62020CO0403
UZNESENIE SÚDNEHO DVORA (siedma komora)
z 3. marca 2021 (
*1
)
„Odvolanie – Článok 181 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora – Menová dohoda medzi Európskou úniou a Andorrským kniežatstvom – Údajná nedbanlivosť Európskej komisie, pokiaľ ide o obsah dohody – Údajná nedbanlivosť Európskej komisie pri sledovaní uplatňovania dohody – Žaloba o náhradu škody – Zamietnutie žaloby – Príčinná súvislosť – Neexistencia – Odvolanie, ktoré je čiastočne zjavne neprípustné a čiastočne zjavne nedôvodné“
Vo veci C‑403/20 P,
ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 26. augusta 2020,
CF, s bydliskom v Andorre‑la‑Vieille (Andorra),
TB, s bydliskom v Andorre‑la‑Vieille,
LO SA, so sídlom v Andorre‑la‑Vieille,
UM SL, so sídlom v Andorre‑la‑Vieille,
v zastúpení: J. Álvarez González a S. San Felipe Menéndez, abogados,
odvolatelia,
ďalší účastník konania:
Európska komisia,
žalovaná v prvom stupni,
SÚDNY DVOR (siedma komora),
v zložení: predseda siedmej komory A. Kumin, predseda druhej komory A. Arabadžiev (spravodajca), sudca P. G. Xuereb,
generálny advokát: A. Rantos,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude rozhodnutá odôvodneným uznesením v súlade s článkom 181 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora,
vydal toto
Uznesenie
1
Svojím odvolaním sa CF, TB, LO SA a UM SL domáhajú zrušenia uznesenia Všeobecného súdu Európskej únie z 25. júna 2020, Noguer Enríquez a i./Komisia (T‑22/19, neuverejnené, ďalej len „napadnuté uznesenie“, EU:T:2020:295), ktorým Všeobecný súd zamietol ich žalobu o náhradu škody, ktorá im údajne vznikla v dôsledku jednak nedbanlivosti Európskej komisie pri sledovaní uplatňovania Menovej dohody medzi Európskou úniou a Andorrským knieža[tstvom] (Ú. v. EÚ C 369, 2011, s. 1, ďalej len „menová dohoda Únia/Andorra“), podpísanej 30. júna 2011 v Bruseli, a jednak nedbanlivosti, ktorej sa dopustila Európska komisia, pokiaľ ide o obsah dohody.
Právny rámec
2
Článok 10 menovej dohody Únia/Andorra stanovuje:
„1.   Súdny dvor Európskej únie má výlučnú právomoc urovnávať pretrvávajúce spory medzi stranami, ktoré môžu vzniknúť pri uplatňovaní tejto dohody a ktoré nemožno vyriešiť v rámci Spoločného výboru.
2.   Ak Európska únia zastúpená Európskou komisiou a konajúca na základe odporúčania zastúpenia EÚ v Spoločnom výbore alebo Andorrské kniežatstvo usúdi, že druhá strana nesplnila niektorú zo svojich povinností podľa tejto dohody, môže vec podať na Súdny dvor. Rozsudok Súdneho dvora je pre strany záväzný a strany prijmú potrebné opatrenia na to, aby s rozsudkom dosiahli súlad v lehote, ktorú v ňom Súdny dvor stanoví. Proti rozsudku sa nemožno odvolať.
3.   Ak Európska únia alebo Andorrské kniežatstvo neprijmú v stanovenej lehote opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s rozsudkom, druhá strana môže dohodu vypovedať s trojmesačnou výpovednou lehotou.“
3
V článku 11 ods. 1 až 3 tejto dohody sa stanovuje:
„1.   Zriaďuje sa Spoločný výbor. Pozostáva zo zástupcov Andorrského kniežatstva a Európskej únie. Zastúpenie EÚ musia tvoriť zástupcovia Európskej komisie (ktorému jej predsedá), Španielskeho kráľovstva a Francúzskej republiky, ako aj zástupcovia Európskej centrálnej banky.
2.   Spoločný výbor zasadá minimálne raz ročne. Predsedníctvo rotuje každoročne medzi zástupcom Európskej únie a zástupcom Andorrského kniežatstva. Spoločný výbor prijíma jednomyseľné uznesenia.
3.   Spoločný výbor si vymieňa názory a informácie a prijíma rozhodnutia uvádzané v článkoch 3 a 8. Zastúpenie Európskej únie informuje Andorrské kniežatstvo o návrhoch právnych aktov Európskej únie, o ktorých prebieha diskusia a ktoré sa týkajú oblastí uvedených v článku 8. Okrem toho Spoločný výbor skúma opatrenia prijaté Andorrským kniežatstvom a usiluje sa o riešenie potenciálnych sporov vyplývajúcich z implementácie tejto dohody.“
4
Článok 12 menovej dohody Únia/Andorra spresňuje, že „bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 10 ods. 3, môže každá strana ukončiť túto dohodu s výpovednou lehotou jeden rok“.
5
Článok 12 ods. 4 menovej dohody medzi Európskou úniou a Monackým nieža[tstvom] (Ú. v. EÚ C 310, 2012, s. 1, ďalej len „menová dohoda Únia/Monako“), podpísanej 29. novembra 2011 v Bruseli, stanovuje:
„Všetky otázky týkajúce sa platnosti rozhodnutí inštitúcií alebo orgánov Európskej únie prijatých na základe tejto dohody patria do výhradnej právomoci Súdneho dvora Európskej únie. Každá fyzická alebo právnická osoba usadená na území Monackého kniežatstva si môže uplatniť najmä právo odvolať sa, ktoré môžu využívať všetky fyzické a právnické osoby usadené na území Francúzska voči právnym predpisom, ktoré sú im určené, a to bez ohľadu na ich formu alebo povahu.“
Okolnosti predchádzajúce sporu
6
Odvolatelia boli akcionármi Banca Privada de Andorra SA (ďalej len „BPA“), v ktorej vlastnili 75,52 % akcií.
7
BPA bola andorrská banka pôsobiaca na medzinárodnej úrovni.
8
Dňa 10. marca 2015 sa Financial Crimes Enforcement Network (sieť na stíhanie finančnej trestnej činnosti, Spojené štáty americké) rozhodla zaradiť BPA medzi zahraničné inštitúcie, pri ktorých existujú obavy z prania špinavých peňazí. V ten istý deň tento orgán v oznámení návrhu právneho predpisu navrhol zakázať finančným inštitúciám otvárať, držať alebo spravovať účty v mene alebo na účet BPA v Spojených štátoch.
9
V dôsledku týchto udalostí sa BPA dostala do finančných ťažkostí.
10
Dňa 26. marca 2015 BPA predložila vyhlásenie o platobnej neschopnosti a podala návrh na začatie konkurzného konania.
11
Dňa 2. apríla 2015 Andorrské kniežatstvo prijalo Llei 8/2015 de mesures urgents per implantar mecanismes de reestructuració i resolució d’entitats bancàries (zákon č. 8/2015 o naliehavých opatreniach na zavedenie mechanizmov na ozdravenie a riešenie krízových situácií bankových inštitúcií) z 2. apríla 2015 (BOPA č. 31 zo 16. apríla 2015, s. 1, ďalej len „zákon č. 8/2015“), ktorým sa čiastočne preberá smernica Európskeho parlamentu a Rady 2014/59/EÚ z 15. mája 2014, ktorou sa stanovuje rámec na ozdravenie a riešenie krízových situácií úverových inštitúcií a investičných spoločností a ktorou sa mení smernica Rady 82/891/EHS a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EÚ, 2012/30/EÚ a 2013/36/EÚ a nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1093/2010 a (EÚ) č. 648/2012 (Ú. v. EÚ L 173, 2014, s. 190). Zákonom č. 8/2015, ktorý nadobudol účinnosť 16. apríla 2015, sa zriadila Agència Estatal de Resolució de Entitats Bancàries (Štátna agentúra na riešenie krízových situácií bankových inštitúcií, Andorra) (ďalej len „AREB“).
12
Dňa 27. apríla 2015 AREB začala konanie na riešenie krízovej situácie BPA, ktorým sa skončilo konkurzné konanie.
13
Dňa 21. apríla 2016 AREB prijala rozhodnutie o riešení krízovej situácie BPA, ktorým sa okrem iného znížil jej kapitál na nulu.
14
Listom z 29. decembra 2017 odvolatelia vyzvali Komisiu, aby podnikla rozličné kroky na zamedzenie ďalšiemu údajnému porušovaniu menovej dohody Únia/Andorra, ktorého sa Andorrské kniežatstvo dopúšťalo z dôvodu, že prijatím zákona č. 8/2015 prebralo smernicu 2014/59 len čiastočne a nesprávne. Týmto listom takisto požiadali Komisiu, aby uznala svoju mimozmluvnú zodpovednosť za škodu, ktorú im z nedbanlivosti spôsobila.
15
Komisia listom z 5. marca 2018 odmietla tvrdenia odvolateľov, ako aj akúkoľvek zodpovednosť za škodu, ktorá im údajne vznikla (ďalej len „list z 5. marca 2018“).
16
V listoch z 10. a 21. decembra 2018 odvolatelia zopakovali svoje požiadavky zaslané Komisii listom z 29. decembra 2017. Komisia na tieto požiadavky neodpovedala.
Konanie na Súdnom dvore a napadnuté uznesenie
17
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 11. januára 2019 podali žalobcovia žalobu, ktorou sa domáhali náhrady škody, ktorá im údajne vznikla v dôsledku jednak nedbanlivosti Komisie pri sledovaní uplatňovania menovej dohody Únia/Andorra, a jednak z nedbanlivosti, ktorej sa Komisia dopustila, pokiaľ ide o obsah tejto dohody.
18
Všeobecný súd napadnutým uznesením zamietol žalobu ako zjavne bez právneho základu.
Návrhy odvolateľov
19
Odvolatelia navrhujú, aby Súdny dvor zrušil napadnuté uznesenie, zaviazal Komisiu na náhradu trov konania a v prvom rade vrátil vec Všeobecnému súdu alebo subsidiárne žalobe vyhovel.
O odvolaní
20
Podľa článku 181 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ak je odvolanie čiastočne alebo úplne zjavne neprípustné alebo zjavne nedôvodné, Súdny dvor ho môže odôvodneným uznesením na návrh sudcu spravodajcu po vypočutí generálneho advokáta kedykoľvek čiastočne alebo úplne zamietnuť.
21
Toto ustanovenie je potrebné uplatniť v prejednávanej veci.
22
Odvolatelia na podporu svojho odvolania uvádzajú v podstate päť odvolacích dôvodov, ktorými spochybňujú posúdenia Všeobecného súdu uvedené v napadnutom uznesení týkajúce sa po prvé prípustnosti ich tvrdení vychádzajúcich zo zásad právnej istoty a transparentnosti, základných zásad, na ktorých je založená európska integrácia, z dôveryhodnosti Komisie a zo základných práv, po druhé prípustnosti ich tvrdení týkajúcich sa listu z 5. marca 2018, po tretie údajnej nedbanlivosti Komisie, ktorej sa Komisia dopustila, pokiaľ ide o obsah menovej dohody Únia/Andorra, po štvrté údajnej nedbanlivosti Komisie pri sledovaní uplatňovania tejto dohody a po piate vhodnosti ukončenia konania prostredníctvom prijatia uznesenia.
O druhom odvolacom dôvode, ktorý sa týka posúdenia prípustnosti tvrdení odvolateľov týkajúcich sa listu z 5. marca 2018 Všeobecným súdom
Argumentácia odvolateľov
23
Vo svojom druhom odvolacom dôvode, ktorý treba preskúmať ako prvý, odvolatelia tvrdia, že treba zrušiť právny dôvod napadnutého uznesenia, podľa ktorého je potrebné zamietnuť ich odôvodnenie týkajúce sa listu z 5. marca 2018 ako neprípustné, lebo neuviedli dôvody, prečo, pokiaľ chcú podporiť podobné tvrdenie, tento list zakladá mimozmluvnú zodpovednosť Únie.
24
Odvolatelia totiž zdôrazňujú, že nikdy netvrdili, že list z 5. marca 2018 založil mimozmluvnú zodpovednosť Únie a že ich argumentácia v tejto súvislosti v prvostupňovom konaní mala za cieľ iba predvídať argumentáciu Komisie v jej vyjadrení k žalobe. Žaloba mala byť preto podľa nich vyhlásená za prípustnú vzhľadom na žalobné dôvody, ktoré obsahuje.
Posúdenie Súdnym dvorom
25
V druhom odvolacom dôvode odvolatelia výslovne tvrdia, že ich žaloba neobsahovala žalobný dôvod ani tvrdenie v tom zmysle, že list z 5. marca 2018 viedol k založeniu mimozmluvnej zodpovednosti Únie.
26
Tento odvolací dôvod, ktorého cieľom je spochybniť posúdenie prípustnosti takéhoto žalobného dôvodu alebo tvrdenia Všeobecným súdom, teda nemôže odvolateľom priniesť prospech. Podľa samotných ich tvrdení totiž táto žaloba na jednej strane neobsahuje taký žalobný dôvod ani také tvrdenie, ktoré by mohlo byť vyhlásené za prípustné. Na druhej strane toto posúdenie Všeobecným súdom nemá žiadny vplyv na prípustnosť ďalších tvrdení uvedených v predmetnej žalobe, ktoré Všeobecný súd preskúmal oddelene.
27
V súlade s ustálenou judikatúrou pritom existencia záujmu odvolateľa na konaní predpokladá, že odvolanie by svojím výsledkom mohlo priniesť prospech účastníkovi, ktorý ho podal (rozsudok z 24. júna 2015, Fresh Del Monte Produce/Komisia a Komisia/Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P a C‑294/13 P, EU:C:2015:416, bod 46).
28
Z toho vyplýva, že vzhľadom na to, že odvolatelia nemajú záujem na konaní, treba druhý odvolací dôvod zamietnuť ako zjavne neprípustný.
O štvrtom odvolacom dôvode, ktorý sa týka posúdenia údajnej nedbanlivosti Komisie pri sledovaní uplatňovania menovej dohody Únia/Andorra Všeobecným súdom
Argumentácia odvolateľov
29
Vo štvrtom odvolacom dôvode, ktorý treba preskúmať ako druhý, odvolatelia tvrdia, že keď Komisia podpísala menovú dohodu Únia/Andorra, prijala konkrétne záväzky v oblasti kontroly, dohľadu a vypovedania tejto dohody, čiže záväzky spojené s jej úlohou garanta, ktoré má v rámci svojej inštitucionálnej povinnosti stanovenej v článku 17 ZEÚ.
30
Komisia však podľa nich svoje povinnosti porušila, keď na úkor základných práv andorrských občanov a na úkor Únie zanedbala svoju povinnosť konať, hoci si bola plne vedomá toho, že smernica 2014/59 bola zákonom č. 8/2015 prebratá len čiastočne, čo odvolateľom spôsobilo značnú škodu. Pokiaľ ide pritom o plnenie týchto povinností, Komisia sa pri odôvodňovaní svojej nedbanlivosti a nečinnosti nemôže odvolávať na žiadnu voľnú úvahu.
31
Zodpovednosť Komisie tak vznikla v dôsledku toho, že v rozpore so svojimi inštitucionálnymi povinnosťami, ktoré jej vyplývajú z menovej dohody Únia/Andorra, konkrétne z článku 10 ods. 2 a článku 11 ods. 3 tejto dohody, umožnila protiprávne, zaujaté, retroaktívne, čiastočné a poškodzujúce prebratie uvedenej smernice.
32
Na rozdiel od toho, ako rozhodol Všeobecný súd v bode 51 napadnutého uznesenia, totiž výklad menovej dohody Únia/Andorra v tom zmysle, že Komisii neukladá povinnosť konať v prípade, že si Andorrské kniežatstvo neplní svoje povinnosti, zbavuje túto dohodu jej obsahu a bráni dosiahnutiu jej cieľov. Pokiaľ ide ďalej o obsah článku 17 ZEÚ, Súdny dvor rozhodol, že Komisia je ako strážkyňa zmlúv a dohôd uzavretých na ich základe povinná uistiť sa, že tretí štát si riadne plní svoje povinnosti, ku ktorým sa zaviazal v dohode uzatvorenej s Úniou, prostredníctvom prostriedkov stanovených dotknutou dohodou alebo rozhodnutí prijatých na jej základe.
33
Tieto povinnosti sú pre Komisiu záväzné o to viac, že andorrským štátnym príslušníkom nebola priznaná možnosť dovolávať sa priameho účinku ustanovení smernice 2014/59, a nemajú ani možnosť obrátiť sa na vnútroštátny súd s požiadavkou, aby podal na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania, a nemôžu, tak ako monackí štátni príslušníci na základe článku 12 ods. 4 menovej dohody Únia/Monako, podať priamu žalobu proti aktom, ktoré im spôsobujú ujmu.
34
Nečinnosť Komisie tak andorrským orgánom umožnila porušiť vlastnícke právo odvolateľov, čo znamená, že toto ich právo porušila aj táto inštitúcia. Jej nečinnosť predstavuje aj porušenie legitímnej dôvery odvolateľov v to, že si Komisia splní kontrolné povinnosti, ktoré jej vyplývajú z menovej dohody Únia/Andorra.
35
Na rozdiel od toho, ako rozhodol Všeobecný súd, je podľa odvolateľov zrejmé, že škody vyplývajúce z tejto nečinnosti sa konkretizujú rozdielom medzi tým, čo získali po vyriešení krízovej situácie BPA, a tým, čo by získali, ak by Komisia vyžadovala, aby bola smernica 2014/59 prebratá do andorrského práva správne. Podmienky na vznik zodpovednosti Únie sú tak splnené.
36
Hoci podľa ich názoru možno nedostatočné prebratie tejto smernice, ktoré spôsobilo uvedenú škodu, pripísať Andorrskému kniežatstvu, toto nedostatočné prebratie bolo umožnené nečinnosťou Komisie, ktorá teda musí niesť zodpovednosť.
37
V tejto súvislosti z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že Úniu možno považovať za zodpovednú za to, že jej inštitúcie súhlasili, hoci len mlčky, s aktmi, ktoré spôsobili škodu odvolateľom. Keby si pritom Komisia svoje povinnosti splnila, Andorrské kniežatstvo by bolo povinné zabezpečiť úplné a presné prebratie smernice 2014/59.
Posúdenie Súdnym dvorom
38
Na úvod treba uviesť, že odvolatelia argumentáciou zhrnutou v bodoch 29 až 34 tohto uznesenia na jednej strane spochybňujú posúdenia Všeobecného súdu týkajúce sa neexistencie závažného porušenia práva Únie Komisiou, zatiaľ čo na druhej strane argumentáciou zhrnutou v bodoch 35 až 37 tohto uznesenia napádajú posúdenia Všeobecného súdu týkajúce sa neexistencie príčinnej súvislosti medzi údajným závažným porušením práva Únie zo strany Komisie a škodou, ktorá im údajne vznikla.
39
V prvom rade treba preskúmať argumentáciu týkajúcu sa uvedenej príčinnej súvislosti.
40
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je vznik mimozmluvnej zodpovednosti Únie podľa článku 340 druhého odseku ZFEÚ podmienený splnením všetkých troch kumulatívnych podmienok, a to protiprávnosti konania vytýkaného inštitúciám Únie, existencie škody a existencie príčinnej súvislosti medzi týmto konaním a uvádzanou škodou (rozsudok z 25. marca 2010, Sviluppo Italia Basilicata/Komisia, C‑414/08 P, EU:C:2010:165, bod 138).
41
Podmienka týkajúca sa príčinnej súvislosti stanovená v článku 340 druhom odseku ZFEÚ sa konkrétne týka existencie dostatočne priamej príčinnej súvislosti medzi konaním inštitúcií Únie a škodou, pričom túto súvislosť musí preukázať žalobca tak, že vytýkané konanie musí byť rozhodujúcou príčinou ujmy (rozsudok z 13. decembra 2018, Európska únia/ASPLA a Armando Álvarez, C‑174/17 P a C‑222/17 P, EU:C:2018:1015, bod 23).
42
V prejednávanej veci z bodov 64, 68, 72, 92, 99 a 101 napadnutého uznesenia vyplýva, že Všeobecný súd sa po prvé domnieval, že preskúmanie zákona č. 8/2015 Komisiou, a to, že sa Komisia obrátila na Spoločný výbor uvedený v článku 10 ods. 2 a článku 11 ods. 3 menovej dohody Únia/Andorra, samo osebe nezaručovalo, že údajná ujma nevznikne, po druhé sa domnieval, že nie je isté, že by Andorrské kniežatstvo tento zákon zmenilo, ak by aj Únia ukončila túto dohodu, po tretie sa domnieval, že to isté sa týka prípadnej zmeny príloh k predmetnej dohode, a po štvrté sa domnieval, že postup Komisie na základe článku 17 ZEÚ na účely prípadnej ochrany legitímnej dôvery odvolateľov alebo osobitnej situácie andorrských štátnych príslušníkov nemohol tento cieľ dosiahnuť, lebo táto inštitúcia mala konať s pomocou prostriedkov stanovených v tejto dohode.
43
Žiadne z tvrdení odvolateľov nemôže tieto posúdenia Všeobecného súdu spochybniť. Argumentácia zhrnutá v bodoch 35 až 37 tohto uznesenia totiž nepreukazuje pochybenie Všeobecného súdu pri výklade menovej dohody Únia/Andorra, ale vychádza z predpokladu, že Komisia môže uložiť andorrským orgánom povinnosť prebrať smernicu 2014/59 spôsobom, ktorý by odvolatelia považovali za úplný a správny.
44
Ako však správne uviedol Všeobecný súd v bodoch 62 až 64 napadnutého uznesenia, v prvom rade zo znenia článku 11 ods. 3 menovej dohody Únia/Andorra vyplýva, že opatrenia prijaté Andorrským kniežatstvom má preskúmať Spoločný výbor, ktorý sa má zároveň vynasnažiť vyriešiť prípadné spory vzniknuté pri vykonávaní tejto dohody. Z odseku 1 tohto článku ďalej vyplýva, že Komisia nezastupuje Úniu v Spoločnom výbore sama, ale je členom zastúpenia, ktoré zahŕňa aj zástupcov Španielskeho kráľovstva, Francúzskej republiky a Európskej centrálnej banky (ECB). Podľa článku 10 ods. 2 uvedenej dohody Komisia napokon môže v mene Únie podať vec na Súdny dvor len na základe odporúčania zastúpenia Únie v Spoločnom výbore, pokiaľ sa Únia domnieva, že si Andorrské kniežatstvo nesplnilo povinnosť vyplývajúcu z tej istej dohody.
45
V dôsledku toho Komisia nemá na základe uvedených ustanovení žiadnu právomoc, v rámci ktorej by mohla priamo donútiť Andorrské kniežatstvo k prebratiu smernice Únie konkrétnym spôsobom.
46
Z toho vyplýva, že právne posúdenie Všeobecného súdu, podľa ktorého neexistuje príčinná súvislosť medzi závažnými porušeniami práva Únie, ktorých sa údajne dopustila Komisia, a škodou, ktorá údajne vznikla odvolateľom, nie je nesprávne.
47
Za týchto podmienok a tiež vzhľadom na judikatúru pripomenutú v bode 40 tohto uznesenia treba argumentáciu zhrnutú v bodoch 29 až 34 tohto uznesenia odmietnuť ako irelevantnú.
48
V dôsledku toho treba štvrtý odvolací dôvod zamietnuť ako zjavne nedôvodný.
O treťom odvolacom dôvode, ktorý sa týka posúdenia údajnej nedbanlivosti Komisie, ktorej sa dopustila, pokiaľ ide o obsah menovej dohody Únia/Andorra, Všeobecným súdom
Argumentácia odvolateľov
49
Vo svojom treťom odvolacom dôvode, ktorý treba preskúmať ako tretí, odvolatelia uvádzajú, že jednou z hlavných prekážok, na ktoré narážajú, je to, že nemajú ako priamo požiadať o právnu analýzu súladu zákona č. 8/2015 s ustanoveniami smernice 2014/59, alebo o analýzu dodržiavania menovej dohody Únia/Andorra, a že sa nemôžu domáhať toho, aby takúto analýzu preskúmal Súdny dvor, a nemôžu sa ani dovolávať priameho účinku smernice.
50
Keďže totiž na rozdiel od toho, čo uviedol Všeobecný súd v bode 51 napadnutého uznesenia, neexistuje prostriedok nápravy, ktorý by umožňoval domáhať sa pred andorrskými súdmi správneho prebratia práva Únie do andorrského právneho poriadku, je jediným mechanizmom umožňujúcim preskúmať, či si Andorrské kniežatstvo plní povinnosti, ktoré mu vyplývajú z menovej dohody Únia/Andorra, mechanizmus, v rámci ktorého Komisia overuje, preskúmava, oznamuje alebo vyžaduje, alebo prípadne požiada Súdny dvor o zásah.
51
V dôsledku toho sa podľa odvolateľov porušenie týchto povinností zo strany Komisie priamo prejavuje porušovaním práv občanov, ako sú odvolatelia, lebo žiadna žaloba podaná na andorrské súdy nemôže byť v tomto ohľade účinná.
52
Naproti tomu článok 12 ods. 4 menovej dohody Únia/Monako poskytuje každej fyzickej alebo právnickej osobe s bydliskom na území Monackého kniežatstva prístup ku všetkým prostriedkom nápravy, ktoré majú k dispozícii štátni príslušníci Únie, a tiež stanovuje priamu právomoc Súdneho dvora, pokiaľ ide o všetky žaloby týkajúce sa činnosti inštitúcií Únie v súvislosti s touto dohodou.
53
Keďže takéto ustanovenie zaručuje konkrétne právo na účinný prostriedok nápravy, je nevyhnutým ustanovením v medzinárodnej dohode tohto typu. Komisia teda tým, že takéto ustanovenie do menovej dohody Únia/Andorra nezahrnula, nekonala s náležitou starostlivosťou, aká sa vyžaduje pri prerokúvaní a podpisovaní tejto dohody. Na rozdiel od toho, ako Všeobecný súd nesprávne uviedol v bode 50 napadnutého uznesenia, uvedená dohoda teda umožňuje porušovanie práva na účinný prostriedok nápravy a predstavuje diskrimináciu andorrských štátnych príslušníkov v porovnaní s monackými štátnymi príslušníkmi.
54
Na rozdiel od toho, čo viackrát tvrdil Všeobecný súd, podľa odvolateľov nebola žaloba podaná na Všeobecný súd z dôvodu konania andorrských orgánov, ale z dôvodu neplnenia povinností zo strany Komisie.
Posúdenie Súdnym dvorom
55
Na rozdiel od toho, čo tvrdia odvolatelia v rámci svojho tretieho odvolacieho dôvodu, zo znenia bodov 267 až 274 žaloby v prvostupňovom konaní vyplýva, že odvolatelia vo svojom subsidiárnom žalobnom dôvode tvrdili, že Komisia porušila svoju povinnosť náležitej starostlivosti pri prerokúvaní a podpisovaní menovej dohody Únia/Andorra, keď opomenula zahrnúť ustanovenie, ktoré by každej fyzickej alebo právnickej osobe s bydliskom v Andorre umožňovalo uplatniť si voči andorrským aktom všetky prostriedky nápravy, ktoré sú dostupné občanom Únie, a umožňovalo by jej tak prístup k Súdnemu dvoru, ako správne konštatoval Všeobecný súd v bode 46 napadnutého uznesenia.
56
Vyplýva to konkrétne z bodov 271, 272 a 274 žaloby na prvom stupni, ktoré znejú takto:
„271
[Odvolateľom] vznikla škoda spôsobená priamo týmito porušeniami z dôvodu, že sa nemajú kde dovolávať zjavného porušenia zo strany Andorrského kniežatstva právnej úpravy Únie, ktorú je Andorrské kniežatstvo povinné prebrať, a tým aj zjavného porušenia menovej dohody [Únia/Andorra]. Ak by súd Únie mohol konanie andorrského štátu vyhlásiť za protiprávne, vznikla by tým možnosť priamo sa obrátiť na vnútroštátne, andorrské súdy s cieľom domáhať sa majetkovej zodpovednosti Andorrského kniežatstva…
272
… Ak by totiž majetková zodpovednosť Andorrského kniežatstva vznikla z dôvodu protiprávneho uplatnenia retroaktívneho právneho predpisu, ktorý bol v rozpore s právom prijatý ad hoc s cieľom (teoreticky) prebrať smernicu 2014/59…, a to zákona č. 8/2015, na spoločnosť, voči ktorej sa v tom čase viedlo konkurzné konanie…, [odvolatelia] by sa opäť dostali do situácie, v ktorej by sa nachádzali v prípade, že by k protiprávnemu uplatneniu tohto konania nedošlo (t. j. situácia spojená s konkurzným konaním).
…
274
… [odvolatelia] sa preto domáhajú, aby Všeobecný súd určil, že zodpovednosť Komisie vznikla z dôvodu, že pri podpise menovej dohody [Únia/Andorra] nevynaložila riadnu starostlivosť, čo bránilo andorrským občanom dotknutým porušením [tejto] menovej dohody obrátiť sa vo veci tohto porušenia na súd Únie…“
57
Z toho jednak vyplýva, že odvolatelia nesprávne vytýkajú Všeobecnému súdu, že ich argumentáciu nezohľadnil v prvostupňovom konaní, a jednak že ich argumentácia uvedená v rámci tretieho odvolacieho dôvodu musí byť odmietnutá ako neprípustná v rozsahu, v akom sa ňou Všeobecnému súdu vytýka, že nekonštatoval, že Komisia bola povinná zahrnúť do menovej dohody Únia/Andorra ustanovenie v inom zmysle, ako je umožniť každej fyzickej alebo právnickej osobe s bydliskom v Andorre uplatniť voči andorrským aktom všetky opravné prostriedky dostupné občanom Únie, ktoré im umožňujú prístup k Súdnemu dvoru.
58
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora totiž platí, že ak je preskúmanie Súdnym dvorom v súvislosti s odvolaním obmedzené na posúdenie právneho riešenia žalobných dôvodov a tvrdení prejednaných pred prvostupňovými súdmi, účastník konania nemôže uviesť po prvýkrát až v konaní pred Súdnym dvorom tvrdenie, ktoré neuviedol v konaní pred Všeobecným súdom (rozsudok z 26. septembra 2018, Philips a Philips France/Komisia, C‑98/17 P, neuverejnený, EU:C:2018:774, bod 42, ako aj citovaná judikatúra).
59
Pre úplnosť treba dodať, že Všeobecný súd v bode 53 napadnutého uznesenia konštatoval, že aj keby odvolatelia mali možnosť využiť opravné prostriedky dostupné na základe práva Únie, proti aktom prijatým andorrskými orgánmi z dôvodu porušenia menového dohovoru Únia/Andorra zo strany Andorrského kniežatstva, táto možnosť by nestačila na zabezpečenie toho, aby škoda, ktorej sa dovolávajú, pravdepodobne nevznikla, čo platí aj pre prípad, že by do tejto menovej dohody bolo vložené také ustanovenie, ako je ustanovenie článku 12 ods. 4 menovej dohody Únia/Monako, aj keby sa vykladalo tak, ako to požadujú odvolatelia pred Súdnym dvorom.
60
So zreteľom aj na konštatovania uvedené v bodoch 43 až 45 tohto uznesenia, z ktorých vyplýva, že menová dohoda Únia/Andorra nepriznáva Komisii žiadnu priamu donucovaciu právomoc voči andorrským orgánom, je však potrebné konštatovať, že odvolatelia neuvádzajú žiadne tvrdenie, ktoré by mohlo spochybniť konštatovanie Všeobecného súdu uvedené v bode 53 napadnutého uznesenia.
61
So zreteľom na judikatúru pripomenutú v bode 40 tohto uznesenia musí byť teda ich argumentácia odmietnutá ako irelevantná.
62
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba tretí odvolací dôvod zamietnuť ako zjavne neprípustný a v každom prípade ako zjavne nedôvodný.
O prvom odvolacom dôvode, ktorý sa týka toho, ako Súdny dvor posúdil prípustnosť tvrdení odvolateľov, ktoré vychádzajú zo zásad právnej istoty a transparentnosti ako základných zásad, na ktorých je založená európska integrácia, z dôveryhodnosti Komisie a zo základných práv
Argumentácia odvolateľov
63
V prvom odvolacom dôvode, ktorý treba preskúmať ako štvrtý, odvolatelia tvrdia, že na rozdiel od toho, ako rozhodol Všeobecný súd, podrobnou argumentáciou preukázali, že konanie Komisie v tom zmysle, že nedbá o dodržiavanie medzinárodných dohôd uzavretých s tretími štátmi a že od tretích štátov nevyžaduje dodržiavanie týchto dohôd, porušuje zásady právnej istoty a transparentnosti ako základné zásady, na ktorých je založená európska integrácia, narúša dôveryhodnosť Komisie a porušuje základné práva. Odvolatelia konkrétne tvrdili, že konfiškácia ich majetku na základe len čiastočného a retroaktívneho prebratia smernice na ich úkor ohrozuje právnu istotu a základné ľudské práva.
64
V dôsledku toho odvolatelia tvrdia, že odmietnutie týchto tvrdení Všeobecným súdom ako neprípustných je v rozpore s právom a musí byť nahradené konštatovaním ich prípustnosti.
Posúdenie Súdnym dvorom
65
Odvolatelia tvrdia, že Všeobecný súd nesprávne vyhlásil za neprípustnú ich argumentáciu, ktorou sa domáhali určenia, že došlo k porušeniu zásad právnej istoty a transparentnosti ako základných zásad, na ktorých je založená európska integrácia, k narušeniu dôveryhodnosti Komisie a porušeniu základných práv, keďže si Komisia nesplnila svoje povinnosti, a to nezabezpečila, aby tretí štát konal v súlade so záväzkami, ktoré prijal v rámci dohôd uzavretých s Úniou.
66
Treba teda konštatovať, že tieto tvrdenia sa vzťahujú na to isté údajné konanie Komisie, ktorého sa týka tretí odvolací dôvod. V tejto súvislosti sa však v bodoch 43 až 46 tohto uznesenia konštatovalo, že odvolatelia neuviedli žiadne tvrdenie, ktoré by mohlo spochybniť konštatovanie Všeobecného súdu, že neexistuje príčinná súvislosť medzi týmto konaním a škodou, ktorá údajne vnikla odvolateľom.
67
Za týchto podmienok je vzhľadom na judikatúru pripomenutú v bode 40 tohto uznesenia potrebné v každom prípade odmietnuť aj argumentáciu uvedenú v rámci prvého odvolacieho dôvodu ako irelevantnú, a teda zjavne nedôvodnú.
O piatom odvolacom dôvode, ktorý sa týka posúdenia vhodnosti ukončenia konania prostredníctvom prijatia uznesenia Všeobecným súdom
Argumentácia odvolateľov
68
V piatom odvolacom dôvode odvolatelia tvrdia, že Všeobecný súd nesprávne tvrdil, že ich žaloba je zjavne nedôvodná. Všeobecný súd preto podľa nich nemal prijať napadnuté uznesenie, ale mal pokračovať v konaní, nariadiť pojednávanie a požadovať predloženie dôkazov navrhovaných odvolateľmi.
Posúdenie Súdnym dvorom
69
V súlade s článkom 126 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu môže Všeobecný súd kedykoľvek rozhodnúť odôvodneným uznesením založeným na tomto ustanovení, ak sa domnieva, že má na základe písomností v spise dostatok informácií.
70
Podľa ustálenej judikatúry uplatnenie konania stanoveného v článku 126 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu samo osebe nezasahuje do riadneho a účinného súdneho konania, keďže toto ustanovenie sa uplatňuje len na veci, v ktorých žaloba podaná na Všeobecný súd musí byť zjavne odmietnutá (rozsudok z 5. marca 2020, Credito Fondiario/SRB, C‑69/19 P, EU:C:2020:178, bod 56).
71
V prejednávanej veci na rozdiel od toho, čo tvrdia odvolatelia, žiadna skutočnosť uvedená v rámci ich argumentácie nemôže, ako vyplýva z preskúmania prvého až štvrtého odvolacieho dôvodu, spochybniť opodstatnenosť rozhodnutia Všeobecného súdu uplatniť článok 126 svojho rokovacieho poriadku.
72
Z toho vyplýva, že piaty odvolací dôvod treba zamietnuť ako zjavne nedôvodný.
73
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba odvolanie zamietnuť ako čiastočne zjavne neprípustné a čiastočne zjavne nedôvodné.
O trovách
74
Podľa článku 137 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ktorý sa uplatňuje na konanie o odvolaní na základe jeho článku 184 ods. 1, o trovách konania sa rozhodne v uznesení, ktorým sa konanie končí.
75
Keďže v prejednávanej veci sa toto uznesenie prijalo pred doručením odvolania Komisii, a teda ešte predtým, ako mohli Komisii vzniknúť trovy konania, treba rozhodnúť, že odvolatelia znášajú svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (siedma komora) rozhodol takto:
1.
Odvolanie sa zamieta ako čiastočne zjavne neprípustné a čiastočne zjavne nedôvodné.
2.
CF, TB, LO SA a UM SL znášajú svoje vlastné trovy konania.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: španielčina.