62018CJ0724_RES
Liidetud kohtuasjad C‑724/18 ja C‑727/18
Cali Apartments SCI
ja
HX
versus
Procureur général près la cour d’appel de Paris
ja
Ville de Paris
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Cour de cassation (Prantsusmaa))
Euroopa Kohtu (suurkoda) 22. septembri 2020. aasta otsus
Eelotsusetaotlus – Direktiiv 2006/123/EÜ – Kohaldamisala – Möbleeritud eluruumi korduv ja lühiajaline üürileandmine ajutistele kasutajatele, kellele see ei muutu elukohaks – Riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette eelneva loa andmise korra teatud kindlates omavalitsusüksustes ja panevad nende omavalitsustele kohustuse määratleda selles korras ette nähtud loa andmise tingimused – Artikli 4 lõige 6 – Mõiste „autoriseerimisskeem“ – Artikkel 9 – Põhjendatus – Pikaajaliselt tasukohasele üürile antavate eluruumide nappus – Proportsionaalsus – Artikkel 10 – Nõuded loa andmise tingimustele
Asutamisvabadus – Teenuste osutamise vabadus – Teenused siseturul – Direktiiv 2006/123 – Teenused – Mõiste – Möbleeritud eluruumi korduv ja lühiajaline üürileandmine ajutistele kasutajatele, kellele see ei muutu elukohaks – Hõlmamine
(ELTL artikkel 57; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/123, põhjendus 33 ja artikli 2 lõiked 2 ja 3 ning artikli 4 punkt 1)
(vt punktid 33–36)
Asutamisvabadus – Teenuste osutamise vabadus – Teenused siseturul – Direktiiv 2006/123 – Kohaldamisala – Õigusnormid, mis reguleerivad möbleeritud eluruumi korduvat ja lühiajalist üürileandmist ajutistele kasutajatele, kellele see ei muutu elukohaks – Hõlmamine – Õigusnormid, mis on kohaldatavad ka direktiivi kohaldamisalast välja jäetud teatud teenuste valdkonnale juurdepääsu või selles valdkonnas tegutsemise suhtes – Mõju puudumine
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/123, põhjendused 1, 7 ja 9 ning artiklid 1, 2 ja artikli 4 punkt 1)
(vt punktid 39–42, 44 ja 45 ning resolutsiooni punkt 1)
Asutamisvabadus – Teenuste osutamise vabadus – Teenused siseturul – Direktiiv 2006/123 – Kohaldamisala – Õigusnormid, mis reguleerivad möbleeritud eluruumi korduvat ja lühiajalist üürileandmist ajutistele kasutajatele, kellele see ei muutu elukohaks – Õigusnormid, mis on suunatud ainult teatud liiki üürileandmisega tegelevatele isikutele – Tagajärg – Õigusnormid, mis ei kuulu erandi alla, mis puudutab kinnisvaraarendust ja maakasutust ning asulaplaneerimist direktiivi põhjenduse 9 tähenduses
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/123, põhjendus 9 ja artikli 2 lõige 1 ning artikli 4 punkt 1)
(vt punktid 40–44)
Asutamisvabadus – Teenused siseturul – Direktiiv 2006/123 – Autoriseerimiskord – Mõiste – Riigisisesed õigusnormid, millega on kehtestatud teatavatele eluruumi üürimisega seotud tegevustele eelneva loa saamise nõue – Hõlmamine
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/123, artikli 4 punktid 6 ja 7)
(vt punktid 49 ja 51–53 ning resolutsiooni punkt 2)
Asutamisvabadus – Teenused siseturul – Direktiiv 2006/123 – Autoriseerimiskord – Loa andmise kord – Direktiiv artiklite 9 ja 10 ette nähtud tingimuste hindamine riigisisese kohtu poolt
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/123, artikli 4 punktid 6, 9 ja 10)
(vt punktid 57–59)
Asutamisvabadus – Teenused siseturul – Direktiiv 2006/123 – Autoriseerimiskord – Artiklis 9 ette nähtud diskrimineerimiskeelu, vajalikkuse ja proportsionaalsuse tingimuste järgimine – Riigisisesed õigusnormid, mida rakendavad omavalitsused ja millega on kehtestatud teatavatele eluruumi üürimisega seotud tegevustele eelneva loa saamise nõue – Õigusnormid, mille eesmärk on võidelda pikaajaliseks üürimiseks mõeldud eluruumide nappuse vastu – Ülekaaluka üldise huviga seotud eesmärk – Taotletava eesmärgiga proportsionaalne meede
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/123, artikli 4 punkt 8 ja artikli 9 lõike 1 punktid b ja c)
(vt punktid 65–75 ja resolutsiooni punkt 3)
Asutamisvabadus – Teenused siseturul – Direktiiv 2006/123 – Autoriseerimiskord – Loa andmise tingimused, mis on sätestatud artiklis 10 – Riigisisesed õigusnormid, millega on kehtestatud teatavatele eluruumi üürimisega seotud tegevustele eelneva loa saamise nõue – Õigusnormid, mis reguleerivad eluruumi „korduvat ja lühiajalist üürileandmist ajutistele kasutajatele, kellele see ei muutu elukohaks“ – Õigusnormid, milles on ette nähtud õigus kehtestada hüvitamiskohustus, mis seisneb selles, et samal ajal muudetakse eluruumiks mõni varem muus kasutuses olnud ruum – Lubatavus – Tingimused – Kontrollimine liikmesriigi kohtu poolt
(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/123, põhjendused 59 ja 60 ning artikli 10 lõiked 2 ja 7 ning artikli 13 lõige 1)
(vt punktid 79–108 ja resolutsiooni punkt 4)
Kokkuvõte
Riigisisesed õigusnormid, millega on kehtestatud loanõue eluruumi korduva ja lühiajalise üürileandmise suhtes ajutistele kasutajatele, kellele see ei muutu elukohaks, on kooskõlas liidu õigusega
Võitlus pikaajaliseks üürimiseks mõeldud eluruumide nappuse vastu on ülekaaluka üldise huviga seotud põhjus, mis õigustab selliseid õigusnorme
Cali Apartments SCI ja HX on kumbki Pariisis asuva stuudiokorteri omanikud. Kõnealused stuudiokortereid, mida pakuti üürimiseks ühel internetisaidil, anti ilma kohaliku omavalitsuse eelneva loata korduvalt ja lühiajaliselt üürile ajutistele kasutajatele.
Tribunal de grande instance de Paris’ esialgse õiguskaitse taotlusi lahendav kohtunik ja seejärel cour d’appel de Paris määrasid Prantsuse ehitus‑ ja elamuseadustiku alusel mõlemale omanikule trahvi ja kohustasid taastama ruumide elukondliku kasutusotstarbe. Selles seadustikus on nimelt ette nähtud, et üle 200000 elanikuga omavalitsusüksustes ja kolmes Pariisi lähipiirkonnas on eluruumide kasutusotstarbe muutmiseks nõutav eelnev luba ning et möbleeritud eluruumi korduv ja lühiajaline üürileandmine ajutistele kasutajatele, kellele see ei muutu elukohaks, kujutab endast sellist kasutusotstarbe muutmist. Selles seadustikus on ka ette nähtud, et see luba, mille väljastab kinnisvara asukohajärgse kohaliku omavalitsuse juht, võib eeldada hüvitamist, mis seisneb selles, et samal ajal muudetakse eluruumiks mõni muus kasutuses olev ruum. Samuti on viidatud seadustikus ette nähtud, et kohaliku omavalitsuse volikogu otsusega kehtestatakse tingimused, mille kohaselt antakse lube välja ja määratakse hüvitis kvartalite või teatud juhtudel linnaosade kaupa, pidades silmas sotsiaalse segunemise eesmärki, lähtudes eelkõige eluasemeturu tingimustest ja vajadusest mitte süvendada elamispindade nappust.
Seoses kassatsioonkaebustega, mis mõlemad omanikud cour d’appel de Paris’ kohtuotsuste peale esitasid, esitas Cour de cassation Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse, et tal oleks võimalik võtta seisukoht asjaomaste riigisiseste õigusnormide kooskõla kohta direktiiviga 2006/123 teenuste kohta siseturul (
1
).
Euroopa Kohtu suurkoda leidis oma 22. septembri 2020. aasta kohtuotsuses esiteks, et direktiiv 2006/123 on kohaldatav liikmesriigi õigusnormide suhtes, mis käsitlevad tegevust, mis seisneb möbleeritud eluruumi tasu eest korduvas ja lühiajalises üürileandmises – olgu ettevõtluse raames või väljaspool seda – ajutistele kasutajatele, kellele see ei muutu elukohaks. Sellega seoses rõhutas Euroopa Kohus, et selline tegevus on hõlmatud mõistega „teenus“ direktiivi 2006/123 artikli 4 punkti 1 tähenduses ja see ei vasta pealegi ühelegi tegevustest, mis on direktiivi kohaldamisalast selle artikli 2 lõikega 2 välja jäetud. Lisaks leidis kohus, et kõnealused õigusnormid ei jää väljapoole direktiivi 2006/123 kohaldamisala põhjusel, et need kujutavad endast üldnorme, mis on vahet tegemata kohaldatavad igaühele kinnisvaraarenduse ja maakasutuse valdkonnas ning täpsemalt asulaplaneerimise valdkonnas. Nimelt, kuigi nende õigusnormide eesmärk on tagada piisav hulk pikaajaliselt taskukohasele üürile antavaid eluruume, puudutavad need siiski ainult teatud liiki üürileandmisega tegelevaid isikuid.
Teiseks leidis Euroopa Kohus, et riigisisesed õigusnormid, millega on kehtestatud teatavatele eluruumi üürimisega seotud tegevustele eelneva loa saamise nõue, on hõlmatud mõistega „autoriseerimisskeem“ direktiivi 2006/123 artikli 4 punkti 6 tähenduses, mitte mõistega „nõue“ nimetatud artikli punkti 7 tähenduses. „Autoriseerimisskeem“ erineb nimelt „nõudest“ selle poolest, et see eeldab teenuseosutaja poolt teatud sammude astumist ja ametlikku otsust, millega pädevad asutused lubavad selle teenuseosutaja tegevust, nii nagu see on kõnealuste õigusnormide puhul.
Kolmandaks märkis Euroopa Kohus, et niisugune „autoriseerimisskeem“, nagu on kehtestatud kõnealuste õigusnormidega, peab olema kooskõlas direktiivi 2006/123 III peatüki 1. jaos ning eelkõige selle direktiivi artikli 9 lõikes 1 ja artikli 10 lõikes 2 sätestatud nõuetega ning see eeldab, et hinnatakse kõigepealt sellise korra kehtestamise põhimõttelist õigustatust lähtuvalt direktiivi artiklist 9 ja seejärel selles korras ette nähtud loa andmise kriteeriume lähtuvalt sama direktiivi artiklist 10.
Mis puudutab direktiivi 2006/123 artikli 9 lõikes 1 ette nähtud tingimusi, eelkõige neid, mille kohaselt autoriseerimisskeem peab olema põhjendatud ülekaaluka üldise huviga ja selle skeemi eesmärki ei ole võimalik saavutada vähem piirava meetmega (proportsionaalsuse kriteerium), siis märkis Euroopa Kohus esiteks, et kõnealuste õigusnormidega on soovitud luua vahend võitluseks pikaajaliseks üürimiseks mõeldud eluruumide nappuse vastu, eesmärgiga vastata eluasemete kättesaadavuse halvenemisele ja pingete kasvule kinnisvaraturul, ning see on käsitatav ülekaaluka üldise huvina. Teiseks tõdes Euroopa Kohus, et kõnealused riigisisesed õigusnormid on taotletava eesmärgiga proportsionaalsed. Nende materiaalõiguslik kohaldamisala on nimelt piiratud konkreetse üürimistegevusega, nende kohaldamisalast on välja jäetud eluruumid, mis on üürileandja peamiseks elukohaks, ja nendega kehtestatud autoriseerimisskeem on piiratud geograafilise ulatusega. Peale selle ei ole taotletavat eesmärki võimalik saavutada vähem piirava meetmega, eelkõige kuna tagantjärele kontrollimine näiteks sanktsioone hõlmava deklareerimissüsteemi abil ei võimaldaks kohe ja tõhusalt tõkestada nende kiirete ümberkorralduste jätkumist, mis tekitavad pikaajaliseks üürimiseks mõeldud eluruumide nappust.
Mis puudutab nõudeid, mis on direktiivi 2006/123 artikli 10 lõike 2 alusel kohaldatavad asjaomastes õigusnormides ette nähtud loa andmise kriteeriumidele, siis märkis Euroopa Kohus esiteks seoses nõudega, mille kohaselt kriteeriumid peavad olema põhjendatud ülekaaluka üldise huviga, et kuna nende kriteeriumidega luuakse õigusraamistik lubade andmise tingimuste kindlaksmääramiseks kohalikul tasandil, kusjuures lubade andmine on ette nähtud riiklikul tasandil kehtestatud korraga, mis on ise põhjendatud sama huviga, siis tuleb neid kriteeriume üldjuhul pidada sellise huviga põhjendatuks.
Mis puudutab teiseks nende kriteeriumide proportsionaalsuse nõuet, siis märkis Euroopa Kohus, et asjaomastes riigisisestes õigusnormides on ette nähtud õigus seada taotletava loa väljastamise eelduseks hüvitamiskohustus, mis seisneb selles, et samal ajal muudetakse eluruumiks mõni muus kasutuses olev ruum, mille suuruse määrab kindlaks asjaomase kohaliku omavalitsuse volikogu, pidades silmas sotsiaalse segunemise eesmärki ning lähtudes eelkõige eluasemeturu tingimustest ja vajadusest mitte süvendada elamispindade nappust. Kuigi selline õigus kujutab endast üldjuhul nende eesmärkide saavutamiseks sobivat vahendit, jättes kohalikele omavalitsustele võimaluse otsustada hüvitamiskohustuse reaalselt ette näha ja sel juhul ka kohustuse ulatuse kindlaks määrata, peab liikmesriigi kohus siiski kõigepealt kontrollima, kas see õigus tõepoolest vastab pikaajaliseks üürimiseks mõeldud eluruumide nappusele, mida on nende omavalitsusüksuste territooriumil täheldatud. Edasi peab liikmesriigi kohus veenduma, et see õigus ei ole mitte ainult kohaliku üürituru olukorrale vastav, vaid on ka kokkusobiv kõnealuse üürimistegevusega. Selleks peab nimetatud kohus võtma arvesse selle tegevuse üldiselt täheldatud suuremat kasumlikkust võrreldes elukohana kasutatavate ruumide väljaüürimisega ning praktilisi tingimusi, mis võimaldavad hüvitamiskohustuse asjaomases piirkonnas täita, tagades, et seda kohustust saab täita mitme erineva kompensatsioonimehhanismiga, mis vastavad mõistlikele, läbipaistvatele ja kättesaadavatele turutingimustele.
Mis puudutab kolmandaks selguse, üheselt mõistetavuse ja objektiivsuse nõudeid, siis asjaolu, et kõnealustes õigusnormides ei ole – eelkõige arvuliste künniste kaudu – määratletud mõistet „möbleeritud eluruumi korduv ja lühiajaline üürileandmine ajutistele kasutajatele, kellele see ei muutu elukohaks“, ei ole iseenesest selline, mis viitaks nende nõuete rikkumisele, tingimusel et asjaomased omavalitsused täpsustavad kõnealuse mõistega seotud väljendeid selgelt, üheselt mõistetavalt ja objektiivselt. Samuti asjaolu, et liikmesriigi seadusandja piirdub nende eeskirjade kehtestamisel, mille alusel kohalik omavalitsus määrab kindlaks skeemis ette nähtud lubade andmise tingimused, sellega, et viitab eesmärkidele, mida see omavalitsus peab silmas pidama, ei vii põhimõtteliselt selleni, et neid tingimusi võiks pidada ebapiisavalt selgeteks ja objektiivseteks, eriti veel siis, kui kõnealustes riigisisestes õigusnormides on kindlaks määratud nii eesmärgid, mille täitmise poole asjaomased omavalitsused peavad püüdlema, kui ka objektiivsed elemendid, millest lähtudes need omavalitsused peavad loa andmise tingimused kindlaks määrama.
Lõpetuseks, mis puudutab neljandaks loa andmise tingimuste eelneva avalikustamise, läbipaistvuse ja kättesaadavuse nõudeid, siis rõhutas Euroopa Kohus, et nende nõuete täitmiseks piisab sellest, kui kõik omanikud, kes soovivad möbleeritud eluruumi anda üürile ajutisele kasutajale, kellele see ei muutu elukohaks, on võimelised täielikult mõistma loa andmise tingimusi ja võimalikku hüvitamiskohustust, mille asjaomane kohalik omavalitsus on ette näinud, enne kui asuvad tegelema kõnealuse üürimistegevusega – selle tagavad kohaliku omavalitsuse volikogu istungite protokollide avaldamine kohaliku omavalitsuse ruumides ja internetis omavalitsuse veebisaidil.
(
1
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiiv 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul (ELT 2006, L 376, lk 36).