62023CC0395
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JEAN RICHARD DE LA TOUR
esitatud 28. novembril 2024 (
1
)
Kohtuasi C‑395/23 [Anikovi] (
i
)
E. M. A.,
E. M. A.,
M. I. A.
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Sofiyski rayonen sad (Sofia rajoonikohus, Bulgaaria))
Eelotsusetaotlus – Õigusalane koostöö tsiviilasjades – Määrus (EL) 2019/1111 – Kohaldamisala – Kohtu nõusolek alaealistele kuuluva kinnisvara müügiks – Bulgaaria Vabariigi ja Venemaa Föderatsiooni kahepoolne leping – Kohtualluvus
I. Sissejuhatus
1.
Sofiyski rayonen sadi (Sofia rajoonikohus, Bulgaaria) eelotsusetaotlus esitati hagita menetluse raames, mille algatamist taotlesid kaks Venemaa kodakondsusega alaealist, kes tegutsevad oma ema nõusolekul ja kelle viibimiskoht on Saksamaal, eesmärgiga saada luba neile kummalegi kuuluva kolme Bulgaarias asuva kinnisasja kaasomandiosade müümiseks.
2.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib Euroopa Kohtult, kas tema rahvusvaheline kohtualluvus tuleneb seosest kinnisasja asukohaga, eelkõige lähtudes Bulgaaria Rahvavabariigi ja Nõukogude Sotsialistlike Vabariikide Liidu vahelisest lepingust vastastikuse abi kohta tsiviil-, perekonna- ja kriminaalasjades (
2
), mis sõlmiti enne Bulgaaria Vabariigi ühinemist Euroopa Liiduga. Kohus soovib teada, millises seoses on selle lepingu kohaldamine liidu õigusega ja eelkõige määrusega (EL) 2019/1111 (
3
), kui leitakse, et põhikohtuasi kuulub vanemliku vastutuse valdkonda.
3.
Euroopa Kohus on juba määratlenud vanemliku vastutuse mõiste alaealisi puudutavates varalistes asjades. Seevastu ei ole Euroopa Kohtul olnud võimalust selgitada liikmesriikide poolt enne liiduga ühinemist kolmandate riikidega samas valdkonnas sõlmitud kahepoolsete lepingute mõju, kui Brüsseli IIb määruse ja selliste lepingute vahelised suhted ei kuulu selle määruse erisätete alla.
4.
Võttes arvesse nende liikmesriikide arvu, kelle suhtes kehtivad endiselt Venemaa-Bulgaaria lepingu sisuga sarnased lepingud, ja kuna võib uuesti tekkida olukord, kus Vene alaealistele kuulub Bulgaarias kinnisvara, on oluline küsimus, kas need lepingud jäävad välja Brüsseli IIb määruse kohaldamisalast, ja kui jah, siis millistel tingimustel.
5.
Seega annab käesolev kohtuasi Euroopa Kohtule võimaluse meenutada, et liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelistes suhetes tuleb kohaldada ELTL artiklis 351 sätestatud põhimõtteid. Seetõttu tuleb kahepoolses lepingus kehtestatud kohtualluvuse eeskirja vastuolu Brüsseli IIb määruses sätestatud eeskirjaga hinnata kriteeriumide alusel, mis tuleb veel kindlaks määrata. Ma näitan, kuidas need kriteeriumid võivad tuleneda analoogia alusel Euroopa Kohtu tõlgendusest tema kohtupraktikas, mis käsitleb teatavaid tsiviilasjades tehtava koostöö valdkondi käsitlevaid määrusi, kusjuures nende kohaldamine sõltub sellest, et koostöö aluseks olevaid põhimõtteid ei rikuta.
II. Õiguslik raamistik
A.
Liidu õigus
1. EL toimimise leping
6.
ELTL artikli 351 esimeses ja teises lõigus on sätestatud:
„Aluslepingute sätted ei mõjuta õigusi ja kohustusi, mis tulenevad enne 1. jaanuari 1958 või ühinevate riikide puhul enne nende ühinemise kuupäeva sõlmitud lepingutest ühe või mitme liikmesriigi ja ühe või mitme kolmanda riigi vahel.
Kui nimetatud lepingud ei ole kooskõlas aluslepingutega, kasutavad asjasse puutuvad liikmesriigid kõiki vajalikke vahendeid kindlakstehtud vastuolude kõrvaldamiseks. Sel puhul abistavad liikmesriigid vajaduse korral üksteist ning kui see on põhjendatud, võtavad vastu ühise seisukoha.“
2. Brüsseli IIb määrus
7.
Brüsseli IIb määruse põhjenduses 91 on märgitud:
„Tuletatakse meelde, et lepingute suhtes, mille liikmesriik on ühe või mitme kolmanda riigiga sõlminud enne oma ühinemist liiduga, kohaldatakse [ELTL] artiklit 351.“
8.
Määruse artikli 1 „Kohaldamisala“ lõike 1 punktis b ja lõike 2 punktis e on sätestatud, et seda kohaldatakse tsiviilasjade suhtes, mis on seotud vanemliku vastutuse tekkimine, teostamise, piiramise või äravõtmisega, eelkõige seoses lapse kaitseks võetavate meetmetega, mis käsitlevad lapse vara haldamist, säilitamist või käsutamist.
9.
Sama määruse artikli 7 „Üldine kohtualluvus“ lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriigi kohtutel on vanemliku vastutuse asjus kohtualluvus lapse suhtes, kelle harilik viibimiskoht on kohtusse pöördumise ajal selles liikmesriigis.“
10.
Brüsseli IIb määruse VIII peatükk, mis sisaldab artikleid 94–99, reguleerib selle määruse seost muude õigusaktidega.
11.
Selle määruse artikli 94 lõikes 2 käsitletakse rahvusvahelise eraõiguse sätteid sisaldava 6. veebruari 1931. aastal teatavate liikmesriikide (Taani Vabariik (
4
), Soome Vabariik ja Rootsi Kuningriik) ja kolmandate riikide (Islandi Vabariik ja Norra Kuningriik) vahel sõlmitud konventsiooni (mis käsitleb abiellumist, lapsendamist ja laste hooldusõigust) ja selle lõpp-protokolli mõju.
12.
Brüsseli IIb määruse artikli 98 lõike 2 „Mõju ulatus“ kohaselt:
„Käesoleva määruse artiklites 95–97 osutatud konventsioonid, eeskätt 1980. aasta[ (
5
)] ja 1996. aasta[ (
6
)] Haagi konventsioonid, kohalduvad jätkuvalt nende liikmesriikide vahel, kes on nende konventsioonide osalised, kooskõlas käesoleva määruse artiklitega 95–97.“
13.
Määruse artikliga 99 reguleeritakse selle suhteid teatavate liidu liikmesriikide (Hispaania Kuningriik, Itaalia Vabariik, Malta Vabariik ja Portugali Vabariik) ja Püha Tooli vahel sõlmitud kahepoolsete lepingutega.
B.
Venemaa-Bulgaaria leping
14.
Venemaa-Bulgaaria lepingu artiklis 25 on ette nähtud:
„1.   Vanemate ja laste vahelisi õigussuhteid reguleerib selle lepingupoole õigus, mille territooriumil on nende ühine elukoht.
[…]
6.   Pädevus teha otsuseid lõigetes 1, 2, 3, 4 ja 5 osutatud õigussuhete kohta on selle lepingupoole ametiasutustel, mille kodanik laps on või mille territooriumil on lapse elukoht või viibimiskoht.“
15.
Selle lepingu artikli 30 „Lepingute vorm“ lõikes 2 on sätestatud:
„Kinnisasjaga seotud tehingu vorm määratakse kindlaks selle lepingupoole õigusega, mille territooriumil kinnisasi asub.“
C.
Bulgaaria õigus
16.
Võlasuhete ja lepingute seaduse (Zakon za zadalzheniata i dogovorite) (
7
) artiklis 18 on sätestatud:
„Kinnisasjade omandi üleminekut või neile muude asjaõiguste seadmist käsitlevad lepingud nõuavad notariaalset tõestamist.“
17.
Tsiviilkohtumenetluse seadustiku (Grazhdanski protsesualen kodeks) (
8
) artikli 586 lõikes 1 on sätestatud:
„Notariaalakti koostamisel kinnisasja omandiõiguse ülemineku või selle suhtes muu asjaõiguse tekkimise, ülemineku, muutmise või lõpetamise kohta kontrollib notar, kas õigust loovutav isik on kinnisasja omanik ja kas erinõuded tehingu tegemiseks on täidetud.“
18.
Perekonnaseadustiku (Semeen kodeks) (
9
) artikli 130 lõikes 3 on sätestatud:
„Lapsele kuuluvate kinnisasjade, ametliku tehingu teel vallasasjade, hoiuste ja väärtpaberite käsutamine võib toimuda lapse praeguse elukoha Rayonen sadi [(rajoonikohus)] nõusolekul, kui käsutamine ei ole vastuolus lapse parimate huvidega.“
III. Põhikohtuasja faktilised asjaolud ja eelotsuse küsimused
19.
Kaks Venemaa kodakondsusega alaealist (
10
), kelle harilik viibimiskoht on Saksamaal, soovivad ema nõusolekul müüa neile koos emaga kuuluva omandi kaasomandiosad kolmes Bulgaarias asuvas kinnisasjas, kusjuures müügitulu tuleb üle kanda laste kahele Saksamaa pangakontole.
20.
Sofiyski rayonen sad (Sofia ringkonnakohus), kes peab hagita menetluses lubama või mitte lubama omandi üleandmise, et selle saaks notariaalselt tõestada, seab kahtluse alla oma rahvusvahelise kohtualluvuse.
21.
Nimetatud kohus märgib, et sarnastel asjaoludel tugines Varhoven kasatsionen sad (Bulgaaria kõrgeim kassatsioonikohus) Bulgaaria kohtute alluvusele seoses kinnisvara asukohaga, sätete alusel, millega määratakse asjaõiguste omandamise korral kohaldatav õigus, nimelt rahvusvahelise eraõiguse seadustik (Kodeks na mezhdunarodnoto Chastno pravo) (
11
) artikli 65 lõige 1 ja Venemaa-Bulgaaria lepingu artikli 30 lõige 2. Ta lisab, et samal põhjusel ja täpselt samas põhikohtuasjas kinnitas Sofiyski gradski sad (Sofia linnakohus, Bulgaaria) seda kohtualluvuse kriteeriumi ning leidis, et Brüsseli IIb määrus ei ole kohaldatav, viidates määruse (EÜ) nr 593/2008 (
12
) artikli 4 lõike 1 punktile c. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab siiski, et kuivõrd see säte määrab kindlaks kohaldatava õiguse, mitte vaidluse lahendamise rahvusvahelise kohtualluvuse, põhineb see otsus määruse (EL) nr 1215/2012 (
13
) artikli 24 lõikel 1.
22.
Järelikult esitab eelotsusetaotluse esitanud kohus küsimuse selle sätte ja Brüsseli IIb määruse kohaldamisala kohta vanemliku vastutuse valdkonnas ning Venemaa-Bulgaaria lepingu mõju kohta, mida Brüsseli IIb määruses ei ole nimetatud kui erandit sellest.
23.
Neil asjaoludel otsustas Sofiyski Rayonen sad (Sofia rajoonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [Brüsseli IIb] määruse artikli 1 lõike 2 punkti e kohaldamisala hõlmab ka hagita menetlusi, mille ese on kohtu nõusoleku andmine lapsele kuuluva kinnisasja või selle kaasomandiosa käsutamiseks, näiteks müümiseks?
2.
Millise määruse alusel määratakse kindlaks liidu liikmesriigi kohtu rahvusvaheline kohtualluvus, kui tegemist on hagita menetlusega, mille ese on kohtu nõusoleku andmine alaealisele lapsele kuuluva kinnisasja või selle kaasomandiosade käsutamiseks, näiteks müümiseks? Kas [Brüsseli IIb] määruse artikli 7 lõike 1 alusel on rahvusvaheline kohtualluvus lapse hariliku viibimiskoha järgsel kohtul või [Rooma I] määruse artikli 4 lõike 1 punkti c või määruse [nr 1215/2012] artikli 24 punkti 1 alusel selle paiga kohtul, kus kinnisasi asub?
3.
Kas liikmesriigi (Bulgaaria Vabariik) ja kolmanda riigi (Nõukogude Liit või Venemaa Föderatsioon) vahel enne liikmesriigi Euroopa Liiduga ühinemist […] sõlmitud kahepoolsel rahvusvahelisel lepingul on esimus [Brüsseli IIb] määruse sätete ees, mis reguleerivad rahvusvahelist kohtualluvust vanemliku vastutusega seotud kohtuasjades, kui kõnealust rahvusvahelist lepingut ei ole [selle] määruse […] VIII peatükis nimetatud?“
24.
Kirjalikud seisukohad esitasid põhikohtuasja avaldajad, Hispaania ja Ungari valitsus ning Euroopa Komisjon.
25.
Pärast komisjoni kirjalike seisukohtade esitamist täiendas eelotsusetaotluse esitanud kohus oma eelotsusetaotlust täpsustades, et kui põhikohtuasjas kõne all olev olukord kuulub Brüsseli IIb määruse kohaldamisalasse, ei saa selle artiklit 16 kohaldada põhjusel, et põhimenetluse, mille jaoks on vaja asjaomaste alaealiste vara käsutamiseks nõusolekut, peab läbi viima notar.
26.
12. septembri 2024. aasta kohtuistungil esitasid põhikohtuasja avaldajad, Hispaania valitsus ja komisjon oma suulised seisukohad ja vastasid neile Euroopa Kohtu esitatud suuliselt vastatavatele küsimustele.
IV. Analüüs
27.
Eelotsusetaotluse esitanud Bulgaaria kohus soovib oma menetluses sisuliselt kindlaks teha, kas rahvusvahelise kohtualluvuse valdkonnas tekib õigusaktide kollisioon liidu õiguse ja Bulgaaria Vabariigi poolt enne liiduga ühinemist sõlmitud Venemaa-Bulgaaria lepingu vahel. Kui sellele vastatakse jaatavalt, siis küsib kohus, kuidas need normid omavahel suhestuvad.
28.
Seega teen Euroopa Kohtule ettepaneku analüüsida esimest ja teist eelotsuse küsimust koos, et täpsustada, milline määrus (nr 1215/2012 või Brüsseli IIb määrus) on käesolevas asjas kohaldatav, et määrata kindlaks rahvusvahelise kohtualluvuse järgi pädev kohus, enne kui asuda tegelema kolmanda küsimusega, mis käsitleb kõnealuse määruse seost muude kui selles viidatud kahepoolsete õigusaktidega.
29.
Kõigepealt, kuna Euroopa Kohtu poole pöördutakse hagita menetluse raames, täpsustan, miks ei ole põhjendatud kahtlused eelotsusetaotluse vastuvõetavuse osas.
A.
Eelotsusetaotluse vastuvõetavus hagita menetluses
30.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu poole pöördutakse alaealistele kuuluva vara müümiseks vajaliku nõusoleku taotlemiseks hagita menetluse raames.
31.
Tuleb möönda, et võttes arvesse taotluse sisu, ei ole tegemist pooltevahelise vaidlusega (
14
) esimeses kohtuastmes ega hagita menetluses tehtud otsuse peale esitatud kaebusega (
15
).
32.
Kuid nagu kohtuistungil kinnitati, täidab see kohus õigusemõistmise ülesandeid selles mõttes, et ta ei pöördu Euroopa Kohtu poole poolte kokkuleppe kinnitamise eesmärgil (
16
), ja ta peab andma hinnangu edasikaevatavale otsusele (
17
).
33.
Esiteks teeb see kohus otsuse alaealiste kinnisasjade müügiks vajaliku nõusoleku taotluse kohta perekonnaseadustiku artikli 130 lõike 3 alusel, lähtudes alaealiste parimatest huvidest (
18
), et saaks koostada notariaalse müügiakti, nagu on ette nähtud võlasuhete ja lepingute seaduse artiklis 18.
34.
Lisaks tuleks arvesse võtta, et hagita menetluses tehtud lahend kuulub Brüsseli IIb määruse IV peatüki kohaldamisalasse, kuna seda ei ole sõnaselgelt välja jäetud „lahend“ määratlusest määruse artikli 2 lõikes 1 ning kuna see määrus hõlmab lahendeid, mis ei ole seadusjõustunud (
19
).
35.
Järelikult, nagu selgitasid seda Héléne Gaudemet-Tallon ja Marie-Elodie Ancel seoses mõiste „kohtuotsus“ samaväärse määratlusega määruse nr 1215/2012 artikli 2 punktis a, tuleb eristada kahte liiki hagita menetluse toiminguid, nimelt „puhtalt vastuvõetavaid akte“ ja „hagita menetluse lahendid“ mille puhul kohtunik „ei pea otsustama „pooltevahelise vaidluse“ üle, kuid väljendab siiski oma tahet“ (
20
).
36.
Teiseks märgin, et varasemates alaealisi puudutavates pärimisasjades on Euroopa Kohus vastanud eelotsusetaotlustele rahvusvahelise kohtualluvuse kohta käesoleva asjaga sarnastes hagita menetlustes (
21
).
37.
Seega olen arvamusel, et taotlus, mille on esitanud eelotsusetaotluse esitanud kohus, kes viib läbi hagita menetlust ja kahtleb oma rahvusvahelises kohtualluvuses, on vastuvõetav samadel tingimustel, mida Euroopa Kohus on juba tunnistanud.
38.
Järelikult tuleb selleks, et vastata eelotsusetaotlusele, mille eesmärk on teada, kuidas seostub Venemaa-Bulgaaria leping liidu õigusega, kõigepealt kõrvaldada kõik kahtlused kohaldatava kohtualluvuse sätete suhtes (
22
).
B.
Brüsseli IIb määruse kohaldatavuse kohta
39.
Vastuseks eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele, mis põhinevad üksnes viitel 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsusele Matoušková (
23
), teen Euroopa Kohtule ettepaneku kohaldada analoogia alusel põhimõttelist lahendust, mille ta võttis vastu kohtuotsuses Schneider.
40.
Selle otsuse aluseks olevas kohtuasjas lahendas eelotsusetaotluse esitanud Bulgaaria kohus kaasomandis kinnisvara müügiks vajaliku nõusoleku andmise taotlust isikule, kes oli eeskoste all (
24
). Euroopa Kohus leidis, et selline kohtulik luba kujutab endast kaitsemeedet isiku jaoks, kes on eestkoste all, mida nõuab seadus, sest sellel isikul ei ole enam õigust ise oma kinnisvara käsutada ja et selline luba antakse ainult siis, kui asjaomane kinnisasi võõrandatakse kaitstava isiku huvides (
25
).
41.
Euroopa Kohus järeldas sellest, et loa taotlus on otseselt seotud asjaomase füüsilise isiku teovõimega määruse (EÜ) nr 44/2001 artikli 1 lõike 2 punkti a tähenduses (
26
), mis jätab selle küsimuse määruse sisulisest kohaldamisalast välja. Euroopa Kohus rõhutas erinevust sellise menetluse ja menetluse vahel, mille eesmärk on „in rem õigused“ määruse nr 44/2001 artikli 22 punkti 1 tähenduses, kuna viimasega taotletakse eelkõige kinnisasja ulatuse, koosseisu, omandi või valduse kindlaksmääramist (
27
).
42.
Samad sätted sisalduvad määruse nr 1215/2012 artikli 1 lõike 2 punktis a ja artikli 24 punktis 1.
43.
Kohtuotsuse Schneider edasiarendusena on Euroopa Kohus otsustanud, et alaealise seaduslike esindajate poolt pärimismenetluse raames taotletud kohtuliku loa näol oli tegemist lapse kaitsemeetmega tema vara valitsemisel, säilitamisel või käsutamisel vanemliku vastutuse teostamise raames määruse nr 2201/2003 (
28
) artikli 1 lõike 1 punkti b ja lõike 2 punkti e tähenduses. Samad sätted sisalduvad Brüsseli IIb määruses, millega see kehtetuks tunnistati.
44.
Käesoleval juhul võib seda alust põhikohtuasjas kohaldada, kuna alaealistest avaldajate harilik viibimiskoht on Saksamaal ja kohtualluvuse küsimus omab piiriülest mõju, kuna see puudutab Saksamaa ja Bulgaaria kohtuid.
45.
Sellest tulenevalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtule, kes otsib alust oma rahvusvahelisele kohtualluvusele müüdava kinnisvara asukohast tulenevalt, et määruse nr 1215/2012 artikli 24 punkti 1 kohaldamine on välistatud.
46.
Kuna selles kohtus toimuv menetlus kuulub Brüsseli IIb määruse kohaldamisalasse ja põhikohtuasja alaealistest avaldajate viibimiskoha tõttu, mis on nimetatud määruse artikli 7 lõikes 1 sätestatud kriteerium, ei kuulu kohtuasi selle kohtu alluvusse, peab kohus veenduma, et tema kohtualluvus ei saa tuleneda selle määruse teiste sätete kohaldamisest (
29
). Selle kontrolli eesmärk on kinnitada või lükata ümber Venemaa-Bulgaaria lepingust tulenev kollisioon normide vahel, nagu seda lepingut tõlgendab Varhoven kasatsionen sad (kõrgeim kassatsioonikohus) (
30
).
47.
Selles osas leiab komisjon, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu alluvus võib põhineda Brüsseli IIb määruse artikli 16 lõikel 1, sest ta teeb otsuse kõrvalküsimuse kohta (
31
). Eelotsusetaotluse esitanud kohus teatas Euroopa Kohtule, et see ei ole nii (
32
). Ma märgin, et ainus algatatud menetlus on selles kohtus pooleliolev menetlus (
33
). Kuna ükski liidu seadusandja kehtestatud tingimustest ei ole täidetud (
34
), jagan ma Hispaania valitsuse poolt kohtuistungil väljendatud kahtlusi artikli 16 kohaldatavuse kohta.
48.
Teisest küljest on minu arvates vaja kindlaks teha, kas Brüsseli IIb määruse muude sätete kohaldamine võimaldab vältida mis tahes kollisiooni Venemaa-Bulgaaria lepinguga, millest tuleneb eelotsusetaotluse esitanud kohtu rahvusvaheline kohtualluvus.
49.
Sellega seoses märgin, et nii Venemaa-Bulgaaria lepingu artikli 1 lõikes 2 kui ka Brüsseli IIb määruse artiklis 10 on sätestatud, et kohtualluvus võib põhineda tema poole pöördunud poolte valikul (
35
).
50.
Tõepoolest tuleb rõhutada, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu tsiteeritud ja Euroopa Kohtule esitatud toimikusse lisatud Varhoven kasatsionen sadi (kõrgeim kassatsioonikohus) otsuses viidatakse asjaomase kohtu alluvuse alusena selle määruse artikli 1 lõikele 2, mille kohaselt on ühe lepinguosalise riigi kodanikel õigus pöörduda vabalt ja takistusteta teise lepinguosalise riigi kohtutesse, kelle pädevusse kuuluvad tsiviil-, perekonna- ja kriminaalasjad. Nad võivad ilmuda neisse kohtutesse ning esitada taotlusi ja kaebusi samadel tingimustel kui lepinguosalise riigi kodanikud. Kohtuistungil kinnitati, et seda kohtualluvuse kriteeriumi kohaldavad mitu Bulgaaria kohut.
51.
Järelikult eeldusel, et eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et kooskõlas Varhoven kasatsionen sadi (kõrgeim kassatsioonikohus) kohtupraktikaga tema kohtualluvuse aluseks olev Venemaa-Bulgaaria leping ei ole kooskõlas Brüsseli IIb määrusega, peab Euroopa Kohus täpsustama, kas ja millistel tingimustel mõjutab see määrus käesolevast lepingust tulenevaid õigusi ja kohustusi.
C.
Kolmas küsimus, mis käsitleb Bulgaaria kohtu alluvust kolmanda riigiga sõlmitud kahepoolse lepingu alusel
52.
Tuletan meelde, et see küsimus, mille eesmärk on kindlaks teha, millistel tingimustel Brüsseli IIb määrus Venemaa-Bulgaaria lepingut ei mõjuta, põhineb kahel järgmisel järeldusel:
–
vastavalt riigisisesele kohtupraktikale ei tulene eelkõige nimetatud lepingu sätete kohaselt alaealise vara kaitse taotlust menetleva Bulgaaria kohtu rahvusvaheline kohtualluvus lapse harilikust viibimiskohast, ja
–
Brüsseli IIb määruse VIII peatükk ei sisalda sätteid liikmesriikide poolt enne nende ühinemist liiduga kolmandate riikidega, välja arvatud Püha Tool, sõlmitud kahepoolsete lepingute mõju kohta.
53.
Esimese järelduse kohta märgin, et eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab Varhoven kasatsionen sadi (kõrgeim kassatsioonikohus) 2. juuni 2015. aasta otsusele kohtuasjas, mis puudutab Vene alaealisi (
36
). Kuna Venemaa-Bulgaaria lepingus ei ole sõnaselget sätet alaealise vara kaitse kohta, tuletati rahvusvahelise kohtualluvuse järgi pädeva kohtu määramise kriteerium lepingute vormi suhtes kohaldatavast õigusest. Ühendades perekonnaseadustiku artikli 130 lõike 3 ja tsiviilkohtumenetluse seadustiku artikli 586 lõike 1 ning Venemaa-Bulgaaria lepingu artikli 30, mis viitab nagu ka rahvusvahelise eraõiguse seadustiku artikli 65 lõige 1 kinnisasja asukoha õigusele, (
37
) tugines Varhoven kasatsionen sad (kõrgeim kassatsioonikohus) oma otsuses riigisisestele erinormidele, mis näevad ette, et alaealise vara käsutamise akti koostamiseks peab notaril olema kohtu eelnev nõusolek. Teisisõnu jõuti järeldusele, et need seadusest tulenevad erinõuded õigustavad erandit riigisiseses õiguses sätestatud lapse viibimiskohajärgse kohtu üldisest kohtualluvuse reeglist (
38
), mis langeb kokku vanemate ja laste vahelistes suhetes kohaldatava õigusega, kooskõlas Venemaa-Bulgaaria lepingu artikli 25 lõikega 1. Sellega tagatakse kinnisasjade müügi suhtes kohaldatava õiguse ja rahvusvahelise kohtualluvuse kooskõla.
54.
Teise järelduse kohta märgin, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei viita Brüsseli IIb määruse põhjendusele 91, milles tuletatakse meelde, et „lepingute suhtes, mille liikmesriik ühe või mitme kolmanda riigiga sõlminud enne oma ühinemist liiduga, kohaldatakse [ELTL] artiklit 351“ (
39
), ega ka raskustele Euroopa Kohtu kohtupraktika analüüsimisel selles küsimuses.
55.
Euroopa Kohus võib seega piirduda vastusega, et selle artikli esimese lõigu kohaselt ei mõjuta Brüsseli IIb määrus Venemaa-Bulgaaria lepingust tulenevaid õigusi ja kohustusi.
56.
Siiski, isegi juhul, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus on oma küsimustes formaalselt piirdunud ainult liidu õiguse teatud sätete kohta tõlgenduse küsimisega, ei takista see asjaolu Euroopa Kohut esitamast liikmesriigi kohtule kõiki liidu õiguse tõlgendamise aspekte, mis võivad olla tarvilikud liikmesriigi kohtu menetluses oleva kohtuasja lahendamisel, olenemata sellest, kas liikmesriigi kohus neile oma küsimustes viitas või mitte. Sellega seoses on Euroopa Kohtu ülesanne tuletada liikmesriigi kohtu esitatud teabest ja eelkõige kõnealuse eelotsusetaotluse põhjendusest need liidu õigusnormid, mida on põhikohtuasja vaidluse eset silmas pidades vaja tõlgendada (
40
).
57.
Neil asjaoludel ja nagu kohtuistungil toimunud aruteludes kinnitati, on kasulik analüüsida üksikasjalikult ELTL artikli 351 kohaldamist (
41
).
58.
Kõigepealt võib märkida, et Brüsseli IIb määrusele eelnenud õigusaktides ei olnud ELTL artiklile 351 viidatud (
42
), kuigi nagu selles määruses, puudus ka nendes säte selle kohta, et liikmesriigid on enne liiduga ühinemist sõlminud kolmandate riikidega (välja arvatud Püha Tool) kahepoolseid lepinguid. See ei õigusta Euroopa Kohtu vastava praktika puudumist. Tõepoolest, ma usun, et selline meeldetuletus ei ole normide hierarhia (
43
) ja selle artikli väga selge sõnastuse tõttu hädavajalik.
59.
Järelikult eeldab Venemaa-Bulgaaria lepingu ja Brüsseli IIb määruse vahelise seose küsimuse uurimine ELTL artikli 351 alusel (
44
), et on täidetud kaks tingimust.
60.
Esiteks peab Venemaa-Bulgaaria leping käsitlema küsimust, mida see määrus reguleerib. See on nii siis, kui selle lepingu eesmärk on, nagu käesoleval juhul, kohtualluvuse kindlaksmääramine (
45
) ja kuna sellises menetluses nagu põhikohtuasjas käsitletav, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu viidatud riigisiseses kohtupraktikas aluseks võetud seotuse kriteerium ühele või mitmele Vene alaealisele kuuluva kinnisasja asukoht, mitte nende harilik viibimiskoht, saab seda kriteeriumi kohaldada Brüsseli IIb määruse alusel.
61.
Selles suhtes täheldan, võttes arvesse Ungari, kelle suhtes on siduvad sama liiki lepingud, vastupidist arvamust, et Venemaa-Bulgaaria lepingu kohaldamine olukorras, kus Vene alaealised ei viibi Bulgaarias, vaid teises liikmesriigis, ei tekita erilisi raskusi (
46
), kuna kinnisvara asukoht on ainus seotuse kriteerium, mida arutatakse käesolevas Vene kodanikke puudutavas eelotsusetaotluses.
62.
Peale selle kohaldas Sofiyski gradski sad (Sofia linnakohus) põhikohtuasjas 14. juuni 2023. aasta määruses täpselt seda kriteeriumi, mille Varhoven kasatsionen sad (kõrgeim kassatsioonikohus) oli ette näinud ilma igasuguse viiteta puudutatud alaealiste isikute harilikule viibimiskohale (
47
). See eelotsusetaotluses viidatud ja Euroopa Kohtule edastatud toimikusse lisatud määrus kinnitab selgelt, et Vene avaldajad valivad Bulgaaria kohtu, et saada nõusolek, mida on vaja Bulgaaria õigusnormide järgi omandiõiguse võõrandamise notariaalakti koostamiseks. See kohus, kes tugines oma otsuses asjaõiguse suhtes kohaldatavale seadusele, viitas ka Rooma I määruse artikli 4 lõike 1 punktile c (
48
).
63.
Teiseks, selleks et oleks võimalik täiendavalt analüüsida Brüsseli IIb määruse ja Venemaa-Bulgaaria lepingu vahelise seose küsimust, on vaja tagada, et asjaomasel kolmandal riigil on kõnealusest rahvusvahelisest konventsioonist tulenevad õigused, mille järgimist ta võib nõuda liikmesriigilt, kes on selle osaline (
49
).
64.
Teisisõnu on analüüsi juhtpõhimõtteks suhetes kolmanda riigiga selle õiguse austamine, millele too riik võib tugineda oma suhetes liikmesriigiga, kellega ta enne liiduga ühinemist lepingu sõlmis. Kõnealuse rahvusvahelise konventsiooni rakendamine peab põhinema vastastikkusel (
50
).
65.
Käesoleval juhul tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgituste puudumisel eeldada, et Venemaa ametiasutused tõlgendavad seda lepingut Venemaa kohtute alluvuse osas samamoodi kinnisasja asukohast lähtuvalt (
51
), ning et selle kriteeriumi täitmine eeldab Bulgaaria kohtute poolt Venemaa kodanike suhtes tehtud otsuste tunnustamist (
52
).
66.
Sellega seoses kinnitavad Venemaa Föderatsiooni ja Bulgaaria Vabariigi reservatsioonid, mille nad esitasid 1996. aasta Haagi kohtualluvuse konventsiooniga ühinemisel artikli 55 lõike 1 alusel, (
53
) ühist seisukohta kinnisasja asukoha kriteeriumi esimuse kohta, mis välistab igasuguse seose asjaomase alaealise viibimiskohaga.
67.
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et Venemaa-Bulgaaria leping paneb Venemaa alaealisele kuuluva kinnisasja müügiks nõusoleku andmise taotlust arutavate kohtute rahvusvahelise kohtualluvuse osas Bulgaaria Vabariigile kohustusi, mis on kõnealusele liikmesriigile siduvad suhetes kolmanda riigiga, nimelt Venemaa Föderatsiooniga ELTL artikli 351 esimese lõigu tähenduses, kellel on omakorda õigus sellele siduvusele tugineda.
68.
Pidades silmas Venemaa-Bulgaaria lepingust tuleneva kohtualluvuse kriteeriumi kohaldamise kohustuse kinnitamist (
54
), mis erineb liidu õiguses vastu võetud kriteeriumist, tuleb seejärel käsitleda täiendavat küsimust, mis puudutab Bulgaaria Vabariigile ELTL artikli 351 teisest lõigust tulenevat kohustust kasutada kõiki vajalikke vahendeid, et kõrvaldada olemasolevad vastuolud Venemaa-Bulgaaria lepingu ja liidu õiguse vahel (
55
).
69.
Järelikult tuleb esimesena kindlaks teha, kas Brüsseli IIb määruse ja Venemaa-Bulgaaria lepingu kohaldamisest tulenevate konkureerivate kohtualluvuse kriteeriumide tõttu on sellest lepingust tulenev kohtualluvuse eeskiri vastuolus liidu õigusnormiga ELTL artikli 351 teise lõigu
tähenduses.
70.
Nagu komisjon, olen ka mina arvamusel, et valik erinevate kohtualluvuse kriteeriumide vahel ei tekita iseenesest suuri raskusi. Kahepoolsed koostöölepingud on sõlmitud selleks, et kohtualluvust oleks võimalik hõlpsasti kindlaks määrata eritingimuste alusel, milleks on üldjuhul isikute kodakondsus või nende harilik viibimiskoht igas osalisriigis, kui tegemist on isiku või vara asukohaga varaliste küsimuste puhul. Peale selle seaks vastupidine analüüsi tulemus kahtluse alla ELTL artikli 351 esimeses lõigus sätestatud põhimõtte.
71.
Samas ei saa välistada ka ELTL artikli 351 teise lõigu kohaldamist. Käesolevas asjas ei ole tegemist puhtteoreetilise küsimusega, arvestades järjestikuste perekonnaasju käsitlevate määruste sätteid kohtualluvuse kohta, võttes arvesse lapse parimaid huve.
72.
Seega, nagu kinnitasid kohtuistungil toimunud arutelud, on tsiviilasjades tehtava õigusalase koostöö raames asjakohane kaaluda Euroopa Kohtu praktikast tulenevaid juhiseid, mis puudutab teatavate selles valdkonnas kohaldatavate määruste seost konventsioonidega, millega liikmesriigid on ühinenud, ning eelkõige 4. mai 2010. aasta kohtuotsust TNT Express Nederland (
56
) ja 12. oktoobri 2023. aasta kohtuotsust OP (pärimisele kolmanda riigi õiguse valimine) (
57
).
73.
Kohtuotsuse TNT aluseks olevas kohtuasjas puudutas vaidlus ühes liikmesriigis tehtud kohtuotsuse täitmist teises liikmesriigis. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovis teada sisuliselt seda, kas määruse nr 44/2001 artiklit 71 tuleb tõlgendada nii, et kohaldamisele kuuluvad niisugused erikonventsiooniga ette nähtud kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist reguleerivad eeskirjad nagu rahvusvahelise kaupade autoveolepingu konventsiooni (
58
) artikli 31 lõikes 2 sätestatud pooleliolevaid kohtuasju käsitlev eeskiri ja sama konventsiooni artikli 31 lõikes 3 sätestatud eeskiri kohtuotsuste täidetavuse kohta (
59
). Selle kohtuotsuse punktis 49 leidis Euroopa Kohus, et kuigi artikkel 71 „näeb ette, et erikonventsioonidega reguleeritud valdkondades kuuluvad kohaldamisele erikonventsioonide sätted, ei või selline kohaldamine kahjustada Euroopa Liidu raames tsiviil- ja kaubandusasjades tehtava õigusalase koostöö aluseks olevaid põhimõtteid“. Sama otsuse punktis 55 on Euroopa Kohus konkreetselt järeldanud, et „CMR artikli 31 lõiget 3 võib liidusiseselt kohaldada vaid juhul, kui see võimaldab saavutada eesmärgid tagada tsiviil- ja kaubandusasjades tehtud kohtuotsuste vaba liikumine ning vastastikuse usalduse olemasolu õigusemõistmise suhtes Euroopa Liidus tingimustel, mis on vähemalt sama soodsad kui need, mis on ette nähtud määruses nr 44/2001“.
74.
Kohtuotsuse OP aluseks olevas kohtuasjas tekkis küsimus selle kohtupraktika ülekandmisest suhetele kolmanda riigiga (
60
). Euroopa Kohus viitas kohtuotsusele TNT ja otsustas, et „määruse [(EÜ)] nr 650/2012[ (
61
)] süsteemiga ei ole vastuolus, kui enne selle määruse vastuvõtmist liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel sõlmitud kahepoolse lepingu alusel ning määruse artikli 75 lõikes 1 ette nähtud erandit arvestades see, kui kolmanda riigi kodanikul, kes elab liikmesriigis, millele see kahepoolne leping on siduv, ei ole õigust oma pärandiasjale kohaldatavat õigust valida“ (
62
).
75.
Metodoloogilisest seisukohast võiks minu arvates tuletada neist otsustest tingimused, mille alusel võib asuda seisukohale, et kolmanda riigiga sõlmitud lepingust tulenev rahvusvahelise kohtualluvuse eeskiri on liidu õigusega vastuolus.
76.
Sellise ettepaneku tegemist ei takista kaks aspekti, mida tuleb arvesse võtta, nimelt Brüsseli IIb määruses sätte puudumine selle määruse seose kohta teatavate rahvusvaheliste õigusaktidega ja Euroopa Kohtu praktika ulatus alates kohtuotsusest TNT, mida laiendati kohtuotsuses OP suhetele kolmanda riigiga.
77.
On tõsi, et kohtuotsuses TNT ja kohtuotsuses OP tõlgendatakse asjaomaste määruste erisätteid (
63
), milles väidetakse sisuliselt, et need ei mõjuta konventsioone, mille osalised liikmesriigid on ja mis käsitlevad samu küsimusi (
64
).
78.
Asjaolu, et erinevalt Brüsseli IIb määrusest sisaldavad need määrused üldist eeskirja, mille kohaselt need ei mõjuta rahvusvaheliste konventsioonide kohaldamist, mille osalised on üks või mitu liikmesriiki, ega isegi erisätteid, mis käsitlevad kolmanda riigi ja liikmesriigi vahel sõlmitud kahepoolseid konventsioone ja lepinguid (
65
), ei mõjuta minu arvates kuidagi selle kohtupraktika ulatuse analüüsi, mille kohaselt on liidu seadusandja ette näinud, et normide kollisiooni korral kohaldatakse neid konventsioone (
66
).
79.
Neid erisätteid on tõlgendatud nii, et need nõuavad nende konventsioonide kohaldamist „liidusiseselt“ (
67
). Seega laiendatakse teatavate kohandustega (
68
) lepingute kohaldamist käsitlevate rahvusvahelise õiguse põhimõtete, näiteks pacta sunt servanda-põhimõtte kohaldamist (
69
), mis on seoses suhetega kolmandate riikidega üle võetud ELTL artikli 351 esimesse lõiku.
80.
Lisaks märgin, et Euroopa Kohus nägi kohtuotsuses TNT (
70
) ette kahepoolsete konventsioonide või lepingute kohaldamise piirangu, mis seisneb selles, et nende kohaldamine ei tohi rikkuda põhimõtteid, millele tugineb tsiviil- ja kaubandusasjades liidusiseselt tehtav õigusalane koostöö (
71
). Euroopa Kohus rõhutas, et see tuleneb liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel sõlmitud konventsioonide kohaldamist käsitlevast kohtupraktikast, mille kohaselt ei tohi kahjustada liidu õiguse eesmärke liikmesriikidevahelistes suhetes (
72
).
81.
Euroopa Kohus on kohaldanud sama piirangut seoses liidusiseselt kohaldatavate põhimõtetega kohtuotsustes, mis tehti pärast kohtuotsust TNT, milles ei olnud samuti kõne all kolmanda riigi õigused. Ka need käsitlesid liikmesriikides tehtud otsuste tunnustamise või täitmise küsimusi. Tegemist on 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsusega Nipponka Insurance (
73
) ning määruse nr 1215/2012 ja CMRi kollisiooni asjas 21. märtsi 2024. aasta kohtuotsusega Gjensidige (
74
).
82.
Kohtupraktikale, mis käsitleb liidusisese õigusalase koostöö põhimõtteid, viitas Euroopa Kohus sama sõnastusega ka 4. septembri 2014. aasta kohtuotsuses Nickel & Goeldner Spedition (
75
), mis käsitles CMR artikli 31 lõikes 1 sätestatud kohtualluvuse eeskirjade kohaldamist, pakkudes hagejale laiema valiku võimalusi, kui on sätestatud määruse nr 44/2001 artikli 5 lõike 1 punkti b teises taandes (
76
). Euroopa Kohus otsustas, et vastavalt selle määruse artikli 71 lõikele 1 võib liikmesriik kohaldada CMRis sätestatud kohtualluvuse eeskirju (
77
).
83.
Kõik need kohtuotsused on seotud ühele või mitmele liikmesriigile siduvate CMRi sätete kohaldamisega.
84.
Siiski on kolmanda riigiga sõlmitud kahepoolse konventsiooni kohaldamisel seda kohtupraktikat kohaldatud analoogia alusel. Pärimisasja suhtes kohaldatava õiguse valikut käsitlevas küsimuses (
78
) tegi Euroopa Kohus otsuse määruse nr 650/2012 ning Poola Vabariigi ja Ukraina vahelise lepingu sõnastuse kohta enne esimese ühinemist liiduga. Selle lepinguga määratakse kindlaks pärimisasjadele kohaldatav õigus, aga selles ei ole sõnaselgelt ette nähtud võimalust valida muud õigust (
79
).
85.
Kohtuotsuses OP on Euroopa Kohus otsustanud, et määruse nr 650/2012 artikkel 75, „mis reguleerib liidu õiguse asjaomases aktis[ (
80
)] selle akti ja rahvusvaheliste konventsioonide vahelist suhet, ei saa kohaldamisala poolest olla selline, mis on vastuolus selle õigusnormi aluseks olevate põhimõtetega (vt selle kohta [kohtuotsus TNT], punkt 51)“ (
81
).
86.
Seejärel kontrollis Euroopa Kohus selle kahepoolse lepingu kooskõla liidu õigusega, hinnates kõnealuse määruse sätte tähtsust (
82
).
87.
Euroopa Kohus lõpetas selle kontrolli määruse nr 650/2012 artikli 75 lõiget 1 arvestades viitega ELTL artikli 351 esimesele lõigule ja rõhutas minu arvates, et neid sätteid tuleb vaadelda üksteisega koosmõjus kolmandate riikidega puudutavaid suhteid käsitleval erijuhtumil (
83
).
88.
Üldiselt järeldan ma sellest, et olukorras, kus kolmandate riikide õigustel peavad olema kahepoolse lepingu alusel põhimõtteliselt esimus (
84
), väljendas Euroopa Kohus kaudselt, millisest määrast alates võib sellise kokkuleppe sätet pidada liidu õigusega vastuolus olevaks vastavalt ELTL artikli 351 teises lõigus ette nähtud eeskirjale.
89.
Teisisõnu, kui tegemist on liikmesriigi ja kolmanda riigi vahelise kohaldatava õigussuhtega, on Euroopa Kohus kohtuotsust TNT (
85
) järgides võtnud minu arvates kasutusele süsteemse lähenemisviisi, et vältida kahepoolse lepingu, millel peab põhimõtteliselt ELTL artikli 351 esimese lõigu kohaselt olema liidu õiguse suhtes esimus, liiga kiiret kahtluse alla seadmist (
86
).
90.
Ma saan sellest lähenemisviisist nii aru, et tsiviilasjades tehtava koostöö puhul liidus tuleb kindlaks teha põhimõte, mis on kõnealuse määruse sätte aluseks, et hinnata viimase tähtsust. Käesolevas asjas tuleb seega kindlaks teha, kas Venemaa-Bulgaaria lepingu säte on vastuolus Brüsseli IIb määruses taotletava põhieesmärgiga.
91.
Alles pärast vastuolu olemasolu hindamist tekib teisena küsimus, kas ELTL artikli 351 teise lõigu sätteid rakendatakse või mitte ühe või mitme liikmesriigi ja ühe või mitme kolmanda riigi vahelistes suhetes (
87
).
92.
Normide hierarhia tõttu ei piirdu selle sätte kohaldamine määrustega, milles on erisäte, mis reguleerib nende määruste ja kolmandate riikidega sõlmitud rahvusvaheliste kokkulepete vahelist suhet.
93.
Eesmärke, mida tuleb täita, on järelikult palju. Tuleb kaitsta kolmandate riikide õigusi kooskõlas ELTL artikli 351 esimese lõiguga (
88
) ning leida lahendus, mis on kooskõlas kohtualluvuse prognoositavuse ja õigussubjektide õiguskindluse põhimõtetega. Need põhimõtted, mis õigustavad kohtualluvuse eeskirjade sätestamist rahvusvahelistes kokkulepetes, tagavad kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise (
89
).
94.
Seega tuleb käesolevas asjas analoogselt meetodiga, mida kasutati kohtuotsuses OP (
90
), käsitleda järgmist küsimust: Kas Venemaa-Bulgaaria leping, mille kohaselt alaealisele kuuluva kinnisasja müügiks nõusoleku andev kohus on kinnisasja asukohariigi kohus, rikub vanemliku vastutuse küsimustes tehtava õigusalase koostöö põhimõtet liidus, mis soosib lapse viibimiskoha järgse kohtu alluvust?
95.
Ma arvan, et ei riku.
96.
Lapse parimate huvide taotlemise nõuet silmas pidades on kohtualluvuse kriteeriumiks tõepoolest üldiselt lapse harilik viibimiskoht (
91
), siiski näeb liidu seadusandja ette mitu kõrvalekaldumist, tingimusel et sama nõue on täidetud ja et esinevad erandlikud asjaolud. Nii on ette nähtud kohtu valimise võimalus (
92
) ja konkreetsemalt võimalus anda kohtualluvus üle kohtule, kellel on lapse parimate huvide hindamiseks paremad võimalused (
93
).
97.
Lisaks sellele on seadusandja sõnaselgelt reguleerinud võimaliku kohtuvaidluse, mis puudutab lapse kaitseks võetavaid meetmed, mis on seotud lapsele kuuluva vara haldamise, säilitamise või käsutamisega ja kui see kinnisasi asub selle liikmesriigi territooriumil, kus ei ole lapse viibimiskoht (
94
).
98.
Selles mõttes on Brüsseli IIb määrus kooskõlas ka 1996. aasta Haagi konventsiooni artiklitega 8 ja 9.
99.
Sellest tuleneb, et Venemaa-Bulgaaria lepingus sätestatud kohtualluvuse eeskirja võib kohaldada liidus niivõrd, kuivõrd see vastab Brüsseli IIb määruse põhjenduses 19 esitatud nõudele, austades lapse parimaid huve (
95
).
100.
Järelikult ei ole käesolevas asjas vaja tegeleda „vajalike vahenditega kindlakstehtud vastuolude kõrvaldamiseks“, mille kohaldamine on ELTL artikli 351 teise lõigu kohaselt liikmesriikide ülesanne.
101.
Lisaksin terviklikkuse huvides, et kui Euroopa Kohus siiski leiab, et Venemaa-Bulgaaria lepingu kohaldamine toob kaasa vastuolu liidu õigusega, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kindlaks tegema, kas seda vastuolu on võimalik vältida sellega, et lepingut tõlgendatakse võimalikult suures ulatuses kooskõlas liidu õigusega, järgides seejuures rahvusvahelist õigust (
96
). Vastasel korral on Bulgaaria Vabariik kohustatud kasutama kõiki vajalikke vahendeid, et kõrvaldada selle lepingu vastuolu liidu õigusega, vajaduse korral see denonsseerides. Kuni sellise kõrvaldamiseni lubab ELTL artikli 351 esimene lõik tal lepingu kohaldamist jätkata (
97
).
V. Ettepanek
102.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Sofiyski rayonen sadi (Sofia rajoonikohus, Bulgaaria) eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Nõukogu 25. juuni 2019. aasta määrust (EL) 2019/1111, mis käsitleb kohtualluvust, abieluasjade ja vanemliku vastutusega seotud kohtuasjades tehtud lahendite tunnustamist ja täitmist ning rahvusvahelisi lapserööve,
tuleb tõlgendada nii, et
ELTL artikli 351 esimese lõigu kohaselt ei mõjuta see määrus sellise kahepoolse lepingu kohaldamist, mille liikmesriik on sõlminud kolmanda riigiga enne tema Euroopa Liiduga ühinemise kuupäeva ja mille kohaselt kuulub kolmanda riigi kodanikust alaealisele kuuluva kinnisasja müümiseks nõusoleku saamise taotluse läbivaatamine ainult kinnisasja asukoha liikmesriigi kohtu alluvusse, kes võtab otsuse tegemisel arvesse lapse parimaid huve.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
i
)	Käesoleval kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.
(
2
)	Leping ratifitseeriti Durzhavniya suveti (Bulgaaria riiginõukogu) 15. aprilli 1975. aasta dekreediga nr 784 (DV nr 33, 25.4.1975) ja avaldati 10. veebruari 1976. aastaDV‑s nr 12 (parandus DV nr 17, 28.2.2014), mis on siduv Bulgaaria Vabariigi ja Venemaa Föderatsiooni jaoks (edaspidi „Venemaa-Bulgaaria leping“).
(
3
)	Nõukogu 25. juuni 2019. aasta määrus, mis käsitleb kohtualluvust, abieluasjade ja vanemliku vastutusega seotud kohtuasjades tehtud lahendite tunnustamist ja täitmist ning rahvusvahelisi lapserööve (ELT 2019, L 178, lk 1) (edaspidi „Brüsseli IIb määrus“).
(
4
)	Brüsseli IIb määrust ei kohaldata Taani Kuningriigi suhtes (vt selle määruse põhjendus 96).
(
5
)	Haagis 25. oktoobril 1980. aastal sõlmitud lapseröövi suhtes tsiviilõiguse kohaldamise rahvusvaheline konventsioon.
(
6
)	Haagis 19. oktoobril 1996. aastal sõlmitud vanema kohustuste kindlaksmääramise ja laste kaitse abinõude rakendamise pädevuse, kohaldatava õiguse, abinõude tunnustamise, rakendamise ja koostöö konventsioon (edaspidi „1996. aasta Haagi konventsioon“).
(
7
)	DV nr 275, 22.11.1950.
(
8
)	DV nr 59, 20.7.2007.
(
9
)	DV nr 47, 23.6.2009.
(
10
)	Nad on sündinud vastavalt 2005. ja 2008. aastal. Üks neist on nüüd täisealine, nagu Euroopa Kohtu istungil selgitati.
(
11
)	DV nr 42, 17.5.2005.
(
12
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuni 2008. aasta määrus lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma I“) (ELT 2008, L 177, lk 6; edaspidi „Rooma I määrus“).
(
13
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määrus kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (ELT 2012, L 351, lk 1).
(
14
)	Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt võib liikmesriigi kohus pöörduda Euroopa Kohtu poole vaid juhul, kui tegemist on poolelioleva vaidlusega ja liikmesriigi kohus peab vastavas menetluses tegema kohtuotsuse jõudu omava lahendi. Vt 26. septembri 2024. aasta kohtuotsus Fautromb (C‑368/23, EU:C:2024:789, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
15
)	Vt selles menetluses 3. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Schneider (C‑386/12, edaspidi „kohtuotsus Schneider, EU:C:2013:633, punktid 10–12). Kohtuasjas, mille alusel see kohtuotsus tehti ja mis käsitles eestkoste all oleva täiskasvanud isiku õigust oma vara käsutada, oli kohaldatud menetlus sarnane põhikohtuasjas omaga. Vt käesoleva ettepaneku 24. joonealune märkus.
(
16
)	Vt 2. juuni 1994. aasta kohtuotsus Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, punktid 17 ja 18).
(
17
)	Õiguskaitsevahendite olemasolu kohta, eelkõige kohtualluvust puudutavate otsuste puhul, vt eelotsusetaotluse esitanud kohtu viidatud riigisisene kohtupraktika ja eelkõige käesolevas kohtuasjas varem tehtud kohtumäärus (vt käesoleva ettepaneku punkt 21). Vt samuti kohtuotsus Schneider (punkt 12).
(
18
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohus meenutas seda tingimust sõnaselgelt märkuses, mille ta saatis Euroopa Kohtule pärast seda, kui komisjon oli esitanud kirjalikud seisukohad Brüsseli IIb määruse artikli 16 kohaldatavuse kohta. Vt lisaks hindamise raames kontrollitavate asjaolude kohta käesoleva ettepaneku 95. joonealune märkus. Vt ka käesoleva juhtumi olukorda, kus alaealiste huvid võivad erineda nende seadusliku esindaja huvidest, käesoleva ettepaneku punkt 19.
(
19
)	Vt Brüsseli IIb määruse artikli 2 lõike 1 teise lõigu punkt b. Sellest jäävad IV peatüki kohaldamisel välja ajutised meetmed, sealhulgas kaitsemeetmed, mille on kehtestanud see kohus ilma vastaspoolt kohale kutsumata, juhul, kui lahend on vastaspoolele kätte toimetatud enne täitmist.
(
20
)	Vt Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1988 et 2007), 7e éd., Librairie générale de droit et de jurisprudence, collection „Droit des affaires“, Pariis, 2024, punkt 425 (lk 636 ja 637).
(
21
)	Vt 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, punkt 20) ja 19. aprilli 2018. aasta kohtuotsus Saponaro ja Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, punkt 10). Vt ka 30. märtsi 2023. aasta kohtuotsus М. Ya. M. (kaaspärija pärandist loobumine) (C‑651/21, EU:C:2023:277, punktid 15 ja 16, milles viidatakse Bulgaaria menetlusnormidele, mis reguleerivad hagita menetluse läbiviimist).
(
22
)	Esimeses ja teises küsimuses viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus Brüsseli IIb määrusele, Rooma I määrusele ja määrusele nr 1215/2012. Jätan oma analüüsist välja teise määruse, mis ei ole rahvusvahelise kohtualluvusega seotud. Vt selle kohta käesoleva ettepaneku 48. joonealune märkus.
(
23
)	C‑404/14, EU:C:2015:653.
(
24
)	Vt kohtuotsus Schneider (punkt 23). Sofiyski gradski sad (Sofia linnakohus) pöördus Euroopa Kohtu poole põhikohtuasjas kohaldatavate sätetega sarnaste sätete alusel. Vastavalt perekonnaseaduse artikli 168 lõikele 2 koosmõjus artikli 165 lõikega 4 ja artikli 130 lõikega 3 on käsutustehingud piiratud teovõimega isikutele kuuluvate kinnisasjadega lubatud Rayonen sadi (piirkondlik kohus) loal, mille tööpiirkonnas selline isik elab, tingimusel et käsutus ei ole vastuolus asjaomase isiku huvidega (vt kohtuotsus Schneider (punkt 7)).
(
25
)	Vt kohtuotsus Schneider (punkt 25).
(
26
)	Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrus kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42).
(
27
)	Vt kohtuotsus Schneider (punktid 26, 28 ja 31).
(
28
)	Nõukogu 27. novembri 2003. aasta määrus, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000 (ELT 2003, L 338, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 243). Vt 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, punktid 29 ja 31), kus eestkostekohus on taotlenud alaealiste laste nimel sõlmitud pärandvara jagamise lepingu heakskiitmist. Sellele otsusele viidates võeti sama lahendus vastu 19. aprilli 2018. aasta kohtuotsuses Saponaro ja Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, punktid 17–19), mis käsitles vanemate poolt alaealise lapse nimel pärimisest loobumise loa taotlust.
(
29
)	Vt analoogia alusel 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, punkt 37) ja 19. aprilli 2018. aasta kohtuotsus Saponaro ja Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, punkt 20).
(
30
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 53.
(
31
)	Selle sätte kohaselt: „[k]ui liikmesriigi kohtus käesoleva määruse kohaldamisalasse mittekuuluvas küsimuses toimuva menetluse tulemus sõltub vanemliku vastutusega seotud kõrvalise küsimuse lahendamisest, võib kõnealuse liikmesriigi kohus asjaomase küsimuse seda menetlust silmas pidades lahendada, isegi kui kõnealusel liikmesriigil ei ole kohtualluvust käesoleva määruse alusel.“
(
32
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 25.
(
33
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 30.
(
34
)	Vt ka selle määruse põhjendus 32, mis on toodud näitena konkreetsete selgituste kohta. Täpsustan, et Brüsseli IIb määruse artikli 16 lõige 3 näeb ette, et „[k]ui liikmesriigi kohtus pärimisasjas lapse nimel tehtud või tehtava õigusliku toimingu kehtivuse jaoks on nõutav kohtu luba või heakskiit, võib kõnealuse liikmesriigi kohus otsustada, kas lubada sellist õiguslikku toimingut või see heaks kiita, isegi kui tal ei ole kohtualluvust käesoleva määruse alusel“. Pidades silmas selles sättes osutatud eriolukorda (vt kõnealuse määruse põhjendus 33), tuleb seda tõlgendada kitsalt.
(
35
)	Vt kommentaare selle sätte kohta Jault-Seseke, F., teoses Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., ja Jault-Seseke, F., Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international; Commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), Bruylant, Brüssel, 2023, lk 219–231, eelkõige lk 221 jj, ning eelkõige punktid 10–13. Vt ka Garber, T., „Article 10 – Choice of court“, teoses Magnus, U., ja Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels II ter Regulation, Otto Schmidt, Köln, 2023, lk 169–184, eelkõige punktid 9, 10, 16, 17, 18 ja 22 (lk 173–176). Minu arvates võib artiklit 10 tõlgendada nii, et seda kohaldatakse juhul, kui asjaomane isik või asjaomased isikud teevad valiku üksnes hagita menetluse raames, eelkõige lapse seadusliku esindajana. Vt sellega seoses põhikohtuasja menetlusest tehtud järelduste kohta käesoleva ettepaneku punkt 62 ning Euroopa Kohtu 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsuses Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, punktid 35–37) ja 19. aprilli 2018. aasta kohtuotsuses Saponaro ja Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, punkt 40) valitud lahendus määruse nr 2201/2003 artikli 12 lõike 3 alusel, mida võib üle kanda selle samaväärsuse tõttu Brüsseli IIb määruse artikliga 10 ja juhul, kui ainult üks vanem on oma laste seaduslik esindaja.
(
36
)	Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, on see otsus kättesaadav kassatsioonikohtu veebilehel.
(
37
)	Varhoven kasatsionen sad (kõrgeim kassatsioonikohus) selgitas oma otsuses, et rahvusvahelise eraõiguse seadustiku artikli 65 lõike 1 kohaselt reguleerib asjaõiguste omandamist ja lõpetamist vara asukohariigi õigus. Eelotsusetaotluse esitanud kohus seda sätet ei tsiteeri.
(
38
)	Vt lisaks kohtualluvust käsitlevaid sätteid Venemaa-Bulgaaria lepingu artikli 25 lõikes 6, milles on ette nähtud ka selle lepinguosalise (kelle kodanik laps on) ametiasutuste pädevus.
(
39
)	Vt ka komisjoni seisukoht Brüsseli IIb määruse kohaldamise praktilises juhendis, mis avaldati 2023. aastal, punkt 9.2 (lk 208): „[Brüsseli IIb] määrus ei mõjuta liikmesriigi ja kolmanda riigi vahel sõlmitud kahepoolseid lepinguid, mis reguleerivad määruse kohaldamisalasse kuuluvaid küsimusi. Sama kehtib ka mitmepoolsete konventsioonide kohta, kui määruse artiklites 95–99 sätestatud erinormidega ei ole ette nähtud teisiti. See tuleneb asjaomase liikmesriigi varem võetud rahvusvahelistest kohustustest (vt põhjendus 91 ja ELTL artikkel 351).“
(
40
)	Vt selle kohta 26. septembri 2024. aasta kohtuotsus Energotehnica (C‑792/22, EU:C:2024:788, punkt 42).
(
41
)	Kuivõrd see artikkel asendas EÜ artiklit 307, mis järgnes EMÜ artikli 234 sätetele, kehtib nende tõlgendus Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt samaväärsete kehtivate sätete suhtes.
(
42
)	Teistes tsiviilasjades tehtavat koostööd käsitlevates määrustes on liidu seadusandja toiminud erinevalt. Vt selle kohta kohtujurist Campos Sánchez-Bordona ettepanek kohtuasjas OP (pärimisele kolmanda riigi õiguse valimine) (C‑21/22, EU:C:2023:247, punkt 30).
(
43
)	Vt selle kohta kohtujurist Campos Sánchez-Bordona ettepanek kohtuasjas OP (pärimisele kolmanda riigi õiguse valimine) (C‑21/22, EU:C:2023:247, 20. joonealune märkus).
(
44
)	Tuleb meenutada, et ELTL artikli 351 esimene lõik on õigusnorm, mis võib juhul, kui selle kohaldamise tingimused on täidetud, lubada erandeid liidu õiguse, sealhulgas esmase õiguse kohaldamisest (14. märtsi 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (kõrgeima kohtu otsus), C‑516/22, EU:C:2024:231, punktid 59 ja 78 ning seal viidatud kohtupraktika).
(
45
)	Ungari valitsus selgitas, et „[n]agu Bulgaaria, nii on ka Ungari sõlminud endiste sotsialistlike riikidega arvukalt kahepoolseid vastastikuse õigusabi lepinguid, mis on siiani jõus. Need on üldist laadi lepingud, mis reguleerivad kohtualluvust, kohaldatavat õigust, kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist ning dokumentide kättetoimetamist ja tõendite kogumist kõigis tsiviilõiguse valdkondades ning mis sageli hõlmavad isegi kriminaalasjades tehtava koostöö valdkonda“. Erinevalt nendest lepingutest ei sisalda Brüsseli IIb määrus vanemliku vastutuse suhtes kohaldatavat õigust käsitlevaid sätteid (vt 1996. aasta Haagi konventsiooni III peatüki sätetele viitamise kohta selle määruse põhjendus 92).
(
46
)	Seega tuleb Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt piirduda eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud teabega. Vt ka käesoleva ettepaneku punkt 50 Venemaa-Bulgaaria lepingust lähtuva teabe kohta, millele võib lisada, et vastavalt kõnealuse lepingu artikli 1 lõikele 1 on ühe lepinguosalise kodanikel teise lepinguosalise territooriumil oma isiklike ja omandiõigustega seoses samasugune õiguskaitse kui selle lepinguosalise kodanikel. Vt lisaks 1996. aasta Haagi konventsiooni üksikasjade kohta käesoleva ettepaneku punkt 66 ja 53. joonealune märkus.
(
47
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 53.
(
48
)	See artikkel sätestab, et „[k]ui lepingu suhtes kohaldatavat õigust ei ole valitud vastavalt artiklile 3 ning ilma et see piiraks artiklite 5–8 kohaldamist, määratakse lepingute suhtes kohaldatav õigus kindlaks järgmiselt: […] leping, mille esemeks on kinnisasjaõigus või õigus kasutada kinnisasja, on reguleeritud kinnisasja asukohariigi õigusega“. Viidet sellele artiklile võib lugeda liidu õiguse osas kohaldataval seadusel põhineva arutluskäigu toetamiseks. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis siiski, et see viide oli vale (vt käesoleva ettepaneku punkt 21).
(
49
)	ELTL artikli 351 rakendamise teise tingimuse kohta vt 14. märtsi 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (kõrgeima kohtu otsus) (C‑516/22, EU:C:2024:231, punktid 63 ja 64).
(
50
)	Vt selle kohta 21. jaanuari 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa (C‑546/07, EU:C:2010:25, punkt 43), samuti 5. septembri 2019. aasta kohtumäärus Caisse pour l’avenir des enfants (C‑801/18, EU:C:2019:684, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
51
)	Oluline on meelde tuletada, et eelotsuse tegemise raames ei pea mitte Euroopa Kohus, vaid liikmesriigi kohus kindlaks tegema, millised kohustused on asjaomasel liikmesriigil tulenevalt varasemast rahvusvahelisest konventsioonist, ning määratlema kohustuste piirid nii, et oleks võimalik välja selgitada, mil määral takistavad nimetatud kohustused liidu õiguse kohaldamist. Vt 2. augusti 1993. aasta kohtuotsus Levy (C‑158/91, EU:C:1993:332, punkt 21).
(
52
)	Vt Venemaa-Bulgaaria lepingu kohaldamisala kohta käesoleva ettepaneku 46. joonealune märkus.
(
53
)	See konventsioon jõustus Bulgaarias 1. veebruaril 2007 ja Venemaal 1. juunil 2013 (vt seda riiki puudutava selgituse kohta 14. juuli 2022. aasta kohtuotsus CC (lapse hariliku viibimiskoha üleviimine kolmandasse riiki) (C‑572/21, EU:C:2022:562, punkt 3)). Nimetatud konventsiooni artikli 55 lõike 1 kohaselt võib „[a]rtikli 60 alusel […] osalisriik: a) jätta oma ametiasutusele õiguse rakendada abinõusid oma territooriumil asuva lapse vara kaitseks; b) jätta endale õiguse keelduda tunnustamast vanema kohustusi või abinõusid juhul, kui kohustused või abinõu on vastuolus tema ametiasutuse poolt lapse vara kaitseks tarvitusele võetud abinõudega“. Märgin, et näiteks Poola Vabariik on esitanud samasugused reservatsioonid. See ei kehti sama konventsiooni kohaldamise kohta Ungaris, kus see jõustus 1. mail 2006.
(
54
)	Vt ka käesoleva ettepaneku punkt 55.
(
55
)	Vt 28. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus Generalstaatsanwaltschaft München (väljaandmine ja ne bis in idem’i põhimõte) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, punkt 122 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
56
)	C‑533/08, edaspidi „kohtuotsus TNT, EU:C:2010:243.
(
57
)	C‑21/22, edaspidi „kohtuotsus OP, EU:C:2023:766.
(
58
)	Nimetatud mitmepoolne konventsioon allkirjastati Genfis 19. mail 1956. Seda muudeti 5. juulil 1978 Genfis allkirjastatud protokolliga (edaspidi „CMR“).
(
59
)	Vt kohtuotsus TNT (punkt 41).
(
60
)	Vt kohtujurist Campos Sánchez-Bordona ettepanek kohtuasjas OP (pärimisele kolmanda riigi õiguse valimine) (C‑21/22, EU:C:2023:247, punktid 40, 41, 43 ja 49).
(
61
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. juuli 2012. aasta määrus, mis käsitleb kohtualluvust, kohaldatavat õigust ning otsuste tunnustamist ja täitmist, ametlike dokumentide vastuvõtmist ja täitmist pärimisasjades ning Euroopa pärimistunnistuse loomist (ELT 2012, L 201, lk 107).
(
62
)	Kohtuotsus OP (punkt 37). Vt selle kohta kohtujurist Campos Sánchez-Bordona ettepanek kohtuasjas OP (pärimisele kolmanda riigi õiguse valimine) (C‑21/22, EU:C:2023:247, punktid 63 ja 79).
(
63
)	Kohtuotsuses TNT on selleks määrus nr 44/2001. Kuivõrd määrusega nr 1215/2012 tunnistati kehtetuks ja asendati see määrus, millega asendati 27. septembril 1968 Brüsselis alla kirjutatud konventsioon kohtualluvuse ning tsiviil- ja kaubandusasjades tehtud otsuste täitmise kohta (ELT 1972, L 299, lk 32), mida on muudetud järjestikuste konventsioonidega uute liikmesriikide ühinemise kohta selle konventsiooniga (EÜT 1998, C 27, lk 1), kohaldatakse Euroopa Kohtu tõlgendust ühe nimetatud õigusakti sätte kohta ka teiste sätete suhtes, kui neid võib pidada samaväärseks. Vt eelkõige 21. märtsi 2024. aasta kohtuotsus Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, punkt 40). Kohtuotsuses OP on tegemist määrusega nr 650/2012.
(
64
)	Nii määruse nr 44/2001 kui ka nr 1215/2012 artikli 71 lõikes 1 viidatakse konventsioonidele, „millega reguleeritakse kohtualluvust või kohtuotsuste tunnustamist või täitmist konkreetses valdkonnas“. Määruse nr 650/2012 artiklis 75 viidatakse rahvusvahelistele konventsioonidele, „mis käsitlevad käesoleva määrusega reguleeritud küsimusi“. Nende sätete analoogia kohta, mis esinevad ka muudes õigusalast koostööd käsitlevates liidu õigusaktides, vt kohtuotsus OP (punkt 28).
(
65
)	Vt määruse nr 1215/2012 artikli 73 lõige 3, mis ei ole samaväärne määrusega nr 44/2001, mis käsitleb kolmanda riigi ja liikmesriigi vahel enne kõnealuse määruse jõustumise kuupäeva sõlmitud kahepoolseid konventsioone ja lepinguid.
(
66
)	Vt kohtuotsus TNT (punkt 46, millele Euroopa Kohus viitas analoogia alusel kohtuotsuses OP (punkt 26), nagu viimati 21. märtsi 2024. aasta kohtuotsuses Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, punkt 41)).
(
67
)	Vt kohtuotsus TNT (punkt 47, mille kohaselt „vaatamata määruse nr 44/2001 põhjenduses 25 toodud selgitusele, mille kohaselt määrus ei mõjuta konkreetseid valdkondi käsitlevaid konventsioone, võimaldamaks liikmesriikidel täita rahvusvahelisi kohustusi kolmandate riikide ees, on õiguslooja selle määruse artikliga 71 soovinud ühtlasi seda, et mainitud konventsioone kohaldataks ka liidusiseselt“).
(
68
)	Teisestes õigusaktides sätestatud korda võib kohaldada üksnes liikmesriikidevaheliste suhete kontekstis. Vt selle kohta 14. märtsi 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (kõrgeima kohtu otsus) (C‑516/22, EU:C:2024:231, punkt 61).
(
69
)	Vt meeldetuletuseks kohtujurist Emiliou ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Ühendkuningriik (kõrgeima kohtu otsus) (C‑516/22, EU:C:2023:857, punkt 114).
(
70
)	Vt selle kohtuotsuse punkt 49, milles on tegemist määruse nr 44/2001 ja CMRi kollisiooniga.
(
71
)	Euroopa Kohus tõi esile järgmised põhimõtted: „tsiviil- ja kaubandusasjades tehtud kohtuotsuste vaba liikumise põhimõte, võimalus ette näha, milliste kohtute alluvusse küsimus kuulub, ja seega õiguskindlus õigussubjektide seisukohast, korrakohase õigusemõistmise põhimõte, samaaegsete kohtumenetluste toimumise võimaluse vähendamine võimalikult suurel määral ning vastastikune usaldus õigusemõistmise suhtes Euroopa Liidus“.
(
72
)	Vt kohtuotsus TNT (punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt ka selle põhimõtte meenutamiseks 14. märtsi 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (kõrgeima kohtu otsus) (C‑516/22, EU:C:2024:231, punkt 61).
(
73
)	C‑452/12, EU:C:2013:858, punktid 24 ja 40 ning 36 ja 41.
(
74
)	C‑90/22, EU:C:2024:252, punktid 37 ja 45.
(
75
)	C‑157/13, EU:C:2014:2145, punkt 38.
(
76
)	Vt 4. septembri 2014. aasta kohtuotsus Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, punkt 41).
(
77
)	Vt 4. septembri 2014. aasta kohtuotsus Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, punkt 42).
(
78
)	Võrrelda teistes kohtuotsustes käsitletud küsimustega, mis on toodud käesoleva ettepaneku punktides 81 ja 82.
(
79
)	Vt kohtuotsus OP (punktid 11 ja 25).
(
80
)	Kohtujuristi kursiiv. Minu teada on see väljend Euroopa Kohtu praktikas uudne. Vt võrdluseks käesoleva ettepaneku punktides 80–82 viidatud kohtuotsused.
(
81
)	Kohtuotsus OP (punkt 29).
(
82
)	Vt kohtuotsus OP (punktid 30–36).
(
83
)	Vt kohtuotsus OP (punkt 37). Euroopa Kohus ei pidanud ELTL artikli 351 teise lõigu kohaldamise tingimuste kohta otsust tegema, kuna leidis, et võimalus valida pärimisõiguse suhtes kohaldatavat õigust ning kohtualluvuse ja kohaldatava õiguse vahelise kooskõla puudumine ei ole vastuolus määruse nr 650/2012 aluseks oleva põhimõttega (vt selle kohtuotsuse punktid 33 ja 34).
(
84
)	Vt kohtuotsus OP (punktid 26 ja 27, mis käsitlevad määruse nr 650/2012 artikli 75 lõikes 1 sätestatud põhimõtet, milles kinnitatakse kolmandate riikide puhul ELTL artikli 351 esimeses lõigus sätestatud põhimõtet). Vt ka käesoleva ettepaneku punkt 79.
(
85
)	Vt kohtuotsus OP (punktid 28 ja 29).
(
86
)	Vt selle kohta kohtujurist Campos Sánchez-Bordona ettepanek kohtuasjas OP (pärimisele kolmanda riigi õiguse valimine) (C‑21/22, EU:C:2023:247, 48. ja 49. joonealune märkus).
(
87
)	Kohtuotsuses OP vastas Euroopa Kohus sellele küsimusele eitavalt. Seda sätet ei kohaldata liikmesriikidevahelistes suhetes. Vt eelkõige kohtuotsuses TNT kindlaks määratud CMR artikli 31 lõigete 2 ja 3 kohaldamise tingimuste kohta kohtuotsuse punkt 56.
(
88
)	Vt 14. märtsi 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (kõrgeima kohtu otsus) (C‑516/22, EU:C:2024:231, punkt 60).
(
89
)	Kohtujurist Campos Sánchez-Bordona rõhutas seda kaalutlemise olulist aspekti oma ettepanekus kohtuasjas OP (pärimisele kolmanda riigi õiguse valimine) (C‑21/22, EU:C:2023:247, punkt 48 ja 37. joonealune märkus probleemi illustreerimiseks). Samamoodi leian, et kõnealusel juhul võib, eeldades, et Venemaa kohtunikud lähtuvad samasugusest tõlgendusest kui Varhoven kasatsionen sad (kõrgeim kassatsioonikohus), esitada järgmise konkreetse küsimuse: kuidas põhjendada seda, et ainuüksi liikmesriigis viibimise tõttu ei saa Venemaa kodanikud, kellel on Bulgaarias kinnisvara, tugineda õiguskindlusele, mis tuleneb Venemaa-Bulgaaria lepingu kohaldamisest, mille kohaselt on kohtualluvus kinnisvara asukoha järgsel Bulgaaria kohtul ja kohaldatakse kõnealuse riigi seadust? Kuidas põhjendada seda, et samade eeskirjade alusel, kuid seoses Bulgaaria kodanikega, kellel on kinnisvara Venemaal ja kelle viibimiskoht on liikmesriigis, ei tunnustata Venemaal Vene õiguse alusel tehtud otsust Bulgaarias?
(
90
)	Vt ka liidusisese pädevuse kohta 4. septembri 2014. aasta kohtuotsus Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, punkt 41).
(
91
)	Vt Brüsseli IIb määruse põhjendused 19 ja 20 ning artikkel 7. Vt ka Jault-Seseke, F., kommentaarid selle artikli kohta teoses Corneloup, S., Gallant, E., Egéa, V., ja Jault-Seseke, F., op. cit., lk 193–201, eelkõige lk 194 ja 195.
(
92
)	Vt Brüsseli IIb määruse artikkel 10 ja käesoleva ettepaneku punkt 49.
(
93
)	Vt Brüsseli IIb määruse artikkel 12. Selles sätestatakse tingimused, mille alusel antakse kohtualluvus ühe liikmesriigi kohtult üle kohtule teises liikmesriigis, millega lapsel on eriline side. Nimetatud artikli lõikes 4 täpsustatakse mõistet „eriline side“. Selle lõike punkti e kohaselt on silmas peetud olukorda, kus liikmesriik „on koht, kus asub lapse vara ning kohtuasi käsitleb lapse kaitseks võetavaid meetmeid, mis on seotud tema vara haldamise, säilitamise või käsutamisega“. Vt ka selle määruse artikkel 13. Selle artikli kohaselt võib sellise liikmesriigi kohus, millega lapsel on eriline side määruse artikli 12 lõike 4 tähenduses, taotleda lapse hariliku viibimiskoha liikmesriigi kohtult kohtualluvuse üleandmist, kui ta leiab, et tal on lapse parimate huvide hindamiseks konkreetses asjas paremad võimalused.
(
94
)	Vt Brüsseli IIb määruse artikli 12 lõike 4 punkt e, millele viidatakse käesoleva ettepaneku 93. joonealuses märkuses. Kohaldades seda sätet koos määruse artikliga 13, on selle liikmesriigi kohtul, kus asub alaealisele kuuluv vara, võimalik taotleda kohtualluvust, ilma et oleks olnud vaja algatada menetlust selle liikmesriigi kohtus. Vt selle kohta Jault-Seseke, F., „Article 13 – Demande de transfert de compétence par une juridiction d’un État membre qui n’est pas compétente“, teoses Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., ja Jault-Seseke, F., op. cit., lk 249–251, eriti punktid 3 ja 4 (lk 250); Garber, T., „Article 13 – Request for transfer of jurisdiction by a court of a Member State not having jurisdiction“, teoses Magnus, U., ja Mankowski, P., op. cit., lk 211–213, eriti punkt 6 (lk 213), samuti komisjoni praktiline juhend Brüsseli IIb määruse kohaldamise kohta, 2023, punkt 3.3.1 (lk 74).
(
95
)	Sellega seoses väidavad põhikohtuasja avaldajad oma kirjalikes seisukohtades, et selle riigi kohtul, kus kinnisasi asub, on läheduse tõttu parem võimalus otsustada laste varaliste huvide üle, kuna eelkõige on vaja kontrollida omandiõigust või nende kaasomandiosa kõnealuses kinnisasjas, kinnisasja tunnuseid, samuti hoone plaane ja kinnisvara turuväärtust ning vajaduse korral viia läbi ekspertiisi. Nõusolek müügiks antakse tingimusel, et müügihind ei ole turuhinnast madalam. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on taotluses miinimumaluseks asja maksustamisväärtus.
(
96
)	Vt selle kohta 22. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus Ferrari (C‑720/18 ja C‑721/18, EU:C:2020:854, punkt 68).
(
97
)	Vt selle kohta 22. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus Ferrari (C‑720/18 ja C‑721/18, EU:C:2020:854, punkt 69).