Esialgne tõlge
EUROOPA KOHTU OTSUS (suurkoda)
24. märts 2026(*)
Eelotsusetaotlus – ELTL artikkel 267 – Viimase astmena asja lahendavate riigisiseste kohtute eelotsusetaotluse esitamise kohustuse ulatus – Erandid sellest kohustusest – Kohustus põhjendada nende erandite konkreetset kohaldamist – Riigisisesed õigusnormid, mis annavad viimase astmena asja lahendavale riigisisesele kohtule õiguse esitada kaebuse rahuldamata jätmise korral kokkuvõtlik põhjendus – Tingimused, mis peavad olema täidetud, et põhjendada eelotsuse
taotlemisest keeldumist
Kohtuasjas C‑767/23 [Remling](i),
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Madalmaade kõrgeima halduskohtuna tegutseva riiginõukogu halduskohtuasjade osakond) 13. detsembri 2023. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse samal päeval, menetluses
A. M.
versus
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid,
EUROOPA KOHUS (suurkoda),
koosseisus: president K. Lenaerts, asepresident T. von Danwitz, kodade presidendid F. Biltgen, K. Jürimäe, M. L. Arastey Sahún ja J. Passer, kohtunikud S. Rodin, E. Regan, D. Gratsias, M. Gavalec (ettekandja), Z. Csehi, S. Gervasoni ja N. Fenger,
kohtujurist: T. Ćapeta,
kohtusekretär: ametnik A. Lamote,
arvestades kirjalikku menetlust ja 4. märtsi 2025. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–        A. M., esindaja: advocate E. C. Gelok,
–        Madalmaade valitsus, esindajad: M. K. Bulterman ja J. Langer,
–        Saksamaa valitsus, esindaja: R. Kanitz,
–        Itaalia valitsus, esindaja: S. Fiorentino,
–        Soome valitsus, esindajad: A. Laine ja M. Pere,
–        Euroopa Komisjon, esindajad: F. Ronkes Agerbeek ja C. Urraca Caviedes,
olles 26. juuni 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1        Eelotsusetaotlus käsitleb ELTL artikli 267 kolmanda lõigu tõlgendamist koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 47 teise lõiguga.
2        Eelotsusetaotlus on esitatud kolmanda riigi kodaniku A. M‑i ja Staatssecretaris van Justitie en Veiligheidi (justiits- ja julgeolekuküsimuste riigisekretär, Madalmaad) (edaspidi „riigisekretär“) vahelises kohtuvaidluses viimase keeldumise üle anda A. M‑ile elamisluba.
Õiguslik raamistik
3        23. novembri 2000. aasta välismaalaste seaduse (Vreemdelingenwet 2000, Stb. 2000, nr 495; edaspidi „välismaalaste seadus“) artikli 91 lõikes 2 on sätestatud:
„Kui Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Madalmaade kõrgeima halduskohtuna tegutseva riiginõukogu halduskohtuasjade osakond) leiab, et esitatud etteheide ei saa anda alust tühistamiseks, võib ta oma otsuse põhjendustes piirduda selle järeldusega.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
4        A. M., kes on Maroko kodanik ning kelle abikaasa ja lapsed elavad Madalmaades ja on Madalmaade kodakondsusega, esitas riigisekretärile taotluse saada elamisluba, mis kehtib kogu Euroopa Liidu territooriumil. See taotlus jäeti 8. oktoobri 2019. aasta otsusega rahuldamata põhjendusel, et A. M‑il oli juba elamisluba Hispaanias.
5        Pärast seda, kui riigisekretär jättis selle otsuse peale esitatud vaide 19. mai 2020. aasta otsusega rahuldamata, esitas A. M. viimati nimetatud otsuse peale kaebuse rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrechtile (Haagi esimese astme kohus, Utrechti kohtumaja, Madalmaad).
6        See kohus jättis 5. märtsi 2021. aasta kohtuotsusega kaebuse rahuldamata põhjendusel, et vastavalt 10. mai 2017. aasta kohtuotsusele Chavez-Vilchez jt (C‑133/15, EU:C:2017:354) pidi A. M. taotletud elamisloa saamiseks tõendama, et tema lastel ei ole Hispaanias elamisluba või et neil ei ole võimalik seda saada.
7        A. M. esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van Statele (kõrgeima halduskohtuna tegutseva riiginõukogu halduskohtuasjade osakond), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus. Apellatsioonkaebuses vaidleb A. M. kõigepealt vastu tõlgendusele, mille rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Haagi esimese astme kohus, Utrechti kohtumaja) andis 10. mai 2017. aasta kohtuotsusele Chavez-Vilchez jt (C‑133/15, EU:C:2017:354), ning tugineb tuletatud elamisõigusele ELTL artikli 20 alusel, nagu seda on tõlgendatud eelkõige selles kohtuotsuses. Seejärel heidab ta esimese astme kohtule ette, et viimane ei esitanud ELTL artikli 267 alusel Euroopa Kohtule eelotsusetaotlust, hoolimata lahknevatest seisukohtadest liikmesriigi kohtupraktikas, mis käsitleb tõendamiskoormist seoses tuletatud elamisõigusega. Lõpuks kordab ta eelotsusetaotluse esitanud kohtus oma taotlust pöörduda selle sätte alusel Euroopa Kohtusse.
8        Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et vastus A. M‑i tõstatatud liidu õiguse tõlgendamise küsimusele ilmneb selgelt Euroopa Kohtu praktikast. Seetõttu leiab see kohus vastavalt 6. oktoobri 1982. aasta kohtuotsusest Cilfit (283/81, EU:C:1982:335) ning 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsusest Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799) tulenevale kohtupraktikale, et ta ei ole kohustatud ELTL artikli 267 kolmanda lõigu alusel eelotsusetaotlust esitama ja et ta võib põhikohtuasja lahendada, põhjendades oma otsust kokkuvõtlikult järgmiselt:
„Apellatsioonkaebus ei too kaasa [esimese astme kohtu] otsuse tühistamist. Seda järeldust ei ole vaja rohkem põhjendada.
Apellatsioonkaebus ei sisalda nimelt küsimusi, mis vajaksid vastust õiguse ühtsuse, õiguse edasiarendamise või üldise kohtuliku kaitse huvides (välismaalaste seaduse artikli 91 lõige 2).“
9        See välismaalaste seaduse artikli 91 lõikes 2 ette nähtud võimalus kasutada kokkuvõtlikku põhjendust väljendab tasakaalu, mille Madalmaade seadusandja tahtis selle seaduse vastuvõtmisel saavutada, nimelt tasakaalu
ühelt poolt soovi muuta üldiseks võimalus esitada apellatsioonkaebus kõikides välismaalaste õigusi puudutavates kohtuasjades ja teiselt poolt vajaduse vahel võimaldada eelotsusetaotluse esitanud kohtul keskenduda oma analüüsis küsimustele, millele tuleb vastata õiguse ühtsuse, õiguse edasiarendamise või üldiselt kohtuliku kaitse huvides.
10      Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, et tal on õigus põhjendada oma otsuseid kokkuvõtlikult eelkõige siis, kui talle esitatud väited ei saa anda tulemust või kui neis üksnes vaidlustatakse tema väljakujunenud kohtupraktika kohaldamine esimese astme kohtu poolt, toomata selgelt esile, miks see kohaldamine on väär või puudulik või miks tuleb sellest kõrvale kalduda. Sellistel juhtudel puudub igasugune huvi üksikasjalikult taasesitada kohtupraktikast tulenevaid lahendusi, millele ei ole kaalukalt vastu vaieldud. Lisaks tähendab see, kui puuduvad alus esimese astme kohtu otsuse tühistamiseks ja õiguse ühtsust, õiguse arengut või kohtulikku kaitset puudutavad küsimused, üldiselt seda, et ei esine liidu õiguse tõlgendamise küsimusi, mis nõuaksid eelotsusetaotluse esitamist.
11      Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et isegi kokkuvõtliku põhjenduse korral on õigussubjektile tagatud tõhus kohtulik kaitse, kuna esimese astme kohus vaatab iga välismaalaste õigusega seotud kohtuasja põhjalikult ja üksikasjalikult läbi, kusjuures kolmandate riikide kodanikud ja nende nõustajad võivad selles kohtus muu hulgas esitada kirjalikult oma väited ja kaitsta oma seisukohti suuliselt võistlevas menetluses. See kohus teeb igal juhul kohtuotsuse, milles on esitatud täielikud põhjendused. Eelotsusetaotluse esitanud kohus vaatab apellatsioonkaebuse alati täies ulatuses sisuliselt läbi, isegi kui see ei nähtu tema otsuse kokkuvõtlikust põhjendusest.
12      See kohus märgib samuti, et välismaalaste õigusele spetsialiseerunud koda tegi ajavahemikus 2020–2023 sisulisi kohtuotsuseid 11 047, millest 85% põhjendati kokkuvõtlikult. Ta märgib sellega seoses, et liidu õigus avaldab välismaalaste õigusele üha suuremat mõju ning et apellatsioonimenetlustes esitatakse arvukalt eelotsuse taotlemise taotlusi, millest mõned on täiesti põhjendamata. Seda olukorda arvestades oleks aeganõudev põhjendada eelotsuse küsimuste esitamisest keeldumist, arvestades erandeid, mille Euroopa Kohus töötas välja 6. oktoobri 1982. aasta kohtuotsuses Cilfit (283/81, EU:C:1982:335, punkt 21), millest nähtub, et liikmesriigi kohus, kelle otsuste peale ei saa riigisisese õiguse kohaselt edasi kaevata (edaspidi „liikmesriigi kohus, kelle otsuste peale ei saa edasi kaevata“) ja kelle menetluses on tõstatatud liidu õiguse küsimus, vabaneb kohustusest pöörduda Euroopa Kohtusse artikli 267 kolmanda lõigu tähenduses, kui ta leiab, et tõstatatud küsimus ei ole asjakohane, et Euroopa Kohus on asjaomast liidu õigusnormi juba tõlgendanud või et liidu õiguse õige tõlgendus on nii ilmselge, et puudub igasugune põhjendatud kahtlus (edaspidi „kolm Cilfiti erandit“).
13      Eelotsusetaotluse esitanud kohus lisab, et kui ta põhjendab oma otsust kokkuvõtlikult, nõustub ta esimeses kohtuastmes tehtud lahendi resolutsiooniga, ilma et ta tingimata kordaks kõiki selle põhjendusi. Selles küsimuses täpsustab ta, et ta võib jõuda samale tulemusele kui esimese astme kohus, kuid teistsugustel põhjustel. Seega võib ta esitada kokkuvõtliku põhjenduse siis, kui see kohus jättis eelotsuse küsimuste esitamise taotluse rahuldamata ilma oma otsust nõuetekohaselt põhjendamata, või ka siis, kui ta jättis selle taotluse läbi vaatamata.
14      Viidates eelkõige EIK 24. aprilli 2018. aasta kohtuotsusele Baydar vs. Madalmaad (CE:ECHR:2018:0424JUD005538514), leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et talle välismaalaste seaduse artikli 91 lõikega 2 antud õigus esitada kokkuvõtlik põhjendus on kooskõlas harta artikli 47 esimesest lõigust ning Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK“) artikli 6 lõikest 1 tuleneva üldise põhjendamiskohustusega. Ta ei kavatse ka selle kohta Euroopa Kohtule küsimusi esitada.
15      Sellegipoolest märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsuse Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799) punktist 51 tuleneb, et lahendist, mille teeb liikmesriigi kohus, kelle otsuste peale ei saa edasi kaevata ja kes leiab, et ta on vabastatud kohustusest taotleda Euroopa Kohtult eelotsust, peab nähtuma, et tõstatatud liidu õiguse küsimus ei ole tema menetletava vaidluse lahendamiseks asjakohane või põhineb asjaomase liidu õigusnormi tõlgendus Euroopa Kohtu praktikal või – kui sellist kohtupraktikat ei ole – on liidu õiguse tõlgendus viimase astmena asja lahendavale liikmesriigi kohtule niivõrd ilmselge, et puudub igasugune põhjendatud kahtlus. Seega tekib küsimus, kas õigus põhjendada sellist otsust kokkuvõtlikult on kooskõlas ELTL artikli 267 kolmanda lõiguga koostoimes harta artikliga 47, kui selle kohtu menetluses oleva vaidluse pool taotleb eelotsusetaotluse esitamist. Eelkõige soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas sellisel juhul peab ta üksikasjalikult põhjendama, miks ta ei ole kohustatud eelotsust taotlema, täpsustades muu hulgas, milline kolmest Cilfiti erandist on kohaldatav.
16      Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsuse Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799) punktidest 61–65 nähtub, et kui liikmesriigi kohus, kelle otsuste peale ei saa edasi kaevata, tunnistab kaebuse tema menetlusega seotud põhjustel vastuvõetamatuks, võib ta jätta Euroopa Kohtult eelotsuse
taotlemata, ilma et teda seoks selle kohtuotsuse punktis 51 ette nähtud põhjendamiskohustus. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud küsimus, kas seda lahendust ei saaks laiendada olukorrale, kus kaebus on küll vastuvõetav, kuid asja menetlev kohus põhjendab oma otsust tema menetlusega seotud põhjustel kokkuvõtlikult.
17      Neil asjaoludel otsustas Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (kõrgeima halduskohtuna tegutseva riiginõukogu halduskohtuasjade osakond) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [ELTL] artikli 267 kolmandat lõiku koostoimes [harta] artikli 47 teise lõiguga tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega on vastuolus selline riigisisene õigusnorm nagu [välismaalaste seaduse] artikli 91 lõige 2, mille kohaselt võib Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (kõrgeima halduskohtuna tegutseva riiginõukogu halduskohtuasjade osakond) liikmesriigi kohtuna, kelle otsuste peale ei saa edasi kaevata, lahendada liidu õiguse tõlgendamise kohta poole tõstatatud küsimuse kokkuvõtlikult põhjendatud otsusega – sõltumata sellest, kas küsimusega kaasneb või mitte sõnaselge palve esitada eelotsusetaotlus –, jättes seejuures põhjendustes märkimata, milline eelotsuse
taotlemise kohustusest tehtavast kolmest erandist on kohaldatav?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
18      Oma küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas ELTL artikli 267 kolmandat lõiku tuleb harta artikli 47 teisest lõigust lähtudes tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt võib liikmesriigi kohus, kelle otsuste peale ei saa edasi kaevata, lahendada liidu õigusnormi tõlgendamist või kehtivust puudutava küsimuse, mille on tõstatanud mõni kohtuasja pooltest – sõltumata sellest, kas küsimusega kaasneb või mitte sõnaselge palve esitada eelotsusetaotlus –, põhjendades oma otsust kokkuvõtlikult, märkimata, milline kolmest Cilfiti erandist on konkreetses kohtuasjas kohaldatav.
19      Väärib meeldetuletamist, et ELTL artiklis 267 ette nähtud eelotsusemenetlus on aluslepingutega loodud kohtusüsteemi alustala. Sellega on nimelt loodud Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute vahel dialoog, mille eesmärk on tagada liidu õiguse ühtne tõlgendamine. Nii võimaldab see menetlus tagada liidu õiguse järjepidevuse, täieliku õigusmõju ja ainuomase olemuse ning liidu õigussüsteemi autonoomia, mille järgimise Euroopa Kohus tagab (vt selle kohta 18. detsembri 2014. aasta arvamus 2/13 (liidu ühinemine EIÕKga), EU:C:2014:2454, punkt 176, ning 15. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, punkt 33).
20      Kui liikmesriigi kohtu otsuse peale ei saa riigisisese õiguse kohaselt edasi kaevata, peab see kohus üldjuhul pöörduma ELTL artikli 267 kolmanda lõigu alusel Euroopa Kohtusse, kui liikmesriigi kohtus tõstatatakse küsimus liidu õiguse tõlgendamise või teisese õiguse akti kehtivuse kohta (6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi C‑561/19, EU:C:2021:799, punkt 32, ning 15. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, punkt 34).
21      Nendel liikmesriigi kohtutel, kelle otsuste peale ei saa edasi kaevata, lasuv kohustus taotleda Euroopa Kohtult eelotsust on osa liidu õiguse kohaldamise eest vastutavate liikmesriigi kohtute ja Euroopa Kohtu vahelisest koostööst, mille eesmärk on tagada liidu õiguse nõuetekohane kohaldamine ja ühetaoline tõlgendamine kõigis liikmesriikides. Selle kohustuse eesmärk on eelkõige tagada, et üheski liikmesriigis ei tekiks liidu õigusnormidega vastuolus olevat riigisisest kohtupraktikat (24. mai 1977. aasta kohtuotsus Hoffmann-La Roche, 107/76, EU:C:1977:89, punkt 5, ja 15. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, punkt 35).
22      Liikmesriigi kohus, kelle otsuste peale ei saa edasi kaevata, vabaneb seega sellest kohustusest üksnes juhul, kui ta on olukorras, mis vastab ühele kolmest Cilfiti erandist. Niisugune kohus peab seega omal vastutusel, iseseisvalt ja nõutava hoolsusega hindama, kas ta on kohustatud esitama Euroopa Kohtule liidu õiguse küsimuse, mis on tema menetluses tõstatatud, või kas ta on vastupidi sellest kohustusest vabastatud, kuna kohaldatav on
mõni kolmest Cilfiti erandist (vt selle kohta 15. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, punktid 36 ja 37 ning seal viidatud kohtupraktika).
23      Sellega seoses tuleneb süsteemist, mis on loodud ELTL artikliga 267, tõlgendatuna lähtuvalt harta artikli 47 teisest lõigust, et kui liikmesriigi kohus, kelle otsuste peale ei saa edasi kaevata, leiab, et esineb mõni kolmest Cilfiti erandist, ja asub seetõttu seisukohale, et ta on vabastatud ELTL artikli 267 kolmandas lõigus ette nähtud kohustusest taotleda Euroopa Kohtult eelotsust, siis peab tema tehtava otsuse põhjendustest nähtuma, et tõstatatud liidu õiguse küsimus ei ole vaidluse lahendamiseks asjakohane või põhineb asjaomase liidu õigusnormi tõlgendus Euroopa Kohtu praktikal või – kui sellist kohtupraktikat ei ole – on liidu õiguse tõlgendus talle niivõrd ilmselge, et puudub igasugune põhjendatud kahtlus (6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi C‑561/19, EU:C:2021:799, punkt 51, ning 15. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, punkt 62).
24      Seega, võttes arvesse ELTL artiklis 267 ette nähtud eelotsusemenetluse põhjapanevat rolli liidu õiguskorras, ei või liikmesriigi kohus, kelle otsuste peale ei saa edasi kaevata, lükata liidu õigusnormi tõlgendamise või kehtivuse küsimust tõstatavaid väiteid tagasi, ilma et ta enne hindaks, kas ta on kohustatud esitama selle küsimuse eelotsusetaotlusega Euroopa Kohtule või kuulub see küsimus kolmest
Cilfiti erandist mõne alla. Sellest järeldub, et kui niisugune kohus otsustab neist eranditest mõne alusel Euroopa Kohtusse mitte pöörduda, peab see otsus igal juhul vastama eelmises punktis meenutatud põhjendamisnõudele, st selles peavad spetsiifiliselt ja konkreetselt olema esitatud põhjused, miks see erand on kohaldatav.
25      Seda tõlgendust ei sea kahtluse alla 15. märtsi 2017. aasta kohtuotsusest Aquino (C‑3/16, EU:C:2017:209, punkt 56) ning 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsusest Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, punkt 61) tulenev kohtupraktika, mille kohaselt võib liikmesriigi kohus, kelle otsuste peale ei saa edasi kaevata, jätta Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse esitamata liikmesriigi kohtu menetlusnormidest tuleneva vastuvõetamatuse kaalutlustel, ent sealjuures tuleb järgida võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtet (15. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, punkt 47).
26      Kui selline olukord kõrvale jätta, ei saa kaebuse rahuldamata jätmine kokkuvõtliku põhjenduse alusel, mis seisneb üksnes tõdemises, et riigisiseste õigusnormidega kehtestatud tingimused sellise põhjenduse kasutamiseks on konkreetsel juhul täidetud, täita liikmesriikide kohtutel, kelle otsuste peale ei saa edasi kaevata, lasuvat kohustust esitada põhjused, miks nad leiavad, et mõni kolmest Cilfiti erandist on nende menetluses olevas vaidluses kohaldatav ning õigustab Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse esitamata jätmist.
27      EIK on tõepoolest eelkõige 24. aprilli 2018. aasta kohtuotsuses Baydar vs. Madalmaad (CE:ECHR:2018:0424JUD005538514, punktid 20, 48 ja 51) leidnud, et põhikohtuasjas käsitletavatega analoogseid Madalmaade õigusnorme, mis võimaldavad Hoge Raad der Nederlandenil (Madalmaade kõrgeim kohus) jätta kassatsioonkaebuse rahuldamata kokkuvõtliku põhjenduse alusel, ei ole vaja tunnistada EIÕK sätetega vastuolus olevaks.
28      Samas käsitleb Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika, mis on välja töötatud EIÕK artikli 6 lõikega 1 tagatud õiguse õiglasele kohtulikule arutamisele järgimise seisukohast, üksnes olukorda, milles vaidluse pool on sõnaselgelt palunud asja menetleval kohtul eelotsusetaotlus esitada. Nagu Euroopa Inimõiguste Kohus on täpsustanud, teenib õigus põhistatud otsusele EIÕKs sätestatud üldnormi, mille eesmärk on kaitsta isikut omavoli eest, näidates pooltele, et neid on ära kuulatud, ning tagades, et nad saavad vastuse oma seisukohtadele ja mõistavad kohtuotsust. Lisaks, kuna EIÕK ei taga õigust sellele, et Euroopa Kohtule esitatakse eelotsuse küsimus, saab pool omavoli vastu tagatisena eeldada, et ta saab liikmesriigi kohtult vastuse kohtuotsuse või muu lahendi põhjendustes, üksnes siis, kui ta on pädevale liikmesriigi kohtule esitanud seisukohti eesmärgiga, et esitataks eelotsusetaotlus. Seega, kui sellist taotlust ja sõnaselgeid põhjendusi ei ole esitatud, leiab Euroopa Inimõiguste Kohus, et asjaolu, et kohus jättis Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse esitamata, ilma et ta oleks seda põhjendanud, ei saa pidada õiguse õiglasele kohtulikule arutamisele rikkumiseks (vt selle kohta EIK 16. detsembri 2025. aasta kohtuotsus Gondert vs. Saksamaa, CE:ECHR:2025:1216JUD003470121, punkt 42).
29      Mis puudutab liidu õigust, siis liikmesriigi kohtutel, kelle otsuste peale ei saa edasi kaevata, lasuv kohustus esitada põhjused, miks nad leiavad, et mõni kolmest Cilfiti erandist on nende menetluses olevas vaidluses kohaldatav, on siiski kehtiv, kui mõni vaidluse pooltest tugineb liidu õigusele, kusjuures sellega seoses ei ole oluline, kas ta palub taotleda Euroopa Kohtult eelotsust. Nimelt põhineb eelotsusetaotlus kohtutevahelisel dialoogil, mille alustamine sõltub täielikult liikmesriigi kohtu hinnangust eelotsusetaotluse asjakohasusele ja vajalikkusele (12. veebruari 2008. aasta kohtuotsus Kempter, C‑2/06, EU:C:2008:78, punkt 42), ilma et poolte sellekohane taotlus oleks nõutav. Järelikult on kõnealune põhjendamiskohustus kohaldatav
juba siis, kui mõni vaidluse pooltest on tuginenud liidu õigusele, ilma et oleks vaja nõuda, et ta oleks lisaks sõnaselgelt palunud esitada eelotsusetaotlus.
30      Selles kontekstis väärib meeldetuletamist, et nähes ette Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse esitamise juhul, kui „küsimus kerkib üles poolelioleva kohtuasja käigus liikmesriigi kohtus“, ei piira ELTL artikli 267 teine ja kolmas lõik eelotsusetaotluse esitamist üksnes juhtudega, kus mõni vaidluse pooltest on omal algatusel tõstatanud küsimuse liidu õiguse tõlgendamise või kehtivuse kohta, vaid nende sätetega on hõlmatud ka olukorrad, kus nimetatud küsimuse tõstatab liikmesriigi kohus omal algatusel, kui ta leiab, et Euroopa Kohtu otsust selles küsimuses on vaja tema otsuse tegemiseks (vt selle kohta 16. juuni 1981. aasta kohtuotsus Salonia, 126/80, EU:C:1981:136, punkt 7; 6. oktoobri 1982. aasta kohtuotsus Cilfit, 283/81, EU:C:1982:335, punkt 9, ja 21. veebruari 2013. aasta kohtuotsus Fédération Cynologique Internationale, C‑561/11, EU:C:2013:91, punkt 30).
31      Järelikult kehtib nimetatud põhjendamiskohustus liikmesriigi kohtule, kelle otsuste peale ei saa edasi kaevata, ka juhul, kui vaidluse pooled ei ole küll liidu õigusele tuginenud, kuid kohtul on oma riigisisese õiguse alusel (vt selle kohta 14. detsembri 1995. aasta kohtuotsus van Schijndel ja van Veen, C‑430/93 ja C‑431/93, EU:C:1995:441, punktid 13, 14 ja 22, ning 12. veebruari 2008. aasta kohtuotsus Kempter, C‑2/06, EU:C:2008:78, punkt 45) või liidu õiguse alusel (vt selle kohta 26. oktoobri 2006. aasta kohtuotsus Mostaza Claro, C‑168/05, EU:C:2006:675, punkt 38, ning 17. mai 2022. aasta kohtuotsus Ibercaja Banco, C‑600/19, EU:C:2022:394, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika) õigus või kohustus tõstatada omal algatusel liidu siduval õigusnormil põhinevad õigusväited.
32      Sellest tuleneb, et kui liikmesriik lubab sellisel kohtul kasutada kokkuvõtlikku põhjendust, et tagada korrakohane õigusemõistmine, lühendades kohtumenetluste kestust ja võimaldades kõnealusel kohtul pühendada põhiosa oma vahenditest õiguse ühtsuse ja järjepidevuse tagamiseks oluliste kohtuasjade lahendamisele, peavad sellises kokkuvõtlikus põhjenduses siiski olema spetsiifiliselt ja konkreetselt välja toodud ka põhjused, miks see kohus leiab, et mõni kolmest Cilfiti erandist on tema menetluses olevas vaidluses kohaldatav ning seega on Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse esitamata jätmine põhjendatud.
33      Selline kohustus loetakse täidetuks, kui liikmesriigi kohus, kelle otsuste peale ei saa edasi kaevata, märgib sõnaselgelt, et ta kavatseb üle võtta põhjendused, millest madalama astme kohus asjaomases vaidluses lähtus, tingimusel et madalama astme kohus on esitanud põhjused, miks ta leidis, et tõstatatud liidu õiguse küsimus ei ole asjakohane, et Euroopa Kohus on kõnealust liidu õigusnormi juba tõlgendanud või et see tõlgendus on ilmselge, mistõttu puudub igasugune põhjendatud kahtlus.
34      Väljaspool seda olukorda peavad põhjendused, mille on kohustatud esitama liikmesriikide kohtud, kelle otsuste peale ei saa edasi kaevata, olema kohandatud asjaomase vaidluse faktilistele ja õiguslikele asjaoludele ning see kohustab neid igal juhul esitama spetsiifilised ja konkreetsed põhjused, miks nad leiavad, et ei ole vaja Euroopa Kohtult eelotsust taotleda.
35      Mis puudutab spetsiifilist ja konkreetset põhjendust, millega põhjendatakse kolmest Cilfiti erandist mõne kohaldamist, siis peab see siiski üldjuhul võima olla lühike, kui liikmesriigi kohus, kelle otsuste peale ei saa edasi kaevata, leiab, et küsimused, mille üks või mitu kõnealuse vaidluse poolt on palunud esitada, ei ole vaidluse lahendamisel asjakohased, st kui vastus neile küsimustele – ükskõik, milline see ka ei oleks – ei saa mingil viisil mõjutada vaidluse lahendust (vt selle kohta 6. oktoobri 1982. aasta kohtuotsus Cilfit, 283/81, EU:C:1982:335, punkt 10).
36      Samuti, kui tõstatatud küsimus on sisuliselt identne küsimusega, mille kohta on analoogses asjas või a fortiori samas riigisiseses kohtuasjas juba tehtud eelotsus (27. märtsi 1963. aasta kohtuotsus Da Costa jt, 28/62–30/62, EU:C:1963:6, lk 75 ja 76; 6. oktoobri 1982. aasta kohtuotsus Cilfit, 283/81, EU:C:1982:335, punktid 13 ja 14, ning 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, punkt 36), võib pelk viide Euroopa Kohtu asjakohasele praktikale põhjendada Euroopa Kohtusse pöördumisest keeldumist. Kui aga vaidlusalused küsimused ei ole päris identsed ja Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika lahendab kõnealuse õigusküsimuse, olenemata selle kohtupraktika aluseks olnud menetluste laadist, võivad sellise keeldumise põhjendamiseks osutuda vajalikuks üksikasjalikumad põhjendused.
37      Lõpuks on üldjuhul üksikasjalikumad põhjendused nõutavad ka selleks, et näidata, et liidu õiguse õige tõlgendus on nii ilmselge, et puudub igasugune põhjendatud kahtlus, kuna sellise võimaluse olemasolu tuleb hinnata lähtuvalt liidu õigusele omastest tunnustest, selle tõlgendamisega kaasnevatest erilistest raskustest ja kohtupraktika lahknevuse ohust liidus. Liikmesriigi kohus, kelle otsuste peale ei saa edasi kaevata, peab neid asjaolusid arvestades selgitama, miks ta on veendunud, et sama ilmselge on see ka teiste liikmesriigi kohtute jaoks, kelle otsuste peale ei saa edasi kaevata, ja Euroopa Kohtu jaoks (vt selle kohta 6. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, punkt 40). Liikmesriigi kohus ei ole siiski kohustatud üksikasjalikult selgitama, et need teised liikmesriigi kohtud ja Euroopa Kohus annaksid sama tõlgenduse.
38      Eespool toodud kaalutlusi silmas pidades tuleb esitatud küsimusele vastata, et ELTL artikli 267 kolmandat lõiku tuleb harta artikli 47 teisest lõigust lähtudes tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt võib liikmesriigi kohus, kelle otsuste peale ei saa edasi kaevata, lahendada liidu õigusnormi tõlgendamist või kehtivust puudutava küsimuse, mille on tõstatanud mõni kohtuasja pooltest – sõltumata sellest, kas küsimusega kaasneb või mitte sõnaselge palve esitada eelotsusetaotlus –, põhjendades oma otsust kokkuvõtlikult, välja arvatud juhul, kui see kohus esitab spetsiifilised ja konkreetsed põhjused, miks mõni kolmest Cilfiti erandist on selles kohtuasjas kohaldatav.
Kohtukulud
39      Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
ELTL artikli 267 kolmandat lõiku tuleb Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 47 teisest lõigust lähtudes tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt võib liikmesriigi kohus, kelle otsuste peale ei saa edasi kaevata, lahendada liidu õigusnormi tõlgendamist või kehtivust puudutava küsimuse, mille on tõstatanud mõni kohtuasja pooltest – sõltumata sellest, kas küsimusega kaasneb või mitte sõnaselge palve esitada eelotsusetaotlus –, põhjendades oma otsust kokkuvõtlikult, välja arvatud juhul, kui see kohus esitab spetsiifilised ja konkreetsed põhjused, miks mõni kolmest erandist, mis on ette nähtud liikmesriigi kohtul lasuvast eelotsuse taotlemise kohustusest ja mille on Euroopa Kohus välja töötanud 6. oktoobri 1982. aasta kohtuotsuses Cilfit (283/81, EU:C:1982:335, punkt 21), on selles kohtuasjas kohaldatav.
Allkirjad
*      Kohtumenetluse keel: hollandi.
i      Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.