62005TO0447
SKLEP SODIŠČA PRVE STOPNJE (peti senat)
z dne 12. januarja 2007 (
1
)
V zadevi T-447/05,
Société des plantations de Mbanga SA (SPM), ustanovljena v Douali (Kamerun), ki sta jo najprej zastopala P. Soler Couteaux in S. Cahn, nato B. Doré, odvetniki,
tožeča stranka,
proti
Komisiji Evropskih skupnosti, ki jo zastopata F. Clotuche-Duvieusart in L. Visaggio, zastopnika,
tožena stranka,
zaradi predloga za razveljavitev Uredbe Komisije (ES) št. 2015/2005 z dne 9. decembra 2005 o uvozu banan s poreklom iz držav AKP za januar in februar 2006 po tarifni kvoti, odprti z Uredbo Sveta (ES) št. 1964/2005 o tarifnih stopnjah za banane (UL L 324, str. 5),
SODIŠČE PRVE STOPNJE EVROPSKIH SKUPNOSTI (peti senat),
v sestavi M.Vilaras, predsednik, M. E. Martins Ribeiro in K. Jürimäe, sodnici,
sodni tajnik: E. Coulon,
sprejema naslednji
Sklep
Pravni okvir
1
V naslovu IV Uredbe Sveta (EGS) št. 404/93 z dne 13. februarja 1993 o skupni ureditvi trga za banane (UL L 47, str. 1) je določena skupna ureditev uvoza banan iz tretjih držav v Skupnost, ki je veljal v obdobju med 1. julijem 1993 in 31. decembrom 2005. Ta ureditev je temeljila na odprtju tarifnih kvot, katerih obseg je zagotovil dobavo na trg Skupnosti, ker se za uvoz v okviru navedenih kvot uporablja znižane carine ali carine po ničelni stopnji. V tem okviru so se banane s poreklom iz afriških, karibskih in pacifiških držav (v nadaljevanju: države AKP) obravnavale prednostno, tako da je bil uvoz določene količine banan oproščen carin, za uvoz, ki je presegel to količino, pa se je uporabljal tarifni preferencial.
2
Skupna uvozna ureditev, ki jo določa naslov IV Uredbe št. 404/93, je bila večkrat spremenjena. Od 1. julija 2001 naprej so bila osnovna pravila, ki urejajo uvoz banan v Skupnost, določena v členih od 16 do 20 Uredbe št. 404/93, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 216/2001 z dne 29. januarja 2001 (UL L 31, str. 2) in Uredbo Sveta št. 2587/2001 z dne 19. decembra 2001 (UL L 345, str. 13). K tem pravilom so bile dodane določbe iz Uredbe Komisije (ES) št. 896/2001 z dne 7. maja 2007 o podrobnih pravilih za uporabo Uredbe št. 404/93 glede ureditve uvoza banan v Skupnost (UL L 126, str. 6).
3
Uvodni izjavi 1 in 2 Uredbe št. 216/2001 za poravnavo sporov, izhajajočih iz ureditve uvoza banan, ki ga uvaja naslov IV Uredbe št. 404/93, določata, da analiza vseh možnosti, ki jih je predstavila Komisija, kaže na to, da „uvedba srednjeročnega uvoznega sistema, ki temelji na uporabi carine ob ustrezni stopnji in uporabi preferencialne tarife za uvoz iz držav AKP, najučinkoviteje jamči, prvič, doseganje ciljev skupne ureditve trga v zvezi s pridelavo Skupnosti in povpraševanjem potrošnikov, drugič, skladnost s pravili mednarodnega trgovanja, in tretjič, preprečevanje nadaljnjih sporov“. Uvodna izjava 4 iste Uredbe natančneje določa, da „[n]aj se do začetka veljavnosti te ureditve Skupnost oskrbuje na podlagi več tarifnih kvot, ki so odprte za uvoz vseh porekel […]“.
4
Člen 16 Uredbe št. 404/93, kakor je bila spremenjen z Uredbo št. 216/2001, je določal:
„1.   Ta člen, pa tudi členi od 17 do 20 se uporabljajo za uvoz svežih proizvodov, ki spadajo pod oznako KN ex08030019, najpozneje do 1. januarja 2006, dokler ne začne veljati stopnja skupne carinske tarife za te proizvode, ki je bila uvedena v skladu s postopkom iz člena XXVIII Splošnega sporazuma o carinah in trgovini.
2.   Do začetka veljavnosti stopnje iz odstavka 1 sveži pridelki iz navedenega člena sodijo pod tarifne kvote, ki jih uvaja člen 18.“
5
Člen 18(1) Uredbe št. 404/93 je določal odprtje treh tarifnih kvot A, B in C v skupni količini 3.403.000 ton. Zaradi sprememb, uvedenih z Uredbo št. 2587/2001, je bila količina kvote C v skladu s členom 18(1), prvi odstavek, (c), Uredbe št. 404/93 določena na 750.000 ton in je bila v skladu s členom 18(1), tretji odstavek, Uredbe št. 404/93 omejena na uvoz banan s poreklom iz držav AKP (v nadaljevanju: banane AKP).
6
Komisija je vzporedno s to ureditvijo od leta 2004 naprej sprejemala prehodne ukrepe zaradi pristopa desetih novih držav članic Skupnosti, da bi zagotovila oskrbo trga teh držav. Za leto 2005 so bili ti ukrepi sprejeti z Uredbo Komisije št. 1892/2004 z dne 29. oktobra 2004 o prehodnih ukrepih za leto 2005 za uvoz banan v Skupnost zaradi pristopa Češke republike, Estonije, Cipra, Latvije, Litve, Madžarske, Malte, Poljske, Slovenije in Slovaške (UL L 328, str. 50), ki je omogočila dodatno količino 460.000 ton kvotam, ki jih je odprl člen 18 Uredbe št. 404/93 za uvoz banan različnega porekla.
7
Člen 1 Uredbe Sveta (ES) št. 1964/2005 z dne 29. novembra 2005 o tarifnih stopnjah za banane (UL L 316, str. 1), ki je uvedel ureditev izključno carinske tarife, določa:
„1.   Od 1. januarja 2006 znaša tarifna stopnja za banane (oznaka KN 08030019) 176 EUR/tono.
2.   Vsako leto od 1. januarja 2006 naprej se s 1. januarjem odpre avtonomna tarifna kvota 775.000 ton neto teže za uvoz banan (oznaka KN 08030019) s poreklom iz držav AKP po ničelni stopnji.“
8
Zaradi začetka veljavnosti te nove dajatve je zastarala ureditev uvoznih tarifnih kvot, ki jo je določal naslov IV Uredbe št. 404/93, v skladu s členom 16(1) navedene uredbe.
9
Člen 2 Uredbe št. 1964/2005 določa, da se ukrepi, potrebni za izvajanje te uredbe, in prehodni ukrepi, potrebni za prehod od trenutne ureditve k ureditvi, določeni s to uredbo, sprejmejo v skladu s postopkom komitologije (Upravljalni odbor).
10
Uredba Komisije (ES) št. 2015/2005 z dne 9. decembra 2005 o uvozu banan s poreklom iz držav AKP za januar in februar 2006 po tarifni kvoti, odprti z Uredbo Sveta (ES) št. 1964/2005 o tarifnih stopnjah za banane (UL L 324, str. 5, v nadaljevanju: izpodbijana uredba), je bila sprejeta, da bi določila podrobna pravila za upravljanje tarifnih kvot, ki se uporabljajo za uvoz iz držav AKP za januar in februar 2006. Uvodna izjava 2 navedene uredbe določa:
„Instrumenti, potrebni za upravljanje tarifne kvote za uvoz banan s poreklom iz držav AKP, predvideni z Uredbo […] št. 1964/2005, se ne morejo uvesti pravočasno, tj. pred 1. januarjem 2006. Zato bo Komisija sprejela prehodne ukrepe za izdajo uvoznih dovoljenj za januar in februar 2006, da bi zagotovila oskrbo Skupnosti, neprekinjeno menjavo z državami AKP in se izognila motnjam v trgovinskih tokovih. Ti ukrepi ne vplivajo na podrobna pravila, ki bodo sprejeta leta 2006.“
11
Člen 2 izpodbijane uredbe določa:
„Za januar in februar 2006,
—
je na voljo 135.000 ton za izdajo uvoznih dovoljenj za izvajalce iz Naslova II; ta tarifna podkvota ima zaporedno številko 09.4160;
—
je na voljo 25.000 ton za izdajo uvoznih dovoljenj za izvajalce iz Naslova III; ta tarifna podkvota ima zaporedno številko 09.4162.“
12
Naslov II izpodbijane uredbe se nanaša na „[i]zvajalce, registrirane v okviru tarifne kvote C iz člena 18(1)(c) Uredbe (EGS) št. 404/93 za leto 2005“. Člen 3 določa:
„Za meseca januar in februar 2006 lahko vsak tradicionalni izvajalec C in vsak netradicionalni izvajalec C iz členov 3(3) oziroma 7(1) Uredbe […] št. 896/2001 […] predloži eno ali več vlog za izdajo uvoznega dovoljenja do najvišjega zneska,
—
v višini referenčne količine, določene in sporočene za leto 2005 v okviru tarifne kvote C z uporabo člena 5(4) Uredbe […] št. 896/2001 v primeru tradicionalnega izvajalca C;
—
v višini referenčne količine, določene in sporočene za leto 2005 v okviru tarifne kvote C z uporabo člena 9(3) Uredbe […] št. 896/2001 v primeru netradicionalnega izvajalca C.
[…]“
13
Naslov III izpodbijane uredbe se nanaša na „[d]ruge izvajalce“. Člen 4(1) navedene uredbe določa:
„Izvajalci s sedežem v Skupnosti, registrirani za tarifne kvote A/B iz člena 18(1) Uredbe […] št. 404/93 ali za dodatne količine, določene z Uredbo […] št. 1892/2004, ki so leta 2005 sprostili v prost promet banane s poreklom iz držav AKP, lahko predložijo samo eno vlogo za uvozno dovoljenje v okviru količine, določene v drugi alinei člena 2.“
14
Naslov IV izpodbijane uredbe določa podrobna pravila za vložitev zahtevkov (člen 5) in izdajo uvoznih dovoljenj (člen 6). Naslov V navedene uredbe, ki združuje člene od 7 do 9, vsebuje končne določbe.
15
Uredba Komisije (ES) št. 219/2006 z dne 8. februarja 2006 o odprtju in upravljanju tarifne kvote za uvoz banan z oznako KN 08030019 s poreklom iz držav AKP za obdobje od 1. marca do 31. decembra 2006 (UL L 38, str. 22) je nato določila pravila za upravljanje tarifnih kvot, ki se od 1. marca 2006 uporabljajo za uvoz iz držav AKP. Člen 2(b) navedene uredbe določa, da se količina 468.150 ton, to je 76 % razpoložljive količine, upravlja v skladu z določbami iz poglavja III iste uredbe. Le-ta napotuje na člen 7(2), na metodo, imenovano „prvi prispe, prvi dobi“, ki jo določajo členi 308a, 308b in 308c Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 253, str. 1).
16
Odnose med državami AKP in Skupnostjo trenutno ureja Sporazum o partnerstvu med članicami skupine držav AKP na eni strani ter Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami na drugi, podpisan v Cotonouju 23. junija 2000 (UL 2000, L 317, str. 3, v nadaljevanju: Sporazum iz Cotonouja).
17
Trgovinska ureditev med Skupnostjo in državami AKP je določena v prilogi V k Sporazumu iz Cotonouja. Ta ureditev se uporablja v prehodnem obdobju pogajanj o novih sporazumih o gospodarskem partnerstvu, ki teče do 31. decembra 2007. Člen 1 te priloge določa:
„1.   Pridelki s poreklom iz držav AKP se uvažajo v Skupnost z oprostitvijo plačila carin in dajatev z enakim učinkom.
a)
Za pridelke s poreklom iz [držav] AKP:
—
navedene v Prilogi I k Pogodbi, ki so predmet skupne ureditve trga v smislu člena 34 Pogodbe, ali
—
za katere ob uvozu v Skupnost veljajo posebna pravila, ki so posledica izvajanja skupne kmetijske politike,
Skupnost sprejme potrebne ukrepe, da bi jim zagotovila ugodnejše obravnavanje, kakor je tisto, ki se za enake pridelke priznava tretjim državam, upravičenim do klavzule o priznavanju največjih ugodnosti.
[…]
d)
Ureditev iz [odstavka 1](a) začne veljati istočasno s tem sporazumom in se uporablja v pripravljalnem obdobju, določenem v členu 37(1) Sporazuma.
Vendar če v tem obdobju Skupnost:
[…]
—
spremeni skupno ureditev trga ali neke posebne predpise, ki so posledica izvajanja skupne kmetijske politike, si pridržuje pravico, da po posvetu v okviru Sveta ministrov spremeni ureditev, določeno za pridelke s poreklom iz [držav] AKP. V takem primeru se Skupnost zaveže, da bo v korist pridelkov s poreklom iz [držav] AKP obdržala ugodnost, primerljivo s tisto, do katere so bile upravičeni glede na pridelke s poreklom iz tretjih držav, upravičenih do klavzule o priznavanju največjih ugodnosti.“
18
Člen 1 Protokola št. 5, priloženega k prilogi V k Sporazumu iz Cotonouja, naslovljen „Drugi protokol o bananah“, določa:
„Stranki priznavata velik gospodarski pomen izvoza banan na trg Skupnosti za dobavitelje banan AKP. Skupnost bo, če bo potrebno, preučila in sprejela ukrepe, ki bodo zagotovili trajnost podjetij, ki izvažajo banane, in ohranitev tržišča za njihove banane na trgu Skupnosti.“
Tožeča stranka
19
Tožeča stranka je bila ustanovljena 5. oktobra 1998. Njen glavni cilj je, da v Kamerunu in v drugih državah prideluje, predeluje in trži banane, ki so namenjene za izvoz.
20
Tožeča stranka spada v tisto kategorijo pridelovalcev, ki nimajo dvojnega statusa gospodarskega subjekta in tudi niso vključeni v neko evropsko ali mednarodno skupino. Zato nima statusa gospodarskega subjekta v smislu izpodbijane uredbe in takega statusa ne more pridobiti, ker navedena uredba ohranja sistem dodeljevanja izvoznih dovoljenj na podlagi zgodovinskih referenc, uvedenih s prej veljavnimi predpisi.
Postopek in predlogi strank
21
Tožeča stranka je v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 22. decembra 2005 vložila to tožbo.
22
Z ločeno vlogo z istim datumom, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje, je tožeča stranka predlagala, naj se zadeva obravnava po hitrem postopku, določenem v členu 76a Poslovnika Sodišča prve stopnje.
23
S sklepom Sodišča z dne 26. januarja 2006 je bil predlog, naj se zadeva obravnava po hitrem postopku, zavrnjen.
24
Z ločeno vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča prve stopnje 10. februarja 2006, je Komisija zoper to tožbo na podlagi člena 114 Poslovnika vložila ugovor nedopustnosti.
25
Tožeča stranka je svoja stališča v zvezi s tem ugovorom nedopustnosti predložila 28. marca 2006, ko je bil pisni postopek o dopustnosti končan.
26
V tožbi tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
—
izpodbijano uredbo razveljavi;
—
Komisiji naloži plačilo stroškov.
27
V ugovoru nedopustnosti Komisija Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
—
tožbo zavrže kot nedopustno;
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
28
V svojih stališčih v zvezi z ugovorom nedopustnosti tožeča stranka Sodišču prve stopnje predlaga, naj:
—
zavrne ugovor nedopustnosti, ki ga uveljavlja Komisija;
—
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Pravno stanje
29
Na podlagi člena 114(1) Poslovnika lahko Sodišče prve stopnje na predlog ene od strank odloči o ugovoru nedopustnosti, ne da bi odločalo o zadevi po temelju. V skladu z odstavkom 3 istega člena se postopek nadaljuje ustno, razen če Sodišče prve stopnje ne odloči drugače. V obravnavanem primeru Sodišče prve stopnje meni, da so gradiva v spisu zadostno pojasnila zadevo, da lahko odloči o predlogu, ne da bi začelo ustni postopek.
30
Komisija se sklicuje na nedopustnost tožbe, ker naj tožeča stranka, prvič, ne bi imela pravnega interesa zoper izpodbijano uredbo, ter drugič, ker se navedena uredba uporablja splošno in se niti neposredno niti posamično ne nanaša na tožečo stranko.
Trditve strank
31
Komisija zatrjuje, da je v skladu s členom 230, četrti odstavek, ES za dopustnost ničnostne tožbe, ki jo fizična ali pravna oseba vloži zoper neko uredbo, določen pogoj, da je taka uredba dejansko posamična odločba, ki neposredno in posamično zadeva to osebo. Dodaja, da je namen navedene določbe preprečiti, da bi zgolj z izbiro oblike uredbe lahko preprečili tožbo posameznika zoper odločbo, ki ga neposredno in posamično zadeva.
32
V obravnavanem primeru ne samo, da naj izpodbijana uredba ne bi niti neposredno niti posamično zadevala tožeče stranke, temveč naj tudi ne bi imela namena razumeti pravnega položaja pridelovalcev zunaj Skupnosti, med katere sodi tudi tožeča stranka, tako da naj bi ta ne imela pravnega interesa za vložitev tožbe za razveljavitev navedene uredbe.
33
Prvič, kar zadeva pravni interes, Komisija opozarja, da je namen izpodbijane uredbe določiti začasne ukrepe v januarju in februarju 2006 za izdajo uvoznih dovoljenj v okviru tarifne kvote za banane AKP, ki jo določa Uredba št. 1964/2005. Sprejetje teh ukrepov naj bi bilo nujno, ker po sprejetju Uredbe št. 1964/2005 ni bilo dovolj časa, da bi lahko sprejela in objavila nova pravila za upravljanje kvot za banane AKP ter nato državam članicam omogočila, da bi na podlagi teh pravil ponovno registrirale izvajalce, ki lahko sodelujejo pri dodelitvi tarifne kvote. Odločitev, da bi izdajo uvoznih dovoljenj samo za januar in februar 2006 omejili na izvajalce, ki so oskrbovali trg Skupnosti z bananami AKP v okviru tarifnih kvot, ki so veljale do 31. decembra 2005, je bila sprejeta, da bi se zagotovila oskrba Skupnosti in nadaljevanje trgovanja z državami AKP ter preprečile motnje v trgovinskih tokovih.
34
Komisija dodaja, da izpodbijana uredba v ta namen določa dve podkvoti za različne vrste izvajalcev, prvo za 135.000 ton, ki je odprta za izvajalce s sedežem v Skupnosti, ki so bili za leto 2005 registrirani v okviru tarifne kvote C iz člena 18(1)(c) Uredbe št. 404/93, in drugo za 25.000 ton, ki je odprta za druge izvajalce, in sicer za tiste s sedežem v Skupnosti, registrirane v okviru tarifnih kvot A in B iz člena 18(1) Uredbe št. 404/93 ali za dodatno količino, določeno z Uredbo št. 1892/2004, ki so v letu 2005 dajali v prosti promet banane AKP. Zato tak sistem ni namenjen pridelovalcem, med katere sodi tudi tožeča stranka, ki imajo sedež v tretji državi in na ozemlju držav članic ne opravljajo nobene gospodarske dejavnosti. Iz tega naj bi izhajalo, da se pravni položaj tožeče stranke ne bi spremenil, če bi se razveljavila izpodbijana uredba, ki se zanjo ni uporabljala, kar naj bi dokazovalo, da nima pravnega interesa, da bi vložila tožbo za razveljavitev navedene uredbe.
35
Drugič, tudi če bi predpostavljali, da tak interes obstaja, po mnenju Komisije ostaja dejstvo, da tožeče stranke izpodbijana uredba niti neposredno niti posamično ne zadeva, saj gre za akt, ki se uporablja splošno. V zvezi s tem Komisija natančneje navaja, da navedena uredba določa kategorije izvajalcev in pogoje dostopa do različnih podkvot na podlagi objektivno določenih meril, in sicer na eni strani sodelovanja pri dodelitvi tarifnih kvot iz člena 18 Uredbe št. 404/93 ali dodatne količine, določene z Uredbo št. 1892/2004, in na drugi strani porekla banan, ki se na tej podlagi uvozijo v Skupnost. Šlo naj bi torej za uredbo, ki ima pravne učinke za osebe, ki so določene splošno in abstraktno v skladu z merilom razlikovanja med uredbo in odločbo, kot se upošteva v sodni praksi (sodbi Sodišča z dne 6. oktobra 1982 v zadevi Alusuisse Italia proti Svetu in Komisiji, 307/81, Recueil, str. 3463, točka 9, in z dne 2. aprila 1998 v zadevi Greenpeace Council in drugi proti Komisiji, C-321/95 P, Recueil, str. I-1651, točka 28; sklep Sodišča prve stopnje z dne 19. junija 1995 v zadevi Kik proti Svetu in Komisiji, T-107/94, Recueil, str. II-1717, točka 35, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 12. julija 2001 v združenih zadevah Comafrica in Dole Fresh Fruit Europe proti Komisiji, T-198/95, T-171/96, T-230/97, T-174/98 in T-225/99, Recueil, str. II-1975, točke od 108 do 110).
36
Ker nima statusa izvajalca iz izpodbijane uredbe, bi tožečo stranko ta akt zadeval le zaradi njenega objektivnega statusa gospodarskega subjekta, ki nima sedeža v Skupnosti in nima zgodovinskih referenc v okviru uvozne ureditve Skupnosti, ki se je uporabljala do 31. decembra 2005, kot je navedla tudi tožeča stranka v tožbi, torej enako kot vse gospodarske subjekte v podobnem položaju. Komisija dodaja, da je Sodišče prve stopnje že imelo priložnost potrditi, da so uredbe o podrobnih pravilih za upravljanje uvoznih tarifnih kvot splošne in abstraktne (sklepa Sodišča prve stopnje z dne 25. septembra 2002 v zadevi Di Lenardo proti Komisiji, T-178/01, neobjavljen v Recueil, in v zadevi Dilexport proti Komisiji, T-179/01, neobjavljen v Recueil). Poleg tega v položaju tožeče stranke ni nobenega drugega elementa, zaradi katerega bi se razlikovala od vseh drugih gospodarskih subjektov.
37
V odgovor na trditev tožeče stranke, da naj bi ji izpodbijana uredba dejansko kratila pravice do uvoza, Komisija zatrjuje, da se ji ne more kratiti nobena pravica do uvoza, saj – po zgledu vseh drugih gospodarskih subjektov – nima nobene pridobljene pravice v tem pogledu, še toliko bolj, ker sploh ni imela statusa gospodarskega subjekta v okviru prej veljavne uvozne ureditve. Položaj tožeče stranke naj se torej ne bi razlikoval od položaja katerekoli druge osebe, ki ne bi izpolnjevala pogojev, določenih v naslovih II in III izpodbijane uredbe.
38
Komisija tudi zatrjuje, da čeprav bi izpodbijani ukrepi lahko ogrozili nadaljevanje dejavnosti tožeče stranke, je tudi zaradi tega ne bi mogli obravnavati posamično. Na podlagi ustaljene sodne prakse namreč dejstvo, da ima lahko akt različne konkretne učinke glede na različne pravne subjekte, na katere se nanaša, še ne odvzame aktu njegove uredbene narave, če se uporablja na podlagi objektivnega pravnega položaja ali dejstva, ki ga določa zadevni akt (sklep Sodišča z dne 12. julija 1993 v zadevi AEFMA proti Komisiji, C-107/93, Recueil, str. I-3999, točke od 14 do 22; sklep Sodišča prve stopnje z dne 15. septembra 1999 v zadevi Van Parys in drugi proti Komisiji, T-11/99, Recueil, str. II-2653, točki 50 in 51). Enako velja tudi za možnost bolj ali manj natančne določitve števila ali celo identitete pravnih subjektov, na katere se zadevni akt nanaša (sodba Sodišča z dne 14. februarja 1989 v zadevi Lefebvre proti Komisiji, 206/87, Recueil, str. 275; sklep Sodišča prve stopnje z dne 28. februarja 2005 v zadevi von Pezold proti Komisiji, T-108/03, ZOdl., str. II-655, točka 46).
39
Prvič, tožeča stranka izpodbija trditev Komisije, po kateri naj ne bi imela pravnega interesa zoper izpodbijano uredbo. V zvezi s tem meni, da iz ustaljene sodne prakse izhaja, da kraj sedeža ali izvajanja gospodarskih dejavnosti tožeče stranke nima nobenega vpliva na dopustnost ničnostne tožbe, ker se lahko upoštevajo samo pravni učinki zadevnega akta na njen pravni položaj (sodba Sodišča prve stopnje z dne 14. septembra 1995 v združenih zadevah Antillean Rice Mills in drugi proti Komisiji, T-480/93 in T-483/93, Recueil, str. II-2305).
40
Dodaja, da je dopustnost ničnostne tožbe, ki jo vloži posameznik, po ustaljeni sodni praksi odvisna le od tega, ali se ta lahko sklicuje na pravno zaščiten, obstoječ in dejanski interes. V tem primeru naj ne bi bilo sporno, da če je pridelovalcem s prebivališčem v državah AKP, ki nimajo statusa gospodarskega subjekta v smislu izpodbijane uredbe, z uporabo le-te odvzeta vsaka pravica v zvezi s kakršnimkoli izvozom na trg Skupnosti, imajo navedeni pridelovalci legitimen in pravno zaščiten interes, na podlagi katerega lahko izpodbijajo zakonitost navedene uredbe.
41
Drugič, tožeča stranka zatrjuje, da čeprav se navedena uredba resnično uporablja za večino zadevnih gospodarskih subjektov, ostaja dejstvo, da neposredno in posamično zadeva nekatere izmed njih. V zvezi s tem opozarja, da je treba na podlagi ustaljene sodne prakse, če uredba v temelju ni posamična odločba, ugotoviti pravne učinke, ki naj bi jih povzročila ali jih dejansko povzroča (v točki 35 zgoraj navedena sodba v zadevi Alusuisse Italia proti Svetu in Komisiji, točka 8, in sodba z dne 22. novembra 2001 v zadevi Antillean Rice Mills proti Svetu, C-451/98, Recueil, str. I-8949).
42
Kot naj bi priznala sodna praksa, naj normativna narava akta torej ne bi omejevala pravice tožeče stranke, da vloži ničnostno tožbo. V ta namen bi zadostovalo, da slednja pokaže, da jo navedeni akt neposredno in posamično zadeva (sodbe Sodišča z dne 29. marca 1979 v zadevi ISO proti Svetu, 118/77, Recueil, str. 1277; z dne 21. februarja 1984 v združenih zadevah Allied Corporation in drugi proti Komisiji, 239/82 in 275/82, Recueil, str. 1005; z dne 14. marca 1990 v združenih zadevah Nashua Corporation in drugi proti Komisiji in Svetu, C-133/87 in C-150/87, Recueil, str. I-719; z dne 16. maja 1991 v zadevi Extramet Industrie proti Svetu, C-358/89, Recueil, str. I-2501; z dne 18. maja 1994 v zadevi Codorníu proti Svetu, C-309/89, Recueil, str. I-1853, in v točki 41 zgoraj navedena sodba Antillean Rice Mills proti Svetu).
43
Tretjič, tožeča stranka zatrjuje, da jo izpodbijana uredba posamično zadeva, kot zahteva sodna praksa, zaradi nekaterih njihovih značilnosti ali zaradi dejanskega položaja, ki jih opredeljuje glede na vse druge subjekte in jih torej individualizira podobno kot samega naslovnika odločbe (sodbi Sodišča z dne 15. julija 1963 v zadevi Plaumann proti Komisiji, 25/62, Recueil, str. 197, 223, in z dne 25. julija 2002 v zadevi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, C-50/00 P, Recueil, str. I-6677; sklep Sodišča prve stopnje z dne 6. julija 2004 v zadevi Alpenhain-Camembert-Werk in drugi proti Komisiji, T-370/02, ZOdl., str. II-2097). V zvezi s tem zatrjuje, da je ne le v dejanskem položaju, ki se popolnoma razlikuje od položaja izvajalcev ali drugih pridelovalcev banan AKP, temveč tudi v pravnem položaju, ki omogoča, da se jo lahko šteje za „naslovnika“ v smislu sodne prakse. Ker spada v kategorijo neodvisnih pridelovalcev s sedežem v državah AKP, bodisi izvajalcev bodisi pridelovalcev, ki niso vključeni, namreč svojih pridelkov ne bi mogla tržiti na ozemlju Unije.
44
Po mnenju tožeče stranke, kot sledi iz člena 1 priloge V k Sporazumu iz Cotonouja in člena 1 Protokola št. 5, priloženega k prilogi V k Sporazumu iz Cotonouja, naslovljenega „Drugi protokol o bananah“, pravo Skupnosti opredeljuje pravni položaj pridelovalca s sedežem v državi AKP, ki izvaža svoje pridelke na trg Skupnosti, in ga razlikuje od položaja drugih pridelovalcev in tudi od položaja vseh drugih izvajalcev na trgu banan. Navedene določbe naj bi omogočile, ne da bi jih bilo mogoče izpodbijati, da bi se podjetja, ki pridelujejo banane AKP, znašla v posebnem pravnem položaju glede na pravila splošne kmetijske politike, in sicer v enakem položaju, kot ga določa zgoraj v točki 39 navedena sodba Antillean Rice Mills in drugi proti Komisiji.
45
Tožeča stranka pojasnjuje, da je njeno posamično obravnavanje lahko posledica tega, da je avtor akta upošteval (ali bi avtor akta moral upoštevati) njen pravni ali dejanski položaj, ki naj bi ustrezal položaju zadevnih podjetij, ob sprejetju navedenega akta. Ta način priznavanja posamične zveze naj bi Sodišče upoštevalo že v sodbi z dne 17. januarja 1985 v zadevi Piraiki-Patraiki in drugi proti Komisiji (11/82, Recueil, str. 207), če so to nalagale določbe Akta o pristopu, in v sodbi z dne 26. junija 1990 v zadevi Sofrimport proti Komisiji (C-152/88, Recueil, str. I-2477), v kateri je sklepalo, da so zadevni predpisi Komisijo zavezovali, da upošteva položaj tožečih strank ob sprejetju zadevnega akta.
46
Njen položaj je poleg tega popolnoma primerljiv s položajem izvoznikov riža iz Nizozemskih Antilov v zadevi, v kateri je bila sprejeta zgoraj v točki 41 navedena sodba Antillean Rice Mills proti Svetu, za katere se je priznalo, da jim je bila odvzeta možnost izvoza v Skupnost zaradi nekega ukrepa Skupnosti. Po mnenju tožeče stranke je Sodišče v tej sodbi resnično najprej razsodilo, da ni mogoče meniti, da tožeče stranke ukrep Skupnosti zadeva zgolj zaradi njihovega statusa izvoznikov riža v Skupnost, ker je ta dejavnost trgovska dejavnost, ki jo lahko v vsakem trenutku izvaja katerokoli podjetje. Sodišče je nato pojasnilo, da je tožeče stranke to a priori zadevalo le zaradi njihovega objektivnega statusa gospodarskih subjektov, ki so delovali v zadevnem sektorju enako kot vsak drug izvajalec, in navsezadnje, da majhno število zadevnih izvajalcev ni zadostovalo, da bi sklepali o posamični zvezi. Vendar naj bi Sodišče ravno tako sklepalo, da se zato, ker morata Svet ali Komisija na podlagi posebnih določb upoštevati posledice akta, ki ga nameravata sprejeti, na položaj nekaterih posameznikov, „ti lahko obravnavajo posamično“ (v točki 45 navedena sodba Sodišča Piraiki-Patraiki in drugi proti Komisiji, točki 28 in 31, in sodba Sodišča z dne 11. februarja 1999 v zadevi Antillean Rice Mills in drugi proti Komisiji, C-390/95 P, Recueil, str. I-769, točka 25).
47
Po mnenju tožeče stranke lahko podobno sklepamo glede obveznosti institucij, da morajo, ko sprejmejo uredbo v okviru skupne kmetijske politike (v tem primeru skupno ureditev trga za banane), upoštevati ne le položaj pridelovalcev s sedežem v državah AKP, temveč jim tudi zagotoviti vsaj tako ugodno možnost prodaje pridelkov, kot so jo imeli v prejšnjem položaju, v skladu z določbami člena 1 priloge V k Sporazumu iz Cotonouja. Zahteva, naj se upoštevajo posamični položaji, je v tem primeru še večja, ker bi morale institucije v skladu s prevzetimi obveznostmi, ki so sestavni del zakonodaje Skupnosti, ohranjati tradicionalne trgovinske tokove v zadevnem obdobju.
48
Poleg tega, da bi izključila dopustnost tožbe, se Komisija ne more veljavno sklicevati na argument, da tožečih strank, kot je razsodilo Sodišče v sodbi Antillean Rice Mills proti Svetu, navedeni v točki 41 zgoraj, ukrep Skupnosti ne zadeva zgolj zaradi njihovega statusa izvoznika riža v Skupnost, ker je ta dejavnost trgovska dejavnost, ki jo lahko v vsakem trenutku izvaja katerokoli podjetje. V tem primeru bi se izpodbijana uredba uporabljala le v obdobju dveh mesecev, tako da bi druga podjetja lahko postala pridelovalci banan v tako kratkem času le teoretično.
49
Četrtič, tožeča stranka zatrjuje, da Komisija v utemeljitev svojega ugovora nedopustnosti ne navaja nobenega argumenta, ki bi lahko nasprotoval temu, da jo izpodbijana uredba neposredno zadeva. V zvezi s tem poudarja, da neobstoj kakršnegakoli nacionalnega ukrepa ali ukrepa Skupnosti, ki bi izvajal uvozno ureditev, ki jo določa izpodbijana uredba, pomeni, da jo navedena uredba neposredno zadeva. V vsakem primeru Komisija ob sprejetju izpodbijane uredbe nikakor ni mogla prezreti, da mehanizem trženja, ki izhaja iz sistema dovoljenj, za pridelovalce, med katere sodi tudi tožeča stranka, neposredno pomeni, da se ne morejo ohranjati tradicionalni trgovinski tokovi, usmerjeni k Skupnosti.
50
Nazadnje tožeča stranka opozarja na sodbo z dne 3. maja 2002 v zadevi Jégo-Quéré proti Komisiji (T-177/01, Recueil, str. II-2365), v kateri je Sodišče prve stopnje sklepalo, da bi ob neobstoju nacionalnih ukrepov za izvajanje nekega akta Skupnosti nedopustnost ničnostne tožbe posameznikom odvzela pravico do učinkovitega pravnega varstva, ki jo zagotavljajo nacionalne ustavne norme, Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP), pravna načela Skupnosti in Listina o temeljnih pravicah. Opozarja tudi, da je Sodišče v sodbi Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, navedeni v točki 43 zgoraj, tudi razsodilo, da je Evropska skupnost pravna skupnost, v kateri so institucije podvržene nadzoru skladnosti njihovih aktov s Pogodbo ES in splošnimi pravnimi načeli, katerih del so temeljne pravice, med katerimi je pravica do učinkovitega sodnega varstva.
51
Ker se po mnenju tožeče stranke v tem primeru vprašanje veljavnosti navedene uredbe ne more postaviti na nobenem nacionalnem sodišču, lahko samo priznanje dopustnosti tožbe prepreči odrekanje pravnega varstva, ki bi izpodbijano uredbo naredilo za sodno nedotakljivo, kar pa ni združljivo z načeli pravne skupnosti. Sicer pa, če sodišče Skupnosti ne bi priznalo dopustnosti take tožbe, bi izgubilo možnost preučiti morebitne nezakonitosti, ki bi lahko vplivale na zadevni akt, ta pa bi se s tem izognil vsakršnemu sodnemu nadzoru in kršil pravila, ki izhajajo iz dejstva, da je Skupnost pravna skupnost (sodba Sodišča z dne 23. aprila 1986 v zadevi Les Verts proti Parlamentu, 294/83, Recueil, str. 1339). Tožeča stranka v podporo temu stališču opozarja, da osnutek pogodbe o Ustavi za Evropo z dne 18. julija 2003 (člen II-47 in člen III-270, četrti odstavek) predvideva možnost, da posamezniki vložijo tožbo zoper izvršilne akte, ki se nanje neposredno nanašajo, a ne vsebujejo izvedbenih ukrepov.
Presoja Sodišča prve stopnje
Pravni interes
52
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je dopustnost ničnostne tožbe, ki jo vloži fizična ali pravna oseba, odvisna od tega, da utemelji pravni interes (sodba Sodišča z dne 31. marca 1977 v zadevi Société pour l’exportation des sucres proti Komisiji, 88/76, Recueil, str. 709, točka 19; v točki 39 navedena sodba Antillean Rice Mills in drugi proti Komisiji z dne 14. septembra 1995, točka 59; sklepa Sodišča prve stopnje z dne 29. aprila 1999 v zadevi Unione provinciale degli agricoltori di Firenze in drugi proti Komisiji, T-78/98, Recueil, str. II-1377, točka 30, in z dne 17. oktobra 2005 v zadevi First Data in drugi proti Komisiji, T-28/02, Recueil, str. II-4119, točka 34).
53
Poleg tega ima fizična ali pravna oseba interes, da vloži tožbo zoper akt le, če bi razglasitev ničnosti tega akta lahko imela sama po sebi pravne posledice (glej sodbo Sodišča z dne 24. junija 1986 v zadevi AKZO Chemie proti Komisiji, 53/85, Recueil, str. 1965, točka 21, in v točki 39 navedeno sodbo Antillean Rice Mills in drugi proti Komisiji z dne 14. septembra 1995, točka 59).
54
Po mnenju Komisije tožeča stranka v tem primeru nima pravnega interesa, ker se izpodbijana uredba ne uporablja za pridelovalce, med katere sodi tudi tožeča stranka, ki imajo sedež v tretji državi in na ozemlju držav članic ne opravljajo nobene gospodarske dejavnosti. Zato naj razveljavitev izpodbijane uredbe ne bi imela nobenega učinka na pravni položaj tožeče stranke.
55
Tej trditvi ni mogoče pritrditi.
56
Tožeča stranka namreč izpodbija izpodbijano uredbo ravno zato, ker naj ne bi upoštevala položaja neodvisnih pridelovalcev, med katere sodi tudi sama, in ji tako onemogočala izvažanje produktov na trg Skupnosti. Predvsem zatrjuje, da navedena uredba, ker v členih 3 in 4 uvaja sistem dodeljevanja uvoznih dovoljenj na podlagi zgodovinskih referenc, krši določbe konvencij, ki urejajo trg banan, ter načela, ki izhajajo iz določb Skupnosti na področju skupne kmetijske politike in iz določb, ki zadevajo skupno ureditev trga za banane. Poleg tega naj bi izpodbijana uredba kršila načelo prepovedi diskriminacije, s tem, da naj bi neupravičeno dajala prednost nekaterim pomembnim tradicionalnim uvoznikom, ter načelo zaupanja v pravo.
57
V zvezi s tem je dovolj opozoriti, da je v skladu s členom 233 ES institucija, ki je izdala akt, ki je bil razglašen za ničnega, zavezana sprejeti ukrepe, ki jih predvideva izvršitev sodbe. Ti ukrepi se ne nanašajo na odstranitev akta kot takega iz pravnega reda Skupnosti, ker je ta odstranitev posledica samega bistva razglasitve ničnosti akta s strani sodišča. Zadevajo predvsem odpravo učinkov nezakonitosti, ki so bile ugotovljene v ničnostni sodbi. Taka razglasitev ničnosti pa institucijo, ki je izdala akt, zavezuje k sprejetju ukrepov, ki jih predvideva izvršitev sodbe. Tako lahko zadevna institucija popravi položaj tožeče stranke ali prepreči sprejetje enakega akta (v točki 39 navedena sodba Antilleans Rice Mills in drugi proti Komisiji z dne 14. septembra 1995, točka 60).
58
Da bi se ravnala po ničnostni sodbi in jo popolnoma izvršila, ustaljena sodna praksa institucijo zavezuje k spoštovanju ne le izreka sodbe, temveč tudi njene obrazložitve, ki pomeni potrebno podlago, saj je pomembna za določitev natančnega pomena tistega, o čemer je bilo razsojeno v izreku. Ta obrazložitev na eni strani opredeljujejo določbo, ki se šteje za nezakonito, in na drugi navaja natančne razloge za nezakonitost, ugotovljeno v izreku, zadevna institucija pa jih mora upoštevati, ko nadomesti razveljavljeni akt (sodbi Sodišča z dne 26. aprila 1988 v združenih zadevah Asteris in drugi proti Komisiji, 97/86, 193/86, 99/86 in 215/86, Recueil, str. 2181, točka 27, in z dne 6. marca 2003 v zadevi Interporc proti Komisiji, C-41/00 P, Recueil, str. I-2125, točka 29; sodba Sodišča prve stopnje z dne 2. februarja 1995 v zadevi Frederiksen proti Parlamentu, T-106/92, RecFP, str. I-A-29 in II-99, točka 31).
59
Kot izhaja iz zgoraj navedene sodne prakse, mora zadevna institucija preprečiti, da bi katerikoli akt, ki bo nadomestil razveljavljeni akt, vseboval enake nepravilnosti, kot so bile ugotovljene v razveljavljenem aktu. V teh okoliščinah ima razveljavitev akta, ker ne upošteva določene kategorije gospodarskih subjektov, zaradi česar mora institucija, ki je izdala akt, sprejeti ukrepe, ki jih predvideva izvršitev sodbe, učinke na pravni položaj tožeče stranke.
60
Iz navedenega sledi, da ima tožeča stranka pravni interes, da se izpodbijana uredba razveljavi.
Vprašanje, ali Uredba tožečo stranko neposredno in posamično zadeva
61
V skladu z ustaljeno sodno prakso člen 230, četrti odstavek, ES posameznikom daje pravico izpodbijati vsako odločbo, ki jih, čeprav sprejeta v obliki uredbe, neposredno in posamično zadeva. Cilj te določbe je med drugim preprečiti, da bi institucije Skupnosti zgolj z izbiro oblike uredbe lahko izključile tožbo posameznika zoper odločbo, ki ga neposredno in posamično zadeva, in tako pojasniti, da izbira oblike ne more spremeniti narave akta (sodba s Sodišča z dne 17. junija 1980 v združenih zadevah Calpak in Società Emiliana Lavorazione Frutta proti Komisiji, 789/79 in 790/79, Recueil, str. 1949, točka 7; sklepa Sodišča prve stopnje z dne 8. julija 1999 v zadevi Area Cova in drugi proti Svetu in Komisiji, T-12/96, Recueil, str. II-2301, točka 24, in z dne 8. septembra 2005 v zadevi Lorte in drugi proti Svetu, T-287/04, ZOdl., str. II-2719, točka 36).
62
Iz sodne prakse tudi izhaja, da je treba merilo razlikovanja med uredbo in odločbo iskati v tem, ali je zadevni akt splošno veljaven ali ne, tako da se presodi narava izpodbijanega akta in še posebej pravni učinki, ki naj bi jih povzročal oziroma jih dejansko povzroča (sodba Sodišča z dne 24. februarja 1987 v zadevi Deutz und Geldermann proti Svetu, 26/86, Recueil, str. 941, točka 7, in sklep Sodišča z dne 23. novembra 1995 v zadevi Asocarne proti Svetu, C-10/95 P, Recueil, str. I-4149, točka 28; v točki 61 navedeni sklep Area Cova in drugi proti Svetu in Komisiji, točka 25, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 3. februarja 2005 v zadevi Comafrica in Dole Fresh Fruit Europe proti Komisiji, T-139/01, ZOdl., str. II-409, točka 87).
63
V tem primeru je treba poudariti, da je namen izpodbijane uredbe, ki je oblikovana splošno in abstraktno, določiti podrobna pravila za uporabo Uredbe št. 1964/2005 za januar in februar 2006, kar zadeva ureditev uvoza banan AKP v Skupnost.
64
Dejstvo, da tožeča stranka trdi, da zato, ker nima statusa izvajalca v smislu izpodbijane uredbe, ne more uvažati svojih pridelkov na trg Skupnosti, je le posledica uporabe členov 3 in 4 navedene uredbe v zvezi z njenim položajem. Vendar te določbe izpodbijane uredbe pomenijo splošne ukrepe. Predvidevajo namreč dve podkvoti za različne vrste izvajalcev, prvo za 135.000 ton, ki je odprta za izvajalce s sedežem v Skupnosti, ki so bili za leto 2005 registrirani v okviru tarifne kvote C iz člena 18(1)(c) Uredbe (EGS) št. 404/93, in drugo za 25.000 ton, ki je odprta za druge izvajalce, in sicer za tiste s sedežem v Skupnosti, registrirane v okviru tarifnih kvot A in B iz člena 18(1) Uredbe št. 404/93, ali za dodatno količino, določeno z Uredbo št. 1892/2004, ki so v letu 2005 dale v prosti promet banane AKP.
65
Izpodbijana uredba je torej normativni splošni akt, ker se uporablja v objektivno določenih položajih in določa pravne učinke za kategorijo oseb, ki je določena splošno in abstraktno. Taki ukrepi namreč tožečo stranko zadevajo samo zaradi njenega objektivnega statusa gospodarskega subjekta, ki nima sedeža v Skupnosti in zgodovinskih referenc v okviru uvozne ureditve Skupnosti za banane, ki se je uporabljala do 31. decembra 2005. Zato jo sporni ukrepi zadevajo enako kot vse druge gospodarske subjekte v enakem položaju, in sicer pridelovalce s sedežem v državah AKP, ki ne opravljajo nobene gospodarske dejavnosti na ozemlju Skupnosti in nimajo zgodovinskih referenc v okviru uvozne ureditve Skupnosti za banane, ki se je uporabljala do 31. decembra 2005 (glej v tem smislu v točki 36 navedena sklepa Di Lenardo proti Komisiji, točka 47, in Dilexport proti Komisiji, točka 47, ter v točki 62 navedeno sodbo Comafrica Dole Fresh Fruit Europe proti Komisiji z dne 3. februarja 2005, točka 88).
66
Vendar ni izključeno, da lahko v nekaterih okoliščinah določbe nekega normativnega akta, ki se uporablja za vse zadevne gospodarske subjekte, posamično zadevajo nekatere izmed njih (v točki 42 navedeni sodbi Extramet Industrie proti Svetu, točka 13, in Codorníu proti Svetu, točka 19, ter v točki 43 navedena sodba Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, točka 36). V takem primeru bi bil akt Skupnosti hkrati normativen in imel za nekatere zadevne gospodarske subjekte tudi naravo odločbe (sodba Sodišča prve stopnje z dne 13. novembra 1995 v združenih zadevah Exporteurs in Levende Varkens in drugi proti Komisiji, T-481/93 in T-484/93, Recueil, str. II-2941, točka 50; v točki 35 navedena sodba Comafrica in Dole Fresh Fruit Europe proti Komisiji z dne 12. julija 2001, točka 101, in v točki 62 navedena sodba Comafrica in Dole Fresh Fruit Europe proti Komisiji z dne 3. februarja 2005, točka 107).
67
V skladu z ustaljeno sodno prakso naj bi akt fizično ali pravno osebo, ki ni naslovnik tega akta, v smislu člena 230, četrti odstavek, ES posamično zadeval le, če jo zadeva zaradi nekaterih njenih značilnosti ali dejanskega stanja, ki jo opredeljuje glede na vse druge subjekte, in jo torej individualizira podobno kot samega naslovnika akta (v točki 43 navedena sodba Sodišča Plaumann proti Komisiji, str. 223; v točki 42 navedena sodba Codorníu proti Svetu, točka 20; v točki 43 navedena sodba Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, točka 36, sodba Sodišča z dne 1. aprila 2004 v zadevi Komisija proti Jégo-Quéré, C-263/02 P, Recueil, str. I-3425, točka 45, in v točki 62 navedena sodba Comafrica in Dole Fresh Fruit Europe proti Komisiji z dne 3. februarja 2005, točka 107). Fizična ali pravna oseba, ki ne izpolni tega pogoja, v nobenem primeru ne more vložiti ničnostne tožbe zoper uredbo (v točki 43 navedena sodba Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, točka 37).
68
Na podlagi te sodne prakse je treba preizkusiti, ali v tem primeru izpodbijana uredba tožečo stranko posamično zadeva.
69
Prvič, zaradi trditve tožeče stranke, da ji izpodbijana uredba prepoveduje dostop do trga Skupnosti, je treba poudariti, da izpodbijana uredba tožečo stranko zadeva le, kar zadeva njen objektivni status podjetja, ki prideluje in trži banane AKP, in to enako kot vse druge neodvisne pridelovalce s sedežem v državi AKP, ki izvajajo isto dejavnost. Torej kot izhaja iz sodne prakse, samo ta status ne zadošča za ugotovitev, da izpodbijana uredba tožečo stranko posamično zadeva (glej v tem smislu v točki 45 navedeno sodbo Piraiki-Patraiki in drugi proti Komisiji, točka 14, in v točki 41 navedeno sodbo Antillean Rice Mills proti Svetu, točka 51; sklep Sodišča prve stopnje z dne 30. aprila 2003 v zadevi Villiger Söhne proti Svetu, T-154/02, Recueil, str. II-1921, točka 47).
70
Te ugotovitve ne izpodbija trditev tožeče stranke, da naj bi ji izpodbijana uredba prepovedovala vsakršno dejavnost uvoza banan in s tem ogrožala njen obstoj. Namreč tudi če bi predpostavljali, da je ta trditev utemeljena, okoliščina, da bi normativni akt lahko imel različne dejanske učinke za različne pravne subjekte, za katere se uporablja, teh ne more opredeljevati glede na vse druge zadevne subjekte, ker se ta akt uporablja na temelju objektivno določenega položaja (sklep Sodišča z dne 18. decembra 1997 v zadevi Sveriges Betodlares in Henrikson proti Komisiji, C-409/96 P, Recueil, str. I-7531, točka 37; sklepi Sodišča prve stopnje Di Lenardo proti Komisiji, točka 36 zgoraj, točka 52; Dilexport proti Komisiji, točka 36 zgoraj, točka 52, in z dne 13. decembra 2005 v zadevi Arla Foods in drugi proti Komisiji, T-397/02, ZOdl., str. II-5365, točka 70).
71
Drugič, glede trditve tožeče stranke, da izpodbijana uredba le omejenemu številu gospodarskih subjektov onemogoča trženja banan AKP na ozemlju Skupnosti, je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso možnost, da se bolj ali manj natančno določi število ali celo identiteta pravnih subjektov, za katere se ukrep uporablja, nikakor ne pomeni, da je treba te subjekte obravnavati, kot da jih ta ukrep zadeva posamično, če je nesporno, da se kot v obravnavanem primeru ukrep uporablja na podlagi objektivnega pravnega ali dejanskega položaja, ki ga določa zadevni akt (sklep Sodišča z dne 21. junija 1993 v zadevi Chiquita Banana in drugi proti Svetu, C-276/93, Recueil, str. I-3345, točka 8, in v točki 41 navedena sodba Antillean Rice Mills proti Svetu, točka 52; sklep von Pezold proti Komisiji, točka 38 zgoraj, točka 46).
72
Takega sklepa ne more ovreči dejstvo, da se izpodbijana uredba uporablja le v obdobju dveh mesecev, tako da bi druga podjetja lahko postala pridelovalci banan v tako kratkem roku le teoretično. V zvezi s tem zadostuje ugotovitev, da tožeče stranke izpodbijana uredba, katere namen ali posledica ni omejevanje pridelave zadevnih pridelkov, zadeva le glede na njen status izvoznika v Skupnost, in zato navedena uredba tožečo stranko zadeva enako kot vsakega drugega izvajalca, ki je dejansko ali potencialno v enakem položaju (glej v tem smislu v točki 45 navedeno sodbo Piraiki-Patraiki in drugi proti Komisiji, točke od 12 do 14).
73
Tretjič, tožeča stranka zatrjuje, da jo akt posamično zadeva, ker bi Komisija morala upoštevati njen posebni položaj.
74
V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso iz dejstva, da mora Komisija v skladu s posebnimi določbami upoštevati posledice akta, ki ga namerava sprejeti, na položaj nekaterih posameznikov, sledi, da se ti lahko obravnavajo posamično (v točki 45 navedeni sodbi Piraiki-Patraiki in drugi proti Komisiji, točke 21 in od 28 do 31, in Sofrimport proti Komisiji, točke od 11 do 13; v točki 46 navedena sodba Antillean Rice Mills in drugi proti Komisiji z dne 11. februarja 1999, točka 25, in v točki 41 navedena sodba Antillean Rice Mills proti Svetu, točka 57; v točki 39 navedena sodba Sodišča prve stopnje Antillean Rice Mills in drugi proti Komisiji z dne 14. septembra 1995, točki od 67 do 78, in sodba Sodišča prve stopnje z dne 17. januarja 2002 v zadevi Rica Foods proti Komisiji, T-47/00, Recueil, str. II-113, točka 41).
75
Res je seveda, kot je poudarila tožeča stranka v svojih stališčih v zvezi s tem ugovorom nedopustnosti, da člen 1 Protokola št. 5, priloženega k prilogi V k Sporazumu iz Cotonouja, z naslovom „Drugi protokol o bananah“, predvideva, da stranki priznavata velik gospodarski pomen izvoza banan na trg Skupnosti za dobavitelje banan AKP in da bo Skupnost, če bo treba, preučila in sprejela ukrepe, ki bodo zagotovili trajnost podjetij, ki izvažajo banane, in ohranitev tržišča za njihove banane na trgu Skupnosti.
76
Vendar kot sledi iz sodne prakse, ugotovitev obstoja take obveznosti, kot naj bi bila dokazana, ne zadostuje za ugotovitev, da akt tožečo stranko posamično zadeva. Potem ko je Sodišče v točki 28 zgoraj v točki 45 navedene sodbe Piraiki-Patraiki in drugi proti Komisiji ugotovilo, da mora Komisija dobiti informacije o negativnih učinkih, ki bi jih njena odločitev lahko imela na gospodarstvo zadevne države članice in na državo zadevnih podjetij, iz te ugotovitve ni sklepalo, da so vsa zadevna podjetja posamično prizadeta v smislu člena 230, četrti odstavek, ES. Nasprotno, sklepalo je, da so le podjetja, ki so imetniki že sklenjenih pogodb, ki jih zaradi sporne odločbe niso mogli deloma ali v celoti izvrševati med obdobjem njene uporabe, posamično prizadeta v smislu člena 230, četrti odstavek, ES (v točki 45 navedena sodba Sodišča Piraiki-Patraiki in drugi proti Komisiji, točke 28, 31 in 32; v točki 41 navedena sodba Antillean Rice Mills proti Svetu, točka 60, in sodba z dne 10. aprila 2003 v zadevi Komisija proti Nederlandse Antillen, C-142/00 P, Recueil, str. I-3483, točka 74).
77
Iz tega sledi, da ugotovitev, da bi Komisija morala, če za to ni bilo nobenih ovir, v trenutku sprejetja izpodbijane uredbe upoštevati negativne učinke, ki bi jih ta uredba lahko imela za zadevna podjetja, tožeče stranke nikakor ne razbremeni obveznosti, da dokaže, da jo zadevna uredba zadeva zaradi dejanskega položaja, ki jo razlikuje glede na vse druge subjekte (glej po analogiji v točki 41 navedeno sodbo Antillean Rice Mills proti Svetu, točka 62, in v točki 76 navedeno sodbo Komisija proti Nederlandse Antillen, točka 76).
78
Tožeča stranka torej ni predstavila nobenega elementa, na podlagi katerega bi lahko sklepali, da je prizadeta zaradi posebnega položaja.
79
Iz zgoraj navedenega sledi, da tožeča stranka ni v položaju, ki bi jo razlikoval od drugih gospodarskih subjektov, in je izpodbijana uredba torej posamično ne zadeva.
80
Nazadnje, tožeča stranka zatrjuje, da nedopustnost te tožbe pomeni kršitev temeljne pravice do učinkovitega sodnega varstva. Učinkovitost sistema sodnega varstva Skupnosti naj bi zahtevala, da se tožečo stranko šteje za posamično prizadeto, ker naj ji nacionalno pravo ne bi dajalo nobene druge možnosti za tožbo, s katero bi lahko izpodbijala izpodbijano uredbo pred nacionalnim sodiščem.
81
V zvezi s tem, potem ko je opozorilo, da je pravica do učinkovitega sodnega varstva eno od splošnih pravnih načel, ki izvirajo iz skupne ustavne tradicije vseh držav članic in jo določata tudi člena 6 in 13 EKČP, je Sodišče ugotovilo, da je Pogodba ES s členoma 230 ES in 241 ES na eni strani in s členom 234 ES na drugi uvedla celovit sistem pravnega varstva, namenjenega zagotoviti nadzor zakonitosti aktov institucij s tem, da ga je zaupala sodiščem Skupnosti. V tem sistemu imajo fizične ali pravne osebe, ki zaradi pogojev dopustnosti iz člena 230, četrti odstavek, ES ne morejo neposredno izpodbijati splošnih aktov Skupnosti, možnost zatrjevati neveljavnost teh aktov, odvisno od primera, bodisi posredno v skladu s členom 241 ES pred sodiščem Skupnosti bodisi pred nacionalnimi sodišči, ki sicer niso pristojna, da sama ugotovijo neveljavnost navedenih aktov, lahko pa v zvezi s tem Sodišču predložijo vprašanja za predhodno odločanje (v točki 43 navedena sodba Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, točki 39 in 40, in v točki 67 navedena sodba Komisija proti Jégo-Quéré, točki 29 in 30; sklep Sodišča prve stopnje z dne 29. junija 2006 v zadevi Nürburgring proti Parlamentu in Svetu, T-311/03, neobjavljen v ZOdl., točka 69).
82
V nasprotju s trditvami tožeče stranke okoliščine, v katerih v obravnavani zadevi nobeno pravno sredstvo ne bilo učinkovito, ne bi mogle, ob predpostavki, da so dokazane, po sodni poti upravičiti spremembe sistema pravnih sredstev in postopkov iz členov 230 ES, 234 ES in 241 ES, kot je naveden v točki 81zgoraj. Tako kot izhaja iz sodne prakse, dopustnost ničnostne tožbe pred sodiščem Skupnosti ne more biti odvisna od tega, ali obstaja pravno sredstvo pred nacionalnim sodiščem, ki omogoča preučitev veljavnosti akta, za katerega se zahteva razveljavitev (glej v tem smislu v točki 43 navedeno sodbo Unión de Pequeños Agricultores proti Svetu, točki 43 in 46, in v točki 67 navedeno sodbo Komisija proti Jégo-Quéré, točki 33 in 34; sklep Nürburgring proti Parlamentu in Svetu, točka 81 zgoraj, točka 70). Taka okoliščina v nobenem primeru ne more dopustiti, da se ničnostna tožba, ki jo je vložila fizična ali pravna oseba in ne izpolnjuje pogojev iz člena 230, četrti odstavek, ES, razglasi za dopustno (sklep Sodišča z dne 1. februarja 2001 v zadevi Area Cova in drugi proti Svetu in Komisiji, C-301/99 P, Recueil, str. I-1005, točka 47).
83
Poleg tega, kot je potrdilo Sodišče, če posamezniku v postopku ni dovoljeno, da vloži ničnostno tožbo zoper ukrepe, ki jih izpodbija, to še ne pomeni, da nima dostopa do sodišča, kajti še vedno je na voljo tožba na podlagi nepogodbene odgovornosti iz člena 235 ES in 288, drugi odstavek, ES, če so ukrepi taki, da povzročijo odgovornost Skupnosti (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 12. septembra 2006 v zadevi Reynolds Tobacco in drugi proti Komisiji, C-131/03 P, ZOdl., str. I-7795, točka 82).
84
Iz navedenih ugotovitev izhaja, da ne moremo sklepati, da tožečo stranko izpodbijana uredba posamično zadeva. Če ne izpolnjuje vsaj enega pogoja dopustnosti iz člena 230, četrti odstavek, ES, ni treba preučiti, ali tožečo stranko izpodbijana uredba neposredno zadeva.
85
Iz tega sledi, da je treba tožbo zavrniti kot nedopustno.
Stroški
86
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Tožeča stranka ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov, ki jih je ta priglasila.
Iz teh razlogov je
SODIŠČE PRVE STOPNJE (peti senat)
sklenilo:
1.
Tožba se zavrže kot nedopustna.
2.
Société des plantations de Mbanga SA (SPM) nosi svoje stroške in stroške, ki jih je priglasila Komisija.
V Luxembourgu, 12. januarja 2007
Sodni tajnik
E. Coulon
Predsednik
M. Vilaras
(
1
)	Jezik postopka: francoščina.