil.
44. Citlivá povaha tejto otázky spočíva najmä v tom, že na reštriktívne opatrenia prijaté Radou vo forme nariadenia sa vzťahuje ochranný účinok poskytnutý článkom 60 druhým odsekom Štatútu Súdneho dvora v tom zmysle, že zrušenie takéhoto nariadenia nadobudne právoplatnosť až po uplynutí lehoty na podanie odvolania alebo, ak bolo v rámci tejto lehoty podané odvolanie, po jeho zamietnutí Súdnym dvorom (pozri body 55 až 57 nižšie). Z toho vyplýva, že keby Rada mohla naozaj konať spôsobom opísaným v bode 43 vyššie, mohla by – napriek zrušeniu, pre nezákonnosti údajných dôvodov zápisu alebo nedostatku dostatočných dôkazov, každého z jej po sebe idúcich nariadení ukladajúcich reštriktívne opatrenia voči tomu istému podniku – zachovať v platnosti systematickým podávaním odvolaní nepretržitý sled takýchto opatrení a to dokonca bez toho, aby sa podstatne zmenil kontext skutkových okolností, z ktorého vychádzajú tieto opatrenia a v súvislosti s ktorými bola určená neplatnosť.
45. Treba si teda položiť otázku, či si dodržanie základného práva na účinný prostriedok nápravy nevyžaduje zavedenie prvku preklúzie v rámci pokračovania súdnych konaní, ktoré môžu začať na návrh toho istého podniku, čo by nútilo Radu predložiť vo svojom prvom spise týkajúcom sa reštriktívnych opatrení všetky dôvody zápisu a priťažujúce dôkazy, ktoré si mohla ľahko zaobstarať k dátumu vytvorenia spisu a čo by jej bránilo v prípade kritiky Všeobecného súdu, pokiaľ ide o tieto dôvody a dôkazy, použiť ich na odôvodnenie opätovného zápisu podniku. Dôsledkom toho by bolo, že takýto opätovný zápis by bol možný len v prípade zistenia nových a relevantných skutkových okolností alebo dôkazov, a bolo by zakázané, aby Rada použila na účely ďalších opätovných zápisov prvky, ktoré iste ešte neuviedla, ale ktoré boli pripravené na použitie k dátumu prvého zápisu.
46. Zdá sa, že predmetný prípad vykresľuje potrebu zavedenia takéhoto prvku preklúzie: hospodárska činnosť žalobkyne spočívajúca v preprave iránskej ropy sa nezmenila od októbra 2012, čo bol dátum pôvodného zápisu, do dátumu prijatia napadnutých aktov v predmetnom prípade. V dôsledku toho je jasné, že tu ide o logistickú službu poskytovanú zákazníkom, ktorí si objednali túto prepravu. Zo spisu nevyplýva, že by Rada nemohla založiť už pôvodný zápis na dôvode „logistickej podpory“. To isté platí, pokiaľ ide o štruktúru akcionárov žalobkyne, ktorá, zdá sa, sa medzi rokmi 2012 a 2015 nezmenila. Rada, ktorá uviedla presnú štruktúru akcionárov žalobkyne v priebehu konania, v ktorom bol vydaný rozsudok NITC, už citovaný v bode 14 vyššie (EU:T:2014:608, bod 51), netvrdila, že by dôvod založený na „finančnej podpore“, vychádzajúci z tejto štruktúry akcionárov, jej nebol známy v čase pôvodného zápisu žalobkyne v októbri 2012. Pokiaľ ide o dôkazy na podporu napadnutých aktov, Rada uviedla vo svojich pripomienkach konkrétne len päť dokumentov (poznámka pod čiarou na strane 28). Štyri z týchto dokumentov pochádzajú však z obdobia pred októbrom 2012 a jeden jediný, ktorý pochádza z obdobia po októbri 2012 (z februára 2014), sa nezdá byť relevantnou novinkou, keďže spočíva vo vykreslení úlohy žalobkyne ako prepravcu iránskej ropy a dôležitosti tejto úlohy pre iránske hospodárstvo, čo však nikto nespochybňuje.
47. Treba dodať, že rozsudok NITC, už citovaný v bode 14 vyššie (EU:T:2014:608), ktorý zrušil pôvodný zápis žalobkyne, má právnu silu rozhodnutej veci. Platí však, že právna sila rozhodnutej veci sa viaže len na skutkové a právne okolnosti, o ktorých sa naozaj a lebo nevyhnutne rozhodlo v predmetnom súdnom rozhodnutí a možno sa na ňu odvolávať, len ak sa žaloba, ktorá viedla k vydaniu tohto rozhodnutia, týka tých istých účastníkov konania, toho istého predmetu a je založená na tých istých dôvodoch (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. februára 2015, Walton/Komisia, T‑261/14 P, Zb. VS, EU:T:2015:110, body 35 a 36 a judikatúru). Preto nie je možné, aby sa žalobkyňa odvolávala v súvislosti s napadnutými aktmi na právnu silu rozsudku NITC v striktnom význame slova, keďže tieto akty sa týkajú iného obdobia hospodárskej činnosti žalobkyne, ako je to, ktoré bolo predmetom aktov zrušených týmto rozsudkom. Nemožno však zanedbať, že táto činnosť žalobkyne spočívajúca v preprave iránskej ropy sa v podstate nezmenila a rozdielnosť sledovaných období činnosti je výsledkom jej opätovného zápisu vykonaného Radou na základe skutkových okolností, ktoré sa v podstate nezmenili. Možno sa preto domnievať, že v predmetnom prípade je uplatnenie konceptu právnej sily rozhodnutej veci vylúčené len vďaka aktom Rady spočívajúcich v umelom predlžovaní reštriktívnych opatrení uložených žalobkyni, pričom Rada teraz uvádza okolnosti, na ktoré sa mohla odvolávať už v rámci pôvodného zápisu žalobkyne. Takýto prístup, aj keď sa nepovažuje za nezlučiteľný s konceptom právnej sily rozhodnutej veci, by mohol v každom prípade prispieť k porušeniu práva žalobkyne na účinný prostriedok nápravy.
48. Z toho vyplýva, že judikatúra citovaná v bodoch 39 a 40 vyššie by si mohla vyžadovať z hľadiska práva na účinný prostriedok nápravy reštriktívny výklad v zmysle uvedenom v bode 45 vyššie.
49. Proti takémuto reštriktívnemu výkladu by sa však mohlo namietať, že rozsah práva na účinný prostriedok nápravy, priznaného podniku, v prípade ktorého boli uložené reštriktívne opatrenia, nesmie byť neodôvodnene obmedzený len na žalobu o neplatnosť, popri ktorej sa podá návrh na odklad výkonu, keď tento podnik má možnosť odvolávať sa na protizákonnosť uložených opatrení v rámci žaloby o náhradu škody, ktorou sa podnik domáha, aby Rada nahradila ujmu vzniknutú z dôvodu tejto protiprávnosti. V inom kontexte, a to kontexte sporu týkajúceho sa verejného obstarávania, súd Únie dospel k záveru, že právo vylúčeného uchádzača na účinný prostriedok nápravy sa má považovať za dodržané, aj keď nemohol účinne namietať proti strate predmetnej zákazky podaním žaloby o neplatnosť, popri ktorej sa podá návrh na vydanie predbežného opatrenia, ak mal možnosť žiadať, aby mu bola priznaná náhrada škody podaním žaloby o náhradu škody [pozri v tomto zmysle uznesenie z 23. apríla 2015, Komisia/Vanbreda Risk & Benefits, C‑35/15 P(R), Zb., EU:C:2015:275, body 34, 35 a 38]. Sudca rozhodujúci o nariadení predbežných opatrení sa domnieva, že prináleží súdu, ktorý rozhoduje vo veci samej, aby prípadne preskúmal, či existujú záväzné dôvody, ktoré by vylúčili rozšírenie tejto judikatúry na spor týkajúci sa reštriktívnych opatrení.
50. Zo všetkého vyššie uvedeného vyplýva, že sa treba domnievať, že existuje značná právna polemika, ktorej riešenie nie je hneď jasné, a teda si vyžaduje hlbšie preskúmanie, ktoré musí byť predmetom konania vo veci samej, keď sa na prvý pohľad nezdá, že by žaloba bola neopodstatnená (pozri v tomto zmysle uznesenie Komisia/Pilkington Group, EU:C:2013:558, bod 67 a citovanú judikatúru).
O zvážení záujmov
[ omissis ]
52. Pokiaľ ide o spor týkajúci sa reštriktívnych opatrení, opakovane bolo rozhodnuté, že odklad výkonu reštriktívnych opatrení by mohol v prípade zamietnutia žaloby vo veci samej brániť ich plnému účinku, a teda znemožniť zvrátenie situácie. Takýto odklad by totiž umožnil subjektu, v prípade ktorého boli uložené tieto opatrenia, okamžite stiahnuť všetky finančné prostriedky uložené v bankách povinných zabezpečiť ich zmrazenie a vyprázdniť jeho bankové účty pred vyhlásením rozhodnutia vo veci samej. Žalobkyňa by tak mohla obísť účel reštriktívnych opatrení prijatých voči nej s cieľom vyvinúť tlak na Iránsku islamskú republiku, aby ukončila činnosti v jadrovej oblasti, pričom však platí, že predbežné opatrenia, ktoré má sudca rozhodujúci o nariadení predbežných opatrení uložiť, nesmú vopred neutralizovať dôsledky rozhodnutia, ktoré sa prijme neskôr v konaní vo veci samej [pozri v tomto zmysle uznesenia zo 14. júna 2012, Qualitest FZE/Rada, C‑644/11 P(R), EU:C:2012:354, body 73 až 77, a Iranian Offshore Engineering & Construction/Rada, EU:T:2013:118, bod 34 a citovanú judikatúru].
53. V predmetnom prípade treba konštatovať, že Rada tým, že nepodala odvolanie proti rozsudku NITC, už citovanému v bode 14 vyššie (EU:T:2014:608), sama umožnila žalobkyni, aby využila v plnom rozsahu účinky toho, že uvedeným rozsudkom boli zrušené reštriktívne opatrenia, ktoré jej boli uložené 15. októbra 2012 (pozri body 9 a 10 vyššie), pričom žalobkyňa mohla voľne nakladať od polovice septembra 2014 do polovice februára 2015 so svojimi aktívami po tom, ako bolo zrušené zmrazenie jej bankových účtov. Z toho vyplýva, že vzhľadom na tento skutkový stav sa Rada veľmi nemôže odvolávať na riziko, že sa bude obchádzať účel prijatých reštriktívnych opatrení.
54. Toto odôvodnenie však platí len v prípade pôvodných reštriktívnych opatrení, ktoré Rada prijala 15. októbra 2012. Na druhej strane, pokiaľ ide o nové reštriktívne opatrenia uložené žalobkyni napadnutými aktmi, nemožno na prvý pohľad vylúčiť, že súd rozhodujúci vo veci samej odmietne vykonať reštriktívny výklad uvedený v bode 48 vyššie a v dôsledku toho zamietne žalobu o neplatnosť podanú žalobkyňou. Za týchto okolností treba zohľadniť opäť účel týchto opatrení a vyhnúť sa tomu, aby žalobkyňa mohla okamžite stiahnuť finančné prostriedky, ktoré prípadne zhromaždila na bankových účtoch počas piatich mesiacov, keď neexistovali reštriktívne opatrenia.
55. V každom prípade podľa ustálenej judikatúry nariadenia, ktorými sa prijímajú reštriktívne opatrenia, akým je aj nariadenie č. 2015/230 (pozri bod 18 vyššie), predstavujú akty všeobecnej pôsobnosti, keďže zakazujú určitej kategórii adresátov, vymedzených všeobecným a abstraktným spôsobom, sprístupniť finančné prostriedky osobám a subjektom uvedeným v ich prílohách, a zároveň súbor individuálnych rozhodnutí voči týmto osobám a subjektom (pozri v tomto zmysle rozsudky z 3. septembra 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia, C‑402/05 P a C‑415/05 P, Zb., EU:C:2008:461, body 241 až 243; zo 16. novembra 2011, Bank Melli Iran/Rada, C‑548/09 P, Zb., EU:C:2011:735, bod 45, a z 23. apríla 2013, Gbagbo a i./Rada, C‑478/11 P až C‑482/11 P, Zb., EU:C:2013:258, bod 56). Tento zákaz sprístupniť je určený totiž komukoľvek, kto je schopný skutočne fyzicky držať predmetné prostriedky (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. januára 2015, Bank Tejarat/Rada, T‑176/12, EU:T:2015:43, bod 68). Skutočnosť, že predmetný akt sa musí oznámiť individuálne tým, ktorých prostriedky sú zmrazené, neuberá nič jeho všeobecnej uplatniteľnosti proti všetkým tým, ktorí môžu mať takéto prostriedky (pozri návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston vo veciach Rada/Bank Mellat, C‑176/13 P, Zb., EU:C:2015:130, a Rada/Bank Saderat Iran, C‑200/13 P, Zb., EU:C:2015:134, bod 177).
56. Ako už bolo uvedené v bode 44 vyššie, pokiaľ ide z hľadiska času o účinky zrušenia nariadenia ukladajúceho reštriktívne opatrenia, článok 60 druhý odsek Štatútu Súdneho dvora stanovuje, že rozhodnutia Všeobecného súdu zrušujúce takýto akt nadobudnú právoplatnosť až po uplynutí lehoty na podanie odvolania alebo, ak bolo v rámci tejto lehoty podané odvolanie, od dátumu jeho zamietnutia Súdnym dvorom. Toto zachovanie platnosti takýchto opatrení, ktoré bolo odôvodnené potrebou dať Rade príležitosť napraviť konštatovanú protiprávnosť prijatím nových opatrení, bolo systematicky rozšírené na rozhodnutia ukladajúce reštriktívne opatrenia a to na základe článku 264 druhého odseku ZFEÚ, ktorý oprávňuje Všeobecný súd, aby uviedol, ktoré z účinkov zrušeného aktu, sa považujú za konečné, čo je odôvodnené tým, že existencia rozdielu medzi dátumom účinnosti zrušenia nariadenia ukladajúceho určité reštriktívne opatrenie a dátumom účinnosti rozhodnutia ukladajúceho rovnaké opatrenie, by mohla mať za následok vážne ohrozenie právnej istoty (pozri v tomto zmysle uznesenie Iranian Offshore Engineering & Construction/Rada, už citované v bode 51 vyššie, EU:T:2013:118, body 37 a 38 a citovanú judikatúru).
57. V dôsledku toho v prípade, že by Všeobecný súd na konci konania vo veci samej zrušil nariadenie č. 2015/230 s odkladným účinkom stanoveným v článku 60 druhom odseku Štatútu Súdneho dvora, zrušil by aj rozhodnutie 2015/236 (pozri bod 18 vyššie), keďže by pravdepodobne prepojil nadobudnutie účinnosti tohto zrušenia podľa článku 264 druhého odseku ZFEÚ s nadobudnutím účinnosti zrušenia nariadenia č. 2015/230. V každom prípade, aj keby účinky zrušenia rozhodnutia 2015/236 z hľadiska času neboli prepojené s účinkami zrušenia nariadenia č. 2015/230, nič by to nemenilo na tom, že reštriktívne opatrenia prijaté voči žalobkyni na základe uvedeného nariadenia zostanú nevyhnutne zachované na základe článku 60 druhého odseku Štatútu Súdneho dvora aj po dátume vyhlásenia zrušujúceho rozsudku, takže obchodné meno žalobkyne nebude v žiadnom prípade okamžite vymazané podľa tohto rozsudku.
58. Z ustálenej judikatúry vyplýva, že konanie o nariadení predbežného opatrenia je čisto vedľajším vo vzťahu k hlavnému konaniu, na ktoré je naviazané, a jeho cieľom je zabezpečiť plnú účinnosť budúceho rozhodnutia vo veci samej (pozri uznesenia zo 16. novembra 2012, Akzo Nobel a i./Komisia, T‑345/12 R, Zb., EU:T:2012:605, bod 25 a citovanú judikatúru, a zo 16. júna 2015, Alcogroup a Alcodis/Komisia, T‑274/15 R, EU:T:2015:389, bod 20 a citovanú judikatúru) a každé predbežné opatrenie nariadené sudcom rozhodujúcim o nariadení predbežných opatrení automaticky zaniká podľa článku 158 ods. 3 rokovacieho poriadku vyhlásením rozsudku, ktorým sa konanie vo veci končí. Z toho vyplýva, že záujem žalobkyne na dosiahnutí predbežného odblokovania jej finančných prostriedkov sleduje priznanie výhody, ktorú by nemohla získať ani zrušujúcim rozsudkom. Takýto rozsudok by totiž spôsoboval praktické účinky, ktoré si žalobkyňa želá, teda výmaz jej mena zo zoznamu osôb, ktorých finančné prostriedky sú zmrazené, až k určitému dátumu po dátume vyhlásenia tohto rozsudku, pričom k tomuto dňu už sudca rozhodujúci o nariadení predbežných opatrení v prvom stupni nebude mať žiadnu právomoc z hľadiska ratione temporis
a obchodné meno žalobkyne by sa v každom prípade mohlo ponechať na uvedenom zozname na základe nového reštriktívneho opatrenia, ktoré by v lehote stanovenej v článku 60 druhom odseku Štatútu Súdneho dvora nahradilo zrušené opatrenia. Za týchto okolností sudca rozhodujúci o nariadení predbežných opatrení nemôže poskytnúť ochranu záujmu žalobkyne na dosiahnutí predbežného odblokovania jej finančných prostriedkov prostredníctvom nariadenia predbežných opatrení (pozri v tomto zmysle uznesenie Iranian Offshore Engineering & Construction/Rada, už citované v bode 51 vyššie, EU:T:2013:118, bod 40).
59. Z toho vyplýva, že zváženie rôznych prítomných záujmov neprinieslo príklon v prospech žalobkyne.
O naliehavosti
[ omissis ]
63. V predmetnom prípade treba hneď na úvod konštatovať, že ako vyplýva zo spresnení poskytnutých žalobkyňou v jej podaní zo 4. júna 2015, údajná škoda predstavuje majetkovú ujmu. Hoci však žalobkyňa poskytla v tomto podaní údaje týkajúce sa jej hospodárskej činnosti, neposkytla najmenší dôkaz vo forme dokumentu, ktorý by mohol podporiť tieto údaje.
[ omissis ]
66. Pokiaľ ide o nenapraviteľný charakter tejto škody, z ustálenej judikatúry vyplýva, že majetková ujma sa môže len za výnimočných okolností považovať za nenapraviteľnú alebo aj ťažko napraviteľnú, keďže ju spravidla možno následne napraviť prostredníctvom finančného vyrovnania. V takom prípade je navrhované predbežné opatrenie odôvodnené len vtedy, ak je zrejmé, že bez tohto opatrenia by sa účastník konania, ktorý ho navrhol, nachádzal v situácii, ktorá by mohla ohroziť jeho finančnú životaschopnosť pred vydaním rozhodnutia, ktorým sa skončí konanie vo veci samej, alebo že jeho podiely na trhu by sa nenapraviteľne a značne zmenili najmä vzhľadom na veľkosť jeho podniku (pozri v tomto zmysle uznesenie Iranian Offshore Engineering & Construction/Rada, už citované v bode 51 vyššie, EU:T:2013:118, bod 20 a citovanú judikatúru).
67. Pokiaľ ide o situáciu v tejto veci, už bolo vyššie konštatované, že žalobkyňa stratila po prijatí reštriktívnych opatrení voči nej všetky svoje podiely na trhu v odvetví námornej prepravy v Únii. Táto strata je však práve jedným z cieľov sledovaných uvedenými opatreniami a svedčí skôr o ich účinnosti. Z tohto hľadiska takáto strata môže byť relevantná v rámci sporu týkajúceho sa reštriktívnych opatrení, len ak sa preukáže jej nenapraviteľná povaha. K tomuto aspektu sa však žalobkyňa nevyjadrila. Nepreukázala najmä, že by jej prekážky štrukturálnej alebo právnej povahy bránili opäť získať určitú časť stratených podielov na trhu. Škoda uvádzaná v tejto súvislosti sa teda nemôže považovať za nenapraviteľnú [pozri v tomto zmysle uznesenie z 24. marca 2009, Cheminova a i./Komisia, C‑60/08 P(R), EU:C:2009:181, bod 64].
68. Treba dodať, že žalobkyňa sa neodvoláva na ohrozenie svojej finančnej životaschopnosti. Naopak v podaní zo 4. júna 2015 uvádza, že v súčasnosti vykonáva obchodné činnosti spočívajúce v preprave iránskej ropy do Číny, Indie, Južnej Kórey, na Taiwan a do Turecka, že jej celkový obrat bol približne 895 miliónov USD v roku 2013 a že podľa jej odhadov tento obrat bude v podobnej výške aj v prebiehajúcom roku.
69. Žalobkyňa ešte tvrdí, že je pre ňu ťažké dokázať vopred škodu priamo pripísateľnú napadnutým aktom, keďže existujú technické ťažkosti rozlíšiť škodu spôsobenú predchádzajúcimi aktmi alebo medzinárodnými režimami sankcií, ktoré boli širšie, a škodu spôsobenú napadnutými aktmi. Podľa žalobkyne si to vyžaduje vykonať podrobné technické analýzy, ktoré však nie je možné vopred poskytnúť na základe predpokladov. Vyžadovať poskytnutie týchto dôkazov v tomto štádiu predstavuje neprekonateľnú prekážku v rámci návrhu na vydanie predbežných opatrení. Teda škoda spôsobená žalobkyni napadnutými aktmi je prinajmenšom sčasti nenapraviteľná, keďže ju nemožno primeraným spôsobom vyčísliť. V dôsledku toho žaloba o náhradu škody neumožňuje žalobkyni účinnú súdnu ochranu v zmysle článku 47 Charty základných práv.
70. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa majetková ujma považuje za nenapraviteľnú, ak táto škoda, keď vznikne, nemôže byť vyčíslená [uznesenia Komisia/Pilkington Group, už citované v bode 30 vyššie, EU:C:2013:558, bod 52, a EDF/Komisia, EU:C:2013:157, bod 60 a citovaná judikatúra].
71. Neistotu spojenú s nápravou majetkovej ujmy v rámci prípadnej žaloby o náhradu škody ako takú bezpochyby nemožno považovať za okolnosť, ktorá by mohla preukázať nenapraviteľnosť takejto ujmy. V štádiu konania o nariadení predbežného opatrenia je totiž možnosť získať neskôr nápravu ujmy peňažnej povahy v rámci prípadnej žaloby o náhradu škody, ktorú možno podať po zrušení napadnutých aktov, nevyhnutne neistá. Cieľom konania o nariadení predbežného opatrenia však nie je nahradiť takúto žalobu o náhradu škody, aby sa znížila táto neistota, keďže jeho účelom je len zaručiť plnú účinnosť budúceho konečného rozhodnutia, ktoré má byť vydané v konaní vo veci samej, s ktorým je konanie o nariadení predbežného konania prepojené, teda v prejednávanej veci s konaním o žalobe o neplatnosť [pozri v tomto zmysle uznesenia Komisia/Pilkington Group, už citované v bode 30 vyššie, EU:C:2013:558, bod 53, a zo 14. decembra 2011, Alcoa Trasformazioni/Komisia, C‑446/10 P(R), EU:C:2011:829, body 55 až 57].
72. Inak je to však v prípade, ak z posúdení vykonaných sudcom rozhodujúcim o nariadení predbežných opatrení jasne vyplýva, že uvádzanú škodu, ak dôjde k jej vzniku, nebude možné vzhľadom na jej povahu a predvídateľnosť jej vzniku identifikovať a primerane vyčísliť a že v dôsledku toho žaloba o náhradu škody prakticky nebude umožňovať jej nápravu (uznesenie Komisia/Pilkington Group, už citované v bode 30 vyššie, EU:C:2013:558, bod 54).
73. V predmetnom prípade sa nezdá, že by žalobkyni bolo zabránené získať v prípade zrušenia napadnutých aktov finančné vyrovnanie za majetkovú ujmu, ktorá by jej bola spôsobená týmito aktmi, prostredníctvom podania žaloby o náhradu škody proti Rade na základe článkov 268 ZFEÚ a 340 ZFEÚ, pričom platí, že samotná možnosť podať takúto žalobu postačuje na potvrdenie v zásade napraviteľnej povahy predmetnej majetkovej ujmy [pozri v tomto zmysle uznesenie zo 14. decembra 2001, Komisia/Euroalliages a i., C‑404/01 P(R), Zb., EU:C:2001:710, body 70 až 75].
74. Sudca rozhodujúci o nariadení predbežných opatrení totiž nerozumie, prečo by žalobkyňa nemohla účinne kvantifikovať majetkovú ujmu, ktorá jej bola spôsobená napadnutými aktmi, a to tak, že vyčísli príjmy pochádzajúce z hospodárskych činností, ktoré vykonávala v Únii počas zodpovedajúceho roka, pred uložením prvých reštriktívnych opatrení a porovná tieto príjmy s tými, ktoré dosiahla po vydaní napadnutých aktov, pričom platí, že v prípade, že tieto príjmy už boli znížené na nulovú hodnotu v rokoch predchádzajúcich prijatiu týchto aktov, škoda spôsobená poslednými uvedenými aktmi spočíva v zachovaní tejto situácie a môže byť vyčíslená za pomoci priemernej ročnej referenčnej hodnoty.
75. V tomto kontexte treba pripomenúť, že žalobkyňa sama poskytla takéto údaje vo svojom podaní zo 4. júna 2015. Uviedla takto hrubé príjmy pochádzajúce z jej činností v Únii, teda z obchodných vzťahov s najväčšími ropnými spoločnosťami Únie a obchodníkmi v Únii, za roky 2009 až 2013. Z toho vyplýva, že uvedené príjmy sa stále znižovali, a to z 500 miliónov USD (2009) na 160 miliónov USD (2010), potom na 100 miliónov USD (2011), potom na 40 miliónov de USD (2012) a nakoniec na 0 USD (2013).
76. V neskoršom spore o náhradu škody by bol Všeobecný súd oprávnený vypočítať formou abstraktného odhadu škodu spôsobenú žalobkyni napadnutými aktmi, vychádzajúc z pravdepodobného vývoja, keby sa obchod normálne vyvíjal, jej podielov na trhu a ziskov, keby nedošlo k protiprávnostiam vytýkaným Rade (pozri v tomto zmysle uznesenie z 5. júna 2013, Rubinum/Komisia, T‑201/13 R, EU:T:2013:296, bod 50). Pokiaľ totiž ide o kvantifikáciu škody, Všeobecný súd môže voľne posúdiť skutkové okolnosti a disponuje voľnou úvahou, pokiaľ ide o metódu, ktorú má použiť na určenie rozsahu náhrady škody (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. februára 2008, Komisia/Girardot, C‑348/06 P, Zb., EU:C:2008:107, body 72, 74 a 76). V predmetnom prípade sa Všeobecný súd dokonca môže uspokojiť s tým, že urobí odhad na základe priemerných štatistických hodnôt, pričom však žalobkyňa musí preukázať údaje, na ktorých sa zakladajú tieto odhady (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. apríla 2010, BST/Komisia, T‑452/05, Zb., EU:T:2010:167, bod 168 a citovanú judikatúru).
77. V každom prípade podľa mňa možno z judikatúry predsedu Súdneho dvora vyvodiť, že podnik, v prípade ktorého boli uložené reštriktívne opatrenia, nemôže účinne tvrdiť, že utrpel nenapraviteľnú majetkovú ujmu, ak sa môže odvolávať na osobitné ustanovenia režimu Únie, upravujúce zmrazenie prostriedkov alebo hospodárskych zdrojov, ktoré oprávňujú príslušné vnútroštátne orgány, aby povolili výnimočne odblokovanie niektorých zmrazených prostriedkov, pričom tieto ustanovenia umožňujú pokryť výdavky a podstatné potreby alebo splniť zmluvné povinnosti vzniknuté pred nadobudnutím účinnosti uvedeného zmrazenia [uznesenie z 11. marca 2013, North Drilling/Rada, T‑552/12 R, EU:T:2013:120, bod 21; pozri tiež v tomto zmysle uznesenia Qualitest FZE/Rada, už citované v bode 52 vyššie, EU:C:2012:354, body 41, 42 a 44, a z 25. októbra 2012, Hassan/Rada, C‑168/12 P(R), EU:C:2012:674, bod 39].
78. Tieto výnimočné ustanovenia totiž zabezpečujú rovnováhu medzi jednak cieľom sledovaným reštriktívnymi opatreniami, ktorým je zníženie rizika šírenia jadrových zbraní v Iráne, a jednak potrebou zabezpečiť prežitie určeného podniku. V dôsledku toho otázka, či vyhovieť návrhu na odklad výkonu reštriktívnych opatrení, závisí v konkrétnom prípade od uplatnenia uvedených výnimočných postupov povoľovania s cieľom odblokovať určité zmrazené finančné prostriedky (pozri v tomto zmysle uznesenie Qualitest FZE/Rada, už citované v bode 52 vyššie, EU:C:2012:354, body 45 a 66).
79. V predmetnom prípade sú to práve článok 20 ods. 3 až 4a, 6 a 7 rozhodnutia 2010/413 v znení zmien a doplnení a články 24 až 28b nariadenia č. 267/2012 v znení zmien a doplnení, ktoré stanovujú určitý počet výnimiek umožňujúcich odblokovanie prostriedkov žalobkyne za presne stanovených okolností. Žalobkyňa sa však obmedzila na spochybnenie relevantnosti týchto možností výnimiek v predmetnom prípade bez toho, aby sa vyjadrila k vyššie uvedenej judikatúre predsedu Súdneho dvora. Konkrétne neuviedla, či predložila príslušným vnútroštátnym orgánom žiadosti o získanie povolenia používať zmrazené finančné prostriedky alebo či mala ťažkosti alebo sa stretla so zamietnutím, ktorým by jej nebolo umožnené získať takéto povolenie zo strany týchto orgánov.
80. V dôsledku toho podmienka týkajúca sa naliehavosti nie je splnená.
81. Zo všetkých vyššie uvedených úvah vyplýva, že návrh na nariadenie predbežného opatrenia musí byť zamietnutý.
(1) .
(1)
–	Uvádzajú sa iba tie body uznesenia, ktorých uverejnenie považuje Všeobecný súd za užitočné.
Výrok
Z týchto dôvodov
PREDSEDA VŠEOBECNÉHO SÚDU
nariadil:
1. Návrh na nariadenie predbežného opatrenia sa zamieta.
2. O trovách konania sa rozhodne v konaní vo veci samej.
V Luxemburgu 16. júla 2015