62014CC0189_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Milline sotsiaalkindlustusõigus on kohaldatav niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas, kus isik, kelle elukoht on Poolas, töötab Küprosel registreeritud ajutise tööjõu vahendamise agentuuri nimel järjestikustel lühiajalistel lähetustel kahes riigis, kui teine töökohariik ega eri lähetuste kestused ei ole eelnevalt töölepingus kindlaks määratud ja neid ei olnud võimalik vormi A1(2) taotlemise ajal ette näha? See on sisuliselt küsimus, mille esitab Euroopa Kohtule Eparchiako Dikastirio Lefkosias (Nicosia ringkonnakohus, Küpros).
2. Eelotsusetaotlus esitati kohtuvaidluses, mille algatas B. Chain, üks äriühingu Atlanco Ltd (edaspidi „Atlanco”) töötajatest viimase vastu seoses B. Chaini suhtes kohaldatava sotsiaalkindlustusõiguse kindlaksmääramisega vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrusele (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta(3) ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määrusele (EÜ) nr 987/2009, milles sätestatakse määruse nr 833/2004 rakendamise kord(4), tema eest sotsiaalkindlustusmaksete tasumiseks.
3. Käesolevas asjas on kaks seisukohta. Üks on, et tuleb kohaldada alusmääruse artikli 11 lõike 3 punkti a, milles on sätestatud põhimõtteline reegel, et kohaldatav on töö tegemise koha õigus ( lex loci laboris ), samas kui teine soovitab kohaldada selle määruse artikli 13 lõike 1 punkti b, milles on sätestatud registrijärgse asukoha õiguse kohaldamise reegel.
4. Käesolevas ettepanekus selgitan ma põhjuseid, miks ma olen seisukohal, et alusmääruse artikli 13 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et see reguleerib niisugust olukorda, nagu arutatakse põhikohtuasjas, kui töökohariigid ega töökestus nendes riikides ei ole eelnevalt töölepingus kindlaks määratud ja neid ei olnud võimalik vormi A1 taotlemise ajal ette näha.
I. Õiguslik raamistik
A. Alusmäärus
5. Alusmääruse II jaotise „Kohaldatava õiguse kindlaksmääramine” artiklis 11, mis näeb ette „Üldeeskirjad”, on sätestatud:
„1. Käesoleva määruse reguleerimisalasse kuuluvate isikute suhtes kohaldatakse üksnes ühe liikmesriigi õigusakte[(5) ]. Sellised õigusaktid määratakse kindlaks kooskõlas käesoleva jaotisega.
[…]
3. Arvestades artiklites 12–16 sätestatut:
a) liikmesriigis töötava või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutseva isiku suhtes kohaldatakse selle liikmesriigi õigusakte;
[…]”.
6. Alusmääruse artikkel 13 „Tegevus kahes või mitmes liikmesriigis” näeb lõikes 1 ette:
„Isiku suhtes, kes tavaliselt töötab kahes või mitmes liikmesriigis, kohaldatakse õigusakte järgmiselt:
a) elukohajärgse liikmesriigi õigusakte, kui oluline osa tema tegevusest toimub selles liikmesriigis või kui ta on seotud mitme ettevõtja või mitme tööandjaga, kelle registrisse kantud asukoht või peamine tegevuskoht on eri liikmesriikide territooriumil või
b) talle tööd andva ettevõtte või tööandja registrisse kantud asukoha või tegevuskoha liikmesriigi õigusakte, kui oluline osa tema tegevusest ei toimu elukohajärgses liikmesriigis.”
B. Rakendusmäärus
7. Rakendusmääruse artikliga 14 nimelt täpsustatakse alusmääruse artiklit 13. See on sõnastatud järgmiselt:
„[…]
Põhimääruse artikli 13 lõike 1 kohaldamisel osutatakse sõnadega „isik, kes tavaliselt töötab kahes või mitmes liikmesriigis” eelkõige isikule, kes:
a) ühes liikmesriigis tegevuse jätkamisel teostab samal ajal muud tegevust ühes või mitmes muus liikmesriigis, olenemata selle muu tegevuse kestusest ja iseloomust;
b) teostab pidevalt vahelduvaid tegevusi, välja arvatud väikese mõjuga tegevusi kahes või mitmes liikmesriigis, olenemata tegevuste vaheldumise sagedusest või regulaarsusest.
[…]
8. Põhimääruse artikli 13 lõigete 1 ja 2 kohaldamisel tähendab ühes liikmesriigis toimunud „oluline osa palgatööst või ettevõtlusest” seda, et selles liikmesriigis toimub kvantitatiivselt märkimisväärne osa tema tegevusest töötajana või füüsilisest isikust ettevõtjana, ilma et see peaks tingimata olema suurem osa sellest tegevusest.
[…]
10. [Lõike 8] rakendamisel kohaldatavate õigusaktide kindlaksmääramiseks võtavad asjaomased asutused arvesse järgmiseks 12 kalendrikuuks prognoositavat olukorda.
[…]”.
8. Rakendusmääruse artikkel 16 „Põhimääruse artikli 13 kohaldamise kord” sätestab:
„1. Isik, kelle tegevus toimub kahes või enamas liikmesriigis, teatab sellest oma elukoha liikmesriigi pädeva võimuorgani määratud asutusele.
2. Isiku elukohajärgne määratud asutus määrab viivitamatult kindlaks asjaomase isiku suhtes kohaldatavad õigusaktid, võttes arvesse põhimääruse artiklit 13 ja rakendusmääruse artiklit 14. Selline esialgne kindlaksmääramine on ajutine. Asutus teavitab ajutisest kindlaksmääramisest iga liikmesriigi, kus tegevust teostatakse, määratud asutust.
3. Lõikes 2 sätestatud kohaldatavate õigusaktide ajutine kindlaksmääramine muutub lõplikuks kahe kuu jooksul pärast sellest asjaomaste liikmesriikide pädevate võimuorganite nimetatud asutuse teavitamist vastavalt lõikele 2, välja arvatud juhul, kui need õigusaktid on juba […] lõplikult kindlaks määratud või kui üks asjaomastest asutustest teatab elukoha liikmesriigi pädeva võimuorgani nimetatud asutusele enne eespool nimetatud kahekuulise ajavahemiku lõppu, et ta ei saa veel õigusaktide kindlaksmääramisega nõustuda või ta on selles küsimuses eriarvamusel.
[…]
5. Selle liikmesriigi pädev asutus, kelle õigusaktide kohaldamine on kas ajutiselt või lõplikult kindlaks määratud, teavitab sellest viivitamatult asjaomast isikut.
[…]”,
II. Põhikohtuasja asjaolud ja eelotsuse küsimused
9. Eelotsusetaotlusest nähtub, et Poola kodanik B. Chain, kelle elukoht on Poolas, sai tööd puusepana ajutise tööjõu vahendamise agentuuri Atlanco kaudu, mis on registreeritud Küprosel, kus tal on büroo ja kust ta juhib ja korraldab oma klientide tegevust.
10. Vastavalt kahele töölepingule, mille sõlmisid omavahel B. Chain ja Atlanco vastavalt ajavahemikeks 10. maist 2010 kuni 4. märtsini 2011 ja 26. novembrist 2011 kuni 30. märtsini 2012, oli B. Chain kohustatud töötama Atlanco klientide tööobjektidel eri riikides. Kuid töö ajutise iseloomu tõttu ei olnud töökohariigid ega järjestikuste lähetuste kestused töösuhte alguses töölepingutes kindlaks määratud.
11. Nende kahe töölepingu raames töötas B. Chain järjestikustel lähetustel eri liikmesriikides ja EMP-s.
12. Esimese töölepingu alusel, mis sõlmiti 15. aprillil 2010, töötas B. Chain järjest Prantsusmaal (10. maist 2010 kuni 23. juulini 2010), Norras (16. augustist 2010 kuni 20. novembrini 2010) ja Belgias (2. veebruarist 2011 kuni 4. märtsini 2011).
13. Seejärel töötas B. Chain teise, 26. novembri 2011. aasta töölepingu alusel Rumeenias (26. novembrist 2011 kuni 2. jaanuarini 2012) ja pärast Norras (3. jaanuarist 2012 kuni 30. märtsini 2012)(6) .
14. Nii B. Chain kui ka Atlanco on registreeritud Tmima Koinonikon Asfaliseonis (sotsiaalkindlustusamet) Nicosias (Küpros) vastavalt kindlustatu ja tööandjana.
15. Tööperioodide eest esimese töölepingu alusel väljastas Küprose sotsiaalkindlustuse valdkonnas pädev asutus B. Chainile vormi E101, mis on vormi A1 vana versioon. See dokument tõendas, et B. Chaini suhtes kohaldati kõikidel nendel perioodidel Küprose sotsiaalõigusakte(7) .
16. Seevastu vaatamata asjaolule, et Poola sotsiaalkindlustuse valdkonnas pädev asutus märkis 5. märtsi 2012. aasta kirjas, et teise töölepingu alusel Rumeenias ja Norras töötatud perioodidel on B. Chaini suhtes kohaldatavad Küprose sotsiaalõigusnormid, Küprose pädev asutus B. Chainile vormi A1 ei väljastanud(8) .
17. B. Chain esitas seejärel hagi eelotsusetaotluse esitanud kohtusse, et see annaks Atlancole korralduse teha tema eest sotsiaalkindlustusmakseid ajavahemiku 26. novembrist 2011 kuni 2. jaanuarini 2012 eest, mil ta töötas alusmääruse artikli 11 lõike 3 punkti a alusel, mistõttu oli kohaldatav töökohaliikmesriigi õigus.
18. Atlanco leiab seevastu, et selles normis sätestatud üldreeglist on erandeid, mille hulka kuulub alusmääruse artikli 13 lõike 1 punkt b. Atlanco arvates tasus ta viimati nimetatud õigusnormi alusel õigesti vaidlusaluse perioodi eest sotsiaalkindlustusmakseid.
19. Nendel asjaoludel otsustas Eparchiako Dikastirio Lefkosias menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas asjaolu, et [alus]määruse artikli 13 lõike 1 punkti b ja rakendusmääruse […] artikli 14 lõike 5 punkti b kohaldamisala hõlmab „[isikut], kes tavaliselt töötab kahes või mitmes liikmesriigis”, tuleb tõlgendada nii, et nende kohaldamisala hõlmab ka olukorda, kus isik töötab ühe tööandjaga, kes on asutatud […] liikmesriigis, sõlmitud töölepingu alusel kahes muus liidu liikmesriigis,[(9) ] isegi kui:
a) teine liikmesriik, kuhu isik tööle asub, ei ole veel kindlaks määratud ning seda ei ole võimalik vormi A1 taotlemise ajal töö eripära tõttu ette näha, st kui töötajad teevad lühiajaliselt eri liikmesriikides ajutist tööd […]?
või
b) kui töötamise kestust esimeses ja/või teises liikmesriigis ei ole võimalik töö eripära tõttu veel kindlaks määrata või ette ennustada, st kui töötajad teevad lühiajaliselt eri liikmesriikides ajutist tööd […]?
2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, kas rakendusmääruse artikli 14 lõike 5 punkti b võib tõlgendada nii, et [alus]määruse artikli 13 lõike 1 punkti b kohaldamisel viidatakse sõnadega „[isik], kes tavaliselt töötab kahes või enamas liikmesriigis” ka olukorrale, kus kahes erinevas liikmesriigis töötamise vahele jäävad ajavahemikud, mil isik ei tööta, kuid mille jooksul kehtib tema suhtes edasi sama tööleping?
3. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, kas asjaolu, et pädev liikmesriik ei väljasta vormi A1, välistab [alus]määruse artikli 13 lõike 1 punkti b kohaldamise?
4. Kas rakendusmääruse […] artikli 16 lõige 5 ja/või artikli 20 lõige 1 või mis tahes muu nimetatud rakendusmääruse artikkel kohustavad liikmesriiki väljastama viibimiskoha liikmesriigi poolt kohaldatava õiguse kohta tehtud esialgse otsuse alusel omal algatusel vormi A1, ilma et asjassepuutuv tööandja peaks esitama pädevale liikmesriigile täiendava taotluse?”
III. Minu analüüs
A. Sissejuhatavad märkused
20. Enne analüüsi alustamist tuleb teha kolm sissejuhatavat märkust.
21. Kõigepealt märgin, et ainult esimene küsimus tõstatab kompleksseid õigusprobleeme, mis vajavad põhjalikku uurimist. Nimelt on võimalik eelotsusetaotluses esitatud teistele küsimustele vastata nii kohtupraktika kui ka käesolevas kohtuasjas kohaldatavate määruste abil.
22. Oma analüüsis piirdun seega esimese küsimusega, mis puudutab niisuguses olukorras ja niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas kohaldatava õiguse kindlaksmääramist.
23. Täpsemalt uurin ma, kas seda küsimust reguleerib alusmääruse artikli 11 lõike 3 punkt a, mis sätestab lex loci laboris ’e üldreegli, või selle määruse artikli 13 lõike 1 punkt b erinormina, millest tulenevalt on kohaldatav registrijärgse asukoha õigus.
24. Märgin lisaks, et praegu nähtub kohtutoimiku dokumentidest, et B. Chain ei töötanud vaidlusalusel perioodil oma elukohaliikmesriigis ning ta ei sõltu ka mitmest ettevõtjast, kelle registrijärgsed asukohad on eri liikmesriikides. Seega ei ole alusmääruse artikli 13 lõike 1 punkti a kohaldamise tingimused käesoleval juhul täidetud.
25. Teiseks märgin ma, et alusmääruse artikli 13 lõike 1 punkti b sõnastust ei ole algredaktsioonist alates oluliselt muudetud, kuigi selle majanduslik ja sotsiaalne kontekst on samas aja jooksul oluliselt muutunud.
26. Sellega seoses märgin kõigepealt, et alusmääruse artikli 13 lõike 1 punkt b pärineb nõukogu 10. märtsi 1964. aasta määrusest nr 24/64/EMÜ, millega muudetakse määruse nr 3 artiklit 13 ja määruse nr 4 artiklit 11 (lähetatud töötajate ja tavaliselt mitmes riigis töötavate töötajate suhtes kohaldatavad õigusaktid)(10) .
27. Nimelt muudeti määruse nr 24/64 artikliga 1 määruse nr 3 võõrtöötajate sotsiaalkindlustuse kohta(11) artiklit 13, mis näeb ette erandid lex loci laboris ’e üldreeglist, lisades sellesse artiklisse 13 uue punkti c.
28. See uus punkt c sätestas:
„Töötajate või töötajatega võrdsustatud isikute suhtes, peale [punktis] b [transpordivahendil töötavate või lennuekipaaži kuuluvate töötajate kohta] osutatud isikute, kes töötavad tavaliselt mitme liikmesriigi territooriumil,
kohaldatakse selle riigi õigust, mille territooriumil asub nende elukoht.
Kui nad ei ela nendest liikmesriikidest, kus nad töötavad, kummagi territooriumil, kohaldatakse nende suhtes selle liikmesriigi õigust, mille territooriumil on tööandja(te) asukoht või nende tööandjaks oleva(te) ettevõtja(te) registrijärgne asukoht
[(12) ]. […]” [mitteametlik tõlge]
29. Määruse nr 3 hilisemate muudatuste ja seda määrust asendavate määruste(13) vastuvõtmise eesmärk oli nimelt kohandada määrust nr 3 uutele majandus- ja sotsiaaloludele ning võtta arvesse Euroopa Kohtu praktikast tulenevaid seisukohti.
30. Selle kohta märgin, et sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimine kavandati ajal, kui tööalane ränne oli keskmise kestusega (vähemalt mõni aasta)(14) . Ka „tööpakkumine ja -nõudlus olid kontrollitud, sealhulgas sotsiaalselt, määramata tähtajaks sõlmitud ja täistööajaga töölepingu kaudu”(15) .
31. See põhieeldus seati hiljem kahtluse alla, eelkõige 2004. aastal toimunud liidu laienemisega(16) ja tekkinud uute rändevormidega(17), mille üheks näiteks on minu arvates põhikohtuasjas arutamisel olev olukord.
32. Alusmääruse artikli 13 lõike 1 sõnastus vastab sisuliselt siiski määruse nr 24/64 artikli 13 punkti c sõnastusele.
33. Tuletan nimelt meelde, et selle artikli 13 lõige 1 näeb ette:
„Isiku suhtes, kes tavaliselt töötab kahes või mitmes liikmesriigis, kohaldatakse õigusakte järgmiselt :
a) elukohajärgse liikmesriigi õigusakte, kui oluline osa tema tegevusest toimub selles liikmesriigis või kui ta on seotud mitme ettevõtja või mitme tööandjaga, kelle registrisse kantud asukoht või peamine tegevuskoht on eri liikmesriikide territooriumil või
b) talle tööd andva ettevõtte või tööandja registrisse kantud asukoha või tegevuskoha liikmesriigi õigusakte, kui oluline osa tema tegevusest ei toimu elukohajärgses liikmesriigis [(18) ].”
34. Sellega seoses leian ma, et alusmääruse artikli 13 lõike 1 punkti b sõnastus, mida palutakse põhikohtuasjas tõlgendada, näib aegunud ja selle kasutamisel võivad tekkida vaidlused või seda võidakse koguni ebaõigesti kohaldada(19) .
35. Vastupidi Euroopa Komisjoni seisukohale kohtuistungil arvan mina, et seega oleks kohane kohandada olemasolevad eeskirjad uutele rändemudelitele või koguni võtta vastu uued eeskirjad, et hõlbustada kohaldatava õiguse kindlaksmääramise sätete kohaldamist(20) .
36. Peale selle märgin, et komisjonil oli oma 6. detsembri 2007. aasta teatises(21) juba võimalus kaaluda vajadust kohandada alusmäärust ja rakendusmäärust töötajate liikuvuse uutele vormidele.
37. Komisjon on nimelt arvamusel, et kuigi need määrused on osutunud tõhusaks vahendiks selleks, et tagada võõrtöötajatele, kes kasutavad oma õigust liidus vabalt liikuda, et nad ei kaotaks sotsiaalkindlustuskaitset, „võivad liikuvuse uued vormid (lühikesed ajavahemikud, muutuvad staatused, mitmekordne liikuvus) muuta kõnealuste määruste kohaldamise keeruliseks. Näiteks võib liikuv töötaja, kes töötab sageli lühiajalise lepingu alusel erinevates liikmesriikides, kokku puutuda paljude erinevate sotsiaalkindlustusskeemidega […]. Seepärast on aeg otsustada, kas on vaja töötada välja uusi vahendeid, mis oleksid liikuvate töötajate ja nende tööandjate vajadustega paremini kooskõlas”(22) .
38. Kolmandaks märgin, et komisjon leidis oma kirjalikes seisukohtades, et käesolevas asjas on võimalik kohaldada nii alusmääruse artikli 12 lõiget 1 lähetuse kohta(23) kui ka selle määruse artikli 13 lõike 1 punkti b.
39. Kohtuistungil muutis komisjon siiski oma seisukohta ja leidis sarnaselt kõigi menetlusse astujatega, et kõnealuse määruse artikli 12 lõige 1 ei ole kohaldatav niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas, kuna selle sätte kohaldamise tingimused ei ole täidetud(24) .
40. Alusmääruse sõnastusest ja ülesehitusest tuleneb, et selle normi eesmärk on reguleerida nende töötajate olukorda, kellel on püsiv töösuhe mõne liikmesriigi territooriumil asuva ettevõtjaga ja keda ettevõtja, kelle juures nad töötavad, lähetab piiratud ajaks teise liikmesriigi territooriumile enne sellesse ettevõttesse tagasi pöördumist(25) .
41. Seepärast ei reguleeri alusmääruse artikli 12 lõige 1 niisugust olukorda nagu põhikohtuasjas, kus töötaja, kelle saadab ajutise tööjõu vahendamise agentuur järjest eri riikidesse, ilma et töötaja oleks kunagi töötanud selle agentuuri asukoha liikmesriigis.
42. Seega on keskne põhikohtuasjas arutamisel olev küsimus, kumb alusmääruse normidest on kohaldatav – kas artikli 11 lõike 3 punkt a või artikli 13 lõike 1 punkt b.
B. Esimene küsimus alusmääruse artikli 13 lõike 1 punkti b tõlgendamise kohta
43. Esimese küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt, kas alusmääruse artikli 13 lõike 1 punkti b ja rakendusmääruse artikli 14 lõike 5 punkti b tuleb tõlgendada nii, et neid kohaldatakse olukorras, kus töötaja, kes elab ühes liikmesriigis, töötab oma tööandja nimel, kes on asutatud teises liikmesriigis, järjestikustel lühiajalistel lähetustel kahes riigis, kui ei teine töökohariik ega töö kestus esimeses ja/või teises riigis ei ole eelnevalt töölepingus kindlaks määratud ning neid ei olnud võimalik vormi A1 taotlemise ajal ette näha.
44. Kas töötajat nagu B. Chain võib nendel asjaoludel käsitada alusmääruse artikli 13 lõike 1 punkti b tähenduses „[isikuna], kes tavaliselt töötab kahes või mitmes liikmesriigis”?
45. Peaaegu kõik menetlusse astunud valitsused soovitavad vastata sellele küsimusele eitavalt ja väidavad, et niisugune olukord ei kuulu mitte selle normi kohaldamisalasse, vaid alusmääruse artikli 11 lõike 3 punkti a alla, mis sätestab – tuletame meelde – üldreegli, mille kohaselt on kohaldatav õigus lex loci laboris .
46. Minu arvates tuleb, vastupidi, sellele küsimusele vastata jaatavalt.
47. Olles selgitanud põhjusi, miks ma leian, et töötajat nagu B. Chain võib käsitada „[isikuna], kes tavaliselt töötab kahes või mitmes liikmesriigis”, tõendan ma, et põhikohtuasja konkreetsed asjaolud seoses sellega, et vormi A1 taotlemise ajal ei ole märgitud töökohariike ega töö kestust nendes riikides, ei takista alusmääruse artikli 13 lõike 1 punkti b kohaldamist.
48. Märgin kõigepealt, et alusmääruse artikli 13 lõike 1 punkti b sõnastuses ei ole mõistet „tavaliselt kahes või mitmes liikmesriigis töötamine” määratletud.
49. Tuletan meelde, et selle normi alusel kohaldatakse isiku suhtes, kes tavaliselt töötab kahes või mitmes liikmesriigis, talle tööd andva ettevõtte või tööandja registrisse kantud asukoha või tegevuskoha liikmesriigi õigusakte, kui oluline osa tema tegevusest ei toimu elukohaliikmesriigis.
50. Mõistet „isik, kes tavaliselt töötab kahes või mitmes liikmesriigis” on täpsustatud rakendusmäärusega ja praktilise juhendiga Euroopa Liidus (EL), Euroopa Majanduspiirkonnas (EMP) ja Šveitsis kohaldatavate õigusaktide kohta(26) (edaspidi „praktiline juhend”).
51. Rakendusmääruse artikli 14 lõike 5 kohaselt nimelt osutatakse artikli 13 lõike 1 kohaldamisel sõnadega „isik, kes tavaliselt töötab kahes või mitmes liikmesriigis”, eelkõige isikule, kes „ühes liikmesriigis tegevuse jätkamisel teostab samal ajal
muud tegevust ühes või mitmes muus liikmesriigis, olenemata selle muu tegevuse kestusest ja iseloomust”(27) või isikule „kes teostab pidevalt vahelduvaid tegevusi, välja arvatud väikese mõjuga tegevusi kahes või mitmes liikmesriigis, olenemata tegevuste vaheldumise sagedusest või regulaarsusest”(28) .
52. Eelotsusetaotlusest nähtub, et põhikohtuasja poolte vahel sõlmitud töölepingud nägid ette B. Chainile kohustuse teha ajutisi töid Atlanco klientide tööobjektidel eri riikides. Samuti on teada, et esimese töölepingu kehtivuse ajal oli B. Chain teinud mõne kuu jooksul puusepatööd eri liikmesriikides ja et vaidlusalusel perioodil töötas B. Chain teise töölepingu alusel veidi kauem kui kuu aega Rumeenias enne töötamist peaaegu kolm kuud Norras(29) .
53. Neid andmeid arvestades näib, et on tõendatud, et põhikohtuasjas arutatavat tööd ei tehtud samal ajal(30), vaid järjest, üksteise järel.
54. Praktilise juhendi kohaselt „[t]egevused, mida teostatakse vaheldumisi, hõlmavad olukordi, kus tegevused ei toimu mitme liikmesriigi territooriumil ühel ja samal ajal, vaid neid tehakse eri liikmesriikides üksteise järel ”(31) .
55. Minu arvates on üksteise järel toimuvate järjestikuste lähetuste arvamine alusmääruse artikli 13 lõike 1 punkti b kohaldamisalasse õigustatud nimelt selle normi eesmärgi seisukohast, mis on „hõlmata kõik võimalikud olukorrad, mis sisaldavad mitut tegevust ja piiriülest elementi, ning eristada tegevused, mis toimuvad tavaliselt mitme liikmesriigi territooriumil, tegevustest, mida tehakse erandkorras või ajutiselt”(32) .
56. Esitatud põhjendustest nähtub, et põhimõtteliselt võib igasugust tööd – nagu põhikohtuasjas – mida tehakse järjest ja tavaliselt(33), see tähendab pigem üldjuhul kui ainult erandkorras või ajutiselt kahe või mitme liikmesriigi territooriumil, reguleerida alusmääruse artikli 13 lõike 1 punkt b, tingimusel et tegemist ei ole väikese mõjuga tegevusega(34) .
57. Minu arvates kinnitab seda lahendust alusmääruse II jaotises pealkirjaga – tuletame meelde – „Kohaldatava õiguse kindlaksmääramine” esitatud artiklite ja eelkõige selle määruse artikli 13 lõike 1 punkti b eesmärgi analüüs.
58. Siinkohal märgin, et selle II jaotise sätteid tõlgendades tuleb pidada silmas ELTL artiklit 48, mille eesmärk on hõlbustada võõrtöötajate vaba liikumist, nagu on määratletud ELTL artiklis 45, ning see eeldab nimelt, et neile oleks tagatud sotsiaalkindlustusmaksete tegemine(35) .
59. Seda silmas pidades on Euroopa Kohus korduvalt leidnud, et nimetatud II jaotise eesmärk on nii töötajate ja tööandjate kui ka sotsiaalkindlustusametite huvides vältida igasugust mitme õigusakti samaaegsest või vaheldumisi kohaldamisest tuleneva koormuse ja vastutuse tarbetut kumuleerumist ja kattumist(36) ja et need õigusaktid võiksid sel viisil ise takistada nende töötajate vaba liikumist liidus(37) .
60. Seega on alusmääruse II jaotise sätete, kaasa arvatud selle määruse artikli 13 lõike 1 punkti b eesmärk tagada võõrtöötajate vaba liikumine, mis tähendab eelkõige alalise sotsiaalkaitse tagamist ainult ühe liikmesriigi kohaldatavate sotsiaalõigusnormide kohaldamisel(38) . Tegelikult tuleb sissemaksete ja hüvitiste kumuleerimise ja jagamise keerukust vältida lihtsa ja praktilise süsteemi kasuks(39) .
61. Näeme, et selliseid eesmärke ei saa minu arvates saavutada lex loci laboris ’e reegli kohaldamisega niisugusele olukorrale nagu põhikohtuasjas, mistõttu on õigustatud alusmääruse artikli 13 lõike 1 punkti b kohaldamine.
62. Nagu eespool märgitud, on liidu seadusandja otsustanud, et üldjuhul kohaldatakse sotsiaalõigusnorme, mis on määratud lex loci laboris ’e alusel. Märgin, et see valik on seletatav nimelt asjaoluga, et määruse nr 3 koostamise ajal seisnes töötajate liikuvus põhiliselt ühekordses rändes teise liikmesriiki(40) . Seepärast tugines seostamine töö tegemise koha riigiga eeldusel, et tegemist on töötajat kõige enam kaitsva lahendusega, kuivõrd viimane sai nimelt tugineda samadele õigustele, mis on selle riigi kodanikest töötajatel(41) .
63. Kuigi alusmäärus kinnitab valikut, et üldjuhul kohaldatakse õigusnorme, mis on määratud lex loci laboris ’e alusel(42), on selles määruses lubatud ka erandid sellest reeglist konkreetsetes olukordades, mis õigustavad muud seotuse kriteeriumi(43) .
64. Minu arvates võib alusmääruse artikli 11 lõike 3 punktis a osutatud üldreegli lihtsa kohaldamisega konkreetses olukorras, nagu on arutamisel põhikohtuasjas, mitte vältida, vaid vastupidi tekitada nii töötaja kui ka tööandja ja sotsiaalkindlustusasutuste jaoks halduslikke raskusi, mille tagajärjel võtab töötajate kohta toimikute väljastamine kauem aega ja mis takistab nii nende vaba liikumise õiguse teostamist(44) .
65. Lex loci laboris ’e kohaldamise tagajärjel sellise töötaja nagu B. Chain olukorras oleks ühe kuu pikkuse Rumeenias töötamise tõttu tema suhtes kohaldatav Rumeenia õigus, seejärel kolmekuuse tööperioodi tõttu Norras üleöö(45) Norra õigus, kuigi need kaks lähetust toimusid sama töölepingu alusel ja sama ajutise tööjõu vahendamise agentuuri nimel.
66. Võib ette kujutada, kui keeruline oleks B. Chainil, aga ka Atlancol ja sotsiaalkindlustusasutustel viia nende nelja tegevuskuu jooksul kindlustust Rumeenia sotsiaalkindlustusest üle Norra sotsiaalkindlustusse.
67. Märgin ühtlasi, et teatud õiguste saamine sõltub mõnes liikmesriigis minimaalsest sissemaksete perioodist ja et liiga sagedasel kohaldatava õiguse vahetumisel võivad seega olla võõrtöötajatele ka negatiivsed tagajärjed(46) .
68. Seega alusmääruse artikli 13 lõike 1 punkti b alusel asjaomase ettevõtja registrijärgse asukoha riigi seotuse kriteeriumi aluseks võtmine mitte ainult ei väldiks ettevõtja jaoks töötajate kindlustamist selle riigi sotsiaalkindlustussüsteemis, kuhu nad saadetakse lühiajaliselt tööle, vaid eelkõige ka kaitseks töötajaid nende sotsiaalkaitse katkemise igasuguse riski eest.
69. Sellisel juhul ühelt poolt lisan, et „[alusmääruse II jaotise] sätete eesmärk ei ole üksnes vältida olukordi, kus samal ajal kuuluvad kohaldamisele eri riikide õigusnormid, ja sellest tuleneda võivaid probleeme, vaid ka takistada niisuguse olukorra kujunemist, kus [alusmääruse] kohaldamisalasse kuuluvatel isikutel puudub sotsiaalkindlustuskaitse, kuna nende suhtes ei kuulu kohaldamisele ühegi riigi õigusaktid”(47) .
70. Teiselt poolt märgin, et alusmääruse artikli 13 lõike 1 eesmärk on edendada teenuste osutamise vabadust ettevõtjate jaoks, kes kasutavad seda, lähetades töötajaid oma asukohaliikmesriigist teistesse liikmesriikidesse(48) . Lex loci laboris ’e kohaldamine muudaks aga teenuste osutamise vabaduse teostamise keeruliseks sellise ettevõtja jaoks nagu Atlanco, kelle eesmärk on saata oma töötajaid järjest ja mõne kuu pikkusteks perioodideks asukohariigist teistesse riikidesse.
71. Minu arvates on seega töötajate, ettevõtjate ja sotsiaalkindlustusasutuste ühistes huvides niisuguses konkreetses olukorras nagu põhikohtuasjas õigustatud sidumine ettevõtja asukoha liikmesriigi õigusega.
72. Eespool esitatud põhjendused ei anna siiski teavet võimaluse kohta kohaldada alusmääruse artikli 13 lõike 1 punkti b niisuguse olukorra suhtes nagu põhikohtuasjas, „kui” töökoha eri liikmesriigid ega töökestus nendes riikides ei ole töölepingus ette nähtud ega vormi A1 taotlemise ajal teada.
73. Selle kohta märgin, et alusmääruse artikli 13 lõike 1 punkti b sõnastuses ei ole täpsustatud, kas kohaldamise tingimuseks on, et töötaja igasuguse tegevuse kohta on eelnevalt konkreetselt kindlaks määratud kaks või mitu liikmesriiki ja nendes töötamise kestus või kas niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas asjaolu, et töölepingus on ette nähtud töötaja kohustus teha oma tööandja nimel tööd eri liikmesriikides oleks piisav selle normi kohaldamiseks.
74. Minu arvates võimaldavad just kohtupraktikas antud täpsustused, mis puudutavad kohaldatava õiguse kindlaksmääramist sotsiaalkindlustuse valdkonnas pädevate asutuste poolt, kinnitada võimalust kohaldada nimetatud normi niisuguses olukorras ja asjaoludel nagu põhikohtuasjas.
75. Nimelt tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et ELL artikli 4 lõikes 3 sedastatud lojaalse koostöö põhimõtte alusel peab vormi A1 väljastav asutus sotsiaalkindlustuse valdkonnas kohaldatava õiguse kindlaksmääramisel asjaomaseid faktilisi asjaolusid õigesti hindama ja seega tagama selle vormi kannete paikapidavuse(49) .
76. Üldjuhul on tavaks väljastada vorm A1 enne sellega hõlmatud ajavahemiku algust või selle alguses. Seepärast antakse eelmainitud faktilistele asjaoludele hinnang sageli asjaomase töötaja eeldatava tööalase olukorra kohaselt. Seetõttu on selle hinnangu jaoks praktikas eriline tähtsus töö olemusel sellisena, nagu see nähtub töölepingust(50) .
77. Lisan, et rakendusmääruse artikli 14 lõike 10 alusel „[alusmääruse artikli 13 lõigete 1 ja 2] rakendamisel kohaldatavate õigusaktide kindlaksmääramiseks võtavad asjaomased asutused arvesse järgmiseks 12 kalendrikuuks prognoositavat olukorda” .
78. Eespool märgitust nähtub, et sotsiaalkindlustuse valdkonnas pädev asutus peab eeskätt kindlaks tegema, kas eri liikmesriikides töötamise perioodid järgnevad kohaldatavate õigusaktide kindlaksmääramise ajale järgneva 12 kalendrikuu jooksul üksteisele teatud korrapärasusega, võttes hindamisel eelkõige arvesse töölepingus esitatud töö iseloomu kirjeldust(51) .
79. Euroopa Kohus on samuti leidnud, et „[h]innates faktilisi asjaolusid eesmärgiga määrata kindlaks kohaldatavad sotsiaalkindlustusalased õigusnormid [vormi A1] väljastamiseks, võib asjaomane asutus olukorrast sõltuvalt lisaks töölepingu sõnastusele arvesse võtta ka muid tegureid nagu seda, kuidas asjaomase tööandja ja töötaja vahelisi samalaadseid töölepinguid on varem tegelikult täidetud, nende lepingute sõlmimise asjaolusid ja üldisemalt seda, milliste tunnustega on asjaomase ettevõtja tegevus ja kuidas see on korraldatud, niivõrd, kui sellised tegurid võivad heita valgust kõnesoleva töö tegelikule laadile”(52) .
80. Enamiku menetlusse astunud valitsuste arvates ei saa sotsiaalkindlustuse valdkonnas pädev asutus niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas, kui tal ei ole teavet töökohariikide ja töötaja töökohustuste kestuse kohta nendes riikides, faktilisi asjaolusid õigesti hinnata.
81. Ma leian siiski, et vaatamata sellele, et puudub teave kavandatud lähetuskohtade ja -kestuste kohta, võimaldaksid kohaldatava õiguse kindlaksmääramise ajal sotsiaalkindlustuse valdkonnas pädeva asutuse käsutuses olevad muud andmed käesoleval juhul anda teavet töötaja ettearvatava olukorra kohta ja tõendada, et see töötaja töötab tavaliselt kahes või mitmes riigis.
82. Nagu õigesti märgib komisjon oma kirjalikes seisukohtades, oli nimelt võimalik esimesest töölepingust järeldada, et B. Chain täidab järjest puusepaülesandeid eri liikmesriikides, ja seda mõne kuu vältel.
83. Samuti viitasid minu arvates kahe töölepingu tingimused kahes või mitmes riigis töötamise tõenäosusele. Eelotsusetaotluses on märgitud – tuletan meelde –, et B. Chaini ja Atlanco vahel sõlmitud töölepingute tingimuste alusel oli esimene kohustatud tegema töid teise klientide tööobjektidel eri riikides.
84. Peale selle näitab juba sellise ajutise tööjõu vahendamise agentuuri nagu Atlanco tegevus, mis seisneb oma töötajate saatmises eri riikidesse, kus asuvad tema kliendid, et need töötajad teeksid seal töid lühiajaliselt, minu arvates ise, et oli ette näha, et B. Chaini hakatakse saatma lähetusse eri riikidesse.
85. Lisaks leian ma, et ajutise tööjõu vahendamise agentuuri tegevuse laadi tõttu on tööandjal raske teada pikalt ette, kuhu eri riikidesse ta oma töötajaid saadab ja kui kaua aega võtab töö nendes riikides.
86. Sellest järeldub, et põhikohtuasjas võis sotsiaalkindlustuse valdkonnas pädev asutus kohaldatava sotsiaalkindlustusõiguse kindlaksmääramiseks tugineda hulgale näitajatele, mis selgitavad kõnealuse töö tegelikku olemust.
87. Seega arvan ma, et sellel asutusel oli piisavalt andmeid, et arvestada, et B. Chaini olukord võis kuuluda alusmääruse artikli 13 lõike 1 punkti b kohaldamisalasse.
88. Peale selle rõhutan komisjoni eeskujul, et alusmäärusega kehtestatud kollisiooninormide süsteemi kohaldamine sõltub üksnes asjaomase töötaja objektiivsest olukorrast(53) .
89. Ent kohtutoimiku dokumentidest nähtub, et B. Chaini tegelikku olukorda arvestades võis teda minu arvates pidada „isikuks, kes tavaliselt töötab kahes või mitmes liikmesriigis”, kuivõrd ta oli teise töölepingu alusel töötanud järjestikustel lühiajalistel lähetustel Atlanco jaoks eri liikmesriikides.
90. Esitatud põhjendusi arvestades leian ma, et alusmääruse artikli 13 lõike 1 punkt b võib reguleerida niisugust olukorda nagu põhikohtuasjas, kui töökoha eri liikmesriigid ega töökestus nendes riikides ei ole töölepingus ette nähtud ega vormi A1 taotlemise ajal teada.
91. Enne kokkuvõtte tegemist soovin vastata enamiku menetlusse astunud valitsuste kartustele, et alusmääruse artikli 13 lõike 1 punkti b kohaldamine niisugusele olukorrale ja asjaoludele nagu põhikohtuasjas võiks tekitada pettust võimaldavaid olukordi. Näiteks Iirimaa valitsus rõhutab, et kui niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas ei ole tööandjal võimalik anda teavet oma töötajate töökoha ja -kestuse kohta, võib ta valida kohaldatava õiguse nii, et asutab end riigis, kus sotsiaalmaksete määr on eriti madal.
92. Kuigi on pettuserisk, kehtestatakse minu arvates rakendusmääruse artiklis 16 ette nähtud menetlusega alusmääruse artikli 13 kohaldamiseks siiski tagatised, et vältida selle artikli 13 sellist pettust võimaldavat kohaldamist, tingimusel et kõik asjaomased osalised järgivad seda menetlust.
93. Nimetatud menetluse kohta näeb rakendusmääruse artikli 16 lõige 2 sisuliselt ette, et asjaomase isiku suhtes kohaldatavad õigusaktid määrab kõigepealt esialgu kindlaks asjaomase isiku elukohaliikmesriigi asutus. Seejärel teavitab elukohajärgne asutus kindlaksmääramisest kõigi nende liikmesriikide määratud asutusi, kus tegevus toimub ning kus on tööandja registrisse kantud asukoht või tegevuskoht(54) .
94. Kohaldatavate õigusaktide ajutine kindlaksmääramine muutub lõplikuks kahe kuu jooksul pärast sellest teiste liikmesriikide nimetatud asutuse teavitamist, välja arvatud juhul, kui vähemalt üks asjaomastest asutustest teatab elukohaliikmesriigi määratud asutusele kahekuulise ajavahemiku lõpus, et ta ei saa veel õigusaktide kindlaksmääramisega nõustuda või ta on selles küsimuses eriarvamusel(55) . Viimati nimetatud juhul peavad asutused püüdma jõuda kokkuleppele vastavalt spetsiaalsele dialoogi- ja lepitusmenetlusele(56) .
95. Seega hindab faktilisi asjaolusid kahes või mitmes liikmesriigis töötamise korral kohaldatava õiguse kindlaksmääramiseks vähemalt kaks eri asutust, mis on a priori tagatiseks, et asjaolusid hinnatakse ja järelikult kohaldatav õigus määratakse kindlaks õigesti. Seda enam, et alusmäärusega hõlmatud asutustel ja isikutel lasub vastastikuse teavitamise ja koostöö kohustus selle määruse korrektse rakendamise tagamiseks(57) .
96. Kohtutoimiku dokumentidest nähtub, et põhikohtuasjas oli Atlanco enne B. Chaini esimest lähetust Rumeeniasse alustanud menetlust alusmääruse artikli 13 kohaldamiseks, esitades Poola sotsiaalkindlustusasutusele taotluse kohaldatava õiguse ajutiselt kindlaksmääramiseks.
97. Poola pädev asutus oli seejärel 5. märtsi 2012. aasta otsusega(58) määranud kindlaks, et ajutiselt on kohaldatav Küprose õigus, ning oli sellest ajutisest kindlaksmääramisest teavitanud Küprose pädevat asutust.
98. Kohtuistungil märkis Küprose valitsus, et kuigi Küprose pädev asutus ei olnud nimetatud ajutise kindlaksmääramisega nõus, ei olnud see asutus Poola pädevat asutust oma lahkarvamusest teavitanud.
99. Kuna Küprose pädev asutus kohaldatava õiguse kindlaksmääramist ei vaidlustanud, oli seejärel muutunud põhikohtuasjas arutatava suhtes lõplikult kohaldatavaks Küprose õigus. Seega juhul, kui asjaomased isikud oleksid esitanud vormi A1 taotluse, oleks see Küprose asutus pidanud neile väljastama selle vormi(59) .
100. Lisan, et kohtupraktikast nähtub ühtlasi, et asutus, kes on juba vormi A1 väljastanud, peab väljastamise põhjendatust uuesti kaaluma ja vajaduse korral selle vormi tühistama, kui töötaja töö tegemise koha liikmesriigi pädev asutus kahtleb vormi väljastamise aluseks olevate faktiliste asjaolude paikapidavuses ja/või alusmääruse II jaotise nõuete täitmises(60) .
101. Sellest järeldub, et kontrollimenetlused, mis võimaldavad vältida alusmääruse artikli 13 lõike 1 punkti b kohaldamist pettuse eesmärgil, on olemas.
102. Kõiki eespool nimetatud asjaolusid arvestades olen arvamusel, et alusmääruse artikli 13 lõike 1 punkti b ja rakendusmääruse artikli 14 lõike 5 punkti b tuleb tõlgendada nii, et neid kohaldatakse niisuguse olukorra suhtes nagu põhikohtuasjas, kus töötaja, kes elab ühes liikmesriigis, töötab teises liikmesriigis asutatud tööandja nimel ning ühe ja sama töölepingu raames järjestikustel lühiajalistel lähetustel kahes teises liikmesriigis, kui teine töökohariik ega esimeses ja/või teises riigis töötamise kestus ei ole töölepingus kindlaks määratud ning neid ei ole võimalik vormi A1 taotlemise ajal ette näha.
IV. Ettepanek
103. Kõiki esitatud põhjendusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Eparchiako Dikastirio Lefkosiasele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta (muudetud komisjoni 9. detsembri 2010. aasta määrusega (EL) nr 1244/2010) artikli 13 lõike 1 punkti b ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 987/2009, milles sätestatakse määruse nr 883/2004 rakendamise kord (muudetud määrusega nr 1244/2010), artikli 14 lõike 5 punkti b tuleb tõlgendada nii, et neid kohaldatakse niisuguse olukorra suhtes nagu põhikohtuasjas, kus töötaja, kes elab ühes liikmesriigis, töötab teises liikmesriigis asutatud tööandja nimel ning ühe ja sama töölepingu raames järjestikustel lühiajalistel lähetustel kahes teises liikmesriigis, kui teine töökohariik ega esimeses ja/või teises riigis töötamise kestus ei ole töölepingus kindlaks määratud ning neid ei ole võimalik vormi A1 taotlemise ajal ette näha.
(1) .
(2)  –	Vorm A1, millega asendati alates 1. maist 2012 nimelt vorm E101, tõendab, mis sotsiaalkindlustusõigust kohaldatakse vormi valdaja suhtes, kes ei ole kindlustatud selles riigis, kus ta töötab. See vorm koostatakse juhtudel, kus töötaja liigub töötamise eesmärgil Euroopa Liidu, Euroopa majanduspiirkonna (EMP) piires või Šveitsis, et määrata nimelt kindlaks, millises riigis tuleb tasuda sotsiaalkindlustusmaksed.
(3)  –	ELT L 166, lk 1; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72, ja parandus ELT 2004, L 200, lk 1. Määrust on muudetud komisjoni 9. detsembri 2010. aasta määrusega (EL) nr 1244/2010 (ELT L 338, lk 35, edaspidi „alusmäärus”).
(4)  –	ELT L 284, lk 1. Määrust on muudetud määrusega nr 1244/2010 (edaspidi „rakendusmäärus”).
(5)  – Märgin, et alusmääruse ja rakendusmäärusega reguleeritakse ka EMP-sse ja Šveitsi tööle asunud töötajate olukorda. Seega täpsustan, et terminit „liikmesriik” tuleb mõista tähenduses, et see hõlmab lisaks liidu liikmesriikidele ka EMP riike ja Šveitsi Konföderatsiooni.
(6)  –	Edaspidi „vaidlusalune periood”.
(7)  –	Eelotsusetaotluses ei ole märgitud, mis alustel leidis Küprose pädev asutus, et selle esimese töölepingu perioodil oli kohaldatav Küprose õigus.
(8)  –	Eelotsusetaotluses ei ole täpsustatud vormi A1 taotluse ja selle vormi väljastamisest vaidlusaluse perioodi kohta keeldumise kuupäevi ega selle keeldumise põhjendusi. Samamoodi ei ole selles märgitud, mis õigus oli kohaldatav vahepealsel ajal (umbes üheksa kuu pikkune periood) esimese töölepingu lõpust kuni teise töölepingu täitmise alguseni. Kohtuistungil täpsustas Küprose valitsus, et ühelt poolt ei olnud Atlanco Küprose pädevalt asutuselt vormi A1 kunagi taotlenud, ja et teiselt poolt ei saanud B. Chain kahe töölepingu vahelisel ajal tugineda alusmääruse artiklile 13, sest tal ei olnud Küprosel asuva Atlancoga siduvat töölepingut.
(9)  – Vt joonealune märkus 5.
(10)  –	EÜT 1964, 47, lk 746.
(11)  –	EÜT 1958, 30, lk 561. Määruse nr 3 II jaotise artikkel 13 ei sisaldanud spetsiaalset erandit kahes või mitmes liikmesriigis töötava töötaja kohta. Selle määruse artikkel 13 nägi nimelt ette ainult kolm erandit: esiteks lähetatud töötajate, teiseks transporditeenuste töötajate ja kolmandaks töötajate kohta, kes töötavad mõlemal pool kahe liikmesriigi ühist piiri tegutsevates ettevõtetes.
(12)  – Kohtujuristi kursiiv.
(13)  –	Nimetatud määrust muudeti korduvalt, nimelt 14 korda. Seejärel tunnistati see kehtetuks nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrusega (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes (EÜT L 149, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 35), mida muudeti mitu korda enne alusmäärusega kehtetuks tunnistamist.
(14)  –	Vt Pochet, P., „Révision du règlement 1408/71: réflexions conclusives”, Revue belge de sécurité sociale,
2004, lk 735, eriti lk 739.
(15)  –	Idem .
(16)  –	Alusmäärus võeti vastu enne kümne uue liikmesriigi ühinemist [liiduga] 2004. aastal. Seda määrust hakati sõltuvalt rakendusmääruse jõustumisest kohaldama siiski alles kuus aastat hiljem, s.o 1. mail 2010.
(17)  –	Märgin, et mõned liikuvusvormid olid olemas juba 1960-ndatel, nagu ajutine ja asendustöö, kuid hiljem on need liikuvusvormid rohkem arenenud, muutunud sagedasemaks ja neid teostatakse erinevalt.
(18)  – Kohtujuristi kursiiv. Mõiste „oluline tegevus elukohaliikmesriigis” lisati alusmäärusega. Kuigi selle määruse artikli 13 lõike 1 punktis b ei ole selgelt märgitud, kas see reguleerib niisugust olukorda nagu põhikohtuasjas, kus isik elukohariigis ei teosta „mingit tegevust”, leian ma, et selline olukord võib kuuluda selle sätte kohaldamisalasse.
(19)  –	Vt selle kohta Jorens, Y., „Vers de nouvelles règles pour la détermination de la législation applicable?”, 50 ans de coordination de la sécurité sociale – Passé – Présent – Futur,
2010, lk 179, eriti lk 187.
(20)  –	Õigusteoorias soovitavad paljud autorid kohaldatava õiguse kindlaksmääramist koordineerivaid eeskirju muuta (vt nimelt Morsa, M., Sécurité sociale, libre circulation et citoyenneté européennes, Perspectives de droit social,
Anthemis, Limal, 2012, eriti lk 158; Jorens, Y. ja Van Overmeiren, F., „General principles of coordination in Regulation 883/2004”, European Journal of Social Security,  kd 11, 2009, nr 1 ja 2, lk 47, eriti lk 74 ja 76; Lhernould, J.‑P., „La coordination des régimes nationaux de sécurité sociale hors des règlements n° 1408/71 et n° 883/2004: constat de faiblesse ou tremplin pour de nouvelles ambitions?”, La semaine juridique – Édition social,
2009, nr 41, lk 13, eriti lk 16, ja Schoukens, P., „Explicit competence to coordinate social security of highly mobile workers – the case of the moving researchers in the EU”, Pravnik,
Letnik 67, Ljubljana, 2012, lk 351, eriti lk 357 ja 362).
(21)  –	Komisjoni teatis nõukogule, Euroopa Parlamendile, Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele ning Regioonide Komiteele „Liikuvus aitab luua rohkem ja paremaid töökohti: Euroopa tööalase liikuvuse tegevuskava (2007‑2010)” (KOM(2007) 773 lõplik).
(22)  –	Punkt 4.1.
(23)  –	Selle normi kohaselt „[i]siku suhtes, kes töötab liikmesriigis tööandja heaks, kes tavaliselt seal tegutseb, ning kelle tööandja lähetab teise liikmesriiki selle tööandja nimel tööd tegema, kohaldatakse jätkuvalt esimese liikmesriigi õigusakte, tingimusel et sellise töö eeldatav kestus ei ületa 24 kuud ning teda ei saadeta teist lähetatud isikut asendama”.
(24)  –	Soome valitsus rõhutas nimelt, et B. Chain ei olnud kunagi töötanud Küprosel, nii et alusmääruse artikli 12 lõike 1 esimene tingimus, nimelt et lähetatud isiku suhtes on vahetult enne tööle asumist juba kohaldatud selle liikmesriigi õigust, kus asub tema tööandja, ei ole täidetud. Peale selle kehtestati sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise halduskomisjoni 12. juuni 2009. aasta otsusega A2 määruse nr 883/2004 artikli 12 tõlgendamise kohta, mis käsitleb ajutiselt väljaspool pädeva riigi territooriumi töötavate lähetatud töötajate ja füüsilisest isikust ettevõtjate suhtes kohaldatavaid õigusakte (ELT 2010, C 106, lk 5), lähetuse tegemiseks vajaliku eelneva tööperioodi kestuseks üks kuu.
(25)  –	Vt selle kohta kohtujuristi ettepanek, Lenz, kohtuasi Calle Grenzshop Andresen (C‑425/93, EU:C:1995:12, punkt 20). Kohtujurist Lenz leiab, et selles kohtuasjas „tuleb [...] lähtuda põhimõttest, et lähetus esineb üldjuhul olemasoleva töösuhte raames lühiajaliselt teise liikmesriiki tööle asumise vormis”, nii et kahes liikmesriigis töötamine ei vasta lähetuse eeldusele.
(26)  –	See komisjoni töödokument 2013. aasta detsembri kuupäeva redaktsioonis on kättesaadav internetiaadressil http://ec.europa.eu/social/main.jsp?langId=fr & catId=868. Juhin tähelepanu, et see juhend ei ole õiguslikult siduv. Nagu aga täheldavad Küprose ja Prantsuse valitsus oma kirjalikes seisukohtades, kiitsid liikmesriikide esindajad sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise halduskomisjonis nimetatud juhendi heaks, mistõttu saab sellele tugineda liikmesriikide järelevalve all olevate sotsiaalkindlustusasutuste vastu.
(27)  –	Vt rakendusmääruse artikli 14 lõike 5 punkt a. Kohtujuristi kursiiv.
(28)  –	Vt rakendusmääruse artikli 14 lõike 5 punkt b. Kohtujuristi kursiiv.
(29)  –	Märgin, et põhikohtuasja asjaolude ajal ei olnud alusmäärus ja rakendusmäärus veel Norra Kuningriigis kohaldatavad ning kohaldatavaks jäävad määrus nr 1408/71 ja nõukogu 21. märtsi 1972. aasta määrus (EMÜ) nr 574/72, millega määratakse kindlaks määruse nr 1408/71 rakendamise kord (EÜT L 74, lk 1; ELT eriväljaanne 05/01, lk 83). See olukord minu analüüsi siiski ei mõjuta, kuivõrd määruse nr 1408/71 artikli 14 lõike 2 punkti b alapunkt ii vastab sisuliselt alusmääruse artikli 13 lõike 1 punktile b, määrates kindlaks, et kui asjaomane töötaja ei ela mõne liikmesriigi territooriumil, kus ta tegutseb, siis on kohaldatav ettevõtja registrijärgse asukoha liikmesriigi õigusaktid.
(30)  –	Praktilise juhendi kohaselt „[t]egevused, mida teostatakse samal ajal, hõlmavad j uhtumeid, kus täiendavad tegevused eri liikmesriikides toimuvad ühel ja samal ajal samade või erinevate töölepingute alusel. Teine ehk lisategevus saab toimuda tasustatava puhkuse ajal või nädalavahetustel, osalise tööaja korral saab kaht eri tegevust kahe eri tööandja heaks teha samal päeval” (lk 26).
(31)  –	Lehekülg 26. Kohtujuristi kursiiv.
(32)  –	Lehekülg 25.
(33)  –	Märgin, et alusmääruse II jaotise teiste sätete tõlgendamise raames on Euroopa Kohus võinud käsitada määrsõna normalement
(„tavaliselt”) määrsõna habituellement
(„tavaliselt”) sünonüümina (vt kohtuotsused Banks jt, C‑178/97, EU:C:2000:169, punkt 25 ja seal viidatud kohtupraktika, ning Plum, C‑404/98, EU:C:2000:607, punkt 21).
(34)  –	Praktilises juhendis on täpsustatud, et „[s]elleks et vältida võimalikku manipuleerimist eeskirjadega, mis mõjutavad õigusaktide kohaldamist, ei võeta kohaldatavate õigusaktide kindlaksmääramisel vastavalt [alusmääruse] artiklile 13 arvesse väikese mõjuga tegevusi” (punkt 26). Selles juhendis on antud ka mõiste „väikese mõjuga tegevus” määratlus, arvestades, et „[need] on sellised tegevused, mis on alalised, kuid ajakulu ja majandusliku kasu poolest väheolulised. Indikaatorina on soovitatav käsitleda väikese mõjuga tegevustena tegevusi, mis hõlmavad alla 5% töötaja tavapärasest tööajast ja/või alla 5% tema kogutasust” ( idem ).
(35)  –	ELTL artikli 48 esimese lõigu punkt b sätestab, et Euroopa Parlament ja Euroopa Liidu Nõukogu võtavad seadusandliku tavamenetluse kohaselt sotsiaalkindlustuse valdkonnas meetmeid, mis on vajalikud töötajate liikumisvabaduse tagamiseks; selleks kehtestavad nad korra, millega kindlustatakse võõrtöötajatele ja teise liikmesriigi füüsilisest isikust ettevõtjatele ning nende ülalpeetavatele […] toetuse maksmine isikutele, kes elavad liikmesriigi territooriumil.
(36)  –	Vt kohtuotsus van der Vecht (19/67, EU:C:1967:49, lk 455); kohtujuristi ettepanek, Mayras, kohtuasi Bentzinger (73/72, EU:C:1973:21, lk 291) ja kohtujuristi ettepanek, Warner, kohtuasi Association du Foot-Ball Club d’Andlau (8/75, EU:C:1975:76, lk 752).
(37)  –	Vt kohtujuristi ettepanek, Warner, kohtuasi Association du Foot-Ball Club d’Andlau (8/75, EU:C:1975:76, lk 752 ja seal viidatud kohtupraktika) ning kohtujuristi ettepanek, Warner, kohtuasi Perenboom (102/76, EU:C:1977:57, lk 825).
(38)  –	Üksnes ühe liikmesriigi õigusaktide kohaldamise põhimõtet on kinnitatud alusmääruse põhjenduses 18a ja artikli 11 lõikes 1.
(39)  –	Vt kohtujuristi ettepanek, Slynn, kohtuasi Brusse (101/83, EU:C:1984:113, lk 2243). Vt ka kohtuotsus Rebmann (58/87, EU:C:1988:344, punkt 15).
(40)  –	Vt selle kohta Rodríguez Cardo, I. A., „Applicable law in Regulation 883/2004”, Migrants and Social Security – The (EC) Regulations 883/2004 & 987/2009,
kirj Laborum, Hispaania, 2010, lk 29, eriti lk 33, ja Schoukens, P., op. cit ., eriti lk 356–358.
(41)  –	Peale selle võimaldas 1960-ndatel aastatel lex loci laboris
kindlustada, et töötajad, kes asusid üldjuhul nn vaesest liikmesriigist tööle teise, paremal järjel olevasse liikmesriiki, said parema sotsiaalkaitse, kuivõrd toonased liikmesriigid olid kasutusele võtnud Bismarck’i sotsiaalkindlustusmudeli, mis tagas tööl põhineva sotsiaalkaitse (vt Schoukens, P., ja Pieters, D., „The rules within Regulation 883/2004 for determining the applicable legislation”, Special issue on 50 years of European social security coordination, European Journal of Social Security,  kd 11, Intersentia, Cambridge, 2009, nr 1 ja 2, lk 81, eriti lk 104).
(42)  –	Vt alusmääruse põhjendus 17 ja artikli 11 lõike 3 punkt a.
(43)  –	Nimelt on alusmääruse põhjenduse 18 kohaselt „[s]ellest [ lex loci laboris ’e] üldreeglist […] vaja teha erand, kui konkreetne olukord õigustab kohaldatava õiguse kindlaksmääramisel teistsuguste kriteeriumide kasutamist”.
(44)  –	Vt selle kohta kohtuotsus Brusse (101/83, EU:C:1984:187, punkt 16).
(45)  –	Tuletan meelde, et eelotsusetaotlusest nähtub, et B. Chain oli lõpetanud esimese lähetuse Rumeenias 2. jaanuaril 2012, seejärel alustanud oma teist lähetust Norras 3. jaanuaril 2012.
(46)  –	Vt kohtuotsus Manpower (35/70, EU:C:1970:120, punkt 12). Sellega seoses lisan, et alusmääruse artikli 57 lõike 1 esimesest lõigust nähtub, et liikmesriigi pädev asutus ei ole kohustatud andma vanaduspensioni ja toitjakaotuspensioni hüvitist tema poolt kohaldatavate õigusaktide alusel täitunud perioodide eest, mida võetakse riski realiseerumisel arvesse, kui nimetatud perioodide kestus on alla ühe aasta, ja üksnes neid perioode arvesse võttes ei teki nimetatud õigusaktide alusel õigust hüvitisele.
(47)  –	Vt kohtuotsus Kits van Heijningen (C‑2/89, EU:C:1990:183, punkt 12).
(48)  –	Vt sellega seoses kohtuotsused FTS (C‑202/97, EU:C:2000:75, punkt 28 ja seal viidatud kohtupraktika) ning Plum (C‑404/98, EU:C:2000:607, punkt 19).
(49)  –	Vt kohtuotsus Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe (C‑115/11, EU:C:2012:606, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
(50)  –	Ibidem
(punkt 43).
(51)  –	Vt praktiline juhend (lk 24).
(52)  –	Vt kohtuotsus Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe (C‑115/11, EU:C:2012:606, punkt 45). Kohtujuristi kursiiv.
(53)  –	Vt sellega seoses kohtuotsus van Delft jt (C‑345/09, EU:C:2010:610, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika). Vt ka kohtuotsus Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe (C‑115/11, EU:C:2012:606), mille alusel on pädev sotsiaalkindlustusasutus töölepingu sõnastusest hoolimata kohustatud lähtuma oma järeldustes asjaomase töötaja tegelikust olukorrast (punkt 46).
(54)  –	Vt praktiline juhend (lk 39).
(55)  –	Vt rakendusmääruse artikli 16 lõige 3.
(56)  –	Vt rakendusmääruse artikli 16 lõige 4. Märgin, et sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise halduskomisjoni 12. juuni 2009. aasta otsus nr A1, mis käsitleb dialoogi- ja lepitusmenetluse kehtestamist seoses dokumentide kehtivusega, kohaldatavate õigusaktide kindlaksmääramisega ja hüvitiste maksmisega määruse nr 883/2004 alusel (ELT 2010, C 106, lk 1), täpsustab, mis menetlust tuleb järgida, kui pädevad asutused on kohaldatava õiguse suhtes eri arvamusel.
(57)  –	Vt alusmääruse artikli 76 lõige 4.
(58)  –	Tuletan meelde, et selleks kuupäevaks oli B. Chain oma esimese lähetuse Rumeeniasse juba lõpetanud ja alustanud oma teist lähetust Norrasse.
(59)  –	Rakendusmääruse artikli 19 lõike 2 kohaselt „[s]elle liikmesriigi pädev asutus, kelle õigusakte põhimääruse II jaotise alusel kohaldatakse, esitab asjaomase isiku või tema tööandja taotlusel tõendi kõnealuste õigusaktide kohaldamise kohta ja märgib vajaduse korral, millise kuupäevani ja millistel tingimustel”.
(60)  –	Vt kohtuotsus Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe (C‑115/11, EU:C:2012:606, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).