Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
TAMARE ĆAPETA,
predstavljeni 12. marca 2026(1)
Zadeva C-681/24
Evropska komisija
proti
Češki republiki
„ Neizpolnitev obveznosti države članice – Člen 258 PDEU – Območje svobode, varnosti in pravice – Pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah – Direktiva 2013/48/EU – Pravica do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku – Člen 3(3)(b) – Pravica do navzočnosti odvetnika pri zaslišanju – Člen 3(6) – Začasno odstopanje – Nacionalna zakonodaja, ki določa, da se osumljene ali obdolžene osebe zaslišijo brez odvetnika, če ta ne pride v določenem roku – Nepravilen prenos “
I.      Uvod
1.        V obravnavani zadevi je Evropska komisija proti Češki republiki začela postopek za ugotavljanje kršitev na podlagi člena 258 PDEU, ker ta ni izpolnila obveznosti na podlagi prava Unije, da pravilno prenese nekatere določbe Direktive 2013/48/EU,(2) ki se nanašajo na pravico do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku.
2.        Zadeva v bistvu izvira iz temeljnega nesoglasja med Komisijo in Češko republiko ter Madžarsko, ki je intervenientka v tem postopku, glede tega, kako je treba razlagati pravico do dostopa do odvetnika in odstopanja od te pravice iz določb členov 3(3) in (6) te direktive.
3.        Podobno vprašanje je pred Sodiščem tudi v zadevi C‑660/24, Komisija/Madžarska, v kateri bodo moji sklepni predlogi predstavljeni istega dne.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
4.        Člen 3 Direktive 2013/48, naslovljen „Pravica do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku“, določa:
„1.      Države članice osumljenim in obdolženim osebam zagotovijo pravico do dostopa do odvetnika tako hitro in na takšen način, da se zadevnim osebam omogoči dejansko in učinkovito uveljavljanje njihove pravice do obrambe.
[…]
3.      Pravica do dostopa do odvetnika zajema naslednje:
(a)      države članice zagotovijo, da imajo osumljene ali obdolžene osebe pravico do zasebnega srečanja in komunikacije z odvetnikom, ki jih zastopa, tudi preden jih zasliši policija ali drug organ kazenskega pregona ali pravosodni organ;
(b)      države članice zagotovijo, da imajo osumljene ali obdolžene osebe pravico, da je njihov odvetnik navzoč pri njihovem zaslišanju in pri njem aktivno sodeluje. Takšno sodelovanje je v skladu s postopki iz nacionalnega prava, če se s tem ne posega v učinkovito uveljavljanje in v bistvo zadevne pravice. Kadar odvetnik sodeluje pri zaslišanju, se to evidentira po postopku za evidentiranje v skladu s pravom zadevne državne [države] članice;
[…]
6.      V izjemnih okoliščinah in samo v predkazenskem postopku lahko države članice začasno odstopajo od uporabe pravic iz odstavka 3, kolikor je to glede na posebne okoliščine zadeve upravičeno na podlagi enega ali obeh naslednjih nujnih razlogov:
(a)      kadar je nujno odvrniti resne škodljive posledice za življenje, svobodo ali telesno nedotakljivost osebe;
(b)      kadar je takojšnje ukrepanje preiskovalnih organov nujno, da se prepreči resno tveganje za kazenski postopek.“
B.      Češka zakonodaja
5.        Člen 76 zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád) (zakon št. 141/1961 o kazenskem postopku (zakonik o kazenskem postopku)), kakor je bil spremenjen (v nadaljevanju: zakonik o kazenskem postopku), določa:
„[…]
(3)      Policijski organ, ki je izvedel prijetje, zasliši prijeto osebo in o zaslišanju sestavi zapisnik, v katerem navede kraj, čas in okoliščine prijetja ter zapiše osebne podatke o prijeti osebi in temeljne razloge za prijetje.
(4)      Policijski organ, ki je izvedel prijetje ali mu je bila oseba, zalotena pri storitvi kaznivega dejanja iz pododstavka 2, predana, jo mora nemudoma izpustiti, če sum ni več podan ali če razlogi za aretacijo prenehajo iz katerega koli drugega razloga. Če prijete osebe ne izpusti, državnemu tožilcu posreduje zapisnik zaslišanja prijete osebe skupaj z izvodom sklepa o uvedbi kazenskega postopka in drugimi dokazi, da lahko državni tožilec po potrebi predlaga pripor. Policijski organ mora predlog vložiti nemudoma, da se oseba, prijeta v skladu s tem zakonom, lahko privede pred sodišče najpozneje v 48 urah po prijetju, sicer jo je treba izpustiti.
[…]
(6)      Prijeti osumljenec ima pravico zahtevati, da je med njegovim zaslišanjem v skladu s
pododstavkom 3 navzoč odvetnik, razen če odvetnika ni mogoče kontaktirati v roku iz pododstavka 4.“
III. Predhodni postopek in postopek pred Sodiščem
6.        Komisija je 23. novembra 2021 v skladu s členom 258 PDEU Češki republiki poslala opomin, saj je menila, da je bilo več določb Direktive 2013/48, vključno s členom 3(6)(b), nepravilno prenesenih, in to državo članico pozvala, naj v dveh mesecih predloži pripombe.
7.        Češka republika je 23. novembra 2021 odgovorila na ta opomin in prerekala trditve Komisije.
8.        Komisija je 28. septembra 2023 na Češko republiko naslovila obrazloženo mnenje, v katerem je trdila zlasti, da člen 3(6)(b) Direktive 2013/48 še vedno ni pravilno prenesen, in jo pozvala, naj se v dveh mesecih od prejema obrazloženega mnenja uskladi z njim.
9.        Češka republika je 24. novembra 2023 odgovorila na obrazloženo mnenje in vztrajala, da je člen 3(6)(b) Direktive 2013/48 pravilno prenesla.
10.      Zato je Komisija 15. oktobra 2024 na podlagi člena 258 PDEU pri Sodišču vložila to tožbo. Sodišču predlaga, naj:
–        ugotovi, da Češka republika ni izpolnila obveznosti iz člena 3(6) v povezavi s členom 3(3) Direktive 2013/48, ker teh določb ni pravilno prenesla, in
–        Češki republiki naloži plačilo stroškov postopka.
11.      Češka republika v odgovoru na tožbo, vloženem 31. decembra 2024, Sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrne kot neutemeljeno in
–        Komisiji naloži plačilo stroškov postopka.
12.      Komisija in Češka republika sta 12. februarja 2025 oziroma 20. marca 2025 vložili tudi repliko in dupliko.
13.      Predsednik Sodišča je 30. januarja 2025 Madžarski dovolil, da v obravnavani zadevi intervenira v podporo predlogom Češke republike.
14.      Zaradi podobnosti med obravnavano zadevo in zadevo C‑660/24, Komisija/Madžarska, je Sodišče v skladu s členom 77 Poslovnika v teh dveh zadevah opravilo skupno obravnavo. Ta obravnava je potekala 10. decembra 2025, na njej pa so Komisija, Češka republika in Madžarska ustno predstavile stališča.
IV.    Analiza
15.      Moja analiza je razdeljena na dva glavna dela. Prvič, menim, da je koristno podati nekaj uvodnih ugotovitev glede Direktive 2013/48 in njenega mesta pri območju svobode, varnosti in pravice (OSVP) (A). Drugič, preučila bom utemeljenost očitka glede kršitve člena 3(6) v povezavi s členom 3(3) Direktive 2013/48 (B).
16.      Na podlagi te analize sem prišla do zaključka, da je očitek utemeljen.
A.      Uvodne ugotovitve o Direktivi 2013/48 in OSVP
17.      Za začetek, kot sem že omenila v prejšnjih sklepnih predlogih,(3) je Evropska unija na podlagi svoje pristojnosti po členu 82(2)(b) PDEU sprejela več direktiv za vzpostavitev minimalnih pravil o pravicah posameznikov v kazenskem postopku. Ta sklop šestih direktiv vključuje Direktivo 2013/48.(4)
18.      Te direktive se včasih imenujejo direktive o načrtu, saj je njihovo sprejetje sprožila Resolucija Sveta o načrtu za krepitev procesnih pravic osumljenih ali obtoženih oseb v kazenskih postopkih iz leta 2009.(5) Ta resolucija je bila odobrena s Stockholmskim programom Evropskega sveta o OSVP,(6) v katerem je bilo potrjeno, da je „[z]aščita pravic osumljenih in obtoženih oseb v kazenskem postopku […] temeljna vrednota Unije, ki je ključnega pomena za ohranitev medsebojnega zaupanja med državami članicami in zaupanja javnosti v Unijo“.(7)
19.      Kakor je razvidno iz uvodnih izjav Direktive 2013/48,(8) je namreč razlog za določitev skupnih minimalnih pravil o kazenskoprocesnih pravicah posameznikov v teh direktivah krepiti medsebojno zaupanje v nacionalne kazenskopravne sisteme „kot podlago za vzajemno priznavanje, ki je prav tako temeljni kamen vzpostavljanja območja svobode, varnosti in pravice“.(9) Namen takih pravil je tudi odpraviti ovire za prosto gibanje državljanov v Evropski uniji in nadgraditi standarde glede pravice do poštenega sojenja in pravice do obrambe, ki ju zagotavljata zlasti člen 47 in člen 48(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), pa tudi primerljive določbe člena 6 Evropske konvencije o človekovih pravicah (EKČP).(10)
20.      Direktiva 2013/48 določa skupna minimalna pravila glede pravice osumljenih in obdolženih oseb do dostopa do odvetnika v vseh fazah kazenskega postopka.(11) Ta pravica je temeljna za pošteno sojenje(12) in pripomore k zagotovitvi spoštovanja drugih pravic v kazenskem postopku.(13)
21.      Pravica do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku je izražena v členu 3 Direktive 2013/48.
22.      Člen 3(1) Direktive 2013/48 določa „osnovno načelo“, da imajo osumljene in obdolžene osebe pravico do dostopa do odvetnika tako hitro in na takšen način, da se jim omogoči dejansko in učinkovito uveljavljanje njihove pravice do obrambe.(14)
23.      V členu 3(2) Direktive 2013/48 je načelo natančneje opredeljeno glede trenutka, od katerega mora biti zadevna pravica zagotovljena, kar vključuje tudi zaslišanje od organov.(15)
24.      To načelo je dalje izpopolnjeno v členu 3(3) Direktive 2013/48, ki opredeljuje vsebino pravice do dostopa do odvetnika. Natančneje, člen 3(3)(a) od držav članic zahteva, da zagotovijo, da imajo osumljene in obdolžene osebe pravico do zasebnega srečanja in komunikacije s svojim odvetnikom, tudi pred zaslišanjem,(16) člen 3(3)(b) pa od držav članic zahteva, da zagotovijo, da imajo take osebe pravico, da je njihov odvetnik navzoč pri njihovem zaslišanju in pri njem aktivno sodeluje.(17)
25.      V skladu s členom 3(6) Direktive 2013/48 lahko države članice začasno odstopajo od pravic iz člena 3(3) te direktive „v izjemnih okoliščinah in samo v predkazenskem postopku“, kadar je to upravičeno v „posebnih okoliščinah zadeve“ in na podlagi „nujnih razlogov“, in sicer (a) „kadar je nujno odvrniti resne škodljive posledice za življenje, svobodo ali telesno nedotakljivost osebe“ ali (b) „kadar je takojšnje ukrepanje preiskovalnih organov nujno, da se prepreči resno tveganje za kazenski postopek“. Vsako začasno odstopanje na podlagi člena 3(6) Direktive 2013/48 mora biti tudi v skladu s splošnimi pogoji iz člena 8 te direktive.(18)
26.      Bistvo te zadeve je v razliki glede tega, kako Komisija na eni strani ter Češka republika in Madžarska na drugi razumejo vsebino pravice do dostopa do odvetnika in mogoča odstopanja od te pravice.
27.      V bistvu, in preden podrobneje pojasnim stališča strank, Komisija vsebino pravice do dostopa do odvetnika, kakor je določena v Direktivi 2013/48, razlaga tako, da praviloma zahteva navzočnost odvetnika pri zaslišanju in da sta edini izjemi od tega pravila (tj. ko se smejo osumljene ali obdolžene osebe zaslišati brez navzočega odvetnika) primera, opredeljena v členu 3(6) te direktive. Poleg tega naj bi se te osebe lahko pravici do navzočnosti odvetnika odpovedale pod pogoji, ki jih določa člen 9 te direktive. Nasprotno pa Češka republika in Madžarska trdita, da je pravica do dostopa do odvetnika uresničena, ko je tem osebam dana možnost, da je navzoč odvetnik. Zato naj možnost zaslišanja, če odvetnik ne pride v določenem roku, ne bi bila odstopanje od pravice do dostopa do odvetnika.
B.      Očitek kršitve člena 3(6) v povezavi s členom 3(3) Direktive 2013/48
1.      Povzetek trditev strank
28.      Komisija trdi, da je Češka republika nepravilno prenesla člen 3(6) v povezavi s členom 3(3) Direktive 2013/48, ker člen 76(6) zakonika o kazenskem postopku (v nadaljevanju: sporna češka zakonodaja) na splošno dovoljuje zaslišanje osumljenih ali obdolženih oseb v nenavzočnosti odvetnika v položajih, ko niso izpolnjeni pogoji iz člena 3(6) te direktive. Ta člen določa, da lahko organi take osebe zaslišijo v predobravnavnem postopku brez dostopa do odvetnika, če ta ne pride v določenem roku. Dopustnost zaslišanja brez odvetnika je torej povezana zgolj z dejstvom, da z odvetnikom ni mogoče stopiti v stik v določenem času, brez dejanske ocene potrebe po takem zaslišanju na podlagi nujnih razlogov iz člena 3(6) Direktive 2013/48.(19)
29.      Komisija med drugim poudarja, da je stališče Češke republike – da za zagotovitev pravice do dostopa do odvetnika zadostuje, da je osebi dana možnost stopiti v stik z odvetnikom in si izbrati odvetnika, ki je lahko navzoč pri zaslišanju – v nasprotju s členom 3(3)(b) Direktive 2013/48, ki se jasno nanaša na oba vidika pravice do dostopa do odvetnika, tj. navzočnost odvetnika in aktivno sodelovanje odvetnika pri zaslišanju. Iz člena 3(1) Direktive 2013/48 naj bi izhajalo, da ne nastane noben položaj, v katerih bi bila oseba zaslišana brez navzočnosti odvetnika, razen če so države članice uporabile začasno odstopanje iz člena 3(6) te direktive ali če se je oseba tej pravici odpovedala v skladu z njenim členom 9.
30.      Za Komisijo potreba po izpustitvi osebe v 48 urah ne upravičuje potrebe po zaslišanju te osebe brez odvetnika, nacionalni organi pa lahko morebitne zlorabe vodenja kazenskega postopka obravnavajo z drugimi sredstvi, na primer tako, da se obrnejo na drugega odvetnika, ki je osebi na voljo za pomoč med zaslišanjem. Kot je Komisija poudarila na obravnavi, je Direktiva 2013/48 še vedno kršena ne glede na to, ali bi se za sporno češko zakonodajo štelo, da je v skladu s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP).
31.      Češka republika trdi, da je sporna češka zakonodaja v skladu s členom 3(3) Direktive 2013/48 in ne pomeni odstopanja na podlagi člena 3(6) te direktive. Člen 3(3)(b) te direktive naj od držav članic ne bi zahteval, da zagotovijo, da se zaslišanje osumljenih ali obdolženih oseb vedno opravi v navzočnosti odvetnika;
od držav članic naj bi zahteval le, da zagotovijo, da so imele te osebe možnost dostopa do odvetnika in da je bilo izbranemu odvetniku dovoljeno biti navzoč pri zaslišanju.
32.      Za Češko republiko
bi odstopanje na podlagi člena 3(6) Direktive 2013/48 obstajalo, kadar osebi ni dovoljeno izbrati odvetnika, ki bi lahko bil navzoč pri zaslišanju. Če pa je imela oseba možnost izbrati odvetnika, vendar ta iz kakršnega koli razloga ni mogel biti navzoč, takšnega odstopanja ni. Prav to naj bi veljalo za sporno češko zakonodajo, ki naj bi bila v celoti v skladu s členom 3(3)(b) te direktive, saj naj bi postopki po nacionalnem pravu v izjemnem položaju prijete osebe zahtevali, da je ta zaslišana v 48 urah in da ima dovolj manevrskega prostora za izbiro odvetnika, ki bo navzoč pri zaslišanju.(20) Češka republika dodaja, da bi bila ta zakonodaja, tudi če bi se štelo, da odstopa od člena 3(3)(b), v skladu s členom 3(6), saj se uporablja (i) le izjemoma v nujnih primerih, (ii) za preprečitev resnega tveganja za kazenski postopek in (iii) zahteva individualno oceno pristojnih organov ob upoštevanju okoliščin zadeve.
33.      Češka republika med drugim poudarja, da je ta element nacionalne zakonodaja jamstvo za posebne in izjemne primere, v katerih osumljenec namerno izbere odvetnika, ki ni na voljo, in s tem dejansko zlorabi pravico do izbire odvetnika, da bi dosegel izpustitev in se izognil pravici. Njeno stališče naj bi bilo v skladu tudi s sodno prakso ESČP,(21) ki za problematičen šteje položaj, v kateri zadevna oseba nima možnosti komunikacije z odvetnikom, ne pa položaja, v katerem se določeno dejanje izvede brez navzočnosti odvetnika, zlasti kadar je to posledica vztrajanja osebe, da ima odvetnika, ki v tistem trenutku ni na voljo. Kot je Češka republika poudarila na obravnavi, Direktiva 2013/48 ne izključuje, da bi zaslišanje osumljenih ali obdolženih oseb potekalo v nenavzočnosti odvetnika, na podlagi besedila, zgodovine nastanka in primerjave z Direktivo 2016/800 o otrocih pa Direktiva 2013/48 ne presega sodne prakse ESČP, saj njene določbe ustrezajo tej sodni praksi in v pripravljalnih delih ni takih znakov.
34.      Madžarska dodaja, da Direktiva 2013/48 na podlagi besedila člena 3(3)(b) („v skladu s postopki iz nacionalnega prava“) umešča na področje uporabe nacionalnega prava možnost opredelitve in pojasnitve pravice do navzočnosti odvetnika in da to zahtevo izpolnjuje nacionalna zakonodaja, ki zagotavlja, da imajo osumljene ali obdolžene osebe dovolj manevrskega prostora za izbiro odvetnika, ki bo navzoč pri zaslišanju. Če bi bilo obvezno zagotoviti dejansko navzočnost odvetnika v vseh primerih, naj bi to lahko privedlo do zlorab in ovir pri izvajanju kazenskega postopka ter naj bi lahko oviralo pravice osumljenih in obdolženih oseb. Kot je Madžarska navedla na obravnavi, sodna praksa ESČP ne nalaga absolutne zahteve po navzočnosti.
2.      Presoja
35.      Iz trditev strank je razvidno, kakor sem na kratko pojasnila zgoraj (glej točki 26 in 27 teh sklepnih predlogov), da se očitek pojavlja zaradi različnega razumevanja določb Direktive 2013/48. Spor se torej nanaša na razlago določb člena 3(3) in (6) Direktive 2013/48 ter na to, kako je treba razumeti pravico do dostopa do odvetnika med zaslišanjem iz člena 3(3)(b) te direktive. Sodišče teh vprašanj še ni neposredno obravnavalo.
36.      Menim, da je treba na podlagi besedila, zgodovine nastanka, konteksta in ciljev Direktive 2013/48 ter sodne prakse ESČP potrditi razlago Komisije o pomenu odstavkov 3 in 6 člena 3 Direktive 2013/48 ter razmerju med njima.
a)      Besedilo
37.      Kot eden od sestavnih delov pravice do dostopa do odvetnika iz člena 3(3)(b)te direktive izrecno zahteva, da države članice zagotovijo, da imajo osumljene ali obdolžene osebe „pravico, da je njihov odvetnik navzoč pri njihovem zaslišanju in pri njem aktivno sodeluje“.(22)
38.      V uvodni izjavi 25 Direktive 2013/48 je natančneje navedeno: „Države članice bi morale zagotoviti, da imajo osumljene ali obdolžene osebe pravico, da je njihov odvetnik navzoč in aktivno sodeluje pri zaslišanjih, ki jih opravijo policija ali drug organ kazenskega pregona ali pravosodni organ, vključno s sodnimi obravnavami.“(23)
39.      Po mojem mnenju in kot je navedla Komisija, navzočnost pomeni fizično navzočnost, torej imajo osumljene ali obdolžene osebe pravico, da je njihov odvetnik osebno navzoč, ko jih zaslišijo organi.(24)
40.      Iz tega sledi, da člen 3(3)(b) Direktive 2013/48 določa splošno pravico osumljenih ali obdolženih oseb, da imajo odvetnika, ko jih organi zaslišujejo. Vendar ta pravica ni absolutna, torej je, kot določa navedena direktiva, mogoče od nje začasno odstopati v skladu s členom 3(6) te direktive ali se ji odpovedati v skladu s členom 9
navedene direktive.
41.      Kot je razsodilo Sodišče, so začasna odstopanja v Direktivi 2013/48 izčrpna.(25)
42.      Kot je navedla Komisija in v nasprotju s trditvami Češke republike, je očitno, da sporna češka zakonodaja ne izpolnjuje vseh zahtev za mogoče začasno odstopanje iz člena 3(6) v povezavi s členom 8 Direktive 2013/48. Jasno je namreč, kot je utemeljila Komisija, da ta zakonodaja določa pravilo, ki se na splošno uporablja v primerih, ko odvetnik ne pride v določenem roku 48 ur, in torej ni omejeno na posamezne zadeve („kolikor je to glede na posebne okoliščine zadeve upravičeno“), kakor zahteva člen 3(6). Prav tako ni bilo dokazano, da mora biti v zvezi s tem podan „nujni razlog“, ki se nanaša prav na okoliščino, da je „nujno odvrniti resne škodljive posledice za življenje, svobodo ali telesno nedotakljivost osebe“ ali „je takojšnje ukrepanje preiskovalnih organov nujno, da se prepreči resno tveganje za kazenski postopek“.
43.      Zato je po mojem mnenju sporna češka zakonodaja, ki na splošno dovoljuje zaslišanje osumljenih ali obdolženih oseb brez navzočnosti odvetnika zgolj zato, ker ta ni mogel priti v roku 48 ur, v nasprotju z določbami člena 3(3)(b) v povezavi s členom 3(6) Direktive 2013/48.(26)
44.      Poleg tega je, kot je navedla Komisija in v nasprotju z argumenti Madžarske, treba poudariti, da se sklicevanje na nacionalno pravo v členu 3(3)(b) Direktive 2013/48 nanaša na aktivno sodelovanje odvetnika, in ne na samo navzočnost odvetnika. To je jasno iz besedila te določbe („Takšno sodelovanje je v skladu s postopki iz nacionalnega prava“) in uvodne izjave 25 te direktive („Takšno sodelovanje bi moralo biti v skladu s kakršnimi koli postopki iz nacionalnega prava, ki lahko urejajo sodelovanje odvetnika pri zaslišanjih“).
45.      Po mojem mnenju to ni v nasprotju z dejstvom, da je treba člen 3(3)(b) Direktive 2013/48 razlagati tako, da zahteva navzočnost in tudi aktivno sodelovanje;
prej pomeni, da čeprav imajo države članice v skladu z Direktivo 2013/48 nekaj manevrskega prostora glede nacionalnih pravil, ki urejajo nekatere načine aktivnega sodelovanja odvetnika (pod pogojem, da se s takimi pravili „ne posega v učinkovito uveljavljanje in v bistvo“ te pravice), takega manevrskega prostora ni, ko gre za navzočnost, saj imajo osumljene ali obdolžene osebe praviloma pravico do dostopa do odvetnika med zaslišanjem v skladu s členom 3(3)(b) te direktive. Navzočnost pomeni navzočnost, odvetnik pa je bodisi tam bodisi ga ni.
46.      Dejstvo, da se člen 3(3)(b) Direktive 2013/48 nanaša na „njihovega odvetnika“, se ne sme razlagati tako, da se vedno nanaša na odvetnika, ki ga izberejo osumljene ali obdolžene osebe. Taka ubeseditev ne preprečuje, da bi, kot je opozorila Komisija, organi držav članic morebitno zlorabo pravice do dostopa do odvetnika, ki lahko ovira vodenje kazenskega postopka, obravnavali tako, da poskrbijo, da se za te osebe imenuje odvetnik, ki jim bo pomagal med zaslišanjem namesto izbranega odvetnika, ki ni mogel biti navzoč. Imenovani odvetnik je potem postane „njihov odvetnik“.
b)      Zgodovina nastanka
47.      Češka republika je na obravnavi trdila, da Direktiva 2013/48 ureja pravico do dostopa do odvetnika, ne pa obvezne navzočnosti odvetnika, in da zgodovina nastanka te direktive kaže, da so bile določbe o obvezni navzočnosti odvetnika omenjene kot alternativa, vendar na koncu niso bile izbrane. Zavrnitev določb o obvezni navzočnosti odvetnika po njenem mnenju pomeni, da Direktiva 2013/48 ne zahteva, da mora biti odvetnik vedno navzoč pri zaslišanju.
48.      Po mojem mnenju ta argumentacija Češke republike temelji na napačnem razumevanju zahteve po obvezni navzočnosti odvetnika.
49.      Res je, da je bila v okviru zgodovine nastanka Direktive 2013/48(27) v oceni učinka Komisije predlagana politična možnost, s katero so se predvidevale zlasti določbe, ki nalagajo obvezno obrambo na splošno. To je pomenilo, da mora osumljenim ali obdolženim osebam vedno pomagati odvetnik, tako da bi bila odpoved tej pravici nedopustna. Povedano drugače, obvezna narava obrambe pomeni, da se pravici ni mogoče odpovedati. Vendar je prevladala politična možnost, da se dovoli da je odpoved pravici do dostopa do odvetnika predmet ob upoštevanju skupnih minimalnih pravil.
50.      Zato je treba v nasprotju s trditvami Češke republike razlikovati med konceptom obvezne navzočnosti odvetnika in splošno pravico do dostopa do odvetnika.
51.      Iz določb Direktive 2013/48(28) je razvidno, da obvezna navzočnost odvetnika pomeni, da se osumljena ali obdolžena oseba ne more odpovedati pravici do dostopa do odvetnika in mora vedno imeti odvetnika, medtem ko pravica do dostopa do odvetnika iz člena 3(3) te direktive pomeni, da ima osumljena ali obdolžena oseba splošno pravico do odvetnika, zlasti do njegove navzočnosti pri zaslišanju v skladu s točko (b) tega odstavka, vendar se tej pravici lahko odpove, če so izpolnjene zahteve iz člena 9 (ali pa je mogoče začasno odstopanje v skladu s členom 3(6)). Povedano drugače, dejstvo, da na podlagi te točke (b) ni obvezne navzočnosti odvetnika, nikakor ne vpliva na splošno pravico osumljenih ali obdolženih oseb, da je njihov odvetnik navzoč pri zaslišanju, razen če so se tej pravici odpovedale v skladu s členom 9.
52.      Dodati je mogoče, da je bilo vprašanje čakanja na prihod odvetnika pred zaslišanjem dejansko navedeno v Svetu, pri čemer je bilo predlagano, da se to vprašanje obravnava v besedilu direktive, ki bi napotovala na pravne sisteme držav članic.(29) Vendar so bile te predlagane določbe črtane, ko so bila pogajanja z Evropskim parlamentom zaključena.(30)
53.      Čeprav zgodovina nastanka ni odločilna, ne izključuje razlage, da je zakonodajni namen zagotoviti, da morajo imeti osumljene in obdolžene osebe načeloma pravico do navzočnosti svojega odvetnika pri zaslišanju.
c)      Kontekst
54.      Druge določbe Direktive 2013/48 in drugih direktiv o načrtu dodatno podpirajo razlago člena 3(3)(b) v povezavi s členom 3(6) te direktive, ki jo je predlagala Komisija.
55.      Natančneje, kakor je razvidno iz točke 22 teh sklepnih predlogov, člen 3(1) Direktive 2013/48 kot splošno načelo jasno določa, da morajo države članice osumljenim in obdolženim osebam zagotoviti pravico do dostopa do odvetnika „tako hitro in na takšen način, da se zadevnim osebam omogoči dejansko in učinkovito uveljavljanje njihove pravice do obrambe“. V povezavi s členom 2(1) te direktive to pomeni, da so države članice dolžne brez izjeme zagotoviti, da se ta pravica uveljavlja „dejansko in učinkovito“ v vseh fazah kazenskega postopka. Po mojem mnenju in kot je navedla Komisija, lahko dejstvo, da organi osumljeno ali obdolženo osebo zaslišijo v nenavzočnosti njenega odvetnika le zato, ker ta ne pride v določenem roku, resno ogrozi dejansko in učinkovito uveljavljanje pravice te osebe do obrambe.
56.      Češka republika je na obravnavi trdila, da je dodatno podporo temu, da Direktiva 2013/48 ne zahteva, da mora biti odvetnik vedno navzoč pri zaslišanju, mogoče izpeljati iz primerjave z Direktivo 2016/800, ki se nanaša na otroke, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku (glej točko 17 teh sklepnih predlogov). Češka republika poudarja, da morajo države članice v skladu s členom 6(2) Direktive 2016/800 zagotoviti, da imajo otroci v skladu s členom 6(4)(b) te direktive med zaslišanjem pomoč odvetnika. Po njenem mnenju dejstvo, da je iz teh določb jasno, da je med zaslišanjem navzočnost odvetnika obvezna, in da so te določbe vključene v Direktivo 2016/800 zaradi ranljivosti otrok, kaže, da gre za odstopanje od splošne ureditve, vzpostavljene z Direktivo 2013/48; logično, če bi bila obvezna navzočnost odvetnika določena z Direktivo 2013/48, te obveznosti v Direktivi 2016/800 ne bi bilo treba določiti le za nekatere osumljene ali obdolžene osebe.
57.      Po mojem mnenju ta argumentacija prav tako temelji na napačnem razumevanju zahteve po obvezni navzočnosti odvetnika.
58.      Res je, da Direktiva 2016/800 drugače od Direktive 2013/48 določa obvezno navzočnost odvetnika pri zaslišanju zaradi posebnega položaja otrok, ki so ranljivi ter ne morejo vedno povsem razumeti kazenskega postopka in mu slediti.(31) Vendar pa, kakor je bilo omenjeno zgoraj, obvezna navzočnost odvetnika pri zaslišanju pomeni, da odpoved pravici ni dovoljena, in torej ni isto kot splošna pravica do navzočnosti odvetnika pri zaslišanju, pri kateri je odpoved dovoljena.
d)      Cilji
59.      Kot je navedeno v delu IV(A) teh sklepnih predlogov, Direktiva 2013/48 prispeva k izgradnji območja OSVP z določitvijo niza skupnih minimalnih pravil o pravici do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku, da bi se okrepila medsebojno zaupanje držav članic v njihove kazenskopravne sisteme in zaupanje državljanov EU pri gibanju po Evropski uniji. Če se vrnem k Stockholmskemu programu, je ta direktiva namenjena ne le kodifikaciji, temveč tudi krepitvi pravice do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku v vseh državah članicah.
60.      Ob upoštevanju tega se mi zdi, da razlaga Direktive 2013/48, ki državi članici dovoljuje zaslišanje osumljenih ali obdolženih oseb, ne da bi jim zagotovila pravico do navzočnosti odvetnika le zato, ker ta ni prišel v roku 48 ur, spodkopava cilj Direktive 2013/48, da se osumljenim ali obdolženim osebam zagotovi skupna raven pravice do poštenega sojenja po vsej Evropski uniji.
e)      Sodna praksa ESČP
61.      Češka republika in Madžarska sta se v podporo svojemu stališču sklicevali na sodno prakso ESČP, Češka republika pa je na obravnavi zlasti trdila, da Direktiva 2013/48 ustreza zahtevam sodne prakse ESČP.
62.      Poudariti je treba, da očitek temelji na domnevni kršitvi določb člena 3(3) in (6) Direktive 2013/48. Zato vprašanje, ali je treba za sporno češko zakonodajo šteti, da je v skladu s členom 6 EKČP, kot je razložen v sodni praksi ESČP, ni odločilno.
63.      V zvezi s tem, kakor sem že pojasnila v prejšnjih sklepnih predlogih,(32) obveznost razlage direktiv o načrtu na način, ki je v skladu s temeljnimi pravicami, pomeni, da pravice, ki jih vsebuje določena direktiva, ne morejo zagotavljati manjšega varstva od tistega, ki ga zagotavljata Listina in EKČP, vendar to ne pomeni, da zakonodajalec Unije ne more podeliti obsežnejših pravic. Povedano drugače, ker EKČP predstavlja minimalno raven varstva v skladu s členom 52(3) Listine,(33) mora vsaka razlaga posamezne direktive zagotavljati varstvo vsaj na ravni te konvencije, medtem ko je lahko raven varstva, ki ga zagotavlja Evropska unija, višja.
64.      Torej v obravnavani zadevi, ne glede na to, kako se razlaga sodna praksa ESČP, to ne pomeni nujno, da določb Direktive 2013/48 ni mogoče razlagati tako, da zahtevajo še višjo raven varstva.
65.      Kljub temu se zdi, da sodna praksa ESČP v nasprotju s trditvami Češke republike in Madžarske podpira trditev, da na podlagi EKČP obstaja tudi zahteva po fizični navzočnosti odvetnika.
66.      ESČP je razsodilo, da je pravica vsakogar, ki je obtožen kaznivega dejanja, da
ga učinkovito brani odvetnik, kot jo zagotavlja člen 6(3)(c) EKČP, ena od temeljnih značilnosti poštenega sojenja v okviru kazenskega postopka.(34)
67.      Zlasti v zadevi Beuze proti Belgiji(35) je ESČP poudarilo, da dostop do odvetnika v predkazenski fazi postopka, kar zadeva cilje te pravice, prispeva k preprečevanju sodnih zmot in predvsem k doseganju ciljev člena 6 EKČP, zlasti enakosti orožij med organi oblasti in obtožencem; takojšen dostop do odvetnika je pomembna protiutež ranljivosti osumljencev v policijskem pridržanju in je tudi preventiven, saj zagotavlja temeljno zaščito pred prisilo in grdim ravnanjem policije z osumljenci. Poleg tega je ena glavnih nalog odvetnika v fazi policijskega pridržanja in preiskave zagotoviti spoštovanje pravice obtoženca, da ne izpove zoper sebe, in njegove pravice do molka, ki torej dopolnjujeta pravico do zagovornika.
68.      Poleg tega je ESČP glede vsebine pravice do dostopa do odvetnika menilo, da člen 6(3)(c) EKČP ne določa načina uveljavljanja pravice do dostopa do odvetnika niti njene vsebine. Čeprav državam prepušča izbiro sredstev, s katerimi poskrbijo, da je ta pravica zagotovljena v njihovih pravosodnih sistemih, je treba obseg in vsebino te pravice določiti v skladu s ciljem EKČP, ki je zagotoviti dejanske in učinkovite pravice.(36)
69.      Da bi pravica do poštenega sojenja ostala dovolj dejanska in učinkovita, člen 6(1) EKČP zahteva, da se dostop do odvetnika praviloma zagotovi že od prvega policijskega zaslišanja osumljenca.(37)
70.      Dodelitev odvetnika sama po sebi ne zagotavlja učinkovitosti pomoči, ki jo odvetnik lahko nudi obtožencu, zato morajo biti izpolnjene nekatere minimalne zahteve.(38) Prvič, osumljenci morajo imeti možnost stika z odvetnikom od trenutka, ko so pridržani; torej jim mora biti omogočeno, da se pred zaslišanjem posvetujejo s svojim odvetnikom.(39) Drugič, ESČP je v več zadevah ugotovilo, da „imajo osumljenci pravico, da je njihov odvetnik fizično navzoč, ko policija najprej od njih zbira obvestila, in vsakič, ko so zaslišani v poznejšem predobravnavnem postopku […] Taka fizična navzočnost mora odvetniku omogočiti, da zagotovi pomoč, ki je učinkovita in dejanska, ne le abstraktna
[…], zlasti pa, da zagotovi, da pravice obrambe zaslišanega osumljenca niso ogrožene“.(40)
71.      Te ugotovitve iz sodbe Beuze proti Belgiji so bile potrjene v poznejši sodni praksi.(41)
72.      Poleg tega je ESČP v sodbi Soytemiz proti Turčiji(42) poudarilo, da je navzočnost odvetnika pri preiskovalnih dejanjih, vključno s policijskim zaslišanjem, neločljiv vidik jamstva iz člena 6(3)(c) EKČP, saj si je težko predstavljati, kako se lahko posebne storitve, povezane z „zagovornikom“, o katerem govori člen 6(3)(c) EKČP, izvajajo v nenavzočnosti odvetnika. Zato pravica do pomoči odvetnika ne zahteva le, da je odvetniku dovoljena navzočnost, temveč tudi, da mu je dovoljeno aktivno pomagati osumljencu med drugim pri policijskem zaslišanju in posredovati za zagotovitev spoštovanja pravic osumljenca, saj bi morala imeti oseba, obtožena kaznivega dejanja, možnost pridobiti celoten nabor storitev, ki so povezane prav s pomočjo zagovornika, ne le med sojenjem, temveč tudi v predkazenskem postopku glede na njegov posebni pomen za pripravo kazenskega postopka. Poleg tega pravica do pomoči odvetnika velja ves čas in do konca policijskega zaslišanja: „Odvetnikova navzočnost in aktivna pomoč med policijskim zaslišanjem sta pomembno procesno jamstvo, katerega namen je med drugim preprečiti zbiranje dokazov z metodami prisile ali pritiska v nasprotju z voljo osumljenca in varovati svobodo osumljenca, da se med policijskim zaslišanjem odloči, ali bo odgovoril ali molčal.“(43)
73.      ESČP je tudi spomnilo, da se mora policija, če osumljenec uveljavlja pravico do pomoči odvetnika med zaslišanjem, načeloma vzdržati zaslišanja ali ga preložiti, dokler odvetnik ni navzoč in mu lahko pomaga. Isti premisleki veljajo tudi, če mora odvetnik oditi – ali se od njega to zahteva – pred koncem policijskega zaslišanja ter pred branjem in podpisom izjav.(44)
74.      Zato je, kakor je razvidno iz zgoraj navedene sodne prakse ESČP, poudarek na dejstvu, da morajo imeti osumljene in obdolžene osebe možnost uveljavljati pravico do dejanske fizične navzočnosti odvetnika med zaslišanjem, kot jo zagotavlja pravica do dostopa do odvetnika na podlagi člena 6(1) in (3)(c) EKČP.(45) Tako ta sodna praksa v nasprotju s trditvami Češke republike in Madžarske kaže, da je fizična navzočnost odvetnika načeloma potrebna, razen če je mogoče omejitev te pravice ustrezno utemeljiti.
75.      Dodati je mogoče, da se sklicevanje Češke republike in Madžarske na določeno sodno prakso ESČP ne zdi umestno. V sodbi Yoldaş proti Turčiji(46) je ESČP presodilo, da ni bilo kršitve člena 6(1) in (3)(c) EKČP v položaju, v katerem se je pritožnik odpovedal pravici do pomoči odvetnika, za kar se je štelo,
da je v skladu z zahtevanimi standardi. V sodbi Hovanesian proti Bolgariji(47) ESČP ni ugotovilo kršitve člena 6(1) in (3)(c) EKČP v položaju, v katerem je bila pritožnikova pravica do pomoči odvetnika omejena v prvih 24 urah policijskega pridržanja, kar se je v posebnih okoliščinah zadeve štelo za upravičeno glede na poštenost postopka kot celote. Z obravnavanim očitkom nista bili izpodbijani niti odpoved pravici niti uporaba izjem od splošne pravice do dostopa do odvetnika. Prav nasprotno, navedeni zadevi poudarjata pomen zadostnih zahtev za odpoved pravici do dostopa do odvetnika in strogega režima za začasne izjeme v skladu z Direktivo 2013/48.
76.      Glede na navedeno je očitek Komisije utemeljen.
V.      Stroški
77.      V skladu s členom 138(1) Poslovnika Sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. V skladu s členom 140(1) Poslovnika države članice, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške. Ker je Komisija priglasila stroške in Češka republika s predlogi ni uspela, bi se tej moralo naložiti, da nosi svoje stroške in plačila stroške Komisije. Madžarska bi morala nositi svoje stroške.
VI.    Predlog
78.      Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj:
1.      ugotovi, da Češka republika ni izpolnila obveznosti iz člena 3(6) v povezavi s členom 3(3) Direktive 2013/48 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2013 o pravici do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku in v postopkih na podlagi evropskega naloga za prijetje ter pravici do obvestitve tretje osebe ob odvzemu prostosti in do komunikacije s tretjimi osebami in konzularnimi organi med odvzemom prostosti, ker teh določb ni pravilno prenesla,
2.      Češki republiki naloži, da nosi svoje stroške in plača stroške Komisije, ter
3.      Madžarski naloži, da nosi svoje stroške.
1      Jezik izvirnika: angleščina.
2      Direktiva 2013/48/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2013 o pravici do dostopa do odvetnika v kazenskem postopku in v postopkih na podlagi evropskega naloga za prijetje ter pravici do obvestitve tretje osebe ob odvzemu prostosti in do komunikacije s tretjimi osebami in konzularnimi organi med odvzemom prostosti (UL 2013, L 294, str. 1).
3      Glej moje sklepne predloge v zadevi BK (Sprememba pravne opredelitve kaznivega dejanja) (C‑175/22, EU:C:2023:436, zlasti točki 22 in 23) ter v zadevi M. S. in drugi (Procesne pravice mladoletnika) (C‑603/22, EU:C:2024:157, zlasti točke od 26 do 31).
4      Poleg Direktive 2013/48 so del tega sklopa te direktive: Direktiva 2010/64/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. oktobra 2010 o pravici do tolmačenja in prevajanja v kazenskih postopkih (UL 2010, L 280, str. 1); Direktiva 2012/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. maja 2012 o pravici do obveščenosti v kazenskem postopku (UL 2012, L 142, str. 1); Direktiva (EU) 2016/343 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o krepitvi nekaterih vidikov domneve nedolžnosti in krepitvi pravice biti navzoč na sojenju v kazenskem postopku (UL 2016, L 65, str. 1); Direktiva (EU) 2016/1919 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. oktobra 2016 o brezplačni pravni pomoči za osumljene in obdolžene osebe v kazenskem postopku ter za zahtevane osebe v postopku na podlagi evropskega naloga za prijetje (UL 2016, L 297, str. 1); Direktiva (EU) 2016/800 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. maja 2016 o procesnih jamstvih za otroke, ki so osumljene ali obdolžene osebe v kazenskem postopku (UL 2016, L 132, str. 1).
5      Resolucija Sveta z dne 30. novembra 2009 (UL 2009, C 295, str. 1).
6      V zvezi s tem glej uvodni izjavi 9 in 10 Direktive 2013/48.
7      Evropski svet, Stockholmski program – Odprta in varna Evropa, ki služi državljanom in jih varuje (UL 2010, C 115, str. 1), točka 2.4.
8      Glej zlasti uvodne izjave od 1 do 8 in 12 Direktive 2013/48.
9      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca Y. Bota v zadevi Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:305, točka 30). Glej na primer tudi Poročilo Komisije Evropskemu parlamentu in Svetu o izvajanju [Direktive 2013/48], COM(2019) 560 final, z dne 26. septembra 2019, točka 1.1.
10      Kot priznava Sodišče, sta temeljno načelo učinkovitega pravnega varstva pravic, potrjeno v členu 47 Listine, in pojem „pošteno sojenje“ iz člena 6 EKČP sestavljena iz različnih elementov, ki med drugim zajemajo spoštovanje pravic obrambe ter pravice do svetovanja, obrambe in zastopanja. Prav tako je spoštovanje pravic obrambe v vseh postopkih, ki lahko privedejo do sankcij, temeljno načelo prava Unije, ki je bilo določeno v členu 48(2) Listine. Glej na primer sodbo z dne 15. julija 2021, Komisija/Poljska (Disciplinska ureditev za sodnike) (C‑791/19, EU:C:2021:596, točki 203 in 204).
11      Glej zlasti člena 1 in 2 ter uvodne izjave 8, 12 in 57 Direktive 2013/48.
12      V zvezi s tem glej sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Bobka v zadevi VW (Pravica do dostopa do odvetnika, če se oseba ne udeleži sojenja) (C‑659/18, EU:C:2019:940, točka 2) in moje sklepne predloge v zadevi M. S. in drugi (Procesne pravice mladoletnika) (C‑603/22, EU:C:2024:157, točka 63).
13      V zvezi s tem je bila pravica do dostopa do odvetnika imenovana „začetna“ (glej Sayers, D., „Article 48 (Criminal Law)“ v: Peers, S., Hervey, T., Kenner, J., in Ward, A. (ur.), EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Second Edition, Hart Publishing, Oxford, 2021, str. 1413, zlasti str. 1450) ali „temeljna“ (glej Mitsilegas, V., EU Criminal Law, Second Edition, Hart Publishing, Oxford, 2022, str. 265) med pravicami v kazenskem postopku, saj omogoča uveljavljanje drugih pravic ter pripomore, da so te dejanske in učinkovite.
14      Glej na primer sodbi z dne 12. marca 2020, VW (Pravica do dostopa do odvetnika, če se oseba ne udeleži sojenja) (C‑659/18, EU:C:2020:201, točka 31), in z dne 8. maja 2025, Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, točka 59).
15      Glej na primer sodbi z dne 12. marca 2020, VW (Pravica do dostopa do odvetnika, če se oseba ne udeleži sojenja) (C‑659/18, EU:C:2020:201, točka 31), in z dne 14. maja 2024, Stachev (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, točka 48).
16      Glej tudi uvodno izjavo 23 Direktive 2013/48.
17      Glej tudi uvodno izjavo 25 Direktive 2013/48.
18      Glej tudi uvodno izjavo 38 Direktive 2013/48.
19      Komisija je na obravnavi navedla, da očitek temelji na zatrjevani kršitvi povezanih določb člena 3(3) in (6) Direktive 2013/48 in da čeprav bi se sporna češka zakonodaja lahko obravnavala glede na odstopanje iz točke (a) ali točke (b) člena 3(6), bi se madžarska zakonodaja, ki je predmet spora v zadevi C‑660/24, lahko obravnavala glede na odstopanje iz člena 3(6)(b).
To bi pojasnilo, zakaj je Komisija očitke v teh dveh zadevah oblikovala različno, vendar je odločilno, da vsaki od teh dveh elementov nacionalne zakonodaje močno presega mogoča odstopanja iz navedene direktive.
20      Češka republika navaja, da postopek, po katerem lahko osumljenec izbere odvetnika, ureja notranje navodilo policijske uprave št. 103/2013, v skladu s katerim so osebe pravočasno obveščene o svojih pravicah in se jim pomaga pri poskusu stika z odvetnikom po lastni izbiri ali pri izbiri drugega odvetnika na podlagi seznama odvetnikov, ki ga vodi češka odvetniška zbornica, ali telefonskega imenika.
21      Češka republika se natančneje sklicuje na sodbe ESČP z dne 27. novembra 2008, Salduz proti Turčiji (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102), z dne 23. februarja 2010, Yoldaş proti Turčiji (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304), z dne 21. decembra 2010, Hovanesian proti Bolgariji (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403), in z dne 9. novembra 2018, Beuze proti Belgiji (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910).
22      Moj poudarek.
23      Moj poudarek.
24      Kot je bilo razpravljano na obravnavi – čeprav ni neposredno pomembno za obravnavano zadevo, bi razvoj tehnologije lahko omogočil, da se za fizično navzočnost šteje navzočnost odvetnika v „digitalni obliki“, če je taka navzočnost primerljiva z odvetnikom „iz mesa in krvi“. V zvezi s tem je Komisija na obravnavi trdila, da je navzočnost odvetnika prek videokonference v nekaterih primerih lahko združljiva s členom 3(3)(b)
Direktive 2013/48, vendar jo je namesto za alternativo treba šteti za izjemo od fizične navzočnosti odvetnika, če so izpolnjeni pogoji iz te direktive. Zlasti je poudarila, da bi morala biti navzočnost in sodelovanje odvetnika prek videokonference mogoča le, če lahko oseba dejansko in učinkovito uveljavlja pravico do obrambe v skladu s členom 3(1) navedene direktive, da bi morala biti ta navzočnost in sodelovanje pogojena z informirano privolitvijo osebe ter da bi bilo treba upoštevati tudi potrebe ranljivih oseb in praktične vidike. Tudi Madžarska je tako navzočnost odvetnika štela za mogočo, saj je uporaba zasliševanja na daljavo orodje, ki se od pandemije covida-19 pogosto uporablja v kazenskih postopkih in ni samo po sebi nezdružljivo s pravico do poštenega sojenja. Češka republika pa je zavzela stališče, da je to vprašanje de lege ferenda in da je treba uporabo videokonference, če bi se štela za potrebno za krepitev pravice do poštenega sojenja, obravnavati v okviru zakonodajnega postopka EU.
25      Glej sodbo z dne 12. marca 2020, VW (Pravica do dostopa do odvetnika, če se oseba ne udeleži sojenja) (C‑659/18, EU:C:2020:201, točke od 42 do 45), v kateri je Sodišče odločilo, da so začasna odstopanja, ki jih lahko glede pravice do dostopa do odvetnika določijo države članice, izčrpno našteta v členu 3(5) in (6) Direktive 2013/48. Menilo je, da bi bila taka razlaga člena 3 Direktive 2013/48, da državam članicam dopušča, da poleg odstopanj, ki so taksativno našteta v njem, določijo še druga, v nasprotju z njegovim besedilom ter s cilji in sistematiko te direktive ter bi tej pravici odvzela polni učinek.
26      Tako stališče podpirajo tudi pravna teorija in strokovna poročila. Glej v tem smislu Ogorodova, A., in Spronken, T., „Legal advice in police custody: From Europe to a local police station“, Erasmus Law Review, let. 7, 2014, str. 191, zlasti str. 199; Hodgson, J. „Criminal procedure in Europe’s area of freedom, security and justice: The rights of the suspect“, v: Mitsilegas, V., Bergström, M., in Quintel, T. (ur.), Research Handbook on EU Criminal Law, Second Edition, Edward Elgar
Publishing, Cheltenham, 2024, str. 135, zlasti str. 155; Agencija Evropske unije za temeljne pravice, Rights in practice: access to a lawyer and procedural rights in criminal and European arrest warrant proceedings, Urad za publikacije Evropske unije,
Luxembourg, 2019, predlog mnenja FRA št. 3 in točka 3.3.4.
27      Glej Delovni dokument služb Komisije – Ocena učinka, spremni dokument k predlogu direktive Evropskega parlamenta in Sveta o pravici do dostopa do odvetnika in pravici do obvestitve tretje osebe o priporu v kazenskem postopku (SEC(2011) 686 final) z dne 8. junija 2011, zlasti točki 5.3 in 6.
28      V zvezi s tem glej člen 3(4), drugi pododstavek, člen 9 ter uvodne izjave 19, 28 in od 39 do 41 Direktive 2013/48.
29      Glej na primer dokument Sveta 7337/12 z dne 9. marca 2012, točka 7 in predlog opombe 19a; dokument Sveta 10064/12 z dne 16. maja 2012, predlog uvodne izjave 20.
30      Glej na primer dokument Sveta 10190/13 z dne 31. maja 2013.
31      Glej člen 6(4)(b) ter uvodni izjavi 25 in 27 Direktive 2016/800. Glej tudi sodbo z dne 5. septembra 2024, M. S. in drugi (Procesne pravice mladoletnika) (C‑603/22, EU:C:2024:685, točka 106), in moje sklepne predloge v isti zadevi (C‑603/22, EU:C:2024:157, točke od 67 do 71).
32      Glej moje sklepne predloge v zadevi BK (Sprememba pravne opredelitve kaznivega dejanja) (C‑175/22, EU:C:2023:436, točke od 53 do 76) in v zadevi M. S. in drugi (Procesne pravice mladoletnika) (C‑603/22, EU:C:2024:157, točka 62).
33      Na podlagi ustaljene sodne prakse imajo v skladu s členom 52(3) Listine pravice iz Listine enako vsebino in obseg kot ustrezne pravice, ki so zagotovljene z EKČP, kar pa ne preprečuje širšega varstva po pravu Unije. Pri razlagi pravic, zagotovljenih s členom 47, drugi odstavek, in členom 48(2) Listine, mora Sodišče torej kot minimalni prag varstva upoštevati ustrezne pravice, zagotovljene s členom 6 EKČP, kakor ga razlaga ESČP. Glej na primer sodbo z dne 22. junija 2023, K. B. in F. S. (Preizkus po uradni dolžnosti v kazenskih zadevah) (C‑660/21, EU:C:2023:498, točka 41).
34      Glej na primer sodbi ESČP z dne 27. novembra 2008, Salduz proti Turčiji (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, točka 51), in z dne 9. novembra 2018, Beuze proti Belgiji (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, točka 123).
35      Glej sodbo ESČP z dne 9. novembra 2018 (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, točke od 125 do 129).
36      Glej sodbi ESČP z dne 27. novembra 2008, Salduz proti Turčiji (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, točka 51), in z dne 9. novembra 2018, Beuze proti Belgiji (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, točka 131).
37      Glej sodbi ESČP z dne 27. novembra 2008, Salduz proti Turčiji (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, točka 55), in z dne 9. novembra 2018, Beuze proti Belgiji (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, točka 137).
38      Glej sodbo ESČP z dne 9. novembra 2018, Beuze proti Belgiji (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, točki 131 in 132).
39      Glej sodbo ESČP z dne 9. novembra 2018, Beuze proti Belgiji (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, točka 133).
40      Sodba ESČP z dne 9. novembra 2018, Beuze proti Belgiji (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, točka 134) (moj poudarek).
41      Glej na primer sodbo ESČP z dne 23. maja 2019, Doyle proti Irski (CE:ECHR:2019:0523JUD005197917, točka 74), v kateri se je ESČP celo sklicevalo na določbe člena 3(1) do (3) Direktive 2013/48 kot upoštevne elemente; glej tudi sodbi ESČP z dne 4. junija 2019, Farrugia proti Malti (CE:ECHR:2019:0604JUD006304113, točka 97), in z dne 18. januarja 2022, Atristain Gorosabel proti Španiji (CE:ECHR:2022:0118JUD001550815, točka 49).
42      Glej sodbo ESČP z dne 27. novembra 2018 (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, točki 43 in 44) (moj poudarek).
43      Glej sodbo ESČP z dne 27. novembra 2018, Soytemiz proti Turčiji (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, točka 45).
44      Glej sodbo ESČP z dne 27. novembra 2018, Soytemiz proti Turčiji (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, točka 46) (moj poudarek).
45      V zvezi s tem glej Giannoulopoulos, D., „Strasbourg jurisprudence, law reform and comparative law: A tale of the right to custodial legal assistance in five countries“, Human Rights Law Review, let. 16, 2016, str. 103.
46      Glej sodbo ESČP z dne 23. februarja 2010 (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304, točke od 51 do 55).
47      Glej sodbo ESČP z dne 21. decembra 2010 (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403, točke od 32 do 44).