SODBA SODIŠČAz dne 15. julija 1964(*) V zadevi 6/64_katere
predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 177
Pogodbe EGS, ki ga je vložilo Giudice conciliatore iz Milana, in za
pridobitev razlage členov 102, 93, 53 in 37 navedene pogodbe v postopku Flaminio CostaprotiE.N.E.L. – Ente nazionale energia elettrica impresa già della Edisonvolta_SODIŠČE_v
sestavi A. M. Donner, predsednik, Ch. L. Hammes in A. Trabucchi,
predsednika senatov, L. Delvaux, R. Rossi, R. Lecourt (poročevalec) in
W. Strauss, sodniki_generalni pravobranilec: M. Lagrange_sodni tajnik: A. Van Houtte_izreka naslednjoSodboGiudice
Conciliatore (Milano) je s pravilno predloženim sklepom z dne
16. januarja 1964 „v skladu s členom 177 Pogodbe o ustanovitvi EGS z
dne 25. marca 1957, ki je v italijansko pravo prenesena z zakonom
št. 1203 z dne 14. oktobra 1957, in glede na trditev, da zakon št.
1643 z dne 6. decembra 1962 in odloki predsednika, izdani za izvrševanje
tega zakona [...], kršijo člene 102, 93, 53 in 37 Pogodbe“, prekinilo
postopek in sklenilo, da zadevo predloži Sodišču. Uporaba člena 177  Tožbeni razlog: besedilo vprašanjaOb
upoštevanju, da je vložen očitek v zvezi z zadevnim vprašanjem, češ da
je njegov namen s sredstvom iz člena 177 doseči presojo skladnosti
zakona s pogodbo, ob upoštevanju, da v mora
v postopku, ki poteka pred sodiščem države članice, zoper odločitev
katerega po nacionalnem pravu ni pravnega sredstva, kakršen je
obravnavani primer, tako sodišče v zvezi z „razlago te Pogodbe“ zadevo
predložiti Sodišču, če se tako vprašanje postavi; ker
na podlagi te določbe Sodišče ne sme niti uporabiti Pogodbe za določen
primer niti odločati o veljavnosti ukrepa notranjega prava glede na
Pogodbo, kar bi bilo sicer mogoče storiti v okviru člena 169;ker
sme Sodišče iz nepopolno formuliranega besedila nacionalnega sodišča
povzeti le tiste dele, ki se nanašajo na razlago Pogodbe;ker
Sodišču torej ni treba odločati o veljavnosti italijanskega zakona
glede na Pogodbo, temveč mora samo razlagati zgoraj navedene člene glede
na pravna dejstva, ki jih navaja Giudice Conciliatore. Tožbeni razlog: neobstoj potrebe po razlagiOb upoštevanju, da je vložen očitek, da je sodišče iz Milana zahtevalo razlago Pogodbe, ki za rešitev spora ni potrebna;ob
upoštevanju, da člen 177 temelji na jasnem ločevanju nalog nacionalnih
sodišč in Sodišča, ta ne omogoča Sodišču, niti da bi poznalo dejstva
tega primera niti da bi ocenilo razloge in cilje predloga za razlago. Tožbeni razlog: sodnik mora uporabiti notranje pravoOb
upoštevanju, da italijanska vlada trdi, da je predlog Giudice
Conciliatore „absolutno nedopusten“ zato, ker nacionalno sodišče, ki
mora uporabiti notranje pravo, ne more uporabiti člena 177; ob
upoštevanju, da je v nasprotju z navadnimi mednarodnimi pogodbami
Pogodba EGS vzpostavila lastni pravni red, ki je z njeno uveljavitvijo
postal sestavni del pravnih sistemov držav članic in zavezuje njihova
sodišča;ker so z ustanovitvijo Skupnosti za
nedoločen čas, ki ima lastne institucije, osebnost, pravno sposobnost,
sposobnost zastopanja na mednarodni ravni oziroma, natančneje, dejanska
pooblastila, ki izhajajo iz omejitve pristojnosti ali iz prenosa
pooblastil z držav na Skupnost, države članice, čeprav le na omejenih
področjih, omejile svoje suverene pravice in tako ustvarile pravni
korpus, ki se uporablja tako za državljane kot za države same;ob
upoštevanju, da je z vključitvijo določb, ki izvirajo iz skupnostnega
vira, v pravo vsake države članice in, bolj na splošno, določil in duha
Pogodbe povezana nezmožnost držav članic, da bi zoper pravni red, ki so
ga sprejele na podlagi vzajemnosti, priznale prednost enostranskemu in
poznejšemu ukrepu, ki tako ne sme biti v protislovju z njim; ker
izvršilna moč prava Skupnosti dejansko ne sme biti različna v različnih
državah članicah v prid poznejšim nacionalnim zakonodajam, ne da bi
take spremembe ogrozile uresničevanje ciljev Pogodbe iz člena 5(2) ali
povzročile diskriminacijo, ki je prepovedana s členom 7;ker
obveznosti, prevzete s pogodbo o ustanovitvi Skupnosti, ne bi bile
brezpogojne, temveč le morebitne, če bi jih prihodnji zakonski akti
podpisnic lahko ogrozili; ker je, kjer koli
je državam priznana pravica do enostranskih ukrepov, to storjeno z
jasno in natančno določbo (na primer členi 15, 93(3), od 223 do 225);ker
na drugi strani za prošnje držav za odstopanja veljajo postopki
odobritve (na primer členi 8(4), 17(4), 25, 26, 73, 93(2), tretji
pododstavek, in 226), ki bi bili brez pomena, če bi se države članice
lahko izognile svojim obveznostim s preprostim zakonom;ob
upoštevanju, da prevlado prava Skupnosti potrjuje člen 189, v skladu s
katerim ima uredba „zavezujočo“ moč in „se neposredno uporablja v vseh
državah članicah“; ker ta določba, ki je ne
spremlja noben pridržek, ne bi bila veljavna, če bi države njene učinke
lahko enostransko odpravljale z zakonskimi akti, ki bi bili v nasprotju
s besedili Skupnosti; ob upoštevanju
učinka celote vseh teh dejavnikov zoper pravo, izvirajoče iz avtonomnega
vira, nastalo s Pogodbo, zaradi njegove izvirnosti ni mogoče sodno
nasprotovati s kakršnimi koli notranjimi besedili, ne da bi izgubilo
svojo skupnostno naravo in ne da bi bila ogrožena pravna podlaga
Skupnosti; ker prenos pravic in obveznosti
iz notranjega pravnega reda v pravni red Skupnosti, ki so ga izvedle
države v skladu z določbami Pogodbe, prinaša tudi dokončno omejitev
njihovih suverenih pravic, nad katero ne more prevladati poznejši
enostranski akt, ki ni združljiv s pojmom Skupnosti; ker
je zaradi tega treba ne glede na kakršno koli nacionalno pravo
uporabiti člen 177 v primerih, v katerih se postavi vprašanje razlage
Pogodbe; ob upoštevanju, da je namen
vprašanj Giudice Conciliatore, postavljenih v zvezi s členi 102, 93, 53
in 37, predvsem izvedeti, ali te določbe povzročajo neposredne učinke in
za subjekte ustvarjajo pravice, ki jih morajo notranja sodišča
varovati, in če je odgovor pritrdilen, kakšen je njihov pomen. Razlaga člena 102Ob
upoštevanju, da se v skladu s členom 102, „kadar obstaja bojazen“, da
bi lahko sprejetje ali sprememba zakonske določbe povzročila
„izkrivljanje“, država članica, ki jo želi sprejeti ali spremeniti,
„posvetuje s Komisijo“, ki lahko državam priporoči ustrezne ukrepe, s
katerimi bi se izognile spornemu izkrivljanju; ob
upoštevanju, da je ta člen, vključen v poglavje, ki je namenjeno
„približevanju zakonodaj“, namenjen preprečevanju povečevanja razlik
glede na cilje Pogodbe med nacionalnimi zakonodajami različnih držav;ker
so s to določbo države članice omejile svojo pravico do svobode pobude s
tem, da so se podvrgle ustreznemu postopku posvetovanja; ker
so države s tem, da so se nedvoumno zavezale k predhodnemu posvetovanju
s Komisijo pri osnutku vseh zakonodajnih aktov, ki bi lahko povzročili
tveganje, čeprav še tako majhno, morebitnega izkrivljanje, so s Pogodbo
prevzele obveznost do Skupnosti, ki jih zavezuje kot države, vendar za
subjekte ne ustvarja pravic, ki jih morajo nacionalna sodišča varovati; ob
upoštevanju, da mora Komisija spoštovati zapovedi tega člena, ta obveza
ne daje posameznikom možnosti sklicevati se v okviru prava Skupnosti in
na podlagi člena 177 niti na neizpolnitev obveznosti zadevne države
niti na nedelovanje Komisije.  Razlaga člena 93Ob
upoštevanju, da v skladu s členom 93(1) in (2) Komisija v sodelovanju z
državami članicami „redno preverja vse sisteme pomoči, ki obstajajo v
teh državah“ za sprejemanje ustreznih ukrepov, potrebnih za delovanje
skupnega trga; ker mora biti Komisija v
skladu s členom 93(3) dovolj zgodaj obveščena o vseh načrtih za
dodelitev ali spremembo pomoči, zadevna država članica pa ne sme
izvajati predvidenih ukrepov pred zaključkom skupnostnega postopka in,
glede na okoliščine primera, postopka pred Sodiščem; ob
upoštevanju, da je namen teh določb, uvrščenih v oddelek Pogodbe z
naslovom „Državne pomoči“, po eni strani postopna vključitev obstoječih
pomoči in po drugi strani izogibanje temu, da bi posamezne države pri
vodenju svojih notranjih zadev uvajale nove pomoči, ki bi lahko
neposredno ali posredno kot „kakršne koli vrste pomoči“ dajale prednosti
določenim podjetjem ali izdelkom in bi grozile, da bodo izkrivile
konkurenco; ker so s členom 92 države
članice priznale nezdružljivost takih pomoči s skupnim trgom in so se s
tem implicitno zavezale, da jih ne bodo dodeljevale zunaj odstopanj,
predvidenih s Pogodbo, s členom 93 pa so se dogovorile, da se podvržejo
ustreznim postopkom tako za ukinitev obstoječih kot za uvajanje novih
pomoči;ker so države same prevzele
obveznost tudi formalno „dovolj zgodaj“ obvestiti Komisijo o vseh
načrtih pomoči, pri čemer so se strinjale, da se podredijo postopkom iz
člena 93, in so s pogodbo prevzele obveznost do Skupnosti, ki jih
zavezuje kot države, vendar ne ustvarja pravic za subjekte, razen v
primeru zadnje določbe člena 93(3), ki pa ni predmet tega postopka; ob
upoštevanju, da mora Komisija sama zagotoviti spoštovanje določb tega
člena, ki jo zavezuje tudi k rednemu preverjanju vseh sistemov
obstoječih pomoči z državami članicami, vendar ta obveznost posameznikom
ne daje možnosti sklicevati se v okviru prava Skupnosti in na podlagi
člena 177 niti na neizpolnitev obveznosti zadevne države niti na
nedelovanje Komisije.  Razlaga člena 53 Ob
upoštevanju, da so se v skladu s členom 53 države članice zavezale, da
na svojem ozemlju ne bodo uvajale novih omejitev glede pravice
državljanov drugih držav članic do ustanavljanja, razen če Pogodba
določa drugače;ker je tako prevzeta obveznost držav pravno gledano preprosto vzdržanje;ker je ne spremlja noben pogoj in ker za njeno izvrševanje ali učinke niso potrebni nobeni ukrepi niti držav niti Komisije;ker
je torej celotna, pravno popolna in posledično sposobna ustvarjati
neposredne učinke v razmerjih med državami članicami in njihovimi
subjekti; ob upoštevanju, da tako formalno
izražena prepoved, ki je bila uveljavljena s Pogodbo v celotni Skupnosti
in je na podlagi tega dejstva vključena v pravni sistem držav članic,
pomeni njihovo pravo in neposredno zadeva njihove državljane, v korist
katerih je ustvarila individualne pravice, ki jih morajo nacionalna
sodišča varovati;ob upoštevanju, da
zaprošena razlaga člena 53 narekuje njegovo obravnavo v okviru poglavja o
pravici do ustanavljanja, v katerem je; ker
je po zapovedi postopne odprave „omejitev glede pravice do
ustanavljanja za državljane ene države članice na ozemlju druge države
članice“ v členu 52, v obravnavanem poglavju v členu 53, določeno, da te
države „ne smejo uvajati novih omejitev glede pravice državljanov
drugih držav članic do ustanavljanja na svojem ozemlju“; ker gre torej za to, da se izve, pod katerimi pogoji imajo državljani drugih držav članic pravico do ustanavljanja;ker
člen 52(2) s tem v zvezi določa, da zajema dostop do dejavnosti
samozaposlenih oseb, ustanovitev in vodenje podjetij „pod pogoji, ki jih
[...] za svoje državljane določa zakonodaja države, v kateri se taka
ustanovitev izvede“; ker torej zadošča, da
bi bil člen 53 spoštovan, če noben nov ukrep za pravico državljanov
drugih držav članic ne postavi strožje ureditve od tiste, ki velja za
državljane, in to ne glede na pravni red, ki velja za podjetje.  Razlaga člena 37Ob
upoštevanju, da države članice v skladu s členom 37(1) postopoma
prilagodijo „vse državne tržne monopole “, da bodo glede pogojev nabave
in trženja odpravile vsakršno diskriminacijo med državljani držav
članic; ker člen 37(2) med drugim določa obveznost opustitve uvajanja vsakega novega ukrepa v nasprotju s to določbo;ob
upoštevanju, da so tako države članice s pogodbo prevzele dvojno
obveznost: prvič aktivno obveznost, namenjeno prilagoditvi državnih
monopolov, in drugič pasivno, namenjeno izogibanju kakršnim koli novim
ukrepom; ker se zahteva razlaga zadnjenavedene obveznosti in tistih delov prve, ki so potrebni za to razlago;ob upoštevanju, da člen 37(2) določa nepogojno prepoved, ki je v obveznosti ne storiti, ampak opustiti; ker te obveznosti ne spremlja noben pogoj, da bi bil za njeno izvajanje potreben pozitivni akt notranjega prava; ker je ta prepoved sposobna ustvariti neposredne učinke na pravne odnose med državami članicami in njihovimi državljani; ob
upoštevanju, da tako formalno izražena prepoved, ki je bila
uveljavljena s Pogodbo v celotni Skupnosti in je na podlagi tega dejstva
vključena v pravni sistem držav članic, pomeni njihovo pravo in
neposredno zadeva njihove državljane, v korist katerih je ustvarila
individualne pravice, ki jih morajo nacionalna sodišča varovati;ob
upoštevanju, da zaprošena razlaga člena 37 zaradi zapletenosti besedila
in medsebojnih vplivov med odstavkoma 1 in 2 narekuje obravnavanje obeh
v celoti poglavja, v katerem sta; ker to poglavje zadeva „odpravo količinskih omejitev med državami članicami“; ob
upoštevanju, da ima sklicevanje iz člena 37(2) na „načela iz odstavka
1“ tako za namen preprečiti vzpostavitev vsakršne nove „diskriminacije
[...] med državljani držav članic“ glede pogojev nabave in trženja
blaga;ker iz tako opredeljenega cilja
sledi, da člen 37(1) opisuje tržne odnose, s katerimi mu je mogoče
nasprotovati, da bi jih prepovedal;ker so
torej s sklicevanjem na člen 37(2) prepovedani vsi novi monopoli ali
organi, kolikor so namenjeni uvedbi novih razlikovanj glede pogojev
nabave in trženja blaga; ker je zato naloga
sodišča, ki o zadevi odloča, da najprej razišče ovire za uresničitev
tega cilja, kar pomeni, ali novo razlikovanje med državljani držav
članic glede pogojev nabave in trženja blaga izhaja iz spornega ukrepa
samega ali pa bo njegova posledica;ob upoštevanju, da je treba obravnavati tudi razloge iz člena 37(1); ker
ta člen prepoveduje vzpostavitev ne kakršnih koli državnih monopolov,
ampak tistih, ki so „tržni“, in to le toliko, kolikor so namenjeni
uvedbi omenjenih razlikovanj; ker morajo
državni monopoli in organi, ki jih ta člen zadeva, da bi bili predmet
prepovedi tega besedila, na eni strani imeti za cilj transakcije v zvezi
s tržnim izdelkom, ki je sposoben biti predmet konkurence in tržne
izmenjave med državami članicami, po drugi strani pa mora v tej
izmenjavi igrati dejansko vlogo; ker je
zato naloga sodišča, ki o zadevi odloča, da v vsakem primeru presodi, če
se zadevna gospodarska dejavnost, ki je predmet nadzora, nanaša na tak
izdelek, ki ima lahko zaradi svoje narave, tehničnih in mednarodnih
zahtev, ki veljajo zanj, dejansko vlogo v uvozu ali izvozu med
državljani držav članic. StroškiStroški Komisije Evropske gospodarske skupnosti in italijanske vlade, ki sta Sodišču predložili stališča, se ne povrnejo; ker je ta postopek za stranke ena od stopenj v postopku pred Giudice Conciliatore (Milano);na podlagi procesnih vlog;po predstavitvi poročila sodnika poročevalca;po navedbah strank v osnovnem postopku, Komisije Evropske gospodarske skupnosti in italijanske vlade;po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca;na podlagi členov 37, 53, 93, 102 in 177 Pogodbe o ustanovitvi Evropske gospodarske skupnosti;na podlagi Protokola o Statutu Sodišča Evropske gospodarske skupnosti;na podlagi Poslovnika Sodišča Evropskih skupnostijeSODIŠČEob odločanju o ugovoru nedopustnosti na podlagi člena 177 odločilo:Vprašanja,
ki jih je postavilo Giudice Conciliatore (Milano) na podlagi člena 177,
so dopustna, kolikor v obravnavanem primeru zadevajo razlago določb
Pogodbe EGS; poznejšega enostranskega ukrepa ni mogoče uporabiti proti
pravilom Skupnosti.In tudi:1)      Člen
102 ne vsebuje nobene določbe, ki bi bila za subjekte sposobna
ustvariti pravice, ki jih morajo nacionalna sodišča varovati.2)      Določbe člena 93, na katere se nanaša vprašanje, tudi ne vsebujejo takih določb.3)      Člen 53 je pravilo Skupnosti, ki je sposobno za subjekte ustvariti pravice, ki jih morajo nacionalna sodišča varovati.4)      Te
določbe prepovedujejo vsak nov ukrep, katerega predmet je za pravico do
ustanavljanja državljanov drugih držav članic določitev strožje
ureditve od tiste, ki velja za državljane, in to ne glede na pravni red,
ki velja za podjetja. 5)      Člen
37(2) v vseh svojih določbah pomeni skupnostno pravilo, ki je sposobno
za subjekte ustvariti pravice, ki jih morajo nacionalna sodišča
varovati. 6)      V
okviru postavljenega vprašanja je vsebina teh določb prepovedati vse
nove ukrepe, ki so v nasprotju z načeli člena 37(1), kar pomeni
kakršnega koli ukrepa, katerega vsebina ali posledica je novo
razlikovanje med državljani držav članic glede pogojev nabave in trženja
blaga, in sicer z monopoli in organi, ki morajo po eni strani imeti za
predmet transakcije s tržnim izdelkom, ki je sposoben biti predmet
konkurence in tržne izmenjave med državami članicami, po drugi strani pa
morajo v taki tržni izmenjavi igrati dejansko vlogo.Dalje je razsodilo:
O stroških tega postopka bo odločilo Guidice Conciliatore (Milano).DonnerHammesTrabucchiDelvauxRossiLecourt       Strauss Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 15. julija 1964.Sodni tajnik       PredsednikA. Van Houtte       A. M. Donner* Jezik postopka: italijanščina.