62003CC0177_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
–
Nõukogu direktiivi 89/618/Euratom elanikkonna teavitamise kohta kiirgushädaolukorra puhul rakendatavatest tervisekaitsemeetmetest ja kasutatavatest abinõudest artiklitest 2, 3, 5, 6, 7 ja 8 tulenevate kohustuste täitmiseks vajalike meetmete võtmata jätmine
I. Sissejuhatus
1. Käesolevas, EA artikli 141 alusel algatatud menetluses palub komisjon Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Prantsuse Vabariik ei ole võtnud vajalikke meetmeid 27. novembri 1989. aasta direktiivi 89/618/Euratom elanikkonna teavitamise kohta kiirgushädaolukorra puhul rakendatavatest tervisekaitsemeetmetest ja kasutatavatest abinõudest (edaspidi „direktiiv”)(2) artiklite 2, 3, 5, 6, 7 ja 8 täitmiseks, on Prantsuse Vabariik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
II. Direktiiv
2. Kõnealuse direktiivi eesmärk on tagada, et elanikkonnale, keda tõenäoliselt või tegelikult ohustab kiirgushädaolukord, antakse direktiivi lisades sätestatud teavet. Seda teavet tuleb anda kiirgushädaolukorrast tõenäoliselt ohustatud elanikkonnale jooksvalt, ilma eritaotluseta (artikkel 5). Kiirgushädaolukorra tekkimisel edastatakse ettenähtud teave tegelikult ohustatud elanikkonnale „viivitamata” (artikkel 6). Isikutele, kes võivad olla kaasatud kiirgushädaolukorras abistamise korraldamisse, tuleb anda teavet sekkumise võimalike mõjude kohta nende tervisele (artikkel 7). Kõigil neil juhtudel tuleb nimetada asutused, kes vastutavad hädaolukorras võetavate meetmete rakendamise eest (artikkel 8). Kõnealuste teabekohustuste ulatus on piiritletud direktiivi artiklites 2 ja 3 määratletud terminiga „kiirgushädaolukord”. Ma tsiteerin asjaomaseid sätteid komisjoni etteheidetest kokkuvõtet tehes. Direktiivi ülevõtmise tähtaeg lõppes 27. novembril 1991.
III. Menetlus
3. Pärast kirjade vahetamist komisjoni ja Prantsuse valitsuse vahel seoses viimase poolt direktiivi ülevõtmiseks võetud meetmetega ning pärast mitme meetme eelnõu kaalumist, millest Prantsuse Vabariik teatas komisjonile EA artikli 33 kolmanda lõigu kohaselt, jõudis komisjon järeldusele, et seda direktiivi ei ole Prantsuse õigusse tervikuna inkorporeeritud. Seetõttu saatis komisjon 27. juulil 2000 Prantsuse valitsusele põhjendatud arvamuse, milles tegi ettepaneku võtta vajalikud meetmed direktiivi täielikuks ülevõtmiseks kahe kuu jooksul arvamuse kättesaamisest. Prantsuse valitsuse palvel pikendati seda tähtaega ühe kuu võrra kuni 27. oktoobrini 2000. Leides, et selleks kuupäevaks Prantsuse valitsuse poolt võetud meetmed olid ikkagi ebapiisavad, esitas komisjon 16. aprillil 2003 käesoleva hagi.
IV. Komisjoni etteheited
4. Komisjoni esimene etteheide puudutab direktiivi artiklis 2 sätestatud mõiste „kiirgushädaolukord” määratluse ebapiisavat ülevõtmist:
„Käesolevas direktiivis tähendab kiirgushädaolukord olukorda,
1. mis tuleneb:
a) avariist liikmesriigi territooriumil, mis hõlmab punktis 2 nimetatud vahendeid või tegevusi ning millega kaasneb või tõenäoliselt kaasneb oluline radioaktiivse aine pihkumine;
b) oma territooriumil või väljaspool seda radioaktiivsuse ebatavalise taseme avastamisest, mis tõenäoliselt kahjustab selle liikmesriigi elanikkonna tervist;
c) muudest kui punktis a nimetatud avariidest, mis hõlmavad punktis 2 nimetatud vahendeid või tegevusi ning millega kaasneb või tõenäoliselt kaasneb oluline radioaktiivse aine pihkumine; või
d) muudest avariidest, millega kaasneb või tõenäoliselt kaasneb oluline radioaktiivse aine pihkumine;
2. mis on seostatav punkti 1 alapunktides a ja c nimetatud vahendite ja tegevustega, näiteks:
a) tuumareaktoriga, olenemata selle asukohast;
b) muu rajatisega, mis põhineb tuumkütusetsüklil;
c) radioaktiivsete jäätmete käitlemisrajatisega;
d) tuumkütuse või radioaktiivsete jäätmete veo või ladustamisega;
e) radioisotoopide tootmise, kasutamise, ladustamise, kõrvaldamise ja veoga põllumajanduses, tööstuses, meditsiinis ning seonduvas teadus- ja uurimistegevuses; ja
f) radioisotoopide kasutamisega energia tootmiseks kosmoseaparaatides.”
Komisjoni arvates on Prantsuse Vabariigi ülevõtmismeetmete reguleerimisala piiratum kui direktiivi oma. Esiteks ei hõlma need direktiivi artikli 2 punkti 2 alapunktides d, e ja f kirjeldatud olukordi. Teiseks kohaldatakse neid ainult tuumareaktorite suhtes, mille soojusvõimsus on üle 10 Mw, samas kui direktiivi artikli 2 punkti 2 alapunkti a kohaldatakse selgelt kõikide tuumareaktorite suhtes. Kolmandaks kohaldatakse neid vastuolus direktiivi artikli 2 punkti 1 alapunktidega b ja c ainult hädaolukordade suhtes, mis on seotud Prantsusmaal asuvate rajatistega ja seal toimuva tegevusega.
5. Teine etteheide puudutab direktiivi artikli 3 puudulikku ülevõtmist, mis sätestab:
„Käesoleva direktiivi kohaldamisel tuleb termineid „oluline radioaktiivse aine pihkumine” ja „ebatavaline radioaktiivsuse tase, mis tõenäoliselt kahjustab elanikkonna tervist” käsitada nii, et need hõlmavad olukordi, mille tulemusel elanikud puutuvad kokku doosidega, mis ületavad ühenduse radioloogilise kaitse põhilisi ohutusnorme käsitlevates direktiivides ettenähtud doosi piirnorme.”
Komisjon täheldas, et terminid „oluline radioaktiivse aine pihkumine” ja „ebatavaline radioaktiivsuse tase, mis tõenäoliselt kahjustab elanikkonna tervist” ei ole Prantsuse õigusaktides määratletud. Koos terminiga „kiirgushädaolukord” piiritlevad need olukordi, mille suhtes teavitamiskohustust kohaldatakse. Seepärast on oluline, et need oleksid sätestatud siseriiklikes ülevõtmismeetmetes.
6. Kolmas etteheide on seotud esimese kahega ja puudutab artikli 5 ülevõtmist, mis sätestab:
„1. Liikmesriigid tagavad, et elanikkonnale, keda kiirgushädaolukord tõenäoliselt ohustab, antakse teavet nende suhtes rakendatavate tervisekaitsemeetmete kohta ning nende soovitatava tegevuse kohta sellises hädaolukorras.
2. Esitatud teave peab sisaldama vähemalt I lisas ettenähtud andmeid.
3. See teave edastatakse lõikes 1 nimetatud elanikele ilma eritaotluseta.
4. Liikmesriigid ajakohastavad seda teavet ja levitavad seda korrapäraselt ning juhtudel, kui selles kirjeldatud korda oluliselt muudetakse. See teave peab olema elanikele alaliselt kättesaadav.”
Kuna komisjoni arvates ei ole direktiivi artiklid 2 ja 3 nõuetekohaselt üle võetud, järeldub sellest, et artikli 5 ülevõtmiseks võetud meetmed ei kehti kõigi artiklis 2 loetletud rajatiste ja tegevuste kohta. See tähendab, et Prantsuse siseriiklikud ülevõtmismeetmed ei hõlma teatud osa elanikkonnast, keda kiirgushädaolukord tõenäoliselt ohustab.
7. Neljas etteheide puudutab artikli 6 ülevõtmist, mis sätestab:
„1. Liikmesriigid tagavad, et kiirgushädaolukorra tekkimisel teavitatakse tegelikult ohustatud elanikkonda viivitamata hädaolukorra asjaoludest, võetavatest meetmetest ja vastavalt tekkinud olukorrale tervisekaitsemeetmetest, mida nende suhtes rakendatakse.
2. Esitatud teave hõlmab II lisas esitatud punkte, mis on sellele kiirgushädaolukorrale iseloomulikud.”
Komisjon leiab, et artikkel 6 ei ole nõuetekohaselt üle võetud, kuna Prantsuse Vabariigi võetud meetmed ei taga, et kiirgushädaolukorrast tegelikult ohustatud elanikkonda teavitatakse „viivitamata”. Vastavalt asjakohastele sätetele dekreedis nr 90‑394, mis käsitleb siseriikliku häirekoodeksit, teavitatakse elanikkonda ministri või prefekti määratud ajal jooksul.
8. Viies etteheide puudutab artikli 7 ülevõtmist, mis sätestab:
„1. Liikmesriigid tagavad, et kõikidele isikutele, kes ei kuulu rajatise personali hulka ja/või ei ole seotud artikli 2 lõikes 2 nimetatud tegevustega, kuid kes võivad olla kaasatud kiirgushädaolukorras abistamise korraldamisse, antakse nõuetekohast ja korrapäraselt ajakohastatud teavet mõjude kohta, mida sekkumine nende tervisele avaldab, ja sellises olukorras võetavate ettevaatusabinõude kohta; selles teabes võetakse arvesse võimalike kiirgushädaolukordade ulatust.
2. Niipea kui tekib kiirgushädaolukord, täiendatakse seda teavet asjakohaselt, võttes arvesse eriasjaolusid.”
Komisjoni sõnul ei ole direktiivi artikkel 7 Prantsuse õigusse täielikult üle võetud. 1987. aasta ringkirjast selle sätte eesmärkide saavutamiseks ei piisa, kuna see ei vasta Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tulenevatele õiguskindluse nõuetele.
9. Viimane, kuues etteheide puudutab artikli 8 ülevõtmist, mis sätestab:
„Artiklites 5, 6 ja 7 nimetatud teabes nimetatakse ka asutused, kes vastutavad nendes artiklites osutatud meetmete rakendamise eest.”
Komisjon tunnistab, et 2002. aastast on artikkel 8 üle võetud nõuetekohaselt artikli 5 suhtes, kuid ikka veel mitte artiklite 6 ja 7 suhtes. Prantsuse tava nimetada vastutatavaid asutusi teabevahenditel (nt brošüüridel) ei saa antud juhul pidada piisavaks.
V. Prantsuse Vabariigi vastus
10. Prantsuse valitsus nimetab oma kostja vastuses mitmesuguseid meetmeid, mis on võetud direktiivi ülevõtmiseks Prantsuse õigusse. Kõik need meetmed võeti pärast 27. oktoobrit 2000, st pärast komisjoni 27. juuli 2000. aasta põhjendatud arvamuses antud pikendatud tähtaja lõppu. Prantsuse valitsus ei vaidlusta viiendat etteheidet ja teatab, et ta kavatseb direktiivi artikli 7 täielikuks järgimiseks muuta Code de la santé publique’i (rahvatervise koodeksi) artiklit R.1333‑85.
11. Esimese etteheite puhul märgib Prantsuse valitsus, et „kiirgushädaolukorra” määratlus on nüüd 31. märtsi 2003. aasta dekreediga nr 2003‑295 Code de la santé publique’i inkorporeeritud ning selles käsitletavad rajatised ja tegevused vastavad direktiivis nimetatutele, mis nähtub 20. märtsi 2002. aasta dekreedist nr 2002‑367, millega direktiivi täielikuks ülevõtmiseks muudetakse eriolukorra plaane käsitlevat dekreeti nr 88‑622. Selle dekreedi artikkel 6 näeb ette, et teatud rajatiste jaoks tuleb koostada spetsiaalsed tegevusplaanid ( plans particuliers d’intervention ), ning artikkel 12 täiendab seda sätet, nähes ette spetsiaalsed abiplaanid ( plans de secours specialisées ) spetsiaalsete tegevusplaanidega hõlmamata tehnoloogiliste riskide jaoks. Sellega seoses viitab Prantsuse valitsus uutele normidele, mis on vastu võetud 2. juuni 2003. aasta otsusega (arrêté).
12. Teise etteheite puhul viitab Prantsuse valitsus Code de la santé publique’i artiklile R.43‑71 (nüüd artikkel R.1333‑76), mis lisati 31. märtsi 2003. aasta dekreediga nr 2003‑295, ning 2. juuni 2003. aasta arrêté artiklile 16. Mõlemad sätted sisaldavad kergelt erinevas sõnastuses mõisteid „oluline radioaktiivse aine pihkumine” ja „ebatavaline radioaktiivsuse tase, mis tõenäoliselt kahjustab elanikkonna tervist”.
13. Kolmandale etteheitele vastates märgib Prantsuse valitsus, et eriolukorra plaane käsitleva 2002. aasta muudatustega dekreedi nr 88‑622 artiklite 9 ja 12 kohaselt on nüüd hõlmatud kõik rajatised, nii et on võimalik elanikkonda teavitada ja meetmeid võtta kooskõlas direktiiviga. Lisaks tunnustatakse Code de l’environnement’ (keskkonnakoodeks) artiklis L.125‑2 kodanike õigust saada teada neid teatud piirkondades ohustavatest peamistest tehnoloogilistest riskidest ning nende suhtes kohaldatavatest kaitsemeetmetest.
14. Vastuseks neljandale etteheitele märgib Prantsuse valitsus, et 30. novembri 2001. aasta arrêté
kohaselt kasutatakse häiresüsteeme (sireene) nende tuumarajatiste ümbruses, mille suhtes kohaldatakse spetsiaalset tegevusplaani. Kuna hädaolukorras kõlav häiresireen käivitab spetsiaalse tegevusplaani kohaldamise, leiab Prantsuse valitsus, et kokkuvõttes täidab ta kohustust hädaolukorrast tegelikult ohustatud elanikkonda „viivitamata” teavitada. Ta viitab ka 25. aprilli 2001. aasta dekreedile nr 2001‑368 code de l’alerte national’i (siseriiklikku häirekoodeksit) käsitleva dekreedi nr 90‑394 muutmise kohta, millega võetakse üle direktiivi artikkel 6, määratledes elanikkonnale hädaolukorras edastatava teabe kolm liiki.
15. Kuuenda etteheite osas jääb Prantsuse valitsus seisukohale, et 21. veebruari 2002. aasta arrêté ’ga on direktiivi artikkel 8 üle võetud.
VI. Hinnang
16. Nagu eespool märgitud, on peamised Prantsuse valitsuse viidatud meetmed, millega pidi lõppema direktiivi ülevõtmine Prantsuse õigusse, vastu võetud pärast komisjoni 27. juuli 2000. aasta põhjendatud arvamuses antud tähtaja lõppu. Kuna Prantsuse valitsus kinnitab, et need meetmed tagavad täieliku ülevõtmise, ütleb ta oma kostja vastuses kokkuvõtteks, et komisjon peaks oma etteheidetest loobuma, mitte aga, et Euroopa Kohus peaks komisjoni hagi rahuldamata jätma. Seega näib, et Prantsuse valitsus ei vaidlusta komisjoni etteheiteid. Oma vasturepliigis palub ta siiski jätta eraldi etteheited (v.a viies etteheide) rahuldamata, kuigi lõpliku seisukohana jääb ta oma vastuses esitatud seisukohtade juurde, st et komisjon peaks oma hagist loobuma.
17. Komisjon rõhutab, et Prantsuse valitsuse osutatud meetmed on võetud pärast põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppu. Ehkki sellest piisab tuvastamiseks, et Prantsuse Vabariik on rikkunud oma kohustust direktiiv täielikult üle võtta, leiab komisjon, et need hiljem võetud meetmed on endiselt ebapiisavad. Seepärast kommenteerib komisjon oma vastuses neid meetmeid, et kutsuda Prantsuse valitsust üles täitma direktiivi sätteid täielikult ja nõuetekohaselt.
18. Euroopa Kohtule esitatud eeskirjadest ja dokumentidest on näha, et kolme aasta jooksul pärast põhjendatud arvamuses antud tähtaega on tehtud teatavaid edusamme ning et ka komisjon on neid tunnustanud. Kommenteerimata seda, kas sellest piisab direktiivi täielikuks järgimiseks, paistab, et eriarvamused Prantsuse Vabariigi ja komisjoni vahel on oluliselt vähenenud. Teisisõnu on direktiivi mittejärgimise probleem kadumas. Kuigi komisjonil on kaalutlusõigus otsustada, kas ta esitab kohustuste rikkumise hagi liikmesriigi vastu ja jätkab menetlust, tundub mulle, et seda kaalutlusõigust tuleks olemasoleva probleemi puhul kasutada otstarbekalt. Käesoleva asja asjaolusid arvestades ei ole ma täiesti veendunud, et Euroopa Kohtu ametlikust avaldusest, mille kohaselt direktiivi ei ole 27. oktoobri 2000. aasta seisuga täidetud, oleks praktilist abi peale selle, et see annab aluse võimaliku menetluse algatamiseks EÜ artikli 228 lõike 2 alusel.
19. Olgu sellega kuidas on, kuid väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb asutamislepingust tulenevate kohustuste rikkumist hinnata vastavalt põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõpus valitsevale olukorrale ning Euroopa Kohus ei saa pärast seda tehtud muudatusi arvesse võtta.(3) Seega ei saa Euroopa Kohus sekkuda Prantsuse Vabariigi ja komisjoni vaidlusse selle üle, kas pärast 27. oktoobrit 2000 võetud meetmed on piisavad või mitte. Käesoleva asja tulemuse otsustamiseks on need meetmed ebaolulised.
20. Kuna on selge, et põhjendatud arvamuses määratud tähtajaks, mida pikendati ühe kuu võrra, ei taganud Prantsuse õigusaktid, et Prantsuse Vabariigis täidetakse direktiivis sätestatud teavitamiskohustust täielikult, tuleb järeldada, et komisjoni hagi tuleb rahuldada.
VII. Ettepanek
21. Eespool öeldust tulenevalt olen arvamusel, et Euroopa Kohus peaks
– otsustama, et kuna Prantsuse Vabariik ei ole võtnud kõiki vajalikke meetmeid nõukogu 27. novembri 1989. aasta direktiivi 89/618/Euratom elanikkonna teavitamise kohta kiirgushädaolukorra puhul rakendatavatest tervisekaitsemeetmetest ja kasutatavatest abinõudest artiklite 2, 3, 5, 6, 7 ja 8 täitmiseks, on Prantsuse Vabariik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi;
– mõistma kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt.
(1) .
(2)
–	EÜT 1989 L 357, lk 31; ELT eriväljaanne 15/01, lk 366.
(3)
–	Vt eelkõige 30. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas 384/99 komisjon v . Belgia (EKL 2000, lk I‑10633, punkt 16).