SKLEP
Višje sodišče v Ljubljani je v senatu, ki so ga sestavljali višji sodnik Zvone  
Strajnar kot predsednik senata, višji sodnik mag. Matej Čujovič kot poročevalec 
in višja sodnica Blanka Javorac Završek kot članica senata,
v pravdni zadevi predlagateljev: 1. N. Z., ..., Združene države Amerike, in 2. O. 
K., ..., Švedska,
zaradi sporazumne razveze zakonske zveze, zaupanja mladoletnega otroka v  
varstvo in vzgojo, določitve preživnine in stikov,
odločalo  o  pritožbi  predlagateljice  N.  Z.  zoper  sklep  Okrožnega  sodišča  v  
Ljubljani P 1934/2016-VI s 25. maja 2017,
ter na seji senata 12. oktobra 2017
1
IV Cp 1894/2017
SKLENILO:
Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču  
prve stopnje v nov postopek.
OBRAZLOŽITEV:
1. Sodišče  prve  stopnje  je  sklenilo,  da  sodišče  Republike  Slovenije  ni  
pristojno za odločanje v konkretni pravdni zadevi, zato je predlog zavrglo.
2. Predlagateljica v pravočasni pritožbi navaja, da je državljanka Republike  
Slovenije, predlagatelja pa sta imela v času vložitve predloga kot zakonca  
zadnje  skupno  prebivališče  v  RS.  Ti  okoliščini  izkazujeta  pristojnost  
sodišča RS. Predlagateljica ima običajno stalno prebivališče še vedno v RS,  
na naslovu iz predloga, kjer ima tudi vknjiženo stalno služnost stanovanja.  
Po vložitvi predloga je sicer odšla na začasno delo v ZDA, tam ima tudi  
svojo  rezidenco,  saj  v  času  dela  v  ZDA  dejansko  biva.  Še  vedno  ima 
običajno prebivališče v RS, kamor se bo po preteku pogodbe tudi vrnila.  
Sodišče RS je po Uredbi Bruselj IIa pristojno, ko v primeru skupne vloge  
običajno prebiva eden od zakoncev, v tem primeru predlagateljica. Sodišče  
sploh ni ugotavljalo, kje je običajno prebival eden od zakoncev ter ali sta  
vlagatelja  prebivala  v  RS  najmanj  eno  leto  neposredno  pred  vložitvijo  
vloge. Drugi predlagatelj je še vedno prijavljen na naslovu predloga v RS,  
trenutno pa je kot poklicni ... res na Švedskem. Toda v tej državi nima  
običajnega  prebivališča,  ampak  samo  trenutnega,  zato  je  navezna  
okoliščina,  kot  jo  ugotovi  sodišče,  neprimerna.  Predlaga  razveljavitev  
izpodbijanega sklepa.
3. Pritožba je utemeljena.
4. Sodišče  prve  stopnje  je  (pravilno)  ugotovilo,  da  je  v  predmetni  zadevi 
2
prisoten  mednarodni  element,  saj  je  predlagateljica  državljanka  RS,  
predlagatelj pa državljan Gambije. Takšna ugotovitev je vodila v uporabo  
določb  Bruseljske  uredbe  II  a  (v  nadaljevanju:  Uredba),  ki  jih  je  
prvostopenjsko sodišče tudi uporabilo. 
5. V skladu z določbo prvega odstavka 3. člena Uredbe je nato prvostopenjsko 
sodišče  presojalo  obstoj  naveznih  okoliščin,  ki  pogojujejo  pristojnost  
sodišča države članice. V spisovni dokumentaciji ni zaznalo okoliščin, ki bi  
utemeljevale pristojnost sodišča RS, ugotovilo pa je, da ima predlagatelj  
običajno prebivališče na Švedskem ter ocenilo, da je ta država skladno z  
Uredbo tudi pristojna za odločanje v predmetni zadevi.
6. V delu, kjer je sodišče prve stopnje ugotovilo, da pristojnost slovenskega  
sodišča na podlagi 3. člena Uredbe ni podana, je obrazložitev sodišča prve  
stopnje v celoti pravilna. K razlogom, ki jih je navedlo sodišče prve stopnje, 
pritožbeno sodišče nima kaj dosti dodati. Uredba pristojnost sodišč držav  
članic v bistvenem veže na običajno prebivališče strank 1. Iz dopisa s 7. 9.  
2016 ter nenazadnje iz pritožbenih navedb ne izhaja, da ima predlagateljica  
običajno prebivališče v RS, saj sama navaja, da dejansko biva v ZDA 2. Za 
presojo običajnega prebivališča je po oceni pritožbenega sodišča povsem  
irelevantno, kje ima predlagateljica prijavljeno stalno prebivališče, glede na  
njene navedbe pa je trenutno središče življenjskih interesov in posledično  
tudi njeno običajno prebivališče v ZDA (pri tem je potrebno izpostaviti, da  
tam skupaj z njo biva tudi njen otrok).
7. Pač pa pritožnica utemeljeno opozarja, da je ugotovitev, da je v zadevi za  
sojenje pristojno švedsko sodišče, preuranjena. Prvostopenjsko sodišče je  
do zaključka, da sopredlagatelj običajno biva na Švedskem, prišlo zgolj na  
podlagi  skopih  informacij  iz  dopisa  s  7.  9.  2016 3,  ki  tudi  po  oceni  
pritožbenega sodišča niso zadosti za zaključek, da je temu res tako. 
8. Uredba v 17. členu res določa, da če je sodišču države članice predložena  
1 Običajno prebivališče se iz sodb Sodišča EU dojema kot kraj, ki mu je udeleženec prostovoljno določil stalni značaj  
trajnega ali stalnega kraja, v katerem ima svoje interese, pri čemer je potrebno za določitev običajnega prebivališča  
upoštevati vse dejanske okoliščine, ki opredeljujejo prebivališče določene osebe (tako sodba v zadevi C-452/93 P  
Magdalena Fernandez v Komisija, Poročilo Evropskega sodišča 1994, stran 4295).
2 Navaja, da tam biva že vse od septembra 2015 dalje in to skupaj z otrokom (dopis s 7. 9. 2016), v pritožbi pa izrecno  
pravi, da v ZDA dejansko biva.
3 Iz dopisa izhaja, da predlagatelj trenutno biva na Švedskem, predlagateljica pa z otrokom od septembra 2015 v ZDA.
3
zahteva, povezana z zakonskim sporom, za katero v skladu s pravili  iz  
Uredbe ni pristojno in za katero je pristojno sodišče druge države članice,  
se mora po uradni dolžnosti izreči za nepristojno. Toda preden to stori,  
mora skrbno pretehtati vse okoliščine primera. Zakaj?
9. Sodišče je pri presojanju (ne)pristojnosti (tudi pri ugotavljanju pristojnosti  
sodišča  za  sojenje  v  sporu  z  mednarodnim  elementom)  vezano  na  
nacionalno  zakonodajo,  torej  na  določbi  17.  in  18.  člena  ZPP,  ki  mu  
nalagata več aktivnosti, tj. dejanja v okviru preiskovalnega načela, ki mu  
omogočajo zbirati procesno gradivo po uradni dolžnosti. 4 Čeprav sodišče  
primarno  ugotavlja  svojo  pristojnost  na  podlagi  navedb  v  tožbi  (v  tem 
primeru  predloga  udeležencev),  mora  biti  takšna  ugotovitev  vselej  
dejstveno/dokazno podprta. Če navedbe iz predloga in njemu predloženi  
dokazi  ne  omogočajo  skrbne  presoje  pristojnosti,  mora  sodišče  
samoiniciativno  raziskati  okoliščine,  ki  takšno  presojo  omogočajo.  
Dolžnost sodišča po temeljitejši presoji okoliščin ima namreč za stranko  
pomembne  posledice  –  z  zanikanjem  lastne  pristojnosti  in  njenim  
(neutemeljenim) prelaganjem/prenašanjem na drugo/tuje sodišče, je namreč  
lahko poseženo v pravico stranke do (vsebinskega) dostopa do sodišča.
10. Skrbna presoja (ne)pristojnost po Uredbi je še toliko bolj nujna, saj njen 7.  
člen določa, da če sodišče (ki mu je bila predložena zahteva) ugotovi, da po  
Uredbi  ni  pristojno  sodišče  nobene  države  članice,  se  za  določitev  
pristojnega sodišča v posamezni državi članici lahko uporabijo nacionalna  
pravila o pristojnosti. Ker je sodišče prve stopnje že pravilno ugotovilo, da  
pristojnosti  slovenska  sodišča  na  podlagi  3.  člena  Uredbe  ni  mogoče  
določiti, bi ob enaki ugotovitvi za švedsko sodišče to vodilo v logični sklep, 
da po Uredbi ni  podana pristojnost  nobene države  članice.  Bi v takem  
primeru  torej  prišlo  do  zavrnitve  sodne  pristojnosti  vseh  sodišč,  članic  
Evropske Unije? Ne. Ravno za tak primer Uredba predpisuje presojanje  
mednarodne  pristojnosti  po  nacionalnih  predpisih,  kar  bi  konkretno  
pomenilo  po  Zakonu  o  mednarodnem  zasebnem  pravu  in  postopku  
(ZMZPP). Njegova uporaba bi glede na vrsto obravnavanega spora in glede  
na  pritožbenemu  sodišču  doslej  dostopne  podatke  iz  spisa  vodila  v  
pristojnost slovenskega sodišča (68. člena ZMZPP), torej v rezultat, ki je  
nasproten tistemu, ki ga je v izreku izpodbijanega sklepa sprejelo sodišče  
prve stopnje.
4 Tako npr. sklep Višjega sodišča v Mariboru I Cp 1093/2015 z 19. 1. 2016.
4
11. Ker je prvostopenjsko sodišče zavrnilo svojo pristojnost preuranjeno (ob  
odsotnosti  zadostnih  razlogov,  ki  bi  utemeljevali  pristojnost  švedskega  
sodišča), je pritožbeno sodišče pritožbi predlagateljice ugodilo, izpodbijani  
sklep  razveljavilo  in  zadevo  vrača  prvostopenjskemu  sodišču  v  nov  
postopek (tretji odstavek 365. člena ZPP v zvezi s 37. členom ZNP).
12. V nadaljevanju postopka bo moralo sodišče prve stopnje, enako kot je to  
storilo pri presojanju lastne pristojnosti, ugotavljati, ali obstajajo okoliščine, 
ki bi na podlagi 3. člena Uredbe vodile v pristojnost švedskega sodišča. Ob  
tem  velja  pripomniti,  da  (upoštevaje  prakso  luksemburškega  sodišča)  
zaključek sodišča prve stopnje, da je predlagateljevo običajno prebivališče  
na Švedskem, sklicujoč se zgolj na trditev iz predloga, da se tam trenutno  
nahaja  zaradi  poklicnih  obveznosti,  preuranjen  in  dokazno  povsem  
nepodprt. V zvezi s tem bo moralo sodišče opraviti svojo vlogo, ki mu jo  
nalaga  ZPP  (glej  9.  točko  te  obrazložitve).  Šele  v  primeru  pozitivne  
ugotovitve  in  ustrezne  utemeljitve,  da  je  pristojno  švedsko  sodišče  (pri 
čemer  bo  treba  ponoviti  razloge,  zakaj  slovensko  ni),  bo  možno  izdati 
odločitev, kot je izpodbijana. V nasprotnem primeru, torej če pogojev za  
določitev  pristojnosti  švedskega  sodišča  ne  bo,  pa  bo  moralo  sodišče  
uporabiti 7. člen Uredbe ter prek 68. člena ZMZPP sprejeti svojo pristojnost 
in vsebinsko odločiti o predlogu.
Ljubljana, 12. oktobra 2017
Predsednik senata:
Zvone Strajnar, l.r.
5