62014TO0383(02)_SL
Stranke
Izrek
Stranke
V zadevi T‑383/14 R,
Europower SpA
s sedežem v Milanu (Italija), ki ga zastopata G. Cocco in L. Salomoni, odvetnika,
tožeča stranka,
proti
Evropski komisiji, ki jo zastopajo L. Cappelletti, L. Di Paolo in F. Moro, zastopniki,
tožena stranka,
ob intervenciji
CPL Concordia Soc. coop. s sedežem v kraju Concordia Sulla Secchia (Italija), ki jo zastopa A. Penta, odvetnik,
intervenientka,
katere predmet je predlog za odlog izvršitve odločbe z dne 3. aprila 2014, s katero je Komisija zavrnila ponudbo podjetja Europower v okviru postopka za oddajo javnega naročila JRC IPR 2013 C040031 OC v zvezi z izgradnjo naprave za toplotno, električno in hladilno energijo s plinskimi turbinami in s tem povezanim vzdrževanjem v Ispri (Italija) na njenem skupnem raziskovalnem središču (CCR) (UL 2013/S 137‑237146) ter javno naročilo dodelila družbi CPL Concordia, in posledično vseh drugih povezanih odločb,
PREDSEDNIK SODIŠČA
sprejema naslednji
Sklep (1)
Dejansko stanje
1. Evropska komisija je 17. julija 2013 v Uradnem listu Evropske unije objavila odprti postopek oddaje javnega naročila z oznako JRC IPR 2013 C040031 OC v zvezi z izgradnjo naprave za toplotno, električno in hladilno energijo s plinskimi turbinami in s tem povezanim vzdrževanjem na njenem skupnem raziskovalnem središču (v nadaljevanju: CCR) v Ispri (Italija). Rok za prejem ponudb in datum odpiranja ponudb sta bila po popravku, objavljenem v Uradnem listu, določena za 15. in 21. november 2013. V dokumentu z naslovom „upravna priloga“, priloženemu k povabilu k oddaji ponudbe, je bilo navedeno, da bo dodelitev naročila temeljila na ekonomsko najugodnejši ponudbi, določeni na podlagi njenega celotnega stroška in tehnične kakovosti, in da se največ 80 točk lahko dodeli za celotni strošek ponudbe, ter največ 20 točk za tehnično kakovost ponudbe.
2. Komisija za odpiranje ponudb je 21. novembra 2013 začela odpirati ponudbe. Potem ko so preverili njihovo skladnost, je komisija, imenovana v ta namen, ocenila ponudbe in 21. marca 2014 predložila poročilo.
3. Komisija je z dopisom z dne 3. aprila 2014 tožečo stranko, družbo Europower SpA, obvestila, da njene ponudbe ni sprejela, ker je bila končna ocena, ki ji je bila dodeljena, nižja od ocene ponudbe, ki jo je dobila intervenientka, družba CPL Concordia Soc. coop.
4. Tožeča stranka je z dopisom z dne 7. aprila 2014 vložila prošnjo za dostop do naslednjih dokumentov: odločbe o oddaji zadevnega javnega naročila, zapisnikov o oceni, ponudbe ponudnika, ki mu je bilo naročilo oddano, značilnosti in relativnih prednosti ponudbe ponudnika, ki mu je bilo naročilo oddano in pogodbe, sklenjene s tem ponudnikom ali v postopku sklepanja.
5. Komisija je v dopisu z dne 11. aprila 2014 spomnila, da je bilo naročilo oddano intervenientki in sporočila značilnosti izbrane ponudbe in ocene, ki jih je dobila ta ponudba.
6. Tožeča stranka je 15. aprila 2014 vložila prošnjo, v kateri je med drugim zahtevala kopijo dokumentov iz svoje prošnje za dostop z dne 7. aprila 2014, ter navedla, da vlaga potrdilno prošnjo svoje prošnje za dostop do dokumentov.
7. Komisija je 17. aprila 2014 tožeči stranki odgovorila, da ji med postopkom oddaje javnega naročila ne more sporočiti nobenih drugih informacij in da se ji dostop do dokumentov javnega razpisa odobri šele po koncu postopka, ko bo podpisana pogodba z izbranim ponudnikom.
Postopek in predlogi strank
8. Tožeča stranka je 30. maja 2014 v sodnem tajništvu vložila tožbo, v kateri v bistvu predlaga, na eni strani, razveljavitev odločbe z dne 3. aprila 2014, s katero je Komisija zavrnila ponudbo, ki jo je oddala v okviru javnega razpisa […], odločbe, s katero je Komisija naročilo oddala intervenientki, […] in pogodbe […]
9. Tožeča stranka je 22. julija 2014 z ločenim aktom v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila ta predlog za izdajo začasne odredbe, v katerem v bistvu predsedniku Splošnega sodišča predlaga, naj:
– odloži izvršitev odločbe o zavrnitvi ponudbe tožeče stranke, odločbe o oddaji naročila intervenientki in posledično, vseh povezanih odločb;
– sprejme vse ustrezne ukrepe za zagotavljanje varstva, zahtevanega z začasno odredbo.
10. Komisija je v stališčih glede predloga za izdajo začasne odredbe, vloženih v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 7. avgusta 2014, predsedniku Splošnega sodišča predlagala, naj:
– zavrne predlog za izdajo začasnih odredb kot nedopusten;
– v vsakem primeru zavrne predlog za izdajo začasnih odredb kot neutemeljen;
– pridrži odločitev o stroških.
11. S sklepom z dne 9. septembra 2014 je predsednik Splošnega sodišča dovolil intervencijo v tem postopku v podporo stališčem Komisije. Intervenientka je predložila stališča 23. septembra 2014, druge stranke pa so predložile stališča o teh stališčih 1. oktobra 2014 za Komisijo, in 3. oktobra 2014 za tožečo stranko.
Pravo
Splošni premisleki
12. Iz členov 278 PDEU in 279 PDEU v povezavi s členom 256(1) PDEU je razvidno, da lahko sodnik za začasne odredbe, če meni, da okoliščine to zahtevajo, odloži izvršitev akta, ki se izpodbija pred Splošnim sodiščem, ali sprejme potrebne začasne odredbe.
13. Poleg tega člen 104(2) Poslovnika določa, da je treba v predlogu za izdajo začasne odredbe navesti predmet spora, okoliščine, iz katerih izhaja nujnost, ter dejanske in pravne razloge, ki na prvi pogled izkazujejo utemeljenost predlagane začasne odredbe. Tako lahko sodnik, pristojen za izdajo začasnih odredb, odlog izvršitve in druge začasne odredbe izda, če je ugotovljeno, da je njihova izdaja na prvi pogled dejansko in pravno upravičena ( fumus boni juris ) in da so nujne, torej, da jih je treba izdati zaradi preprečitve nastanka resne in nepopravljive škode, kar zadeva interese stranke, ki jih predlaga, in da morajo učinkovati pred odločbo o tožbi v postopku v glavni stvari. Ta pogoja sta kumulativna, tako da je treba predloge za izdajo začasnih odredb zavrniti, če kateri izmed njiju ni izpolnjen (sklep z dne 14. oktobra 1996, SCK in FNK/Komisija z dne 14. oktobra 1996, C‑268/96 P(R), EU:C:1996:381, točka 30).
[…]
15. V zadevnem primeru je glede na posebno vlogo v postopkih izdaje začasne odredbe pri javnih naročilih in pravni okvir, ki ga vzpostavlja zakonodajalec Unije, ki velja za postopke oddajanja javnih naročil, ki jih organizirajo naročniki iz držav članic [glej sklep z dne 4. decembra 2014, Vanbreda Risk & Benefits/Komisija, T‑199/14 R, (Odlomki), EU:T:2014:1024, točke od 16 do 20 in od 157 do 162 ter navedena sodna praksa], je treba najprej preučiti, ali je tožeča stranka predložila zadostne elemente za dokaz obstoja fumus boni juris .
[…]
Fumus boni juris
17. Kar zadeva pogoj v zvezi z obstojem fumus boni juris, je treba spomniti, da je ta izpolnjen, kadar v fazi postopka za izdajo začasne odredbe obstaja pomembno pravno ali dejansko nesoglasje, katerega rešitev ni vnaprej jasna, tako da tožba na prvi pogled ni neutemeljena (glej v tem smislu sklepa z dne 13. junija 1989, Publishers Association/Komisija, 56/89 R, EU:C:1989:238, točka 31, in z dne 8. maja 2003, Komisija/Artegodan in drugi, C‑39/03 P-R, EU:C:2003:269, točka 40). Ker je namreč namen postopka za izdajo začasne odredbe zagotovitev polnega učinkovanja prihodnje končne odločbe, da se prepreči praznina v sodnem varstvu, ki ga zagotavlja Sodišče, mora sodnik za začasne odredbe zgolj „na prvi pogled“ presoditi o utemeljenosti razlogov iz temelja spora, da ugotovi, ali obstaja dovolj velika verjetnost uspeha tožbe (sklepa z dne 19. decembra 2013, Komisija/Nemčija, C‑426/13 P(R), EU:C:2013:848, točka 41, in z dne 8. aprila 2014, Komisija/ANKO, C‑78/14 P-R, EU:C:2014:239, točka 15).
18. Tožeča stranka v obravnavani zadevi navaja pet tožbenih razlogov v podporo predlogu za odlog izvršitve. S prvim tožbenim razlogom tožeča stranka v bistvu meni, da ponudnik, ki mu je bilo naročilo oddano, ne izpolnjuje tehničnih zahtev, zahtevanih v razpisni dokumentaciji, ker se ne more sklicevati na sposobnost drugih subjektov za izpolnitev teh zahtev. Z drugim tožbenim razlogom v bistvu trdi, da je ocena za prijavljeno zajamčeno električno učinkovitost, dodeljena ponudbi ponudnika, ki mu je bilo naročilo oddano, nezakonita. S tretjim tožbenim razlogom v bistvu trdi, da je oddaja javnega naročila potekala ob samo enem zasedanju, s čimer so bila kršena načela, ki urejajo postopke oddaje javnih naročil. S četrtim tožbenim razlogom v bistvu očita Komisiji, da ji je zavrnila dostop do nekaterih dokumentov in informacij. Nazadnje, s petim tožbenim razlogom tožeča stranka v bistvu izpodbija zakonitost sestave komisije za odpiranje ponudb in imenovanje komisije za ocenjevanje ponudb.
[…]
Drugi, tretji, četrti in peti tožbeni razlog
[…]
– Četrti in peti pritožbeni razlog: neobstoj vpogleda v razpisno dokumentacijo
[…]
46. Zato je iz analize drugega, tretjega, četrtega in petega tožbenega razloga, ki jih navaja tožeča stranka, razvidno, da z njimi ni mogoče dokazati obstoja fumus boni juris .
Prvi tožbeni razlog: neupoštevanje ponudnika, ki mu je bilo naročilo oddano, tehničnih zahtev iz razpisne dokumentacije
47. Tožeča stranka trdi, da ponudnik, ki mu je bilo naročilo oddano, ne izpolnjuje minimalnih tehničnih zahtev, zahtevanih v dokumentih v zvezi z zadevnim postopkom javnega razpisa. Zlasti naj intervenientka ne bi izpolnjevala merila izbora iz točke III.2.3(c) obvestila o javnem naročilu, ker, na eni strani, to podjetje ni samo zgradilo najmanj dveh naprav za soproizvodnjo z električno močjo vsaj 8 MW, in na drugi strani, ker se navedeno podjetje ne more sklicevati na sposobnost drugih subjektov za izpolnitev tega merila. Tožeča stranka meni, da bi moral ponudnik v skladu s tehničnimi specifikacijami predložiti seznam naprav, podobnih tem, ki so predmet javnega naročila in ki jih je ponudnik sam zgradil.
48. V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da je v pogojih obvestila o javnem naročilu v zvezi s pogoji sodelovanja pri zadevnem javnem razpisu izrecno določena možnost, da ponudniku pomagajo drugi gospodarski subjekti. V tem primeru, da bi bila merila izbora izpolnjena, je v obvestilu o javnem naročilu določeno, da mora dokumente in informacije, zahtevane v okviru izbora, o osebnem statusu gospodarskih subjektov predložiti vsak od teh subjektov.
[…]
52. Zato se na prvi pogled zdi, da je bilo v obvestilu o javnem naročilu intervenientki dovoljeno, da ji pomaga drug subjekt, da bi izpolnila pogoje v zvezi s tehnično sposobnostjo, ne da bi ji bilo treba predložiti dokaz o napravah, ki jih je sama zgradila.
53. Kljub temu je, kot poudarja tožeča stranka, v točki 12(5) tehničnih specifikacij navedeno, da „[m]orajo biti tehnični ponudbi priložene tudi splošne in tehnične informacije, izrecno zahtevane v povabilu k oddaji ponudb, ki morajo vsebovati vsaj: seznam podobnih naprav, ki jih je ponudnik sam zgradil […] z navedbo glavnih značilnosti posamezne naprave“.
54. V zvezi s tem je treba opozoriti, da se ne zdi, da je cilj vstavitve določbe iz točke 12(5) tehničnih specifikacij, v kateri je navedba, na katero se sklicuje tožeča stranka, omejiti pogoje sodelovanja pri zadevnem javnem razpisu z dodajanjem meril izbora. Nasprotno, zdi se, da se želi s to določbo poudariti pomen priložitve k tehnični ponudbi nekaterih informacij, ki so že izrecno zahtevane v obvestilu o javnem naročilu, da se oceni tehnična sposobnost ponudnika.
[…]
57. Glede na navedene premisleke je treba preučiti obseg navedbe, na kateri temelji prvi tožbeni razlog tožeče stranke. Zdi se, da se prva informacija iz točke 12(5) tehničnih specifikacij, in sicer „seznam podobnih naprav, ki jih je ponudnik sam zgradil, ki vključuje pomožno gradbeno, strojno, električno in instrumentalno opremo z navedbo glavnih značilnosti posamezne naprave“ sklicuje na točko III.2.3(c) obvestila o javnem naročilu, ki se nanaša na „seznam glavnih gradenj, podobnih glavnemu predmetu javnega razpisa, zgrajenih v zadnjih desetih letih, z navedbo zneskov, nameščene zmogljivosti za proizvodnjo električne energije, datumov ali rokov izvedbe ter javnih in zasebnih uporabnikov“. Na eni strani je določeno, da „je treba za vsako zgrajeno napravo priložiti potrdilo o končnem prevzemu ali kateri koli drug dokument, ki dokazuje brezhibnost namestitve (npr. zaključni račun)“, in na drugi strani, da „morata biti od teh naprav najmanj dve napravi za soproizvodnjo z električno močjo vsaj 8 MW“. Zdi se, da je s primerjavo obeh formulacij mogoče a priori
zavrniti razlago tožeče stranke, ki daje prednost odnosu med lex generalis
in lex specialis, ker je formulacija, ki je uporabljena v tehničnih specifikacijah in vsebuje izraz „sam“, ki bi lahko bil pojasnilo, v drugih pogledih dosti bolj nejasna kot formulacija v obvestilu o javnem naročilu. Pri prvi formulaciji ni nobene časovne navedbe. Poleg tega se zdi, da druga formulacija omogoča drugačno razlago od te, ki jo predlaga tožeča stranka. Lahko se namreč razume, da je treba tak seznam predložiti, le če je ponudnik tovrstne naprave zgradil sam. V nasprotnem primeru tega seznama ni treba predložiti, ker ne more obstajati, vendar pa to ponudniku ne preprečuje, da ne bi mogel sodelovati pri javnem razpisu, ker lahko izpolni pogoje sodelovanja iz obvestila o javnem naročilu tako, da mu pri tem pomagajo tretje osebe.
58. Iz te analize je razvidno, da se zdi, da je informacije iz točke 12(5) tehničnih specifikacij mogoče razlagati, na eni strani, kot opozorilo na merilo izbora iz točke III.2.3 (c), (d) in (e) obvestila o javnem naro čilu, in na drugi strani, kot pojasnilo k predstavitvi zahtevanih informacij (navedba o bližini, pojasnilo, ali je ponudnik sam zgradil naprave).
59. Vendar pa se na tej stopnji zdi, da razlage, ki jo predlaga tožeča stranka, ni mogoče popolnoma izključiti, zlasti ker Komisija v stališčih ni dala nobenega pojasnila o pomenu izraza „sam“ in razlogih za njegov obstoj.
60. Zaradi negotovosti glede razlage obstoja tega izraza in njegovega vpliva na pravilnost zadevnega postopka je sodnik za začasne odredbe ugotovil, da obstaja pomembno pravno nesoglasje, katerega rešitev ni vnaprej jasna, tako da tožba na prvi pogled ni neutemeljena (glej v tem smislu sklep z dne 10. septembra 2013, Komisija/Pilkington Group, C‑278/13 P(R), EU:C:2013:558, točka 67 in navedena sodna praksa).
61. Vendar je treba v zvezi s tem opozoriti, da je treba v okviru zelo posebnega spora o oddaji javnega naročila upoštevati, da če neizbrani ponudnik dokaže obstoj posebno resnega fumus boni juris, se od njega ne more zahtevati dokaza, da bi mu bila z zavrnitvijo predloga za izdajo začasne odredbe povzročena nepopravljiva škoda, ker bi se v nasprotnem primeru čezmerno in neupravičeno poseglo v učinkovito pravno varstvo, do katerega je upravičen na podlagi člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Tak fumus boni juris
obstaja, če odkriva obstoj dovolj očitne in resne nezakonitosti, katere nastanek ali podaljšanje učinkov je treba čim prej preprečiti, razen če temu dokončno nasprotuje uravnoteženje prisotnih interesov. V teh izjemnih okoliščinah dokaz o resnosti škode, ki naj bi jo povzročil neodlog izvršitve izpodbijane odločbe, zadostuje za izpolnitev pogoja nujnosti, ob upoštevanju potrebe po odvzemu učinka tovrstni nezakonitosti (zgoraj v točki 15 naveden sklep, Vanbreda Risk & Benefits/Komisija, EU:T:2014:1024, točka 162).
62. Vendar pa preučitev drugega, tretjega, četrtega in petega tožbenega razloga ni dokazala obstoja fumus boni juris
[…]. Na enak način je preučitev prvega tožbenega razloga pokazala, da je sodnik za začasne odredbe zaradi obstoja negotovosti ocenil, da ta tožbeni razlog ni povsem neupošteven.
63. Iz tega sledi, da v obravnavani zadevi ravnanja in odločitev Komisije v okviru tega postopka ni mogoče šteti za dovolj očitno in resno nezakonitost prava Unije, da bi bilo treba preprečiti njihove učinke v prihodnosti, ne da se od tožeče stranke zahtevalo, da dokaže nepopravljivost škode, ki naj bi jo utrpela zaradi neodloga izvršitve izpodbijane odločbe.
64. Ker analiza tožbenih razlogov, navedenih v podporo predlogu za odlog izvršitve, ni dokazala obstoja posebej resnega fumus boni juris, je treba preučiti pogoj nujnosti, da se ugotovi, ali je tožeča stranka dokazala obstoj resnosti in nepopravljivosti škode, ki bi po njenih trditvah lahko nastala.
Nujnost
65. V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba nujnost predloga za izdajo začasne odredbe presojati glede na potrebo po začasnem odločanju, da bi se izognili nastanku resne in nepopravljive škode za stranko, ki predlaga začasne odredbe. Ta stranka mora predložiti resen dokaz, da ne more čakati do konca postopka v zvezi z glavno tožbo, ne da bi osebno utrpela tako škodo (glej sklep z dne 19. septembra 2012, Grčija/Komisija, T‑52/12 R, EU:T:2012:447, točka 36 in navedena sodna praksa).
66. V obravnavani zadevi tožeča stranka le na malo več kot eni strani predloga za izdajo začasne odredbe navaja razloge, zaradi katerih meni, da je utrpela resno in nepopravljivo škodo, kot posledico izpodbijanih ukrepov. Meni, da je bilo, na eni strani, zadevno javno naročilo bistvenega pomena za nadaljevanje njenih dejavnosti, in na drugi strani, da v podjetju poteka postopek reševanja presežnih delavcev na podobnem gradbišču in da bo zaradi tega primera morala odpustiti štiri delavce (ter predvidoma še dva delavca), ker teh delavcev ni mogoče prerazporediti na druga gradbišča. V zvezi s tem poudarja, da je odpuščanje delavcev pokazatelj težav, v katerih se je znašla, ker ni dobila zadevnega javnega naročila.
67. V zvezi s tem je treba ugotoviti, da trditev tožeče stranke o pomenu zadevnega posla za neprekinjenost njene dejavnosti ni podprta z nobeno konkretno in natančno navedbo ter podrobnimi in potrjenimi dokumenti. […] Zato je treba ugotoviti, da tožeča stranka ni predložila nobene konkretne navedbe o svojem finančnem položaju, ki bi sodniku za začasne odredbe omogočil presojo resnosti in nepopravljivosti zatrjevane škode, medtem ko so take navedbe nujne za presojo nujnosti in bi morale biti predložene v predlogu za izdajo začasne odredbe.
68. Kar zadeva potrebo po odpuščanju je treba ugotoviti, na eni strani, da je tožeča stranka postopek reševanja presežnih delavcev na podobnem gradbišču začela 17. marca 2014, torej pred zavrnitvijo njene ponudbe za zadevno javno naročilo. V skladu z ustaljeno sodno prakso mora zatrjevana nujnost zaradi nevarnosti resne in nepopravljive škode izhajati iz učinkov izpodbijanega akta, kar pa se v obravnavani zadevi ni zgodilo, ker odpuščanje ni bilo posledica izvajanja izpodbijanih aktov. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je tožeča stranka v stališčih o stališčih intervenientke pojasnila, da se je ta postopek z vidika dejanskih odločitev začel izvajati šele po tem, ko je tožeča stranka izvedela za zavrnitev svoje ponudbe za zadevno javno naročilo. Iz spisa je razvidno, da dopisi, poslani zadevnim zaposlenim 18. junija 2014, na katere se opira tožeča stranka v podporo svojim trditvam, niso posledica navedenega postopka, ki se je začel pred odločbo o dodelitvi zadevnega javnega naročila in torej nimajo povezave z njo.
[…]
70. Poleg tega, tudi če bi bilo mogoče na podlagi preučitve prvega tožbenega razloga, ki ga je navedla tožeča stranka v podporo predlogu za izdajo začasne odredbe, sklepati na obstoj resnega fumus boni juris, je treba ugotoviti, da tožeča stranka v okviru tega postopka ni predložila nobenega elementa, ki bi lahko dokazal resnost škode, ki jo zatrjuje.
71. Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da trditev tožeče stranke o izpolnjevanju pogoja nujnosti očitno ni utemeljena.
72. Zato je treba ta predlog za izdajo začasne uredbe iz zgoraj navedenih razlogov zavrniti, ne da bi bilo treba pretehtati zadevne interese ali se izreči o vprašanjih, ki jih je postavila Komisija o dopustnosti predlogov za odlog izvršitve povezanih odločb, ki jih navaja tožeča stranka.
(1) .
(1) Navedene so le točke zadevnega sklepa, za katere Splošno sodišče meni, da je njihova objava koristna.
Izrek
Iz teh razlogov je
PREDSEDNIK SODIŠČA
sklenil:
1. Predlog za izdajo začasne odredbe se zavrne.
2. Odločitev o stroških se pridrži.
V Luxembourgu, 24. marca 2015