62007CC0484_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Käesolevas eelotsusetaotluses palutakse Euroopa Kohtul taas tõlgendada EMÜ–Türgi assotsiatsiooninõukogu otsust nr 1/80 (edaspidi „otsus nr 1/80”).(2) Käesolevas asjas tekkiv konkreetne küsimus puudutab seda, milline staatus on Türgi päritolu töötaja tütrel, kellel lubati nimetatud töötajaga ühineda ja kes ühines temaga Euroopa Liidu liikmesriigis kõnealuse otsuse artikli 7 alusel. Enne seda, kui oli möödunud kolmeaastane tähtaeg, mille järel võivad nimetatud artikli esimese lõigu kohaselt tekkida tööturule pääsemise õigused, abiellus asjaomane Türgi päritolu töötaja tütar Türgis Türgi kodanikuga, ent jäi nimetatud tähtaja vältel kõnealuse töötajaga ja tema abikaasaga Madalmaades „sama katuse alla”. Madalmaade ametiasutused on taotlenud tema Madalmaades elamise õiguse tühistamist. Nad väidavad, et abiellumise tõttu lakkas ta olemast Türgi päritolu töötaja perekonnaliige nimetatud artikli tähenduses ning on seetõttu kaotanud oma õiguse jääda vastuvõtvasse liikmesriiki.
Õiguslik taust
EMÜ–Türgi assotsiatsioonileping
2. EMÜ–Türgi assotsiatsioonileping(3) (edaspidi „assotsiatsioonileping”) sõlmiti 1963. aastal.
3. Assotsiatsioonilepingu lisaprotokolli(4) artikkel 59 on sõnastatud nii:
„Käesoleva protokolliga hõlmatud valdkondades ei kohelda Türgit soodsamalt, kui liikmesriigid üksteist vastavalt ühenduse asutamislepingule kohtlevad.”
4. Otsuse nr 1/80 II peatüki pealkiri on „Sotsiaalsätted”. Selle peatüki 1. jao pealkiri on „Töötamise ja töötajate vaba liikumisega seotud küsimused”. See hõlmab otsuse artikleid 6−16.
5. Artikli 6 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1. Arvestades artiklist 7, mis käsitleb perekonnaliikmete vaba juurdepääsu tööle, tulenevaid erisusi, on liikmesriigi seaduslikul tööturul töötaval Türgi päritolu töötajal:
– õigus pärast ühte aastat seaduslikku töötamist selles liikmesriigis uuendada tööluba sama tööandja juures töötamiseks, kui tööandjal on talle tööd pakkuda;
– õigus pärast kolme aastat seaduslikku töötamist selles liikmesriigis ning arvestades ühenduse liikmesriikide töötajate eesõigusi, võtta vastu samal kutsealal sama või mõne teise tööandja mõni teine tavapärastel tingimustel tehtud tööpakkumine, mis on registreeritud selle liikmesriigi tööhõivetalitustes;
– õigus pärast nelja aastat seaduslikku töötamist selles liikmesriigis omandada vaba juurdepääs kõigile palgalistele töökohtadele omal valikul.
2. Iga-aastased puhkused, rasedus‑ ja sünnituspuhkus ning puudumised tööõnnetuste või lühiajaliste haiguste tõttu arvestatakse seaduslike tööperioodide hulka. Sunnitud töötuse perioode, mis on pädevate asutuste poolt nõuetekohaselt registreeritud, ja puudumisi pikaajaliste haiguste tõttu ei loeta küll seaduslike tööperioodide hulka, kuid nad ei kahjusta siiski eelneva tööperioodi alusel saadud õigusi.” [Siin ja edaspidi on nimetatud otsust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
6. Otsuse nr 1/80 artiklis 7 on kirjas:
„Liikmesriigi seaduslikul tööturul töötava Türgi päritolu töötaja perekonnaliikmetel, kellel on lubatud temaga kaasa tulla, on:
– õigus võtta vastu tööpakkumisi pärast seda, kui nad on selles liikmesriigis vähemalt kolm aastat seaduslikult elanud, arvestades ühenduse liikmesriikide töötajate eesõigusi;
– õigus omandada vaba juurdepääs kõigile palgalistele töökohtadele omal valikul pärast seda, kui nad on selles liikmesriigis viis aastat seaduslikult elanud.
Türgi päritolu töötajate lastel on pärast vastuvõtvas riigis kutsehariduse omandamist õigus selles liikmesriigis vastu võtta kõik tööpakkumised, sõltumata selles liikmesriigis elamise kestusest, tingimusel et üks vanematest on selles liikmesriigis seaduslikult töötanud vähemalt kolm aastat.”
7. Otsuse nr 1/80 artikli 14 lõikes 1 on sätestatud:
„Käesoleva jao sätete kohaldamisel arvestatakse avaliku korra, julgeoleku ja rahvatervise seisukohalt õigustatud piiranguid.”
Siseriiklik õigus
8. Wet van 23 november 2000 tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet (välismaalaste seaduse täieliku reformi seadus, mis on vastu võetud 23. novembril 2000) (edaspidi „Vw 2000”) jõustus 1. aprillil 2001.
9. Samal kuupäeval jõustusid ka Vreemdelingenbesluit 2000 (välismaalasi käsitlev otsus) (edaspidi „Vb 2000”) ja Voorschrift Vreemdelingen (välismaalaste määrus). Ringkirjas „Vreemdelingencirculaire 2000” (välismaalaste seaduse rakendussuunised) (edaspidi „Vc 2000”) selgitas põhikohtuasjas vastustajaks olev Staatssecretaris van Justitie (justiitsminister), kuidas ta kavatseb kasutada talle õigusaktidega Vw 2000 ja Vb 2000 antud volitusi.
10. Vw 2000 artikli 14 lõike 1 kohaselt on Madalmaade riiklikel ametiasutustel muu hulgas õigus rahuldada või jätta rahuldamata välismaalaste taotlusi tähtajaliste elamislubade saamiseks või pikendamiseks ning neid lubasid muuta. Artikli 14 lõige 2 võimaldab anda selliseid lubasid piirangutega või teatavatel tingimustel.
11. Vw 2000 artikli 18 lõikes 1 on sätestatud, et tähtajalise elamisloa pikendamise taotluse võib mitmesugustel põhjustel rahuldamata jätta. Nende hulka kuuluvad juhtumid, mil 1) taotleja on esitanud ebaõigeid andmeid või jätnud esitamata andmeid, mille teadaandmine oleks toonud kaasa algse elamisloataotluse või elamisloa pikendamise taotluse rahuldamata jätmise, ja 2) taotleja ei ole täitnud piirangut või tingimust, millega seotult luba anti.
12. Vw 2000 artikkel 19 võimaldab riigi ametiasutustel tunnistada elamisluba kehtetuks teatavatel alustel, mis oleksid võimaldanud elamisloa pikendamise taotluse rahuldamata jätta. Nende aluste hulka kuuluvad eespool punktis 11 viidatud asjaolud.
13. Vb 2000 artikli 3.51 lõike 1 punktis a on sätestatud, et välismaalasele, kes on elanud Madalmaades kolm aastat elamisloa alusel, võib anda tähtajalise elamisloa, mis on seotud riigis elamise jätkamise tingimusega, arvestades piirangut, mis puudutab perekonna taasühinemist isikuga, kellel on alaline elamisõigus.
14. Ringkirjas Vc 2000 ette nähtud suuniste hulka kuuluvad tingimused, mille eesmärk on reguleerida seda, kuidas Madalmaade ametiasutustel tuleb kohaldada otsuse nr 1/80 sätteid. Põhikohtuasjas vaidlustatud otsuse tegemise ajal kehtinud Vc 2000 redaktsiooni jagu B11/3.5 oli sõnastatud järgmiselt:
„[…] „perekonnaliikmed”: Türgi päritolu töötaja abikaasa ja alanejad sugulased, kel ei ole veel täitunud 21. eluaasta või kes on nende ülalpidamisel, samuti asjaomase töötaja ja tema abikaasa ülenejad sugulased, kes on nende ülalpidamisel […]
„Seaduslik elamine”: selle mõiste puhul on eeldatud, et perekonnaliige on elanud kolme või viie aasta jooksul katkematult ja tegelikult koos asjaomase Türgi päritolu töötajaga […]. Selle ajavahemiku arvutamisel tuleb arvesse võtta lühikesi kooselu katkestusi, mille eesmärk ei ole kooselamise lõpetamine. Selliseks võib pidada mõjuval põhjusel ühisest elukohast mõistliku ajavahemiku jooksul eemalviibimist ja asjaomase isiku sunniviisilist viibimist oma päritoluriigis vähem kui kuue kuu jooksul […]”
15. Põhikohtuasjas vaidlustatud otsuse tegemise ajal kehtinud Vc 2000 redaktsiooni jaos B2/8.3 oli ette nähtud:
„Elamisluba ei anta, kui täisealine laps ei kuulu sel ajal tegelikult oma vanema perekonda või ei kuulunud oma vanema perekonda juba päritolumaal. „Tegelikult perekonda kuuluma” tähendab, et:
– pereside eksisteeris juba välismaal;
– laps on moraalselt ja majanduslikult sõltuv oma vanemast ja oli seda juba välismaal; ning
– välismaalane asub elama oma vanema(te) juurde.
Täisealine laps ei kuulu enam tegelikult perekonda, kui tegelikku peresidet võib käsitada kui lõppenut. See on nii ühe või mitme järgmise asjaolu esinemisel:
[…]
– välismaalasel on abiellumise või koos elama hakkamisega seoses oma perekond;
– välismaalane hoolitseb või on kohustatud hoolitsema registreeritud abielust sündinud või abieluvälise lapse, kasulapse, lapsendatud lapse või muu abi vajava perekonnaliikme eest.
[…]”
16. Sellise perekonnaliikme elamisõiguse kohta, kellel on täitunud otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu esimeses taandes viidatud kolmeaastane tähtaeg, oli Vc 2000 jaos B11/3.5.1 ette nähtud:
„[…] otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu teises taandes viidatud vaba pääsu tööturule saab kohaldada pärast kolme aasta möödumist seadusliku elamise algusest. See, Türgi päritolu töötajate perekonnaliikmete jaoks soodsam reegel kaldub kõrvale otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu esimesest taandest. Seda soodsamat reeglit tuleb alati kohaldada.
[…]
Pärast kolmeaastast seaduslikku elamist ei ole otsuse nr 1/80 artikli 7 kohaselt perekonnaliikme elamisõigus enam tingimustega seotud. […]”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
17. Põhikohtuasjas kaebuse esitaja F. Pehlivan sündis 7. augustil 1979 ja tal on Türgi kodakondsus. Ta saabus Madalmaadesse 11. mail 1999. Staatssecretaris van Justitie andis talle alates 9. augustist 1999 tavalise tähtajalise elamisloa märkega „laiendatud tähenduses perekonna taasühinemiseks vanematega”. Seda elamisluba pikendati viimati 24. juulil 2003.
18. F. Pehlivan abiellus 22. detsembril 2000 Türgis Ekrem Pehlivaniga, kes on Türgi kodanik. Neil sündis 30. märtsil 2002 poeg. Ehkki F. Pehlivan oleks pidanud teatama oma abiellumisest kohe või peatselt pärast seda Madalmaade ametiasutustele, teatas ta neile sellest tegelikult alles 3. mail 2002.
19. Vahetult enne poja sündi, 19. märtsil 2002, esitas F. Pehlivan taotluse, et talle antud elamisloa märke sõnastust muudetaks nii, et see oleks „jätkuv elamisõigus”. Oma 13. oktoobri 2003. aasta otsusega (edaspidi „vaidlustatud otsus”) tunnistas Staatssecretaris van Justitie F. Pehlivani elamisloa kehtetuks ning samal ajal jättis rahuldamata elamisloa märke muutmise taotluse.
20. Elamisloa kehtetuks tunnistamist põhjendati sellega, et F. Pehlivani ja tema vanemate tegelik perekondlik kooselu on lakanud, kuna F. Pehlivan 22. detsembril 2000 abiellus. Elamisluba tunnistati kehtetuks tagasiulatuvalt alates samast kuupäevast.
21. Alates 12. augustist 1999 kuni 1. aprillini 2005(5) elas F. Pehlivan oma vanemate juures Madalmaades, ehkki ta oli abielus. Nimetatud riigis teatas F. Pehlivan ametlikule komisjonile, et tema abikaasa tuli Madalmaadesse ning elas tema ja ta vanemate juures üheksa kuud alates juunist 2002. Tema abikaasa saadeti riigist välja pärast seda, kui tema elamisloataotlus oli rahuldamata jäetud. Abielu lahutati Türgi kohtu 10. veebruari 2004. aasta otsusega.
22. Olemata rahul elamisloa kehtetuks tunnistamise otsusega ja keeldumisega tema elamisloa märke sõnastuse muutmisest esitas F. Pehlivan vaidlustatud otsuse peale 7. novembril 2003 vaide. Staatssecretaris van Justitie jättis 12. detsembri 2005. aasta otsusega selle vaide rahuldamata.
23. F. Pehlivan vaidlustas viimati nimetatud otsuse 29. detsembril 2005 Rechtbank ’s-Gravenhages (Haagi ringkonnakohus).
24. Kuna nimetatud kohus asus seisukohale, et põhikohtuasjas otsuse tegemiseks on vaja tõlgendada otsuse nr 1/80 artiklit 7, otsustas ta menetluse peatada ja taotleda Euroopa Kohtult eelotsust järgmistes küsimustes:
„1a. Kas [otsuse nr 1/80] artikli 7 esimese lõigu esimest taanet tuleb tõlgendada selliselt, et seda artiklit tuleb kohaldada, kui perekonnaliige on kolm aastat elanud Türgi pä ritolu töötajaga tegelikult koos, ilma et pädevad siseriiklikud ametiasutused oleksid selle perekonnaliikme elamisõigust nende kolme aasta jooksul kahtluse alla seadnud?
1b. Kas [otsuse nr 1/80] artikli 7 esimese lõike esimese taandega on vastuolus see, kui liikmesriik võib nende kolme aasta jooksul määrata, et kui elamisõiguse saanud perekonnaliige abiellub, ei saa ta enam selle sätte alusel õigusi, isegi kui ta elab edasi Türgi päritolu töötaja juures?
2. Kas artikli 7 esimese lõike esimese taandega või Euroopa õiguse muude sätete või põhimõtetega on vastuolus see, kui pädevad siseriiklikud ametiasutused pärast nimetatud kolme aasta möödumist tagasiulatuvalt vaidlustavad asjaomase välismaalase elamisõiguse, võttes aluseks siseriiklikud õigusnormid, mis reguleerivad seda, kas kõnealune isik on perekonnaliige ja/või kas ta elas nende kolme aasta jooksul riigis seaduslikult?
3a. Kas eespool esitatud küsimustele vastuse andmiseks on oluline, kas välismaalane on tahtlikult jätnud esitamata andmed, mis on siseriiklike õigusnormide kohaselt olulised tema elamisõiguse suhtes? Kui see on oluline, siis kuidas?
3b. Kas sellega seoses on oluline, kas need andmed saavad teatavaks eespool nimetatud kolmeaastase ajavahemiku jooksul või pärast selle möödumist, arvestades, et pärast nende andmete teatavaks saamist võib pädevatel siseriiklikel ametiasutustel olla vaja enne otsusele jõudmist asjaolusid (põhjalikumalt) uurida? Kui see on oluline, siis kuidas?”
25. Kirjalikke märkusi on esitanud F. Pehlivan, Saksamaa, Itaalia ja Madalmaade valitsus ning Euroopa Komisjon. Kohtuistungil, mis peeti 15. aprillil 2010, esitasid suulisi märkusi F. Pehlivan, Madalmaade valitsus ja komisjon.
Hinnang
26. Eelotsusetaotluses on tõstatatud mitmeid küsimusi. Nendest kõige olulisem on sõnastatud küsimuses 1b, mis puudutab sisuliselt seda, kuidas mõjutab abiellumine isiku elamisõigust, mis tuleneb otsuse nr 1/80 artiklist 7 (edaspidi „artikkel 7”). Seda küsimust käsitlen kõigepealt. Seejärel kaalun küsimusi 1a ja 2, mis puudutavad liikmesriigi õigust vaidlustada nimetatud artikli alusel väidetavalt tekkivaid õigusi ja mida on kõige parem käsitleda koos. Kuna vastused küsimustele 3a ja 3b olenevad teistele küsimustele antavatest vastustest, võtan need küsimused ette kõige lõpuks.
Küsimus 1b
27. Selles küsimuses seab siseriiklik kohus sisuliselt küsimärgi alla niisuguse siseriikliku õigusnormi kehtivuse, milles on sätestatud, et kui selline isik nagu F. Pehlivan, kes seaduslikult saabub liikmesriiki ja asub sinna artikli 7 alusel elama, abiellub enne artikli 7 esimese lõigu esimeses taandes ette nähtud kolmeaastase tähtaja möödumist, kaotab ta sellest artiklist tulenevad õigused.
28. Kõik Euroopa Kohtus märkusi esitanud liikmesriigid väidavad, et selline siseriiklik õigusnorm on õiguspärane. Nende arvates on vaidlustatud otsus, millega F. Pehlivani abiellumise tõttu tühistati tema õigus Madalmaades elada, täiesti õiguspärane. F. Pehlivan ja komisjon aga jäävad seisukohale, et niisugust otsust ei oleks tohtinud teha ja et F. Pehlivani õigus riigis elada peaks jääma kehtima, sõltumata sellest, et ta on abielus. F. Pehlivan väitis oma kirjalikes märkustes ja ka kohtuistungil, et ta ei jätnud andmeid ametiasutustele esitamata pettuse ega muul ebaausal eesmärgil.
Sissejuhatavad märkused
29. Asjakohane on alustada artikli 7 kehtestamise konteksti uurimisest.
30. Assotsiatsioonilepingu artikli 2 lõikes 1 on sõnastatud lepingu eesmärk. Seal on märgitud, et lepingu eesmärk on edendada lepinguosaliste vaheliste kaubandus‑ ja majandussuhete pidevat ja tasakaalustatud tugevdamist. Lepingu artiklist 12 tulenevalt on lepinguosalised kohustunud siduma end EÜ asutamislepingu sätetega töötajate liikumisvabaduse kohta, mis on ette nähtud praeguste ELTL artiklitega 45, 46 ja 47.
31. Assotsiatsiooninõukogu otsuses nr 2/76(6) sätestati mitmed meetmed, mille eesmärk oli rakendada assotsiatsioonilepingu tingimused seoses töötajate liikumisvabadusega. Eeskätt andis artikkel 2 liikmesriigis töötavatele Türgi päritolu töötajatele teatavat piiratud õigused pääsuks selle liikmesriigi tööturule pärast seda, kui nad on seal kolm aastat seaduslikult töötanud. Pärast viieaastast töötamist oli nendele töötajatele ette nähtud õigus nende omal valikul vabalt asuda mis tahes tasulisele tööle selles liikmesriigis. Artiklis 3 sätestati, et Türgi päritolu lapsed, kes koos oma vanematega selles liikmesriigis „seaduslikult elavad”, saavad õiguse omandada selles riigis üldhariduse. Siiski ei antud neile pääsu tööturule liikmesriigis, kus töötab nende vanem.
32. Otsus nr 2/76 asendati otsusega nr 1/80. Viimati nimetatud otsuse kolmandas põhjenduses on märgitud, et peetakse „vajalikuks täiustada töötajate ja nende perekondade kohtlemist” seoses otsuses nr 2/76 ettenähtuga.
33. Otsuse nr 1/80 artikliga 6 laiendati otsuse nr 2/76 artikli 2 sätteid. Nimelt anti Türgi päritolu töötajale, kes „töötab liikmesriigi seaduslikul tööturul”, pärast tema üheaastast seaduslikku töötamist teatav tööhõivealane tagatis, mis seisnes õiguses tema tööloa uuendamisele töötamiseks sama tööandja juures, kui töökoht on saadaval. Viieaastane seadusliku töötamise tähtaeg, mille järel oli töötajal otsuse nr 2/76 kohaselt õigus omal valikul vabalt asuda vastavas liikmesriigis mis tahes tasulisele tööle, lühendati neljale aastale.
Artikkel 7
34. Otsuse nr 1/80 artikliga 7, mille tingimused on põhikohtuasjas vaidluse all, laiendati oluliselt sätteid Türgi päritolu töötajate perekonnaliikmete kohta. Nimelt on selle artikli esimeses lõigus sätestatud, et liikmesriigi seaduslikul tööturul töötava Türgi päritolu töötaja perekonnaliikmetel, kellele on antud luba temaga ühineda, on piiratud õigus pääseda selles riigis tööturule pärast seda, kui nad on selles riigis vähemalt kolm aastat seaduslikult elanud. Pärast viieaastast seaduslikku elamist saavad nad õiguse omal valikul vabalt asuda mis tahes tasulisele tööle. Artikli 7 sotsiaalpoliitilised alused on selged. Nähes ette, et Türgi päritolu töötajaga, kes kasutab talle artikliga 6 antud õigust, võivad ühineda tema perekonnaliikmed, rikastatakse selle töötaja viibimist vastuvõtvas liikmesriigis. Tulemus on kasulik nii töötajale (kuna paraneb tema elukvaliteet) kui ka vastuvõtvale liikmesriigile (kuna kasvab kohapeale elama asunud tööjõud). Sellistel vastastikuse kasu kaalutlustel rajaneb suur osa Euroopa Liidu sotsiaalpoliitikast.
35. Euroopa Kohus on mitmetel kordadel tõlgendanud otsuse nr 1/80 artikleid 6 ja 7 ning kehtestanud mitmeid üldpõhimõtteid, mis puudutavad Türgi päritolu töötajate perekonnaliikmeid. Esiteks peab artiklil 7 olema liikmesriikides vahetu õigusmõju, nii et nimetatud artikli tingimustele vastavad Türgi kodanikud võivad selle artikliga antud õigustele vahetult tugineda.(7) Seega on need perekonnaliikmete õigused mitte siseriiklikest, vaid Euroopa Liidu õigusnormidest tulenevad õigused, mis mingil tulevasel etapil võivad muutuda „Euroopa” õigusteks. Nende hulka kuulub liikmesriiki lubatud perekonnaliikme õigus selles riigis elada, kuni ta saab artikli 7 esimese lõike esimese taande alusel õiguse asuda tööle. Nii tuleb see, milliseid tingimusi võib nende õigustega siduda, kindlaks teha mitte siseriikliku, vaid Euroopa Liidu õiguse alusel.
36. Teiseks ei ole otsuses nr 1/80 määratletud, mida tähendab Türgi päritolu töötaja „perekonnaliige”. Euroopa Kohus on otsustanud, et mõistet „perekonnaliige” tuleb ühenduse tasandil tõlgendada ühtselt, et tagada selle ühesugune kohaldamine kõikides liikmesriikides.(8) See on artikli 7 vahetu kohaldatavuse möödapääsmatu tulemus.
37. Kolmandaks ei saa tekkida õigusi andmete väära esitamise alusel. Nii on see näiteks elamisõigusega, mille aluseks on väidetavalt abielu, kui see abielu on tegelikult näilik.(9) Rõhutaksin siiski, et käesolevas asjas ei ole tegemist näiliku abieluga.
38. Neljandaks on algne otsus, kas lubada Türgi päritolu töötaja perekonnaliige liikmesriiki ja tema juurde elama, selle liikmesriigi teha.(10) Vastuvõtval liikmesriigil on õigus seada niisuguse riiki saabumise ja riigis elamise suhtes tingimusi ning sedakaudu reguleerida asjaomase isiku riigis viibimist, kuni tal tekib õigus vastata igasugusele tööpakkumisele.(11)
Tingimused, mida liikmesriik võib elamisõiguse suhtes kehtestada artikli 7 esimese lõigu esimeses taandes viidatud kolmeaastase tähtaja jooksul
39. Milliseid tingimusi saab liikmesriik kehtestada seoses nõudega, et õiguste tekkeks artikli 7 esimese lõigu esimese taande alusel peab perekonnaliige olema vastuvõtvas liikmesriigis vähemalt kolm aastat „seaduslikult elanud”?
40. Saksamaa ja Itaalia valitsused väidavad oma kirjalikes märkustes, et tingimuste suhtes, mida liikmesriik võib siduda perekonnaliikme riiki saabumise ja seal elamisega, ei ole piiranguid. Madalmaade valitsus asub nüansseeritumale seisukohale. Ta nõustub, et kehtestatavate tingimuste suhtes on olemas piirangud. Siiski ei ole ta seisukohal, et abieluga seotud tingimus nagu see, mida F. Pehlivani suhtes kohaldati, on nende piirangutega hõlmatud.
41. Minu seisukoht on teistsugune.
42. Euroopa Kohtu praktikast selgub, et liikmesriikide õigus niisugustel asjaoludel tingimusi kehtestada ei ole piiranguteta. Nagu Euroopa Kohus kohtuasjas Kadiman(12) otsustas, on liikmesriikidele antud volitused „allutada kõnealune elamisõigus sellistele tingimustele, millega tagatakse, et perekonnaliikme viibimine riigi territooriumil on vastavuses otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu mõtte ja eesmärgiga ”.(13)
43. Mis on artikli 7 esimese lõigu „mõte ja eesmärk”?
44. Üldiselt on Euroopa Kohus otsustanud, et nimetatud sätte eesmärk on „soodustada liikmesriigi tööturul seaduslikult töötava Türgi päritolu töötajate töötamist ja elamist liikmesriigis, tagades seal nende peresidemete säilimise”.(14) Samamoodi on Euroopa Kohus märkinud, et „artikli 7 esimese lõiguga kehtestatud korra eesmärk on luua soodsad tingimused perekonna taasühinemiseks vastuvõtvas liikmesriigis, võimaldades kõigepealt sisserännanud töötaja perekonnaliikmete elamist koos võõrtöötajaga ning seejärel kindlustades nende positsiooni, andes neile õiguse selles riigis töötada”.(15) Kohtuasjas Eyüp(16) kasutas Euroopa Kohus väljendit „tegelik perekondade ühtsus vastuvõtvas liikmesriigis”.(17)
45. Euroopa Kohus on andnud sellele eesmärgile praktilise väljenduse, viidates tingimustele, mis võimaldavad „perel koos olla”, ja nõudele, et „perekonna ühtsusest, mis on põhjus, miks isik asjaomase liikmesriigi territooriumile saabus, peaks teatava aja jooksul andma tunnistust tegelik kooselamine töötajaga samas majapidamises ning et see peab olema nii, kuni tal tekib õigus tulla selles liikmesriigis tööturule”.(18) Kokkuvõtlikumalt on Euroopa Kohus märkinud, et töötaja ja asjaomane perekonnaliige peavad elama „sama katuse all”.(19)
46. Kas F. Pehlivani olukorda mõjutab see, et ta abiellus enne kõnealuse kolmeaastase tähtaja möödumist? Teisisõnu, kas saab öelda, et ta lakkas selle teo tõttu olemast üks „Türgi päritolu töötaja perekonnaliikmetest” ja kaotas seeläbi õigusi, mis tal oleksid muidu olnud?
47. Minu arvates on ekslik näha selles küsimuses sellist, mille vastus saab olla lihtsalt „jah” või „ei”. Tegelikult ei ole küsimus selles, „kas isik abiellus”. Minu meelest ei saa olla vääramatut eeldust, et abiellumise tagajärjeks on igal juhul artikli 7 esimese lõigu esimese taandega antud õiguste kaotamine. Küsimus on hoopis selles, „kas abiellumise tagajärjel lakkas perekondlik kooselu Türgi päritolu töötajaga”.
48. Selles osas näib mulle täiesti võimalik, et perekondlik kooselu säilib ka pärast abiellumist. Lõppude lõpuks elavad paljud paarid pärast abiellumist oma perede juures. Ei ole ebatavaline ka kolme või koguni nelja põlvkonna elamine ühe katuse all. Igasugune sellega seoses tehtav otsus on tõenäoliselt seotud asjaomaste isikute sotsiaalsete ja/või majanduslike oludega. Kui tegu on peredega, kes püüavad hakkama saada võõral maal, dikteerib valiku sageli nende olude koosmõju. Perekonnasidemed on tõenäoliselt tugevad ja raha tihti napp. Minu meelest ei saa olla siduvat reeglit selle kohta, mis on eraldi perekond. See, kas perekondlik kooselu pärast abiellumist säilib, on faktiküsimus, mis tuleb otsustada korrakaupa. Kaalule tuleb asetada kõik asjassepuutuvad tegurid.
49. Ehkki tegu on küsimusega, mille lõpuks lahendab siseriiklik kohus, ei viita eelotsusetaotluses miski sellele, nagu oleks F. Pehlivani puhul perekondlik kooselu lakanud. Eelotsusetaotluses on märgitud, et ta saabus Madalmaadesse 11. mail 1999 ja elas seal oma vanemate juures alates 12. augustist 1999. Kuigi ta abiellus 22. detsembril 2000 Türgis ja tema abikaasa elas koos temaga tema vanemate juures Madalmaades, tegi tema abikaasa seda kõigest üheksa kuud (alates juunist 2002), kuni ta riigist välja saadeti. Aasta hiljem, 10. veebruaril 2004 abielu lahutati. F. Pehlivan jäi elama oma vanemate juurde (eri aadressidel) kuni 1. aprillini 2005,(20) mil tema ja ta poeg kolisid. Artikli 7 kohaselt õiguste saamiseks ette nähtud kolmeaastase tähtaja mingilgi etapil ei lakanud F. Pehlivan elamast Madalmaades oma vanematega sama katuse all.
50. Mulle tundub, et minu pakutav lähenemisviis kajastub asjakohases kohtupraktikas. Kohtuasi Eyüp, nagu käesolevgi, puudutas abiellumise mõju artiklist 7 tulenevatele õigustele.(21) Nimetatud kohtuasi puudutas Austria tööturul seaduslikult töötava Türgi päritolu töötaja abikaasat. Abikaasa ühines oma mehega Austrias. Kaks aastat hiljem see paar lahutas, kuid jätkas kooselu, millest andis tunnistust see, et nad said pärast lahutust neli ühist last. Ehkki nad abiellusid hiljem uuesti, tegid nad seda alles pärast artikli 7 alusel õiguste saamiseks ette nähtud kolmeaastase tähtaja möödumist. Otsustades, et naine ei ole kaotanud sellest artiklist tulenevaid õigusi, ei pidanud Euroopa Kohus sisuliselt oluliseks lahutuse mõju tema õigusele jääda kõnealusesse liikmesriiki. Euroopa Kohus tõdes, et selle paari tegevus oli „pidevalt kooskõlas [artikli 7] aluseesmärgiga, milleks on tegelik perekondade ühtsus vastuvõtvas liikmesriigis”.(22)
51. Kui kohaldada seda põhjenduskäiku F. Pehlivani olukorras olevale isikule, ei ole ma seisukohal, et tema perekonnaseisu muutumine peaks üldse kuidagi mõjutama tema õigusi, mis tulenevad artiklist 7.
52. Tõepoolest, nagu Madalmaade valitsus oma kirjalikes märkustes osutab, märkis Euroopa Kohus kohtuasjas Eyüp sedagi, et pädevad riigiasutused ei vaidlustanud naise õigust riigis elada kooselu ajal.(23) See märkus on minu arusaama järgi siiski tehtud möödaminnes, mitte kui osa Euroopa Kohtu poolt tolles kohtuasjas esitatud sisulisest põhjenduskäigust, mis rajanes asjaomase paari jätkuval kooselul.
53. Kõik need kaalutlused juhivad mu seisukohale, et sellist tingimust nagu küsimuses 1b viidatu, millega riigiasutused võivad automaatselt võtta elamisõiguse perekonnaliikmelt, kes abiellub enne artiklist 7 tulenevate õiguste saamiseks ette nähtud kolmeaastase tähtaja möödumist, ei saa õiguspäraselt kehtestada.
54. Kas on asjaolusid, mille tõttu ma peaksin sellest seisukohast reservatsioone tegema või kõrvale kalduma?
55. Esiteks, kas minu eespool esitatud põhjenduskäiku mõjutaks kuidagi see, et Euroopa Kohus on märkinud, et artikli 7 tõlgendamisel võib arvesse võtta määrust nr 1612/68?(24)(25)
56. Usun, et mitte.
57. Nimetatud määruse artikli 10 kohaselt on perekonnaliikmeteks, kellel on õigus asuda elama töötaja juurde, kes on ühe liikmesriigi kodanik ja töötab teise liikmesriigi territooriumil: a) tema abikaasa ja nende järglased, kes on alla 21 aastased või ülalpeetavad; ja b) töötaja ja tema abikaasa ülalpeetavad ülenejad sugulased. Artikkel 11 annab teises liikmesriigis töötava kodaniku abikaasale ja nendele tema lastele, „kes on alla 21 aastased või tema ülalpeetavad”, õiguse asuda tööle töötajana selles liikmesriigis. Nende artiklite sätteid otsuse nr 1/80 artikli 7 tõlgendamisele kohaldades väidab Itaalia valitsus, et 21 aastast või vanemat isikut ei tohiks liigitada perekonnaliikmeks, kui ta ei ole kõnealuse töötaja ülalpeetav.(26)
58. Ehkki Euroopa Kohus on otsuse nr 1/80 artiklit 7 tõlgendades arvestanud määrust nr 1612/68, on ta ka märkinud, et seda määrust saab artikli 7 tõlgendamisel abivahendina kasutada ainult piiratud määral.(27) Nimelt näeb määruse artikkel 10 ette Euroopa Liidu kodaniku perekonnaliikmete tingimusteta õiguse asuda elama vanema juurde, kes töötab teises liikmesriigis. Artikkel 7 seevastu näeb ette ainult piiratud õiguse, mis eeldab vähemalt seda, et asjaomase riigi ametiasutused annavad loa riiki tulla ja riigis elada. Samal ajal kui määruse artikkel 11 lubab perekonnaliikmetel asuda tööle kohe, kui nad on riiki saabunud, on artiklist 7 tulenev samaväärne õigus piiratud nõudega viibida liikmesriigis kolm aastat, enne kui nad saavad tööle asuda. Nende õigusnormide üldine kontekst võib olla iga juhtumi puhul samalaadne; konkreetne kontekst seda ei ole.
59. Märgiksin ka, et kui Euroopa Kohtul paluti Diatta kohtuasjas kaaluda määruse artiklis 10 kasutatud sõnade „asuda elama” tähendust, otsustas Euroopa Kohus sõnaselgelt, et „[määrusest] ei saa tuletada nõuet, et perekond peab elama alaliselt ühe katuse all”,(28) ent just selle tingimuse on Euroopa Kohus seadnud Türgi päritolu töötaja perekonnaliikmetele, kes nõuavad oma õigusi artikli 7 alusel.
60. Nii näib mulle, et määruse nr 1612/68 artiklite 10 ja 11 ning otsuse nr 1/80 artikli 7 sõnastus, eesmärgid ja tõlgendus lahknevad sel määral, et käesoleval juhul ei saa sellest määrusest leida kasulikke suuniseid nimetatud otsuse tõlgendamiseks.
61. Teiseks väidab Itaalia valitsus, et kui artiklit 7 ei tõlgendata täiesti määruse nr 1612/68 sätete kohaselt, võimaldaks see artiklile 7 tuginevatele isikutele soodsama kohtlemise kui Euroopa Liidu kodanikele. Sellise tagajärje välistab lisaprotokolli artikkel 59.
62. Ma ei jaga seda seisukohta.
63. Euroopa Kohtu praktikast selgub, et lisaprotokolli artiklit 59 ei saa tõlgendada nii kitsalt. Selle asemel, et taotleda Türgi kodanikele ja Euroopa Liidu kodanikele antud õiguste täpset samaväärsust, on vaja arvestada üldist pilti.(29) Otsusest nr 1/80 tulenevad Türgi kodanike õigused on mitmeti piiratumad kui need, mis tulenevad Euroopa Liidu kodanikele Euroopa Liidu õigusest üldiselt.(30) Kui lähtuda sellest perspektiivist, ei ole ma seisukohal, et artiklit 7 minu pakutaval viisil tõlgendades rikutaks artiklit 59.
64. Kolmandaks võtab Madalmaade valitsus appi direktiivi 2003/86.(31) Ta märgib, et selle direktiivi artikli 4 lõike 2 punkt b ja artikli 4 lõige 3, mille kohaselt liikmesriigid võivad lubada oma territooriumile siseneda ja seal elada perekonnaliikmetel, ei laiene perekonna taasühinemist taotleva isiku(32) lastele, kes on abielus. Madalmaade valitsuse väitel tähendab see seda, et seadusandja on kõnealust direktiivi kehtestades ja seega ka üldiselt asunud seisukohale, et perekonna taasühinemise mõistet ei tuleks kohaldada lastele, kes on abielus.
65. Jällegi ei õnnestu mul ammutada sellest ühenduse õigusaktist mingeid kasulikke juhiseid. Nimetatud direktiiv käsitleb liikmesriikide territooriumil elavate kolmandate riikide kodanike üldist õigust perekonna taasühinemiseks(33) ja seetõttu on selle direktiivi kohaldamisala palju laiem kui artikli 7 oma. Seega on tõenäoline, et seda tuleb kohaldada kitsamalt. Liiati on direktiivi artikli 3 lõikes 4 sõnaselgelt sätestatud, et see direktiiv ei piira soodsamaid sätteid, mida võivad sisaldada muu hulgas „ühenduse või ühenduse ja tema liikmesriikide ning kolmandate riikide vahelised kahe[…]poolsed lepingud”. On ilmne, et niisuguste kahepoolsete lepingute hulka kuuluvad ka assotsiatsioonileping ja otsus nr 1/80. Kui viimati nimetatute sätted on soodsamad, kohaldatakse neid.
66.
Neljandaks, kas minu järeldust võiks mõjutada see, et – nagu Saksamaa valitsus oma kirjalikes märkustes osutab – Euroopa Kohus on tõlgendanud ühe katuse all elamise nõuet nii, et tegeliku ühes kohas kooselamise kohustusest on võimalik teha mõnesid erandeid?
67. Ma ei arva nii.
68. Tõepoolest otsustas Euroopa Kohus kohtuasjas Kadiman,(34) et objektiivsed asjaolud nagu perekonnaliikme kaugus töökohast või kutseõppekohast võivad õigustada seda, et ei elata ühe katuse all.(35) Sellegipoolest ei ole see minu arusaamist mööda kõrvalekaldumine nõudest, et niivõrd kui võimalik ja teostatav, peab kooselu olema tegelik. Tõlgendan seda hoopis kui märki sellest, et Euroopa Kohus käsitleb kõnealust mõistet laialt. Teisisõnu võib rõhuasetus olla asjakohastel puhkudel pigem selle nõude mõttel kui sõnastusel.
69. Lõpuks pean täielikkuse huvides käsitlema ka küsimust, milliseid tingimusi võib liikmesriik kehtestada sellele, et perekonnaliige oleks riigis artikli 7 tähenduses „seaduslikult elanud”. Vastuseks küsimusele, mille Euroopa Kohus kohtuistungil esitas, väitis komisjon, et kui on otsustatud isik riigi territooriumile lubada, on kooselamise tingimus (peale puhtalt halduslike tingimuste) ainus, mille vastuvõttev liikmesriik võib seadusliku elamise mõiste suhtes kehtestada.
70. Ma ei nõustu.
71. Kahtlemata saab vastuvõttev liikmesriik nõuda, et perekonnaliige elaks sama katuse all Türgi päritolu töötajaga, kellega ühinemiseks ta on riiki tulnud. See on ilmne sisuline tingimus, mis võidakse kehtestada ja mis selles suhtes vältimatult tuleneb Euroopa Kohtu praktikast.(36) Kuna artiklist 7 tulenev õigus asuda töötama tekib alles kolme aasta möödudes, peab riigi ametiasutustel olema ka võimalus kehtestada sisuline tingimus, et kvalifitseerumisperioodi vältel töötama ei asuta.
72. Sellest tulenevalt võib liikmesriik nõuda perekonnaliikmelt, et ta täidaks halduslikke tingimusi, mille eesmärk on jälgida ja kontrollida, et nimetatud kaks sisulist tingimust oleksid täidetud: et kooselu oleks tegelik ja et perekonnaliige tegelikult ei oleks asunud töötama. Samuti näib mulle, et vastuvõtval liikmesriigil on õigus asjakohase sagedusega kontrollida, et riiki saabumise ja seal elamise loa andmise algsed alused tõepoolest olid olemas ja on jätkuvalt olemas. Kui isik on vastuvõtvasse liikmesriiki lubatud selle alusel, et ta ühineb seal oma abikaasaga (mis muidugi ei ole käesolevas asjas käsitletav olukord), oleks sel liikmesriigil minu arvates õigus kehtestada tingimusi tuvastamaks, et see abielu ei ole pelgalt näilik.(37) Asjakohatu ei oleks halduslik nõue riiki saabudes asjaomases ametiasutuses registreeruda ja seda registreeringut jätkuvalt pikendada. Selgelt õigustatud oleks ka tingimus, mis nõuaks perekonnaliikmelt tema elamisloa pikendamist, kui see on aegunud.
73. Mulle tundub õigustatud seegi, kui liikmesriik kehtestab nii-öelda avaliku korraga seotud tingimuse, mille kohaselt perekonnaliikmed peavad riigis elamise ajal järgima avaliku korra, avaliku julgeoleku ja tervishoiu nõudeid. See kajastab otsuse nr 1/80 artikli 14 lõiget 1, kus on sätestatud, et otsuse I jao sätteid kohaldatakse „kooskõlas piirangutega, mida õigustavad avaliku korra, avaliku julgeoleku ja tervishoiuga seotud kaalutlused”.
74. Eespool kirjeldatut arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku anda küsimusele 1b vastuseks selline tõlgendus, et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu esimese taane ei võimalda liikmesriigil nimetatud sättega ette nähtud kolmeaastase tähtaja jooksul määrata, et kui elamisõiguse saanud perekonnaliige abiellub, ei saa ta enam selle sätte alusel õigusi, isegi kui ta elab edasi Türgi päritolu töötaja juures.
Küsimused 1a ja 2
75. Minu pakutav vastus küsimusele 1b on iseenesest piisav, et siseriiklik kohus saaks teha otsuse F. Pehlivani Madalmaades elamise õiguse suhtes. Täielikkuse huvides käsitlen aga ka küsimusi 1a ja 2.
76. Nendes küsimustes soovib siseriiklik kohus teada sisuliselt seda, kas pädevad riigiasutused võivad vaidlustada väidetavalt artikli 7 alusel saadud elamisõiguse, kui selle artikli kohaselt õiguste saamiseks ette nähtud kolmeaastane tähtaeg on möödunud.
Olukord enne artikli 7 esimese lõigu esimeses taandes viidatud kolmeaastase tähtaja möödumist
77. Küsimus, millistel asjaoludel võib vastuvõttev liikmesriik riigist välja saata perekonnaliikme, kes on lubatud vastuvõtvasse liikmesriiki kui perekonnaliige, kuid kes ei ole veel saanud õigusi artikli 7 esimese lõigu esimese taande alusel, on küsimustes 1a ja 2 tõstatatud ainult kaudselt. See küsimus leidis aga ulatuslikku käsitlust F. Pehlivani kirjalikes märkustes ning taas kohtuistungil. Sellepärast käsitlen seda siin põgusalt.
78. Selleski küsimuses esitati polaarseid argumente. Kui komisjonil paluti kohtuistungil tema seisukohta selgitada, märkis ta, et kui perekonnaliige on artikli 7 alusel lubatud liikmesriigi territooriumile, ei saa liikmesriik teda mingitelgi asjaoludel riigist välja saata. Rakendada saab ainult haldusõiguslikke sanktsioone. Liikmesriikide valitsused asuvad vastupidisele seisukohale, väites, et vastuvõtva liikmesriigi poolt kehtestatud õiguspäraste tingimuste mis tahes rikkumine saab lõppeda väljasaatmisega.
79. Ma ei nõustu kummagi seisukohaga.
80. Eespool punktides 71−73 nimetasin tingimused, mida vastuvõttev liikmesriik saab minu arvates õiguspäraselt kehtestada. Jagasin need tingimused kolme kategooriasse: sisulised tingimused, halduslikud tingimused ja avaliku korraga seotud tingimused.
81. Ma ei näe põhjust, miks liikmesriik ei peaks välja saatma perekonnaliiget, kes selgelt ja korvamatult rikub sisulist tingimust. Niisugune isik on selgelt tõestanud, et ta ei suuda pidada kinni kokkuleppest, millel põhineb tema õigus riigis elada. Selles suhtes kehtib siiski reservatsioon, et Euroopa inimõiguste konventsioonist tuleb kinni pidada.(38) F. Pehlivani kaitseks on märgitud, et riigist väljasaatmine seda kohtupraktikaliini rikkudes ei saanud olla õiguspärane. Nõustun.
82. Halduslike tingimuste osas peavad rikkumisega seotud sanktsioonid olema proportsionaalsed. Nii märkis Euroopa Kohus kohtuasjas Ergat,(39) et „[seoses liikmesriikide pädevusega määrata karistusi halduslike kohustuste rikkumise eest] tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, mis käsitleb ühenduse õiguse kaitse all oleva isiku elamisõiguse tuvastamiseks nõutavate formaalsuste täitmata jätmist, et kuigi liikmesriikidel on õigus kehtestada selliste nõuete rikkumise eest sanktsioone, mis on samaväärsed sanktsioonidega nende oma kodanike toime pandud süütegude eest, ei ole liikmesriikidel õigust kehtestada ebaproportsionaalset karistust, mis seda elamisõigust takistaks […]”. Edasi märkis Euroopa Kohus, et „eeskätt kehtib see vabaduskaotuse ja a fortiori
riigist väljasaatmise suhtes, mis nullib otsusega nr 1/80 antud ja tagatud elamisõiguse […]”.
83. Avaliku korraga seotud tingimuse osas tuleb kohaldada otsuse nr 1/80 artikli 14 lõiget 1. Kinni tuleb pidada Euroopa Kohtu praktikast, mis on seotud selle tingimuse rakendamisega.(40) Ka selles kontekstis tuleb järgida proportsionaalsuse põhimõtet. Kõige lihtsamalt väljendudes: kui perekonnaliige mõistetakse süüdi suhteliselt väikeses sõidukiiruse ületamises, oleks täiesti ebaproportsionaalne ta seetõttu riigist välja saata.
84. Täielikkus nõuab minult siinkohal ka õiguskindluse küsimuse käsitlemist. Õiguskindluse põhimõtte kohaselt peavad õiguslikud nõuded olema selged, täpsed ja ettearvatava mõjuga, eriti kui neil võivad olla üksikisikutele ebasoodsad tagajärjed. Mõnevõrra arutati seda küsimust kohtuistungil ja minu arvates väärib see igal juhul vastamist.
85. Ehkki F. Pehlivan pidanuks teatama riigi ametiasutustele oma abiellumisest viivitamata, tegi ta seda alles mais 2002 ehk ligikaudu 16 kuud pärast abiellumist.(41)
86. Kohtuistungil märkis ta, et kui tema õigus tulla Madalmaadesse oleks põhinenud tema perekonnaseisul, oleks see olnud selgelt märgitud ka tema elamisloale, mis talle riiki saabumisel anti. Nii oleks vähemalt kaudselt olnud selge, et igast muutusest tema perekonnaseisus tuleb teatada pädevatele asutustele. Nagu ma aga F. Pehlivani seisukohast aru saan (saamata aru teistest pooltest, kes väitsid kohtuistungil vastupidist), ei ilmnenud tema vallalisestaatuse olulisus kuidagi tema elamisloast, mis anti talle Madalmaadesse saabumisel.
87. Selle asemel ilmnes, et nõue, mille kohaselt F. Pehlivan oleks pidanud teatama oma perekonnaseisu muutumisest, pidi järelduma ringkirjast Vc 2000, nimelt selle jaost B2/8.3.(42) Tõepoolest nähtub nimetatud dokumendist, et samasugune olukord tekib siis, kui asjaomane isik sünnitab enne kõn ealuse kolmeaastase tähtaja möödumist lapse, nagu F. Pehlivani puhul ka oli. Vc 2000 on mahukas dokument. See ei ole osa siseriiklikest õigusnormidest, mis reguleerivad elamisõigust. Kohtuistungil kirjeldas Madalmaade valitsus seda dokumenti kui „haldusdokumenti”, mis sisaldab ametnikele mõeldud suuniseid õigusnormide kohaldamiseks. Nagu mina olen aru saanud, ei vaielnud keegi tõsiselt vastu sellele, et tavalise inimese nagu F. Pehlivani jaoks oleks selle dokumendiga tutvumine ja selle sisu mõistmine väga keerukas või isegi võimatu.
88. Seda arvestades ei näe ma võimalust õigustatult väita, nagu pidanuks F. Pehlivan taipama, et ta peab oma abiellumisest Madalmaade ametiasutustele teatama. See, et talle tema sellist kohustust selgeks ei tehtud, on ilmne õiguskindluse põhimõtte rikkumine. F. Pehlivani olukorras olevale tavalisele inimesele praktiliselt kättesaamatu dokumendi (Vc 2000) sisus ei saa olla selgust ega täpsust. Seega rikuti selles suhtes õiguskindluse põhimõtet.
Olukord pärast artikli 7 esimese lõigu esimeses taandes viidatud kolmeaastase tähtaja möödumist
89. Käsitlen seda küsimust abstraheeritult: minu väljendatud seisukoha järgi ei mõjuta see F. Pehlivani olukorda. Oletagem, et artikli 7 esimese lõigu esimeses taandes viidatud kolmeaastane tähtaeg on möödunud. Asjaomane perekonnaliige on rikkunud ühte tingimust, mis kõnealuse tähtaja vältel kohaldub tema riigis elamise suhtes, kuid vastuvõttev liikmesriik saab sellest rikkumisest teada alles hiljem. Kas liikmesriik saab võtta selle rikkumise suhtes meetmeid tagasiulatuvalt? Iseäranis, kas vastuvõttev riik saab asjaomase isiku riigist välja saata? Kas argument, et liikmesriik asus tegutsema liiga hilja, on põhjendatud?
90. Kõik märkusi esitanud liikmesriigid on asunud seisukohale, et see, millal riigi ametiasutused isiku elamisõiguse vaidlustavad, ei ole oluline.
91. F. Pehlivan ja komisjon on asunud vastupidisele seisukohale. Kui kolmeaastane tähtaeg on möödunud, on asjaomasel perekonnaliikmel artiklist 7 tulenevad õigused, mis on iseseisvad ja mida ei saa enam vaidlustada.
92. Minu arvates ei saa see õige olla.
93. Artikli 7 [esimese lõigu] esimese taande kohaselt oleks asjaomane perekonnaliige pidanud olema „selles liikmesriigis vähemalt kolm aastat seaduslikult elanud”. Seega ei seisne asjakohane kriteerium mitte selles, kas kõnealune isik on riigis elanud, vaid selles, kas ta on seal seaduslikult elanud. Minu arusaama kohaselt on otsuse nr 1/80 koostajad silmas pidanud selle väljendi niisugust tähendust, et isik peab vastama sisulistele tingimustele, mis tema elamisõiguse suhtes kehtivad siis, kui ta selle liikmesriigi territooriumile saabub, ja igal edaspidisel selle elamisõiguse pikendamisel. Ei saa olla võimalik, et isikule saab tekkida õigusi kõigest selle riigi territooriumil elamise teel, ilma et ta peaks midagi enamat tegema.
94. Euroopa Kohus ei ole sel teemal artikli 7 kohta veel ühtegi otsust teinud. Samalaadne küsimus kerkis aga seoses otsuse nr 1/80 artikliga 6 kohtuasjas Kol(43), kus oli vaidluse all selles artiklis kasutatud väljendi „seaduslik töötamine” tõlgendus. Euroopa Kohus otsustas, et töötajale ei saa tekkida selle artikli alusel õigusi perioodi jooksul, mille kohta on esitatud valeandmeid. Seega oli ka tõenäoline, et tema elamisluba tühistatakse, kui valeandmete esitamine ilmsiks tuleb.(44)
95. Käesolevas eelotsusetaotluses aga ei viita miski, et F. Pehlivani asjas võiks kerkida pettuse küsimus. Nimelt ei ole mingeid tõendeid selle kohta, nagu olnuks tegu teeseldud abieluga. Arvestades eespool punktis 88 väljendatud seisukohti ei saa ka väita, nagu oleks olnud tegu andmete esitamata jätmisega. Saksamaa valitsus oma märkustes leiab, et see esitamata jätmine annab tunnistust pettusest. Ma ei näe selleks väiteks mingit alust ja heidan selle seetõttu kõrvale.
96. F. Pehlivani väitel ei luba õiguspärase ootuse põhimõte liikmesriigil elamisõigust tühistada, kui kõnealune kolmeaastane tähtaeg on möödunud. Perekonnaliige aga peab saama õiguspäraselt eeldada, et pärast kolmeaastast seaduslikku elamist on tal õigus nõuda nimetatud artikli esimesest lõigust tulenevaid õigusi. Seetõttu näib mulle, et F. Pehlivani märkused on ekslikud.
97. Küsimuses 2 soovitakse teada, kas „Euroopa õiguse muude […] põhimõtetega” on vastuolus see, kui pädevad siseriiklikud ametiasutused pärast artikli 7 alusel õiguste saamiseks ette nähtud kolmeaastase tähtaja möödumist vaidlustavad elamisõiguse, mis väidetavalt on saadud selle artikli alusel.
98. Olen eespool juba viidanud nõudele pidada kinni Euroopa inimõiguste konventsioonist ning aluspõhimõtetest: proportsionaalsuse põhimõttest, õiguskindluse põhimõttest ja õiguspärase ootuse põhimõttest. Kõik nimetatud võivad piirata riigi ametiasutuste vabadust astuda teatavas olukorras teatavaid samme. Minu arvates aga ei mõjuta need põhimõtet, et niisugust elamisõigust võib pärast selle kolmeaastase tähtaja möödumist vaidlustada.
99. Nagu eespool punktis 75 märgitud, usun ma, et minu pakutavast vastusest küsimusele 1b piisab, et siseriiklik kohus saaks otsustada F. Pehlivani õiguse üle elada Madalmaades. Kui Euroopa Kohus peab siiski vajalikuks käsitleda ka küsimusi 1a ja 2, teen ettepaneku vastata nendele nii, et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõiguga ei ole vastuolus see, kui pädevad siseriiklikud ametiasutused pärast artikli 7 alusel õiguste saamiseks ette nähtud kolmeaastase tähtaja möödumist vaidlustavad elamisõiguse, mis väidetavalt on saadud selle artikli alusel.
Küsimused 3a ja 3b
100. Arvestades minu pakutud vastuseid esimesele ja teisele küsimusele, ei ole neid küsimusi vaja käsitleda.
Ettepanek
101. Eeltoodust lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Rechtbank ’s‑Gravenhage esitatud küsimustele järgmiselt:
1. Vastus küsimusele 1b on selline, et EMÜ–Türgi assotsiatsiooninõukogu otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõigu esimest taanet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui liikmesriik nimetatud sättega ette nähtud kolmeaastase tähtaja jooksul määrab, et kui elamisõiguse saanud perekonnaliige abiellub, ei saa ta enam selle sätte alusel õigusi, isegi kui ta elab edasi Türgi päritolu töötaja juures.
2. Kui Euroopa Kohus peab vajalikuks käsitleda küsimusi 1a ja 2, teen ettepaneku vastata nendele küsimustele nii, et otsuse nr 1/80 artikli 7 esimese lõiguga ei ole vastuolus see, kui pädevad siseriiklikud ametiasutused pärast artikli 7 alusel õiguste saamiseks ette nähtud kolmeaastase tähtaja möödumist vaidlustavad elamisõiguse, mis väidetavalt on saadud selle artikli alusel.
3. Küsimustele 3a ja 3b vastata on igal juhul tarbetu.
(1) .
(2)  –	19. septembri 1980. aasta otsus nr 1/80 assotsiatsiooni arengu kohta, mille on vastu võtnud assotsiatsiooninõukogu, mis asutati lepinguga, millega loodi assotsiatsioon Euroopa Majandusühenduse ja Türgi vahel ning millele kirjutati alla 12. septembril 1963 Ankaras.
(3)  –	Ankaras 12. septembril 1963 alla kirjutatud leping assotsiatsiooni loomise kohta EMÜ ja Türgi vahel.
(4)  –	23. novembril 1970 Brüsselis allkirjastatud ning ühenduse nimel nõukogu 19. detsembri 1972. aasta määrusega (EMÜ) nr 2760/72 sõlmitud, heakskiidetud ja kinnitatud lisaprotokoll (EÜT 1972, L 293, lk 1).
(5)  –	Eelotsusetaotluses on kirjas see kuupäev. Ehkki Madalmaade valitsuse kirjalikes märkustes on heidetud kahtlust selle täpsusele, ei ole vaidluse all see, et F. Pehlivan elas oma vanemate juures vähemalt kolme aasta kestel pärast seda, kui talle anti elamisluba.
(6)  –	Assotsiatsiooninõukogu 20. detsembri 1976. aasta otsus nr 2/76 assotsiatsioonilepingu artikli 12 rakendamise kohta.
(7)  –	Vt muu hulgas 18. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑325/05: Derin (EKL 2008, lk I‑6495, punkt 47).
(8)  –	30. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑275/02: Ayaz (EKL 2004, lk I‑8765, punktid 38 ja 39).
(9)  –	Vt 5. juuni 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑285/95: Kol (EKL 1997, lk I‑3069, punkt 25).
(10)  –	17. aprilli 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑351/95: Kadiman (EKL 1997, lk I‑2133, punktid 31 ja 32).
(11)  –	Ibidem, punkt 32.
(12)  –	Ibidem, punkt 33.
(13)  –	Kohtujuristi kursiiv.
(14)  –	Vt eespool 10. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas Kadiman, punkt 34.
(15)  –	Vt eespool 10. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas Kadiman, punkt 36; eespool 8. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas Ayaz, punkt 41; ja 11. novembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑467/02: Cetinkaya (EKL 2004, lk I‑10895, punkt 25).
(16)  –	Kohtuasi C‑65/98, milles otsus tehti 22. juunil 2000 (EKL 2000, lk I‑4747).
(17)  –	Punkt 34.
(18)  –	Vt muu hulgas eespool 10. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas Kadiman, punktid 35, 37 ja 40; ning 16. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas Eyüp, punkt 28.
(19)  –	Vt eespool 10. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas Kadiman, punkt 42.
(20)  –	Vähemalt on nii kirjas eelotsusetaotluses. Vt 5. joonealune märkus eespool.
(21)  –	Viidatud eespool 16. joonealuses märkuses.
(22)  –	Punkt 34.
(23)  –	Ibidem, punkt 35.
(24)  –	Nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määrus (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires (EÜT 1968, L 257, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 15), muudetud redaktsioon. Alates 30. aprillist 2006 tunnistati selle määruse artiklid 10 ja 11 kehtetuks ning asendati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiiviga 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (ELT 2004, L 158, lk 77; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46).
(25)  –	Vt eespool 8. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas Ayaz, punkt 45.
(26)  –	F. Pehlivan väidab oma kirjalikes märkustes, et ta oli kogu asjakohase aja vältel oma vanemate ülalpidamisel. Alles 1. aprillil 2005, mil ta asus eraldi elama, hakkas ta saama sotsiaalkindlustuse väljamakseid. Kuna siseriiklik kohus ei käsitle eelotsusetaotluses F. Pehlivani ülalpidamise küsimust ja arvestades minu seisukohta seoses määruse nr 1612/68 kohaldatavusega eelotsuseküsimuste suhtes, ei käsitle ma edaspidi seda küsimust.
(27)  –	Vt eespool 7. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas Derin, punkt 68.
(28)  –	13. veebruari 1985. aasta otsus kohtuasjas 267/83 (EKL 1985, lk 567, punkt 18).
(29)  –	Selle kohta vt eespool 7. joonealuses märkuses viidatud otsus kohtuasjas Derin, punktid 69−71.
(30)  –	Vt 7. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑373/03: Aydinli (EKL 2005, lk I‑6181, punkt 31). Täielikuma analüüsi, mis käsitleb lisaprotokolli artikli 59 olulisust seoses artikliga 7, leiate minu ettepanekust, mille esitan käesoleva ettepanekuga samal kuupäeval kohtuasjas C‑303/08: Bozkurt (punkt 48 jj).
(31)  –	Nõukogu 22. septembri 2003. aasta direktiiv 2003/86 perekonna taasühinemise õiguse kohta (ELT 2003, L 251, lk 12; ELT eriväljaanne 19/06, lk 224).
(32)  –	Määratletud direktiivi 2003/86 artikli 2 punktis c kui „kolmanda riigi kodanik, kes elab seaduslikult liikmesriigis ja kes taotleb oma pereliikmete taasühinemist temaga või kelle pereliikmed taotlevad taasühinemist temaga”.
(33)  –	Direktiivi 2003/86 artikkel 1.
(34)  –	Viidatud eespool 10. joonealuses märkuses.
(35)  –	Vt punkt 42.
(36)  –	Vt punkt 44 jj.
(37)  –	Ma ei soovi asjakohatult tugineda Euroopa Liidu õigusaktidele, sest olen seisukohal, et oleks vale pidada neid õigusakte nendes kasutatud lähenemisviiside poolest piiravaks, kuid märgin selles suhtes, et direktiivi 2003/86 artikli 16 lõige 4 lubab liikmesriikidel „viia läbi erikontrolle, kui on põhjust kahtlustada, et tegemist on lõikes 2 määratletud […] mugavusabielu[…]ga. Erikontrolle võib samuti viia läbi pereliikmete elamislubade pikendamise korral”.
(38)  –	F. Pehlivan viitas nimetatud konventsiooni artiklile 8 seoses õigusega austusele perekonnaelu vastu ning eeskätt Euroopa Inimõiguste Kohtu 21. detsembri 2001. aasta otsusele kohtuasjas nr 31465/46: Sen vs.
Madalmaad. Nõustun, et Euroopa Inimõiguste Kohtu selleteemaline praktika on tema olukorras oleva isiku suhtes asjakohane.
(39)  –	16. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑329/97 (EKL 2000, lk I‑1487, punktid 56 ja 57).
(40)  –	Täielikuma analüüsi, mis käsitleb otsuse nr 1/80 artikli 14 lõiget 1 ja sellega seotud kohtupraktikat, leiate minu ettepanekust, mille esitan käesoleva ettepanekuga samal kuupäeval kohtuasjas C‑303/08: Bozkurt (punkt 71 jj).
(41)  –	Vt punkt 18 eespool.
(42)  –	Viidatud eespool punktis 15.
(43)  –	Viidatud eespool 9. joonealuses märkuses.
(44)  –	Kohtuotsuse punkt 26.