62006CC0487
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
PAOLA MENGOZZIJA,
predstavljeni 17. julija 2008 (
1
)
Zadeva C-487/06 P
British Aggregates Association
proti
Komisiji Evropskih skupnosti
„Pritožba — Pomoči, ki jih dodelijo države — Okoljska dajatev na agregate iz Združenega kraljestva“
1.
British Aggregates Association (v nadaljevanju: BAA ali pritožnik) v tem pritožbenem postopku predlaga razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje z dne 13. septembra 2006 (v nadaljevanju: izpodbijana sodba) (
2
), s katero je bila zavrnjena njegova pritožba zoper odločbo Komisije z dne o nenasprotovanju dajatvi na agregate, ki jo je uvedlo Združeno kraljestvo (
3
) (v nadaljevanju: izpodbijana odločba).
2.
Ta sodba je tudi predmet nasprotne pritožbe Komisije, katere predmet je odločba Sodišča prve stopnje v delu, v katerem se nanaša na dopustnost tožbe na prvi stopnji.
I – Dejansko stanje, ki je privedlo do pritožbe
3.
Dejansko stanje tega postopka je opisano, kot je navedeno v izpodbijani sodbi.
4.
Agregati so zrnasti, kemično neaktivni materiali, ki se uporabljajo v gradbeništvu in sektorju javnih gradenj. Lahko se uporabljajo na primer za nasipavanje ali za gramoz, ali pa so primešani vezivom, kot je cement ali asfalt.
5.
Združeno kraljestvo je z nekaterimi določbami Finance Act 2001 (Proračuna za leto 2001), ki so začele veljati 1. aprila 2002, uvedlo Aggregates Levy (dajatev na agregate; v nadaljevanju AGL).
6.
S Finance Act 2002 je bilo uvedenih nekaj sprememb ureditve dajatve, med katere sodita uvedba oprostitve za odpadke, ki nastanejo pri kopanju nekaterih mineralov, zlasti glinastega skrilavca, skrilavca, grudaste ilovice in kaolina, in napoved prehodnega obdobja za uvedbo dajatve na Severnem Irskem.
7.
AGL se obračuna v višini 1,60 britanskega funta (GBP) na tono, če se obdavčeni materiali tržijo v Združenem kraljestvu. Davka so oproščeni agregati, ki se izvozijo ali prenesejo iz Združenega kraljestva pred nadaljnjo obdelavo.
8.
V zakonu je predvideno, da se agregat ne obdavči v štirih primerih: če je izrecno oproščen; če se je že uporabljal v gradbene namene; če je bil že obdavčen z dajatvijo na agregate ali če na dan začetka veljavnosti zakona ni bil na izvornem kraju.
9.
BAA je združenje malih neodvisnih podjetij, ki izkoriščajo kamnolome v Združenem kraljestvu.
10.
Z dopisom z dne 24. septembra 2001 sta dve podjetji, ki nista bili povezani s pritožnikom, Komisiji prijavili nekatere vidike AGL – namreč izključitev nekaterih materialov z njegovega področja uporabe, izvozne oprostitve in izjeme, ki se nanašajo na Severno Irsko – ki po njunem mnenju niso bili združljivi z določbami Pogodbe o državnih pomočeh.
11.
Združeno kraljestvo je 20. decembra 2001 Komisiji priglasilo shemo državnih pomoči z naslovom „Postopna uvedba dajatev na agregate na Severnem Irskem“.
12.
Komisija je z dopisom z dne 6. februarja 2002 pozvala Združeno kraljestvo, po eni strani, naj predloži svoja stališča v zvezi s prijavo in, po drugi strani, naj predloži dodatne podatke o AGL. Združeno kraljestvo je odgovorilo z dopisom z dne .
13.
Pritožnik je 11. februarja 2002 pri High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division, vložil tožbo zaradi AGL.
14.
Pritožnik je z dopisom z dne 15. aprila 2002 predložil Komisiji prijavo, pri čemer je trdil, da so izključitev nekaterih materialov s področja uporabe AGL in izvozne oprostitve pomenile državne pomoči ter da so bile izjeme v zvezi s Severno Irsko, ki so jih priglasili organi Združenega kraljestva, nezdružljive s skupnim trgom.
15.
High Court of Justice je s sodbo z dne 19. aprila 2002 zavrnilo tožbo BAA.
16.
Komisija je 24. aprila 2002 sprejela izpodbijano odločbo. Po eni strani je menila, da AGL ni izpolnjeval elementov državne pomoči v smislu člena 87(1) ES, po drugi strani pa, da je bila oprostitev, ki je bila odobrena Severni Irski, združljiva s skupnim trgom.
17.
Pritožnik je zoper sodbo High Court of Justice vložil pritožbo na Court of Appeal (England & Wales), ki je prekinilo postopek do odločitve Sodišča prve stopnje o tožbi, ki jo je BAA v vmesnem času vložilo zoper izpodbijano odločbo.
II – Postopek pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijana sodba
18.
BAA je 12. julija 2002 v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje vložilo tožbo za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, razen v delu, v katerem se nanaša na oprostitev, odobreno Severni Irski. Združenemu kraljestvu je bila dovoljena intervencija v postopku v podporo predlogom tožene stranke.
19.
Tožba je temeljila na štirih tožbenih razlogih. Pritožnik je s prvim tožbenim razlogom očital Komisiji kršitev člena 87(1) ES. Z drugim tožbenim razlogom se je skliceval na pomanjkljivo obrazložitev izpodbijane odločbe. S tretjim in četrtim tožbenim razlogom se je skliceval na kršitev obveznosti tožene institucije, da začne formalni postopek preiskave, in na neizpolnitev dolžnosti, ki so ji naložene v predhodni fazi postopka.
20.
Komisija se je uvodoma sklicevala na nedopustnost tožbe zaradi neobstoja procesne legitimacije tožeče stranke v smislu člena 230, četrti odstavek, ES. Trdila je, da tožeča stranka ni dokazala, da jo je izpodbijana odločba posamično zadevala, ker ni predložila dokaza o znatnem vplivu AGL na konkurenčni položaj vsaj enega od njenih članov. Glede temelja je Komisija menila, da so bili očitki, ki jih je podala tožeča stranka, neutemeljeni.
21.
Sodišče prve stopnje je v izpodbijani sodbi tožbo po temelju v celoti zavrnilo, potem ko jo je razglasilo za dopustno, in je tožeči stranki naložilo plačilo stroškov.
III – Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
22.
Pritožnik je 27. novembra 2006 v sodnem tajništvu Sodišča vložil pritožbo zoper navedeno sodbo.
23.
Pritožnik predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe. Poleg tega predlaga Sodišču, naj razveljavi sporno odločbo, razen glede oprostitve, ki je bila odobrena Severni Irski. Nazadnje predlaga, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov v pritožbenem postopku in postopku na prvi stopnji.
24.
Komisija predlaga Sodišču, naj razveljavi izpodbijano sodbo in tožbo na prvi stopnji razglasi za nedopustno. Podredno predlaga, naj ugotovi nedopustnost pritožbe in/ali naj jo zavrne kot neutemeljeno. Nazadnje predlaga, naj pritožniku naloži plačilo stroškov.
25.
Združeno kraljestvo, intervenient na prvi stopnji, predlaga, naj se pritožba zavrže.
IV – Pravna presoja
26.
Komisija v nasprotni pritožbi izpodbija sodbo Sodišča prve stopnje v delu, v katerem se je slednje izreklo o dopustnosti tožbe na prvi stopnji. Komisija iz zatrjevane nedopustnosti te tožbe sklepa na nedopustnost glavne pritožbe. Zato je treba nasprotno pritožbo preizkusiti pred glavno pritožbo.
A – Nasprotna pritožba
27.
Prvič, Komisija meni, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ko je tožbo BAA razglasilo za dopustno. AGL naj bi bil splošni akt, ki vpliva na potencialno neomejeno število subjektov v Združenem kraljestvu, zato ni mogoče šteti, da posamično zadeva člane BAA. Zato naj bi bila tudi sama odločba Komisije, ki je odobrila navedeni ukrep, splošni ukrep.
28.
Drugič, Komisija očita Sodišču prve stopnje, da ni pravilno preučilo pogoja glede obstoja bistvenega vpliva AGL na konkurenčni položaj članov BAA.
29.
V nadaljevanju bom po uvodnem kratkem povzetku sodne prakse v zvezi s pogoji za dopustnost tožbe zoper odločbe, sprejete v okviru postopka nadzora pomoči, preučil pogoja za dopustnost tožbe na prvi stopnji, ki ju je navedla Komisija.
1. Sodna praksa v zvezi s pogoji za dopustnost tožb zoper odločbe, sprejete v okviru postopka nadzora državnih pomoči
30.
V okviru postopka nadzora državnih pomoči so naslovniki odločb, ki jih sprejme Komisija, le zadevne države članice.
31.
V skladu z ustaljeno sodno prakso, ki jo je uvedla sodba Plaumann proti Komisiji (
4
), osebe, ki niso naslovniki odločbe, lahko trdijo, da jih ta odločba v smislu člena 230, četrti odstavek, ES zadeva le, če nanje vpliva zaradi njihovih posebnih značilnosti ali če jih posamično opredeljuje glede na vse druge osebe in jih zato posamično opredeli enako, kot bi posamično opredelila naslovnika odločbe.
32.
To pravilo je bilo na področju državnih pomoči sprva pojasnjeno v sodbi Cofaz (
5
). Sodišče je na podlagi sodne prakse v zvezi s tožbami zoper odločbe, ki jih sprejme Komisija na podlagi Uredbe št. 17/62 (
6
), v tej sodbi priznalo, da so tožbo zoper odločbo, sprejeto ob koncu formalnega postopka preiskave, upravičeni vložiti konkurenti upravičencev do državnih pomoči, ki so aktivno sodelovali v postopku, če ukrep pomoči znatno vpliva na njihov položaj na trgu (
7
). V nadaljnjih sodbah je dejstvo sodelovanja tožečega podjetja v postopku postopoma izgubilo pomen in sodišče Skupnosti se je osredotočilo predvsem na preizkus gospodarskega vpliva ukrepa na trg, pri čemer je priznalo, da je bil vpliv na konkurenčni položaj tožeče stranke glavno merilo, na podlagi katerega je bilo treba presojati dopustnost tožbe.
33.
Sodišče je na začetku devetdesetih let v znanih sodbah Matra (
8
) in Cook (
9
) iz ugotovitve raznolikosti ciljev, ki so v okviru postopka nadzora državnih pomoči značilni za predhodni preizkus iz člena 88(3) ES in formalni postopek preiskave na podlagi člena 88(2) ES, postavilo temelje za razlikovanje pogojev za dopustnost glede na fazo postopka, ob koncu katere se sprejme odločba, ki je predmet pritožbe. Ne da bi navedlo sodbo Cofaz, temveč izhajajoč v bistvu iz iste utemeljitve, je v teh sodbah menilo, da če se Komisija odloči, da ne bo začela postopka iz člena 88(2) ES, so lahko upravičenci do postopkovnih jamstev, predvidenih v tej določbi, dosegli njeno spoštovanje samo, ko bi jim bila priznana možnost izpodbijati to odločbo pred sodiščem Skupnosti. Sodišče je zato v obeh sodbah odločilo, da sta bili tožbi dopustni, ker so jih vložili subjekti, ki jim je bilo treba priznati lastnost zadevnih strank na podlagi člena 88(2) ES.
34.
Kot je znano, je Sodišče nedavno po zaprosilu v okviru izpodbijanja, v katerem je Komisija zahtevala, naj še enkrat preuči načela, določena v sodbah Cook in Matra, in njihovo poznejšo uporabo na Sodišču prve stopnje, potrdilo in pojasnilo navedeno sodno prakso. V točkah od 34 do 37 sodbe Komisija proti Aktionsgemeinschaft recht und Eigentum (ARE) (
10
) je povzelo pogoje za dopustnost, ki veljajo za vložitev tožbe zoper odločbo, sprejeto brez postopka iz člena 88(2) ES. Ti se razlikujejo glede na cilj, ki si ga prizadeva doseči vlagatelj tožbe. Kadar ta cilj zajema varstvo postopkovnih pravic, ki jih ima pritožnik na podlagi člena 88(2) ES, in je usmerjen v bistvu v doseganje začetka formalnega postopka preiskave pri Komisije, se tožba razglasi za dopustno le, če tožeča stranka dokaže, da ima lastnost zadevne stranke v smislu navedene določbe. Kadar pa vlagatelj tožbe dvomi o „utemeljenosti odločbe o presoji pomoči kot take“, zgolj imeti navedene lastnosti ne zadostuje in tožeča stranka mora dokazati, da izpolnjuje strožje pogoje za dopustnost, ki jih nalaga sodna praksa Plaumann, na primer, da predloži dokaz o znatnem vplivu na njegov položaj na trgu, ki naj bi ga povzročala uporaba ukrepa, ki je predmet izpodbijane odločbe.
35.
Skratka, pogoji za dopustnost tožb zoper odločbe Komisije na področju državnih pomoči se na podlagi zgoraj navedene sodne prakse razlikujejo glede na fazo postopka, v kateri so sprejete, in glede na cilj vlagatelja tožbe, razlika pa je v bistvu v različni stopnji prizadetosti njegovih interesov, ki jo je dolžan dokazati.
36.
V smislu te sodne prakse je treba preučiti očitke, ki jih je navedla Komisija v okviru svoje nasprotne pritožbe.
2. Neupoštevanje splošne narave AGL Sodišča prve stopnje
37.
Komisija meni, da je Sodišče prve stopnje pri preizkusu dopustnosti tožbe, vložene na prvi stopnji, pravilno izključilo uporabo zgoraj navedene sodne prakse Cook in Matra, potem ko je ugotovilo, da se pritožnik ni omejil „na izpodbijanje zavrnitve Komisije o uvedbi formalnega postopka preiskave“, ampak je „prav tako dvomil o utemeljenosti izpodbijane odločbe“ (
11
). Prvostopenjsko sodišče pa naj bi storilo napako, ko je odločilo, da je ta odločba posamično zadevala pritožnika. Komisija opozarja, da je AGL splošni normativni akt, ki uvaja davčni odtegljaj, katerega pogoji za pobiranje so določeni objektivno in abstraktno. AGL lahko kot tak negativno vpliva na potencialno neomejeno število podjetij, in ne le na člane tožeče stranke. Torej, Sodišče prve stopnje naj ne bi upoštevalo narave zadevnega ukrepa, ko se je omejilo na presojo njegovih učinkov na tri člane pritožnika, ne da bi bila izbira teh podjetij sicer utemeljena z okoliščinami, ki jih opredeljujejo glede na vse druge davčne zavezance. Če bi Sodišče potrdilo pristop Sodišča prve stopnje, bi po mnenju Komisije to povzročilo, da bi lahko odločbe na področju državnih pomoči v zvezi s splošnimi ukrepi izpodbijalo nedoločeno število subjektov, posledično pa bi postal pogoj posamičnega interesa na podlagi člena 230 ES brezsmiseln.
38.
Ker se obravnavani očitek razlikuje od tistega v zvezi z napako, ki naj bi jo Sodišče prve stopnje storilo pri presoji vpliva AGL na konkurenčni položaj članov pritožnika, se zdi, da ga je treba logično razlagati tako, da Komisija z njim želi trditi, da kadar ima izpodbijani ukrep splošno naravo, merilo v zvezi z znatno prizadetostjo tržnega položaja pritožnika, povzročeno z ukrepom pomoči, ki je bilo določeno v sodbi Cofaz, samo po sebi ne zadostuje za presojo dopustnosti tožbe.
39.
Naj takoj navedem, da po mojem mnenju ta teza ni podprta s sodno prakso Sodišča in Sodišča prve stopnje.
40.
Predvsem precedensi, na katere se sklicuje Komisija, se mi ne zdijo odločilni. Te sodbe se nanašajo po eni strani na tožbe, ki so jih vložili potencialni upravičenci do ukrepov, razglašenih za nezdružljive s skupnim trgom, in po drugi strani na tožbo podjetja, ki je bilo konkurent potencialnih upravičencev do odobrenih shem pomoči. Nanašajo se torej na pravne in dejanske položaje, ki se razlikujejo od tistih, ki so predmet presoje.
41.
Vendar se mi zdi, da teh precedensov ni mogoče razlagati tako, kot je predlagala Komisija.
42.
Sodišče in Sodišče prve stopnje sta v sodbah Kwekerij van der Kooy in drugi proti Komisiji (
12
) in Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen in Hapag-Lloyd proti Komisiji (
13
) zavrnili tožbe, ki so jima bile predložene, potem ko sta ugotovili, da so izpodbijane odločbe glede potencialnih upravičencev do državnih norm, ki so bile razglašene za nezdružljive s skupnim trgom, pomenile „ukrep[e] splošne narave, ki se uporablja[jo] v položajih, določenih objektivno, in ima[jo] pravne učinke nasproti skupini oseb, ki so določene splošno in abstraktno“, in da so se zato te odločbe nanašale na tožeče stranke le glede njihove objektivne lastnosti potencialnih upravičencev teh norm (
14
). Sodišče prve stopnje je v sodbi Kahn Scheepvaart proti Komisiji (
15
) razglasilo za nedopustno tožbo podjetja, ki je bilo konkurent potencialnih upravičencev do ukrepov, ki jih je bilo treba sprejeti v okviru splošne sheme pomoči, ki jo je odobrila Komisija. V obrazložitvi te sodbe je ugotovilo, med drugim, da je lahko „sprejetje izpodbijane odločbe le potencialno in posredno vplivalo“ na konkurenčni položaj tožeče stranke, ker obstoj dejanskega upravičenca in torej obstoj dejanskega konkurenta tega upravičenca predpostavlja konkretno uporabo sheme pomoči z odobritvijo posamičnih pomoči, saj gre za „odobritev splošne sheme pomoči, katere potencialni upravičenci so določeni le splošno in abstraktno“ (
16
).
43.
V nasprotju s tem, kar se zdi, da zatrjuje Komisija, menim, da iz teh sodb ni mogoče sklepati, da upravičenci do splošnega državnega ukrepa ali konkurenčna podjetja načeloma ne morejo izpodbijati odločbe, ki se nanaša na združljivost splošnega državnega ukrepa s členom 87 ES. Po mojem mnenju je iz tega mogoče zgolj izpeljati, da lastnost upravičenca in konkurenta v teh okoliščinah sama po sebi morda ne zadostuje za utemeljitev procesne legitimacije tožečega podjetja in da bo slednje moralo v ta namen dokazati, da je v položaju, ki omogoča njegovo razlikovanje od povprečnega gospodarskega subjekta, na katerega se nanaša ukrep, tako da ga individualizira v skladu s sodno prakso Plaumann.
44.
Dalje je treba spomniti, da je Sodišče od sodbe Codorniu (
17
) naprej izrecno navajalo, da okoliščina, da ima akt Skupnosti splošno naravo, ne izključuje možnosti, da se lahko neposredno in posamično nanaša na neke gospodarske subjekte. Sodišče je s sklicevanjem na to sodbo nedavno potrdilo sodbo, s katero je Sodišče prve stopnje razglasilo za dopustno tožbo, ki so jo vložili nekateri belgijski centri za usklajevanje zoper odločbo Komisije, ki je štela, da je bila davčna ureditev, ki je veljala za te centre, nezdružljiva s pravom Skupnosti (
18
).
45.
Dejstvo, da odločba Komisije, kot v obravnavani zadevi, pomeni splošni ukrep, ker dopušča davčno ureditev, ki se uporablja za skupino gospodarskih subjektov, določeno splošno in abstraktno, torej ne preprečuje, da bi slednja neposredno in posamično zadevala nekatere od teh subjektov zaradi njihovih značilnosti.
46.
Torej, kot je bilo navedeno zgoraj, je Sodišče od sodbe Cofaz naprej štelo, da kar zadeva tožbe zoper odločbe na področju pomoči, so pogoji, ki jih nalaga sodna praksa Plaumann, izpolnjeni, kadar tožeče podjetje dokaže, da lahko ukrep, ki je predmet izpodbijane odločbe, znatno prizadene njegov položaj na trgu. Na podlagi predhodno navedenega se mi zdi, da je treba to pravilo uporabljati, kadar so predmet izpodbijane odločbe posamične pomoči in kadar se je ta odločba nanašala na splošno shemo pomoči ali drug splošni ukrep (
19
). Ta razlaga je sicer izrecno potrjena v točki 70 navedene sodbe ARE (
20
).
47.
Vendar je treba poudariti, da škoda, ki jo navaja BAA, ne izhaja iz okoliščine, da so njegovi člani dolžni plačati AGL, temveč iz konkurenčnega prikrajšanja, ki naj bi ga utrpeli, ker bi bila neka konkurenčna proizvodnja oproščena plačila davka. Zato se tožeča stranka ne sklicuje na kršitev interesov svojih članov kot davčnih zavezancev za AGL, temveč kot podjetij, ki so podvržena konkurenčnemu pritisku proizvajalcev, oproščenih plačila davka. Drugače povedano, tožeča stranka ne izpodbija uporabe davka kot takega, temveč element pomoči, ki je povezan z načinom, s katerim je bilo določeno njegovo področje uporabe.
48.
V teh okoliščinah je po mojem mnenju izključeno tveganje, ki ga je izrazila Komisija, da bi se z dopustitvijo tožbe BAA razširila možnost vložiti tožbo zoper odločbe v zvezi z davčnimi ukrepi splošne narave na potencialno neomejeno število subjektov „do tega, da bi pojmu ‚posamični interes‘ iz člena 230 ES odvzeli pomen“ (
21
).
49.
Komisija nazadnje trdi, da se zdi izbira treh članov pritožnika, čigar konkurenčni položaj je upoštevalo Sodišče prve stopnje, samovoljna in neutemeljena. Zdi se mi, da ta utemeljitev po eni strani ponavlja zgoraj navedeno tezo tožene institucije, na podlagi katere, če je zadevni ukrep splošen, za odločitev o dopustnosti tožbe ne zadostuje, da tožeča stranka dokaže, da je njen tržni položaj znatno prizadet, in po drugi strani vnaprej podaja drugi očitek Komisije glede izpodbijane sodbe, ki se nanaša na napačno in nepopolno presojo Sodišča prve stopnje glede vpliva AGL na konkurenčni položaj članov pritožnika. V vsakem primeru glede tega zadošča ugotovitev, da je, kot je pravilno navedeno v točki 47 izpodbijane sodbe, na podlagi sodne prakse dopustna tožba, ki jo vloži združenje, ki deluje v imenu in za račun enega ali več svojih članov, ki bi lahko sami vložili dopustno tožbo (
22
). Tožeče združenje je zato dolžno predložiti dokaz o obstoju posamične procesne legitimacije enega ali več svojih članov, Sodišče prve stopnje pa, da preveri, ali je ta dokaz predložen. V teh okoliščinah je vprašanje utemeljenosti izbire podatkov, ki jih mora združenje v ta namen predložiti v preučitev Sodišču prve stopnje, odvisno navsezadnje zgolj od rezultata te preučitve.
50.
Na podlagi vseh zgoraj navedenih razlogov menim, da prvega očitka, ki ga je navedla Komisija v okviru svoje nasprotne pritožbe, ni mogoče sprejeti.
51.
Naj preidem zato na presojo drugega očitka, ki ga je podala Komisija zoper izpodbijano sodbo.
3. Napaka Sodišča prve stopnje pri presoji pogoja o obstoju znatnega vpliva na konkurenčni položaj članov BAA
52.
Komisija predvsem meni, da se je Sodišče prve stopnje pri presoji obstoja znatnega vpliva na tržni položaj članov BAA, v nasprotju s sodno prakso in še posebej z zgoraj navedeno sodbo Cofaz, omejilo na ugotovitev obstoja konkurenčnega odnosa med podjetji, za katere velja AGL, in oproščenimi podjetji.
53.
Kot sem že navedel, bo ob sedanjem stanju sodne prakse tožba, ki jo vloži konkurenčno podjetje, ki deluje zunaj pogojev za uporabo sodne prakse Cook in Matra, zoper odločbo, sprejeto na podlagi člena 88(3) ES, razglašena za dopustno, če tožeča stranka dokaže, da je ukrep, ki je predmet izpodbijane odločbe, tak, da je z njim povzročena velika škoda njenemu položaju na trgu. Zato se v teh okoliščinah podjetje ne more sklicevati zgolj na svojo lastnost konkurenta podjetja, ki je upravičeno do pomoči, temveč mora tudi dokazati, da je v takem dejanskem položaju, ki jo podobno razlikuje od naslovnika (
23
).
54.
Sodišče prve stopnje je v točkah od 55 do 63 izpodbijane sodbe pri presoji ugovora nedopustnosti, ki ga je navedla Komisija, preverilo, ali je pritožnik ustrezno pojasnil, „zakaj lahko AGL bistveno vpliva na položaj vsaj enega od njegovih članov na trgu agregatov“ (
24
). Ugotovilo je, prvič, da je bil namen sporne dajatve preusmeritev dela povpraševanja po neobdelanih agregatih na nadomestne proizvode, ki so oproščeni davka, in da so britanski organi iz tega posega pričakovali zmanjšanje povpraševanja po neobdelanih agregatih za približno 8 ali 9 % na leto. Drugič, poudarilo je, da so bili nekateri člani pritožnika, zlasti Torrington Stone, Sherburn Stone Co. Ltd in Cloburn Quarry, v neposredni konkurenci s proizvajalci materialov, ki so oproščeni plačila davka in ki so postali konkurenčni zaradi uvedbe AGL. Tretjič, v točkah od 59 do 61 izpodbijane sodbe in v točki 65 je glede izvoznih oprostitev upoštevalo posamični položaj teh treh podjetij. Na podlagi preizkušenih elementov je zavrnilo ugovor Komisije.
55.
V zvezi s tem iz obrazložitve sodbe izhaja, da se Sodišče prve stopnje ni omejilo na splošno ugotovitev obstoja konkurenčnega odnosa med proizvodi, za katere velja AGL, in tistimi, ki so oproščeni plačila davka, temveč je svojo ugotovitev v zvezi s prizadetostjo tržnega položaja članov pritožnika utemeljilo na vrsti dokazov, ki so deloma temeljili na naravi in namenu AGL ter deloma na podatkih, ki jih je predložil pritožnik. Slednji so zlasti potrjevali po eni strani večji konkurenčni pritisk, ki so mu bili zaradi uvedbe dajatve podvrženi člani pritožnika, mala podjetja, in težave pri upravljanju zalog, ki so iz tega izhajale, ter po drugi strani vpliv, ki naj bi ga imela izvozna oprostitev na cene, ki so jih na notranjem trgu uporabljala podjetja, ki delujejo tudi na izvoznem trgu.
56.
V nasprotju s tem, kar zatrjuje Komisija, se Sodišče prve stopnje torej ni omejilo na ugotovitev obstoja konkurenčnega odnosa med obdavčenimi in izvzetimi proizvodi. Niti precedensi, na katere se sklicuje Komisija, niso toliko podobni obravnavanemu dejanskemu stanju, da bi omogočali primerjavo z izpodbijano sodbo (
25
).
57.
Komisija poleg tega izpodbija ustreznost presoje položaja družbe Torrington Stone, ki jo je opravilo Sodišča prve stopnje, ker naj ne bi bile pojasnjene posledice „glede cen, tržnih deležev ali donosnosti podjetja“, ki izvirajo iz večjega konkurenčnega pritiska, ki naj bi mu bila slednja podvržena zaradi uporabe AGL. Podoben očitek je naveden v zvezi s presojo Sodišča prve stopnje glede položaja družbe Sherburn Stone.
58.
Glede tega zadostuje spomniti, da je Sodišče nedavno pojasnilo, da se škodljiv vpliv na konkurenco, primeren za določitev tožečega podjetja v smislu sodne prakse Plaumann in Cofaz, ne sme „nujno izpeljati iz dokazov, kot so: večje zmanjšanje prometa, nezanemarljive finančne izgube ali znatno zmanjšanje tržnega deleža po dodelitvi zadevne pomoči“ (
26
), temveč lahko pomeni tudi „izgubo dobička ali manj ugodna gibanja od gibanj, če pomoči ne bi bilo“ (
27
).
59.
Nazadnje Komisija trdi, da so tako podjetja, ki so upravičena do domnevne pomoči, in podjetja, ki so njihovi konkurenti, po številu potencialno neomejena in da imajo vplivi AGL na konkurenco sektorski doseg. V teh okoliščinah naj bi ugotovitve, do katerih je prišlo Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi, nakazovale, da podjetje lahko dokaže, da ukrep pomoči znatno vpliva nanj, in da je priznano, da ga odločba, ki odobrava navedeno pomoč, posamično zadeva v smislu člena 230 ES tudi, kadar se njegov položaj v ničemer ne razlikuje od položaja številnih drugih podjetij.
60.
Gre za iste trditve, ki so bile podane v zvezi s prvim očitkom, ki jih je treba v okviru drugega očitka po mojem mnenju razlagati kot predlog Sodišču, naj uporabi strožja merila pri presoji vpliva na tržni položaj tožečega podjetja, kadar gre za splošni ukrep.
61.
Zdi se, da sodna praksa do neke mere potrjuje ta pristop. Kot je ugotovil generalni pravobranilec Jacobs v sklepnih predlogih, predstavljenih v zgoraj navedeni zadevi ARE, „[se] zdi […], da sodna praksa, čeprav ni ustaljena, nalaga strožji dokaz za določitev posledice na konkurenčni položaj tožeče stranke, kadar ima shema pomoči splošen značaj“ (
28
). Generalni pravobranilec Jacobs je na primer navajal zgoraj navedeno sodbo Khan Schepvaart. V tem smislu bi bilo mogoče razlagati tudi točko 72 sodbe ARE (
29
).
62.
Ne glede na to, kar sem ravnokar navedel, menim, da se pristopu Komisije ne bi smelo slediti, vsaj ne v zvezi z obravnavanim dejanskim stanjem.
63.
Na splošno je treba najprej poudariti, da je sodba Cofaz pri določanju pogojev, ki jih mora izpolniti podjetje, da bi bilo upravičeno izpodbijati odločbo, ki omogoča dodelitev pomoči podjetjem konkurentom, olajšala dokazno breme, ki je na podlagi sodbe Plaumann naloženo tožeči stranki, ki ni naslovnik izpodbijanega akta. Od sodbe Cofaz naprej se šteje, da dokaz o znatnem vplivu ukrepa pomoči na konkurenčni položaj tožečega podjetja zadostuje, da se temu podjetju podeli procesna legitimacija zoper odločbo, ki odobrava navedeni ukrep, neodvisno od okoliščine, da se lahko nedoločeno število konkurentov po potrebi sklicuje na podoben škodljiv vpliv (
30
).
64.
Kar posebej zadeva obravnavano dejansko stanje, ga je treba razlikovati od tistega, ki je predmet zadev Khan Scheepvart in ARE. V prvi zadevi je izpodbijana odločba odobrila shemo pomoči, ki jo je nizozemska vlada morala izvesti z dodeljevanjem posamičnih pomoči. V teh okoliščinah, kot je poudarilo Sodišče, ni bilo mogoče ugotoviti niti dejanskih upravičencev do pomoči, ki jih je odobrila Komisija, niti zato njihovih konkurentov. Sodišče je zato odločilo, da je bila prizadetost, ki so jo očitala tožeča podjetja, samo potencialna. Podobno je bil izpodbijani program nakupa zemljišč v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba ARE, omejen na določanje skupin potencialnih upravičencev. Zato je bilo nemogoče določiti identiteto in število bodočih kupcev ter zato identiteto in število njihovih konkurentov. V obravnavani zadevi pa je izpodbijani nacionalni ukrep res splošen, vendar je njegovo področje uporabe opredeljeno tako, da je mogoče določiti podjetja, ki so zavezana za plačilo davka, in tista, ki so oproščena ter naj bi bila iz tega razloga, kot trdi tožeča stranka, v prednosti.
65.
Poleg tega po mojem mnenju ni mogoče zanemariti okoliščine, da ima izpodbijani nacionalni ukrep izrecen cilj, da bi del povpraševanja po neobdelanih agregatih preusmeril na alternativne proizvode. Gre torej za ukrep, katerega namen je neposredno vplivati na strukturo trga zadevnega proizvoda in zato na konkurenčni položaj podjetij, ki delujejo na tem trgu (
31
). Sodišče je v večkrat navedeni sodbi Lenzing med drugim trdilo, da „se intenzivnost prizadetosti [položaja na trgu tožeče stranke] spreminja glede na veliko število elementov, kot sta zlasti struktura zadevnega trga ali narava zadevne pomoči“. Zdi se mi torej, da je treba med elementi v zvezi z naravo pomoči upoštevati tudi učinke, ki jih nacionalni organi nameravajo doseči s svojim ukrepom, in to neodvisno od sektorske narave teh učinkov.
66.
Iz vseh navedenih razlogov menim, da je treba tudi drugi očitek, ki ga je podala Komisija zoper izpodbijano sodbo, zavrniti.
67.
Zato predlagam Sodišču, naj nasprotno pritožbo zavrne v celoti.
4. Sklepne pripombe glede nasprotne pritožbe
68.
Treba je še preizkusiti trditev, ki jo je navedel pritožnik v odgovor nasprotni pritožbi, na podlagi katere je okoliščina, da se je v utemeljitev tožbe na prvi stopnji skliceval na kršitev obveznosti Komisije, da začne formalni postopek preiskave na podlagi člena 88(2) ES, sama po sebi zadostovala, da bi tožba na podlagi sodne prakse Cook in Matra postala v celoti dopustna, vključno z razlogi, katerih namen je postaviti pod vprašaj temelj izpodbijane odločbe (
32
). Ta trditev je pomembna le, če Sodišče v nasprotju s tem, kar sem predlagal, ugotovi, da pritožnik ne izpolnjuje pogojev sodne prakse Plaumann in Cofaz za dopustnost. V tem primeru bi moralo Sodišče namreč presoditi, ali in v kolikšnem obsegu je bilo mogoče tožbo šteti za dopustno na podlagi meril sodne prakse Cook in Matra.
69.
Preizkus te trditve me je spodbudil h kratkemu široko zasnovanemu razmisleku. Naj vnaprej povem, da se ne nameravam spustiti v razpravo glede možnosti vnovičnega pregleda trenutne sodne prakse o pogojih za dopustnost tožb, vloženih zoper odločbe, ki jih sprejme Komisija v okviru postopka nadzora državnih pomoči (
33
). Zato se bom omejil na nekaj kratkih pripomb.
70.
Kot je navedeno zgoraj, se pogoji za dopustnost, ki jih mora izpolniti vložnik tožbe zoper odločbo, sprejeto na podlagi člena 88(3) ES, ne da bi se začel postopek na podlagi člena 88(2) ES, na podlagi sodne prakse razlikujejo glede na to, ali je namen tožbe varstvo postopkovnih pravic, ki jih uživa tožeča stranka na podlagi te določbe, ali postavljanje pod vprašaj „utemeljenost[i] odločbe o presoji pomoči kot take“. V prvem primeru zadošča dokaz lastnosti zadevne stranke v smislu člena 88(2) ES, v drugem bo treba dokazati, da izpodbijana odločba posamično zadeva tožečo stranko v smislu sodne prakse Plaumann. Poleg tega, kadar tožeča stranka nastopa zgolj kot zadevna stranka v smislu člena 88(2) ES, je dolžna v tožbi izrecno navesti tožbeni razlog, s katerim se uveljavlja kršitev postopkovnih jamstev, ki jih priznava navedena določba, ali kršitev obveznosti Komisije, da začne formalni postopek preiskave. Vendar Sodišče dejansko izključuje katero koli možnost, da bi se neobstoj sklicevanja na te tožbene razloge popravil z drugačno opredelitvijo tistih, ki so bili izrecno navedeni.
71.
Zdi se mi, da je razloge za tako sodno prakso, ki je posebej zapletena in precej formalistična, mogoče najti v potrebi po zagotovitvi, da nadzor sodišča Skupnosti nad izpodbijano odločbo ne gre onkraj potrebnega za zagotovitev spoštovanja postopkovnih pravic, ki jih priznava ta določba, kadar tožbo vloži oseba, ki uveljavlja samo lastnost zadevne stranke v smislu člena 88(2) ES. To bi se zgodilo, če se navedeno sodišče ne bi omejilo na preverjanje obstoja pogojev, ki upravičujejo neuvedbo formalnega postopka preiskave – namreč neobstoj hudih težav pri opredelitvi ukrepa kot pomoči (
34
) in/ali pri presoji njegove združljivosti s skupnim trgom – temveč bi ugotovilo obstoj pomoči (ali posameznih konstitutivnih elementov pomoči, glede katerih je Komisija štela, da niso podani) oziroma neobstoj pogojev, na katere se je sklicevala Komisija za razglasitev njene združljivosti s Pogodbo. V takem primeru bi namreč tožeča stranka poleg morebitnega začetka formalnega postopka preiskave dosegla tudi, da bi navedene ugotovitve sodišča Skupnosti (
35
) postale zavezujoče za Komisijo in da bi se vsaj deloma vnaprej določila vsebina odločbe, ki bo sprejeta ob koncu tega postopka, to je akta, ki ga zgolj kot zadevna stranka v smislu člena 88(2) ES ne bi bila upravičena izpodbijati.
72.
Vendar se mi zdi, da navedena zahteva, da se področje sodnega nadzora nad izpodbijano odločbo prilagodi pravnemu interesu, ki ga uveljavlja tožeča stranka, da bi bila izpolnjena, ne narekuje, da je treba slednjo pri formulaciji tožbenih razlogov zavezati k spoštovanju določenih formalnih zahtev, brez katerih je tožba nedopustna. V ta namen bo zadostovalo upoštevati razloge, ki so formalno usmerjeni k ugotovitvi obstoja pomoči ali njene nezdružljivosti s skupnim trgom, kot so v bistvu omejeni na uveljavljanje obstoja hudih težav pri opredelitvi ukrepa ali presoji združljivosti ali vsaj na izpodbijanje ustreznosti razlogov, ki so bili v izpodbijani odločbi sprejeti za odpravo teh težav.
73.
Kljub temu po mojem mnenju zapletenost sodne prakse, ki sem jo preučil zgoraj, in težave, ki so povezane z njeno dejansko uporabo, izhajajo navsezadnje iz posebne narave odločb, sprejetih na podlagi člena 88(3) ES.
74.
Te odločbe, sprejete brez formalnega postopka preiskave, so akti, ki se sprejmejo ob koncu skrajšane preiskave, ki se opravi v kratkem času in ponavadi v okviru izključnega dialoga med Komisijo in zadevno državo članico. Namen zakonodajalca je bil, da bi ti akti omogočili Komisiji, da se izogne dolgotrajnosti celotne preiskave, kadar bi bila neobstoj pomoči ali njena združljivost s skupnim trgom že prima facie očitna.
75.
Glede na njihovo naravo se sprašujem, ali ne bi bilo ustrezneje, da se nadzor sodišča Skupnosti nad temi akti v vsakem primeru, in torej neodvisno od temelja procesne legitimacije tožeče stranke, omeji na preizkus obstoja pogojev, ki upravičujejo neuvedbo formalnega postopka preiskave, ali na ugotovitev neobstoja hudih dvomov o tem, da ukrep ne pomeni pomoči ali da je sicer združljiv s skupnim trgom. Odločitev glede „temelja“, to je ugotovitev obstoja ali neobstoja pomoči ali njene združljivosti_bi bila tako v primeru razveljavitve odložena do preizkusa tožbe, ki bi bila morebiti vložena zoper končno odločbo, ki bi jo sprejela Komisija dejansko ob koncu navedenega postopka. S tem bi se lahko sodišče Skupnosti z dokončno razsodbo o vprašanjih, glede katerih se je Komisija izrekla le prima facie ob koncu predhodne preiskave, izognilo prekoračitvi meje običajnega nadzora zakonitosti, ki ga mora to sodišče opraviti v okviru ničnostnih tožb.
76.
Če na koncu preidem na v točki 68 zgoraj navedeno trditev BAA, iz zgoraj navedenega izhaja, da če se slednje lahko sklicuje zgolj na svojo lastnost zadevne stranke v smislu člena 88(2) ES, mu sama okoliščina, da je med tožbenimi razlogi na prvi stopnji navedlo tudi tožbeni razlog glede kršitve obveznosti Komisije, da začne formalni postopek preiskave, v nasprotju s tem, kar trdi, ni dajala pravice, da bi od Sodišča prve stopnje zahtevalo, naj odloči o opredelitvi AGL na podlagi člena 87(1) ES.
B – Glavna pritožba
77.
Izpodbijana odločba AGL ni opredelila kot državno pomoč, ker ni dopuščal nobene selektivne prednosti. V prvem, tretjem in četrtem pritožbenem razlogu v utemeljitev glavne pritožbe se očita izpodbijani sodbi, da je glede tega potrdila presojo, ki jo je opravila Komisija. Preučil jih bom v nadaljevanju (oddelki 2, 3 in 4). Pred tem preizkusom bom podal nekaj pojasnil glede sodne prakse na področju selektivnosti (oddelek 1).
78.
Drugi pritožbeni razlog se nanaša na obseg nadzora Sodišča prve stopnje nad izpodbijano odločbo, preučil pa ga bom v oddelku 5.
79.
Nazadnje bom v oddelku 6 obravnaval peti in šesti pritožbeni razlog, s katerima se Sodišču prve stopnje očita nepravilna uporaba prava pri presoji obveznosti Komisije, da začne formalni postopek preiskave, in zadostne obrazložitve izpodbijane odločbe.
1. Pojasnila glede sodne prakse na področju selektivnosti pomoči
80.
Da bi se ukrep na podlagi člena 87(1) ES opredelil kot pomoč, mora posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga dajati prednost, to je mora biti selektiven.
81.
Na podlagi pogoja selektivnosti se določbe o državnih pomočeh ne uporabljajo za tako imenovane splošne ukrepe, katerih namen ni podpirati posebne dejavnosti ali podjetja, temveč vse gospodarske subjekte, ki delujejo na trgu države. Glede tega je sodna praksa po eni strani pojasnila, da je treba javni ukrep v korist nedoločenega števila upravičencev, ki so določeni na podlagi vrste objektivnih meril, šteti za shemo pomoči, ki pomeni selektiven ukrep, če zaradi meril za njeno uporabo daje prednost posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga ob izključitvi drugih (
36
). Po drugi strani je pojasnila, da lahko tudi ukrepi, ki so navidezno splošni, ker niso ne sektorsko ne ozemeljsko omejeni, in niso usmerjeni na omejeno vrsto podjetij, sodijo v prepoved iz člena 87(1) ES, če je njihovo izvajanje, kar zadeva še posebej izbiro naslovnikov, znesek in pogoje finančne podpore, prepuščeno prosti presoji nacionalnih organov. Sodišče je poleg tega razsodilo, da je lahko pomoč selektivna tudi, kadar se nanaša na celoten gospodarski sektor (
37
).
82.
Bolj splošno, iz sodne prakse izhaja, da je obstoj zahteve po selektivnosti v posameznem primeru predmet presoje, katere namen je preveriti, ali zadevni ukrep ob upoštevanju njegove narave, področja uporabe, načina izvajanja in njegovih učinkov daje ali ne daje prednosti v izključno korist nekaterih podjetij ali nekaterih sektorjev dejavnosti (
38
). Če se ugotovi obstoj take prednosti, lahko tudi nenaložitev novega davka določenim gospodarskim subjektom pomeni pomoč v smislu člena 87(1) ES (
39
).
83.
Sodna praksa pa je zlasti glede državnih ukrepov finančnega značaja pojasnila, da se lahko tudi ukrepi, ki imajo selektiven značaj, ker uvajajo razlikovanje med podjetji, izognejo opredelitvi pomoči, kadar to razlikovanje upravičuje narava ali struktura davčnega sistema, v katerega ti ukrepi spadajo (
40
). Po mnenju Sodišča iz tega sledi, da je treba za presojo selektivnosti zadevnega ukrepa pri uporabi člena 87(1) ES „preučiti, ali ta ukrep v okviru določene pravne ureditve pomeni prednost za posamezna podjetja glede na druga, ki so v dejansko in pravno primerljivem položaju“ (
41
).
84.
In še posebej je treba ob upoštevanju zgoraj navedene sodne prakse presoditi, ali je Sodišče prve stopnje večkrat napačno uporabilo pravo, kar mu očita pritožnik v okviru prvega, tretjega in četrtega pritožbenega razloga.
2. Prvi pritožbeni razlog glede kršitve člena 87(1) ES
85.
BAA s prvim pritožbenim razlogom nasprotuje izpodbijani sodbi, ker naj bi bilo v njej ob uporabi člena 87(1) ES večkrat napačno uporabljeno pravo. Pritožnik podaja zlasti tri očitke.
86.
Prvič, Sodišče prve stopnje naj bi uporabilo pojem pomoči, ki ni objektiven. Pritožnik opozarja, da na podlagi sodne prakse okoliščina, da ima davčni ukrep cilje splošne politike, ne pomeni ovire za njegovo opredelitev kot državne pomoči, vendar je upoštevna le pri presoji, ali so razlikovanja, ki jih je uporabil zakonodajalec pri opredelitvi njegovega področja uporabe, na podlagi narave in splošne sistematike samega ukrepa upravičena. Sodišče prve stopnje pa naj bi v izpodbijani sodbi sprejelo drugačen pristop, ker je državam članicam priznalo široko polje proste presoje pri opredelitvi področja uporabe davčnih ukrepov, katerih cilj je varstvo okolja, in izključilo njihov selektiven značaj tudi, kadar razlikujejo med podjetji, ki so v primerljivih položajih, česar ne upravičujejo okolijski cilji.
87.
Drugič, Sodišče prve stopnje naj bi opravilo presojo selektivnosti pomoči drugače kot v sodbi Adria Wien Pipeline (
42
).
88.
Nazadnje, prvostopenjsko sodišče naj bi zaradi neobstoja natančne opredelitve sektorja, v katerem se uporablja, izključilo selektiven značaj AGL. Menim, da je treba ta tretji pritožbeni razlog razglasiti za nedopusten, ker v bistvu poskuša postaviti pod vprašaj presojo dejanskega stanja, ki jo je opravilo Sodišče prve stopnje.
89.
Od tu naprej bom zato preučil samo prvi in drugi očitek, ki ju je po mojem mnenju treba obravnavati skupaj.
90.
V ta namen so še posebej upoštevne točke od 114 do 118 in 120 ter 121 izpodbijane sodbe. Različna razlogovanja Sodišča prve stopnje je mogoče povzeti na naslednji način.
91.
Sodišče prve stopnje najprej opredeli ekološko dajatev kot „samostojen davčni ukrep“ (
43
), ki ni del splošnega davčnega sistema in „za katerega sta značilna okoljevarstveni cilj in posebna osnova za odmero“ (
44
). Iz te opredelitve izhaja, da dejstva, da se ekološka dajatev ne uporablja za dejavnosti, ki so podobne obdavčenim dejavnostim s primerljivim učinkom na okolje, ni mogoče šteti za tako davčno oprostitev, ki odstopa od sistema dajatev, ki se navadno zaračunajo podjetjem (
45
).
92.
Sodišče prve stopnje dalje opozarja, da lahko države članice pri izvajanju pristojnosti na področju okolijske politike „uvajajo sektorske ekološke dajatve, da bi dosegle določene okoljevarstvene cilje“. Še posebej je država članica svobodna „pri tehtanju številnih prisotnih interesov, pri opredelitvi prednosti na področju varstva okolja in posledično pri določitvi izdelkov ali storitev, za katere odloči, da jih obdavči z ekološko dajatvijo“ (
46
).
93.
Sodišče prve stopnje v točki 117 izpodbijane sodbe ugotavlja, da „mora Komisija v tem pravnem okviru pri presoji ekološke dajatve ob upoštevanju pravil Skupnosti o državnih pomočeh upoštevati zahteve, povezane z varstvom okolja iz člena 6 ES“. Ta ugotovitev je po mnenju Sodišča prve stopnje upravičena ob upoštevanju tega člena, ki „predvideva, da je treba te zahteve vključevati v opredelitve in izvajanje zlasti sheme, ki zagotavlja neizkrivljeno konkurenco na notranjem trgu“.
94.
Sodišče prve stopnje je v točkah 120 in 121 izpodbijane sodbe zavrnilo utemeljitev tožeče stranke, ki je temeljila na sodbi Adria-Wien Pipeline. Opozarja, da v tej sodbi „Sodišče ni bilo pozvano, naj preuči razmejitve vsebinskega področja uporabe ekološke dajatve, kot v tem primeru, ampak naj preuči delno oprostitev plačila take dajatve […], odobrene samo podjetjem proizvajalcem materialnih gospodarskih dobrin“ (
47
). Sodišče prve stopnje je nadaljevalo s poudarkom, da se „izpodbijano razlikovanje ne nanaša na vrsto proizvoda, ki je zavezan za plačilo obravnavane ekološke dajatve, ampak na industrijske uporabnike glede na to, ali delujejo v primarnih in sekundarnih sektorjih nacionalnega gospodarstva“.
95.
Pristop, ki mu je sledilo Sodišče prve stopnje, kot izhaja iz preučitve zgoraj povzetih točk izpodbijane sodbe, je zelo inovativen glede na sodno prakso Skupnosti v zvezi z uporabo zahteve po selektivnosti in, bolj splošno, pojma pomoči v smislu člena 87(1) ES.
96.
Namreč v skladu z ustaljeno sodno prakso niti davčni značaj niti gospodarski ali socialni namen zadevnega državnega ukrepa ali cilji varstva okolja, ki jih skuša doseči (
48
), ne zadostujejo, da bi ga izvzeli od uporabe prepovedi določbe člena 87 ES. Dejansko, kot je večkrat poudarilo sodišče Skupnosti, ta določba ne razlikuje med zadevnimi državnimi ukrepi na podlagi razlogov ali ciljev državnih ukrepov, ampak jih opredeljuje glede na njihov učinek (
49
).
97.
Cilji, ki jih skuša doseči ukrep, so torej upoštevni le po opredelitvi ukrepa kot pomoči, to je pri presoji njegove združljivosti s skupnim trgom. Če je v teh primerih sodišče Skupnosti v fazi opredelitve ukrepa pri sprejetju ukrepa in ciljev, ki jih skuša doseči, upoštevalo namen nacionalnega zakonodajalca, je to storilo zgolj zato, da bi presodilo, ali so bili izpolnjeni pogoji za obstoj pomoči (
50
), in ne, da bi a priori izključilo ukrep s področja uporabe člena 87(1) ES.
98.
Sodišče prve stopnje z utemeljitvijo morebitnih razlikovanj med subjekti (ali proizvodnjami) na podlagi okolijskih ciljev ekološke takse, glede katerih so v primerljivih položajih, očitno poskuša premostiti to sodno prakso. Ta pristop namreč a priori izključuje možnost, da bi se pri nezavezanosti nekaterih subjektov za ekološko dajatev ugotovila selektivna prednost na podlagi člena 87 ES, brez katerega koli preudarka v zvezi z morebitnim konkurenčnim odnosom, ki obstaja med temi subjekti in obdavčenimi subjekti, ter zato neodvisno od presoje učinkov zadevnih ukrepov (
51
).
99.
Vendar so v izpodbijani sodbi v delu, v katerem se preučujejo trditve BAA glede obstoja neskladnosti pri opredelitvi področja uporabe AGL (
52
), ugotovitve, ki ne bi bile dopustne, če bi bil ta preizkus opravljen na podlagi meril narave in splošne strukture zadevnega davčnega sistema, v skladu z zgoraj v točki 83 navedeno sodno prakso (
53
). Sodišče prve stopnje namreč izhajajoč iz predpostavke, da države članice svobodno tehtajo številne interese pri opredelitvi področja uporabe ekološkega davka (
54
), na koncu priznava, da je lahko obstoj morebitnih neskladnosti ali različnega obravnavanja upravičen, čeprav temelji na ciljih, ki niso povezani z varstvom okolja in zato niti z notranjo logiko ukrepa (
55
).
100.
Kar nazadnje zadeva del obrazložitve izpodbijane sodbe, s katero se je zavrnila utemeljitev BAA, ki je temeljila na sodbi Adria-Wien Pipeline, se presoja Sodišča prve stopnje osredotoča na formalne vidike obravnavanega ukrepa, kot je zakonodajna tehnika, ki so jo uporabili nacionalni organi. Z vidika vpliva na konkurenco pa ni velike razlike med, po eni strani, naložitvijo splošnega davka z oprostitvijo v korist določenih upravičencev in, po drugi strani, naložitvijo dajatve določenim davkoplačevalcem ob izključitvi drugih, ki so v primerljivem položaju. Tudi v tem primeru se mi zdi, da izpodbijana sodba odstopa od pristopa, ki daje prednost presoji, ki temelji na učinkih ukrepa.
101.
Po mojem mnenju Sodišče ne bi smelo potrditi odločitve Sodišča prve stopnje v izpodbijani sodbi, čeprav je omejena na državne ukrepe, ki dopuščajo nalaganje dajatev določenemu sektorju zaradi okoljevarstvenih namenov.
102.
Dejansko niti okoliščina, da so države pristojne na davčnem ali okolijskem področju, niti načelo vključitve okoljevarstvenih zahtev v opredelitev in izvajanje politik Skupnosti, določeno v členu 6 ES, ne upravičujeta, da se popolnoma izvzamejo iz nadzora Komisije na podlagi pravil Pogodbe na področju državnih pomoči, ki potencialno izkrivljajo konkurenco. Še posebej spoštovanje člena 6 ES po mojem mnenju ne zahteva upoštevanja okoljevarstvenih ciljev ukrepa v fazi njegove opredelitve na podlagi člena 87(1) ES, ker je mogoče zahtevo glede vključitve teh ciljev v nadzor Skupnosti nad državnimi pomočmi izpolniti z njihovim ustreznim upoštevanjem v okviru presoje združljivosti tega ukrepa s skupnim trgom na podlagi člena 87(3) ES.
103.
Iz zgoraj navedenih razlogov menim, da je prvi pritožbeni razlog glede kršitve člena 87(1) ES utemeljen in da je treba izpodbijano sodbo razveljaviti v delu, v katerem je odločeno, da je bilo mogoče upravičiti področje uporabe AGL le ob upoštevanju okoljevarstvenih ciljev, ki jih je ta skušal doseči.
3. Tretji pritožbeni razlog glede napačne uporabe prava pri presoji narave in splošne sistematike AGL
104.
Pritožnik v okviru tretjega pritožbenega razloga podaja tri očitke.
105.
Prvič, BAA očita Sodišču prve stopnje, da je na podlagi načela „plača povzročitelj obremenitve“ štelo, da je bila obdavčitev z AGL nekih neobdelanih materialov, za katere ne obstajajo nadomestki, upravičena, čeprav se je v izpodbijani odločbi štelo, da je nenadomestljivost okoliščina, ki lahko s področja uporabe davka izvzame neko izkoriščanje neobdelanih materialov, ki so sicer obdavčeni. BAA iz tega sklepa, da je Sodišče prve stopnje v točkah 135 in 136 izpodbijane sodbe nadomestilo obrazložitev Komisije s svojo. Poleg tega naj bi „selektivno uporabilo“ načelo „plača povzročitelj obremenitve“ in naj ne bi zadostno obrazložilo svojih zaključkov. Ta očitek se mi zdi v celoti dopusten, ker v nasprotju s tem, kar zatrjujeta Komisija in Združeno kraljestvo, načenja pravna vprašanja.
106.
Po mojem mnenju pritožnik ne trdi napačno, da načelo „plača povzročitelj obremenitve“ ne sodi v opis ciljev AGL, kot izhaja iz izpodbijane odločbe, ki se izrecno sklicuje zgolj na doseganje največje uporabe recikliranih agregatov ali drugih alternativnih materialov in na spodbujanje nacionalne uporabe neobdelanih agregatov.
107.
Sodišče je v sodbi DIR International, ki jo je navedel pritožnik, potem ko je spomnilo, da sodišče Skupnosti v okviru nadzora zakonitosti na podlagi člena 230 ES ne more nadomestiti obrazložitve avtorja izpodbijanega akta s svojo, pojasnilo, da „če lahko Sodišče prve stopnje v okviru ničnostne tožbe razlaga obrazložitev izpodbijanega akta drugače kot njen avtor ali v nekaterih primerih celo zavrne formalno obrazložitev, ki jo je slednji sprejel, tega ne more storiti, kadar tega ne upravičuje noben materialni dokaz“ (
56
). V tej zadevi, v nasprotju s tem, kar meni Sodišče prve stopnje v točki 124 izpodbijane sodbe, se mi ne zdi, da je mogoče enaintrideseto točko izpodbijane odločbe, v kateri Komisija trdi, da „the environmental costs of aggregate extraction that the United Kingdom seeks to address through the AGL include noise, dust, damage to biodiversity and visual amenity“, razlagati kot sklicevanje, čeprav implicitno, na načelo „plača povzročitelj obremenitve“.
108.
Čeprav na podlagi zgoraj navedenih ugotovitev lahko sklepamo, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ko je nadomestilo obrazložitev izpodbijane odločbe s svojo, menim, da glede tega izpodbijane sodbe ni treba razveljaviti, ker je to obrazložitev mogoče nadomestiti. Dejansko, kot je po mojem mnenju pravilno pripomnila Komisija, so utemeljitve tožeče stranke, ki jih je zavrnilo Sodišče prve stopnje v točkah 135 in 136 izpodbijane sodbe, temeljile na napačni predpostavki, namreč da je Komisija v izpodbijani odločbi štela, da je bila izključitev neobdelanih materialov, ki se ne uporabljajo kot agregati, s področja uporabe AGL utemeljena z neobstojem nadomestnih materialov. Dejansko iz obrazložitve te odločbe (
57
) izhaja, da se je izključitev navedenih materialov štela za skladno s sektorsko naravo AGL in namenom zakonodajalca, da obdavči zgolj agregate.
109.
Kar zadeva preostale trditve, ki jih je podal pritožnik v okviru tega prvega očitka, se mi zdi, da jih je treba zavrniti. Po eni strani je izpodbijana sodba dovolj obrazložena glede vprašanja, ki ga je načel pritožnik. Po drugi strani iz razlogov, navedenih v prejšnji točki, po mojem mnenju Sodišču prve stopnje ni mogoče očitati, kot je storil pritožnik, „selektivne uporabe“ načela „plača povzročitelj obremenitve“.
110.
Drugič, pritožnik nasprotuje nekaterim delom izpodbijane sodbe, v katerih je Sodišče prve stopnje zavrnilo trditve, da obdavčitev nekih proizvodov, pridobljenih kot stranski proizvodi neobdavčenih proizvodov, ni skladna s cilji AGL. Očitek se še posebej nanaša na točki 112 in 137 izpodbijane sodbe.
111.
Sodišče prve stopnje je v točki 112 razložilo nekatere pojme iz izpodbijane odločbe – zlasti v točki 29 – tako da je ugotovilo, da je Komisija v tej točki in celotni izpodbijani odločbi „uporabila pojem ‚primarni agregati‘, da je v bistvu določila agregate, ki so obdavčeni z AGL, in pojem ‚sekundarni agregati‘, da se je v bistvu sklicevala na oproščene agregate, ki so natančno našteti v zakonu“. Pritožnik meni, da je ta razlaga nepravilna.
112.
Komisija je v točki 29 izpodbijane odločbe pripomnila med drugim, da „the AGL will be levied only on virgin aggregate. It will not be levied on aggregates extracted as a by-product or waste from other processes (secondary aggregates), nor will it be levied on recycled aggregates“.
113.
Moram priznati, da se mi zdi težko izrazu „secondary aggregates“, ki je bil uporabljen v tej točki, pripisati drugačen pomen od tistega, ki izhaja iz opredelitve, ki je pred njim: „agregate, pridobljene kot stranski proizvodi ali odpadki iz drugih postopkov“. Zato se po mojem mnenju ni mogoče strinjati s trditvijo Sodišča prve stopnje, v skladu s katero naj bi se Komisija v točki 29 izpodbijane odločbe omejila na trditev, da „se AGL ne obračuna za izvedene proizvode ali odpadke iz prve ekstrakcije, kadar so oproščeni z zakonom, kot je bil spremenjen“.
114.
Vendar kot je pravilno pripomnil pritožnik, razlagi izraza „secondary aggregates“, ki jo je sprejelo Sodišče prve stopnje, nasprotuje točka 32 izpodbijane odločbe – ki igra ključno vlogo v sistematiki akta, ker opredeljuje strukturo in področje uporabe AGL – v kateri Komisija opozarja, da „the structure and the scope of the tax reflect the clear distinction between the extraction of virgin aggregates, bearing with it undesirable environmental consequences, and the production of secondary or recycled aggregates, which makes an important contribution to the treatement of rock, gravel and sand incidentally arising from excavations or from other works or treatments lawfully carried out for different purposes“.
115.
Zato menim, da je Sodišče prve stopnje v točki 112 izpodbijane sodbe storilo napako pri razlagi izpodbijane odločbe, kar je treba šteti za napačno uporabo prava.
116.
Pritožnik poleg tega izpodbija točko 137 izpodbijane sodbe, v kateri je Sodišče prve stopnje štelo, da je obdavčitev z AGL nekih proizvodov, ki so posledica ekstrakcije neobdavčenih materialov, upravičena. Po mnenju pritožnika je Sodišče prve stopnje pri tem nadomestilo obrazložitev izpodbijane odločbe, storilo napako pri presoji in izkrivilo nekatere dokaze.
117.
Glede tega je treba pripomniti, da se Sodišče prve stopnje pri utemeljitvi obdavčitve zadevnih stranskih proizvodov ni omejilo na sklicevanje na načelo „plača povzročitelj obremenitve“, temveč se je sklicevalo tudi na cilj racionalizacije pridobivanja in obdelave agregatov, ki sodi med cilje AGL, navedene v izpodbijani odločbi. Zato menim, da glede tega Sodišču prve stopnje ni mogoče očitati, da je nadomestilo obrazložitev navedene odločbe. Kar zadeva preostale očitke, zadostuje poudariti, da po eni strani v delu, v katerem pritožnik izpodbija dokaze, ki jih je izrecno omenilo Sodišče prve stopnje v točki 137 izpodbijane sodbe (nemožnost zmanjšanja obsega navedenih stranskih proizvodov, razlika v ceni in dopis Združenega kraljestva z dne 19. februarja 2002), v bistvu zahteva od Sodišča, naj še enkrat presodi dejansko stanje v izpodbijani sodbi, in da po drugi strani ni dokazal, da je Sodišče prve stopnje izkrivilo dokaze, ki so mu bili predloženi v presojo.
118.
Na podlagi zgoraj navedenega menim, da je treba drugi očitek, ki ga je podal pritožnik v okviru tretjega pritožbenega razloga, dopustiti v delu, v katerem Sodišču prve stopnje očita napako v razlagi izpodbijane odločbe. V preostalem delu ga je po mojem mnenju treba zavrniti, ker je deloma neutemeljen in deloma nedopusten.
119.
Tretjič, pritožnik meni, da je Sodišče prve stopnje storilo napako, ko je štelo, da je bila neobdavčitev nekih neobdelanih agregatov, kot so glinasti skrilavec, skrilavec in ilovica, upravičena. Po mnenju BAA naj bi prvostopenjsko sodišče v zvezi s tem nadomestilo obrazložitev izpodbijane odločbe s svojo, ko je v točkah 130, 131, 133 in 134 izpodbijane sodbe navedlo, da je bil namen te izjeme spodbuditi uporabo teh agregatov kot nadomestnih materialov neobdelanih agregatov, za katere velja AGL. Utemeljitev Sodišča prve stopnje poleg tega, da ni pravilna, naj bi izhajala iz izkrivljanja dokazov, ki so bili predloženi med postopkom (zlasti dopisa Združenega kraljestva z dne 19. februarja 2002), naj ne bi bila dovolj obrazložena in naj bi kršila pravico do obrambe pritožnika, ki med postopkom na prvi stopnji ni imel možnosti predstaviti svojih stališč v zvezi s tem.
120.
V zvezi s tem je treba najprej pripomniti, da je Sodišče prve stopnje v točki 130 izpodbijane sodbe pripomnilo, da oprostitev AGL nekih materialov, kot so zlasti glinasti skrilavec slabe kakovosti in skrilavec, ilovica in odpadki kaolina ter grudasta ilovica, „omogoča njihovo uporabo kot nadomestkov neobdelanih agregatov, za katere velja ekološka dajatev, in lahko tako prispeva k racionalnejši pridobitvi in uporabi teh proizvodov“. Kot je pravilno pripomnila Komisija, je Sodišče prve stopnje to ugotovilo na podlagi ugotovljenega dejanskega stanja – ki ga Sodišče ne preverja – da so se ti materiali „do sedaj zaradi visokih transportnih stroškov le malo uporabljali kot agregati“.
121.
Poleg tega je treba spomniti, da je racionalizacija pridobivanja in uporabe neobdelanih agregatov eden od ciljev AGL, omenjenih v izpodbijani odločbi (
58
). Iz tega sledi, da v nasprotju s tem, kar trdi pritožnik, Sodišče prve stopnje pri tem ni nadomestilo obrazložitve.
122.
Po mojem mnenju ni utemeljena niti trditev pritožnika, da opredelitev narave in splošne sistematike AGL v izpodbijani odločbi nezdružljiva z oprostitvijo, katere namen je bil spodbujati uporabo neobdelanih materialov, ki so se le malo uporabljali kot agregati, namesto drugih, ki so se tradicionalno uporabljali kot agregati. Ta oprostitev lahko namreč, kot je po mojem mnenju pravilno odločilo Sodišče prve stopnje, prispeva k cilju racionalizacije uporabe agregatov, ki je omenjen v izpodbijani odločbi.
123.
Nazadnje se mi zdi, da točka 131 izpodbijane sodbe v delu, v katerem se sklicuje na vsebino dopisa Združenega kraljestva z dne 19. februarja 2002, ne ponuja razlage, ki jo je v zvezi z njo podal pritožnik, in da iz te točke ne izhaja nobeno izkrivljanje vsebine tega dokumenta.
124.
Zato menim, da je treba tretji očitek, ki ga je podal pritožnik v okviru tretjega pritožbenega razloga, zavrniti kot neutemeljen.
125.
Na podlagi vseh zgornjih preudarkov menim, da je tretji pritožbeni razlog utemeljen glede zgoraj v točkah 108 in 118 navedenih vidikov ter nedopusten v preostalem delu.
4. Četrti pritožbeni razlog glede nepravilne uporabe prava pri presoji izvozne oprostitve
126.
Pritožnik meni, da je Sodišče prve stopnje pri presoji, ali je izvozna oprostitev v okviru področja uporabe AGL pomenila pomoč, dovolilo Komisiji in zadevni državi članici, da izboljšata obrazložitev izpodbijane odločbe za nazaj, kršilo člena 91 ES in 92 ES, ko je opredelilo AGL kot posredni davek, to opredelitev pa ni dovolj obrazložilo.
127.
Sodišče prve stopnje je v točki 148 izpodbijane sodbe poudarilo, da je Komisija v izpodbijani odločbi (točka 33) utemeljila izvozno oprostitev „z dejstvom, da organi Združenega kraljestva ne morejo opravljati nadzora nad uporabo materialov kot agregatov zunaj svojega ozemlja“. V točki 149 je pripomnilo, da sta „Komisija in intervenient [med postopkom] pred Sodiščem prve stopnje to obrazložitev natančneje pojasnila“, pri čemer je Komisija poudarila, da je AGL pomenil posredno dajatev na porabo, ki je zavezana načelu obdavčitve v namembni državi, intervenient pa je poudaril, da je bila ta oprostitev dovoljena na podlagi člena 91 ES. Po mnenju prvostopenjskega sodišča je bilo treba to obrazložitev, ki je temeljila na naravi AGL kot posredne dajatve, upoštevati, „ker je povezana z razlogi, ki jih je predstavila Komisija v izpodbijani odločbi in je [zato] ni mogoče šteti kot dodatno obrazložitev, na katero se je sklicevalo po sprejetju te odločbe“.
128.
Sodišče prve stopnje je dalje v točki 151 ugotovilo, da se AGL „uporablja pri trženju agregatov ter [da] so z [njim] obremenjeni proizvodi, in ne prihodki proizvajalcev“ in da zato pomeni posredno dajatev. V točki 153 je ugotovilo, da v obravnavani zadevi „izvozne oprostitve ni mogoče šteti, kot da se z njo izvoznikom dodeli selektivna prednost, ker je utemeljena z naravo AGL kot posredne dajatve“. Po njegovem mnenju bi namreč lahko zadevna država članica „dajala prednost preudarkom, povezanim s strukturo obravnavane davčne sheme, glede na zasledovane [okoljevarstvene] cilje“.
129.
Najprej se mi zdi, da je treba zavrniti utemeljitev pritožnika, da je treba AGL šteti za posredno dajatev, ki je izvzeta s področja uporabe člena 91 ES, ker je z njo obremenjen postopek pridobivanja, in ne proizvod kot tak. Dejansko, kot je pojasnjeno na drugih mestih v izpodbijani sodbi (glej točko 136), je AGL določen na tono obdavčenega proizvoda, ki se trži na ozemlju države.
130.
Splošna prepoved, določena v členu 92 ES, glede uvajanja izravnalnih dajatev ob uvozu iz držav članic v primeru neposrednih dajatev je utemeljena, ker se slednje ne prenesejo na proizvodne stroške in se zato takoj ne pokažejo v ceni proizvoda, zaradi česar bi bilo težko presojati, ali je izravnalna dajatev, ki se po potrebi odobri pri izvozu, sorazmerna notranjemu davku, s katerim je navedeni proizvod obremenjen, ali pomeni davčno subvencijo za izvoz. Vprašanje pa se ne postavlja, kadar gre za davek, ki se kot AGL obračuna, ko je proizvod dan v promet. Kot je poudarilo Sodišče prve stopnje v točki 136 izpodbijane sodbe, okoliščina, da je lahko višina davka sorazmerna okoljskim stroškom pridobivanja obdavčenih proizvodov, tudi po mojem ni upoštevna in ne spreminja dejstva, da se lahko ta višina takoj pokaže v ceni proizvoda, ker se uporablja za skupno količino proizvoda, ko je dan v promet.
131.
Zato menim, da je treba očitek, ki ga je podal pritožnik v okviru obravnavanega pritožbenega razloga glede kršitve členov 91 ES in 92 ES, zavrniti kot neutemeljen.
132.
Enako neutemeljen se mi zdi tudi očitek glede pomanjkanja obrazložitve izpodbijane sodbe. Sodišče prve stopnje je namreč v točki 153 res na kratko, vendar jasno pojasnilo, zakaj je treba AGL opredeliti kot posredno dajatev, ker „se uporablja pri trženju agregatov ter so z njo obremenjeni proizvodi, in ne prihodki proizvajalcev“.
133.
Treba je še preučiti očitek glede izboljšanja obrazložitve izpodbijane odločbe za nazaj. Ta očitek se mi zdi utemeljen.
134.
Komisija v točki 33 izpodbijane odločbe pripominja, da je izvozna oprostitev „justified by the fact that aggregate in the United Kingdom may be exempted if it is used for exempt processes. Since the United Kingdom authorities have no control over the use of aggregate outside their jurisdiction, the exemption for exports is necessary in order to provide legal certainty to aggregate exporters and to avoid imposing an unequal treatment on exports of aggregate that would otherwise qualify for an exemption within the United Kingdom“.
135.
Ta obrazložitev se sklicuje na razliko v obravnavanju, ki bi brez izvozne oprostitve nastala med agregati, ki se tržijo znotraj nacionalnega trga, ki niso obdavčeni, če se uporabljajo za določene namene, in izvoženimi agregati, ki bi bili v vsakem primeru obdavčeni tudi, če bi bili namenjeni za uporabo v oproščenih proizvodnih postopkih. Nikjer pa nista omenjena zahteva, naj se nacionalni izvoženi agregati ne postavljajo v manj ugoden položaj glede na agregate, ki se tržijo v namembni državi, in cilj izogibanja dvojnemu obdavčevanju. V zvezi s tem se mi zdi v točki 33 res težko ugotoviti, kot je to storilo Sodišče prve stopnje v točki 150 izpodbijane sodbe, kakšno, čeprav implicitno sklicevanje na člen 91 ES. Po mojem mnenju je Sodišče prve stopnje dejansko prej dovolilo Komisiji, da glede tega poda obrazložitev, ki je bistveno drugačna od tiste, ki je bila sprejeta v izpodbijani odločbi, kot odobrilo vključitev ali izboljšanje obrazložitve te odločbe za nazaj.
136.
Iz zgoraj navedenih razlogov menim, da je treba četrti pritožbeni razlog dopustiti v delu, v katerem se Sodišču prve stopnje očita, da je napačno uporabilo pravo, ko je štelo, da je bila utemeljitev glede izvozne oprostitve, ki jo je podala Komisija med postopkom na prvi stopnji, povezana z obrazložitvijo v izpodbijani odločbi in da zato ni pomenila dodatne obrazložitve, na katero se je sklicevalo po sprejetju te odločbe.
5. Drugi pritožbeni razlog glede obsega sodnega nadzora Sodišča prve stopnje
137.
Pritožnik meni, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pravo, ker je opravilo zgolj omejen in nepopoln nadzor nad presojo, vsebovano v izpodbijani odločbi, kot ga sicer zahteva sodna praksa ob preverjanju, ali je Komisija pravilno uporabila pojem pomoči v smislu člena 87(1) ES.
138.
V skladu z ustaljeno sodno prakso sodišče Skupnosti v okviru ničnostne tožbe zoper odločbo, ki jo sprejme Komisija v okviru postopka nadzora državnih pomoči, praviloma izvaja popoln nadzor, kadar preučuje vprašanje opredelitve državnega ukrepa, da bi odločilo, ali sodi v prepoved iz člena 87(1) ES (
59
). Zgolj omejen nadzor, ki je namreč omejen na preverjanje spoštovanja postopkovnih pravil in pravil o obrazložitvi, resničnosti dejstev, ki so bili upoštevani pri izpodbijani presoji, neobstoja očitne napake pri presoji teh dejstev in neobstoja zlorabe pooblastil, pa opravi, kadar presoja združljivost tega ukrepa s skupnim trgom na podlagi člena 87(3) ES, ki omogoča Komisiji široko polje proste presoje (
60
).
139.
Vendar kot je pravilno pripomnila tožena institucija, tudi kadar se od sodišča Skupnosti zahteva, naj preveri pravilno uporabo pojma pomoči, je lahko obseg njegovega nadzora omejen s tehničnim in zapletenim značajem presoje dejanskega stanja, vsebovanega v izpodbijanem aktu (
61
). Tako na primer sodna praksa priznava, da sodišče Skupnosti izvaja zgolj omejen nadzor nad zapleteno ekonomsko presojo, ki jo izvede Komisija ob uporabi načela zasebnega investitorja (
62
).
140.
Sodišče prve stopnje v točki 118 izpodbijane sodbe pri določanju meja nadzora, ki bo izveden nad izpodbijanim aktom, trdi, da je treba glede na široko „polje proste presoje, ki ga uživa Komisija ob uporabi člena 88(3) ES“, opraviti zgolj omejen nadzor. Zdi se, da nekatere naslednje točke izpodbijane sodbe potrjujejo uporabo tega standarda (zlasti točke 134, 139, 171).
141.
Komisija in Združeno kraljestvo trdita, da se Sodišče prve stopnje v zgoraj navedeni točki 118 izpodbijane sodbe dejansko sklicuje na obseg nadzora sodišča Skupnosti nad odločbami, sprejetimi na podlagi člena 88(3) ES, in ne na tistega, ki ga to sodišče izvede, kadar presoja, ali je Komisija pravilno uporabila pojem pomoči v smislu člena 87(1).
142.
Teza, ki jo zagovarjata tožena stranka in intervenient, se mi ne zdi prepričljiva.
143.
Prvič, iz sodne prakse jasno izhaja, da če Komisija ob koncu predhodnega preizkusa še hudo dvomi o tem, ali ima ukrep naravo pomoči oziroma ali je združljiv s Pogodbo, nima nobenega diskrecijskega pooblastila glede začetka formalnega postopka preiskave (
63
).
144.
Drugič, odločbe, sprejete na podlagi člena 88(3) ES, vsebujejo, onkraj postopkovnega vidika, preučitev zadevnega ukrepa na podlagi člena 87(1) ES, in če se ta ukrep opredeli kot pomoč, na podlagi tretjega odstavka tega člena. Ne vidim razloga, iz katerega nadzor sodišča Skupnosti nad presojo, ki je bila izvedena v okviru te preučitve, ne bi smel slediti zgoraj navedenemu pravilu, na podlagi katerega je nadzor praviloma popoln, kadar gre za preverjanje, ali je Komisija pravilno uporabila pojem pomoči, medtem ko je nadzor zgolj omejen, kadar gre za presojo združljivosti ukrepa s skupnim trgom, ob upoštevanju širokega polja proste presoje, ki ga uživa Komisija ob uporabi člena 87(3) ES (
64
). Vendar drugače kot pritožnik menim, da ne obstaja nezdružljivost med naravo odločb, sprejetih na podlagi člena 88(3) ES, in omejenim sodnim nadzorom, ker je slednji utemeljen s prosto presojo, ki se priznava Komisiji pri presoji, ki jo mora opraviti, ne glede na postopkovni okvir, v katerega ta presoja sodi.
145.
Po mojem mnenju se obravnavana zadeva ne nanaša na primer, v katerem visoka tehničnost ali posebna zapletenost presoje, ki jo je opravila Komisija, (
65
) utemeljuje, da se toženi instituciji prizna prosta presoja in v skladu s tem omeji obseg sodnega nadzora, ki mora biti „načeloma in čim bolj“ (
66
) popoln, ker zajema preverjanje pravilne uporabe pojma pomoči. Iz tega sledi, da je Sodišče prve stopnje v točki 118 izpodbijane sodbe po mojem mnenju napačno opredelilo obseg sodnega nadzora, ki ga je treba opraviti nad izpodbijano odločbo, in je zato pri tem napačno uporabilo pravo.
146.
Združeno kraljestvo in Komisija poleg tega opozarjata, da je BAA s tožbenimi razlogi, na katere se je sklicevalo na prvi stopnji, poskušalo dokazati, da izpodbijana odločba vsebuje napačno presojo. S tem, ko Sodišče prve stopnje ni ugotovilo teh napak, naj bi se torej strinjalo z utemeljitvijo, ki jo je predlagal pritožnik. V zvezi s tem je treba pripomniti, da okoliščina, da je pritožnik napake pri presoji v izpodbijani odločbi opredelil kot očitne, ne pomeni, da se je nameraval odpovedati uveljavljanju teh napak, če bi obstajale, vendar jih ne bi bilo mogoče opredeliti kot očitne, niti da je nameraval zahtevati od Sodišča prve stopnje, naj nad odločbo izvede manj obsežen nadzor od tistega, ki ga je navadno dolžno opraviti. Poleg tega, če bi bila omejitev nadzora nad obravnavano izpodbijano odločbo le na očitne napake pri presoji utemeljena z zahtevo, da se ne gre onkraj tega, kar je zahteval pritožnik, Sodišču prve stopnje ne bi bilo treba nadaljevati s trditvami splošne narave, kakršne so tiste, vsebovane v točki 118 izpodbijane sodbe.
147.
Iz vseh zgoraj navedenih preudarkov izhaja, da je Sodišče prve stopnje v zgoraj navedeni točki 118 napačno uporabilo pravo, ko je nepravilno opredelilo naravo nadzora, ki ga je bilo treba izvesti nad izpodbijano odločbo.
148.
Ugotovitev te napake, ki lahko vpliva na celotno presojo temelja izpodbijane odločbe, mora voditi v razveljavitev izpodbijane sodbe, in to neodvisno od dejstva, kot je pripomnilo Združeno kraljestvo, da je Sodišče prve stopnje v nekaterih točkah navedene sodbe preseglo meje strogo omejenega nadzora.
149.
Iz zgornjih razlogov menim, da je treba drugi pritožbeni razlog glede obsega sodnega nadzora, ki ga izvaja Sodišče prve stopnje, dopustiti.
6. Peti in šesti pritožbeni razlog glede napačne uporabe prava pri presoji obveznosti Komisije, da začne formalni postopek preiskave, in glede zadostnosti obrazložitve izpodbijane odločbe
150.
Utemeljitve, ki jih je predložil pritožnik v okviru petega in šestega pritožbenega razloga, po mojem mnenju očitno ne zadostujejo za dokaz obstoja očitanih napak. Dejansko po eni strani okoliščina, da je obrazložitev izpodbijane sodbe natančnejša od tiste v izpodbijani odločbi in da je Sodišče prve stopnje izvedlo drugačno presojo od tiste, ki jo je izvedla Komisija, čeprav je prišlo do enakih ugotovitev, tudi če je upoštevna, ne zadošča za dokaz, da je prvostopenjsko sodišče storilo napako, ko je odločilo, da Komisija ni imela nobene obveznosti, da začne formalni postopek preiskave. Po drugi strani dejstvo, da je Sodišče prve stopnje natančneje, in v določenih točkah popolnoma drugače, obrazložilo različne vidike, ki se jih je dotaknila izpodbijana odločba, očitno ni upoštevno za dokaz, da je navedeno sodišče storilo napako, ko je ob upoštevanju obrazložitve, ki je bila sprejeta v izpodbijanem aktu, odločilo, da je bil slednji dovolj obrazložen.
151.
Peti in šesti pritožbeni razlog je zato treba zavrniti.
V – Predlog
152.
Iz vseh zgoraj navedenih razlogov predlagam Sodišču, naj razveljavi izpodbijano sodbo.
153.
Poleg tega je glede na obseg predlagane razveljavitve po mojem mnenju smiselno, da Sodišče v skladu s prvim odstavkom člena 61 Statuta vrne zadevo Sodišču prve stopnje v vnovičnopreučitev tožbe na prvi stopnji in pridrži odločanje o stroških pritožbenega postopka.
(
1
)	Jezik izvirnika: italijanščina.
(
2
)	Sodba v zadeva British Aggregates Association proti Komisiji (T-210/02, ZOdl., str. II-2789).
(
3
)	C(2002)1478 konč. v zadevi državnih pomoči N 863/01 – Združeno kraljestvo/Dajatev na agregate.
(
4
)	Sodba z dne 15. julija 1963 v zadevi Plaumann proti Komisiji (25/62, Recueil, str. 199).
(
5
)	Sodba z dne 28. januarja 1986 v zadevi Cofaz in drugi proti Komisiji (169/84, Recueil, str. 391).
(
6
)	Uredba Sveta (EGS) št. 17, Prva uredba o izvajanju členov 85 in 86 Pogodbe (UL 1962, št. 13, str. 204). V tej sodni praksi je Sodišče potrdilo načelo, po katerem morajo tožeča podjetja, kadar jim uredba daje postopkovna jamstva, ki jim omogočajo, da Komisiji predlagajo, naj ugotovi kršitev pravil Skupnosti, imeti na razpolago tožbo za varstvo svojih upravičenih interesov. Čeprav Sodišče molče priznava, da določbe Pogodbe o državnih pomočeh ne dajejo postopkovnih jamstev, primerljivih s tistimi, ki so predvidena v Uredbi št. 17/62, kljub temu opozarja, da „člen [88(2)] zadevnim podjetjem na splošno priznava pravico, da Komisiji predložijo stališča“.
(
7
)	Točka 25.
(
8
)	Sodba z dne 15. junija 1993 v zadevi Matra proti Komisiji (C-225/91_Recueil, str. I-3203).
(
9
)	Sodba z dne 19. maja 1993 v zadevi Cook proti Komisiji (C-198/91, Recueil, str. I-2487).
(
10
)	Sodba z dne 13. decembra 2005 (C-78/03 P, ZOdl., str. I-10737).
(
11
)	Točka 54 izpodbijane sodbe.
(
12
)	Sodba z dne 2. februarja 1988 (združene zadeve 67/85, 68/85 in 70/85, Recueil, str. 219).
(
13
)	Sodba z dne 11. februarja 1999 (T-86/96, Recueil, str. II-179).
(
14
)	Glej točko 15 sodbe Kwekerij van der Kooy in drugi proti Komisiji ter točki 45 in 46 sodbe Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen in Hapag-Lloyd proti Komisiji. Sodišče je v prvi od teh sodb zavrnilo pritožbo nekaterih nizozemskih vrtnarjev zoper odločbo, s katero je Komisija preferencialno tarifo, ki se je uporabljala na Nizozemskem za dobavo zemeljskega plina v ogrevanih rastlinjakih, razglasila za nezdružljivo s skupnim trgom. Sodišče prve stopnje je v drugi sodbi zaradi pomanjkanja procesne legitimacije tožečega podjetja razglasilo za nedopustno tožbo, vloženo zoper odločbo Komisije, s katero ni odobrila odloga davčnih norm, ki so uvedle mehanizem za izredni odpis stroškov nakupa določenih kategorij trgovskih ladij, ribiških plovil ali zrakoplovov.
(
15
)	Sodba z dne 5. junija 1996 (T-398/94, Recueil, str. II-477).
(
16
)	Glej točko 41.
(
17
)	Sodba z dne 18. maja 1994 (C-309/89, Recueil, str. I-1853, točka 19).
(
18
)	Sodba z dne 22. junija 2006 v združenih zadevah Belgija in Forum 187 proti Komisiji (C-182/03 in C-217/03, ZOdl., str. I-5479, točka 58 in naslednje).
(
19
)	Predmet navedene izpodbijane odločbe v zadevi Cofaz, ki se je nanašala na tarifni sistem cen zemeljskega plina na Nizozemskem, je bil splošni ukrep, čeprav se je prednost, ki je bila povezana z uporabo tega ukrepa, zaradi značilnosti zadevnega trga nanašala le na štiri gospodarske subjekte.
(
20
)	V tej točki Sodišče trdi, da je glede „tožeče stranke, ki je združenje, ustanovljeno zaradi uresničevanja kolektivnih interesov skupine oseb, […] mogoče šteti, da jo posamično zadeva v smislu navedene sodne prakse Plaumann proti Komisiji le, če shema pomoči, ki je predmet izpodbijane odločbe, znatno vpliva na položaj na trgu njenih članov“.
(
21
)	Sodišče prve stopnje se je v sodbi Waterleiding Maatschappij proti Komisiji sklicevalo na to tveganje pri zavrnitvi utemeljitve, s katero je tožeča stranka poskušala povezati kršitev svojih interesov zgolj z lastnostjo zavezanca za davek, ki se je obračunaval v okviru davčne ureditve, ki jo je odobrila Komisija (sodba z dne 16. septembra 1998, T-188/95, Recueil, str. II-3713).
(
22
)	Glej sodbi Sodišča prve stopnje z dne 6. julija 1995 v združenih zadevah AITEC in drugi proti Komisiji (od T-447/93 do T-449/93, Recueil, str. II-1971, točka 60) ter z dne v zadevi Skibsværftsforeningen in drugi proti Komisiji (T-266/94, Recueil, str. II-1399, točka 50).
(
23
)	Glej med drugim sklep z dne 21. februarja 2006 v zadevi Deutsche Post in DHL Express proti Komisiji (C-367/04 P, točka 41) ter sodbi z dne v zadevi Comité d’entreprise de la Société française de production in drugi proti Komisiji (C-106/98 P_Recueil, str. I-3659, točka 41) in z dne v zadevi Španija proti Lenzing (C-525/04, ZOdl., I-9947, točka 33).
(
24
)	Točka 54.
(
25
)	V zgoraj navedeni sodbi Comité d'entreprise de la Société française de production in drugi proti Komisiji, s katero je bil potrjen sklep o nedopustnosti, ki ga je izdalo Sodišče prve stopnje, so tožbo na prvi stopnji vložili nekaterisindikati, ne pa konkurenti podjetja, ki je bilo upravičeno do pomoči. V sklepu Deutsche Post in DHL proti Komisiji (sklep Sodišča prve stopnje z dne 27. maja 2004, T-358/02, ZOdl., str II-1565), v katerem je Sodišče zavrglo tožbo, ki so jo vložila nekatera podjetja, ki so bila konkurenti podjetja, upravičenega do pomoči, tožeče stranke niso predložile dokazov o pomenu vpliva pomoči na njihov položaj na trgu, temveč so se omejile na uveljavljanje svojega položaja konkurenta. Nazadnje, v sodbi Werkgroep Commerciële Jachthavens Zuidelijke Randmeren in drugi proti Komisiji (sodba Sodišča prve stopnje z dne, T-117/04, ZOdl., str. II-3861), v kateri je Sodišče prve stopnje ravno tako zavrglo tožbo, so tožeče stranke podale nekaj splošnih trditev o vplivu ukrepa pomoči na njihovo donosnost – te trditve so ovrgli dokazi, ki sta jih je predložili Komisija in zadevna država članica.
(
26
)	Glej zgoraj navedeno sodbo Španija proti Lenzing, točka 34.
(
27
)	Ibidem, točka 35.
(
28
)	Točka 110 sklepnih predlogov.
(
29
)	Sodišče je glede tega pri presoji, ali je bilo mogoče šteti, da shema pomoči, ki je predmet izpodbijane odločbe, znatno vpliva na tržni položaj članov pritožnika, v točki 72 pripomnilo, da „[t]udi če so […] določeni člani ARE gospodarski subjekti, ki se lahko štejejo za neposredne konkurente upravičencev do pomoči, ki jo uvaja zakon o nadomestilih, in da zato sporna odločba nujno vpliva na njihov konkurenčni položaj, iz tega ne sledi, da bi dodelitev navedenih pomoči lahko znatno vplivala na njihov tržni položaj, saj se lahko prizna […], da je mogoče vse kmetovalce v Evropski uniji šteti za konkurente upravičencev do programa pridobitve zemljišč“.
(
30
)	Glej v tem smislu zgoraj navedeno nedavno sodbo Lenzing, v kateri je Sodišče štelo, da dokazi v zvezi s strukturo trga in politiko cen podjetja, ki je bilo upravičeno do pomoči, ki se niso nanašali na posebni položaj tožeče stranke, zadostno izkazujejoznaten vpliv na položaj na trgu tožeče stranke.
(
31
)	Glej v tem smislu na primer sodbo Waterleiding Maatschappij proti Komisiji, točka 80. Glej tudi nedavno sodbo Sodišča prvestopnje z dne 12. decembra 2006 v zadevi Asociación de Estaciones de Servicio de Madrid in Federación Catalana de Estaciones de Servicio proti Komisiji (T-146/03, ZOdl., str. II-98, točka 52).
(
32
)	Mimogrede naj opozorim, da, še vedno v odgovor nasprotni tožbi, BAA očita Komisiji, da nepravilno razlaga točko 54 izpodbijane sodbe, ki se glasi: „S to tožbo se tožeča stranka ne omejuje na izpodbijanje zavrnitve Komisije o uvedbi formalnega postopka preiskave, ampak prav tako dvomi o utemeljenosti izpodbijane odločbe. Zato je treba preučiti, ali je prepričljivo pojasnila, zakaj AGL lahko znatno vpliva na položaj vsaj enegaod njenih članov na trgu agregatov.“ V nasprotju s Komisijo meni, da Sodišče prve stopnje v tej točki ni nameravalo izključiti uporabe sodne prakse Cook in Matra v tej zadevi. Drugače kotpritožnik menim, da je razlaga točke 54 izpodbijane sodbe, ki jo predlaga Komisija, pravilna in da je Sodišče prve stopnje dejansko izključilo možnost, da bi se BAA sklicevalo na pogoje za dopustnost, predvidene v sodbah Cook in Matra, vsaj glede tožbenih razlogov, ki težijo k izpodbijanju temelja izpodbijane odločbe.
(
33
)	Glede tega, čeprav z drugačnima pristopoma, glej zgoraj navedene sklepne predloge generalnega pravobranilca Jacobsa v zadevi ARE in sklepne predloge generalnega pravobranilca Bota, predstavljene 6. marca 2008 v zadevi Nemčija proti Kronofrance (C-75/05, še nerešena zadeva).
(
34
)	Zdi se mi, da na podlagi pogojev sodne prakse Cook in Matra ni mogoče postaviti pod vprašaj dopustnosti tožbe zoper odločbo na podlagi člena 88(3) ES, ki izključuje obstoj pomoči, ki jo izrecno priznava Sodišče prve stopnje (glej sodbi Sodišča prve stopnje z dne 15. septembra 1998 v zadevi BP Chemicals proti Komisiji, T-11/95, Recueil, str. II-3235, točki 165 in 166, in z dne v združenih zadevah Diputación Foral de Álava proti Komisiji, od T-346/99 do T-348/99, Recueil, str. II-4259, točke 41 in od 75 do 79), če se sprejme, da je Komisija dolžna začeti postopek na podlagi člena 88(2) ES tudi, kadar ob predhodnem preizkusu naleti na hude težave pri opredelitvi preiskanega ukrepa kot pomoči.
(
35
)	Glej po analogiji sodbo z dne 1. junija 2006 v združenih zadevah P & O European Ferries (Vizcaya) proti Komisiji (C-442/03 P in C-471/03 P, ZOdl., str. I-4845, točka 41 in naslednje).
(
36
)	Glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 29. septembra 2000 v zadevi CETM proti Komisiji (T-55/99, Recueil, str. II-3207, točka 40).
(
37
)	Glej zlasti sodbi z dne 17. junija 1999 v zadevi Belgija proti Komisiji (C-75/97, Recueil, str. I-3671, točka 33) in z dne v zadevi Unicredito Italiano (C-148/04, ZOdl., str. I-11137, točka 45).
(
38
)	Glej sodbe Sodišča z dne 26. septembra 1996 v zadevi Francija proti Komisiji (C-241/94, Recueil, str. I-4551, točka 24), z dne v zadevi Ecotrade (C-200/97, Recueil, str. I-7907, točki 40 in 41) in Belgija proti Komisiji(navedeno v opombi 38).
(
39
)	Glej sodbo z dne 22. novembra 2001 v zadevi Ferring (C-53/00, Recueil, str. I-9067, točke od 18 do 20 in 22).
(
40
)	Glej v tem smislu sodbe z dne 2. julija 1974 v zadevi Italija proti Komisiji (173/73, Recueil, str. 709, točka 33), z dne v zadevi Unicredito Italiano (C-148/04, ZOdl., str. I-11137, točka 51) in z dne v zadevi Portugalska proti Komisiji (C-88/03, ZOdl., str. I-7115, točka 52). V zvezi s tem je treba spomniti, da se je temu pristopu sledilo tudi v sodbi z dne v zadevi GIL Insurance in drugi (C-308/01, Recueil, str. I-4777, točke od 65 do 78), v kateri je Sodišče presojalo, ali sta narava in struktura nacionalnega sistema nalaganja zavarovalnih premij v Združenem kraljestvu upravičevali uvedbo višje stopnje davka na dodano vrednost za določene skupine zavarovalnih pogodb, in to ne glede na presojo obstoja selektivne prednosti za subjekte, za katere velja splošna stopnja.
(
41
)	Glej zgoraj navedeno sodbo Portugalska proti Komisiji, točka 56.
(
42
)	Sodba z dne 8. novembra 2001 v zadevi Adria-Wien Pipeline in Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke (C-143/99, Recueil, str. I-8365).
(
43
)	Točka 114 izpodbijane sodbe. Moj poudarek.
(
44
)	Točka 114.
(
45
)	Točka 116.
(
46
)	Točka 115.
(
47
)	Oprostitev je bila odobrena v okviru Strukturanpassungsgesetz (avstrijskega zakona o strukturnih prilagoditvah) iz leta 1996 o porabi zemeljskega plina in električne energije v podjetjih. Sodišče je ugotovilo, da odobritev ugodnosti podjetjem, katerih glavna dejavnost je proizvodnja materialnih gospodarskih dobrin, ni bila upravičena z naravo ali splošno strukturo sistema obdavčitve, ki je bil uveden na podlagi Strukturanpassungsgesetz.
(
48
)	Glej med drugim sodbo z dne 13. februarja 2003 v zadevi Španija proti Komisiji (C-409/00, Recueil, str. I-1487, točki 53 in 54).
(
49
)	Glej zgoraj navedeno sodbo Italija proti Komisiji ter sodbi z dne 29. februarja 1996 v zadevi Belgija proti Komisiji (C-56/93, Recueil, str. I-723, točka 79) in z dne v zadevi Francija proti Komisiji (C-241/94, Recueil, str. I-4551, točka 20).
(
50
)	Glede zahteve po uporabi državnih sredstev glej na primer sodbo z dne 30. novembra 1993 v zadevi Kirsammer-Hack (C-189/91, Recueil, str. I-6185, točki 17 in 18) ali glede obstoja prednosti zgoraj navedeno sodbo Ferring, v zvezi z nadomestili za storitve splošnega gospodarskega pomena ali še glede pogoja selektivnosti zgoraj navedeno sodbo Adria-Wien Pipeline (zlasti točko 52) in zgorajv točki 83 splošno navedeno sodno prakso.
(
51
)	Glej na primer točki 128 in 130 izpodbijane sodbe.
(
52
)	Točka 123 in naslednje izpodbijane sodbe.
(
53
)	Vendar se mi zdi, da je posledica, ki izhaja iz opredelitve ekološkega davka kot samostojnega davčnega ukrepa, to je možnost upravičiti morebitno različno obravnavanje podjetij ali proizvodnih dejavnosti na podlagi narave in strukture navedenega ukrepa kot shemo, v skladu s to sodno prakso.
(
54
)	Glej točko 114 izpodbijane sodbe.
(
55
)	Ta ugotovitevje v točki 128 izpodbijane sodbe, v kateri Sodišče prve stopnje trdi, da „odločba o uvedbi ekološke dajatve samo v sektorju agregatov […], čeprav obrazložena s skrbjo za ohranitev mednarodne konkurenčnosti določenih sektorjev, ne dopušča dvoma o skladnosti AGL zzasledovanimi okoljevarstvenimi cilji“.
(
56
)	Sodba z dne 27. januarja 2000 v zadevi DIR International Film in drugi proti Komisiji (C-164/98 P, Recueil, str. I-447, točki 38 in 42).
(
57
)	Pritožnik v pritožbi omenja točki 10 in 16 izpodbijane odločbe, ki sta del dejanskega stanja.
(
58
)	Točka 31 izpodbijane odločbe.
(
59
)	Glej npr. sodbo z dne 16. maja 2000 v zadevi Francija proti Ladbroke Racing in Komisiji (C-83/98 P, Recueil, str. I-3271, točka 25).
(
60
)	Glej med drugim sodbo z dne 14. februarja 1990 v zadevi Francija proti Komisiji (C-301/87, Recueil, str. I-307, točka 49).
(
61
)	Glej zgoraj navedeno sodbo Francija proti Ladbroke Racing in Komisiji, točka 25. Generalni pravobranilec Jacobs je v sklepnih predlogih, predstavljenih v zadevi Cassa di Risparmio di Firenze in drugi (C-222/04, ZOdl., str. I-289, točke od 109 do 112), v kateri je bilo odločeno s sodbo z dne 10. januarja 2006, imel nasprotno stališče glede priznavanja Komisiji proste presoje v okviru zapletene ekonomske presoje, ki je potrebna za opredelitev obravnavanega nacionalnega ukrepa v smislu člena 87(1) ES.
(
62
)	Glej sodbo Sodišča z dne 29. februarja 1996 v zadevi Belgija proti Komisiji (C-56/93, Recueil, str. I-723, točka 11) in sodbo Sodišča prve stopnje z dne v združenih zadevah BFM in EFIM proti Komisiji (T-126/96 in T-127/96, Recueil, str. II-3437, točka 81).
(
63
)	Glej med drugim zgoraj navedeno sodbo Matra proti Komisiji, točka 33.
(
64
)	Glede navedbe iz zgoraj navedene sodbe Matra proti Komisiji, vsebovane v točki 118 izpodbijane sodbe, se bomomejil na pripombo, da točka, na katero se sklicuje navedena sodba, v kateri se trdi, da „Komisija uživa široko polje proste presoje ob uporabi člena [88](3) ES“ (točka 24), izrecno temelji na precedensu, sodbi z dne 21. marca 1991 v zadevi Italija proti Komisiji (C-303/88, Recueil, str. I-1433, točka 34), v kateri je bilo takšno polje proste presoje priznano v povezavi s členom 87(3), in ne členom 88(3) ES. Isti precedens je v podobnih okoliščinahsicer citiran v točki 12 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca Van Gervena, ki se tokrat pravilno sklicuje na člen 87(3). V teh okoliščinah se mi zdi, da ni mogoče izključitimožnosti, da točka 24 sodbe Matra proti Komisiji vsebuje pisno napako.
(
65
)	Glej zgoraj navedene sklepne predloge generalnega pravobranilca Cosmasa, predstavljene v zadevi Francija proti Ladbroke Racing in Komisiji, točka 15.
(
66
)	Glej zgoraj navedeno sodbo Francija proti Ladbroke Racing in Komisiji, točka 25.