62005CC0028_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. College van Beroep voor het bedrijfsleven’i (Madalmaad) eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 18. novembri 1985. aasta direktiivi 85/511/EMÜ, millega kehtestatakse ühenduse meetmed suu- ja sõrataudi tõrjeks(2), muudetud nõukogu 26. juuni 1990. aasta direktiiviga 90/423/EMÜ(3) (edaspidi „direktiiv”). Eelotsusetaotluse esitanud kohtu eesmärk on teha kindlaks tagajärjed, mis tulenevad asjaolust, et labor, kus tehti analüüsid, mille põhjal G. J. Dokterile, W. Boekhoutile ja Maatschap Van den Topile kuuluvad loomad tapeti, ei ole direktiivi B lisas nimetatud labor.
I. Asjaolud, õiguslik raamistik ja eelotsuse küsimused
2. Põhikohtuasja pooled on G. J. Dokter, W. Boekhout ning Maatschap Van den Top ja Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit (Hollandi põllumajanduse, looduse ja toidukvaliteedi ministeerium). Põhikohtuasja hagejad vaidlustavad Rijksdienst voor de keuring van Vee en Vlees’i (riiklik karja‑ ja lihainspektsioon; edaspidi „RVV”) 29. märtsi 2001. aasta otsused, mis võeti vastu 24. septembri 1992. aasta Gezondheids- en welzijnswet voor dieren’i (loomade tervise- ja heaoluseadus, Stb.  1992, nr 585) ja 24. septembri 1992. aasta Besluit verdachte dieren’i (loomade tapmist puudutav määrus, Stb.  1992, nr 585) alusel (edaspidi „vaidlustatud otsused”).
3. Ühenduse tasandil on kehtestatud hulk meetmeid suu- ja sõrataudi tõrjeks. Direktiivi eesmärk on lähtuvalt selle artiklist 1 määratleda „ühenduse miinimumtõrjemeetmed, mida kohaldatakse suu- ja sõrataudi puhangu korral”.
4. Artikli 2 teise lõigu kohaselt on
„[…]
c) nakatunud loom ‑ iga vastuvõtliku liigi loom, kellel:
– on kindlaks tehtud kliinilised tunnused või tapajärgsed kahjustused, mis võivad tuleneda suu- ja sõrataudist,
või
– laboratoorsete uuringute põhjal on ametlikult kindlaks tehtud suu- ja sõrataudi esinemine”.
a) nakatumiskahtlusega loom
iga vastuvõtliku liigi loom, kellel esinevad sellised kliinilised sümptomid või tapajärgsed kahjustused, et suu- ja sõrataudi esinemist võib põhjendatult kahtlustada
b) kontaktne loom
iga vastuvõtliku liigi loom, kes episotoloogilise info alusel võis otseselt või kaudselt kokku puutuda suu- ja sõrataudi viirusega”.
5. Meetmed, mis võetakse, kui põllumajandusettevõttes on üks või mitu nakatumiskahtlusega või nakatunud looma, on toodud direktiivi artiklis 4(4) . Kohe, kui on leidnud kinnitust, et põllumajandusettevõttes on nakatunud loom, võetakse vastavalt artikli 5 lõikele 1 „piisavad proovid, mis saadetakse uurimiseks […] lisas nimetatud laborisse eeldusel, et neid proove ei ole […] võetud ja uuringuid ei ole tehtud juba haiguskahtluse perioodil”. Artikli 5 lõige 2 näeb ette põllumajandusettevõtte loomade tapmise ja rümpade hävitamise. Vastavalt sama artikli lõikele 4 „pädev asutus võib kohaldada lõikes 1 sätestatud meetmeid kõrvalasuvate põllumajandusettevõtete suhtes, kui nende asukoht, piirid või kokkupuude loomadega põllumajandusettevõttest, kus taud on registreeritud, annab alust kahtlustada võimalikku saastumist”.
6. Direktiivi A ja B lisas loetletud tunnustatud laborite rolli täpsustatakse artiklis 11 ja artiklis 13. Artikli 11 lõike 1 järgi
„Liikmesriigid tagavad, et:
– suu- ja sõrataudi avastamiseks tehtavad laboriuuringud viiakse läbi riikliku labori poolt, mis on toodud B lisas, mida võib muuta või täiendada artiklis 17 sätestatud korras. Laboriuuringute käigus peab vajadusel ja eelkõige taudi esmakordsel ilmnemisel kindlaks määrama asjakohase viiruse liigi, alaliigi ja vajadusel variandi, mida võib vajadusel kinnitada ühenduse poolt määratud referentlabor […].”
7. Artikli 13 lõige 1 näeb ette:
”Liikmesriigid tagavad, et:
[…]
– suu- ja sõrataudi viirust käsitletakse uuringute, diagnostika ja/või vaktsiinide valmistamise eesmärgil üksnes A ja B lisas loetletud heakskiidetud ettevõtetes ja laborites,
[…]
– [need] ettevõtted ja laborid kiidetakse heaks üksnes juhul, kui nad vastavad FAO poolt suu- ja sõrataudi viirustega in vitro
ja in vivo
töötavatele laboritele soovitatud miinimumnõuetele.”
8. Kontrolli, mida komisjon võib teostada nendes laborites, käsitletakse sama artikli lõikes 2:
”Komisjoni veterinaareksperdid teevad koostöös liikmesriikide pädevate asutustega kohapealseid kontrolle, veendumaks, kas A ja B lisas nimetatud ettevõtetes ja laborites kohaldatavad turvasüsteemid vastavad FAO miinimumnõuetele.
Komisjon viib kõnealuseid kontrolle läbi vähemalt kord aastas, […], ning esitab enne kõnealust kuupäeva alalisele veterinaarkomiteele esialgse aruande. Komisjon võib A ja B lisas esitatud ettevõtete ja laborite loetelu neid kontrolle silmas pidades enne 31. detsembrit 1991 artiklis 17 sätestatud korras muuta. Kõnealust loetelu ajakohastatakse regulaarselt samas korras.
Samas korras võidakse otsustada võtta vastu ühtne eeskiri A ja B lisas nimetatud ettevõtetes ja laborites kohaldatavate turvasüsteemide kasutamiseks.”
9. Direktiivi B lisa määrab riiklikuks suu- ja sõrataudi laboriks „Centraal Diergeneeskundig Instituut’i, Lelystad”. Komisjon võttis 2. juulil 1992 vastu otsuse, millega muudetakse direktiivis esinevat ettevõtete ja laborite nimekirja, millel on lubatud käsitleda suu- ja sõrataudi viirust(5), kus B lisas pealkirja „Riiklikud suu- ja sõrataudi laborid” all on ikka „Centraal Diergeneeskundig Instituut, Lelystad”. Viimaks võttis komisjon pärast käsitletavaid sündmusi 10. jaanuaril 2003 vastu otsuse, millega muudetakse nõukogu direktiivi 85/511 seoses nende laborite nimekirjadega, millel on lubatud käsitleda elusat suu- ja sõrataudi viirust(6) . A lisas loetletakse siseriiklikud kommertslaborid, millel on lubatud käsitleda elusat suu- ja sõrataudi viirust vaktsiini tootmiseks, ja B lisas need siseriiklikud laborid, millel on lubatud käsitleda elusat suu- ja sõrataudi viirust. Kahes lisas on nimetatud „CIDC-Lelystad, Central Institute for Animal Disease Control, Lelystad”. Nõukogu 29. septembri 2003. aasta direktiivi 2003/85/EÜ ühenduse meetmete kohta suu- ja sõrataudi tõrjeks, millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 85/511(7) XI lisas nähakse A osas ette siseriiklikud laborid, millel on lubatud käsitleda elusat suu- ja sõrataudi viirust, ja B osas need laborid, millel on lubatud käsitleda elusat suu- ja sõrataudi viirust vaktsiinide tootmiseks. Sama labor „CIDC-Lelystadi, Central Institute for Animal Disease Control” esineb selle lisa kahes osas.
10. Lõpuks tuleb mainida ka komisjoni 27. märtsi 2001. aasta otsust 2001/246/EÜ, mis sätestab direktiivi 85/511 artikli 13 alusel tingimused suu- ja sõrataudi tõrjeks ning selle likvideerimiseks Madalmaades(8) ja mille artikkel 2 lubab Madalmaades pärssivat vaktsineerimist lisas toodud täpsustavatel tingimustel, millega nähakse ette, et „selle piirkonna ulatus, kus pärssivat vaktsineerimist läbi viiakse, on direktiivi 85/511/EMÜ artiklites 4 või 5 kehtestatud piirangutele allutatud põllumajandusettevõtete ümber kahe kilomeetri raadiuses”.
11. RVV direktor tugineb vaidlustatud otsustes 20., 22. ja 25. märtsil 2001 RVV spetsialistide rühma poolt läbiviidud kontrollile Teunisseni põllumajandusettevõttes, mis asus hagejate ettevõttest vähem kui kahe kilomeetri kaugusel. Nende kontrollimiste käigus võetud proovid saadeti analüüsimiseks ID‑Lelystad BV (edaspidi „ID‑Leystad”) laborisse. 27. märtsil 2001 Teunisseni põllumajandusettevõte evakueeriti. Labor teatas 28. märtsil RVV-le teostatud uuringute positiivsest tulemusest. Seejärel teatas RVV direktor, et Teunisseni ettevõte on nakatunud ja avaldas 29. märtsi 2001. aasta otsuses arvamust, et sõralisi põhikohtuasja hagejate ettevõtetes tuleb käsitleda kui suu- ja sõrataudi nakatumiskahtlusega loomi, sest nad olid sellise ettevõtte läheduses, kus asusid nakatunud loomad. Viiruse tõrje eesmärgil andis RVV direktor korralduse hagejate loomad vaktsineerida ja seejärel tappa.
12. Põhikohtuasja hagejad esitasid vaidlustatud otsuste peale kaebuse, mille RVV direktor rahuldamata jättis. Niisiis esitasid nad kolm eraldi hagi College van Beroep voor het bedrijfslevenile, kes otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas nõukogu 18. novembri 1985. aasta direktiivi 85/511/EMÜ, millega kehtestatakse ühenduse meetmed suu- ja sõrataudi tõrjeks, artikli 11 lõike 1 esimesest taandest koosmõjus artikli 13 lõike 1 teise taandega tuleneval liikmesriikide kohustusel tagada, et suu- ja sõrataudi avastamiseks tehtavad laboriuuringud viiakse läbi direktiivi B lisas nimetatud laboris, on vahetu õigusmõju?
2. a)	Kas direktiivi 85/511 artikli 11 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kui suu- ja sõrataud avastatakse laboris, mida ei ole direktiivi B lisas nimetatud, kaasnevad sellega õiguslikud tagajärjed?
2. b)	Juhul kui vastus teise küsimuse punktile a on jaatav:
kas direktiivi 85/511 artikli 11 lõike 1 eesmärk on selliste üksikisikute kaitse nagu põhikohtuasja hagejad? Juhul kui see ei ole nii, kas siis võivad sellised üksikisikud tugineda asjaolule, et liikmesriikide ametiasutused on rikkunud nimetatud sätetest tulenevaid kohustusi?
2. c)	Juhul kui vastusest teise küsimuse punktile b järeldub, et üksikisikud võivad tugineda direktiivi 85/511 artikli 11 lõikele 1, siis:
millised õiguslikud tagajärjed kaasnevad asjaoluga, et suu- ja sõrataud avastati laboris, mis ei ole direktiivi B lisas mainitud?
3. Arvestades direktiivi 85/511 artikleid 11 ja 13, kas selle B lisa tuleb tõlgendada selliselt, et nimetus „Centraal Diergeneeskundig Instituut, Lelystad” võib või peab hõlmama ka ID-Leystad BV‑d?
4. Juhul kui eelnimetatud küsimustest tuleneb, et suu- ja sõrataudi esinemist võib kinnitada direktiivi 85/511 B lisas nimetamata labor või et seda lisa tuleb tõlgendada selliselt, et nimetus „Centraal Diergeneeskundig Instituut, Lelystad” võib või peab hõlmama ka ID Leystad BV‑d, siis: kas direktiivi 85/511 tuleb tõlgendada selliselt, et see näeb ette, et liikmesriigi pädev ametiasutus on seotud selle direktiivi B lisas nimetatud labori uuringutulemustega, või juhul, kui vastusest teise küsimuse punktile a järeldub, et ametiasutus võib suu- ja sõrataudi vastaste meetmete võtmisel tugineda ka sellise labori uuringutulemustele, mida ei ole selle direktiivi B lisas nimetatud, on ta seotud viimati nimetatud labori uuringutulemustega, või kuulub nende pädevuse määratlemine liikmesriigi menetlusautonoomia valdkonda, ning kas põhikohtuasja arutav kohus peab kontrollima, kas asjaomased sätted kehtivad sõltumata sellest, kas laboris tehtav uuring viiakse läbi liikmesriigi või ühenduse õigusest tuleneva kohustuse tõttu ja samuti, kas liikmesriikide menetlussätete kohaldamine ei muuda ühenduse õigusnormide kohaldamist äärmiselt raskeks või praktiliselt võimatuks?
5. Juhul kui vastusest neljandale küsimusele järeldub, et liikmesriigi ametiasutuste seotus laboriuuringute tulemustega on määratletud direktiivis 85/511:
kas liikmesriigi ametiasutused on igal juhul seotud laboris läbiviidud suu- ja sõrataudi uuringutulemustega? Kui mitte, siis milline on direktiivis 85/511 liikmesriigi ametiasutustele jäetud kaalutlusruum?”
13. 8. detsembril 2005 toimus kohtuistung, mille käigus G. J. Dokteri esindajad, Madalmaade valitsus ja komisjon esitasid oma seisukohad.
II. Hinnang
14. Esiteks tuleb täpsustada, kas Madalmaade ametiasutuste poolt suu- ja sõrataudi tõrje käigus vastuvõetud vaidlustatud otsused on vastavuses siseriikliku õigusega, mille sätted võivad olla piiratumad kui direktiiviga 85/511 ettenähtu, nagu tõdetakse kohtuotsuses Tempelman ja van Schaijk.(9) Kolme esimest küsimust tuleks käsitleda koos, sest nad puudutavad referentlabori direktiiviga nimetamise tagajärgi. Neljanda ja viienda küsimuse eesmärk on teha kindlaks, kas ühenduse õiguse kohaselt tuleb laboriuuringute tulemusi pidada siseriiklike ametiasutuste jaoks siduvaks. Selgitamaks konteksti, milles taotlus tehti, tuleb täpsustada, et kõikide G. J. Dokteri esitatud argumentide eesmärk on Madalmaade ametiasutuste põhikohtuasja hagejatele kuuluvate loomade tapmise lõpliku otsuse seaduslikkuse vaidlustamine. On esitatud kaht liiki argumente, et juhtida tähelepanu esiteks sellele, et kohus oleks pidanud järgima direktiivi artiklite 11 ja 13 nõudeid, ja teiseks sellele, et siseriiklikud ametiasutused ei oleks pidanud erandlikel asjaoludel arvestama laboriuuringute tulemusi.
A. Direktiivi B lisas nimetatud labori määramise tagajärjed
15. Pooltel on kindel sisukoht, et ID‑Lelystad labor, kes teostas 20. ja 27. märtsil 2001 uuringud Teunisseni põllumajandusettevõttes, ei ole direktiivi B lisas nimetatud Centraal Diergeneeskundig Instituut, Lelystad. Siseriikliku kohtu küsimus Euroopa Kohtule ja pooltevahelise vaidluse sisu menetluses puudutavad tagajärgi, mis tulenevad sellest erisusest.
16. G. J. Dokteri väite kohaselt on direktiivi artiklitel 11 ja 13(10) vahetu õigusmõju, sest nad on piisavalt selged ja täpsed. Lisaks sellele, kuna nende eesmärk on muu hulgas kaitsta põllumajandusettevõtjaid, väidavad nad, et kohtul tuleb kontrollida, kas labori määramise muutmine vastab materiaalsetele tingimustele laboris, mis puudutavad seal töötavat personali, tegutsemiskohta ja kasutatavaid meetodeid.
17. Madalmaade valitsus on veelgi varjundirikkamal seisukohal. Teades, et direktiivi artiklitel 11 ja 13 on vahetu õigusmõju ja nende eesmärk on kaitsta põllumajandusettevõtjate huve, leiab ta käesoleval juhul, et direktiivi ei ole rikutud, sest seda tuleb tõlgendada selliselt, et see ei nõua B lisa laborite nimekirja muutmist, kui referentlaboris aset leidvad muutused ei ole sisulised.
18. Viimaks tunnistab komisjon, et direktiivi artiklitel 11 ja 13 on vahetu õigusmõju, kuid väidab, et nendele artiklitele ei saa viidata muul eesmärgil kui sellel, mida nad taotlevad. Vastavalt komisjoni seisukohale selles kohtuastmes on direktiivis referentlabori määramise peamine eesmärk piirata suu‑ ja sõrataudi leviku ohtu. Teostatavate uuringute kvaliteedi eest vastutavad liikmesriigid. Kuni B lisas formaalselt määratud laborite sisuline olukord oluliselt ei muutu, ei nõua direktiiv, et selle lisa muudetakse.
19. Silmas pidades poolte esitatud märkusi, leian, et küsimus direktiivi artiklite 11 ja 13 vahetust õigusmõjust ei ole keskne. Oluline punkt on direktiivi B lisas referentlaborite nimetamisega taotletav eesmärk.
20. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb, et kuni direktiivi sätted on nende sisu silmas pidades tingimusteta ja piisavalt täpsed, võivad üksikisikud neile tugineda siseriiklikus kohtus vaidluses riigi vastu nii juhul, kui riik on jätnud direktiivi siseriiklikku õigusesse ettenähtud tähtajaks üle võtmata, kui ka juhul, kui direktiiv on üle võetud ebakorrektselt.(11)
21. Vaadeldavad sätted ehk direktiivi artiklid 11 ja 13 on piisavalt täpsed ja tingimusteta. Neid tuleb käsitleda vahetut õigusmõju omavatena. Ometi sõltuvad tagajärjed, mis võivad nendest sätetest põhikohtuasjas käimasolevas vaidluses tuleneda, nende sisust ja eesmärgist.
22. Millist eesmärki taotletakse uuringuid teostavate laborite määramisega direktiivi B lisas? Vastavalt komisjoni seisukohale on nimekirja koostamine vajalik selleks, et kindlustada erinevate siseriiklike laborite kohaldatavate diagnostikastandardite ja ‑meetodite koordineerimine. Teiseks märgib komisjon, et nimekiri võimaldab tagada laborite turvalisuse, sest selleks, et sattuda sellesse nimekirja, peavad nad vastama FAO poolt soovitatud miinimumnõuetele.(12) Viimaks, B lisa nimekiri teeb komisjoni jaoks laborite kontrollimise lihtsamaks.(13)
23. Selgitamaks tagajärgi, mis kaasnevad uuringuid teostava labori määramisega direktiivi B lisas, tuleb meenutada, et direktiivi peamine eesmärk on suunatud suu- ja sõrataudi viiruse tõrjele tervise kaitse huvides. Süsteem, mis selle kindlustab, toob kaasa ennetavate meetmete võtmise, niipea kui ilmneb nakatumise oht. Selle raames peaks B lisas esitatud laborite täpse nimekirja eriline eesmärk olema komisjoni järelevalve all toimuv liikmesriikidevaheline suu- ja sõrataudi viiruse tõrje vältimatu koordineerimine. Direktiivi artiklist 13 tuleneb,(14) et selline laborite loetelu peab võimaldama komisjonil kindlustada asjaolu, et nad vastaksid turvalisuse miinimumstandarditele. Direktiivi artikkel 11 toetab seda tõlgendust, sest see sätestab kohustuse, et niisuguste laborite uuringutulemused tuleb kinnitada ühenduse tunnustatud referentlaboris. Kõik need meetmed on määratud suu- ja sõrataudi viiruse avastamisele ja selle leviku ohu kõrvaldamisele.
24. Küsimusele õigustest, mida üksikisikud võivad saada direktiivi B lisa nimekirjast, on lihtne vastata. Nimekirja eesmärk ei ole pakkuda menetluslikku garantiid nende põllumajandusettevõtete omanikele, kust analüüsid võeti, vaid see on pigem ühendusesisene laborite võrku korraldav meede. Järelikult ei tulene sellest, et üksikisikud võiksid tugineda sellele nimekirjale, et vaidlustada, nagu seda püüavad teha põhikohtuasja hagejad, laboriuuringute positiivsed tulemused, mis näitavad suu- ja sõrataudi viirusega nakatumise ohtu põllumajandusettevõttes.
25. Direktiivi B lisas toodud laborite nimekiri loob minimaalse garantii, kuna see muudab võimatuks nende laborite positiivsete uuringutulemuste vaidlustamise. See ei näe liikmesriikidele ette võtta ulatuslikumaid ettevaatusabinõusid ja a fortiori
võtta arvesse nende laborite positiivseid uuringutulemusi, mis ei ole B lisas nimetatud, et uurida veelkord täpsemalt suu- ja sõrataudi viirusega nakatumise ohtu.(15) Seevastu saab ohtu välistada ainult nimekirjas toodud laborite negatiivsete uuringutulemuste alusel.
26. Kui lähtuda põhikohtuasja hagejate esitatud põhjendustest, jõuaksime absurdsesse olukorda, kus juhul, kui direktiivi B lisas nimetatud labori nimetus muutub, ei saa ühtegi laborit tunnustada laborina, kellel on lubatud teha analüüse suu- ja sõrataudi viiruse avastamiseks, niikaua kuni lisa ei ole direktiivi artiklis 17 ettenähtud korras muudetud.
27. Põhikohtuasja hagejate poolt pakutud analoogia kohtuotsustega CIA International(16) ja Lemmens(17) tuleks ilmselt kõrvale jätta, sest need otsused puudutavad nõukogu 28. märtsi 1983. aasta direktiivi 83/189/EMÜ, millega nähakse ette tehniliste standardite ja eeskirjade kohta käiva teabe esitamise kord,(18) muudetud nõukogu 22. märtsi 1988. aasta direktiiviga 88/182/EMÜ,(19) millega nähakse ette tehnilistest eeskirjadest komisjonile kohustusliku teatamise kord ja mille eesmärk on kaitsta preventiivse kontrolli abil kaupade vaba liikumist(20), väga spetsiifilist rakendusala. Liikmesriikide poolt tehnilistest eeskirjadest teatamine on kõnealuse direktiiviga kehtestatud keskne mehhanism ja selle puudumine takistaks selle direktiivi kohaldamist. Seevastu direktiivi B lisa laborite nimekirja muutmise kord on vaid üks vahend direktiivi peamise eesmärgi – tervise kaitse – saavutamiseks, ja sellest mittekinnipidamine ei vii kõnealuse eesmärgi saavutamiseni.
28. Lõpuks, direktiivi peamisest eesmärgist – kaitsta tervist – nähtub, et tuleb arvestada ohuga tervisele, mida näitavad laboriuuringute positiivsed tulemused, ilma et seda oleks võimalik arvestamata jätta üksnes seetõttu, et laborit, kus analüüsid tehti, ei ole nimetatud selle direktiivi B lisa loetelus. Seega, kui labori uuringutulemustest nähtub, et loomad on nakatunud, tuleb võtta tarvitusele vajalikud meetmed, kohaldades kas direktiivi nõudeid või karmimaid siseriiklikke meetmeid.(21) Järelikult tuleb direktiivi artikleid 11 ja 13 tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus asjaolu, et loomade tapmise otsus rajanes selle labori uuringutulemustele, mille nimi ei vasta direktiivi B lisas esitatud loetelule.
29. Seda tõlgendust silmas pidades on tähtis vastata küsimusele, kas kõnealuse labori muutmine oli oluline või mitte. Üksnes komisjon võib toetuda sellele asjaolule Madalmaade Kuningriigi vastu, kui märgib, et viimane rikkus direktiivi artiklitest 11 ja 13 tulenevaid liikmesriigi kohustusi.
30. Teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata niisiis kolmele esimesele eelotsuse küsimusele, et üksikisikud ei või tugineda direktiivi artiklite 11 ja 13 vahetule õigusmõjule, et vaidlustada loomade ennetava tapmise otsus, mis võeti vastu suu- ja sõrataudi nakatumise ohu ilmsikstulekul põllumajandusettevõttes võetud analüüside positiivse uuringutulemuse alusel, isegi kui uuringu teinud labori nimetus ei vasta direktiivi B lisas toodule.
B. Siseriiklike tervishoiuasutuste õigus laboriuuringute tulemustest erinevale arvamusele
31. Neljanda ja viienda küsimusega taotleb siseriiklik kohus lahendust probleemile, kas siseriiklikud ametiasutused on seotud laboriuuringute tulemustega või nad võivad olla erineval arvamusel. See tõstatab vajaduse määratleda, kuidas on ekspertide saadud tulemused seotud siseriiklike pädevate tervishoiuasutuste otsustega.
32. Eelotsusetaotluse esitanud kohus, põhikohtuasja hagejad ja Madalmaade valitsus kinnitavad, et direktiivist see ei nähtu. Selles kontekstis tuleb määratleda siseriiklike ametiasutuste võimkonnale ühenduse õigusega seatud piirid, mille sisu on kehtestatud siseriikliku õigusega.(22)
33. Selle kohta märgib komisjon, et direktiiv näeb ette, et siseriiklikud ametiasutused peavad juhinduma suu- ja sõrataudi leviku tõkestamise eesmärgist, nii ei saa nende tegevus sõltuda uuringuid teostava labori uuringutulemusest. Nad võivad võtta ennetuslikke meetmeid isegi enne selliste tulemuste saamist, kui kindlakstehtud kliiniliste tunnuste järgi ilmneb kahtlus, et põllumajandusettevõtte loomad on suu- ja sõrataudi viirusega nakatunud.(23)
34. Komisjoni märkused on olulised, et vastata siseriikliku kohtu küsimusele, kas ühenduse õigus ja eriti direktiiv jätab siseriiklikele ametiasutustele märkimisväärse kaalutlusruumi, kui nad võtavad meetmeid inimtervise kaitseks. Minu arvates, ja nagu ka komisjon oma märkustes rõhutab, tuleneb siseriiklike ametiasutuste laiast kaalutlusruumist ennetuslike meetmete võtmisel, et otsust, mis selles kontekstis vastu võetakse, saab tühistada vaid siis, kui on tehtud ilmne hindamisviga.(24) Järelikult, siseriiklik kohtulik kontroll on rohkem piiratud, kui ametiasutused lähtuvad oma otsustes laboriuuringute tulemustest. Nende uuringute tulemuste küsitavaks pidamine peab olema samamoodi erandlik, isegi kui siseriiklike ametiasutuste kohustuse – kontrollida uuringutulemusi – täpne ulatus tuleneb siseriiklikust õigusest. Ainus piirang, mille direktiiv selle kohta loob, on, et kohustus kontrollida uuringutulemusi ei tohi takistada siseriiklikke ametiasutusi kiiresti reageerimast, kui laboriuuringute positiivsetest tulemustest ilmneb leviku oht.(25)
35. Põhikohtuasja hagejad väidavad ometi, et siseriiklikud ametiasutused ei täitnud oma kohustust kontrollida neid uuringutulemusi, millest nad lähtusid, rikkudes sellega ühenduse õiguses tunnustatud kaitseõiguse põhimõtet. Põhikohtuasja hagejad rajavad oma argumentatsiooni konkurentsiõigust käsitlevatele kohtuotsustele(26) ja Euroopa inimõiguste konventsiooni artiklile 6. Nad väidavad, et sellest põhimõttest tuleneb, et põhikohtuasja hagejad on sunnitud vaidlustama nende tulemuste täpsuse, millele on rajatud haldusotsus loomade ennetava tapmise kohta. Et hinnata nende õigust esitada hagi, peavad hagejad lisaks esitama labori toimiku, mida neile käesoleval juhul keelati.
36. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et ühenduse õigust puudutavad siseriiklikud meetmed peavad kokku sobima ühenduse õiguse üldpõhimõtetega nagu kaitseõiguse põhimõte. Selle hindamine on siseriikliku kohtu ülesanne.(27)
37. Niisuguses kontekstis ja tingimusel, et lõpliku hinnangu selles küsimuses annab siseriiklik kohus, tuleb märkida, et vastupidi põhikohtuasja hagejate väidetele, ei ole nad ilma jäetud võimalusest vaidlustada ennetava tapmise otsus, mis on käesoleva kohtuasja ese. Ometi on tõsi, et suu- ja sõrataudi levikust tõusetuv oht tervisele muudab vajalikuks takistada ennetuslike meetmete vaidlustamist. Kuigi kaitseõiguse põhimõte on kohaldatav mõlemal juhul, on sel erinevad tagajärjed, sõltuvalt sellest, kas seda kohaldatakse komisjoni tehtud otsuse suhtes karistada ettevõtjaid, kes on süüdi konkurentsiõiguse rikkumises, või siseriikliku tervisekaitseasutuse otsuse vastuvõtmisel eesmärgiga kaitsta inimeste tervist.
38. Neid märkusi silmas pidades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata neljandale ja viiendale siseriikliku kohtu esitatud eelotsuse küsimusele, et ühenduse õigus ei piira siseriiklike ametiasutuste laia kaalutlusruumi viivitamatute ennetusmeetmete võtmisel suu- ja sõrataudi tõrjeks, kui laboriuuringute positiivsed tulemused näitavad selle leviku ohtu.
III. Ettepanek
39. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1. Üksikisikud ei või tugineda nõukogu 18. novembri 1985. aasta direktiivi 85/511/EMÜ, millega kehtestatakse ühenduse meetmed suu- ja sõrataudi tõrjeks, mida on muudetud nõukogu 26. juuni 1990. aasta direktiiviga 90/423/EMÜ, artiklite 11 ja 13 vahetule õigusmõjule, et vaidlustada loomade ennetava tapmise otsus, mis võeti vastu suu- ja sõrataudi nakatumise ohu ilmsikstulekul põllumajandusettevõttes võetud analüüside positiivse uuringutulemuse alusel, isegi kui uuringu teinud labori nimetus ei vasta direktiivi B lisas toodule.
2. Ühenduse õigus ei piira siseriiklike ametiasutuste laia kaalutlusruumi viivitamatute ennetusmeetmete võtmisel suu- ja sõrataudi tõrjeks, kui laboriuuringute positiivsed tulemused näitavad selle leviku ohtu.
(1) .
(2)
–	EÜT L 315, lk 11; ELT eriväljaanne 03/06, lk 265.
(3)
–	EÜT L 224, lk 13; ELT eriväljaanne 03/10, lk 122.
(4)  –	See artikkel näeb nimelt ette, et:
„1. Liikmesriigid tagavad, et […] tehakse viivitamata uuringud haiguse esinemise kinnitamiseks või välistamiseks, eelkõige peab riiklik veterinaararst võtma või laskma võtta laboratoorseteks uuringuteks vajalikud proovid.
Kohe, kui nakkuskahtlus on teatavks tehtud, allutab pädev asutus asjaomase põllumajandusettevõtte ametlikule järelevalvele ning nõuab eelkõige, et:
[…]
–	kõiki põllumajanduettevõtte vastuvõtliku liigi loomi peeatakse nende eluruumides või mõnes muus kohas, kus loomad on võimalik isoleerida […]”.
(5)
–	Otsus 92/380/EMÜ, EÜT L 198, lk 54.
(6)
–	Otsus 2003/11/EÜ, EÜT L 7, lk 82; ELT eriväljaanne 03/38, lk 72.
(7)
–	ELT L 306, lk 1; ELT eriväljaanne 03/41, lk 5.
(8)
–	EÜT L 88, lk 21.
(9)  –	Euroopa Kohtu 10. märtsi 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑96/03 ja C‑97/03: Tempelman ja van Schaijk (EKL 2005, lk I‑1895). Nõukogu 29. septembri 2003. aasta direktiiv 2003/85/EÜ ühenduse meetmete kohta suu- ja sõrataudi tõrjeks, millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 85/511/EMÜ ja otsused 89/531/EMÜ ja 91/665/EMÜ ning muudetakse direktiivi 92/46/EMÜ EMPs kohaldatav tekst (EÜT L 306, lk 1; ELT eriväljaanne 03/41, lk 5) näeb artikli 1 lõikes 2 tõepoolest ette: „Liikmesriikidele jääb õigus rakendada käesoleva direktiiviga hõlmatud valdkonnas rangemaid meetmeid”.
(10)
–	Eespool viidatud ettepanek, punktid 6 ja 8.
(11)
–	19. novembri 1991. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑6/90 ja C‑9/90: Francovich jt, EKL 1991, lk I‑5357, punkt 11; 11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑62/00: Marks & Spencer, EKL 2002, lk I‑6325, punkt 25, ja 5. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑397/01: Pfeiffer jt, EKL 2004, lk I‑8835, punkt 103;.
(12)
–	Otsuse 92/380 kolmas põhjendus: „Direktiivi 85/511/EMÜ artikkel 13 kohustab komisjoni tõhustama kontrolli kohtadel, veendumaks, et käesoleva direktiivi A ja B osas toodud laborid vastaksid Food and Agriculture Organization’i (FAO) kehtestatud miinimumnõuetele, ja inspekteerimiste tulemustest lähtuvalt muutma laborite loetelu”.
(13)
–	Direktiivi 90/423 kolmas põhjendus: „on järeldatud, et viiruse käsitlemisega laborites kaasneb oht, et kohalikud vastuvõtlikud loomad võivad nakatuda ja et vaktsiini kasutamisel ei ole inaktiveerimisega tagatud selle ohutus”.
(14)
–	Eespool viidatud ettepanek, punktid 7 ja 8.
(15)
–	Eespool viidatud kohtuotsus Tempelman ja van Schaijk.
(16)
–	30. aprilli 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑194/94: CIA Security International, EKL 1996, lk I‑2201.
(17)
–	16. juuni 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑226/97: Lemmens, EKL 1998, lk I‑3711.
(18)
–	EÜT L 109, lk 8.
(19)
–	EÜT L 81, lk 75.
(20)
–	Eespool viidatud kohtuotsus Lemmens, punkt 32.
(21)
–	Eespool viidatud kohtuotsus Tempelman ja van Schaijk.
(22)
–	Vt minu ettepanek eespool viidatud kohtuasjas Tempelman ja van Schaijk, punkt 46.
(23)
–	Direktiivi artikli 2 teise lõigu punkt c.
(24)
–	Analoogia kohta komisjoni pädevuse hindamisest ühenduse kohtute poolt vt 12. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑189/01: Jippes jt (EKL 2001, lk I‑5689).
(25)
–	Küsimus võib tõusetuda negatiivse uuringutulemuse korral. Tõepoolest, kui positiivne uuringutulemus kinnitab leviku ohu olemasolu, ei saa negatiivsest uuringutulemusest automaatselt järeldada, et põllumajandusettevõte on puhas, kuni on uuritud teatud loomi. Sel põhjusel ei ole niisugusel juhul ette nähtud, et siseriiklikud ametiasutused võivad legitiimselt vastu võtta meetmeid ennetavaks tapmiseks, kui põllumajandusettevõttes on täheldatud kliinilisi tunnuseid.
(26)
–	Eelkõige 24. oktoobri 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑32/95 P: Lisrestal (EKL 1996, lk I‑5373).
(27)  –	Eespool viidatud kohtuotsus Tempelman ja van Schaijk, punkt 49.