Esialgne tõlge
EUROOPA KOHTU OTSUS (kolmas koda)
26. märts 2026(*)
Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Õigusalane koostöö kriminaalasjades – ELTL artikli 82 lõige 2 – Liidu seadusandlik pädevus – Direktiiv 2012/29/EL – Kuriteoohvrite õiguste ning neile pakutava toe ja kaitse miinimumnõuded – Artikli 2 lõike 1 punkt a – Mõiste „kuriteoohver“ – Liikmesriigi kriminaalkohtute eksterritoriaalne pädevus – Selle direktiivi kohaldamatus
Kohtuasjas C‑239/24 [Aurnois](i),
mille ese on ELTL artikli 267 alusel cour d’appel de Bruxelles’i (Belgia) 12. detsembri 2023. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 2. aprillil 2024, menetluses, mille algatasid
FP,
LD,
menetluses osales:
Procureur fédéral,
EUROOPA KOHUS (kolmas koda),
koosseisus: koja president C. Lycourgos, kohtunikud O. Spineanu‑Matei, S. Rodin, N. Piçarra (ettekandja) ja N. Fenger,
kohtujurist: J. Kokott,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–        FP ja LD, esindaja: avocate M. Alié,
–        Procureur fédéral, esindaja: magistrat fédéral A. d’Oultremont,
–        Tšehhi valitsus, esindajad: A. Pagáčová, M. Smolek ja J. Vláčil,
–        Itaalia valitsus, esindaja: S. Fiorentino, keda abistas avvocato dello Stato L. Fiandaca,
–        Euroopa Komisjon, esindajad: J. Hottiaux ja J. Vondung,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1        Eelotsusetaotlus puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta direktiivi 2012/29/EL, millega kehtestatakse kuriteoohvrite õiguste ning neile pakutava toe ja kaitse miinimumnõuded ning asendatakse nõukogu raamotsus 2001/220/JSK (ELT 2012, L 315, lk 57), artikli 2 lõike 1 punkti a alapunkti i tõlgendamist.
2        Taotlus on esitatud menetluses, mille FP ja LD algatasid Belgias mitme Saudi Araabia Kuningriigi juhi vastu seoses inimsusevastaste kuritegudega, mis pandi väidetavalt toime nende Saudi Araabia kodanikust ja naisõiguslasest õe SX-i suhtes.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Esmane õigus
3        ELTL artikli 82 lõige 2 näeb ette:
„Määral, mil see on vajalik kohtuotsuste ja õigusasutuste otsuste vastastikuse tunnustamise ning samuti politsei- ja õiguskoostöö hõlbustamiseks piiriülese mõõtmega kriminaalasjades, võivad Euroopa Parlament ja nõukogu seadusandliku tavamenetluse kohaselt kehtestada direktiividega miinimumeeskirjad. Sellised eeskirjad võtavad arvesse liikmesriikide õigustraditsioonide ja ‑süsteemide vahelisi erinevusi.
Need käsitlevad:
a)      tõendite vastastikust lubatavust liikmesriikide vahel;
b)      isikute õigusi kriminaalmenetluses;
c)      kuriteoohvrite õigusi;
d)      kriminaalmenetluse muid eriomaseid aspekte, mis nõukogu on otsusega eelnevalt kindlaks määranud; asjaomase otsuse vastuvõtmisel teeb nõukogu ühehäälse otsuse pärast Euroopa Parlamendilt nõusoleku saamist.
Käesolevas lõikes osutatud miinimumeeskirjade vastuvõtmine ei takista liikmesriike säilitamast või kehtestamast isikutele kõrgema tasemega kaitset.“
Direktiiv 2012/29
4        Direktiivi 2012/29 põhjendused 3, 4, 13 ja 50 on sõnastatud järgmiselt:
„(3)      [ELTL] artikli 82 lõikes 2 nähakse ette liikmesriikides kohaldatavate miinimumeeskirjade kehtestamine, et hõlbustada kohtuotsuste ja õigusasutuste otsuste vastastikust tunnustamist ning politsei- ja õiguskoostööd piiriülese mõõtmega kriminaalasjades, eelkõige seoses kuriteoohvrite õigustega.
(4)      […]
käesoleva direktiiviga [soovitakse] muuta ja täiendada [nõukogu 15. märtsi 2001. aasta] raamotsuses 2001/220/JSK [ohvrite seisundi kohta kriminaalmenetluses (EÜT 2001, L 82, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 72)] sätestatud põhimõtteid ning edendada oluliselt ohvrite kaitset kogu liidus, eelkõige kriminaalmenetluse raames.
[…](13)      Käesolevat direktiivi kohaldatakse liidus toime pandud kuritegude suhtes ning liidus toimuvate kriminaalmenetluste suhtes. Sellega antakse õigused üksnes selliste väljaspool liidu territooriumi toime pandud kuritegude ohvritele, mis on seotud liidus toimuva kriminaalmenetlusega. Väljaspool liitu asuvatele pädevatele asutustele, näiteks saatkondadele, esitatud kaebused ei too kaasa käesolevas direktiivis sätestatud kohustusi.
[…](50)      Käesolevas direktiivis sätestatud kaebuste edastamise kohustus ei tohiks mõjutada liikmesriikide pädevust menetlust algatada ning see ei piira nõukogu 30. novembri 2009. aasta raamotsuses 2009/948/JSK (kohtualluvuskonfliktide vältimise ja lahendamise kohta kriminaalmenetluses) [(ELT 2009, L 328, lk 42)] sätestatud kohtualluvuse kollisiooninormide kohaldamist, sealhulgas teabe vahetamise kohta.“
5        Kõnealuse direktiivi artikli 1 lõike 1 esimese lõigu kohaselt on direktiivi eesmärk tagada, et kuriteoohvrid saavad asjakohast teavet, tuge ja kaitset ning et neil on võimalik osaleda kriminaalmenetluses.
6        Nimetatud direktiivi artikli 2 lõikes 1 on muu hulgas määratletud järgmised mõisted:
„a)      „kuriteoohver“ –
i)      füüsiline isik, kes on kannatanud kahju, sealhulgas füüsilist, vaimset või emotsionaalset kahju, või kandnud varalist kahju, mille on otseselt põhjustanud kuritegu;
ii)      sellise isiku pereliige, kelle surma kuritegu otseselt põhjustas, ja kes on selle isiku surma tagajärjel kahju kannatanud;
b)      „pereliige“ – kuriteoohvri abikaasa; isik, kes elab koos ohvriga püsivalt ja pidevalt ühises majapidamises, olles temaga kindlas ja lähedases suhtes; ohvri lähisugulased, õed-vennad ja ülalpeetavad.“
Belgia õigus
7        Kriminaalmenetluse seadustiku sissejuhatavat osa käsitleva 17. aprilli 1878. aasta seaduse (Moniteur belge, 25.4.1878, lk 1265) põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „TPCPP“) on artiklis 10 sätestatud:
„Välja arvatud artiklis 6 ja artikli 7 lõikes 1 nimetatud juhtudel, võib Belgias kohtu alla anda välismaalase, kes on väljaspool Belgia Kuningriigi territooriumi toime pannud:
[…]1o bis      karistusseadustiku II raamatu I bis jaotises sätestatud rahvusvahelise humanitaarõiguse raske rikkumise, mis on toime pandud isiku suhtes, kes on kuriteo toimepanemise ajal Belgia kodanik või Belgias tunnustatud pagulane, kelle harilik viibimiskoht on Belgias [28. juulil 1951 Genfis allkirjastatud pagulasseisundi konventsiooni] [(United Nations Treaty Series, 189. kd, lk 150, nr 2545 (1954), mis jõustus 22. aprillil 1954 ja mida on täiendatud 31. jaanuaril 1967 New Yorgis sõlmitud pagulasseisundi protokolliga, mis jõustus 4. oktoobril 1967),] tähenduses, või isiku suhtes, kes on elanud Belgias tegelikult, alaliselt ja seaduslikult vähemalt kolm aastat.
Kriminaalmenetlust, sealhulgas uurimist, võib alustada üksnes taotluse alusel, mille on esitanud föderaalprokurör, kes hindab võimalikke kuriteokaebusi.
Kui föderaalprokurörile esitatakse eelmiste lõikude kohaselt kuriteokaebus, taotleb ta eeluurimiskohtunikult selle läbivaatamist, välja arvatud juhul, kui:
1º      kaebus on ilmselgelt põhjendamatu või
2º      kaebuses esitatud asjaolud ei vasta karistusseadustiku II raamatu I bis jaotises sätestatud kuritegude kvalifikatsioonile või
3º      sellest kaebusest ei saa tuleneda lubatavat riikliku süüdistuse esitamist või
[…] Kui föderaalprokurör leiab, et üks või mitu kolmanda lõigu punktides 1, 2 ja 3 sätestatud tingimustest on täidetud, esitab ta cour d’appel de Bruxelles’i (Brüsseli apellatsioonikohus) süüdistusi menetlevale kolleegiumile taotlused, milles ta palub olenevalt juhtumist tuvastada, et kriminaalmenetluse alustamiseks puudub alus või et riikliku süüdistuse esitamine ei ole lubatav. Kuulatakse ära ainult föderaalprokurör.
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
8        FP ja LD (edaspidi „kaebuse esitajad“) esitasid 2. detsembril 2021 föderaalprokuratuurile kuriteokaebuse Saudi Araabia Kuningriigi mitme juhi peale seoses Belgia karistusseadustikus sätestatud inimsusevastaste kuritegudega, mis väidetavalt pandi toime nende õe SX‑i suhtes, kes on Saudi Araabia kodanik ja naisõiguslane. Kaebuse esitajad mõistsid niiviisi hukka Saudi Araabia režiimi repressioonid nii oma õe kui ka paljude teiste isikute suhtes, kes on meelevaldselt ja ebaseaduslikult vahistatud ja kinni peetud, keda on piinatud ja ebainimlikult koheldud ning kes on langenud sunniviisilise kadumise ohvriks ja kes on tapetud.
9        Eelotsusetaotlusest nähtub, et kaebuse esitajad väidavad, et nad ei ole rahvusvahelise humanitaarõiguse raskete rikkumiste – mis nende õe suhtes väidetavalt toime pandi – mitte ainult kaudsed, vaid ka otsesed ohvrid. Nimelt võib neil selliste rikkumiste all kannatanud isiku lähedastena tekkida vaimseid või emotsionaalseid tervisekahjustusi, mille on tinginud rikkumiste põhjustatud psühholoogiline mõju ja trauma, ning samuti varaline kahju, eelkõige sellisest traumast tingitud töövõimetuse korral.
10      Kaebuse esitajad väidavad seega, et nad on „kuriteoohvrid“ direktiivi 2012/29 artikli 2 lõike 1 punkti a alapunkti i tähenduses ning et see mõiste on hõlmatud mõistega „isik, kelle suhtes on toime pandud rahvusvahelise humanitaarõiguse raske rikkumine“, nagu see tuleneb TPCPP artikli 10 esimese lõigu punktist 1o bis. Kuna kuriteokaebuses kirjeldatud teod pandi toime aastatel 2018–2021, st pärast kaebuse esitajate registreerimist Belgia elanikena, vastavad kaebuse esitajad ka viimati nimetatud sättes loetletud kriteeriumidele, et anda Belgias kohtu alla muu isik kui Belgia kodanik tegude eest, mis on toime pandud väljaspool Belgia territooriumi.
11      Käesoleva kohtuotsuse punktis 8 nimetatud kuriteokaebust lahendav Procureur fédéral (föderaalprokurör; edaspidi „föderaalprokurör“) tegi cour d’appel de Bruxelles’i (Brüsseli apellatsioonikohus, Belgia) – kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus – süüdistusi menetlevale kolleegiumile ettepaneku tuvastada, et Belgia kohtutel puudub pädevus ja et riiklik süüdistus ei ole TPCPP artikli 10 neljanda lõigu kohaselt lubatav. Föderaalprokuröri arvates ei ole Saudi Araabias kaebuse esitajate õe suhtes toime pandud rikkumiste puhul selle artikli esimese lõigu punktis 1bis nõutud tingimused täidetud. Seega keeldus föderaalprokurör tunnistamast kaebuse esitajaid „isikuteks, kelle suhtes on toime pandud rahvusvahelise humanitaarõiguse raske rikkumine“ TPCPP artikli 10 esimese lõigu punkti 1bis järgi.
12      Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitab, et vastavalt TPCPP artikli 10 esimese lõigu punktile 1bis on Belgia kohtutele antud passiivne isikuline kohtualluvus kuritegude suhtes, mille on väljaspool riigi territooriumi toime pannud isik, kes ei ole Belgia kodanik, kui esiteks kujutavad etteheidetavad teod endast rahvusvahelise humanitaarõiguse rasket rikkumist ja teiseks on see rikkumine toime pandud isiku suhtes, kes on Belgia kodanik, kellele on Belgias antud pagulasseisund või kes on elanud selles liikmesriigis vähemalt kolm aastat.
13      Eelotsusetaotluse esitanud kohus tõdeb, et kaebuse esitajate õde SX oli selliste kuritegude ohver, mis võivad esmapilgul olla
käsitatavad rahvusvahelise humanitaarõiguse raske rikkumisena, ent faktiliste asjaolude asetleidmise ajal ei olnud tal Belgia kodakondsust, pagulasseisundit
Belgias ning ta ei elanud selle liikmesriigi territooriumil. Neil asjaoludel tuleb välistada Belgia kohtute eksterritoriaalne kohtualluvuslik pädevus TPCPP artikli 10 esimese lõigu punkti 1o bis alusel.
14      Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, et Belgia kohtute eksterritoriaalse kohtualluvusliku pädevuse alusena ei kasuta artikli 10 esimese lõigu punkt 1bis mõistet otsene või kaudne „kuriteoohver“, vaid mõistet „isik, kelle suhtes on toime pandud rahvusvahelise humanitaarõiguse raske rikkumine“ ja „kes on kuriteo toimepanemise ajal Belgia kodanik või Belgias tunnustatud pagulane, kelle harilik viibimiskoht on Belgias“. Ta täpsustab, et viimati nimetatud mõiste nõuab tihedat seost Belgiaga, et vältida kaebuste esitamist nende isikute poolt, kes asuvad Belgia territooriumile elama ainult selleks, et pöörduda Belgia kohtute poole seoses süütegudega, mille ohvriks need isikud on väidetavalt väljaspool Belgia territooriumi langenud.
15      Kuna kaebuse esitajad väitsid esiteks, et nad tuleb kvalifitseerida „kuriteoohvriteks“ direktiivi 2012/29 artikli 2 lõike 1 punkti a tähenduses, ja teiseks, et seda mõistet tuleb mõista nii, et see on hõlmatud mõistega „isik, kelle suhtes on toime pandud rahvusvahelise humanitaarõiguse raske rikkumine“ vastavalt TPCPP artikli 10 esimese lõigu punktile 1bis, siis leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et artikli 2 lõike 1 punkti a tõlgendamine on vajalik selleks, et teha kindlaks viimati nimetatud mõiste ulatus, ja seega otsustada, kas käesoleval juhul on Belgias riikliku süüdistuse esitamise tingimused täidetud.
16      Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib siiski, et Cour de cassation (Belgia kassatsioonikohus) otsustas 17. detsembri 2003. aasta kohtuotsuses, et ei ole ühtegi rahvusvahelise õiguse normi, mis kohustaks Belgia Kuningriiki teostama üldist kohtualluvuslikku pädevust inimsusevastaste kuritegude suhtes, ning tõdeb lisaks, et nii 10. detsembri 1984. aasta piinamise ning muu julma, ebainimliku või inimväärikust alandava kohtlemise ja karistamise vastase konventsiooni (United Nations Treaty Series, 1465 kd, lk 85, nr 24841 (1987)) artikkel 5 kui ka 20. detsembri 2006. aasta isikuid sunniviisilise kadumise eest kaitsva rahvusvahelise konventsiooni (United Nations Treaty Series, 2716 kd, lk 3, nr 48088 (2010)) artikkel 9 näevad konventsioonide osalisriikidele ette võimaluse kehtestada oma passiivne kohtualluvuslik pädevus ainult „vajaduse korral“.
17      Neil asjaoludel otsustas cour d’appel de Bruxelles (Brüsseli apellatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas direktiivi [2012/29] artikli 2 lõike 1 punkti a alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et sellega on arvatud mõiste „kuriteoohver“ alla ja seega [selles] direktiivis määratletud õigustega isikute hulka niisuguse isiku lähedased pereliikmed, kes on tema suhtes toime pandud rahvusvahelise humanitaarõiguse raske rikkumise tõttu sunniviisiliselt kadunud või keda on piinatud, võttes arvesse [20. detsembri 2006. aasta] isikuid sunniviisilise kadumise eest kaitsvat rahvusvahelist konventsiooni ja [10. detsembri 1984. aasta] piinamise ning muu julma, ebainimliku või inimväärikust alandava kohtlemise ja karistamise vastast konventsiooni?
2.      Kas direktiivi [2012/29] artikli 2 lõike 1 punkti a alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et sellega on arvatud mõiste „kuriteoohver“ alla ja seega [selles] direktiivis määratletud õigustega isikute hulka pereliikmed, kes on kannatanud vaimset või emotsionaalset kahju või kellele on tekkinud varaline kahju, mis on otseselt põhjustatud rahvusvahelise humanitaarõiguse raske rikkumisega, mis on peamiselt toime pandud lähedase pereliikme suhtes?“
Menetlus Euroopa Kohtus
18      Euroopa Kohus palus 29. mai 2024. aasta teabepäringus eelotsusetaotluse esitanud kohtul täpsustada põhjusi, miks ta leiab, et esineb seos põhikohtuasja, mis puudutab Belgia õiguses inimsusevastaste kuritegude puhul ette nähtud eksterritoriaalset kohtualluvust, ja direktiivi 2012/29 sätete vahel.
19      Euroopa Kohtu kantseleisse 11. juulil 2024 saabunud kirjas teatas eelotsuse taotluse esitanud kohus Euroopa Kohtule, et ta on määranud 12. novembriks 2024 kohtuistungi, et anda põhikohtuasja pooltele võimalus arutada Euroopa Kohtule esitatud küsimust võistlevas menetluses, täpsustades samas, et ta saab sellele teabepäringule vastata alles pärast seda kohtuistungit.
20      Olles ära kuulanud kohtujuristi ja ettekandja‑kohtuniku, otsustas Euroopa Kohtu president 12. juulil 2024 menetluse peatada seniks, kuni eelotsusetaotluse esitanud kohus on sellele teabepäringule vastanud.
21      Vastuseks samale teabepäringule edastas eelotsusetaotluse esitanud kohus 29. jaanuaril 2025 Euroopa Kohtule kirjalikud seisukohad, mille olid talle esitanud kaebuse esitajad ja föderaalprokurör.
22      Olles ära kuulanud kohtujuristi ja ettekandja‑kohtuniku, otsustas Euroopa Kohtu president 5. veebruaril 2025 lisada toimikusse eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud dokumendid, toimetada need pooltele ja huvitatud isikutele koos teabepäringuga kätte ning jätkata menetlust.
Eelotsusetaotluse vastuvõetavus
23      Föderaalprokurör väidab, et eelotsusetaotlus on vastuvõetamatu. Ka komisjon kahtleb selle vastuvõetavuses.
24      Föderaalprokurör leiab, et ükski direktiivi 2012/29 säte ei ole mõeldud reguleerima seda, millistel tingimustel võib esitada Belgia kohtutes riikliku süüdistuse kuritegudes, mis on toime pandud väljaspool selle liikmesriigi territooriumi, mistõttu ei ole selle direktiivi artikli 2 lõike 1 punkti a alapunkt i, mis on eelotsuse küsimuste ese, põhikohtuasjas kohaldatav. Neil asjaoludel ei ole käesoleva vaidluse lahendamisel tähtis, kas seda sätet tuleb tõlgendada nii, et rahvusvahelise humanitaarõiguse raske rikkumise ohvri lähedase pereliikme võib samuti kvalifitseerida „kuriteoohvriks“ ja seega võib ta kasutada selles direktiivis kindlaks määratud õigusi.
25      Komisjon märgib, et direktiiv 2012/29 ei sisalda ühtegi sätet liikmesriikide kohtute pädevuse kindlaksmääramise kohta kriminaalasjades ning et seda kohaldatakse üksnes nende kriminaalmenetluste suhtes, mille puhul selline pädevus on juba kindlaks määratud. Üldiselt ei sisalda liidu õigus ühtegi asjakohast normi niisuguse riigisisese õigusnormi tõlgendamiseks, mis reguleerib eksterritoriaalset kohtualluvust sellistes kriminaalasjades, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
26      Lisaks põhjendab komisjon oma kahtlusi eelotsusetaotluse vastuvõetavuse osas asjaoluga, et vastuseks käesoleva kohtuotsuse punktis 18 mainitud teabepäringule ei võtnud eelotsusetaotluse esitanud kohus sõnaselget seisukohta põhjuste kohta, miks ta leiab, et põhikohtuasja ja selle direktiivi sätete vahel on seos, vaid piirdus sellega, et esitas kaebuse esitajate ja föderaalprokuröri kirjalikud seisukohad.
27      Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt eeldatakse, et liidu õiguse tõlgendamist puudutavad küsimused – mille liikmesriigi kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille paikapidavuse kontrollimine ei ole Euroopa Kohtu ülesanne – on asjakohased. Euroopa Kohus saab keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsusetaotlusele vastamast vaid siis, kui on ilmne, et taotletud liidu õiguse tõlgendus ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, või ka juhul, kui probleem on hüpoteetiline, või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (1. augusti 2025. aasta kohtuotsus Alace ja Canpelli, C‑758/24 ja C‑759/24, EU:C:2025:591, punkt 38 ning seal viidatud kohtuotsus).
28      Käesoleval juhul soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas mõistet „isik, kelle suhtes on toime pandud rahvusvahelise humanitaarõiguse raske rikkumine“, nagu see tuleneb TPCPP artikli 10 esimese lõigu punktist 1bis, tuleb mõista nii, et see hõlmab direktiivi 2012/29 artikli 2 lõike 1 punktis a määratletud mõistet „kuriteoohver“, mille tõlgendamist see kohus taotleb, selleks et otsustada, kas Belgias on riikliku süüdistuse esitamise tingimused täidetud. Juhul kui Euroopa Kohus peaks leidma, et see direktiiv on põhikohtuasjas kohaldatav, mõjutaks mõiste „kuriteoohver“ tõlgendamine selle vaidluse lahendust.
29      Kuna ei ole ilmne, et direktiivi 2012/29 tõlgendamine ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, ei puuduta selle direktiivi kohaldamatuse vastuväide mitte eelotsusetaotluse vastuvõetavust, vaid esitatud küsimuste sisu (vt selle kohta 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Bezirkshauptmannschaft Landeck (katse tutvuda mobiiltelefonis salvestatud isikuandmetega), C‑548/21, EU:C:2024:830, punkt 67, ning 17. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus FA.RO. di YK & C., C‑16/23, EU:C:2024:886, punkt 48).
Eelotsuse küsimuste analüüs
30      Oma küsimustega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2012/29 artikli 2 lõike 1 punkti a alapunkti i tuleb tõlgendada nii, et selles sättes kasutatud mõiste „kuriteoohver“ hõlmab isiku – kelle suhtes on toime pandud rahvusvahelise humanitaarõiguse raske rikkumine –
lähedasi pereliikmeid või vähemalt neid lähedasi pereliikmeid, kes on kannatanud vaimset või emotsionaalset kahju, või kellele on tekkinud varaline kahju, mille on otseselt põhjustanud see rikkumine.
31      Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 28, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus tema menetluses olevas vaidluses tõlgendama riigisisest õigusnormi, nimelt TPCPP artikli 10 esimese lõigu punkti 1o bis, mis näeb ette liikmesriigi kohtute kohtualluvusliku pädevuse menetleda väljaspool riigi territooriumi toime pandud rahvusvahelise humanitaarõiguse raskeid rikkumisi, mis on toime pandud isiku suhtes, kes on Belgia kodanik, kellele on Belgias antud pagulasseisund või kes on elanud selles liikmesriigis vähemalt kolm aastat. Selleks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas seda sätet tuleb tõlgendada kooskõlas direktiivi 2012/29 artikli 2 lõike 1 punkti a alapunktiga i.
32      Selles kontekstis tuleb kõigepealt analüüsida, kas direktiiv 2012/29 on kohaldatav vaidluses, mis puudutab liikmesriigi kriminaalkohtute kohtualluvuslikku pädevust menetleda väljaspool selle liikmesriigi territooriumi toime pandud tegusid, mis võib mõjutada sellist kohtualluvust ette nägevate riigisiseste õigusnormide ulatust.
33      Olgu märgitud, et see direktiiv võeti vastu ELTL artikli 82 lõike 2 alusel. Nagu nähtub nimetatud direktiivi põhjendusest 3, annab see EL toimimise lepingu säte liidu seadusandjale õiguse kehtestada liikmesriikides kohaldatavad miinimumeeskirjad, et hõlbustada kohtuotsuste ja õigusasutuste otsuste vastastikust tunnustamist ning politsei‑ ja õiguskoostööd piiriülese mõõtmega kriminaalasjades, eelkõige seoses kuriteoohvrite õigustega, aga samuti seoses isikute õigustega kriminaalmenetluses ja tõendite vastastikuse lubatavusega liikmesriikide vahel, nagu on ette nähtud ELTL artikli 82 lõike 2 punktides a–c.
34      Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi 2012/29 pealkirja kohaselt kehtestatakse selle direktiiviga kuriteoohvrite õiguste ning neile pakutava toe ja kaitse miinimumnõuded. Direktiivi põhjenduses 4 on täpsustatud, et direktiivi eesmärk on muuta ja täiendada raamotsuses 2001/220 sätestatud põhimõtteid ning edendada oluliselt ohvrite kaitset kogu liidus, eelkõige kriminaalmenetluse raames.
35      Direktiivi 2012/29 artikli 1 lõike 1 esimese lõigu kohaselt on direktiivi eesmärk tagada, et kuriteoohvrid saaksid asjakohast teavet, tuge ja kaitset ning et neil oleks võimalik osaleda kriminaalmenetluses.
36      Kõnealuse direktiivi tähenduses on mõiste „kuriteoohver“ määratletud direktiivi artikli 2 lõike 1 punkti a alapunktis i kui füüsiline isik, kes on kannatanud kahju, sealhulgas füüsilist, vaimset või emotsionaalset kahju, või kandnud varalist kahju, mille on otseselt põhjustanud kuritegu. Direktiivi artikli 2 lõike 1 punkti a alapunkti ii kohaselt hõlmab see mõiste ka sellise isiku pereliiget, kelle surma kuritegu otseselt põhjustas, ja kes on selle isiku surma tagajärjel kahju kannatanud. Lisaks on sama direktiivi artikli 2 lõike 1 punktis b määratletud „pereliige“ kui kuriteoohvri abikaasa; isik, kes elab koos ohvriga püsivalt ja pidevalt ühises majapidamises, olles temaga kindlas ja lähedases suhtes; ohvri lähisugulased, õed-vennad ja ülalpeetavad.
37      Direktiivis 2012/29 on sisuliselt sätestatud rida õigusi, mis peavad kuriteoohvritel olema riigisisestes kriminaalmenetlustes. Esiteks, mis puudutab teavitamist ja abiteenuseid, siis kehtestab see direktiiv eelkõige õiguse mõista ja olla mõistetud, õiguse saada teavet alates esimesest kokkupuutest pädeva asutusega ning õiguse saada teavet kuriteo menetlemise kohta. Teiseks, mis puudutab kriminaalmenetluses osalemist, siis näeb see direktiiv muu hulgas ette õiguse anda selgitusi ja õiguse tasuta õigusabile. Kolmandaks, mis puudutab
kuriteoohvrite – sealhulgas eriliste kaitsevajadustega kuriteoohvrite ja laste – kaitset,
tagatakse sama direktiiviga õigus vältida kokkupuudet kuriteoohvri ja kuriteo toimepanija vahel ning samuti õigus eraelu kaitsele.
38      „Väljaspool liidu territooriumi toime pandud kuritegude ohvritele“ on viidatud ainult direktiivi 2012/29 põhjenduses 13, täpsustades, et see direktiiv toob kaasa selles sätestatud kohustused üksnes liidus toimuvates kriminaalmenetlustes. Sellistele kuriteoohvritele õiguste andmine eeldab seega, et liikmesriigid on kasutanud oma kriminaalmenetluse alustamise pädevust. Nagu föderaalprokurör ja komisjon oma kirjalikes seisukohtades õigesti märkisid, on see direktiiv kohaldatav üksnes kriminaalmenetluste suhtes, mille puhul selline pädevus on eelnevalt kindlaks määratud.
39      Seda järeldust kinnitab sama direktiivi põhjendus 50, millest tuleneb, et see direktiiv ei mõjuta liikmesriikide pädevust algatada kriminaalmenetlus ega raamotsuses 2009/948 sätestatud kohtualluvuse kollisiooninormide kohaldamist kriminaalmenetluses.
40      Kõiki eeltoodud põhjendusi arvestades tuleb direktiivi 2012/29 tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav kohtuvaidluses, mis puudutab liikmesriigi kriminaalkohtute kohtualluvuslikku pädevust menetleda väljaspool selle liikmesriigi territooriumi toime pandud tegusid, ega saa mõjutada sellist pädevust ette nägevate riigisiseste õigusnormide ulatust.
Kohtukulud
41      Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta direktiivi 2012/29/EL, millega kehtestatakse kuriteoohvrite õiguste ning neile pakutava toe ja kaitse miinimumnõuded ning asendatakse nõukogu raamotsus 2001/220/JSK,
tuleb tõlgendada nii, et
see ei ole kohaldatav kohtuvaidluses, mis puudutab liikmesriigi kriminaalkohtute kohtualluvuslikku pädevust menetleda väljaspool selle liikmesriigi territooriumi toime pandud tegusid, ega saa mõjutada sellist pädevust ette nägevate riigisiseste õigusnormide ulatust.
Allkirjad
*      Kohtumenetluse keel: prantsuse.
i      Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.