Začasna izdaja
SODBA SODIŠČA (drugi senat)
z dne 16. aprila 2026(*)
„ Predhodno odločanje – Plačilne storitve na notranjem trgu – Uredba (EU) 2015/751 – Člen 2, točka 10 – Medbančne provizije za kartične plačilne transakcije – Člen 2, točka 11 – Neto plačilo – Člen 4 – Omejitev višine teh provizij – Člen 5 – Prepoved zaobhajanja – Plačila, ki jih partner, ki souporablja blagovno znamko, prejme od tristranske sheme plačilnih kartic – Uporaba te omejitve višine za ta plačila – Odbitek vrednosti storitev, ki jih opravi partner, ki souporablja blagovno znamko “
V zadevi C‑549/23,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo College van Beroep voor het bedrijfsleven (višje upravno sodišče za gospodarske zadeve, Nizozemska) z odločbo z dne 29. avgusta 2023, ki je na Sodišče prispela istega dne, v postopku
American Express Europe SA,
American Express Carte France SA,
Visa Europe Ltd,
Mastercard Europe SA,
Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV
proti
Autoriteit Consument en Markt,
ob udeležbi
International Card Services BV,
in
Autoriteit Consument en Markt
proti
American Express Europe SA,
American Express Carte France SA,
Visa Europe Ltd,
Mastercard Europe SA,
Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV,
ob udeležbi
International Card Services BV,
SODIŠČE (drugi senat),
v sestavi: K. Jürimäe, predsednica senata, K. Lenaerts, predsednik Sodišča v funkciji sodnika drugega senata, F. Schalin, M. Gavalec in Z. Csehi (poročevalec), sodniki,
generalni pravobranilec: J. Richard de la Tour,
sodna tajnica: A. Lamote, administratorka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 12. decembra 2024,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za American Express Europe SA in American Express Carte France SA J. K. de Pree, advocaat, in A. Komninos, dikigoros,
–        za Visa Europe Ltd M. H. J. M. Immerzeel, W. Knibbeler in E. S. Lambooij, advocaten,
–        za Mastercard Europe SA D. P. Kuipers, J. van Roosmalen in P. M. Waszink, advocaten,
–        za Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV R. P. Raas, S. Ramsanjhal in J. R. van Angeren, advocaten,
–        za Autoriteit Consument en Markt J. Mulder in A. D. Röell, advocaten,
–        za International Card Services BV J. P. Postma, Q. J. Tjeenk Willink in J. C. M. van der Beek, advocaten,
–        za Evropsko komisijo C. Auvret, N. Cambien, I. V. Rogalski in H. Tserepa‑Lacombe, agenti,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 6. marca 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2, točka 10, drugi stavek, in točka 11, ter členov 4 in 5 Uredbe (EU) 2015/751 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2015 o medbančnih provizijah za kartične plačilne transakcije (UL 2015, L 123, str. 1).
2        Ta predlog je bil vložen v okviru sporov med, na eni strani, družbami American Express Europe SA, American Express Carte France SA (v nadaljevanju skupaj: Amex), Visa Europe Ltd, Mastercard Europe SA in letalsko družbo Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV (v nadaljevanju: KLM) kot partnerico družbe Amex, ki souporablja blagovno znamko, na eni strani ter Autoriteit Consument en Markt (organ za varstvo potrošnikov in trg, Nizozemska; v nadaljevanju: ACM), ter na drugi strani ACM in navedenimi družbami v zvezi z odredbo o periodični denarni kazni, ki jo je ACM družbi Amex naložil zaradi kršitve določb členov 4 in 5 Uredbe 2015/751, in sklepom o izterjavi zaradi nespoštovanja te odredbe.
Pravni okvir
3        V uvodnih izjavah 10, 28, 29, 31 in 32 Uredbe 2015/751 je navedeno:
„(10)      Medbančne provizije se običajno uporabljajo med ponudniki plačilnih storitev pridobitelji kartic in ponudniki plačilnih storitev izdajatelji kartic, ki pripadajo posamezni shemi plačilnih kartic. Medbančne provizije so glavni del provizij, ki jih ponudniki plačilnih storitev pridobitelji zaračunajo trgovcem za vsako kartično plačilno transakcijo. Trgovci nato te kartične stroške, tako kot vse svoje druge stroške, vključijo v splošne cene blaga in storitev. Konkurenca med shemami plačilnih kartic z namenom prepričati ponudnike plačilnih storitev, da izdajo njihove kartice, je vzrok, da so medbančne provizije na trgu višje in ne nižje, kar je v nasprotju z običajnim učinkom cenovne discipline, ki ga ima konkurenca v tržnem gospodarstvu. Poleg tega, da bi se za medbančne provizije dosledno uporabljala pravila o konkurenci, bi ureditev teh provizij izboljšala delovanje notranjega trga in prispevala k zmanjšanju stroškov transakcij za potrošnike.
[…]
(28)      Kartične plačilne transakcije se na splošno izvajajo na podlagi dveh glavnih poslovnih modelov, in sicer t. i. tristranskih shem plačilnih kartic (imetnik kartice – shema pridobivanja in izdajanja – trgovec) in štiristranskih shem plačilnih kartic (imetnik kartice – banka izdajateljica – banka pridobiteljica – trgovec). Veliko štiristranskih shem plačilnih kartic uporablja eksplicitno medbančno provizijo, večinoma večstransko. Zaradi priznanja obstoja implicitnih medbančnih provizij in zagotavljanja enakih konkurenčnih pogojev bi bilo treba tristranske sheme plačilnih kartic, ki ponudnike plačilnih storitev uporabljajo kot izdajatelje ali pridobitelje, obravnavati kot štiristranske sheme plačilnih kartic in zanje uporabljati enaka pravila, medtem ko bi se morali preglednost in drugi ukrepi v zvezi s poslovnimi pravili uporabljati za vse ponudnike. Vendar je ob upoštevanju posebnosti, ki obstajajo za to vrsto tristranskih shem, primerno omogočiti prehodno obdobje, v katerem se države članice lahko odločijo, da ne uporabijo pravil glede omejitve višine medbančnih provizij, če imajo take sheme zelo omejen tržni delež v zadevni državi članici.
(29)      Storitev izdajanja temelji na pogodbenem razmerju med izdajateljem plačilnega instrumenta in plačnikom, ne glede na to, ali izdajatelj razpolaga s sredstvi v imenu plačnika. Izdajatelj da plačilne kartice na voljo plačniku, odobri transakcije na terminalih ali njim enakovrednih napravah in pridobitelju lahko zagotavlja plačilo za transakcije, ki so skladne s predpisi zadevne sheme. Zato sama distribucija plačilnih kartic ali tehnične storitve, kot sta zgolj obdelovanje in hramba podatkov, ne šteje za izdajanje.
[…]
(31)      Pomembno je zagotoviti, da se določbe v zvezi z medbančnimi provizijami, ki jih plačajo ali prejmejo ponudniki plačilnih storitev, ne zaobhajajo z drugimi pritoki provizij, ki jih prejmejo izdajatelji. V ta namen bi morali ‚neto plačilo‘ provizij, ki jih, vključno z morebitnimi provizijami za dovoljenja, izdajatelj plača shemi plačilnih kartic, pridobitelju ali kateremu koli drugemu posredniku oziroma jih od le-teh prejme, šteti za medbančno provizijo. Pri izračunu medbančne provizije bi bilo treba zaradi preverjanja, ali prihaja do zaobhajanja, upoštevati celoten znesek razlike med plačili ali spodbudami, ki jih izdajatelj prejme od sheme plačilnih kartic v zvezi z reguliranimi transakcijami, ter provizijami, ki jih izdajatelj plača shemi plačilnih kartic. Zadevna plačila, spodbude in provizije bi lahko bili neposredni (to je na podlagi obsega ali specifični za posamezno transakcijo) ali posredni (vključno s spodbudami za trženje, nagradami in popusti za doseganje določenih obsegov transakcij). Pri preverjanju, ali prihaja do zaobhajanja določb te uredbe, bi bilo treba zlasti upoštevati dobičke izdajateljev, ustvarjene iz posebnih programov, ki jih skupaj izvajajo izdajatelji in sheme plačilnih kartic, prihodke iz obdelave in podeljevanja licenc ter druge provizije, ki so vir prihodkov za sheme plačilnih kartic. […]
(32)      Potrošniki običajno niso seznanjeni s provizijami, ki jih trgovci plačujejo za plačilni instrument, ki ga uporabljajo. Hkrati lahko razne spodbujevalne prakse, ki jih uporabljajo izdajatelji (kot so potovalni vavčerji, nagrade, popusti, povračila, brezplačna zavarovanja itd.), potrošnike usmerjajo v uporabo plačilnih instrumentov, s čimer izdajateljem ustvarjajo visoke provizije. Temu bi se bilo mogoče izogniti tako, da bi se ukrepi, ki nalagajo omejitve za medbančne provizije, uporabljali le za plačilne kartice, ki so postale množični produkt in jih trgovci na splošno težko zavrnejo zaradi njihovega razširjenega izdajanja in uporabe (to je potrošniške debetne in kreditne kartice). Zaradi učinkovitejšega delovanja trga v nereguliranih delih sektorja in omejitve prenosa poslov iz reguliranih v neregulirane dele sektorja je treba sprejeti vrsto ukrepov, vključno z ločevanjem sheme in infrastrukture, usmerjanjem plačnika s strani prejemnika plačila ter selektivnim sprejemanjem plačilnih instrumentov s strani prejemnika plačila.“
4        Poglavje I te uredbe, naslovljeno „Splošne določbe“, vsebuje člen 1 te uredbe, naslovljen „Področje uporabe“, ki v odstavkih 3 in 5 določa:
„3.      Poglavje II se ne uporablja za:
[…]
(c)      transakcije s plačilnimi karticami, ki jih izdajajo tristranske sheme plačilnih kartic.
[…]
5.      Če tristranska shema plačilnih kartic podeljuje licenco drugim ponudnikom plačilnih storitev za izdajanje kartičnih plačilnih instrumentov ali pridobivanje kartičnih plačilnih transakcij, ali za oboje, ali izdaja kartične plačilne instrumente s partnerjem, ki souporablja blagovno znamko, ali prek posrednika, se šteje za štiristransko shemo plačilnih kartic. Vendar se lahko do 9. decembra 2018 v razmerju do domačih plačilnih transakcij takšna tristranska shema plačilnih kartic izvzame iz obveznosti iz poglavja II, če kartične plačilne transakcije, izvršene v državi članici v okviru takšne tristranske sheme plačilnih kartic, na letni osnovi ne presežejo 3 % vrednosti vseh kartičnih plačilnih transakcij, izvršenih v tej državi članici.“
5        Člen 2 te direktive, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
„V tej uredbi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
2.      ‚izdajatelj‘ pomeni ponudnika plačilnih storitev, ki je v pogodbenem razmerju, da bi plačniku zagotovil plačilni instrument, s katerim se odrejajo in obdelujejo kartične plačilne transakcije plačnika;
[…]
10.      ‚medbančna provizija‘ pomeni provizijo, ki je za vsako transakcijo neposredno ali posredno (to je prek tretje strani) poravnana med izdajateljem in pridobiteljem, ki sodelujeta pri kartični plačilni transakciji. Neto plačilo ali drugo dogovorjeno nadomestilo se šteje za del medbančne provizije;
11.      ‚neto plačilo‘ pomeni celoten neto znesek plačil, popustov ali spodbud, ki jih izdajatelj prejme od sheme plačilnih kartic, pridobitelja ali katerega koli drugega posrednika v zvezi s kartičnimi plačilnimi transakcijami ali povezanimi dejavnostmi;
12.      ‚provizija, ki se zaračuna trgovcu‘ pomeni provizijo, ki jo prejemnik plačila plača pridobitelju v zvezi s kartičnimi plačilnimi transakcijami;
13.      ‚prejemnik plačila‘ pomeni fizično ali pravno osebo, ki je predviden prejemnik sredstev, ki so bila predmet plačilne transakcije;
[…]
17.      ‚štiristranska shema plačilnih kartic‘ pomeni shemo plačilnih kartic, v okviru katere so kartične plačilne transakcije izvršene s plačilnega računa plačnika na plačilni račun prejemnika plačila na podlagi posredovanja sheme, izdajatelja (na strani plačnika) in pridobitelja (na strani prejemnika plačila);
18.      ‚tristranska shema plačilnih kartic‘ pomeni shemo plačilnih kartic, pri kateri sama shema zagotavlja storitve pridobivanja in izdajanja, kartične plačilne transakcije pa so izvršene s plačilnega računa plačnika na plačilni račun prejemnika plačila v shemi. Če tristranska shema plačilnih kartic podeljuje licenco drugim ponudnikom plačilnih storitev za izdajanje kartičnih plačilnih instrumentov ali pridobivanje kartičnih plačilnih transakcij, ali za oboje, ali izdaja kartične plačilne instrumente s partnerjem, ki souporablja blagovno znamko, ali prek posrednika, se šteje za štiristransko shemo plačilnih kartic;
[…]
24.      ‚ponudnik plačilnih storitev‘ pomeni katero koli fizično ali pravno osebo, pooblaščeno za opravljanje plačilnih storitev iz Priloge k Direktivi 2007/64/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. novembra 2007 o plačilnih storitvah na notranjem trgu in o spremembah direktiv 97/7/ES, 2002/65/ES, 2005/60/ES in 2006/48/ES ter o razveljavitvi Direktive 97/5/ES (UL 2007, L 319, str. 1)] ali priznano za izdajatelja elektronskega denarja v skladu s členom 1(1) Direktive 2009/110/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti ter nadzoru skrbnega in varnega poslovanja institucij za izdajo elektronskega denarja ter o spremembah direktiv 2005/60/ES in 2006/48/ES in razveljavitvi Direktive 2000/46/ES (UL 2009, L 267, str. 7)]. Ponudnik plačilnih storitev je lahko izdajatelj, pridobitelj ali oboje;
[…]
30.      ‚plačilna blagovna znamka‘ pomeni vsako stvarno ali digitalno ime, izraz, znak, simbol oziroma njihovo kombinacijo, ki lahko označuje, v okviru katere sheme plačilnih kartic se izvajajo kartične plačilne transakcije;
[…]
32.      ‚souporaba blagovnih znamk‘ pomeni vključitev vsaj ene plačilne blagovne znamke in vsaj ene neplačilne blagovne znamke v isti kartični plačilni instrument;
[…].“
6        Poglavje II iste uredbe, naslovljeno „Medbančne provizije“, vsebuje člene od 3 do 5 te uredbe. Člen 4 Uredbe 2015/751, naslovljen „Medbančne provizije za transakcije s potrošniškimi kreditnimi karticami“, določa:
„Ponudniki plačilnih storitev za nobeno transakcijo s kreditno kartico ne nudijo ali zahtevajo medbančne provizije za posamezno transakcijo, ki presega 0,3 % vrednosti transakcije. Države članice lahko za domače transakcije s kreditnimi karticami določijo nižjo omejitev višine medbančnih provizij za posamezno transakcijo.“
7        Člen 5 iste uredbe, naslovljen „Prepoved zaobhajanja“, določa:
„Za namene uporabe omejitev iz členov 3 in 4 se vsako dogovorjeno nadomestilo, vključno z neto plačilom, z enakovrednim namenom ali učinkom kot medbančna provizija, ki ga izdajatelj prejme od sheme plačilnih kartic, pridobitelja ali katerega koli drugega posrednika v zvezi s plačilnimi transakcijami ali povezanimi dejavnostmi, obravnava kot del medbančne provizije.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
8        Iz predložitvene odločbe je razvidno, da družba Amex upravlja tristransko shemo plačilnih kartic v smislu člena 2, točka 18, Uredbe 2015/751.
9        Družba Amex je leta 2010 z družbo KLM za obdobje od 1. junija 2011 do 1. junija 2019 sklenila partnerstvo za souporabo blagovnih znamk, na podlagi katerega družba Amex izdaja kreditne kartice s souporabo blagovnih znamk.
10      Eden od delov partnerstva se nanaša na dostop do programa zvestobe družbe KLM (v nadaljevanju: program Flying Blue), ki strankam te družbe omogoča, da pri potovanjih na letih družbe KLM ali nakupovanju pri partnerjih družbe KLM pridobivajo točke zvestobe (v nadaljevanju: milje). Stranke lahko svoje milje zamenjajo za lete ali druge storitve družbe KLM. Družbi KLM in Amex sta se dogovorili o „programu točk“, s katerim imetniki kartice Amex neposredno pridobijo milje v okviru programa Flying Blue. Družba Amex za to od družbe KLM kupuje milje in jih dodeli imetnikom svojih kreditnih kartic glede na uporabo teh kartic. Družbi Amex in KLM poleg tega sodelujeta pri izdaji „kartic podjetja“ s souporabo blagovnih znamk.
11      Za to celotno sodelovanje je družba Amex družbi KLM poleg „bonusa za podpis“ plačevala še štiri druge vrste nadomestil, in sicer, prvič, letno pristojbino za uporabo blagovnih znamk družbe KLM in za dostop do programa Flying Blue, drugič, določen odstotek nadomestil, ki jih družba Amex prejema od imetnikov kreditnih kartic za njihovo uporabo, tretjič, določen odstotek zneska transakcij, opravljenih s temi karticami, in četrtič, nadomestilo za nakup milj.
12      Poleg tega je iz predložitvene odločbe razvidno tudi, da je družba KLM kot prejemnica plačilnih transakcij s karticami s souporabo blagovnih znamk družbi Amex plačevala provizije.
13      Družbi Amex in KLM sta leta 2018 sklenili nove partnerske sporazume. Na podlagi teh sporazumov je družba Amex družbi KLM leta 2018 plačala „bonus za podpis“ in ji mora plačevati zneske, ki ustrezajo letni pristojbini za uporabo blagovnih znamk družbe KLM in za dostop do programa Flying Blue ter nadomestilu za nakup milj.
14      Pred sklenitvijo teh novih sporazumov je ACM maja 2017 začel preiskavo partnerstva med družbama Amex in KLM. ACM je na podlagi te preiskave s sklepom z dne 6. marca 2019 družbi Amex naložil odredbo o periodični denarni kazni zaradi kršitve člena 4 v povezavi s členom 5 Uredbe 2015/751 v delu, v katerem je ta družba družbi KLM plačevala medbančne provizije v znesku, ki presega 0,3 % vrednosti transakcije (v nadaljevanju: sklep z dne 6. marca 2019). ACM je ta znesek določil tako, da je za štiri leta partnerstva in vsako leto seštel vsa nadomestila, ki jih je družba Amex plačala družbi KLM, nato pa je tako dobljen znesek delil z obsegom plačil, izvedenih s kreditnimi karticami s souporabo blagovnih znamk. Po mnenju ACM je tako izračunan odstotek močno presegel najvišji dovoljeni odstotek 0,3 %. Namen odredbe o periodični denarni kazni je bil zagotoviti, da družba Amex družbi KLM plača provizijo, ki ne presega 0,3 % vrednosti transakcije na letni osnovi in pri posamezni transakciji.
15      Družbi Amex in KLM sta zoper ta sklep vložili upravno pritožbo, hkrati pa sta pri rechtbank Rotterdam (sodišče v Rotterdamu, Nizozemska) predlagali izdajo začasne odredbe.
16      Sodnik rechtbank Rotterdam (sodišče v Rotterdamu), pristojen za izdajo začasne odredbe, je s sklepom z dne 24. julija 2019 odložil izvršitev zadevne odredbe, ker ta pri izračunu zneska medbančnih provizij ni upoštevala vrednosti milj, ki jih je družba Amex kupila od družbe KLM in ki bi morala biti odšteta od nadomestil, plačanih zadnjenavedeni družbi.
17      ACM je s sklepom z dne 22. januarja 2020 (v nadaljevanju: sporni sklep) očitke družb Amex in KLM zoper odredbo o periodični denarni kazni, naloženo s sklepom z dne 6. marca 2019, razglasil za neutemeljene. ACM je ugotovil, da vsako nadomestilo, ki ga tristranska shema plačilnih kartic plača partnerju, ki souporablja blagovno znamko, spada pod pojem „neto plačilo“ iz člena 2, točka 11, Uredbe 2015/751, ker se to nadomestilo nanaša na kartične plačilne transakcije ali povezane dejavnosti. Če bi bilo treba plačano nadomestilo opredeliti kot neto plačilo, bi bilo del medbančne provizije. V zvezi s tem ACM meni, da družba Amex protivrednost milj, ki jih je kupila od družbe KLM, ne more odšteti od nadomestil, ki jih je plačala tej družbi. Poleg tega je ACM menil, da zadevna nadomestila spadajo tudi na področje uporabe člena 5 te uredbe, ker imajo enakovreden namen ali učinek kot eksplicitna medbančna provizija.
18      Poleg tega je ACM s sklepom z dne 21. decembra 2020 od družbe Amex zahteval znesek 10 milijonov EUR iz naslova periodične denarne kazni, ker ta ni izpolnila odredbe, naložene s sklepom z dne 6. marca 2019. Čeprav je ACM sprejel metodo, ki jo je družba Amex uporabila v odgovor na to odredbo, je menil, da je ta napačno izračunala (povečala) vrednost milj. Družba Amex naj namreč pri izračunu ne bi upoštevala dejstva, da vsi imetniki kartic ne izkoristijo
svojih milj. Poleg tega naj vse kartice podjetja, ki jih je izdala družba Amex, ne bi bile komercialne kartice v smislu člena 2, točka 6, Uredbe 2015/751, tako da naj bi prav tako spadale na področje uporabe členov 4 in 5 te uredbe. Zato je ACM ugotovil, da je družba Amex družbi KLM plačala višja nadomestila od tistih, ki so bila dovoljena z odredbo o periodični denarni kazni.
19      Družbi Amex in KLM sta sporni sklep in sklep o izterjavi z dne 21. decembra 2020 izpodbijali pred rechtbank Rotterdam (sodišče v Rotterdamu).
20      Rechtbank Rotterdam (sodišče v Rotterdamu) je iz sodbe z dne 7. februarja 2018, American Express (C‑304/16, EU:C:2018:66), sklepalo, da je treba tristransko shemo plačilnih kartic, ki sklene sporazum o souporabi blagovne znamke, opredeliti kot štiristransko shemo plačilnih kartic, tudi če partner, ki souporablja blagovno znamko, ne deluje kot izdajatelj. Zato naj bi bila tristranska shema plačilnih kartic, ki jo upravlja družba Amex in v okviru katere je bil sklenjen sporazum o souporabi blagovne znamke z družbo KLM, enakovredna štiristranski shemi plačilnih kartic v smislu člena 1(5) Uredbe 2015/751. Tako naj bi se v obravnavani zadevi uporabljala člena 4 in 5 te uredbe, ki ju v skladu s členom 1(3) navedene uredbe načeloma ni mogoče uporabiti za tristranske sheme plačilnih kartic.
21      Vendar naj se člen 4 Uredbe 2015/751 za partnerstvo, ki ga je tristranska shema plačilnih kartic sklenila s partnerjem, ki souporablja blagovno znamko, ki ne deluje kot izdajatelj, ne bi mogel uporabljati samostojno, ampak le v povezavi s členom 5 te uredbe. Poleg tega naj provizija, plačana partnerju, ki souporablja blagovno znamko, v nasprotju s provizijo, plačano izdajatelju, ne bi samodejno pomenila medbančne provizije. Rechtbank Rotterdam (sodišče v Rotterdamu) meni, da merilo, ki ga je ACM uporabil za presojo, ali ima nadomestilo enakovreden namen ali učinek kot medbančna provizija, in v skladu s katerim je treba to nadomestilo plačati v okviru partnerstva za souporabo blagovnih znamk, namen tega nadomestila pa mora biti prepričanje partnerjev, ki souporabljajo blagovno znamko, da bi sodelovali s tristransko shemo plačilnih kartic, da bi spodbudili izdajanje in uporabo plačilnih kartic, ne zadostuje za presojo enakovrednosti nadomestila z medbančno provizijo. Navedeno sodišče je namreč menilo, da dejstvo, da lahko tako nadomestilo spodbuja izdajanje in uporabo plačilnih kartic, ne omogoča določitve omejitve višine medbančne provizije, saj je treba enakovreden namen ali učinek tega nadomestila oceniti glede na cilje Uredbe 2015/751. Zato je štelo, da bi moral ACM preučiti učinek plačil, opravljenih partnerju, ki souporablja blagovno znamko, na notranji trg in transakcijske stroške za potrošnike.
22      V teh okoliščinah je rechtbank Rotterdam (sodišče v Rotterdamu) razsodilo, da ACM ni zadostno dokazal, da so imela nadomestila, ki jih je družba Amex plačala družbi KLM, enakovreden namen ali učinek kot medbančna provizija, in da torej ni bilo dokazano, da je družba Amex kršila člena 4 in 5 Uredbe 2015/751. Navedeno sodišče je zato sporni sklep razglasilo za ničen.
23      Družba Amex, ACM in družba KLM so zoper sodbo rechtbank Rotterdam (sodišče v Rotterdamu) vložili pritožbo pri College van Beroep voor het bedrijfsleven (višje upravno sodišče za gospodarske zadeve, Nizozemska), ki je predložitveno sodišče.
24      Zadnjenavedeno sodišče dvomi o tem, ali in kako se člena 4 in 5 Uredbe 2015/751 uporabljata za plačila, ki jih tristranska shema plačilnih kartic opravi svojemu partnerju, ki souporablja blagovno znamko, kot so plačila, ki se obravnavajo pred njim. Poleg tega se predložitveno sodišče sprašuje – če se ta člena 4 in 5
vendarle uporabljata –, ali je treba za ugotovitev, ali v obravnavanem primeru opravljena plačila presegajo omejitev višine, navedeno v členu 4 te uredbe, od njihovega zneska odšteti provizije, ki jih je plačala družba KLM, ali vrednost milj, ki jih je kupila družba Amex.
25      V teh okoliščinah je College van Beroep voor het bedrijfsleven (višje upravno sodišče za gospodarske zadeve) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.      Ali je treba člen 2, točka 11, [Uredbe 2015/751], kar zadeva materialne določbe te uredbe, razlagati tako, da se celoten neto znesek plačil, popustov ali spodbud, ki jih je partner, ki souporablja znamko, prejel od tristranske sheme plačilnih kartic v zvezi s kartičnimi plačilnimi transakcijami ali povezanimi dejavnostmi, šteje za neto plačilo, čeprav ta partner, ki souporablja znamko, sam ni izdajatelj?
2.      Ali je treba člen 4 Uredbe [2015/751] v povezavi s členom 2, točka 10, drugi stavek, [te uredbe] razlagati tako, da neto plačilo spada neposredno na področje [uporabe tega] člena 4?
3.      Ali je treba člen 5 Uredbe [2015/751] razlagati tako, da se nanaša tudi na nadomestila – vključno z neto plačilom – ki jih partner, ki souporablja znamko, prejme od sheme plačilnih kartic, če partner, ki souporablja znamko, ni izdajatelj?
4.      a.      Ali je treba člen 5 Uredbe [2015/751] razlagati tako, da ima nadomestilo – vključno z neto plačilom – ki ga partner, ki souporablja znamko, prejme v zvezi s plačilnimi transakcijami ali povezanimi dejavnostmi, enakovreden namen kot medbančna provizija, če je namen tega nadomestila razširitev dejavnosti sheme plačilnih kartic?
b.      Ali je treba člen 5 [te uredbe] razlagati tako, da ima nadomestilo – vključno z neto plačilom – ki ga partner, ki souporablja znamko, prejme v zvezi s plačilnimi transakcijami ali povezanimi dejavnostmi, enakovreden učinek kot medbančna provizija, če je posledica tega nadomestila razširitev dejavnosti sheme plačilnih kartic?
c.      Če je odgovor na [vprašanji 4a in 4b] nikalen, se postavlja vprašanje, katera merila in/ali dejavnike je treba uporabiti za oceno, ali ima nadomestilo – vključno z neto nadomestilom – ki ga partner, ki souporablja znamko, prejme v zvezi s plačilnimi transakcijami ali povezanimi dejavnostmi, enakovreden namen ali učinek kot medbančna provizija.
5.      Ali je treba člen 5 Uredbe [2015/751] razlagati tako, da se nadomestilo šteje za del medbančne provizije v smislu uporabe člena 4 [te] Uredbe tudi takrat, kadar ima nadomestilo enakovreden namen kot medbančna provizija?
6.      Ali je treba člen 2, točka 11, Uredbe [2015/751] razlagati tako, da se lahko provizija, ki se zaračuna trgovcu, ki jo partner, ki souporablja znamko, plača tristranski shemi plačilnih kartic, odšteje od plačil, popustov ali spodbud, ki jih je partner, ki souporablja znamko, prejel od sheme plačilnih kartic v zvezi s kartičnimi plačilnimi transakcijami ali povezanimi dejavnostmi?
7.      a.      Ali je treba člen 2, točka 11, Uredbe [2015/751] razlagati tako, da se lahko od celotnega zneska, ki ga partner, ki souporablja znamko, prejme od sheme plačilnih kartic, odštejejo ne le njegova denarna nadomestila, temveč tudi stroški ali ekonomska protivrednost storitev partnerja, ki souporablja znamko?
b.      Če je odgovor na [vprašanje 7a] pritrdilen, na podlagi katerih meril je treba določiti to vrednost?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
26      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali je treba člen 2, točka 11, Uredbe 2015/751 razlagati tako, da je skupni neto znesek plačil, popustov ali spodbud, ki jih partner, ki souporablja blagovno znamko, prejme od tristranske sheme plačilnih kartic, mogoče šteti za „neto plačilo“ v smislu te določbe, tudi če ta partner, ki souporablja blagovno znamko, sam ni „izdajatelj“ v smislu člena 2, točka 2, te uredbe.
27      „Neto plačilo“ je v členu 2, točka 11, navedene uredbe opredeljeno kot „celoten neto znesek plačil, popustov ali spodbud, ki jih izdajatelj prejme od sheme plačilnih kartic, pridobitelja ali katerega koli drugega posrednika v zvezi s kartičnimi plačilnimi transakcijami ali povezanimi dejavnostmi“.
28      V členu 2, točka 2, iste uredbe je pojem „izdajatelj“ opredeljen kot „ponudnik[] plačilnih storitev, ki je v pogodbenem razmerju, da bi plačniku zagotovil plačilni instrument, s katerim se odrejajo in obdelujejo kartične plačilne transakcije plačnika“.
29      Člen 2, točka 10, Uredbe 2015/751 določa, da se neto plačilo šteje za del medbančne provizije. Zanj velja omejitev višine iz člena 4 Uredbe 2015/751.
30      V zvezi s tem je treba na eni strani ugotoviti, da se v skladu s členom 1(3)(c) Uredbe 2015/751 poglavje II te uredbe, katerega del sta člena 4 in 5, ki določata pravila glede omejitve višine medbančnih provizij za transakcije s potrošniškimi karticami, ne uporablja za „transakcije s plačilnimi karticami, ki jih izdajajo tristranske sheme plačilnih kartic“. Vendar člen 1(5) te uredbe tako kot člen 2, točka 18, navedene uredbe, ki opredeljuje, kaj je treba razumeti pod pojmom „tristranska shema plačilnih kartic“, določa, da če taka shema med drugim izdaja kartične plačilne instrumente s partnerjem, ki souporablja blagovno znamko, se šteje za štiristransko shemo plačilnih kartic. Zato, čeprav za tristransko shemo plačilnih kartic načeloma ne veljajo obveznosti, ki izhajajo iz členov 4 in 5 iste uredbe, je drugače, če je s partnerjem, ki souporablja blagovno znamko, izdala kartične plačilne instrumente, zaradi česar jo je treba v tem primeru opredeliti kot štiristransko shemo plačilnih kartic (glej v tem smislu sodbo z dne 7. februarja 2018, American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, točke od 50 do 52).
31      Kadar tristranska shema plačilnih kartic sklene sporazum o souporabi blagovne znamke v smislu člena 2, točka 32, Uredbe 2015/751, je zato treba za to shemo šteti, da je na podlagi člena 1(5) te uredbe štiristranska shema plačilnih kartic, tako da se zanjo uporabljajo obveznosti iz členov 3, 4, 5 in 7 navedene uredbe (sodba z dne 7. februarja 2018, American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, točka 72).
32      Na drugi strani je treba opozoriti, da je „souporaba blagovnih znamk“ v členu 2, točka 32, Uredbe 2015/751 opredeljena kot „vključitev vsaj ene plačilne blagovne znamke in vsaj ene neplačilne blagovne znamke v isti kartični plačilni instrument“.
33      Iz te opredelitve, iz člena 1(5) in tudi ne iz člena 2, točka 18, Uredbe 2015/751 ni mogoče sklepati, da partner, ki souporablja blagovno znamko in je sklenil sporazum s tristransko shemo plačilnih kartic, nujno sodeluje v tej shemi kot izdajatelj v smislu člena 2, točka 2, te uredbe. Če bi zakonodajalec Unije želel omejiti področje uporabe tega člena 1(5), da bi bilo tako, bi to izrecno določil (glej v tem smislu sodbo z dne 7. februarja 2018, American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, točki 59 in 60).
34      Zato je treba člen 1(5) Uredbe 2015/751 razlagati tako, da v okviru sporazuma med partnerjem, ki souporablja blagovno znamko, na eni strani in tristransko shemo plačilnih kartic na drugi za to, da bi se za to shemo štelo, da kartične plačilne instrumente izdaja skupaj s partnerjem, ki souporablja blagovno znamko, in da torej velja za štiristransko shemo plačilnih kartic v smislu člena 1(5) te uredbe, ni potrebno, da ta partner, ki souporablja blagovno znamko, deluje kot „izdajatelj“ v smislu člena 2, točka 2, te uredbe.
35      V obravnavanem primeru se predložitveno sodišče natančneje sprašuje, ali je treba nadomestila, ki jih partner, ki souporablja blagovno znamko, prejme od tristranske sheme plačilnih kartic v zvezi s kartičnimi plačilnimi transakcijami ali povezanimi dejavnostmi, šteti za neto plačilo v smislu člena 2, točka 11, Uredbe 2015/751, tudi če ni sporno, da ta partner, ki souporablja blagovno znamko, sam ni izdajatelj v smislu člena 2, točka 2, te uredbe.
36      Res je, da se opredelitev pojma „neto plačilo“, na katero je bilo opozorjeno v točki 27 te sodbe, dobesedno nanaša na plačila, ki jih iz sheme plačilnih kartic prejme izdajatelj.
37      Vendar je treba ugotoviti, da je treba to opredelitev, če se razlaga v okviru navedene uredbe in ob upoštevanju ciljev, ki jim ta sledi, razumeti tako, da zajema neto znesek plačil, popustov ali spodbud, ki jih partner, ki souporablja blagovno znamko in ki sam ni izdajatelj, prejme iz sheme plačilnih kartic.
38      Te razlage ne omaje okoliščina, ki jo navaja predložitveno sodišče, da plačila družbe Amex družbi KLM niso neposredno povezana s plačilno transakcijo, ampak pomenijo nadomestilo za sodelovanje družbe KLM.
39      Sodišče je namreč že pojasnilo, da ni mogoče izključiti, da se neko plačilo ali ugodnost lahko opredeli kot implicitna medbančna provizija v smislu uvodne izjave 28 Uredbe 2015/751, ne da bi bil partner, ki souporablja blagovno znamko, s katerim je tristranska shema plačilnih kartic sklenila sporazum, nujno vpleten v dejavnost izdajanja, ki jo opravlja ta shema. Zato bi lahko bila otežena uresničitev ciljev Uredbe 2015/751, zlasti tistega iz člena 1(5) te uredbe, in sicer zagotovitev enakih konkurenčnih pogojev na trgu, če bi morali biti položaji, v katerih partner, ki souporablja blagovno znamko, ne deluje kot izdajatelj v smislu člena 2, točka 2, navedene uredbe, zaradi tega izvzeti iz pravil iz členov 3, 4, 5 in 7 navedene uredbe (sodba z dne 7. februarja 2018, American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, točka 71).
40      Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 29 sklepnih predlogov, je torej treba pojem „neto plačilo“ v smislu člena 2, točka 11, Uredbe 2015/751 razlagati glede na delno izenačitev tristranskih shem plačilnih kartic s štiristranskimi shemami plačilnih kartic, kot je določena v členu 1(5) te uredbe.
41      Kot je namreč razvidno iz preudarkov, navedenih v točki 31 te sodbe, je zakonodajalec Unije izbiro, do katere stopnje je treba izenačiti tristranske sheme plačilnih kartic s štiristranskimi shemami plačilnih kartic, opravil prav zaradi uporabe pravil o medbančnih provizijah, ki so določena v členih od 3 do 5 Uredbe 2015/751 in so vsebovana v poglavju II te uredbe, da bi se lahko dosegli cilji navedene uredbe. Ti cilji se v skladu z uvodno izjavo 10 te uredbe nanašajo zlasti na izboljšanje delovanja notranjega trga in zmanjšanje stroškov transakcij za potrošnike (glej v tem smislu sodbo z dne 7. februarja 2018, American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, točki 67 in 84).
42      Natančneje, iz uvodne izjave 28 Uredbe 2015/751 je razvidno, da je namen te izenačitve, ki pomeni, da za tristranske sheme plačilnih kartic in štiristranske sheme plačilnih kartic veljajo ista pravila, priznanje dejstva, da številne sheme plačilnih kartic, vključno s tristranskimi shemami plačilnih kartic, ki vključujejo partnerje, ki souporabljajo blagovno znamko, in ki so izenačene s štiristranskimi shemami plačilnih kartic, uporabljajo implicitne medbančne provizije, in tako zagotavljanje enakih konkurenčnih pogojev med temi shemami plačilnih kartic (glej v tem smislu sodbo z dne 7. februarja 2018, American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, točka 68).
43      Navedena izenačitev in uresničitev teh ciljev zahtevata, da se pojem „neto plačilo“, opredeljen v členu 2, točka 11, te uredbe, razlaga široko, kot je navedeno v točki 37 te sodbe.
44      Taka razlaga je potrjena tudi s členom 5 Uredbe 2015/751, ki določa pravilo, katerega namen je prepoved zaobhajanja omejitev višine iz členov 3 in 4 te uredbe. Tako se v skladu s tem členom 5 vsako dogovorjeno nadomestilo, vključno z neto plačilom, z enakovrednim namenom ali učinkom kot medbančna provizija, ki ga izdajatelj prejme od sheme plačilnih kartic, pridobitelja ali katerega koli drugega posrednika v zvezi s plačilnimi transakcijami ali povezanimi dejavnostmi, obravnava kot del medbančne provizije.
45      V zvezi s tem je v uvodni izjavi 31 navedene uredbe pojasnjeno, da se to pravilo na splošno nanaša na pritoke provizij, ki jih prejemajo izdajatelji. To pomeni, da bi bilo treba „neto plačilo“ provizij, ki jih ti izdajatelji plačajo shemi plačilnih kartic, pridobitelju ali kateremu koli drugemu posredniku oziroma jih od teh prejmejo, šteti za medbančno provizijo. V tej uvodni izjavi 31 je navedeno, da bi bilo treba za izračun zadnjenavedene provizije in za zagotovitev, da ne pride do zaobhajanja, upoštevati celoten znesek razlike med plačili ali spodbudami, ki jih izdajatelj prejme od sheme plačilnih kartic v zvezi z reguliranimi transakcijami, ter provizijami, ki jih izdajatelj plača shemi plačilnih kartic. Namen takega pravila je tako upoštevati dejstvo, da so lahko plačila, spodbude in provizije neposredna, to je na podlagi obsega ali specifična za posamezno transakcijo, ali posredna, kadar pomenijo spodbude za trženje, nagrade in popuste za doseganje določenih obsegov transakcij.
46      Za zagotovitev, da za različne vrste shem, vključno s tristranskimi shemami plačilnih kartic, ki so izenačene s štiristranskimi shemami plačilnih kartic, kadar prvonavedene sheme vključujejo partnerje, ki souporabljajo blagovno znamko, veljajo enaka pravila, je treba ob upoštevanju navedenega šteti, da je treba pritoke provizij, ki jih ti partnerji, ki souporabljajo blagovno znamko, prejmejo v okviru te tristranske sheme plačilnih kartic, upoštevati pri določitvi „neto plačila“, tudi če navedeni partnerji ne delujejo kot izdajatelj v smislu člena 2, točka 2, Uredbe 2015/751.
47      Iz tega izhaja, da je treba za plačilo, ki ga partner, ki souporablja blagovno znamko, prejme od tristranske sheme plačilnih kartic v zvezi s kartičnimi plačilnimi transakcijami ali povezanimi dejavnostmi, šteti, da spada pod pojem „neto plačilo“ v smislu člena 2, točka 11, te uredbe, če ima to nadomestilo enakovreden namen ali učinek kot medbančna provizija.
48      Glede na vse navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2, točka 11, Uredbe 2015/751 razlagati tako, da je skupni neto znesek plačil, popustov ali spodbud, ki jih partner, ki souporablja blagovno znamko, prejme od tristranske sheme plačilnih kartic, mogoče šteti za „neto plačilo“ v smislu te določbe, tudi če ta partner sam ni „izdajatelj“ v smislu člena 2, točka 2, te uredbe, če imajo nadomestila, ki so del tega zneska, enakovreden namen ali učinek kot medbančna provizija.
Drugo vprašanje
49      Predložitveno sodišče želi z drugim vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člena 4 in 5 Uredbe 2015/751 v povezavi s členom 2, točki 10 in 11, te uredbe razlagati tako, da „neto plačilo“ v smislu zadnjenavedene določbe spada neposredno na področje uporabe tega člena 4 ali, alternativno, na področje uporabe prepovedi zaobhajanja iz člena 5 navedene uredbe.
50      Opozoriti je treba, da v skladu s členom 4 Uredbe 2015/751 medbančna provizija, ki jo ponudniki plačilnih storitev ponujajo ali zahtevajo za transakcije s kreditnimi karticami, ne sme presegati 0,3 % vrednosti transakcije. Člen 5 te uredbe, naslovljen „Prepoved zaobhajanja“, pa določa, da se za uporabo te omejitve višine vsako dogovorjeno nadomestilo, vključno z neto plačilom, z enakovrednim namenom ali učinkom kot medbančna provizija, ki ga izdajatelj prejme od sheme plačilnih kartic, pridobitelja ali katerega koli drugega posrednika v zvezi s plačilnimi transakcijami ali povezanimi dejavnostmi, obravnava kot del medbančne provizije.
51      Iz tega izhaja, da imata ti določbi zelo različni področji uporabe. Na eni strani se člen 4 Uredbe 2015/751 nanaša izrecno na „medbančno provizijo“ v smislu člena 2(10) te uredbe. Gre za provizijo, ki je za vsako transakcijo neposredno ali posredno poravnana med izdajateljem in pridobiteljem, ki sodelujeta pri kartični plačilni transakciji, in ta člen 4 določa, da ta provizija ne presega omejitve višine, določene na 0,3 % vrednosti take transakcije.
52      Na drugi strani člen 5 navedene uredbe določa pravilo, katerega namen je prepovedati zaobhajanje te omejitve vrednosti, tako da se v medbančno provizijo vključijo vsa druga dogovorjena nadomestila, vključno z neto plačilom, ki imajo enakovreden namen ali učinek kot taka provizija.
53      Kot je bilo ugotovljeno v točkah od 44 do 47 te sodbe, je namen tega pravila tako zagotoviti, da za različne vrste shem plačilnih kartic, vključno s tristranskimi shemami plačilnih kartic, ki so izenačene s štiristranskimi shemami plačilnih kartic, ki vključujejo partnerje, ki souporabljajo blagovno znamko, veljajo enaka pravila. Ta cilj pomeni, da se na splošno upoštevajo neposredna plačila, spodbude in provizije, torej tista, ki temeljijo na obsegu ali transakcijah, ali posredna plačila, spodbude in provizije, ki so vključene v te sheme in ki lahko vplivajo na višino medbančne provizije. Da bi se upoštevale posebnosti različnih vrst shem plačilnih kartic, je treba torej pri uporabi omejitve višine iz člena 4 Uredbe 2015/751 upoštevati nadomestila, dogovorjena v okviru teh shem, vključno z neto plačilom, če imajo enakovreden namen ali učinek kot medbančna provizija.
54      Čeprav je v členu 2, točka 10, te uredbe res navedeno, da se neto plačilo ali drugo dogovorjeno nadomestilo šteje za del medbančne provizije, je iz jasnega besedila člena 5 navedene uredbe in predmeta pravila o preprečevanju zaobhajanja, ki ga določa, razvidno, da je to upoštevanje upravičeno za uporabo tega pravila. Iz tega torej izhaja, da to plačilo ali ta druga nadomestila spadajo na področje uporabe tega člena 5, če imajo enakovreden namen ali učinek kot medbančna provizija.
55      Ta razlaga je poleg tega podprta z zgodovino nastanka Uredbe 2015/751. Navedba „dogovorjeno nadomestilo, vključno z neto plačilom, z enakovrednim namenom ali učinkom kot medbančna provizija“, ki je bila prvotno vsebovana v členu 4 predloga Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o medbančnih provizijah za kartične plačilne transakcije (COM/2013/0550 final), je bila namreč prestavljena v člen 5 Uredbe 2015/751. Ta premik je, kot priznava ACM v pisnih stališčih, neposredna posledica tega, da je bila v to uredbo dodana klavzula o izenačitvi nekaterih tristranskih shem plačilnih kartic s štiristranskimi shemami plačilnih kartic v končni različici člena 1(5) navedene uredbe.
56      Iz navedenega izhaja, da je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člena 4 in 5 Uredbe 2015/751 v povezavi s členom 2, točki 10 in 11, te uredbe razlagati tako, da neto plačilo spada na področje uporabe prepovedi zaobhajanja iz člena 5 te uredbe.
Tretje, četrto in peto vprašanje
57      Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali se člen 5 Uredbe 2015/751 uporablja za nadomestila – vključno z neto plačilom – ki jih partner, ki souporablja znamko, prejme od sheme plačilnih kartic, če ta partner ni izdajatelj kartic. Če je odgovor pritrdilen, želi v okviru četrtega vprašanja v bistvu izvedeti, pod katerimi pogoji imajo ta nadomestila „enakovreden namen ali učinek kot medbančna provizija“ v smislu te določbe. V tem okviru se zlasti sprašuje, ali mora biti namen navedenih nadomestil spodbujanje imetnikov kartic te sheme k uporabi teh kartic. Nazadnje, v okviru petega vprašanja želi izvedeti, ali je treba preučiti učinek navedenih nadomestil, če je bilo ugotovljeno, da so imele enakovreden namen kot medbančna provizija.
58      Predložitveno sodišče želi torej izvedeti, kako je treba razlagati pogoj iz člena 5 Uredbe 2015/751, v skladu s katerim morajo imeti dogovorjena nadomestila, vključno z neto plačilom, „enakovreden namen ali učinek kot medbančna provizija“, da bi lahko spadala na področje uporabe te določbe, zlasti kadar gre za plačila, ki jih partner, ki souporablja blagovno znamko in ki ni izdajatelj, prejme v okviru tristranske sheme plačilnih kartic, ki je izenačena s štiristransko shemo plačilnih kartic.
59      V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da predložitveno sodišče s temi vprašanji, ki jih je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5 Uredbe 2015/751 razlagati tako, da je treba za pogoj, da ima dogovorjeno nadomestilo, vključno z neto plačilom, „enakovreden namen ali učinek kot medbančna provizija“, ugotoviti, ali ima nadomestilo, o katerem sta se partner, ki souporablja blagovno znamko in ki ni izdajatelj, in tristranska shema plačilnih kartic dogovorila v zvezi s kartičnimi plačilnimi transakcijami ali povezanimi dejavnostmi, spodbujevalni namen ali, alternativno, spodbujevalni učinek, ki je enakovreden taki medbančni proviziji.
60      Na prvem mestu je treba poudariti, kot je razvidno iz odgovorov na prvo in drugo vprašanje za predhodno odločanje, da se člen 5 Uredbe 2015/751 uporablja za nadomestila – vključno z neto plačilom – ki jih partner, ki souporablja znamko, prejme od sheme plačilnih kartic, če ta partner ni izdajatelj kartic. Taka uporaba je eden od načinov, kako je treba tristranske sheme plačilnih kartic, kadar te sheme vključujejo partnerja, ki souporablja blagovno znamko, izenačiti s štiristranskimi shemami plačilnih kartic. Ta izenačitev prispeva k cilju te uredbe, ki je vzpostavitev enakih konkurenčnih pogojev med temi shemami z uporabo istih pravil zanje. Kot je razvidno iz točke 37 te sodbe, je namen te določbe tako upoštevati obstoj implicitnih medbančnih provizij v okviru tristranskih shem plačilnih kartic, ki so izenačene s štiristranskimi shemami plačilnih kartic, kadar prvonavedene sheme vključujejo partnerje, ki souporabljajo blagovno znamko.
61      Člen 5 Uredbe 2015/751 se zato uporablja za nadomestila, dogovorjena v okviru tristranskih shem kartic, ki niso izrecno medbančne provizije, vendar imajo enakovreden namen ali učinek kot take provizije.
62      Poleg tega je iz uvodne izjave 31 te uredbe, na katero je bilo opozorjeno v točki 45 te sodbe, razvidno, da je namen pravila iz tega člena 5 upoštevati dejstvo, da so lahko v shemah plačilnih kartic plačila, spodbude in provizije neposredna, to je na podlagi obsega ali specifična za posamezno transakcijo, ali posredna, kadar pomenijo spodbude za trženje, nagrade in popuste za doseganje določenih obsegov transakcij.
63      Pogoj, da mora imeti nadomestilo „enakovreden namen ali učinek kot medbančna provizija“, da bi spadalo na področje uporabe člena 5 Uredbe 2015/751, je torej treba razlagati ob upoštevanju opredelitve pojma „medbančna provizija“ iz člena 2, točka 10, te uredbe in te uvodne izjave 31.
64      V zvezi s tem je treba opozoriti, prvič, da „medbančna provizija“ v smislu člena 2, točka 10, Uredbe 2015/751 pomeni provizijo, ki je za vsako transakcijo neposredno ali posredno (to je prek tretje strani) poravnana med izdajateljem in pridobiteljem, ki sodelujeta pri kartični plačilni transakciji. Kot je razvidno iz uvodne izjave 10 te uredbe, ponudniki plačilnih storitev pridobitelji medbančne provizije trgovcem običajno zaračunajo za vsako kartično plačilno transakcijo in te provizije vplivajo na stroške transakcij za potrošnike.
65      Iz tega izhaja, da po analogiji nadomestilo, ki ga tristranska shema plačilnih kartic na eni strani plača partnerju, ki souporablja blagovno znamko, za obseg ali transakcije, povezane z uporabo te kartice, in ki na drugi strani vpliva na strošek storitve uporabe navedene kartice za potrošnika, lahko pomeni nadomestilo, ki ima „enakovreden namen kot medbančna provizija“ v smislu člena 5 Uredbe 2015/751.
66      Drugič, kar zadeva pogoj, da ima dogovorjeno nadomestilo „enakovreden učinek kot medbančna provizija“ v smislu te določbe, je iz navedene določbe in cilja, ki se z njo uresničuje, razvidno, da je namen tega pogoja kritje vseh drugih nadomestil, dogovorjenih v okviru sheme plačilnih kartic, zlasti nadomestila med tristransko shemo plačilnih kartic in partnerjem, ki souporablja blagovno znamko, ki ne temelji neposredno na obsegu ali transakcijah, povezanih z uporabo kartice, ampak vpliva na to uporabo.
67      Iz pojasnil v uvodnih izjavah 31 in 32 Uredbe 2015/751 ter iz opredelitve pojma „neto plačila“ v smislu člena 2, točka 11, te uredbe izhaja, da se navedeni pogoj nanaša na plačila v zvezi s plačilnimi transakcijami ali povezanimi dejavnostmi, katerih namen je financiranje praks spodbujanja uporabe te kartice, kot so komercialne spodbude, bonusi ali popusti, in ki vplivajo na stroške uporabe navedene kartice za potrošnika.
68      Na drugem mestu je treba pojasniti, da iz uporabe izraza „ali“ v jasnem in nedvoumnem besedilu tega člena 5 izhaja, da je merilo iz tega člena alternativno. Kot je namreč generalni pravobranilec navedel v točki 55 sklepnih predlogov, za uporabo omejitev vrednosti, vsebovanih v členih 3 in 4 navedene uredbe, zadostuje, da imajo prejeta nadomestila bodisi enakovreden namen bodisi enakovreden učinek kot medbančna provizija, da bi se štelo, da spadajo na področje uporabe te določbe.
69      Vendar mora sodišče ob upoštevanju navedenega in glede na značilnosti nadomestila, dogovorjenega med tristransko shemo plačilnih kartic in partnerjem, ki souporablja blagovno znamko, iz postopka v glavni stvari ugotoviti, ali ima to plačilo enakovreden namen ali, alternativno, enakovreden učinek kot medbančna provizija, tako da to nadomestilo spada na področje uporabe člena 5 Uredbe 2015/751.
70      Iz tega izhaja, da je treba na tretje, četrto in peto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5 Uredbe 2015/751 razlagati tako, da je treba za pogoj, da ima dogovorjeno nadomestilo, vključno z neto plačilom, „enakovreden namen ali učinek kot medbančna provizija“, ugotoviti, ali ima nadomestilo, o katerem sta se partner, ki souporablja blagovno znamko in ki ni izdajatelj, in tristranska shema plačilnih kartic dogovorila v zvezi s kartičnimi plačilnimi transakcijami ali povezanimi dejavnostmi, spodbujevalni namen ali, alternativno, spodbujevalni učinek, ki je enakovreden taki medbančni proviziji, kar pomeni, da je treba upoštevati namen ali učinek tega nadomestila na spodbudo za potrošnika, da uporablja navedene kartice.
Šesto vprašanje
71      Predložitveno sodišče s šestim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2, točka 11, Uredbe 2015/751 razlagati tako, da se lahko „provizija, ki se zaračuna trgovcu“, ki jo partner, ki souporablja znamko, plača tristranski shemi plačilnih kartic, odšteje od plačil, popustov ali spodbud, ki jih je ta partner prejel od te sheme plačilnih kartic v zvezi s kartičnimi plačilnimi transakcijami ali povezanimi dejavnostmi.
72      V zvezi s tem je treba spomniti, da je v členu 2, točka 11, Uredbe 2015/751 pojem „neto plačilo“ opredeljeno kot „celoten neto znesek plačil, popustov ali spodbud, ki jih izdajatelj prejme od sheme plačilnih kartic, pridobitelja ali katerega koli drugega posrednika v zvezi s kartičnimi plačilnimi transakcijami ali povezanimi dejavnostmi“.
73      Poleg tega je treba opozoriti, da je v členu 2, točka 12, te uredbe „provizija, ki se zaračuna trgovcu“ opredeljena kot „provizij[a], ki jo prejemnik plačila plača pridobitelju v zvezi s kartičnimi plačilnimi transakcijami“. V zvezi s tem v skladu s členom 2, točka 13, navedene uredbe „prejemnik plačila“ pomeni „fizično ali pravno osebo, ki je predviden prejemnik sredstev, ki so bila predmet plačilne transakcije“.
74      Iz jasnega besedila člena 2, točka 12, Uredbe 2015/751 tako izhaja, da je provizija, ki se zaračuna trgovcu, del razmerja med trgovcem, to je prejemnikom plačila v smislu člena 2, točka 13, te uredbe, in pridobiteljem. Ker pa ta provizija ni del pravnega razmerja med partnerjem, ki souporablja blagovno znamko, in pridobiteljem, to je tristransko shemo plačilnih kartic, ni zajeta s pojmom „neto plačilo“ v smislu člena 2, točka 11, navedene uredbe.
75      V tristranski shemi plačilnih kartic isti subjekt, in sicer shema plačilnih kartic, opravlja funkcije pridobitelja in izdajatelja, partner, ki souporablja blagovno znamko, pa je lahko tudi trgovec, ki uporablja storitve te sheme, to je prejemnik plačila v smislu iste uredbe. V taki konfiguraciji lahko partner, ki souporablja blagovno znamko, uporablja storitve navedene sheme in sprejema plačilne transakcije s plačilnimi instrumenti, ki jih izda ista shema, ter navedeni shemi plačuje provizijo. Vendar take provizije, ki se zaračuna partnerju, ki souporablja blagovno znamko, zadnjenavedeni partner ne plača kot tak, temveč kot prejemnik plačila. Ta provizija namreč ni povezana s partnerstvom, sklenjenim s shemo plačilnih kartic, in bi jo bilo vsekakor treba plačati tudi pri drugi shemi plačilnih kartic. Tako ta provizija ni del pravnega razmerja med partnerjem, ki souporablja blagovno znamko, in pridobiteljem.
76      Zato provizije, ki se zaračuna trgovcu, ni mogoče odšteti od skupnega zneska plačil, popustov ali spodbud, ki jih partner, ki souporablja blagovno znamko, prejme od tristranske sheme plačilnih kartic, za izračun tega neto plačila, tudi če ta partner deluje kot trgovec.
77      Iz navedenega izhaja, da je treba člen 2, točka 11, Uredbe 2015/751 razlagati tako, da se „provizija, ki se zaračuna trgovcu“, ki jo partner, ki souporablja znamko, plača tristranski shemi plačilnih kartic, ne more odšteti od plačil, popustov ali spodbud, ki jih je partner, ki souporablja blagovno znamko, prejel od te sheme plačilnih kartic v zvezi s kartičnimi plačilnimi transakcijami ali povezanimi dejavnostmi.
Sedmo vprašanje
78      Predložitveno sodišče s sedmim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2, točka 11, Uredbe 2015/751 razlagati tako, da za izračun neto plačila omogoča, da se od skupnega zneska, ki ga partner, ki souporablja blagovno znamko, prejme od tristranske sheme plačilnih kartic, odštejejo ne le denarna nadomestila, ki jih plača ta partner, temveč tudi nedenarne storitve, ki jih navedeni partner plača tej shemi plačilnih kartic, in po potrebi, na podlagi katerih meril je treba določiti to vrednost.
79      Kot je razvidno iz odgovora na prvo vprašanje, neto plačilo v primeru tristranske sheme plačilnih kartic, ki izdaja kartične plačilne instrumente s partnerjem, ki souporablja blagovno znamko, ustreza skupnemu neto znesku plačil, popustov ali spodbud, ki jih partner, ki souporablja blagovno znamko, prejme od sheme plačilnih kartic.
80      Za ugotovitev, ali in v kolikšnem obsegu je mogoče nedenarno nadomestilo odšteti od nadomestil, ki jih partnerju, ki souporablja blagovno znamko, izplača tristranska shema plačilnih kartic, je treba, prvič, opozoriti, da se člen 2, točka 11, Uredbe 2015/751 nanaša na „plačila, popuste ali spodbude“. Pojem „spodbuda“ pa ima širok obseg, ki presega zgolj denarne spodbude. Uporaba tega izraza v množini po navedbi plačil in popustov poleg tega potrjuje, da tako navedeno nadomestilo ni omejeno zgolj na denarno nadomestilo.
81      Ta široka razlaga člena 2, točka 11, Uredbe 2015/751 je potrjena z uvodno izjavo 31 te uredbe. Kot je bilo namreč ugotovljeno v točki 45 te sodbe, so lahko plačila, spodbude in provizije tako neposredna (to je na podlagi obsega ali specifična za posamezno transakcijo) kot posredna (vključno s spodbudami za trženje, nagradami in popusti za doseganje določenih obsegov transakcij), tako da pojma „spodbuda“ ni mogoče razumeti tako, da zajema izključno denarna nadomestila.
82      Poleg tega je v tej uvodni izjavi pojasnjeno, da bi bilo treba pri preverjanju, ali prihaja do zaobhajanja določb navedene uredbe, zlasti upoštevati dobičke izdajateljev, ustvarjene iz posebnih programov, ki jih skupaj izvajajo izdajatelji in sheme plačilnih kartic, prihodke iz obdelave in podeljevanja licenc ter druge provizije, ki so vir prihodkov za sheme plačilnih kartic.
83      Drugič, razlaga člena 2, točka 11, Uredbe 2015/751 v smislu, da je od plačil, izplačanih partnerju, ki souporablja blagovno znamko, mogoče odšteti le denarne prispevke, bi bila v nasprotju s cilji te uredbe in pravilom iz člena 5 navedene uredbe, katerega namen je prepovedati zaobhajanje omejitev višine, navedenih v členih 3 in 4 iste uredbe.
84      Vrednost nedenarnih nadomestil je treba določiti glede na njihovo ekonomsko vrednost. Če bi namreč vrednost nedenarnih nadomestil pogodbeno določila tristranska shema plačilnih kartic in partner, ki souporablja blagovno znamko, bi bila ta vrednost lahko precenjena, da bi se kompenzirala nadomestila, ki jih ta shema plača partnerju, ki souporablja blagovno znamko. To pa bi ogrozilo cilj Uredbe 2015/751, ki je zagotovitev enakih konkurenčnih pogojev na trgu in zmanjšanje stroškov kartičnih plačilnih transakcij za potrošnike. Zato mora predložitveno sodišče upoštevati ekonomsko vrednost nedenarne spodbude, tako da to vrednost določi na podlagi vseh elementov zadeve, o kateri odloča, in zlasti njene dejanske ekonomske vrednosti, če lahko storitev kupijo druge osebe in je bila njena cena objavljena.
85      Glede na navedeno je treba na sedmo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2, točka 11, Uredbe 2015/751 razlagati tako, da za izračun neto plačila omogoča, da se od skupnega zneska, ki ga partner, ki souporablja blagovno znamko, prejme od tristranske sheme plačilnih kartic, odštejejo ne le denarna nadomestila, ki jih plača ta partner, temveč tudi nedenarne storitve, ki jih navedeni partner plača tej shemi plačilnih kartic, in ki jih je treba oceniti ob upoštevanju njihove dejanske ekonomske vrednosti.
Stroški
86      Ker je ta postopek za stranke iz postopkov v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
1.      Člen 2(11) Uredbe (EU) 2015/751 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2015 o medbančnih provizijah za kartične plačilne transakcije je treba razlagati tako, da je skupni neto znesek plačil, popustov ali spodbud, ki jih partner, ki souporablja blagovno znamko, prejme od tristranske sheme plačilnih kartic, mogoče šteti za „neto plačilo“ v smislu te določbe, tudi če ta partner sam ni „izdajatelj“ v smislu člena 2, točka 2, te uredbe, če imajo nadomestila, ki so del tega zneska, enakovreden namen ali učinek kot medbančna provizija.
2.      Člena 4 in 5 Uredbe 2015/751 v povezavi s členom 2, točki 10 in 11, te uredbe je treba razlagati tako, da neto plačilo spada na področje uporabe prepovedi zaobhajanja iz člena 5 te uredbe.
3.      Člen 5 Uredbe 2015/751 je treba razlagati tako, da je treba za pogoj, da ima dogovorjeno nadomestilo, vključno z neto plačilom, „enakovreden namen ali učinek kot medbančna provizija“, ugotoviti, ali ima nadomestilo, o katerem sta se partner, ki souporablja blagovno znamko in ki ni izdajatelj, in tristranska shema plačilnih kartic dogovorila v zvezi s kartičnimi plačilnimi transakcijami ali povezanimi dejavnostmi, spodbujevalni namen ali, alternativno, spodbujevalni učinek, ki je enakovreden taki medbančni proviziji, kar pomeni, da je treba upoštevati namen ali učinek tega nadomestila na spodbudo za potrošnika, da uporablja navedene kartice.
4.      Člen 2, točka 11, Uredbe 2015/751 je treba razlagati tako, da se „provizija, ki se zaračuna trgovcu“, ki jo partner, ki souporablja znamko, plača tristranski shemi plačilnih kartic, ne more odšteti od plačil, popustov ali spodbud, ki jih je ta partner prejel od te sheme plačilnih kartic v zvezi s kartičnimi plačilnimi transakcijami ali povezanimi dejavnostmi.
5.      Člen 2, točka 11, Uredbe 2015/751 je treba razlagati tako, da za izračun neto plačila omogoča, da se od skupnega zneska, ki ga partner, ki souporablja blagovno znamko, prejme od tristranske sheme plačilnih kartic, odštejejo ne le denarna nadomestila, ki jih plača ta partner, temveč tudi nedenarne storitve, ki jih navedeni partner plača tej shemi plačilnih kartic, in ki jih je treba oceniti ob upoštevanju njihove dejanske ekonomske vrednosti.
Podpisi
*      Jezik postopka: nizozemščina.