Kohtuasi C‑414/16
Vera Egenberger
versus
Evangelisches Werk für Diakonie und Entwicklung eV
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesarbeitsgericht)
Eelotsusetaotlus – Sotsiaalpoliitika – Direktiiv 2000/78/EÜ – Võrdne kohtlemine – Erinev kohtlemine usutunnistuse või veendumuste alusel – Kutsetegevus kirikutes ja teistes usutunnistusel või veendumustel põhineva eetosega organisatsioonides – Usutunnistus või veendumused, mis on organisatsiooni eetose seisukohast olulised, õiguspärased ja põhjendatud kutsenõuded – Mõiste – Tegevuse laad ja selle kontekst – ELTL artikkel 17 – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklid 10, 21 ja 47
Kokkuvõte – Euroopa Kohtu (suurkoda) 17. aprilli 2018. aasta otsus
1.        Sotsiaalpoliitika – Võrdne kohtlemine töö saamisel ja kutsealale pääsemisel – Direktiiv 2000/78 – Usutunnistuse või veendumuste alusel diskrimineerimise keeld – Töökohale kandideerinud isiku kandidatuuri tagasilükkamine kiriku või muu usutunnistusel või veendumustel põhineva organisatsiooni poolt – Kandidatuuri tagasilükkamine usutunnistuse või veendumuste tõttu, mis on organisatsiooni eetose seisukohast olulised, õiguspärased ja põhjendatud kutsenõuded – Liikmesriikide kohutus näha ette tõhus kohtulik kontroll
(ELTL artikkel 17; Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artiklid 10 ja 47; nõukogu direktiiv 2000/78, artikli 4 lõige 2, artiklid 9 ja 10)
2.        Sotsiaalpoliitika – Võrdne kohtlemine töö saamisel ja kutsealale pääsemisel – Direktiiv 2000/78 – Usutunnistuse või veendumuste alusel diskrimineerimise keeld – Mõiste „olulised, õiguspärased ja põhjendatud kutsenõuded“ – Ulatus – Proportsionaalsuse põhimõtte järgimine
(Nõukogu direktiiv 2000/78, artikli 4 lõige 2)
3.        Liidu õigus – Põhimõtted – Võrdne kohtlemine – Usutunnistuse või veendumuste alusel diskrimineerimise keeld – Suhe direktiiviga 2000/78 – Õigus tugineda Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitele 21 ja 47 – Vaidluse kahe füüsilise või eraõigusliku juriidilise isiku vahel – Siseriikliku kohtu kohustused ja pädevus – Liikmesriigi õigusnormi tõlgendamine kooskõlas liidu õigusega – Piirid – Liikmesriigi õiguse contra legem tõlgendus – Kohustus jätta kohaldamata kõik riigisisesed normid, mis on liidu õigusega vastuolus
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artiklid 21 ja 47; nõukogu direktiiv 2000/78, artikkel 1 ja artikli 4 lõige 2)
1.      Nõukogu 27. novembri 2000. aasta direktiivi 2000/78/EÜ, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, artikli 4 lõiget 2 koostoimes selle direktiivi artiklitega 9 ja 10 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tuleb tõlgendada nii, et kui kirik või muu usutunnistusel või veendumustel põhineva eetosega organisatsioon väidab niisuguse akti või otsuse põhjendamisel, millega lükatakse tagasi tema vabale töökohale kandideerinud isiku kandidatuur, et asjasse puutuva tegevuse laadi või selle konteksti tõttu on usutunnistus kiriku või organisatsiooni eetose seisukohast oluline, õiguspärane ja põhjendatud kutsenõue, peab selle väite üle saama vajaduse korral teostada tõhusat kohtulikku kontrolli, eesmärgiga tagada, et konkreetsel juhul on selle direktiivi artikli 4 lõikes 2 nimetatud kriteeriumid täidetud.
Kuigi direktiivi 2000/78 eesmärk on niisiis kaitsta töötajate põhiõigust mitte olla diskrimineeritud usutunnistuse või veendumuste alusel, võtab see direktiiv artikli 4 lõike 2 kaudu arvesse ka kirikute ja teiste usutunnistusel või veendumustel põhineva eetosega avalike või eraorganisatsioonide õigust autonoomiale, nagu seda tunnustatakse ELTL artiklis 17 ja harta artiklis 10, millest viimane vastab Roomas 4. novembril 1950 alla kirjutatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklile 9.
Direktiivi 2000/78 artikli 4 lõike 2 eesmärk on tagada õige tasakaal kahe õiguse vahel, mis on ühelt pool kirikute ja teiste usutunnistusel või veendumustel põhineva eetosega avalike või eraorganisatsioonide õigus autonoomiale ning teiselt poolt töötajate põhiõigus mitte olla diskrimineeritud usutunnistuse või veendumuste alusel, sealhulgas tööle võtmisel, olukordades, kus võib esineda nende õiguste konkurents.
Selleks näeb nimetatud säte ette kriteeriumid, mida tuleb niisugusel kaalumisel arvesse võtta, et tagada õige tasakaal nende õiguste vahel, mis võivad omavahel konkureerida.
Kuid vaidluse korral peab seda kaalumist saama kontrollida sõltumatu asutus ja lõppastmes riigisisene kohus.
ELTL artikkel 17 väljendab liidu neutraalsust küsimuses, kuidas liikmesriik korraldab oma suhteid kirikute, usuühenduste või kogudustega. Samas ei võimalda see artikkel olukorda, kus direktiivi 2000/78 artikli 4 lõikes 2 nimetatud kriteeriumide täitmise üle tõhusat kohtulikku kontrolli ei teostatagi.
(vt punktid 50–53, 58 ja 59 ning resolutsiooni punkt 1)
2.      Direktiivi 2000/78 artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et oluline, õiguspärane ja põhjendatud kutsenõue, millele selles sättes viidatakse, on asjasse puutuva kiriku või organisatsiooni eetose seisukohast vajalik ja objektiivselt eeldatav nõue antud kutsetegevuse laadi või selle konteksti tõttu ning sellel ei saa olla muid eesmärke kui kiriku või organisatsiooni eetos või õigus autonoomiale. See nõue peab olema kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega.
Mis puudutab direktiivi 2000/78 artikli 4 lõikes 2 kasutatud mõiste „oluline, õiguspärane ja põhjendatud kutsenõue“ tõlgendust, siis nähtub sellest sättest selgelt, et usutunnistus või veendumused võivad olla kutsenõudeks siis, kui selle tingib tegevuse „laad“ või selle kontekst“.
Nii sõltub usutunnistuse või veendumuste alusel erineva kohtlemise õiguspärasus viimati nimetatud sätte seisukohast sellest, kas esineb objektiivselt kontrollitav otsene seos tööandja kehtestatud kutsenõude ja asjasse puutuva tegevuse vahel. Selline seos võib tuleneda kas tegevuse laadist, näiteks kui selle raames tuleb osaleda kiriku või asjasse puutuva organisatsiooni eetose määratlemisel või panustada usu kuulutamise missiooni, või selle tegevuse kontekstist, nagu vajadus tagada kiriku või organisatsiooni usaldusväärne esindamine sellest väljaspool.
Nagu nõuab direktiivi 2000/78 artikli 4 lõige 2, peab see kutsenõue olema kiriku või organisatsiooni eetose seisukohast ka „oluline, õiguspärane ja põhjendatud“. Kuigi üldjuhul ei tule liikmesriigi kohtutel kutsenõude alusel, millele tuginetakse, hinnata eetost ennast, nagu on rõhutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 61, tuleb neil siiski igal üksikjuhul kindlaks teha, kas selle eetose seisukohast on need kolm kriteeriumit täidetud.
Nende kriteeriumide kohta on oluline täpsustada esiteks seoses nõude „olulisusega“, et selle omadussõna kasutamine tähendab, et liidu seadusandja jaoks peab sellisesse usku kuulumine või niisuguste veendumuste jagamine, millele põhineb asjasse puutuva kiriku või organisatsiooni eetos, olema vajalik selle kutsetegevuse olulisuse tõttu asjasse puutuva kiriku või organisatsiooni eetose kinnistamisel või tema õiguse autonoomiale teostamisel.
Teiseks, mis puudutab nõude „õiguspärasust“, siis näitab selle termini kasutamine, et liidu seadusandja soovis tagada, et nõue seoses sellisesse usku kuulumise või niisuguste veendumuste jagamisega, millele põhineb asjasse puutuva kiriku või organisatsiooni eetos, ei täidaks muud eesmärki kui asjasse puutuva kiriku või organisatsiooni eetos või tema õiguse autonoomiale teostamine.
Mis puudutab kolmandaks nõude „põhjendatud“ laadi, siis ei näita see termin mitte ainult seda, et kontrolli direktiivi 2000/78 artikli 4 lõikes 2 nimetatud tingimuste täitmise üle saab teostada riigisisene kohus, vaid ka seda, et kirik või organisatsioon, kes on selle nõude kehtestanud, on kohustatud asja faktilisi asjaolusid arvestades tõendama, et tema eetose või tema õiguse autonoomiale kahjustamise väidetav oht on tõenäoline ja oluline, mistõttu on sellise nõude kehtestamine tegelikult vajalik.
(vt punktid 62–67 ja 69 ning resolutsiooni punkt 2)
3.      Liikmesriigi kohus, kes lahendab kahe eraisiku vahelist vaidlust, on juhul, kui tal osutub võimatuks tõlgendada kohaldatavat riigisisest õigust tähenduses, mis on kooskõlas direktiivi 2000/78 artikli 4 lõikega 2, kohustatud oma pädevuse piires tagama õigusliku kaitse, mis on isikutele antud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitega 21 ja 47, ning nende artiklite täieliku õigusmõju, jättes vajaduse korral kohaldamata nendega vastuolus oleva riigisisese õiguse sätte.
Selle kohta tuleb meenutada, et liikmesriigi kohtutel tuleb kogu riigisisest õigust ja sellega tunnustatud tõlgendamismeetodeid kohaldades otsustada, kas ja mil määral saab niisugust riigisisest sätet nagu AGG § 9 lõige 1 tõlgendada kooskõlas direktiivi 2000/78 artikli 4 lõikega 2, ilma et seda riigisisest sätet tuleks tõlgendada contra legem (vt selle kohta 19. aprilli 2016. aasta kohtuotsus DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, punktid 31 ja 32 ning seal viidatud kohtupraktika).
Juhuks kui tal on võimatu tõlgendada põhikohtuasjas käsitletava riigisisese õiguse sätet kooskõlaliselt, tuleb esiteks täpsustada, et direktiiv 2000/78 ise ei kehtesta võrdse kohtlemise põhimõtet töö saamisel ja kutsealale pääsemisel – nimetatud põhimõtte allikaks on erinevad rahvusvahelised aktid ja liikmesriikide ühised põhiseaduslikud tavad –, vaid selle eesmärk on üksnes kehtestada nendes samades valdkondades üldine raamistik, et võidelda erinevatel alustel, sealhulgas usutunnistuse ja veendumuste alusel diskrimineerimise vastu, nagu nähtub selle direktiivi artikli 1 pealkirjast (vt selle kohta 10. mai 2011. aasta kohtuotsus Römer, C‑147/08, EU:C:2011:286, punkt 59 ja seal viidatud kohtupraktika).
Usutunnistuse ja veendumuste alusel diskrimineerimise keeld on liidu õiguse üldpõhimõttena imperatiivne. Olles kehtestatud harta artiklis 21, on see keeld iseenesest piisav, et isikutel tekiks subjektiivne õigus, millele nad saavad liidu õiguse kohaldamisalasse jäävat valdkonda puudutavas vaidluses vahetult tugineda (vt vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtte kohta 15. jaanuari 2014. aasta kohtuotsus Association de médiation sociale, C‑176/12, EU:C:2014:2, punkt 47).
Mis puudutab harta artikli 21 imperatiivsust, siis ei eristu see artikkel põhimõtteliselt mitmetest aluslepingute sätetest, mis keelavad diskrimineerimise erinevatel alustel, isegi kui need diskrimineerimised tulenevad eraõiguslike isikute vahel sõlmitud lepingutest (vt analoogia alusel 8. aprilli 1976. aasta kohtuotsus Defrenne, 43/75, EU:C:1976:56, punkt 39; 6. juuni 2000. aasta kohtuotsus Angonese, C‑281/98, EU:C:2000:296, punktid 33–36; 3. oktoobri 2000. aasta kohtuotsus Ferlini, C‑411/98, EU:C:2000:530, punkt 50, ning 11. detsembri 2007. aasta kohtuotsus International Transport Workers’ Federation ja Finnish Seamen’s Union, C‑438/05, EU:C:2007:772, punktid 57–61).
Teiseks tuleb toonitada, et nii nagu harta artikkel 21 on ka harta artikkel 47, mis näeb ette õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus, iseenesest piisav ja seda normi ei tule täpsustada liidu või liikmesriigi õiguse sätetega selleks, et see annaks isikutele õiguse, millele nad võivad vahetult tugineda.
Seega tuleb liikmesriigi kohtul oma pädevuse piires tagada õiguslik kaitse, mis antakse isikutele harta artiklitega 21 ja 47, ning nende artiklite täielik õigusmõju, jättes vajaduse korral kohaldamata nendega vastuolus oleva riigisisese õiguse sätte.
(vt punktid 71, 75–79 ja 82 ning resolutsiooni punkt 3)