62013CC0112_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Käesolevas kohtuasjas palutakse Euroopa Kohtul kõigepealt otsustada, kas liikmesriigi õiguse alusel kostjale tema eemalviibimise tõttu määratud esindaja kohtusse ilmumine on käsitatav kohtusse ilmumisena nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades(2) artikli 24 tähenduses.
2. Küsimuse olulisus seisneb asjaolus, et nimetatud sätte tähenduses toob kohtusse ilmumine automaatselt kaasa kokkuleppe selle kohtu pädevuse kohta, kelle poole on pöördutud, isegi kui nimetatud kohus ei ole pädev määrusega nr 44/2001 kehtestatud normide alusel.
3. Edasi palub Oberster Gerichtshof (kõrgeim kohus, Austria) selgitada, kas siseriiklik kohus peab võrdväärsuse põhimõtte alusel paluma konstitutsioonikohtul võtta seisukoha, kas põhiseadusega on kooskõlas niisugune siseriiklik seadus, mida siseriiklik kohus peab Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga (edaspidi „harta”) vastuolus olevaks, selleks et see seadus tervikuna kehtetuks tunnistada, selle asemel et kooskõlas liidu õiguse ülimuslikkuse põhimõttega jätta nimetatud seadus konkreetsel juhul kohaldamata.
4. Käesolevas ettepanekus toon välja põhjused, miks ma leian, et määruse nr 44/2001 artiklit 24 koostoimes harta artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi õiguse alusel kostjale tema eemalviibimise tõttu määratud esindaja siseriiklikku kohtusse ilmumine ei ole käsitatav kostja kohtusse ilmumisena määruse artikli 24 tähenduses.
5. Seejärel selgitan, miks minu arvates ei tulene liidu õiguse kohaldamisalas võrdväärsuse põhimõttest niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas siseriiklikule kohtule kohustust paluda konstitutsioonikohtul võtta seisukoht, kas põhiseadusega on kooskõlas selline siseriiklik seadus, mida siseriiklik kohus peab hartaga vastuolus olevaks, selleks et see seadus tervikuna kehtetuks tunnistada. Sellist kohustust kehtestav siseriiklik õigusnorm ei ole liidu õigusega vastuolus tingimusel, et siseriikliku kohtu kohustust kohaldada liidu õigusnorme ja tagada nende täielik õigusmõju, jättes vajaduse korral omal algatusel kohaldamata mis tahes siseriikliku sätte, mis on liidu õigusega vastuolus, ega tema õigust esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotlus ei tühistata, peatata, vähendata ega lükata edasi.
I. Õiguslik raamistik
A. Määrus nr 44/2001
6. Määruse nr 44/2001 artikli 1 lõikest 1 tuleneb, et seda kohaldatakse tsiviil- ja kaubandusasjade suhtes igat liiki kohtutes.
7. Määruse artikli 2 lõikes 1 on sätestatud, et määruse kohaselt kaevatakse isikud, kelle alaline elukoht on liikmesriigis, selle liikmesriigi kohtutesse nende kodakondsusest hoolimata.
8. Määruse 7. jaos „Kokkulepe kohtualluvuse kohta” sisalduvas artiklis 24 on ette nähtud:
„Lisaks käesoleva määruse muudest sätetest tulenevale pädevusele on pädev ka see liikmesriigi kohus, kuhu kostja ilmub. Käesolevat sätet ei kohaldata juhul, kui isik on ilmunud kohtusse pädevuse vaidlustamiseks või kui artikli 22 kohaselt on ainupädev teine kohus.”
9. Määruse nr 44/2001 artikli 26 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui kostja, kelle alaline elukoht on ühes liikmesriigis, kaevatakse teise liikmesriigi kohtusse ning ta ei ilmu kohtusse, deklareerib see kohus omal algatusel, et ta ei ole asjas pädev, välja arvatud juhul, kui pädevus tuleneb käesoleva määruse sätetest.”
10. Määruse III peatükis „Tunnustamine ja täitmine” sisalduva artikli 34 punktis 2 on sätestatud, et otsust ei tunnustata, kui otsus on tehtud tagaselja ning kostjale ei olnud menetluse algatamist käsitlevat dokumenti või võrdväärset dokumenti kätte toimetatud piisavalt aegsasti, et ta oleks saanud end kaitsta, välja arvatud juhul, kui kostja ei algatanud otsuse vaidlustamise menetlust siis, kui tal oli selleks võimalus.
B. Austria õigus
1. Konstitutsiooniõigus
11. Austria föderaalse põhiseaduse (Bundes-Verfassungsgesetz, edaspidi „B‑VG”) artikli 89 kohaselt puudub üldkohtutel ja Oberster Gerichtshofil – mis B‑VG artikli 92 alusel on kõrgeim kohus tsiviil- ja kriminaalasjades – pädevus tunnistada üldseadus põhiseadusega vastuolu tõttu kehtetuks. Kui selline kohus leiab, et üldseadus on põhiseadusega vastuolus, peab ta esitama vastava taotluse Verfassungsgerichtshofile (konstitutsioonikohus).
12. B‑VG artikli 140 lõigete 6 ja 7 kohaselt on sellel, kui Verfassungsgerichtshof tunnistab seaduse kehtetuks, üldine mõju ja see on üldkohtutele siduv.
13. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on Oberster Gerichtshof jätnud ilma Verfassungsgerichtshofi poole pöördumata korduvalt juhtumipõhiselt kohaldamata sätted, mis on vastuolus vahetult kohaldatava liidu õigusega, rakendades sellega liidu õiguse ülimuslikkuse põhimõtet. Ka on Verfassungsgerichtshof kuni tänaseni samuti otsustanud, et Austria seaduse võimalik vastuolu liidu õigusega tuleb lahendada selle põhimõtte abil. Seetõttu ei too niisugune vastuolu kaasa seaduse kehtetuks tunnistamist vastuolu tõttu põhiseadusega B‑VG artikli 140 tähenduses.
14. Siiski on Verfassungsgerichtshof 14. märtsi 2012. aasta otsuses sellest kohtupraktikast kõrvale kaldunud ja otsustanud, et Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioon (edaspidi „EIÕK”) on Austrias vahetult kohaldatav ja on põhiseadusliku tasandi norm. Sellega tagatud õigused on B‑VG‑ga tagatud õigused. Verfassungsgerichtshofi hinnangul tuleb võrdväärsuse põhimõttest lähtudes seetõttu kontrollida, mil viisil ja millises menetluses on siseriikliku õiguse alusel võimalik tugineda hartaga tagatud õigustele.
15. Verfassungsgerichtshof lisab, et B‑VG‑s ette nähtud õiguskaitsesüsteem rajaneb põhimõttel, et konstitutsioonikohus teostab ainsa instantsina põhiseaduslikkuse järelevalvet õiguse üldaktide, nimelt seaduste ja määruste üle ja on ainus instants, kes on pädev selliseid õigusakte kehtetuks tunnistama.
16. Seetõttu jõuab Verfassungsgerichtshof järeldusele, et siseriiklikust õigusest tulenevalt ilmneb võrdväärsuse põhimõttest, et ka hartaga tagatud õigused kujutavad endast harta kohaldamisalas hindamiskriteeriumi normide üldkontrolli menetlustes, seda eeskätt B‑VG artiklite 139 ja 140 alusel.
17. Lõpuks rõhutas Verfassungsgerichtshof, et puudub kohustus esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotlus, kui küsimus ei ole menetletava kohtuasja lahendamise seisukohalt asjakohane, see tähendab kui esitatud küsimusele antav mis tahes vastus ei mõjuta kohtuasja lahendamist. Selline olukord võib harta valdkonnas ette tulla siis, kui B‑VG‑ga tagatud õigusel, eriti aga EIÕK‑st tuleneval õigusel on samasugune kohaldamisala nagu hartaga ette nähtud õigusel. Sellisel juhul teeb konstitutsioonikohus otsuse Austria konstitutsiooniõiguse alusel, ilma et oleks vaja esitada eelotsusetaotlust ELTL artikli 267 tähenduses.
18. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et see võib tähendada, et kui Austria seadus on vastuolus liidu õigusega, eelkõige hartaga, siis on võimatu vastuolu ületada otse üldmenetluses ülimuslikkuse põhimõtte alusel, ning et piiramata võimalust esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotlus, on üldkohtud võrdväärsuse põhimõtte alusel kohustatud esitama taotluse Verfassungsgerichtshofile.
2. Tsiviilkohtumenetluse seadustik
19. Austria tsiviilkohtumenetluse seadustiku (Zivilprozessordnung, edaspidi „ZPO”) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni §‑st 115 tuleneb, et isikule, kelle aadress ei ole teada, toimetatakse menetlusdokumendid kätte avalikult. Selles artiklis on ka täpsustatud, et selle kohta tuleb teha kanne ametlikke teadaandeid sisaldavasse andmekogusse.
20. ZPO §‑s 116 on ette nähtud, et isikule, kellele toimetatakse menetlusdokumendid kätte avalikult, sest tema viibimiskoht on teadmata, peab asja lahendav kohus kostja eemalviibimise tõttu määrama esindaja, kui pärast kättetoimetamist peab kõnealune isik tegema oma õiguste kaitseks menetlustoimingu ja seda eeskätt juhul, kui kättetoimetatav dokument sisaldab kohtukutset. ZPO § 117 kohaselt tuleb esindaja määramisest teavitada ametliku teadaande avaldamisega ametlikke teadaandeid sisaldavas andmekogus, millega igaühel on võimalik tutvuda automatiseeritud andmeside kaudu.
21. Lõpuks tuleneb ZPO §‑st 230, et asja lahendav kohus peab eelnevalt kontrollima, kas tal on asja lahendamiseks rahvusvaheline pädevus. Pädevuse puudumise korral peab esimese astme kohus omal algatusel keelduma hagi menetlusse võtmast. Kui aga kohtul on vastav pädevus, edastab ta hagiavalduse kostjale, et viimane saaks esitada oma seisukohad.
II. Põhikohtuasja asjaolud
22. B jt esitasid 12. oktoobril 2009 Landesgericht Krems an der Donaule (Krems an der Donau piirkondlik kohus) A vastu hagi kahju hüvitamise nõudes. Nad väidavad, et A röövis Kasahstanis nende abikaasad või nende isad. Nad tuginevad Austria kohtute pädevusele põhjusel, et A alaline elukoht on Austria territooriumil.
23. Pärast korduvaid tulemusetuid katseid hagiavaldus kätte toimetada tuvastas Landesgericht Krems an der Donau, et A ei ela enam sellel aadressil, ning määras B jt taotlusel 27. augusti 2010. aasta määrusega kostjale tema eemalviibimise tõttu ZPO § 116 alusel esindaja.
24. Pärast hagiavalduse kättesaamist palus esindaja kostja vastuses jätta hagi rahuldamata ja esitas mitu sisulist vastuväidet. Esindaja ei vaidlustanud vastuses Austria kohtute rahvusvahelist pädevust.
25. Pärast seda, kui A sai teada tema vastu algatatud menetlusest, teatas ta, et ta andis volituse advokaadibüroole, kes teda nüüdsest esindab, ning palus, et edaspidi toimetataks kõik menetlusdokumendid kätte sellele büroole. Ühtlasi väitis A ka, et ta vaidlustab Austria kohtute rahvusvahelise pädevuse, täpsustades et põhikohtuasja asjaolud leidsid aset Kasahstanis. A hinnangul ei muuda neid kohtuid pädevaks kostjale tema eemalviibimise tõttu määratud esindaja menetlusse astumine, kellega tal ei ole ühendust olnud ja kes ei ole teadlik kohtuasja asjaoludest. A märkis samuti, et ta ei saa avaldada oma aadressi, kuna tema elu on ohus, täpsustades et ta lahkus Austriast jäädavalt kaua aega enne hagi esitamist.
26. Landesgericht Krems an der Donau leidis, et tal puudub rahvusvaheline pädevus ja jättis hagi menetlusse võtmata põhjusel, et A elab Malta territooriumil ja kostjale tema eemalviibimise tõttu määratud esindaja kohtusse ilmumist ei saa käsitada kohtusse ilmumisena määruse nr 44/2001 artikli 24 tähenduses.
27. B jt esitasid otsuse peale apellatsioonkaebuse. Apellatsioonikohus rahuldas apellatsioonkaebuse ja lükkas rahvusvahelise pädevuse puudumise vastuväite tagasi. Apellatsioonikohtu hinnangul on määrusega nr 44/2001 nähtud kohtule tema rahvusvahelise pädevuse kontrollimise kohustus ette üksnes juhul, kui kostja jätab määruse artikli 26 tähenduses kohtusse ilmumata, kusjuures kohus peab oma rahvusvahelist pädevust kontrollima vaid juhul, kui kostja on esitanud vastava vastuväite. Apellatsioonikohus lisas, et Austria õiguses on menetlusosalisele tema eemalviibimise tõttu tema huvide kaitseks määratud esindaja menetlustoimingul samasugused õiguslikud tagajärjed nagu lepingulise esindaja toimingul.
28. A esitas eelotsusetaotluse esitanud kohtule selle otsuse peale kassatsioonkaebuse. A on seisukohal, et otsusega riivatakse EIÕK artiklis 6 ja harta artiklis 47 ette nähtud kaitseõiguste tagamist, kuna kostja ei ole teadlik, et tema vastu on algatatud menetlus.
29. Seevastu väidavad B jt eelotsusetaotluse esitanud kohtule edastatud vastuses, et kostjale tema eemalviibimise tõttu esindaja määramisega tagatakse tema õigus tõhusale õiguskaitsevahendile, mis on samuti sätestatud kõnealustes õigusnormides.
30. Pärast seda, kui eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkisid kahtlused seoses määruse nr 44/2001 artikli 24 tõlgendamisega koostoimes harta artikliga 47, otsustas kohus menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule mitu eelotsuse küsimust.
III. Eelotsuse küsimused
31. Oberster Gerichtshof esitab Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1. Kas liidu õiguse kohaldamisel siseriiklikule menetluskorrale, milles asja sisuliselt lahendavad üldkohtud peavad küll kontrollima ka seaduste põhiseadusevastasust, kuid ei või seadusi ise tervikuna kehtetuks tunnistada, kuna seaduste kehtetuks tunnistamise pädevus on teataval kindlal viisil moodustatud konstitutsioonikohtul, tuleb liidu õigusest tulenevat „võrdväärsuse põhimõtet” mõista nii, et kui üldkohus tuvastab seaduse vastuolu […] harta […] artikliga 47, siis peab ta ka menetluse ajal taotlema selle tervikuna kehtetuks tunnistamist konstitutsioonikohtult ega saa piirduda vaid sellega, et jätab seaduse konkreetses kohtuasjas kohaldamata?
2. Kas harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus menetlusnorm, mille kohaselt kohus, kellel puudub rahvusvaheline pädevus, määrab poolele, kelle elukohta ei ole võimalik tuvastada, kostja eemalviibimise tõttu määratava esindaja, kelle „kohtusse ilmumine” annab kohtule õiguspäraselt rahvusvahelise pädevuse?
3. Kas […] määruse […] nr 44/2001 […] artiklit 24 tuleb tõlgendada nii, et „kostja kohtusse ilmumisega” viidatud sätte tähenduses on tegemist vaid juhul, kui asjaomase menetlustoimingu teeb kostja kas isiklikult või enda volitatud esindaja kaudu, või on sellega piiranguteta tegemist ka juhul, kui toimingu teeb liikmesriigi õiguse alusel kostjale tema eemalviibimise tõttu määratud esindaja?”
IV. Analüüs
32. Kõigepealt, nagu soovitavad A, Austria ja Itaalia valitsus ning Euroopa Komisjon, leian ma, et esmalt tuleb vastata teisele ja kolmandale küsimusele, milles palutakse Euroopa Kohtul tõlgendada määruse nr 44/2001 artiklit 24 koostoimes harta artikliga 47, ning seejärel esimesele küsimusele, mis on asjakohane üksnes juhul, kui vastus teisele ja kolmandale küsimusele kõlab nii, et liidu õigusega on vastuolus selline siseriiklik õigusnorm, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
A. Teine ja kolmas küsimus
33. Teise ja kolmanda küsimusega, mida minu hinnangul tuleb analüüsida koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas määruse nr 44/2001 artiklit 24 koostoimes harta artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et kostjale tema eemalviibimise tõttu siseriikliku seaduse alusel määratud esindaja siseriiklikku kohtusse ilmumine on käsitatav kostja kohtusse ilmumisena määruse artikli 24 tähenduses, mis toob seega kaasa selle kohtu rahvusvahelise pädevuse vaikimisi heakskiitmise.
34. Meenutagem, et põhikohtuasjas määrati kostjale tema eemalviibimise tõttu esindaja ZPO § 116 alusel, kuna B jt hagiavaldust ei olnud kostja aadressi teadmata võimalik kätte toimetada.
35. Määruses nr 44/2001 ei ole mõistet „kohtusse ilmumine” artikli 24 tähenduses kuidagi määratletud. Minu arvates peab sellel liidu õiguses olema iseseisev määratlus, kuna nimetatud määruse eesmärk on parandada siseturu nõuetekohast toimimist, rakendades sätteid, mis võimaldavad eelkõige ühtlustada eeskirjad kohtualluvuse konflikti kohta tsiviil- ja kaubandusasjades.(3) Kõnealuse mõiste erinev tõlgendamine võib aga selle eesmärgi saavutamise ohtu seada. Seega tuleb määruse artiklit 24 tõlgendada määruses eneses ette nähtud süsteemi ja eesmärkide alusel.
36. Nimetatud säte kujutab endast vaikimisi kokkulepet selle kohtu pädevuse kohta, kuhu kostja ilmub, kuigi määrusega nr 44/2001 kehtestatud normide alusel ei ole see kohus tingimata pädev. Niisugune erand, mis ei kehti määruse artiklis 22 ette nähtud ainupädevuse eeskirjade suhtes, kujutab endast kõrvalekaldumist selle määrusega kehtestatud kohtualluvussüsteemist ning seda tuleb tõlgendada seega kitsalt.
37. Määrusega nr 44/2001 kehtestatud eeskirjade eesmärk on tagada õigussubjektide jaoks etteaimatavuse kõrge tase ja need lähtuvad põhimõttest, et tavaliselt on kohtualluvus seotud kostja alalise elukohaga(4), korrates tsiviilmenetluses kaua kehtinud eeskirja, nimelt actor sequitur forum rei . Sellist põhimõttelist pädevust on eelistatud kõigile teistele seetõttu, et eeldatakse, et kostja elukohajärgsel kohtul on üldjuhul vaidlusega kõige tihedam seos.
38. Kuna see eeldus ei vasta alati tõele, on määruses nr 44/2001 ette nähtud eeskirjad kohtualluvuse kohta erandjuhtudel, mis on kohaldatavad juhul, kui valdkonnaga, mida vaidlus puudutab, või poolte autonoomiaga on põhjendatud mõne muu seotuse kriteeriumi kasutamine.(5) Nimelt kindlustuse, tarbijalepingute ja töölepingute valdkonnas kehtestatud kohtualluvuse eeskirjade eesmärk on kaitsta nõrgemat poolt eeskirjade abil, mis on selle poole huvide suhtes soodsamad.(6) Vajadus tõlgendada määruse nr 44/2001 artiklit 24 kitsalt on seega seda olulisem, et tõlgendamine võib kaasa tuua kaitsvamatest kohtualluvuse eeskirjadest kõrvalekaldumise.
39. Vaikimisi kokkulepe selle kohtu pädevuse kohta, kuhu kostja ilmub, teenib eesmärki aidata kaasa sellele kohtu otsuste kiiresti tunnustamisele ja täitmisele, kelle pädevusega on mõlemad pooled nõustunud, ning seda isegi juhul, kui kõnealusel kohtul ei olnud tegelikult selle vaidluse lahendamiseks pädevust. Seega tähendab see juhul, kui välisriigi kohtuotsuse täidetavaks tunnistamist menetlev kohus kontrollib otsuse teinud kohtu pädevust,(7) et esimene kohus ei tohi määruse nr 44/2001 alusel teise kohtu pädevust kahtluse alla seada, kui vaidluse pooled on selle pädevusega nõustunud, kuivõrd kostja on pädevust vaidlustamata kohtusse ilmunud. Nagu komisjon rõhutab, määrab sellisel juhul kohtualluvuse kindlaks üksnes kostja tegevus.
40. Siinkohal on selge, kui tähtis on kohtusse ilmuva kostja jaoks teha teadlik otsus vaikimisi kokkuleppe kohta, mis puudutab sellise kohtu pädevust, kellel tavapäraselt vastavat pädevust ei ole. Võtkem näiteks tarbijalepingut puudutava vaidluse. Kujutlegem, et tarbija ettevõtjast lepingupartner kaebab ta selle liikmesriigi kohtusse, mille territooriumil on selle ettevõtja asukoht. Üldjuhul oleks selle kohtu pädevus määruse nr 44/2001 artikli 16 lõikega 2 vastuolus, kuna tarbija on nõrgem pool ja pädev kohus on seega tarbija elukoha liikmesriigi kohus. Kui aga tarbija ilmub vabatahtlikult esimese liikmesriigi kohtusse selle pädevust vaidlustamata, on see kohus määruse artikli 24 kohaselt pädev(8) ja välisriigi kohtuotsuse täidetavaks tunnistamist menetlev kohus peab seega otsust tunnustama.
41. Selle olulisus, et oleks tagatud kostja teadlikkus tagajärgedest, mille toob kaasa „kohtusse ilmumine” määruse nr 44/2001 artikli 24 tähenduses, ilmneb nüüd selgelt uuest õigusaktist, milles on see määrus ümber sõnastatud, ehk Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määrusest (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades.(9) Määruse nr 44/2001 artiklit 24 nimelt muudeti ja sellele lisati lõige 2. Selles on sätestatud, et „3., 4. või 5. jaos osutatud asjades, kus kostjaks on kindlustusvõtja, kindlustatu, kindlustuslepingu kohaselt soodustatud isik, kahjustatud isik, tarbija või töötaja, tagab kohus enne asja lõike 1 alusel menetlusse võtmist, et kostjat teavitatakse õigusest kohtualluvus vaidlustada ning kohtusse ilmumise või ilmumata jätmise tagajärgedest.”(10)
42. Seega näib olevat peamine tähtsus sellel, et vaikimisi kokkulepe liikmesriigi kohtu pädevuse kohta oleks lubatav üksnes juhul, kui vaidluse kõik pooled ja eelkõige kostja on vabatahtlikult otsustanud selle kohtu pädevuse kasuks, välistades selle kohtu pädevuse, kes tavapäraselt peaks määruses nr 44/2001 kehtestatud normide kohaselt asja lahendama.
43. Seetõttu ei näe ma, kuidas oleks võimalik möönda, et juhul kui kostja mitte ainult ei ilmu isiklikult kohtusse, vaid ei ole ka tema suhtes algatatud menetlusest teadlik, nõustub ta täiesti teadlikult ja oma „vaba otsuse” kohaselt – kui korrata Euroopa Kohtu poolt kohtuotsuses ČPP Vienna Insurance Group(11) kasutatud sõnastust – selle kohtu pädevusega, kuhu ta ei ilmu.
44. Eemalviibiva kostja esindaja kohtusse ilmumine kostja esindamiseks ei muuda selle kaalutluse osas midagi.
45. Kohtuotsuses Hendrikman ja Feyen(12) märkis Euroopa Kohus nimelt, et kostjal, kes ei ole tema suhtes algatatud menetlusest teadlik ja kelle eest ilmub üldkohtusse advokaat, kellele ta ei ole volitust andnud, on täiesti võimatu ennast kaitsta. Järelikult tuleb teda pidada kostjaks, kelle suhtes on tehtud tagaseljaotsus 27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades(13) artikli 27 punkti 2 tähenduses, isegi kui menetlus otsuse teinud kohtus oli võistlev.(14) Kohtuasi, milles tehti kõnealune otsus, puudutas küsimust, kas selle liikmesriigi kohus, kus kohtuotsuse täitmist taotletakse, võib keelduda teise liikmesriigi kohtu tehtud otsuste tunnustamisest, kui otsused on tehtud kostja suhtes, kellele ei ole hagiavaldust nõuetekohaselt ja aegsasti kätte toimetatud või teatavaks tehtud ning keda kohtus õiguspäraselt ei esindatud, samas kui seetõttu, et üldkohtusse ilmus kostja väidetav esindaja, ei tehtud otsuseid tagaselja.
46. Euroopa Kohus on seisukohal, et isegi kui kohtuotsuse saab kvalifitseerida „võistlevas menetluses tehtuks”, ei saa seda tunnustada, kui kostja ise ei ole oma advokaadile volitust andnud ja menetlus on toimunud ilma tema teadmata. Kuigi käesoleva kohtuasja asjaolud erinevad kohtuasjast, milles tehti kohtuotsus Hendrikman ja Feyen,(15) kuivõrd esimeses on tegemist menetluse algstaadiumi ja teises täitemenetlusega, võidakse mõlemal juhul kahjustada just harta artikliga 47 tagatud kaitseõigusi.
47. Ma ei leia nimelt, et eemalviibiva kostja esindaja, kes on määratud niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas, saaks olla võimeline kostja huve parimal viisil kaitsma ja võimaldama seega tagada artiklis 47 sätestatud õiguste järgimise. Sellel esindajal on vaidluse kohta vaid osalised andmed ehk need, mis on esitanud hageja. Seetõttu ei saa ta kostja kaitset nõuetekohaselt tagada. Samuti puuduvad tal minu hinnangul olulised andmed selleks, et tal oleks võimalik vajaduse korral vaidlustada selle kohtu rahvusvaheline pädevus, kelle poole hageja on pöördunud, kuivõrd rahvusvahelise pädevuse küsimus ei ole kunagi lihtne. Kui kostja ei ole menetlusest teadlik ega ole seda enam saanud endale advokaati valida, ei saa ta olla asjaomases kohtus õiguspäraselt esindatud.
48. Mitte ainult et kostjal, kes nagu A saab tema suhtes algatatud menetlusest teada hilisemas staadiumis, ei ole enam võimalust asja lahendavate kohtute pädevust vaidlustada, vaid samuti tehakse kogu Euroopa Liidu territooriumil kehtiv otsus, mis põhineb harta artikliga 47 vastuolevas oleval menetlusel, ning see ei ole lubatav.
49. Minu hinnangul ei sea kohtuotsus Hypoteční banka(16) neid järeldusi kahtluse alla. Selles kohtuotsuses leidis Euroopa Kohus, et võimalus jätkata menetlust kostja teadmata, teavitades hagist asja arutava kohtu määratud eestkostjat, kujutab endast kostja kaitseõiguste piiramist. See riive on siiski õigustatud hageja õigusega tõhusale õiguskaitsevahendile, kuna sellise menetluse puudumise korral jääks see hageja õigus sisutühjaks.(17) Euroopa Kohus leidis nimelt seejärel, et vastupidi kostja olukorrale, kellel on juhul, kui ta jäetakse ilma õigusest end tõhusalt kaitsta, võimalus panna oma kaitseõigused maksma määruse nr 44/2001 artikli 34 punkti 2 alusel, vaieldes vastu tema suhtes tehtud otsuse tunnustamisele, riskib hageja igasuguse kaebevõimaluse kaotamisega.(18)
50. Kuigi selles otsuses on mõistetav Euroopa Kohtu tahe säilitada korraga nii kaitseõigused kui ka hageja õigused, kuivõrd ta soovib viimase puhul välistada õigusemõistmisest keeldumise, seisneb märkimisväärne erinevus võrreldes käesoleva kohtuasjaga selles, et kostja ehk A ei saa enam Austria kohtute pädevust vaidlustada, kui asuda seisukohale, et eemalviibiva kostja esindaja ilmus määruse nr 44/2001 artikli 24 tähenduses kohtusse. Lisaks ei tohi unustada, et käesolevas kohtuasjas on vastupidi kohtuotsuse Hypoteční banka(19) aluseks olnud kohtuasja asjaoludele A elukoht teada ja ta on teise liikmesriigi territooriumil. B jt‑l on seega võimalik esitada hagi selle liikmesriigi kohtutele, mille territooriumil A elab, nimelt Malta kohtutele.
51. Seetõttu ei leia ma, et käesolevas kohtuasjas saaks kasutada sama arutluskäiku nagu kohtuotsuses Hypoteční banka.
52. Lisaks räägib minu toetatava seisukoha kasuks veel üks asjaolu. Tegemist on nimelt määruse nr 44/2001 artikli 26 mõttega.
53. Nimelt on liidu seadusandja määruse 8. jakku „Kohtualluvuse ja arvessevõetavuse kontrollimine” lisanud selle artikli, mille lõikes 1 on ette nähtud, et kui kostja, kelle alaline elukoht on ühes liikmesriigis, kaevatakse teise liikmesriigi kohtusse ning ta ei ilmu kohtusse, deklareerib see kohus omal algatusel, et ta ei ole asjas pädev, välja arvatud juhul, kui pädevus tuleneb käesoleva määruse sätetest.
54. Aruandes, mis käsitleb määrusele nr 44/2001 eelnenud 27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades ning mille koostas P. Jénard(20), peeti määruse artikliga 26 samaväärset artiklit „üheks olulisemaks”.(21) Seal on lisaks täpsustatud, et kostja kohtusse ilmumata jätmine ei ole võrdne vaikimisi kokkuleppega kohtu pädevuse kohta, et ei piisa, kui kohus tunnistab hageja poolt kohtualluvuse kohta tehtud avalduste õigsust, ning et kohus peab veenduma, et hageja tõendab, et rahvusvaheline pädevus on põhjendatud. Selle põhjuseks on asjaolu, et juhul kui kostja kohtusse ei ilmu, tuleb veenduda, et otsuse on teinud tõepoolest pädev kohus, et tagada kostjale algses menetluses võimalikult ulatuslik kaitse.(22)
55. Määruse nr 44/2001 artikli 26 kasulik mõju ja seeläbi ka kaitseõiguste tagamine seataks aga ohtu, kui asutaks seisukohale, et sellest, kui määruse artikli 24 tähenduses ilmub kohtusse eemalviibiva kostja esindaja, piisab selle kohtu pädevuse tunnustamiseks, samas kui see kohus vaieldamatult ei ole asja lahendamiseks pädev.
56. Lõpuks iseloomustab minu hinnangul käesolev kohtuasi ise just seda, mida liidu seadusandja määruses nr 44/2001 ette nähtud kohtualluvuse eeskirjade süsteemi kehtestades soovis vältida. Vaidlus puudub kohtuasjas nimelt selle üle, et A elukoht ei ole Austria territooriumil. Kui möönda, et eemalviibiva kostja esindaja kohtusse ilmumine on võrdne kostja kohtusse ilmumisega määruse artikli 24 tähenduses, tooks see kaasa liikmesriigi sellise kohtu pädevuse tunnustamise, millel ei ole ometi mingit seost vaidluse asjaoludega. Olgu meenutatud, et B jt on Kasahhi kodanikud, kes elavad Kasahstanis, ning A on samuti Kasahhi kodanik ja ta elab Malta territooriumil ning lõpuks leidsid põhikohtuasjas käsitletavad asjaolud aset Kasahstani territooriumil.
57. Määruse nr 44/2001 artikli 24 selline tõlgendamine tähendaks tegelikult tunnistamist, et sellel kohtul on alati rahvusvaheline pädevus, mis kaldub kõrvale määruses kehtestatud eeskirjadest, ning seda vaatamata asjaolule, et välismaine kohus on sobilikum seoste tõttu, mis tal võivad vaidlusega olla.
58. Neid kaalutlusi kogumis arvestades leian, et määruse nr 44/2001 artiklit 24 koostoimes harta artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi õiguse alusel kostjale tema eemalviibimise tõttu määratud esindaja siseriiklikku kohtusse ilmumine ei ole käsitatav kostja kohtusse ilmumisena määruse artikli 24 tähenduses.
B. Esimene küsimus
59. Esimeses küsimuses palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul selgitada, kas siseriiklik kohus peab võrdväärsuse põhimõtte alusel paluma konstitutsioonikohtul võtta seisukoha, kas põhiseadusega on kooskõlas niisugune siseriiklik seadus, mida siseriiklik kohus peab hartaga vastuolus olevaks, selleks et see seadus tervikuna kehtetuks tunnistada, selle asemel et piirduda vaid sellega, et jätta seadus konkreetses kohtuasjas liidu õiguse ülimuslikkuse põhimõtte alusel kohaldamata.
60. Põhjus, miks eelotsusetaotluse esitanud kohus selle küsimuse Euroopa Kohtule esitab, tuleneb Verfassungsgerichtshofi kohtupraktikast, milles viimane on otsustanud, et kui EIÕK‑ga tagatud õigustele kui põhiseadusliku tasandi õigustele võib selles kohtus tugineda, siis nõuab võrdväärsuse põhimõte, et nimetatud põhiseaduslikkuse järelevalve taotlust peab samuti olema võimalik esitada hartaga tagatud õiguste puhul. Seetõttu leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et käesolevas kohtuasjas ei ole enam võimalik jätta liidu õigusega vastuolus olev seadus liidu õiguse ülimuslikkuse põhimõtte alusel kohaldamata, vaid siseriiklikul kohtul lasub nüüd kohustus paluda Verfassungsgerichtshofil võtta seisukoht, kas põhiseadusega on kooskõlas niisugune seadus, mida siseriiklik kohus peab liidu õigusega vastuolus olevaks.
61. Mis puudutab järgmiseks järeldusi, mida liikmesriigi kohus peab siseriiklike õigusnormide ja hartaga tagatud õiguste vahelise vastuolu korral tegema, kui harta kuulub kohaldamisele, siis väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et liikmesriigi kohus, kes on oma pädevuse piires peab kohaldama liidu õigusnorme, on kohustatud tagama nende normide täieliku õigusmõju, jättes vajaduse korral omal algatusel kohaldamata mis tahes siseriikliku õigusnormi, mis on vastuolus liidu õigusega, isegi kui siseriiklik õigusakt on hilisem, ilma et ta peaks taotlema või ootama nende sätete eelnevat kehtetuks tunnistamist seadusandlikul teel või muu põhiseadusliku menetluse kaudu.(23)
62. Siseriikliku õigusega iseendale pandud kohustus järgida harta sätteid, kui see õigus on liidu õiguse kohaldamisalas, lähtub üksnes asjaomase liikmesriigi tahtest ja kuulub tema suveräänse vabaduse alla.
63. Selles suhtes kuulub kõnealuse siseriikliku konstitutsioonilise kohustuse täitmise kord samuti siseriikliku õiguse reguleerimisalasse, kuid seda ühel olulisel tingimusel – selle valiku rakendamine ei tohi minna vastuollu põhimõtetega, mis on välja töötatud kohtuotsuses Simmenthal(24) ja sellele järgnenud kohtupraktikas, nagu seda on väljendatud eelkõige kohtuotsuses Melki ja Abdeli.(25)
64. Viimati nimetatud otsuses viitas Euroopa Kohus oma väljakujunenud praktikale, mille kohaselt on liidu õiguse olemuslike nõuetega vastuolus igasugune siseriikliku õiguskorra säte või igasugune seadusandlik, haldus‑ või kohtupraktika, mis võiks vähendada liidu õiguse toimet sellega, et ei anna siseriiklikule kohtule, kes on pädev sellist õigust kohaldama, volitusi teha selle kohaldamise ajal kõik vajalik, et jätta kõrvale siseriiklikud õigusaktid, mis võivad takistada liidu normide täielikku toimet. Sellise olukorraga on tegemist liidu õigusnormi ja siseriikliku seaduse vahelise vastuolu korral, kui vastuolu lahendamine on jäetud iseseisva kaalutlusõigusega asutusele, kes ei ole liidu õiguse kohaldamist tagav kohus, isegi kui ühenduse õiguse täielik toime oleks takistatud vaid ajutiselt.(26)
65. Sellest järeldub, et menetlus, mis on siseriiklikus konstitutsiooniõiguses kehtestatud selleks, et tagada oma põhimõtete rakendamine, ei tohi tühistada, peatada, vähendada ega lükata edasi asja lahendava siseriikliku kohtu pädevust täita oma ülesannet, mis eespool viidatud kohtupraktika kohaselt seisneb liidu õigusega vastuolus oleva siseriikliku seaduse kõrvale jätmises ja kohaldamata jätmises.
66. Võrdväärsuse põhimõtte kohaldamine ei sea seda kohtupraktikat kuidagi kahtluse alla.
67. Selle põhimõtte kohaselt ei tohi menetlusnormid, mis on kehtestatud nende kohtuasjade läbivaatamiseks, mille eesmärk on tagada isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse, olla ebasoodsamad kui samalaadsete siseriiklike hagide suhtes kehtivad menetlusnormid.(27)
68. Käesoleval juhul ei mõista ma aga, kuidas saaks liidu õigusega vastuolus oleva siseriikliku seaduse kohaldamata jätmine konkreetses kohtuasjas olla isiku jaoks vähem soodne kui see, kui algatatakse põhiseaduslikkuse kontrolli vahemenetlus, mille eesmärk on tunnistada selline seadus tervikuna kehtetuks. Otse vastupidi. Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus ise märgib, on sellise menetluse läbiviimine küllaltki keerukas ning toob isikutele kaasa täiendavaid kulusid ja tähtaegu, samas kui siseriiklikul kohtul on võimalik siseriikliku seaduse vastuolu liidu õigusega tuvastada otse tema lahendatavas kohtuasjas ja jätta see seadus kõrvale, tagades seega nende isikute kohese kaitse.
69. Niisiis, kuna võrdväärsuse põhimõtte paradoksaalne toime oleks liidu õiguse ülimuslikkuse põhimõtte nõrgendamine, ei ole sel põhimõttel niisugusel kujul kohta sellises olukorras, nagu on kirjeldatud põhikohtuasjas.
70. Seetõttu olen ma eespool esitatud asjaolusid arvestades seisukohal, et liidu õiguse kohaldamisalas ei pea niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas siseriiklik kohus võrdväärsuse põhimõtte alusel paluma konstitutsioonikohtul võtta seisukohta, kas põhiseadusega on kooskõlas niisugune siseriiklik seadus, mida siseriiklik kohus peab hartaga vastuolus olevaks, selleks et see seadus tervikuna kehtetuks tunnistada. Sellist kohustust kehtestav siseriiklik õigusnorm ei ole liidu õigusega vastuolus tingimusel, et siseriikliku kohtu kohustust kohaldada liidu õigusnorme ja tagada nende täielik õigusmõju, jättes vajaduse korral omal algatusel kohaldamata mis tahes siseriikliku sätte, mis on liidu õigusega vastuolus, ning tema õigust esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotlus ei tühistata, peatata, vähendata ega lükata edasi.
V. Ettepanek
71. Eespool toodud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Oberster Gerichtshofile järgmiselt:
1. Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artiklit 24 koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi õiguse alusel kostjale tema eemalviibimise tõttu määratud esindaja siseriiklikku kohtusse ilmumine ei ole käsitatav kostja kohtusse ilmumisena määruse artikli 24 tähenduses.
2. Liidu õiguse kohaldamisalas ei pea niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas siseriiklik kohus võrdväärsuse põhimõtte alusel paluma konstitutsioonikohtul võtta seisukohta, kas põhiseadusega on kooskõlas niisugune siseriiklik seadus, mida siseriiklik kohus peab Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga vastuolus olevaks, selleks et see seadus tervikuna kehtetuks tunnistada.
Sellist kohustust kehtestav siseriiklik õigusnorm ei ole liidu õigusega vastuolus tingimusel, et siseriikliku kohtu kohustust kohaldada liidu õigusnorme ja tagada nende täielik õigusmõju, jättes vajaduse korral omal algatusel kohaldamata mis tahes siseriikliku sätte, mis on liidu õigusega vastuolus, ning tema õigust esitada Euroopa Liidu Kohtule eelotsusetaotlus ei tühistata, peatata, vähendata ega lükata edasi.
(1) .
(2)  –	EÜT 2001, L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42.
(3)  –	Vt määruse nr 44/2001 põhjendused 1 ja 2.
(4)  –	Vt määruse artikkel 2 ja põhjendus 11.
(5)  –	Vt määruse põhjendus 11.
(6)  –	Vt määruse põhjendus 13.
(7)  –	See võimalus on nüüd ette nähtud üksnes kindlustusvaidlustes, tarbijaid puudutavates vaidlustes ja valdkondades, milles kehtib erandlik kohtualluvus. Vt määruse artikli 35 lõiked 1 ja 2.
(8)  –	Vt selle kohta kohtuotsus ČPP Vienna Insurance Group (C‑111/09, EU:C:2010:290, punktid 25–30).
(9)  –	ELT L 351, lk 1.
(10)  –	Vt määruse nr 1215/2012 artikli 26 lõige 2.
(11)  –	EU:C:2010:290.
(12)  –	C‑78/95, EU:C:1996:380.
(13)  –	EÜT 1972, L 299, lk 32. Konventsiooni on muudetud hilisemate järjestikuste konventsioonidega, mis puudutavad uute liikmesriikide ühinemist selle konventsiooniga.
(14)  –	Kohtuotsuse punkt 18.
(15)  –	EU:C:1996:380.
(16)  –	C‑327/10, EU:C:2011:745.
(17)  –	Punkt 53.
(18)  –	Punkt 54.
(19)  –	EU:C:2011:745.
(20)  –	EÜT 1979, C 59, lk 1.
(21)  –	Vt kommentaar artikli 20 kohta (aruande punkt 39).
(22)  –	Idem .
(23)  –	Vt kohtuotsus Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
(24)  –	106/77, EU:C:1978:49.
(25)  –	C‑188/10 ja C‑189/10, EU:C:2010:363.
(26)  –	Punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika.
(27)  –	Vt kohtuotsus Agrokonsulting-04 (C‑93/12, EU:C:2013:432, punkt 36).