62024CJ0767
SODBA SODIŠČA (deveti senat)
z dne 11. decembra 2025 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Direktiva 93/13/EGS – Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah – Člen 7(1) – Učinki ugotovitve nepoštenosti pogoja – Ničnost pogodbe – Tožba prodajalca ali ponudnika za vračilo zneska kredita, plačanega na podlagi pogodbe, ki jo je treba razglasiti za nično – Posledice predložitve izjave o pobotu – Implicitna odpoved ugovoru zastaranja – Učinkovito uresničevanje procesnih pravic potrošnikov – Načelo učinkovitosti – Odvračalni učinek prepovedi nepoštenih pogojev“
V zadevi C‑767/24, [Kuszycka] (
i
),
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Sąd Okręgowy w Warszawie (regionalno sodišče v Varšavi, Poljska) z odločbo z dne 6. novembra 2024, ki je na Sodišče prispela 6. novembra 2024, v postopku
mBank S.A.
proti
ML,
SODIŠČE (deveti senat),
v sestavi M. Condinanzi, predsednik senata, N. Jääskinen, sodnik, in R. Frendo (poročevalka), sodnica,
generalni pravobranilec: R. Norkus,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za mBank S.A. A. Cudna-Wagner, radca prawny, in B. Miąskiewicz, adwokat,
–
za ML I. Gabrysiak, adwokat,
–
za poljsko vlado B. Majczyna, agent,
–
za Evropsko komisijo P. Kienapfel in J. Szczodrowski, agenta,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 7(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288, in popravek v UL 2019, L 214, str. 25).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med mBank S.A., banko, in ML, potrošnico, v zvezi s tožbo za vračilo dolga, ki izhaja iz uporabe denarnega zneska, posojenega na podlagi pogodbe o hipotekarnem kreditu, ki jo je treba razglasiti za nično, ker vsebuje nepoštene pogoje.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
V štiriindvajseti uvodni izjavi Direktive 93/13 je navedeno, da „morajo imeti sodišča ali upravni organi držav članic na voljo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v potrošniških pogodbah“.
4
Člen 6(1) te direktive določa:
„Države članice določijo, da nepošteni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nepoštenih pogojev.“
5
Člen 7(1) navedene direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.“
Poljsko pravo
6
Člen 58(1) ustawa – Kodeks cywilny (civilni zakonik) z dne 23. aprila 1964 (Dz. U. št. 16, pozicija 93) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: civilni zakonik), določa:
„Pravni posel, ki je v nasprotju z zakonom ali je namenjen izogibanju zakonu, je ničen, razen če upoštevna določba ne določa drugače, zlasti če določa, da se nična določila pravnega posla nadomestijo z upoštevnimi določbami zakona.“
7
Člen 117 civilnega zakonika določa:
„1.   Ob upoštevanju izjem, določenih v zakonu, premoženjske terjatve zastarajo.
2.   Po preteku zastaralnega roka lahko dolžnik izpolnitev premoženjske terjatve odkloni, razen če se odpove uveljavljanju ugovora zastaranja. Vendar je odpoved zastaranju pred potekom zastaralnega roka nična.
21   Po poteku zastaralnega roka ni več mogoče zahtevati plačila dolga od potrošnika.“
8
Člen 118 tega zakonika določa:
„Če ni posebej določeno drugače, je zastaralni rok šest let, za terjatve iz naslova periodičnih plačil in terjatve, povezane z opravljanjem gospodarske dejavnosti, pa tri leta. Vendar se zastaralni rok izteče na zadnji dan koledarskega leta, razen če je krajši od dveh let.“
9
Člen 123(1) navedenega zakonika določa:
„Zastaralni rok se pretrga: 1. s kakršnim koli dejanjem pred sodiščem ali drugim organom, pristojnim za obravnavanje zadev ali uveljavljanje zahtevkov določene vrste, ali pred arbitražo, ki se opravi neposredno za uveljavljanje, ugotavljanje, izpolnitev ali zavarovanje zahtevka; 2. s pripoznanjem dolga s strani dolžnika; 3. z uvedbo postopka mediacije.“
10
Člen 3851(1) in (2) tega zakonika določa:
„1.   Pogoji potrošniške pogodbe, ki niso bili posamično dogovorjeni, za potrošnika niso zavezujoči, če se z njimi določajo njegove pravice in obveznosti na način, ki je v nasprotju z dobrimi običaji in s katerim se grobo posega v njegove interese (nezakoniti pogoji). To ne velja za pogoje, ki se nanašajo na glavne obveznosti pogodbenih strank, zlasti tiste, ki se nanašajo na ceno ali plačilo, če je njihovo besedilo nedvoumno.
2.   Če pogodbeni pogoj v skladu z odstavkom 1 potrošnika ne zavezuje, pogodba pogodbeni stranki zavezuje v preostalem delu.“
11
Člen 405 civilnega zakonika določa:
„Kdor je brez pravne podlage pridobil premoženjsko korist v škodo druge osebe, mora to korist vrniti v naravi, če to ni mogoče, pa plačati njeno protivrednost.“
12
Člen 410(1) ni (2) tega zakonika določa:
„1.   Določbe prejšnjih členov se uporabljajo zlasti v primeru neupravičene izpolnitve.
2.   Izpolnitev je neupravičena, če oseba, ki jo je opravila, k izpolnitvi sploh ni bila zavezana ali izpolnitve ni bila zavezana opraviti prejemniku izpolnitve, ali če je podlaga za izpolnitev prenehala, ali če predvideni namen izpolnitve ni bil dosežen, ali če je bil pravni posel, ki je podlaga za obveznost izpolnitve, neveljaven in tudi po izpolnitvi ni postal veljaven.“
13
Člen 498(1) in (2) navedenega zakonika določa:
„1.   Če sta dva subjekta hkrati medsebojna dolžnika in upnika, lahko vsak od njiju pobota svojo terjatev s terjatvijo druge stranke, če se obe terjatvi glasita na denar ali na stvari iste vrste in iste kakovosti ter če sta obe terjatvi zapadli in se lahko uveljavljata pred sodiščem ali drugim državnim organom.
2.   S pobotom se obe terjatvi pobotata v obsegu nižje terjatve.“
14
Člen 499 istega zakonika določa:
„Pobot se opravi z izjavo, ki se predloži drugi stranki. Izjava ima retroaktivni učinek od trenutka, ko je pobot postal mogoč.“
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
15
ML je 11. oktobra 2006 z družbo mBank sklenila pogodbo o hipotekarnem kreditu v višini 130.000 poljskih zlotov (PLN) (približno 30.670 EUR) za nakup nepremičnine. Ta pogodba, ki je bila sklenjena za 360 mesecev, je bila denominirana v švicarskih frankih (CHF), vendar je določala plačilo mesečnih obrokov v poljskih zlotih, katerih znesek je bil določen z uporabo prodajnega tečaja švicarskega franka, objavljenega na tečajni listi družbe mBank na dan plačila teh obrokov.
16
ML je 12. oktobra 2017 na družbo mBank naslovila predlog za poravnavo, v katerem je zahtevala vračilo zneskov 53.244,39 PLN (približno 12.530 EUR) in 14.692,51 CHF (približno 15.700 EUR), za katera je menila, da jih je neupravičeno plačala zaradi obstoja nepoštenih pogojev v navedeni pogodbi.
17
Družba mBank je 16. decembra 2021 pri Sąd Okręgowy w Warszawie (regionalno sodišče v Varšavi, Poljska), ki je predložitveno sodišče, vložila tožbo, s katero je predlagala, naj se ML naloži vračilo glavnice kredita, in sicer 130.000 PLN (približno 30.670 EUR), z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Banka je trdila, da mora ML, ker je pogodba o hipotekarnem kreditu nična, glavnico vrniti na podlagi določb nacionalnega prava o neupravičeni obogatitvi.
18
ML je v odgovoru na tožbo predlagala zavrnitev tožbe in uveljavljala ugovor zastaranja terjatve. Ne glede na to je predložila izjavo o pobotu, pri čemer se je sklicevala na terjatvi v višini 53.244,39 PLN (približno 12.530 EUR) oziroma 14.692,51 CHF (približno 15.700 EUR).
19
Predložitveno sodišče ugotavlja, da pogodba iz postopka v glavni stvari vsebuje nepoštene pogoje in da brez teh pogojev ne more več obstajati. Iz tega naj bi izhajalo, da je treba to pogodbo razglasiti za nično in da sta pogodbeni stranki v skladu z nacionalnim pravom dolžni vzajemno vrniti zneske, plačane na podlagi navedene pogodbe.
20
Poleg tega to sodišče ugotavlja, da se je v skladu s členom 118 civilnega zakonika triletni zastaralni rok, ki se uporablja za terjatev banke, iztekel 31. decembra 2020. Zato naj bi na dan vložitve tožbe v postopku v glavni stvari, to je 16. decembra 2021, terjatev te banke že zastarala. Posledično bi moralo navedeno sodišče ob upoštevanju ugovora zastaranja, ki ga uveljavlja ML, tožbo zavreči.
21
Vendar isto sodišče navaja, da v skladu z nacionalno sodno prakso predložitev izjave o pobotu v skladu s členom 499 civilnega zakonika pomeni odpoved ugovoru zastaranja v smislu člena 117(2) tega zakonika. Iz te sodne prakse naj bi namreč izhajalo, da stranka, ki predloži izjavo o pobotu, s tem prizna obstoj in izterljivost nasprotne terjatve ter izrazi voljo, da jo poplača, s čimer se odpove uveljavljanju zastaranja. Tak pristop, ki ga priznava tudi poljska doktrina, naj bi nacionalna sodišča vodil k ugotovitvi, da je predložitev izjave o pobotu, tudi če je ta predložena iz naslova obrambe, enakovredna odpovedi ugovoru zastaranja. Iz tega naj bi sledilo, da v skladu z navedeno sodno prakso ugovoru zastaranja, ki ga uveljavlja ML, ni mogoče ugoditi in da za terjatev banke ni mogoče šteti, da je zastarala.
22
Predložitveno sodišče pa ima pomisleke o združljivosti take sodne prakse s členom 7(1) Direktive 93/13.
23
V zvezi s tem navedeno sodišče navaja, da bi ML lahko predložila izjavo o pobotu zgolj zato, da bi uveljavljala svojo terjatev zoper terjatev banke, ne da bi se nameravala odpovedati ugovoru zastaranja, zlasti ker je ta razloga navedla hkrati. Ker se poleg tega ML ugovoru zastaranja ni izrecno odpovedala, ni mogoče izključiti, da ni bila seznanjena z okoliščino, da je izjavo o pobotu mogoče razlagati tako.
24
Po mnenju navedenega sodišča bi se lahko izkazalo, da je nacionalna sodna praksa, v skladu s katero se z izjavo o pobotu samodejno odpove uveljavljanju zastaranja, v nasprotju s cilji varstva potrošnikov, ki se uresničujejo z Direktivo 93/13. Taka sodna praksa bi lahko potrošnike odvračala od uporabe instituta pobota, čeprav je ta učinkovito sredstvo za uveljavljanje njihovih pravic v primeru nepoštenih pogojev. Poleg tega naj bi tako načelo varstva potrošnikov kot načelo pravne varnosti govorila v prid razlagi nacionalnega prava, v skladu s katero je dopustitev pravnega sredstva, ki je zastaralo in ki ga prodajalec ali ponudnik vloži proti potrošniku, mogoče predvideti le v izjemnih in jasno opredeljenih primerih.
25
Vendar isto sodišče ugotavlja, da če bi bil cilj ML s predložitvijo izjave o pobotu ugasnitev terjatve družbe mBank, bi bilo mogoče šteti, da predložitev take izjave pomeni priznanje obstoja te terjatve, brez katerega bi bil pobot brezpredmeten. Poleg tega naj bi ML zastopal odvetnik, ki bi moral glede na svojo funkcijo poznati nacionalno sodno prakso, v skladu s katero predložitev izjave o pobotu pomeni odpoved ugovoru zastaranja.
26
V teh okoliščinah je Sąd Okręgowy w Warszawie (regionalno sodišče v Varšavi) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba v okviru ugotovitve ničnosti celotne pogodbe o hipotekarnem kreditu, ker ta po odstranitvi nepoštenih pogojev ni več zavezujoča, člen 7(1) Direktive [93/13] in načelo učinkovitosti razlagati tako, da nasprotujeta sodni razlagi nacionalne zakonodaje, v skladu s katero izjava potrošnika, s katero ta pobota svojo terjatev s terjatvijo banke za vračilo protivrednosti glavnice kredita, pomeni, da se potrošnik odpove ugovoru, da je ta terjatev banke zastarala?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Dopustnost
27
Obe stranki iz postopka v glavni stvari izpodbijata dopustnost vprašanja za predhodno odločanje.
28
Na prvem mestu, družba mBank trdi, da predlog za sprejetje predhodne odločbe ne izpolnjuje zahtev iz člena 94 Poslovnika Sodišča. Natančneje, predložitveno sodišče naj ne bi predložilo nobene informacije niti o okoliščinah, v katerih je ML predložila svojo izjavo o pobotu, niti o vsebini te izjave.
29
V skladu s členom 94 Poslovnika vsak predlog za sprejetje predhodne odločbe vsebuje „povzetek predmeta spora in upoštevnih dejstev, kakor jih je ugotovilo predložitveno sodišče, ali vsaj navedbo dejanskih okoliščin, na katerih vprašanja temeljijo“, „vsebino nacionalnih določb, ki naj bi se uporabile v obravnavani zadevi, in po potrebi upoštevno nacionalno sodno prakso“ ter „razloge, ki so predložitvenemu sodišču vzbudili dvom glede razlage ali veljavnosti nekaterih določb prava Unije, in pojasnitev zveze, ki po mnenju predložitvenega sodišča obstaja med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki jo je treba uporabiti v sporu o glavni stvari“.
30
V obravnavani zadevi predlog za sprejetje predhodne odločbe vsebuje opis dejanskega in pravnega okvira spora o glavni stvari, ki zadostuje za izpolnitev teh zahtev. Na eni strani namreč ta predlog povzema vsebino nacionalnih določb, ki se uporabljajo v sporu o glavni stvari, in upoštevne nacionalne sodne prakse. Na drugi strani to, kako je predložitveno sodišče opisalo okoliščine, v katerih je ML predložila svojo izjavo o pobotu, in vprašanja, ki jih to sodišče postavlja glede pravnih posledic, ki jih nacionalna sodna praksa pripisuje taki izjavi, zadostuje za razumevanje razlogov, na katerih temelji izbira določb prava Unije, za razlago katerih prosi navedeno sodišče, in povezave, ki jo je zadnjenavedeno ugotovilo med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki se uporablja v sporu, o katerem odloča.
31
Na drugem mestu, družba mBank in ML trdita, da je vprašanje za predhodno odločanje hipotetično, ker je ML izjavo o pobotu predložila le podredno in jo nato umaknila z aktom z dne 4. novembra 2024. Vprašanje pobota in učinkov te izjave naj zato ne bi bilo upoštevno za rešitev spora o glavni stvari.
32
V zvezi s tem je treba navesti, da je predložitveno sodišče na podlagi zahteve za informacije, ki jo je nanj naslovilo Sodišče, potrdilo, da je ML svojo izjavo o pobotu umaknila. Vendar je predložitveno sodišče navedlo, da vztraja pri predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ker je odgovor na postavljeno vprašanje še vedno potreben za rešitev spora o glavni stvari. Navedeno sodišče je v zvezi s tem pojasnilo, da poljska zakonodaja omogoča umik ugovora pobota, ki se razume kot procesni ugovor, vendar ne dovoljuje umika izjave o pobotu kot vsebinske izjave. Dodalo je, da je prvotna izjava o pobotu vsekakor enakovredna pripoznavi dolga, ki v skladu s členom 123 civilnega zakonika pretrga zastaralni rok. Zato naj bi ta rok ponovno začel teči od te implicitne pripoznave, ne da bi poznejši umik izjave lahko imel retroaktivni učinek in izničil navedeno implicitno pripoznavo.
33
Opozoriti je treba, da je v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, uvedenega s členom 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki bo izdana, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po predhodni odločbi, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Zato Sodišče, kadar se zastavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma mora odločiti (glej sodbi z dne 29. novembra 1978, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, točka 25, in z dne 11. januarja 2024, Nárokuj, C‑755/22, EU:C:2024:10, točka 17 in navedena sodna praksa).
34
Iz tega izhaja, da za vprašanja v zvezi s pravom Unije velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje o vprašanju za predhodno odločanje nacionalnega sodišča samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (glej sodbi z dne 7. septembra 1999, Beck in Bergdorf, C‑355/97, EU:C:1999:391, točka 22, in z dne 11. januarja 2024, Nárokuj, C‑755/22, EU:C:2024:10, točka 18 in navedena sodna praksa).
35
V obravnavani zadevi je na eni strani iz odgovora na zahtevo za informacije iz točke 32 te sodbe, ki ga je podalo predložitveno sodišče, ki je edino pristojno za razlago nacionalnega prava, razvidno, da je izjava o pobotu v poljskem pravu enakovredna pripoznavi dolga in ima pravne učinke ne glede na njen morebitni umik, ki poleg tega v skladu z nacionalnim pravom, ki se uporablja, ni dopusten.
36
Na drugi strani se spor o glavni stvari nanaša na tožbo za vračilo, ki jo je banka vložila za vračilo glavnice, ki je bila posojena na podlagi pogodbe o hipotekarnem kreditu, ki vsebuje nepoštene pogoje in ki jo je treba razglasiti za nično. Predložitveno sodišče se sprašuje o združljivosti nacionalne sodne prakse, v skladu s katero to, da potrošnik predloži izjavo o pobotu svoje terjatve s terjatvijo banke, pomeni implicitno odpoved ugovoru zastaranja, s členom 7(1) Direktive 93/13 v povezavi z načelom učinkovitosti.
37
V teh okoliščinah ni očitno, da zahtevana razlaga Direktive 93/13 nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari ali da je izpostavljen problem hipotetičen.
38
Na tretjem in zadnjem mestu, družba mBank trdi, da se določbe Direktive 93/13 ne uporabljajo za učinke izjave o pobotu, podane v okviru tožbe za vračilo, tako da to vprašanje ureja le nacionalno pravo.
39
V zvezi s tem zadostuje navesti, da kadar – kot v obravnavani zadevi – ni očitno, da razlaga akta prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, se ugovor v zvezi z neuporabo tega akta v postopku v glavni stvari nanaša na vsebino vprašanj (sodba z dne 15. junija 2023, Getin Noble Bank (Odložitev izpolnjevanja kreditne pogodbe), C‑287/22, EU:C:2023:491, točka 27 in navedena sodna praksa).
40
Iz zgornjih preudarkov izhaja, da je vprašanje za predhodno odločanje dopustno.
Vsebinska presoja
41
Predložitveno sodišče z edinim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 7(1) Direktive 93/13 v povezavi z načelom učinkovitosti razlagati tako, da v okviru razglasitve ničnosti celotne pogodbe o hipotekarnem kreditu, sklenjene med potrošnikom in banko, ker ta pogodba vsebuje nepošteni pogoj, brez katerega navedena pogodba ne more več obstajati, nasprotuje nacionalni sodni praksi, v skladu s katero to, da ta potrošnik predloži izjavo o pobotu svoje terjatve s terjatvijo te banke, pomeni implicitno odpoved ugovoru zastaranja v zvezi s terjatvijo, na katero se sklicuje navedena banka.
42
Opozoriti je treba, da sistem varstva, ki je vzpostavljen z Direktivo 93/13, temelji na zamisli, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju glede pogajalske sposobnosti in ravni obveščenosti, zaradi česar pristopi k pogojem, ki jih je predhodno sestavil prodajalec ali ponudnik in na vsebino katerih ne more vplivati (sodba z dne 15. junija 2023, Bank M. (Posledice ničnosti pogodbe), C‑520/21, EU:C:2023:478, točka 54 in navedena sodna praksa).
43
Tako glede na naravo in pomen javnega interesa, ki ga predstavlja varstvo potrošnikov, Direktiva 93/13 in zlasti njen člen 7(1) v povezavi z njeno štiriindvajseto uvodno izjavo državam članicam nalagajo, da zagotovijo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, sklenjenih med prodajalcem ali ponudnikom in potrošniki. Zato morajo nacionalna sodišča zavrniti uporabo nepoštenih pogojev, tako da ti za zadevnega potrošnika nimajo zavezujočih učinkov, razen če potrošnik temu nasprotuje (sodba z dne 15. junija 2023, Bank M. (Posledice ničnosti pogodbe), C‑520/21, EU:C:2023:478, točka 56 in navedena sodna praksa).
44
Čeprav je Sodišče že večkrat določilo, kako mora nacionalno sodišče zagotoviti varstvo pravic, ki jih imajo potrošniki na podlagi Direktive 93/13, pa pravo Unije načeloma ne harmonizira postopkov, ki se uporabljajo za preizkus domnevne nepoštenosti pogodbenega pogoja, niti posledic, ki jih je treba izpeljati iz ugotovitve take nepoštenosti. Ker pa na tem področju ni posebnih predpisov Unije, so podrobna pravila za izvajanje varstva potrošnikov iz te direktive v skladu z načelom postopkovne avtonomije držav članic določena v pravnem redu teh držav. Vendar pa ta pravila ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne nacionalne položaje (načelo enakovrednosti), in ne smejo biti oblikovana tako, da bi v praksi onemogočala ali pretirano oteževala uveljavljanje pravic, ki jih podeljuje pravni red Unije (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu sodbi z dne 25. novembra 2020, Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, točka 39, in z dne 26. junija 2019, Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, točki 45 in 46 ter navedena sodna praksa).
45
Kar zadeva načelo učinkovitosti, ki je edino predmet vprašanja predložitvenega sodišča, je treba opozoriti, da je treba vsak primer, v katerem se postavlja vprašanje, ali se z neko nacionalno procesno določbo onemogoča ali pretirano otežuje uporaba prava Unije, preučiti ob upoštevanju umestitve te določbe v celotnem postopku, poteka postopka in njegovih posebnosti pred različnimi nacionalnimi organi. S tega vidika je treba po potrebi upoštevati načela, na katerih temelji nacionalni sodni sistem, kot so načelo varstva pravice do obrambe, načelo pravne varnosti in načelo učinkovitega poteka postopka (sodba z dne 26. junija 2019, Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, točka 48 in navedena sodna praksa).
46
Poleg tega je Sodišče pojasnilo, da obveznost držav članic, da zagotovijo učinkovitost pravic, ki jih imajo pravni subjekti na podlagi prava Unije, med drugim v zvezi s pravicami, ki izhajajo iz Direktive 93/13, vključuje zahtevo po zagotovitvi učinkovitega sodnega varstva, določeno tudi v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, ki med drugim velja za opredelitev postopkovnih pravil v zvezi s tožbami, ki temeljijo na takih pravicah (sodba z dne 10. junija 2021, BNP Paribas Personal Finance, od C‑776/19 do C‑782/19, EU:C:2021:470, točka 29 in navedena sodna praksa).
47
Med ustreznimi in učinkovitimi sredstvi, ki morajo potrošniku zagotoviti pravico do učinkovitega pravnega sredstva, mora biti možnost, da potrošnik sodeluje v okviru tožbe, ki jo proti njemu vloži prodajalec ali ponudnik, v razumnih procesnih pogojih, tako da za uveljavljanje njegovih pravic niso določeni pogoji, zlasti glede rokov, stroškov ali drugih procesnih zahtev, ki bi pretirano otežili ali v praksi onemogočili uresničevanje pravic, zagotovljenih z Direktivo 93/13 (glej v tem smislu sodbi z dne 1. oktobra 2015, ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, točka 59, in z dne 3. aprila 2019, Aqua Med, C‑266/18, EU:C:2019:282, točka 53 in navedena sodna praksa).
48
V obravnavani zadevi je iz predložitvene odločbe razvidno, da je ML v okviru tožbe za vračilo, ki jo je vložila družba mBank, da bi izterjala terjatev, ki izhaja iz pogodbe o hipotekarnem kreditu, ki jo je treba razglasiti za nično, ker vsebuje nepoštene pogoje, uveljavljala ugovor zastaranja te terjatve in hkrati predložila izjavo o pobotu, da bi svojo terjatev pobotala s terjatvijo banke.
49
Iz tega izhaja tudi, da je bila na dan vložitve tožbe v postopku v glavni stvari terjatev banke zastarana, tako da bi moralo predložitveno sodišče ob upoštevanju ugovora zastaranja, ki ga je vložila ML, tožbo zavreči. Vendar navedeno sodišče navaja, da v skladu z nacionalno sodno prakso predložitev izjave o pobotu v skladu s členom 499 civilnega zakonika pomeni odpoved ugovoru zastaranja v smislu člena 117(2) tega zakonika, tako da ugovoru ML ni mogoče ugoditi in terjatve banke ni mogoče šteti za zastarano.
50
V zvezi s tem je treba, na prvem mestu, navesti, da pogojevanje pravice do ugovora zastaranja z neobstojem predložitve kakršne koli izjave o pobotu v resnici pomeni omejitev možnosti potrošnika, da uresničuje procesno pravico, določeno z nacionalno zakonodajo, in sicer pravico do uveljavljanja nasprotne terjatve, ki izhaja iz razglasitve ničnosti zadevne kreditne pogodbe. Taka omejitev lahko v okviru tožbe, ki jo prodajalec ali ponudnik vloži zoper potrošnika, pomeni oviro, ki temu potrošniku preprečuje učinkovito uresničevanje njegovih procesnih pravic ali ga odvrača od tega, kar je v nasprotju s sodno prakso, navedeno v točkah 46 in 47 te sodbe.
51
Na drugem mestu, videti je, da nacionalna sodna praksa iz postopka v glavni stvari lahko ogrozi odvračalni učinek, ki se s členom 6(1) Direktive 93/13 v povezavi s členom 7(1) te direktive želi doseči z ugotovitvijo nepoštenosti pogojev v pogodbah, sklenjenih med potrošniki in prodajalci ali ponudniki (glej po analogiji sodbo z dne 14. decembra 2023, Getin Noble Bank (Zastaralni rok za zahtevke za vračilo), C‑28/22, EU:C:2023:992, točka 74 in navedena sodna praksa).
52
Kot je namreč razvidno iz elementov, ki jih je navedlo predložitveno sodišče in na katere je bilo opozorjeno v točki 49 te sodbe, se zdi, da ta nacionalna sodna praksa lahko pripelje do tega, da lahko prodajalec ali ponudnik izterja zastarano terjatev zgolj zato, ker je potrošnik, čeprav je uveljavljal ugovor zastaranja, uporabil postopkovno sredstvo, ki mu je priznano z nacionalnim pravom, in sicer predložitev izjave o pobotu. Navedena sodna praksa lahko tako mehanizmu, ki je bil z Direktivo 93/13 uveden za preprečevanje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbenih razmerjih med prodajalci ali ponudniki in potrošniki, odvzame učinkovitost, ker je posledica te sodne prakse izničenje pravnih učinkov razglasitve ničnosti zadevne pogodbe in omogočanje prodajalcu ali ponudniku, da pridobi korist od svojega nezakonitega ravnanja, ki je povzročilo to ničnost.
53
Na tretjem in zadnjem mestu, opozoriti je treba, da se sistem varstva potrošnika pred nepoštenimi pogoji in pred škodljivimi posledicami ugotovitve ničnosti celotne pogodbe, ki je bil uveden z Direktivo 93/13, ne uporablja, če potrošnik temu nasprotuje. Ta lahko po opozorilu nacionalnega sodišča ne uveljavlja nepoštenosti in nezavezujoče narave pogoja, s čimer poda svobodno privolitev po predhodni seznanitvi glede zadevnega pogoja in s tem prepreči ugotovitev neveljavnosti pogodbe. Da pa lahko potrošnik poda svobodno privolitev po predhodni seznanitvi, mora nacionalno sodišče v okviru nacionalnih procesnih pravil in ob upoštevanju načela pravičnosti v civilnih postopkih strankam objektivno in izčrpno navesti pravne posledice, ki jih lahko povzroči odprava nepoštenega pogoja, in to ne glede na to, ali jih zastopa poklicni pooblaščenec ali ne (glej v tem smislu sodbo z dne 29. aprila 2021, Bank BPH, C‑19/20, EU:C:2021:341, točke 94, 95 in 97).
54
Podobno o odpovedi ugovoru zastaranja ni mogoče domnevati zgolj na podlagi nacionalne sodne prakse, v skladu s katero se procesno dejanje, kot je izjava o pobotu, šteje za implicitno izjavo volje, da se temu ugovoru odpove, ne da bi se preverilo, ali je potrošnik izrazil svobodno privolitev po predhodni seznanitvi, da to stori. Enaka razlaga velja a fortiori v položaju, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, v katerem je potrošnik z drugim procesnim dejanjem, ki je bilo opravljeno istočasno, izrazil nasprotno voljo, in sicer da se sklicuje na zastaranje.
55
Kot je v bistvu poudarila poljska vlada v pisnem stališču, člen 7(1) Direktive 93/13 in načelo učinkovitosti zahtevata, da lahko potrošnik učinkovito uresničuje pravice, ki so mu priznane s to direktivo, ne da bi bilo mogoče uresničevanje določene procesne pravice samodejno enačiti z implicitno odpovedjo drugi. Ugotoviti je torej treba, da nacionalna sodna praksa, v skladu s katero se o implicitni odpovedi ugovoru zastaranja sklepa zgolj na podlagi predložitve izjave o pobotu, ne da bi se preverila volja potrošnika, to zahtevo krši.
56
Te presoje ni mogoče izpodbiti z dejstvom, da je ML zastopal odvetnik, ki bi moral glede na svojo funkcijo poznati zadevno nacionalno sodno prakso, saj taka okoliščina načeloma ne vpliva na varstvo, ki je potrošnikom zagotovljeno z Direktivo 93/13 (glej po analogiji sodbo z dne 11. marca 2020, Lintner, C‑511/17, EU:C:2020:188, točka 40 in navedena sodna praksa).
57
Opozoriti je treba še, da načelo razlage nacionalnega prava v skladu s pravom Unije zahteva, da nacionalna sodišča ob upoštevanju celotnega nacionalnega prava in ob uporabi načinov razlage, ki jih priznava to pravo, storijo vse, kar je v njihovi pristojnosti, da zagotovijo polni učinek zadevne direktive in dosežejo rešitev v skladu s ciljem te direktive. Zahteva po taki skladni razlagi med drugim vključuje obveznost nacionalnih sodišč, da po potrebi spremenijo ustaljeno sodno prakso, če ta temelji na razlagi nacionalnega prava, ki ni združljiva s cilji direktive. Nacionalno sodišče zato ne more upravičeno trditi, da določbe nacionalnega prava ne more razlagati v skladu s pravom Unije le zato, ker se je ta določba dosledno razlagala v smislu, ki ni v skladu s tem pravom (sodba z dne 26. junija 2019, Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, točki 65 in 66 ter navedena sodna praksa).
58
V obravnavanem primeru se mora predložitveno sodišče prepričati, da določb nacionalnega prava ni mogoče razlagati na način, ki bi potrošniku preprečeval možnost učinkovitega sklicevanja na ugovor zastaranja v zvezi s terjatvijo, ki jo uveljavlja banka, in ga odvračal od te možnosti zgolj zato, ker je ta potrošnik podal izjavo o pobotu.
59
Zato navedeno sodišče po lastnem preudarku po potrebi ne uporabi zadevne nacionalne sodne prakse iz postopka v glavni stvari, ker ni videti, da je ta združljiva s členom 7(1) Direktive 93/13.
60
Glede na zgornje preudarke je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 7(1) Direktive 93/13 v povezavi z načelom učinkovitosti razlagati tako, da v okviru razglasitve ničnosti celotne pogodbe o hipotekarnem kreditu, sklenjene med potrošnikom in banko, ker ta pogodba vsebuje nepošteni pogoj, brez katerega navedena pogodba ne more več obstajati, nasprotuje nacionalni sodni praksi, v skladu s katero to, da ta potrošnik predloži izjavo o pobotu svoje terjatve s terjatvijo te banke, pomeni implicitno odpoved ugovoru zastaranja v zvezi s terjatvijo, na katero se sklicuje navedena banka.
Stroški
61
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (deveti senat) razsodilo:
Člen 7(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah v povezavi z načelom učinkovitosti
je treba razlagati tako, da
v okviru razglasitve ničnosti celotne pogodbe o hipotekarnem kreditu, sklenjene med potrošnikom in banko, ker ta pogodba vsebuje nepošteni pogoj, brez katerega navedena pogodba ne more več obstajati, nasprotuje nacionalni sodni praksi, v skladu s katero to, da ta potrošnik predloži izjavo o pobotu svoje terjatve s terjatvijo te banke, pomeni implicitno odpoved ugovoru zastaranja v zvezi s terjatvijo, na katero se sklicuje navedena banka.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: poljščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.