62024CJ0805
EUROOPA KOHTU OTSUS (kolmas koda)
16. oktoober 2025 (
*1
)
Apellatsioonkaebus – Piiravad meetmed seoses olukorraga Ukrainas – Määrus (EL) nr 269/2014 – Artikkel 2 – Rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamine – Artikli 9 lõige 2 – Isikute, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid külmutamismeetmeid, kohustus deklareerida rahalised vahendid ja majandusressursid – Sellise kohustuse õiguslik kvalifitseerimine – Õiguslik alus – ELTL artikli 215 lõige 2 – ELL artiklid 24, 26 ja 29 – Ühise välis- ja julgeolekupoliitika rakendamine liikmesriikide poolt
Kohtuasjas C 805/24 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 21. novembril 2024 esitatud apellatsioonkaebus,
Gennady Nikolayevich Timchenko, elukoht Genf (Šveits),
Elena Petrovna Timchenko, elukoht Genf,
esindajad: avocats S. Bonifassi, T. Bontinck, E. Fedorova ja A. Guillerme,
apellandid,
teised menetlusosalised:
Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: M.‑C. Cadilhac, D. Laurent ja J. Rurarz,
kostja esimeses kohtuastmes,
Euroopa Komisjon, esindajad: M. Carpus Carcea, C. Giolito, H. Krämer ja L. Puccio,
menetlusse astuja esimeses kohtuastmes,
EUROOPA KOHUS (kolmas koda),
koosseisus: koja president C. Lycourgos, kohtunikud O. Spineanu‑Matei (ettekandja), S. Rodin, N. Piçarra ja N. Fenger,
kohtujurist: J. Kokott,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Apellandid Gennady Nikolayevich Timchenko ja Elena Petrovna Timchenko paluvad esitatud apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 11. septembri 2024. aasta kohtuotsuse Timchenko ja Timchenko vs. nõukogu (T‑644/22, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2024:621), millega Üldkohus jättis rahuldamata nende hagi, milles nad palusid tühistada nõukogu 21. juuli 2022. aasta määruse (EL) 2022/1273, millega muudetakse määrust (EL) nr 269/2014, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2022, L 194, lk 1; edaspidi „vaidlustatud määrus“), artikli 1 punkti 4 osas, milles sellega muudetakse nõukogu 17. märtsi 2014. aasta määruse (EL) nr 269/2014, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2014, L 78, lk 6), artiklit 9, lisades selle artikli 9 lõikesse 2 kohustuse deklareerida külmutatud rahalised vahendid ja majandusressursid.
Õiguslik raamistik ja vaidluse taust
2
Käesoleva kohtuasja faktiline ja õiguslik kontekst on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–16. Menetluse huvides võib selle kokku võtta ja seda täiendada järgmiselt.
3
Käesolev kohtuasi puudutab piiravaid meetmeid, mille Euroopa Liit on alates 2014. aastast võtnud vastusena Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustavale või ohustavale tegevusele.
4
Selliseid piiravaid meetmeid kohaldatakse ka apellantide suhtes. G. Timchenko on ärimees, kes on abielus E. Timchenkoga. Mõlemal on Venemaa ja Soome kodakondsus.
Määrus nr 269/2014
5
Määruse nr 269/2014 (nõukogu 12. mai 2014. aasta määrusega (EL) nr 476/2014 (ELT 2014, L 137, lk 1) (edaspidi „määrus nr 269/2014“) artiklis 2, mille sõnastus oli sama nii käesoleva kohtuotsuse punktis 7 viidatud õigusaktide vastuvõtmise kui ka vaidlustatud määruse vastuvõtmise ajal, on sätestatud:
„1.   Külmutatakse kõik I lisas loetletud füüsilistele või juriidilistele isikutele, üksustele või asutustele või nendega seotud füüsilistele või juriidilistele isikutele, üksustele või asutustele kuuluvad, nende valduses või kontrolli all olevad rahalised vahendid ja majandusressursid.
2.   Rahalisi vahendeid ega majandusressursse ei tehta otseselt ega kaudselt kättesaadavaks I lisas loetletud füüsilistele või juriidilistele isikutele, üksustele või asutustele või nendega seotud füüsilistele või juriidilistele isikutele, üksustele või asutustele ega nende kasuks.“
6
Määruse nr 269/2014 (vaidlusaluse määrusega muudetud redaktsioonis) artiklis 9 on sätestatud:
„1.   Keelatud on teadlikult ja tahtlikult osaleda tegevuses, mille eesmärk või tagajärg on kõrvalehoidmine artiklis 2 osutatud meetmetest.
2.   I lisas loetletud füüsilised või juriidilised isikud, üksused või asutused
a)
esitavad teabe enne 1. septembrit 2022 või kuue nädala jooksul pärast nende I lisasse kandmise kuupäeva, olenevalt sellest, kumb on hilisem, liikmesriigi jurisdiktsiooni all olevate rahaliste vahendite ja majandusressursside kohta, mis kuuluvad neile või on nende omandis, valduses või kontrolli all, selle liikmesriigi pädevale asutusele, kus nimetatud rahalised vahendid või majandusressursid asuvad, ning
b)
teevad selle pädeva asutusega koostööd nimetatud teabe kontrollimisel.
3.   Lõike 2 täitmata jätmist käsitatakse osalemisena lõikes 1 osutatud tegevuses, mille eesmärk või tagajärg on kõrvalehoidmine artiklis 2 osutatud meetmetest.
[…]“.
Apellantide suhtes võetud piiravad meetmed
7
Euroopa Liidu Nõukogu võttis 2022. aastal apellantide suhtes piiravad meetmed, mille hulka kuulub nende rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamine, lisades nende nimed nõukogu 17. märtsi 2014. aasta otsuse 2014/145/ÜVJP, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2014, L 78, lk 16), lisas ja määruse nr 269/2014 I lisas esitatud isikute, üksuste ja asutuste loetellu. Need meetmed võeti G. Timchenko suhtes nõukogu 28. veebruari 2022. aasta otsusega (ÜVJP) 2022/337, millega muudetakse otsust 2014/145/ÜVJP, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2022, L 59, lk 1), ning nõukogu 28. veebruari 2022. aasta rakendusmäärusega (EL) 2022/336, millega rakendatakse määrust (EL) nr 269/2014, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2022, L 58, lk 1) ning E. Timchenko suhtes nõukogu 8. aprilli 2022. aasta otsusega (ÜVJP) 2022/582, millega muudetakse otsust 2014/145/ÜVJP, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2022, L 110, lk 55), ning nõukogu 8. aprilli 2022. aasta rakendusmäärusega (EL) 2022/581, millega rakendatakse määrust (EL) nr 269/2014, mis käsitleb piiravaid meetmeid seoses Ukraina territoriaalset terviklikkust, suveräänsust ja sõltumatust kahjustava või ohustava tegevusega (ELT 2022, L 110, lk 3). Hiljem pikendas nõukogu apellantide suhtes võetud piiravaid meetmeid.
Vaidlustatud kohtuotsus
8
Apellandid esitasid 14. oktoobri 2022. aasta hagiavaldusega Üldkohtule hagi, milles sisuliselt palusid tühistada vaidlustatud määruse artikli 1 punkti 4 osas, milles sellega muudetakse määruse nr 269/2014 artikli 9 lõikeid 2 ja 3. Nad väitsid eelkõige, et nõukogu ületas määruse artikli 9 lõiget 2 sel viisil muutes ja lisades sellesse muu hulgas määruse I lisas loetletud füüsiliste isikute kohustuse deklareerida liikmesriikide pädevatele asutustele rahalised vahendid ja majandusressursid, mis kuuluvad neile isikutele või on nende omandis, valduses või kontrolli all Euroopa Liidu territooriumil (edaspidi „vaidlusalune deklareerimiskohustus“), talle ELTL artikli 215 lõikega 2 antud pädevust ja rikkus ühtlasi ELL artiklit 29.
9
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 65 otsustas Üldkohus sama kohtuotsuse punktidele 56–64 viidates, et kuna vaidlusalune deklareerimiskohustus kuulub nõukogu pädevusse rakendada ELL artikli 29 alusel ühise välis- ja julgeolekupoliitika (ÜVJP) valdkonnas vastu võetud otsust, käesoleval juhul otsust 2014/145, võis nõukogu selle kohustuse ette näha ELTL artikli 215 lõike 2 alusel vastu võetud liidu määrusega vaatamata asjaolule, et tegemist on sellistele isikutele nagu apellandid pandud tegutsemiskohustusega ja seda kohustust ei olnud otsuses 2014/145 endas ette nähtud.
10
Täpsemalt lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 61 tagasi apellantide argumendi, et vaidlusalune deklareerimiskohustus kuulub liikmesriikide rakenduspädevusse ja selle puhul on tegemist ELL artikli 24 lõike 2 rikkumisega.
11
Kuna Üldkohus lükkas tagasi ka apellantide ülejäänud väited, jättis ta nende hagi rahuldamata.
Poolte nõuded
12
Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
teha asjas sisuline otsus ja tühistada vaidlusalune määrus osas, milles sellega muudetakse määruse nr 269/2014 artikli 9 lõiget 2 ja kehtestatakse apellantidele vaidlusalune deklareerimiskohustus;
–
mõista esimese kohtuastme ja apellatsioonimenetluse kohtukulud välja nõukogult.
13
Nõukogu palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata, ja
–
mõista esimese kohtuastme ja apellatsioonimenetluse kohtukulud välja apellantidelt.
14
Euroopa Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata, ja
–
mõista kohtukulud välja apellantidelt.
Apellatsioonkaebus
15
Apellandid põhjendavad oma apellatsioonkaebust kahe väitega, millest esimese kohaselt on põhjendused ebapiisavad ja teise kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi ELTL artikli 215 ning 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsusest Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236) tuleneva kohtupraktika kohaldamisel ja tõlgendamisel.
Esimene väide
Poolte argumendid
16
Esimeses väites heidavad apellandid Üldkohtule ette, et viimane ei põhjendanud vaidlustatud kohtuotsust piisavalt, et vastata nende argumentidele, mille kohaselt ületas nõukogu oma pädevust, kui ta nägi ette määruse nr 269/2014 (vaidlustatud määrusega muudetud redaktsioonis) artikli 9 lõikes 2 sätestatud vaidlusaluse deklareerimiskohustuse. Sellel väitel on kaks poolt.
17
Esimese väite esimeses pooles heidavad apellandid Üldkohtule ette, et viimane ei selgitanud selgelt ja üheselt mõistetavalt, kas vaidlusalune deklareerimiskohustus on ELL artikli 29 ja ELTL artikli 215 alusel võetud piirav meede, nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 56 ja 62, või kujutab see kohustus endast piiravate meetmete täitmise või rakendamise meedet, nagu nähtub selle kohtuotsuse punktist 60. Seega on Üldkohtu arutluskäik selle kohustuse õigusliku kvalifitseerimise osas mitmeti mõistetav.
18
Esimese väite teises pooles leiavad apellandid, et Üldkohus ei põhjendanud vaidlustatud kohtuotsuse punkte 57–60 piisavalt, kuna tema arutluskäigus ei ole välja toodud konkreetset õiguslikku alust, millele nõukogu võis vaidlusaluse deklareerimiskohustuse kehtestamisel tugineda. Nimelt ei selgitanud Üldkohus, kuidas ta jõudis järeldusele, et nõukogu ei ületanud seda kohustust ette nähes oma pädevust, samas kui ELTL artikli 215 lõige 2 võimaldab tal võtta üksnes niisuguseid piiravaid meetmeid, mis on ÜVJP alusotsuses juba ette nähtud, ning ELL artikli 24 kohaselt on piiravate meetmete rakendamine liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrge esindaja ning liikmesriikide ülesanne.
19
Nõukogu ja komisjon leiavad, et apellantide väited ei ole põhjendatud.
Euroopa Kohtu hinnang
20
Tuleb meenutada samamoodi, nagu tegi Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 51 ja 52, et ÜVJP valdkonnas võib nõukogu võtta ELL artikli 29 alusel vastu otsuseid, milles määratletakse liidu lähenemisviis konkreetsele geograafilist või temaatilist laadi küsimusele, kusjuures selline seisukoht võib hõlmata piiravaid meetmeid füüsiliste või juriidiliste isikute ning rühmituste või üksuste suhtes (vt selle kohta 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, punktid 87 ja 88, ning 6. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus Bank Refah Kargaran vs. nõukogu, C‑134/19 P, EU:C:2020:793, punktid 41 ja 44).
21
Lisaks võimaldab ELTL artikli 215 lõige 2 nõukogul võtta piiravaid meetmeid füüsiliste või juriidiliste isikute ning rühmituste või mitteriiklike üksuste suhtes, kui see on ette nähtud otsusega, mis on vastu võetud vastavalt EL lepingu V jaotise 2. peatükile, mille hulka kuulub ka sama lepingu artikkel 29.
22
Arvestades, et nõukogu võib piiravaid meetmeid võtta nii ELL artikli 29 alusel tehtava ÜVJP otsuse raames kui ka ELTL artikli 215 lõike 2 alusel vastuvõetavate liidu õigusaktide raames, on Euroopa Kohus selgitanud – nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 53–55 sisuliselt meenutas – nõukogu volituste jaotust nende kahe aluslepingu sätte alusel.
23
Nii määravad liidu seisukoha võetavate piiravate meetmete suhtes kindlaks ELL artikli 29 alusel ÜVJP raames vastu võetud otsused. Üldjuhul on nõukogu ülesanne määratleda või ka täpsustada nende eset, tehes otsuse ühehäälselt (vt selle kohta 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, punktid 88 ja 90).
24
Mis puudutab ELTL artikli 215 alusel vastuvõetavaid määrusi, siis need on nende eesmärke ja sisu arvestades seotud nimetatud otsustega ning kujutavad endast vahendit nende jõustamiseks liidu tasandil. Nimetatud säte, mis loob seose EL lepingu ÜVJP valdkonna eesmärkide ja EL toimimise lepingu kohaldamisalasse kuuluvate majanduslike meetmetega seotud liidu tegevuse vahel, lubab nimelt nõukogul võtta kõrge esindaja ja komisjoni ühise ettepaneku põhjal kvalifitseeritud häälteenamusega vastu määrusi ÜVJP otsuse rakendamiseks ja seega piiravate meetmete jõustamiseks, kui need kuuluvad EL toimimise lepingu kohaldamisalasse, ja samuti tagada nende ühetaoline kohaldamine kõigis liikmesriikides (vt selle kohta 19. juuli 2012. aasta kohtuotsus parlament vs. nõukogu, C‑130/10, EU:C:2012:472, punktid 72 ja 76, ning 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, punktid 88–90).
25
Selle kohtupraktika alusel märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 56, 59 ja 60 koostoimes selle punktidega 63 ja 65, et vaidlusalune deklareerimiskohustus, mis on sätestatud määruse nr 269/2014 (vaidlustatud määrusega muudetud redaktsioonis) artikli 9 lõikes 2, nähti ette ELTL artikli 215 lõike 2 alusel ja selle eesmärk oli rakendada ELL artikli 29 alusel ÜVJP valdkonnas vastu võetud otsust, nimelt otsust 2014/145, et tagada selles otsuses ette nähtud piiravate meetmete ühetaoline kohaldamine liidu territooriumil, eelkõige selleks, et nurjata nendest meetmetest kõrvalehoidmise strateegiad.
26
Nendest punktidest nähtub, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 53–55 meenutatud kohtupraktikat (mis on kokku võetud käesoleva kohtuotsuse punktides 20–24) arvesse võttes, et vaidlusalune teavitamiskohustus ei ole ELL artikli 29 või ELTL artikli 215 lõike 2 alusel võetud piirav meede, vaid üksnes viimati nimetatud sätte alusel võetud meede, mille eesmärk on tagada, et otsuse 2014/145 artiklis 2 ette nähtud ja määruse nr 269/2014 artiklis 2 sisuliselt korratud piiravat meedet, mis seisneb rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamises, kohaldataks ühetaoliselt.
27
Nii toimides tegi Üldkohus selgelt ja ühemõtteliselt esiteks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 60 koostoimes selle kohtuotsuse punktiga 56 kindlaks vaidlusaluse deklareerimiskohustuse õigusliku aluse, milleks on ELTL artikli 215 lõige 2, ning teiseks selle kohtuotsuse punktis 60 selle kohustuse õigusliku laadi, leides, et tegemist on meetmega, millega rakendatakse otsust 2014/145 selliselt, et oleks tagatud selles otsuses ette nähtud rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamises seisneva piirava meetme ühetaoline kohaldamine.
28
Lisaks, vastupidi sellele, mida väidavad apellandid, ei saa vaidlustatud kohtuotsuse punktis 62 tehtud järeldust, et ELTL artikli 215 lõikes 2 tehtud pelk viide piiravatele meetmetele ei too kaasa selles sättes ette nähtud meetmete piirdumist hoidumiskohustusega, mõista nii, et Üldkohus kvalifitseeris vaidlusaluse deklareerimiskohustuse „piiravaks meetmeks“ ja läks seega vastuollu selle kohtuotsuse punktis 60 esitatud järeldusega, et teavitamiskohustuse eesmärk on sellise meetme rakendamine.
29
On tõsi, et ELTL artikli 215 lõike 2 sõnastuses on kasutatud üksnes väljendit „piiravad meetmed“, ning vaidlustatud kohtuotsuse punktis 56 ja samuti punktides 63 ja 65 tõdes Üldkohus, et vaidlusalune deklareerimiskohustus kehtestati üksnes EL toimimise lepingu selle sätte alusel.
30
See ei tähenda siiski, et vaidlusalune kohustus tuleks tingimata kvalifitseerida „piiravaks meetmeks“. Nimelt, nagu nähtub 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsuse Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236) punktist 89, millele on viidatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 54 ja mida on sisuliselt meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 24, võib nõukogu poolt selle sätte alusel vastu võetud määrusega ette nähtud meetmete eesmärk olla ÜVJP otsuses ette nähtud piiravate meetmete jõustamine, kui need meetmed kuuluvad EL toimimise lepingu kohaldamisalasse, ja nende ühetaoline kohaldamine kõigis liikmesriikides. Selleks võib nõukogu korrata ÜVJP otsuse põhisisu ning lisada määratlusi või täpsustusi selles otsuses ette nähtud piiravate meetmete kohaldamise kohta.
31
Neil asjaoludel ja võttes arvesse ka seda, et ELL artikli 26 lõike 2 teise lõigu kohaselt peab nõukogu kindlustama liidu meetmete ühtsuse, järjekindluse ja tõhususe ÜVJP valdkonnas, võib see institutsioon olla sunnitud võtma niisuguses määruses meetmeid, mille eesmärk on tagada ÜVJP otsuses määratletud piiravate meetmete ühetaoline, järjekindel ja tõhus kohaldamine, ilma et need kohaldamismeetmed ise kujutaksid endast piiravaid meetmeid. Just see ongi vaidlusaluse deklareerimiskohustuse kui meetme ese, mis – nagu sisuliselt tuleneb vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 59 ja 60 – on seotud rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamise piirava meetmega, mis on ette nähtud otsuse 2014/145 artiklis 2 ja mida on sisuliselt korratud määruse nr 269/2014 artiklis 2.
32
Kinnitades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 62, et pelk ELTL artikli 215 lõikes 2 sisalduv viide piiravatele meetmetele ei too kaasa selles sättes ette nähtud meetmete piirdumist hoidumiskohustusega, selgitas Üldkohus – nagu nähtub sõnaselgelt tema kohtuotsuse punkti 62 teisest lausest ja punktist 63 –, et ELTL artikli 215 lõike 2 alusel võetud meetmega võib – nii nagu käesolevas asjas – ette näha tegutsemiskohustuse, et tagada ÜVJP otsuses ette nähtud piirava meetme ühetaoline kohaldamine.
33
Järelikult on põhjendamatud esimese väite esimese poole põhjendamiseks ja selle väite teise poole ühe osa põhjendamiseks esitatud etteheited, milles heidetakse Üldkohtule ette, et viimane rääkis endale vastu ja põhjendas ebapiisavalt oma arutluskäiku õigusliku aluse kohta, millele nõukogu võis tugineda, et näha ette vaidlusalune deklareerimiskohustus.
34
Samuti tuleb tagasi lükata selle väite teise poole põhjendamiseks esitatud etteheide, et Üldkohtu arutluskäik vaidlusaluse deklareerimiskohustuse õigusliku aluse kohta on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 57–60 ebapiisavalt põhjendatud, kuna see kohus ei võtnud väidetavalt arvesse asjaolu, et piiravaid meetmeid rakendavad ELL artikli 24 alusel liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrge esindaja ning liikmesriigid.
35
Üldkohus nimelt ei nõustunud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 61, mida ei ole esimese väite teises pooles vaidlustatud, – viidates sõnaselgelt oma arutluskäigule ja selle kohtuotsuse punktides 57–60 esitatud põhjendustele – apellantide argumendiga, et on rikutud EL lepingu seda artiklit ja eiratud liikmesriikide rakendusvolitusi.. Neil asjaoludel ei saa asuda seisukohale, et Üldkohus ei ole vaidlustatud kohtuotsust selles osas piisavalt põhjendanud.
36
Eespool esitatud põhjendusi arvestades tuleb esimene väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide
37
Teise väitega leiavad apellandid, et kuna ELTL artiklit 215 ja 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsust Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236) on valesti tõlgendatud ja kohaldatud, siis leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 63 vääralt, et nõukogu võis määruse nr 269/2014 (vaidlustatud määrusega muudetud redaktsioonis) artikli 9 lõikes 2 ette näha vaidlusaluse deklareerimiskohustuse, ja seda olenemata sellest, kas seda kohtuotsust tuleb mõista nii, et see kvalifitseerib selle kohustuse piiravaks meetmeks (teise väite esimene pool) või rahaliste vahendite ja majandusressursside piirava külmutamismeetme eluviimise või rakendamise meetmeks (teise väite teine pool).
Teise väite esimene pool
– Poolte argumendid
38
Eeldusel, et Üldkohus kvalifitseeris vaidlusaluse deklareerimiskohustuse piiravaks meetmeks, leiavad apellandid, et see kohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 63 ekslikult, et nõukogu võis selle vastu võtta ELTL artikli 215 lõike 2 alusel, samas kui seda kohustust ei olnud sellega seotud ÜVJP otsuses sõnaselgelt ette nähtud.
39
Ühelt poolt välistab ELTL artikli 215 lõige 2 nimelt võimaluse võtta täiendavaid piiravaid meetmeid, mis erinevad asjaomases ÜVJP otsuses ette nähtud meetmetest. Otsuses 2014/145 ei ole aga vaidlusalust deklareerimiskohustust mainitud. Teiselt poolt on sellele kohustusele – mis kujutab endast iseseisvat kohustust, mida puudutatud isikud peavad täitma ning mille täitmatajätmine loetakse piiravatest meetmetest kõrvalehoidmiseks, mille eest karistatakse sanktsioonidega – olemuslikult omane, et seda ei lisata mitte ainult seda kohustust ette nägevasse määrusesse, vaid ka ÜVJP alusotsusesse, mis võetakse vastu ühehäälselt.
40
Nõukogu ja komisjon vaidlevad apellantide argumentidele vastu.
– Euroopa Kohtu hinnang
41
Teise väite esimene pool on sõnastatud juhuks, kui Üldkohus kvalifitseeris vaidlusaluse deklareerimiskohustuse piiravaks meetmeks. Käesoleva kohtuotsuse punktides 26–32 esitatud põhjendustest nähtub aga, et see ei ole nii. Neil asjaoludel tuleb see pool väitest tulemusetuse tõttu tagasi lükata.
Teise väite teine pool
– Poolte argumendid
42
Juhul kui Üldkohus kvalifitseeris vaidlusaluse teatamiskohustuse rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamise piirava meetme elluviimise või rakendamise meetmeks, mis on ette nähtud eelkõige otsuse 2014/145 artiklis 2, heidavad apellandid Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 63, et nõukogu oli pädev sellist kohustust määruses nr 269/2014 ette nägema. Nimelt eiras Üldkohus ELL artiklit 24, mille kohaselt on juhul, kui ei kohaldata ELTL artikli 291 lõiget 2, ÜVJP otsuses määratletud piiravate meetmete rakendamiseks vajalike meetmete võtmine iga liikmesriigi, mitte nõukogu ülesanne.
43
Lisaks väidavad apellandid sama eelduse kohta sisuliselt, et Üldkohus tõlgendas ja kohaldas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 54–59 vääralt 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsust Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236), mistõttu rikkus ta õigusnormi, kui otsustas, et nõukogu oli pädev sellist kohustust määruses nr 269/2014 ette nägema. Sellest kohtuotsusest nähtub nimelt, et ELTL artikli 215 alusel vastu võetud määrus kujutab endast üksnes instrumenti, mille eesmärk on anda ÜVJP otsuses juba määratletud piiravatele meetmetele vahetu õigusmõju ja seega siduv jõud, vajaduse korral neid täpsustades, kuid lisamata muid meetmeid või muutmata selliselt määratletud meetmete ulatust. Üldkohus laiendas aga nimetatud kohtuotsuse ulatust, märkides, et niisugune määrus mitte ainult ei jõusta selliseid piiravaid meetmeid, vaid ka rakendab neid.
44
Nõukogu ja komisjon vaidlevad neile argumentidele vastu.
– Euroopa Kohtu hinnang
45
Esimesena, mis puudutab apellantide argumente, mis on kokku võetud käesoleva kohtuotsuse punktis 42, siis tuleb meenutada, et ELL artikli 24 lõike 1 teise lõigu ning ELL artikli 26 lõike 2 esimese lõigu ja lõike 3 kohaselt teeb nõukogu ühehäälselt vajalikud otsused ÜVJP määratlemiseks ja rakendamiseks Euroopa Ülemkogu määratletud üldsuuniste ja strateegilise kursi alusel ning et ÜVJPd viivad ellu liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrge esindaja ning liikmesriigid kooskõlas aluslepingutega ning kasutades riikide ja liidu vahendeid.
46
Nagu Üldkohus sisuliselt õigesti otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 61, koostoimes selle kohtuotsuse punktidega 57–60, millele punkt 61 viitab, on nõukogul – nagu nähtub ka käesoleva kohtuotsuse punktidest 30, 31 ja 32 – ELL artiklite 24 ja 26 alusel koostoimes ELTL artikli 215 lõikega 2 õigus rakendada ELL artikli 29 alusel ÜVJP valdkonnas vastu võetud otsuseid, eelkõige selleks, et tagada nendes otsustes ette nähtud piiravate meetmete ühetaoline, järjekindel ja tõhus kohaldamine kõigis liikmesriikides, kui need meetmed kuuluvad EL toimimise lepingu kohaldamisalasse.
47
Kui nõukogu võtab nõnda ELTL artikli 215 lõike 2 alusel vastu määruse ÜVJP otsuse rakendamiseks, ei sekku ta kuidagi ELL artikli 24 lõike 1 teises lõigus ja artikli 26 lõikes 3 liikmesriikidele antud rakendamispädevusse.
48
Samal ajal kui sellise määruse eesmärk on ÜVJP otsuses ette nähtud piiravate meetmete jõustamine liidu tasandil, tagades samas nende ühetaolise, järjekindla ja tõhusa kohaldamise, ei ole liikmesriikidele EL lepingu nendes sätetes ette nähtud rakendusvolitused nimelt seotud ÜVJP otsuste rakendamisega ja piiravate meetmete kohaldamisega liidu tasandil, vaid nende meetmete rakendamisega iga liikmesriigi pädevate asutuste poolt nende territooriumil.
49
See peab paika seda enam, et ELL artikli 26 lõike 3 sõnastuse kohaselt viivad liikmesriigid ÜVJPd ellu, „kasutades […] liidu vahendeid“. See tähendab, et liikmesriigid peavad tagama piiravate meetmete rakendamise oma territooriumil, järgides nõukogu poolt ELTL artikli 215 lõike 2 alusel võetud meetmeid, et tagada ÜVJP otsustes määratletud piiravate meetmete ühetaoline, järjekindel ja tõhus kohaldamine liidu tasandil.
50
Osas, milles apellandid leiavad, et nõukogu ei saanud näha vaidlusalust deklareerimiskohustust ette ELTL artikli 215 lõike 2 alusel vastu võetud määrusega, kuna talle ei olnud selleks antud rakendusvolitusi ELTL artikli 291 lõike 2 alusel, piisab sellest, kui märkida, et piiravaid meetmeid ja meetmeid, mille eesmärk sarnaselt vaidlusaluse deklareerimiskohustusega on ÜVJP otsuses sätestatud piiravate meetmete ühetaoline, järjekindel ja tõhus kohaldamine kogu liidus, võib tõepoolest vastu võtta ELTL artikli 291 lõike 2 alusel, kui ELTL artikli 215 alusel vastu võetud määrus annab komisjonile või nõukogule rakendamisvolitused, kuid neid võib vastu võtta ka üksnes teisena nimetatud sätte alusel (vt selle kohta 1. märtsi 2016. aasta kohtuotsus National Iranian Oil Company vs. nõukogu, C‑440/14 P, EU:C:2016:128, punkt 34).
51
Teisena, mis puudutab apellantide argumente, mis on kokku võetud käesoleva kohtuotsuse punktis 43, siis tuleb asuda seisukohale, et Üldkohus meenutas ja kohaldas 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsusest Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236) tulenevat kohtupraktikat vaidlustatud kohtuotsuse punktides 54–59 õigesti. Nimelt, nagu Üldkohus sisuliselt otsustas ja nagu on juba märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 29, nähtub 28. märtsi 2017. aasta kohtuotsuse Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236) punktidest 88–90, et nõukogul on ELTL artikli 215 lõike 2 alusel vastuvõetava määrusega õigus võtta mis tahes meetmeid, nagu vaidlusalune deklareerimiskohustus, mille eesmärk on rakendada ELL artikli 29 alusel vastu võetud ÜVJP otsust ja tagada selle raames liidu tasandil selliste piiravate meetmete ühetaoline kohaldamine, mis on määratletud sellises otsuses ja mida on asjaomases määruses korratud või täpsustatud. Vastupidi sellele, mida väidavad apellandid, ei lisa nõukogu sellega ühtegi uut piiravat meedet ega muuda ÜVJP otsuses määratletud piiravate meetmete ulatust.
52
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teise väite teine pool põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ja seega apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
53
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõikes 2 on ette nähtud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, otsustab kohtukulude jaotuse Euroopa Kohus.
54
Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluses, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
55
Kuna nõukogu ja komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja apellandid on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista apellantidelt.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Jätta Gennady Nikolayevich Timchenko ja Elena Petrovna Timchenko kohtukulud nende endi kanda ning mõista neilt välja Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Komisjoni kohtukulud.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.