SODBA SODIŠČA (osmi senat)
z dne 26. marca 2026(*)
„ Predhodno odločanje – Področje svobode, varnosti in pravice – Skupni standardi in postopki v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav – Direktiva 2008/115/ES – Preklic statusa subsidiarne zaščite – Javni red – Načelo nevračanja – Možnost izdaje odločbe o vrnitvi “
V zadevi C‑202/25, [Tadmur],(i)
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (sodišče v Haagu, ki zaseda v Ruremondu, Nizozemska) z odločbo z dne 12. marca 2025, ki je na Sodišče prispela istega dne, v postopku
HG
proti
Minister van Asiel en Migratie,
SODIŠČE (osmi senat),
v sestavi O. Spineanu‑Matei, predsednica senata, C. Lycourgos (poročevalec), predsednik tretjega senata v funkciji sodnika osmega senata, in N. Piçarra, sodnik,
generalni pravobranilec: A. Rantos,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za HG J. P. van Mulken, advocaat,
–        za nizozemsko vlado E. M. M. Besselink in J. Langer, agenta,
–        za dansko vlado M. P. Brøchner Jespersen, C. A.‑S. Maertens in J. Sandvik Loft, agenti,
–        za švicarsko vlado R. Adam in L. Lanzrein, agenta,
–        za Evropsko komisijo F. Blanc, M. Debieuvre, A. Katsimerou in F. van Schaik, agentke,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 3, 5, 6, 8 in 9 Direktive 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav (UL 2008, L 348, str. 98) ter členov 17 in 19 Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (UL 2011, L 337, str. 9).
2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med HG, državljanom tretje države, in minister van Asiel en Migratie (minister za azil in migracije, Nizozemska; v nadaljevanju: minister) glede zakonitosti odločbe o preklicu statusa subsidiarne zaščite, priznanega HG, in o odreditvi, da mora HG zapustiti ozemlje Nizozemske.
Pravni okvir
Direktiva 2008/115
3        Člen 2 Direktive 2008/115 določa:
„1.      Ta direktiva se uporablja za državljane tretjih držav, ki nezakonito prebivajo na ozemlju države članice.
2.      Države članice se lahko odločijo, da te direktive ne uporabljajo za državljane tretjih držav, ki:
(a)      jim je bil zavrnjen vstop […] ali ki so jih pristojni organi prijeli ali prestregli pri nezakonitem prestopu kopenske, morske ali zračne zunanje meje države članice in po tem niso pridobili dovoljenja ali pravice do prebivanja v tej državi članici;
(b)      se morajo v skladu z nacionalno zakonodajo vrniti zaradi kazenske sankcije ali zaradi posledice kazenske sankcije ali pa so v postopku izročitve.
3.      Ta direktiva se ne uporablja za osebe, ki uživajo pravico Skupnosti do prostega gibanja
[…].“
4        Člen 3 te direktive določa:
„Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
3.      ‚vrnitev‘ pomeni proces vračanja državljana tretje države – bodisi prostovoljno izpolnitev obveznosti vrnitve ali prisilno vrnitev – v:
–        državo izvora, ali
–        državo tranzita, v skladu s sporazumi Skupnosti ali dvostranskimi sporazumi o ponovnem sprejemu ali drugimi sporazumi, ali
–        drugo tretjo državo, v katero se zadevni državljan tretje države vrne prostovoljno, pod pogojem, da ga ta država sprejme;
4.      ‚odločba o vrnitvi‘ pomeni upravno ali sodno odločbo ali akt, ki navaja ali opredeljuje, da je prebivanje državljana tretje države nezakonito, ter nalaga ali navaja obveznost vrnitve;
[…].“
5        Člen 4(3) navedene direktive določa:
„Ta direktiva ne vpliva na pravico držav članic, da sprejmejo ali ohranijo določbe, ki so ugodnejše za osebe, za katere se uporabljajo, če so takšne določbe združljive s to direktivo.“
6        Člen 5 te direktive določa:
„Države članice pri izvajanju te direktive ustrezno upoštevajo:
(a)      največje koristi otroka,
(b)      družinsko življenje,
(c)      zdravstveno stanje zadevnega državljana tretje države,
in spoštujejo načelo nevračanja.“
7        Člen 6(1) Direktive 2008/115 določa:
„Brez poseganja v izjeme iz odstavkov 2 do 5 države članice izdajo odločbo o vrnitvi vsakemu državljanu tretje države, ki nezakonito prebiva na njihovem ozemlju.“
8        Člen 8 te direktive v odstavku 1 določa:
„Države članice sprejmejo vse potrebne ukrepe za izvršitev odločbe o vrnitvi, če […] ni bilo odobreno obdobje za prostovoljni odhod ali če obveznost vrnitve ni bila izpolnjena v obdobju za prostovoljni odhod[…].“
9        Člen 9(1)(a) navedene direktive določa:
„Države članice odložijo odstranitev:
(a)      če bi odstranitev kršila načelo nevračanja […]“
10      Člen 11 te direktive določa ureditev, ki se uporablja za naložitev prepovedi vstopa.
11      Člen 14(1) Direktive 2008/115 določa varovalne ukrepe pred vrnitvijo.
Direktiva 2011/95
12      Člen 17(1)(b) in (d) Direktive 2011/95 določa:
„Državljan tretje države ali oseba brez državljanstva ne more biti upravičen(-a) do subsidiarne zaščite, če obstajajo tehtni razlogi za domnevo, da:
[…]
(b)      je storil(-a) hudo kaznivo dejanje;
[…]
(d)      predstavlja nevarnost za skupnost ali varnost države članice, v kateri se nahaja.“
13      Člen 19(3)(a) te direktive določa:
„Države članice prekličejo, odvzamejo ali zavrnejo podaljšanje statusa subsidiarne zaščite državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, če:
(a)      po priznanju statusa subsidiarne zaščite ne bi smel(-a) biti ali ni upravičen(‑a) do subsidiarne zaščite skladno s členom 17(1) in (2)“.
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
14      HG je na Nizozemsko prispel 7. januarja 2016, nizozemski organi pa so mu 23. marca 2017 priznali status subsidiarne zaščite in izdali dovoljenje za začasno prebivanje, veljavno do 7. januarja 2021. Z odločbo z dne 5. januarja 2021 je bila veljavnost tega dovoljenja za prebivanje podaljšana do 7. januarja 2026.
15      Rechtbank Limburg (sodišče v Limburgu, Nizozemska) je 1. februarja 2022 HG obsodilo na štiri leta zaporne kazni, od tega eno leto pogojno, zaradi dejanj, storjenih 21. in 27. junija 2021, ki so bila kvalificirana kot poskus umora, nasilništvo, storjeno v sostorilstvu, nad osebami in grožnja zoper življenje druge osebe.
16      Minister je z odločbo z dne 23. maja 2024 ugotovil, da HG predstavlja grožnjo javnemu redu, in mu je zato s 27. junijem 2021 preklical status subsidiarne zaščite, ki ga je imel HG. Minister je v tej odločbi tudi ugotovil, da HG ne more dobiti pravice do prebivanja na Nizozemskem na drugi podlagi, in pojasnil, da zaradi zagotovitve spoštovanja načela nevračanja zoper njega ne bo izdana nobena odločba o vrnitvi ali mu naložena prepoved vstopa na podlagi Direktive 2008/115. Poleg tega je minister z odločbo z dne 23. maja 2024 HG na podlagi nizozemskega prava naložil obveznost, da zapusti ozemlje Nizozemske.
17      HG ni bil odobren odlog obveznosti odhoda in je bil zanj za obdobje 10 let razpisan ukrep v informacijskih sistemih nizozemskih organov pregona, nato pa v schengenskem informacijskem sistemu (SIS).
18      HG je 18. junija 2024 zoper odločbo z dne 23. maja 2024 vložil tožbo pri rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (sodišče v Haagu, ki zaseda v Ruremondu, Nizozemska), ki je predložitveno sodišče.
19      Navedeno sodišče v okviru začasne presoje meni, da tožbenih razlogov, ki jih HG navaja zoper odločbo o preklicu statusa subsidiarne zaščite, ni mogoče sprejeti. Navedeno sodišče pa dvomi o posledicah, ki jih je treba izpeljati iz tega preklica, v delu, v katerem to pomeni, da HG nezakonito prebiva na Nizozemskem, čeprav ga ni mogoče odstraniti v izvorno državo, ne da bi bilo kršeno načelo nevračanja.
20      Navedeno sodišče navaja, da je Sodišče v sodbi z dne 6. julija 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje) (C‑663/21, EU:C:2023:540), razsodilo, da odločbe o vrnitvi ni mogoče sprejeti, kadar se ugotovi, da je odstranitev zadevnega državljana tretje države v predvideno namembno državo zaradi načela nevračanja za nedoločen čas izključena.
21      Vendar navedeno sodišče meni, da bi bil tak državljan tretje države lahko prisiljen zapustiti ozemlje Unije, tako da bi sam preveril, ali ga je mogoče sprejeti v tretjo državo, ki ni njegova izvorna država, saj njegovo zadrževanje na tem ozemlju pomeni grožnjo javnemu redu, ki zadostuje za utemeljitev preklica mednarodne zaščite, do katere je bil upravičen. Izključitev sprejetja odločbe o vrnitvi v položaju iz postopka v glavni stvari bi povzročila, da bi bil HG v
vmesnemu položaju, saj bi nezakonito prebival na ozemlju države članice, ne da bi moral zapustiti to ozemlje.
22      V tem okviru predložitveno sodišče meni, da bi bila lahko razlaga člena 5 Direktive 2008/115, ki jo je podalo Sodišče, drugačna, če bi se ta člen razlagal v povezavi s členi
3, 6, 8 in 9 te direktive ter bi se bolj upoštevali sistematika te direktive, ratio legis razlogi za preklic mednarodne zaščite iz Direktive 2011/95 in namen aktov, ki urejajo SIS.
23      V zvezi s tem navedeno sodišče zlasti poudarja, da člen 6 Direktive 2008/115 določa, da je treba zoper nezakonito prebivajoče državljane tretjih držav izdati odločbe o vrnitvi, ne da bi bilo uvedeno odstopanje za tiste državljane tretjih držav, ki jih ni mogoče odstraniti zaradi načela nevračanja.
24      Navedeno sodišče navaja tudi, da obveznost odložitve odstranitve, ki v takem primeru izhaja iz člena 9(1)(a) te direktive, zadostuje za zagotovitev spoštovanja tega načela, zlasti če pristojni organ pisno potrdi odlog odstranitve. Drugače naj bi bilo le v posebnih primerih, v katerih bi interesi, izrecno navedeni v členu 5 navedene direktive, preprečevali vsakršno izpolnitev obveznosti vrnitve.
25      Poleg tega navedeno sodišče dvomi o nujnosti določitve namembne države za prostovoljno izpolnitev obveznosti vrnitve v primeru, v katerem je vsakršna odstranitev izključena.
26      Predložitveno sodišče meni, da bi imela razlaga, ki bi bila v nasprotju s tisto, ki jo predvideva, pomembne posledice. Natančneje, taka razlaga bi zadevnim osebam omogočila, da se še naprej sklicujejo na pravice, določene v Listini Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) in členu 14(1) Direktive 2008/115, zmanjšala pomen razlogov za preklic mednarodne zaščite iz Direktive 2011/95, zlasti ker ne bi povzročila odhoda oseb, ki predstavljajo grožnjo javnemu redu, z ozemlja Unije, ter bi preprečila razpis ukrepa v zvezi s temi osebami v SIS.
27      Poleg tega se predložitveno sodišče, če bi Sodišče potrdilo razlago člena 5 Direktive 2008/115, ki jo je sprejelo, sprašuje, ali je stvar procesne avtonomije držav članic, da se državljanom tretjih držav, ki so v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, naloži obveznost, da zapustijo njihovo ozemlje na podlagi nacionalne ureditve.
28      V teh okoliščinah je rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (sodišče v Haagu, ki zaseda v Ruremondu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člen 6 Direktive 2008/115 v povezavi s členi 3, 5, 8 in 9(1)(a) Direktive 2008/115 ter v povezavi s členoma 17 ter 19(2) in (3)(a) Direktive 2011/95 razlagati tako, da je država članica – ob upoštevanju izjem iz člena 6, od (2) do (5), Direktive 2008/115 – državljanu tretje države, ki nezakonito prebiva na njenem ozemlju in ni upravičen do subsidiarne zaščite, dolžna izdati odločbo o vrnitvi in da je – če je odstranitev v namembno državo v nasprotju z načelom nevračanja – hkrati z izdajo odločbe o vrnitvi dolžna pisno potrditi, da se odstranitev tega državljana tretje države odloži?“
Vprašanje za predhodno odločanje
29      Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 6 Direktive 2008/115 v povezavi s členi 3, 5, 8 in 9 te direktive ter členom 17(1) in členom 19(3)(a) Direktive 2011/95 razlagati tako, da nasprotuje sprejetju odločbe o vrnitvi v zvezi z državljanom tretje države, čigar status subsidiarne zaščite je bil preklican, kadar se ugotovi, da je odstranitev tega državljana tretje države v predvideno namembno državo zaradi načela nevračanja izključena. Poleg tega, če bi Sodišče ugotovilo, da je v takem primeru mogoče sprejeti odločbo o vrnitvi, predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba te določbe razlagati tako, da zadevni državi članici ob sprejetju te odločbe nalagajo, da pisno potrdi, da je bila odstranitev navedenega državljana tretje države odložena.
30      Ob upoštevanju izjem iz člena 2(2) Direktive 2008/115 se ta direktiva uporablja za vse državljane tretjih držav, ki nezakonito prebivajo na ozemlju države članice. Poleg tega se, kadar se za državljana tretje države uporablja ta direktiva, morajo za takega državljana načeloma uporabiti skupni standardi in postopki, določeni v tej direktivi za njegovo vrnitev, in to dokler se njegovo prebivanje glede na okoliščine primera ne uredi tako, da je v skladu s predpisi (sodbi z dne 22. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Odstranitev – Medicinska konoplja), C‑69/21, EU:C:2022:913, točka 52, in z dne 6. julija 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje), C‑663/21, EU:C:2023:540, točka 45).
31      S tega vidika iz člena 6(1) navedene direktive izhaja, da mora biti po tem, ko je ugotovljena nezakonitost prebivanja, zoper vsakega državljana tretje države, brez poseganja v izjeme iz odstavkov od 2 do 5 tega člena in ob strogem spoštovanju zahtev, določenih v členu 5 te direktive, sprejeta odločba o vrnitvi, v kateri mora biti med tretjimi državami iz člena 3, točka 3, Direktive 2008/115 opredeljena tista, v katero ga je treba odstraniti (sodbi z dne 22. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Odstranitev – Medicinska konoplja), C‑69/21, EU:C:2022:913, točka 53, in z dne 6. julija 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje), C‑663/21, EU:C:2023:540, točka 46).
32      V zvezi s tem je Sodišče pojasnilo, da je treba državljana tretje države, čigar status begunca je bil preklican, šteti za nezakonito prebivajočega, razen če mu je država članica, v kateri je, izdala dovoljenje za prebivanje na drugi podlagi (sodba z dne 6. julija 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje), C‑663/21, EU:C:2023:540, točka 47).
33      Enako velja za državljana tretje države, kot je ta iz postopka v glavni stvari, čigar status subsidiarne zaščite je bil preklican na podlagi člena 19(3)(a) Direktive 2011/95 v povezavi s členom 17(1) te direktive, ne da bi država članica, na katere ozemlju je, temu državljanu tretje države izdala dovoljenje za prebivanje na drugi podlagi.
34      Vendar je treba, kot je bilo opozorjeno v točki 31 te sodbe, postopek vračanja zoper takega državljana tretje države voditi ob doslednem spoštovanju zahtev, določenih v členu 5 Direktive 2008/115.
35      Ta člen 5, ki je splošno pravilo, ki ga morajo države članice spoštovati takoj, ko prenesejo to direktivo, pristojni nacionalni organ zlasti zavezuje, da v vseh fazah postopka vračanja spoštuje načelo nevračanja, ki je kot temeljna pravica zagotovljena v členu 18 Listine v povezavi s členom 33 Konvencije o statusu beguncev, podpisane 28. julija 1951 v Ženevi (Recueil des traités des Nations unies, zvezek 189, str. 150, št. 2545 (1954)), in v členu 19(2) Listine. Tako je zlasti, kadar namerava ta organ po zaslišanju zadevne osebe sprejeti odločbo o njeni vrnitvi (glej v tem smislu sodbi z dne 22. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Odstranitev –
Medicinska konoplja), C‑69/21, EU:C:2022:913, točka 55, in z dne 6. julija 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje), C‑663/21, EU:C:2023:540, točka 49).
36      Zato člen 5 Direktive 2008/115 nasprotuje temu, da se zoper državljana tretje države izda odločba o vrnitvi, če ta odločba kot namembno državo predvideva državo, v kateri obstajajo resni in utemeljeni razlogi za prepričanje, da bi bil v primeru izvršitve navedene odločbe ta državljan izpostavljen resnični nevarnosti ravnanja, ki je v nasprotju s členom 18 ali členom 19(2) Listine (sodbi z dne 22. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Odstranitev – Medicinska konoplja), C‑69/21, EU:C:2022:913, točka 56, in z dne 6. julija 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje), C‑663/21, EU:C:2023:540, točka 50).
37      Prav za tak primer gre v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem je edina potencialna namembna država, ki jo je opredelil pristojni organ, izvorna država zadevnega državljana tretje države, vendar je ta organ že ugotovil, da načelo nevračanja preprečuje vrnitev tega državljana tretje države v njegovo izvorno državo.
38      V zvezi s tem je treba poudariti, da je Sodišče to rešitev med drugim sprejelo v sodbi z dne 6. julija 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje) (C‑663/21, EU:C:2023:540), v okoliščinah, v katerih je pristojni organ že izrecno izključil odstranitev zadevnega državljana tretje države v njegovo izvorno državo.
39      Obveznost upoštevanja načela nevračanja v fazi, v kateri pristojni organ odloči o sprejetju odločbe o vrnitvi, se torej razlikuje od obveznosti iz člena 9(1)(a) Direktive 2008/115, da se odstranitev odloži, če bi bila ta odstranitev v nasprotju z načelom nevračanja.
40      Zato člen 8 te direktive, ki določa pravila o odstranitvi, ni upošteven za odgovor na postavljeno vprašanje.
41      Poleg tega je treba glede na vprašanja, ki jih je predložitveno sodišče izrazilo v obrazložitvi predloga za sprejetje predhodne odločbe, na prvem mestu še navesti, da pristojni organ v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ne more sprejeti odločbe o vrnitvi, ne da bi določil namembno državo, da bi se izognil dejstvu, da je vrnitev zadevnega državljana tretje države v njegovo državo izvora izključena.
42      Iz besedila člena 3, točka 4, Direktive 2008/115 je namreč razvidno, da je naložitev ali navedba obveznosti vrnitve eden od dveh sestavnih elementov odločbe o vrnitvi, pri čemer taka obveznost glede na točko 3 tega člena ne more biti podana brez opredelitve države vrnitve, ki mora biti ena od držav iz te točke 3 (sodba z dne 14. maja 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU in C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, točka 115).
43      Iz tega med drugim izhaja, da je pravno nemogoče, da pristojni organ sprejme odločbo o vrnitvi, ne da bi opredelil namembno državo, v katero je mogoče izvesti vrnitev ob spoštovanju načela nevračanja (glej v tem smislu sodbo z dne 24. februarja 2021, M in drugi (Predaja v državo članico), C‑673/19, EU:C:2021:127, točke od 38 do 42).
44      Na drugem mestu je treba navesti, da v položaju, v katerem obveznost spoštovanja načela nevračanja iz člena 5 Direktive 2008/115 preprečuje sprejetje odločbe o vrnitvi, pristojni organ prav tako ne more sprejeti odločbe, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ki temelji na nacionalnem pravu in s katero je zadevnemu državljanu tretje države naloženo, da mora zapustiti ozemlje zadevne države članice, ne da bi dovolil njegovo odstranitev ali določil namembno državo.
45      Kot je bilo namreč opozorjeno v točki 30 te sodbe, ob upoštevanju izjem iz člena 2(2) Direktive 2008/115 vsak državljan tretje države, ki nezakonito prebiva na ozemlju države članice, spada na področje uporabe te direktive in morajo načeloma zanj veljati skupni standardi in postopki, ki jih določa ta direktiva.
46      V tem okviru ta direktiva harmonizira standarde in postopke za sprejetje odločb o vrnitvi, naslovljenimi na take državljane tretjih držav, in izvrševanje teh odločb (glej v tem smislu sodbo z dne 24. februarja 2021, M in drugi (Predaja v državo članico), C‑673/19, EU:C:2021:127, točka 43 in navedena sodna praksa), države članice pa lahko od te harmonizacije odstopijo le s sprejetjem ugodnejših določb pod pogoji iz člena 4(3) navedene direktive.
47      Iz tega sledi, da okoliščina, da odločba, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, zadevnemu državljanu tretje države nalaga, da odide bodisi na ozemlje tretje države bodisi na ozemlje druge države članice, ne more povzročiti, da bi bil takšen državljan izvzet s področja uporabe te direktive.
48      Ker pa je na eni strani obveznost iz te odločbe mogoče izpolniti med drugim z odhodom na ozemlje tretje države in na drugi strani, ker iz člena 3, točka 3, Direktive 2008/115 izhaja, da se pojem „vrnitev“ v smislu te direktive ne nanaša le na prisilno premestitev v tretjo državo, ampak tudi na premestitev v tretjo državo s prostovoljno izpolnitvijo obveznosti, je treba za tako odločbo šteti, da nalaga obveznost vrnitve v smislu navedene direktive. Zato take obveznosti vrnitve, razen če bi bile kršene zahteve, navedene v točkah od 41 do 43 te sodbe, ni mogoče naložiti, ne da bi bila navedena namembna država.
49      Poleg tega, kot je razvidno iz točk od 34 do 39 te sodbe, kadar je v trenutku, ko je predvideno sprejetje odločbe o vrnitvi, ugotovljeno, da načelo nevračanja preprečuje odstranitev zadevnega državljana tretje države v določeno državo vrnitve, člen 5 Direktive 2008/115 ne nasprotuje le tej odstranitvi, ampak tudi temu, da se temu državljanu tretje države naloži obveznost vrnitve v to namembno državo. Zato zgolj dejstvo, da odločba, s katero je naložena taka obveznost, ne omogoča odstranitve zadevne osebe, ne zadostuje za to, da bi bilo mogoče to odločbo šteti za združljivo s tem členom 5.
50      Poleg tega, čeprav člen 4(3) Direktive 2008/115 določa, da ta direktiva ne vpliva na pravico držav članic, da sprejmejo ali ohranijo določbe, ki so ugodnejše za osebe, za katere se ta direktiva uporablja, če so takšne določbe združljive z navedeno direktivo, zadostuje ugotovitev, da nacionalna ureditev, ki omogoča sprejetje odločbe, kakršna je ta, navedena v točki 44 te sodbe, ni ugodnejša določba za te osebe.
51      Na tretjem mestu, poudariti je treba, da izključitev – v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari – sprejetja odločbe o vrnitvi, v kateri je država izvora zadevne osebe navedena kot namembna država ali v kateri namembna država ni določena, ne more odvzeti polnega učinka preklicu statusa subsidiarne zaščite na podlagi člena 19 Direktive 2011/95.
52      Res je, da lahko pristojni organ v skladu s pravom Unije na podlagi člena 19 Direktive 2011/95 prekliče status subsidiarne zaščite, priznan državljanu tretje države, ne da bi bil nujno upravičen, da tega državljana odstrani v izvorno državo (glej v tem smislu sodbo z dne 6. julija 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje), C‑663/21, EU:C:2023:540, točka 39).
53      Člen 4 in člen 19(2) Listine namreč absolutno prepovedujeta mučenje ter nečloveško ali ponižujoče ravnanje in kaznovanje, ne glede na ravnanje zadevne osebe, ter odstranitev v državo, v kateri obstaja resna nevarnost, da bi bila oseba podvržena takemu ravnanju. Zato države članice tujca ne morejo odstraniti, izgnati ali ga izročiti, kadar obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da bi se, če bi se vrnil v izvorno državo, soočil z utemeljenim tveganjem, da bo podvržen ravnanjem, ki so prepovedana s členom 4 in s členom 19(2) Listine (glej v tem smislu sodbi z dne 14. maja 2019, M in drugi (Preklic statusa begunca), C‑391/16, C‑77/17 in C‑78/17, EU:C:2019:403, točka 94, in z dne 6. julija 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje), C‑663/21, EU:C:2023:540, točka 36).
54      Vendar iz tega ni mogoče sklepati, da je v primerih, v katerih je vrnitev državljana tretje države, čigar status subsidiarne zaščite je bil preklican, v njegovo izvorno državo izključena, uporaba člena 19 Direktive 2011/95 v praksi brez učinka.
55      Natančneje, tudi v takih primerih je neposredna posledica preklica statusa subsidiarne zaščite ta, da zadevni državljan tretje države nima več vseh pravic in ugodnosti iz poglavja VII Direktive 2011/95, saj so te povezane z mednarodno zaščito, določeno s to direktivo.
56      Poleg tega je treba opozoriti, da Direktiva 2008/115 v skladu z njenim členom 3, točka 3, omogoča, da se naloži obveznost vrnitve ne le v izvorno državo zadevnega državljana tretje države, ampak na podlagi druge in tretje alinee te točke 3 tudi v državo tranzita v skladu s sporazumi Skupnosti ali drugimi sporazumi o ponovnem sprejemu ali v drugo tretjo državo, v katero se ta državljan tretje države vrne prostovoljno, pod pogojem, da ga ta država sprejme.
57      Zato izključitev – v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari – sprejetja odločbe o vrnitvi, v kateri je država izvora zadevne osebe navedena kot namembna država ali v kateri namembna država ni določena, nikakor ne preprečuje pristojnemu organu, da sprejme odločbo o vrnitvi, v kateri se določi namembna država iz druge ali tretje alinee člena 3, točka 3, Direktive 2008/115, in po potrebi nato izvede odstranitev zadevnega državljana tretje države, s čimer se zagotovi odhod zadevnega državljana tretje države z ozemlja zadevne države članice ob polnem spoštovanju zahtev, ki izhajajo iz člena 5 te direktive in Listine.
58      Poleg tega se lahko taki odločbi o vrnitvi po potrebi priloži prepoved vstopa v okviru, opredeljenem v členu 11 navedene direktive.
59      Glede na navedeno je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 5 Direktive 2008/115 v povezavi s členoma 3 in 6 te direktive ter členom 17(1) in členom 19(3)(a) Direktive 2011/95 razlagati tako, da nasprotuje sprejetju odločbe o vrnitvi v zvezi z državljanom tretje države, čigar status subsidiarne zaščite je bil preklican, kadar se ugotovi, da je odstranitev tega državljana tretje države v predvideno namembno državo zaradi načela nevračanja izključena.
Stroški
60      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:
Člen 5 Direktive 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav v povezavi s členoma 3 in 6 te direktive ter členom 17(1) in členom 19(3)(a) Direktive 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite
je treba razlagati tako, da
nasprotuje sprejetju odločbe o vrnitvi v zvezi z državljanom tretje države, čigar status subsidiarne zaščite je bil preklican, kadar se ugotovi, da je odstranitev tega državljana tretje države v predvideno namembno državo zaradi načela nevračanja izključena.
Podpisi
*      Jezik postopka: nizozemščina.
i      Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.