62013CP0001
LUAREA DE POZIȚIE A AVOCATULUI GENERAL
NIILO JÄÄSKINEN
prezentată la 13 mai 2014 (
1
)
Avizul 1/13
Cerere de aviz formulată de Comisia Europeană
„Cerere de aviz în temeiul articolului 218 alineatul (11) TFUE — Admisibilitate — Noțiunea «acord preconizat» — Acorduri internaționale în domeniul cooperării judiciare în materie civilă — Convenția de la Haga din 25 octombrie 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii — Competența exclusivă sau partajată a Uniunii Europene în ceea ce privește acceptarea aderării unui stat terț la această convenție — Încheierea unui acord internațional care ar putea aduce atingere normelor comune ale dreptului Uniunii sau ar putea modifica domeniul de aplicare al acestora în sensul articolului 3 alineatul (2) TFUE — Domeniu acoperit deja în mare parte de norme ale dreptului Uniunii — Riscul de a se aduce atingere aplicării uniforme și coerente a normelor de drept al Uniunii și bunei funcționări a sistemului pe care îl instituie — Interacțiunea cu Regulamentul (CE) nr. 2201/2003”
Cuprins
I – Introducere
II – Contextul cererii de aviz
III – Procedura în fața Curții
IV – Cu privire la admisibilitate
A – Cu privire la calificarea instrumentelor care fac obiectul cererii de aviz
B – Cu privire la părțile la acordurile internaționale în discuție
C – Cu privire la stadiul avansării acordurilor internaționale în discuție
V – Cu privire la fond
A – Observații introductive
B – Cu privire la criteriile de delimitare a competenței externe exclusive a Uniunii rezultate din jurisprudența anterioară Tratatului FUE
C – Cu privire la menținerea pertinenței acestor principii jurisprudențiale după intrarea în vigoare a Tratatului FUE
D – Cu privire la aplicarea în speță a criteriilor aferente afectării unor norme comune
1. Caracteristicile acordurilor internaționale în discuție
2. Existența unor norme comune în domeniul reglementat de aceste acorduri internaționale
3. Riscul de a se aduce atingere acestor norme comune prin acordurile internaționale în discuție
VI – Concluzie
I – Introducere
1.
Prezenta luare de poziție are drept obiect o cerere de aviz adresată Curții, în temeiul articolului 218 alineatul (11) TFUE, de Comisia Europeană (
2
). În această cauză, se solicită Curții să stabilească dacă acceptarea aderării unui stat terț la Convenția de la Haga din 25 octombrie 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii (denumită în continuare „Convenția de la Haga din 1980”) (
3
) ține sau nu ține de competența exclusivă a Uniunii Europene. Problema se pune în special în raport cu modificările introduse de Tratatul de la Lisabona în ceea ce privește repartizarea competențelor între Uniune și statele sale membre, pe care Curtea este astfel invitată să le clarifice.
2.
Trebuie să se precizeze de la bun început că fiecare dintre statele membre ale Uniunii este parte la Convenția de la Haga din 1980, dar nu Uniunea ca atare, întrucât această convenție nu permite aderarea organizațiilor internaționale. Cu toate acestea, Comisia a apreciat că posibilitatea de a accepta state terțe care au aderat la această convenție, astfel cum a fost prevăzută la articolul 38 din aceasta, ținea de competența externă exclusivă a Uniunii și că era deci necesar ca statele membre să procedeze la aceasta nu în mod individual și în nume propriu, ci în mod simultan și în interesul Uniunii. Propunerile de decizii ale Consiliului pe care Comisia le‑a prezentat în acest sens au fost respinse de o largă majoritate a statelor membre, cu precizarea că cele mai multe dintre acestea acceptaseră deja aderarea a cel puțin unuia dintre aceste state terțe.
3.
Pentru a‑și justifica abordarea, care este contestată atât de Consiliul Uniunii Europene, cât și de aproape toate statele membre care au prezentat observații în prezenta cauză (
4
), Comisia, susținută de Parlamentul European, arată că s‑ar pune în discuție în cauză încheierea unui acord internațional care ar putea aduce atingere normelor comune ale dreptului Uniunii sau ar putea modifica domeniul de aplicare al acestora în sensul articolului 3 alineatul (2) TFUE.
4.
În special, ar exista un risc de concurență sau chiar de conflict cu Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (
5
) (denumit în continuare „Regulamentul Bruxelles II bis”). Astfel, domeniul de aplicare material al acestui regulament coincide în parte cu cel al Convenției de la Haga din 1980, întrucât conține de asemenea dispoziții referitoare la răpirile transfrontaliere de copii, dintre care unele fac trimitere la convenția menționată. În această privință, se pune problema dacă criteriile de apreciere a riscului de afectare a normelor comune printr‑un acord internațional care au fost definite de Curte în jurisprudența sa anterioară intrării în vigoare a Tratatului FUE rămân pertinente în speță.
5.
În orice caz, înainte de a putea stabili dacă Uniunea deține o competență externă exclusivă sau partajată în cea ce privește acceptarea aderării unui stat terț la convenția respectivă, Curtea va trebui să examineze dacă prezenta cerere de aviz este admisibilă, aspect cu privire la care există serioase îndoieli.
6.
În acest sens, va trebui să se verifice mai întâi dacă instrumentele care fac obiectul cererii de aviz constituie într‑adevăr „acorduri” care intră sub incidența articolului 218 alineatul (11) TFUE, dat fiind că aceste instrumente sunt atipice, atât prin natura lor, cât și prin părțile lor contractante, întrucât este vorba despre o serie de declarații de acceptare a aderării unor state terțe la convenția menționată care sunt efectuate de statele membre, iar nu de Uniune însăși. În cazul unui răspuns afirmativ, în raport cu contextul de fapt sus‑menționat, va trebui să se stabilească în continuare dacă acordurile în discuție sunt încă „preconizate” în sensul acestei dispoziții și, în consecință, în ce măsură poate Curtea să dea un aviz în mod util.
II – Contextul cererii de aviz
7.
Convenția de la Haga din 1980, intrată în vigoare la 1 decembrie 1983, are, potrivit articolului 1, obiectivul „de a asigura înapoierea imediată a copiilor deplasați sau reținuți ilicit în orice stat contractant” și „de a face să se respecte efectiv în celelalte state contractante drepturile privind încredințarea și vizitarea care există într‑un stat contractant”.
8.
Între anul 2007 și anul 2011, opt state care nu sunt membre ale Uniunii Europene, și anume Republica Armenia, Republica Albania, Republica Seychelles, Regatul Marocului, Republica Gaboneză, Republica Singapore, Principatul Andorra și Federația Rusă, au depus succesiv instrumente de aderare la convenția menționată (
6
).
9.
Fiecare stat care a aderat la Convenția de la Haga din 1980, conform modalităților prevăzute la primul-al treilea paragraf ale articolului 38 din aceasta (
7
), este ținut de convenția respectivă. Totuși, din al patrulea și din al cincilea paragraf ale articolului 38 menționat reiese că aderarea unui nou stat este supusă unei proceduri de acceptare, astfel încât aceasta își produce efectele doar în raporturile dintre statul care aderă și statele contractante care au declarat că acceptă această aderare (
8
).
10.
Cu toate că numai statele membre, iar nu Uniunea, sunt părți la Convenția de la Haga din, 1980 Comisia a considerat totuși că problema răpirii internaționale de copii ținea de competența externă exclusivă a Uniunii, ca urmare a adoptării Regulamentului Bruxelles II bis și a integrării conținutului convenției menționate în acest regulament. În consecință, Comisia a adoptat, la 21 decembrie 2011, opt propuneri de decizii ale Consiliului privind declarațiile de acceptare de către statele membre, în interesul Uniunii, a aderării la această convenție a fiecăruia dintre cele opt state terțe amintite (
9
).
11.
Parlamentul European a primit aceste propuneri în mod favorabil (
10
). În schimb, în cadrul Consiliului, reprezentanții majorității statelor membre s‑au opus respectivelor propuneri. Aceștia au arătat că nu exista, în ceea ce privește Consiliul, o obligație juridică de a le adopta, din moment ce o declarație de acceptare a statelor terțe la Convenția de la Haga din 1980 nu ținea, în opinia acestora, de competența externă exclusivă a Uniunii, această convenție fiind înainte de toate un instrument de cooperare bilaterală între statele contractante (
11
). În consecință, Consiliul nu a adoptat propunerile în discuție.
12.
Pe de altă parte, majoritatea statelor membre au formulat în mod individual declarații de acceptare a uneia sau a mai multe dintre aderările în discuție, pentru unele dintre acestea la o dată cu mult anterioară celei a propunerilor Comisiei menționate mai sus (
12
).
13.
În acest context, Comisia a considerat oportun să sesizeze Curtea, în temeiul articolului 218 alineatul (11) TFUE, cu prezenta cerere de aviz, depusă la 21 iunie 2013, și să adreseze o întrebare cu următorul cuprins:
„Acceptarea aderării unei țări terțe la [Convenția de la Haga din 1980] ține de competența exclusivă a Uniunii?”
III – Procedura în fața Curții
14.
Comisia, Parlamentul European și Consiliul, precum și guvernele ceh, german, eston, irlandez, elen, spaniol, francez, italian, cipriot, leton, lituanian, austriac, polonez, portughez, român, slovac, finlandez și suedez și guvernul Regatului Unit au depus observații scrise.
15.
Curtea a adresat o întrebare în vederea unui răspuns scris cu privire la eventuala incidență în prezenta cauză a situației speciale a Regatului Danemarcei (
13
). Comisia, Parlamentul European și Consiliul, precum și guvernele ceh, danez, spaniol, francez și polonez au răspuns la aceasta.
16.
În ședința care a avut loc la 1 aprilie 2014, au fost ascultați reprezentanții Comisiei, ai Parlamentului European și ai Consiliului, precum și cei ai guvernelor ceh, danez, german, elen, spaniol, francez, italian, leton, polonez, român, finlandez și suedez și al guvernului Regatului Unit.
IV – Cu privire la admisibilitate
17.
Consiliul și unsprezece dintre statele membre care au depus observații scrise (
14
) au îndoieli în ceea ce privește admisibilitatea prezentei cereri de aviz sau chiar o contestă în mod formal, în timp ce Comisia și Parlamentul European se pronunță în sens contrar. În ceea ce ne privește, considerăm că această cerere ar trebui declarată admisibilă doar în parte, pentru motivele pe care le vom prezenta în continuare.
18.
Din alineatul (11) al articolului 218 TFUE reiese că Comisia (
15
) poate obține avizul Curții cu privire la toate aspectele referitoare la „compatibilitatea […] cu dispozițiile tratatelor” a unui „acord [internațional (
16
)] preconizat” și că, „în cazul unui aviz negativ al Curții, acordul respectiv poate intra în vigoare numai după modificarea acestuia sau revizuirea tratatelor”.
19.
Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, al cărei conținut este reluat la articolul 196 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al acesteia, avizul poate privi nu numai aspectul dacă încheierea unui astfel de acord este compatibilă cu normele de fond ale dreptului Uniunii (
17
), ci și, precum în speță, problema dacă acest proiect intră sau nu intră în sfera de competențe ale Uniunii (
18
).
A – Cu privire la calificarea instrumentelor care fac obiectul cererii de aviz
20.
Prima problemă care se pune în speță privește aspectul dacă articolul 218 alineatul (11) TFUE este într‑adevăr aplicabil unor instrumente precum cele la care se referă cererea de aviz (
19
).
21.
De la bun început, este necesar să se arate că ceea ce se pune în discuție în prezenta cauză nu este nicidecum negocierea sau încheierea și nici chiar revizuirea Convenției de la Haga din 1980 ca atare. Este vorba doar despre aplicarea articolului 38 din aceasta și despre exercitarea de către statele deja părți la convenție a prerogativei pe care acest articol le‑o atribuie, care constă în a accepta sau a nu accepta să se angajeze față de noile state care aderă. Cu alte cuvinte, problema ridicată de Comisie privește, în esență, repartizarea competențelor între Uniune și statele membre, nu în vederea modificării întinderii materiale a Convenției de la Haga din 1980, ci numai în vederea extinderii domeniului de aplicare teritorial al acesteia.
22.
Pentru a se opune admisibilității prezentei cereri de aviz, guvernul german arată că, potrivit sensului său literal, noțiunea de acord implică în mod necesar reunirea a două expresii de voință care sunt echivalente. Acesta susține că aderarea unui stat terț la Convenția de la Haga din 1980, pe de o parte, și declarația de acceptare a acestei aderări de către un stat contractant, pe de altă parte, nu respectă această cerință, și aceasta chiar presupunând că se consideră că cele două elemente formează un ansamblu indisociabil (
20
), întrucât astfel de acte nu se înscriu într‑un raport contractual de reciprocitate (
21
).
23.
În opinia noastră, acest argument, de natură pur teoretică, trebuie înlăturat. Astfel, din jurisprudența Curții reiese că aceasta a optat, încă de la început și în mod constant, pentru o concepție largă și neformalistă a tipului de acorduri internaționale care pot da naștere unei proceduri de aviz (
22
).
24.
În plus, potrivit articolului 15 litera (a) din Convenția de la Viena privind dreptul tratatelor (
23
) (denumită în continuare „Convenția de la Viena”), consimțământul unui stat de a fi legat printr‑un tratat poate fi exprimat în mod valabil pe calea aderării atunci când tratatul respectiv prevede acest lucru. Or, aceasta este situația în temeiul Convenției de la Haga din 1980.
25.
Este adevărat că articolul 38 din Convenția de la Haga din 1980 instituie un sistem de schimb de consimțăminte care produce efecte numai intra partes, întrucât, potrivit acestei dispoziții, aderarea la convenția amintită nu va avea efect decât în raporturile dintre statul care aderă și statele contractante care vor fi declarat că acceptă respectiva aderare. Acest sistem simplificat diferă, pentru motivul indicat, de modalitățile clasice ale aderării la o convenție multilaterală. Totuși, el este conform cu prevederile Convenției de la Viena și în special cu cele care figurează la articolul 11 din aceasta (
24
).
26.
Particularitatea Convenției de la Haga din 1980 constă astfel în faptul că aderarea nu prezintă un caracter multilateral, dată fiind necesitatea unei acceptări a aderării de către fiecare dintre statele deja părți și limitarea efectelor acestei eventuale acceptări la relațiile stabilite între cele două state în cauză. În mod concret, această procedură simplificată de încheiere a oricărui nou acord de aderare creează o serie de raporturi bilaterale de drept internațional, al căror conținut este cel al Convenției de la Haga din 1980 (
25
). Obiectivul unui asemenea mecanism este de a oferi părților contractante posibilitatea de a stabili care sunt statele față de care acceptă să fie legate prin această convenție, posibilitate identică cu aceea de a alege care a existat la încheierea inițială a convenției.
27.
Acest mecanism special, pe deplin conform cu principiul libertății convenționale care reglementează dreptul tratatelor, nu schimbă însă cu nimic faptul că actul de aderare și declarația de acceptare a acesteia din urmă creează un raport convențional reciproc între cele două state în cauză, despre care se poate considera, prin urmare, că ar constitui ca atare un adevărat „acord” internațional în sensul articolului 218 alineatul (11) TFUE, fără să fie util în această privință să se ridice problema caracterului autonom sau accesoriu al acestei declarații în raport cu textul Convenției de la Haga din 1980.
28.
În consecință, atât în raport cu obiectul, cât și cu natura instrumentelor care fac obiectul cererii de aviz, problema ridicată în speță poate să țină de domeniul reglementat de articolul 218 alineatul (11) TFUE.
B – Cu privire la părțile la acordurile internaționale în discuție
29.
Având în vedere discuțiile purtate în cadrul prezentei cauze, trebuie să se verifice, în al doilea rând, dacă se poate considera că acordurile vizate, și anume declarațiile prin care statele membre acceptă aderarea unor state terțe la Convenția de la Haga din 1980, intră sub incidența articolului 218 alineatul (11) TFUE chiar dacă Uniunea ca atare nu este parte la această convenție.
30.
Modul de redactare a acestei dispoziții nu este explicit în ceea ce privește identificarea părților la acordurile internaționale cu privire la care poate fi pronunțat un aviz, întrucât, spre deosebire de alineatul (1) al articolului menționat, acest alineat (11) nu precizează dacă trebuie sau nu trebuie să fie vorba despre acorduri „dintre Uniune și țări terțe” (
26
).
31.
În schimb, reiese în mod clar din jurisprudența Curții, în special din Avizul 2/91, că nu are nicio incidență asupra admisibilității unei cereri de aviz faptul că statele membre care acționează în mod solidar în interesul Uniunii, iar nu aceasta din urmă însăși, iau parte la instrumentul în discuție, în măsura în care Uniunea își poate exercita competența externă prin intermediul acestora (
27
). Jurisprudența amintită ne pare pe deplin pertinentă în speță.
32.
Este cert în cauză că Uniunea se află în imposibilitatea de a fi parte ca atare la Convenția de la Haga din 1980, întrucât aceasta nu cuprinde nicio clauză care ar autoriza aderarea unei organizații regionale de integrare economică precum Uniunea (
28
), chiar dacă aceasta este în prezent membră a Conferinței de la Haga de drept internațional privat (denumită în continuare „HCCH”) (
29
).
33.
În consecință, numai statele membre ale Uniunii, care sunt toate părți contractante la convenția menționată, au capacitatea de a accepta în mod formal un nou stat care aderă în temeiul articolului 38 al patrulea paragraf din aceasta. Dar statele respective ar putea proceda de asemenea în acest sens în interesul Uniunii, în cazul în care Uniunea ar prelua inițiativa de a invita și de a autoriza toate statele membre să acționeze astfel, cu observația că un asemenea mandat ar reflecta voința Uniunii de a‑și exercita competența externă prin intermediul lor, dată fiind imposibilitatea de a acționa ea însăși (
30
).
34.
Astfel, potrivit cererii sale de aviz, Comisia arată că, pentru a putea accepta aderarea unui stat terț la Convenția de la Haga din 1980, statele membre ar trebui să obțină „în prealabil o decizie de autorizare din partea Consiliului, […] necesară din punct de vedere juridic atunci când un acord ține de competența exclusivă a Uniunii”. În plus, potrivit fiecăreia dintre propunerile sale de decizie sus‑menționate (
31
), Comisia a preconizat că statele membre procedează „în interesul Uniunii” și „în mod simultan în termenul stabilit prin decizia Consiliului”, în temeiul „articolului 218 [TFUE], coroborat cu articolul 81 alineatul (3) din acesta” (
32
).
35.
În ipoteza în care Curtea ar considera că Uniunea dispune în mod efectiv de o competență exclusivă în domeniul reglementat de acordurile preconizate, este adevărat că această cale de abilitare oferită statelor membre s‑ar impune, întrucât, potrivit normelor de drept proprii Uniunii, acordurile respective ar trebui să fie încheiate în mod normal exclusiv de către aceasta din urmă (
33
).
36.
În această privință, subliniem că este posibil să se identifice trei situații distincte în care statele membre pot interveni în cadrul competenței externe exclusive a Uniunii fără să fie vorba în mod formal despre un acord încheiat „între Uniune și state terțe” precum cele prevăzute la articolul 218 alineatul (1) TFUE (
34
). Prima situație constă în ipoteza în care statele membre acționează în mod solidar în interesul Uniunii (
35
). În a doua situație, un stat membru încheie acordul internațional în mod individual, dar în interesul Uniunii (
36
). A treia situație este cea în care un stat membru procedează pe seama sa, dar într‑un mod compatibil cu interesul Uniunii (
37
).
37.
Întrucât materia în cauză intră în sfera competenței exclusive a Uniunii, este necesar ca, în cele trei situații menționate, aceasta să ofere o abilitare statelor membre, în conformitate cu articolul 2 alineatul (1) TFUE, autorizare care poate lua diferite forme și poate fi subordonată respectării anumitor condiții (
38
). Din jurisprudența citată anterior (
39
) reiese că procedura de aviz prevăzută la articolul 218 alineatul (11) TFUE este disponibilă cel puțin într‑o situație care corespunde primului dintre aceste cazuri.
38.
Precizăm că, în cazul în care un acord internațional este astfel încheiat în interesul Uniunii în urma unei autorizări exprese din partea Consiliului (
40
), acesta nu va produce niciun efect juridic în ceea ce privește relațiile dintre Uniune și statele terțe în cauză (
41
). Numai statele membre se vor angaja în temeiul dreptului internațional în privința acestora din urmă, iar nu Uniunea ca atare (
42
). Într‑o asemenea situație, Uniunea nu oferă garanții și niciun alt angajament internațional din partea sa (
43
). În plus, este evident că statele terțe nu pot fi legate prin efectul deciziei respective a Consiliului.
39.
În opinia noastră, rezultă de aici că nu este aplicabilă în prezenta situație jurisprudența Curții referitoare la admisibilitatea unei cereri de aviz cu privire la voința Uniunii de a se angaja în raporturile născute din acordul internațional în discuție și cu privire la momentul în care consimțământul său în această privință a rămas definitiv (
44
). Singurul efect al avizului care urmează să se producă va rămâne la nivelul drepturilor și al obligațiilor care rezultă din dreptul Uniunii atât pentru instituții, cât și pentru statele membre și se va limita la problema de a afla cine este competent să acționeze, Uniunea sau statele membre.
40.
În pofida acestui context special, este perfect admisibil, în conformitate cu regula rezultată din Avizul 2/91 (
45
), ca o procedură de aviz să aibă drept obiect, precum în speță, problema repartizării competenței cu privire la un proiect de acord internațional la care Uniunea nu ar fi parte în mod formal, dar care ar fi încheiat prin intermediul statelor membre abilitate să acționeze în mod solidar și în interesul acesteia (
46
).
41.
Cu toate acestea, un al treilea criteriu de apreciere, cu caracter temporal, ar trebui să conducă, în opinia noastră, la nuanțarea admisibilității prezentei cereri de aviz.
C – Cu privire la stadiul avansării acordurilor internaționale în discuție
42.
Este necesar să se sublinieze că sesizarea Curții în vederea pronunțării unui aviz trebuie să se efectueze ex ante, cu alte cuvinte, înainte ca acordul în discuție să fie încheiat, în conformitate cu modul de redactare a articolului 218 alineatul (11) TFUE (
47
), care precizează în două rânduri că acordul trebuie să fie „preconizat” (
48
), iar nu deja finalizat.
43.
Astfel, după cum a subliniat Curtea încă de la primul dintre avizele pe care le‑a pronunțat, procedura de aviz „are drept scop să prevină complicațiile care ar rezulta din contestarea în justiție a compatibilității cu tratatul a acordurilor internaționale care angajează Comunitatea [în prezent Uniunea]” (
49
).
44.
Aceasta urmărește astfel, în primul rând, să evite ca răspunderea Uniunii să fie pusă în discuție, în ipoteza în care legalitatea acordului internațional în cauză ar fi contestată după ce va fi fost încheiat (
50
), întrucât acest lucru ar risca să prejudicieze toate părțile interesate, inclusiv statele terțe (
51
). De asemenea, în cazurile în care, precum în speță, Uniunea nu poate încheia ea însăși acordul (
52
), procedura de aviz permite evitarea „complicațiilor” juridice generate de situațiile în care statele membre ar subscrie la angajamente convenționale fără abilitarea necesară, în condițiile în care nu mai dispun, în raport cu dreptul Uniunii, de competența legislativă necesară pentru a pune în aplicare aceste angajamente.
45.
În mod evident, această funcție preventivă nu mai este pertinentă, iar cererea de aviz rămâne fără obiect atunci când acordul internațional la care se referă nu mai este în stadiul de proiect, ci, dimpotrivă, este deja obligatoriu pentru statele contractante (
53
). În lumina acestei abordări funcționale a noțiunii „acord preconizat” trebuie să se raționeze în speță.
46.
În prezenta cauză nu se contestă că majoritatea statelor membre au procedat deja, cu titlu individual și pe seama lor, la acceptarea aderării unuia, a mai multe sau chiar a tuturor celor opt state terțe care au aderat la Convenția de la Haga din 1980 și care sunt avute în vedere de cererea de aviz. Mai precis, la data introducerii cererii de aviz, și anume 21 iunie 2013, dintre cele 28 de state membre, singurele care nu acceptaseră niciuna dintre aderările în discuție erau Republica Austria, Republica Portugheză, Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, precum și Regatul Danemarcei, amintindu‑se totuși că acesta din urmă are un statut special în ceea ce privește cooperarea judiciară în materie civilă în cadrul Uniunii (
54
). Pentru celelalte 24 de state membre, cel puțin unul dintre acordurile cu statele terțe avute în vedere de prezenta cerere de aviz a fost încheiat deja, ca rezultat al acceptării aderării acestora din urmă la convenția menționată.
47.
În ceea ce privește declarațiile de acceptare care au fost astfel depuse de către aceste din urmă state membre, trebuie să se admită că niciuna dintre ele nu poate fi considerată un acord internațional care să fi fost încă „preconizat” în momentul sesizării Curții, în condițiile în care această cerință este prevăzută în mod expres la articolul 218 alineatul (11) TFUE. Această constatare în sine interzice Curții să poată pronunța un aviz în acest temei. Potrivit jurisprudenței Curții citate anterior, considerăm că prezenta procedură de aviz și‑a pierdut atât obiectul, cât și efectul util în măsura în care are în vedere această serie de declarații de acceptare a aderării care sunt deja efective în raport cu dreptul internațional și că cererea de aviz nu este, așadar, admisibilă în privința lor.
48.
În schimb, cererea respectivă este, în opinia noastră, admisibilă în măsura în care privește competența Uniunii de a se pronunța cu privire la declarațiile de acceptare în cauză care, la data depunerii cererii de aviz, nu fuseseră depuse încă de celelalte state membre în afara Regatului Danemarcei (
55
), dat fiind că acordurile bilaterale în discuție erau în acest caz încă în stadiul de proiect potențial, deci numai „preconizate”, în sensul articolului 218 alineatul (11) TFUE.
49.
După cum a admis reprezentantul Comisiei în cadrul ședinței, indiferent de poziția adoptată de Curte pe fond, prezenta procedură nu va induce nicio schimbare pe planul dreptului internațional, în sensul că angajamentele create prin acceptările de aderare trecute nu vor fi nicicum repuse în discuție prin răspunsul dat la cererea de aviz, însă aceasta ar putea cel puțin să permită identificarea unor încălcări care, în raport cu dreptul Uniunii, ar putea să fi fost săvârșite de cele 24 de state membre sus‑menționate.
50.
Or, considerăm, la fel ca guvernele ceh, elen, francez, polonez și finlandez și ca Consiliul, că cererea de aviz prevăzută la articolul 218 alineatul (11) TFUE nu constituie calea de drept adecvată în cazul în care obiectivul Comisiei, prin sesizarea Curții, era de a pune capăt în mod real practicii mai multor state membre care au acceptat în mod individual aderarea statelor terțe la Convenția de la Haga din 1980, după cum pare să fi fost intenția sa (
56
). În acest scop, Comisia ar fi putut, în calitatea sa de gardian al tratatelor, să introducă acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, în temeiul articolului 258 TFUE (
57
), împotriva statelor membre care au adoptat această practică, în măsura în care ea constituie o încălcare a domeniului competențelor rezervate Uniunii (
58
), astfel cum procedase în cauzele în care s‑a pronunțat seria de hotărâri denumite „cer deschis” (
59
), cu observația că acest alt tip de procedură implică respectarea unor principii care lipsesc din procedura de aviz (
60
).
51.
Având în vedere toate considerațiile care precedă, propunem Curții să declare că prezenta cerere de aviz este admisibilă doar în parte, și anume numai în măsura în care privește declarațiile de acceptare a aderării la Convenția de la Haga din 1980 a statelor terțe vizate care, la data introducerii prezentei cereri, nu fuseseră încă depuse de statele membre (
61
), cu excluderea cazului special al Regatului Danemarcei. În rest, respectiv în ceea ce privește declarațiile de acceptare care fuseseră deja depuse la această dată, cererea de aviz în cauză ar trebui, în opinia noastră, să fie declarată inadmisibilă, ca urmare a faptului că se referă în această privință nu la un „acord preconizat” în sensul articolului 218 alineatul (11) TFUE, ci la un acord care a fost deja încheiat.
V – Cu privire la fond
A – Observații introductive
52.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că finalitatea procedurii de aviz prevăzute la articolul 218 alineatul (11) TFUE este, pe lângă evitarea conflictelor de norme (
62
), aceea de a se defini întinderea, doar în raport cu normele de drept al Uniunii, a competențelor respective ale Uniunii și ale statelor membre în domeniul care face obiectul acordului internațional în discuție, iar nu de a se stabili dacă Uniunea dispune de capacitatea, în temeiul articolelor 216 TFUE și 217 TFUE (
63
), de a se angaja în raporturile care rezultă din acesta (
64
).
53.
Pe de altă parte, este cert că, „[d]e la intrarea în vigoare a Tratatului de la Amsterdam, [în conformitate cu titlul IV din Tratatul CE], Comunitatea [în prezent Uniunea] este împuternicită să adopte măsuri în domeniul cooperării judiciare în materie civilă cu implicații transfrontaliere, în măsura în care acest lucru este necesar bunei funcționări a pieței interne. În exercitarea acestei competențe, Comunitatea [apoi Uniunea] adoptă o serie de instrumente dintre care multe coincid, în tot sau în parte, cu domeniile de activitate ale HCCH” (
65
).
54.
O astfel de suprapunere există în special între dispozițiile Convenției de la Haga din 1980 și cele ale Regulamentului Bruxelles II bis, în domeniul sensibil al răpirilor internaționale de copii. Problema ridicată în prezenta cerere de aviz, care presupune să se stabilească dacă Uniunea are o competență exclusivă în ceea ce privește acceptarea aderării unui stat terț la convenția menționată, se pune, așadar, cu o deosebită acuitate.
55.
Toate instituțiile și marea majoritate a guvernelor care au prezentat observații (
66
) converg în a declara că Uniunea dispune într‑adevăr de o competență în ceea ce privește încheierea unui astfel de acord internațional. Considerăm de asemenea că principiul acestei competențe externe trebuie considerat evident în prezenta cauză, amintindu‑se că el poate fie să rezulte dintr‑o atribuire explicită prin tratate, fie să decurgă în mod implicit din alte dispoziții ale tratatelor sau din acte de drept derivat al Uniunii, atunci când adoptarea anterioară a unor norme comune induce acest efect necesar (
67
), după cum este cazul în speță. Astfel, în cadrul cooperării judiciare în materie civilă, articolul 81 TFUE, în special alineatul (3) al acestuia, care privește cauzele de familie, nu prevede în mod explicit o competență a Uniunii pentru încheierea acordurilor internaționale în acest domeniu, ci aceasta decurge în mod indirect din alte dispoziții de drept al Uniunii (
68
).
56.
Aceste instituții și guverne sunt clar mai divizate în ceea ce privește natura respectivei competențe externe, cu alte cuvinte, în ceea ce privește aspectul dacă Uniunea o poate exercita în mod exclusiv sau dacă, dimpotrivă, statele membre păstrează o parte de competență concurentă în materie (
69
). În timp ce guvernul italian, Comisia și Parlamentul European consideră că sunt reunite într‑un asemenea context condițiile necesare pentru a se stabili existența unei competențe exclusive a Uniunii, Consiliul și celelalte guverne care se pronunță pe fond pretind, dimpotrivă, existența unei competențe partajate (
70
). În ceea ce ne privește, vom opta pentru prima dintre aceste poziții, pentru motivele care urmează.
57.
Precizăm totuși că, în cazul în care Curtea s‑ar pronunța efectiv în favoarea unei competențe externe exclusive a Uniunii, acest lucru nu ar repune însă în discuție puterea discreționară a Consiliului de a exercita sau de a nu exercita această competență pentru încheierea acordurilor internaționale în discuție, iar aceasta prin intermediul statelor membre care sunt părți la Convenția de la Haga din 1980, întrucât este evident că Uniunea nu are capacitatea de a proceda ea însăși în acest sens (
71
). Pe de altă parte, decizia care urmează să fie adoptată nu va prejudeca problema dacă statele membre, astfel abilitate de Uniune în privința acceptării aderării statelor terțe în discuție, ar putea avea obligația sau – eventual, în cazul în care Uniunea ar alege să respingă o aderare – interdicția de a proceda în acest sens. Astfel, aceste probleme nu pot fi soluționate în cadrul unei proceduri de aviz.
B – Cu privire la criteriile de delimitare a competenței externe exclusive a Uniunii rezultate din jurisprudența anterioară Tratatului FUE
58.
Înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, principiile aplicabile stabilirii caracterului exclusiv sau neexclusiv al competenței Comunității de a încheia acorduri cu aplicabilitate internațională fuseseră definite de Curte, în special în Hotărârea AETR (
72
), astfel cum s‑a prezentat în mod clar în Decizia 2006/719, menționată mai sus (
73
). Potrivit acestei decizii, „[c]u toate că în Tratatul CE nu se menționează explicit nicio competență externă, din jurisprudența [Curții] rezultă că dispozițiile Tratatului CE menționate anterior constituie fundamentul juridic nu numai al actelor comunitare interne, ci și al acordurilor internaționale încheiate de Comunitatea Europeană[ (
74
) ]. Comunitatea poate să încheie acorduri internaționale în toate cazurile în care competența internă a fost deja utilizată în vederea adoptării unor măsuri de punere în aplicare a politicilor comune, astfel cum au fost citate anterior, sau atunci când acordul internațional este necesar pentru realizarea unuia din obiectivele Comunității Europene[ (
75
) ]. Competența externă a Comunității este exclusivă în măsura în care un acord internațional aduce atingere normelor comunitare interne sau le modifică domeniul de aplicare [ (
76
) ]. În acest caz, Comunității, nu statelor membre, îi revine obligația de a încheia angajamente externe cu state terțe sau cu organizații internaționale. Un acord internațional poate fi, în tot sau în parte, de competența exclusivă a Comunității”.
59.
Cu alte cuvinte, potrivit jurisprudenței astfel amintite, o competență externă exclusivă putea fi atribuită Comunității în mod implicit atunci când acordul internațional preconizat risca să aibă un impact negativ asupra normelor comune rezultate dintr‑o utilizare anterioară de către aceasta a competenței sale interne, principiu din care rezultă o simetrie între aceste două tipuri de competențe (
77
).
60.
Criteriul privind afectarea normelor comune a fost definit în jurisprudența ulterioară a Curții. Aceasta a evoluat pe baza a trei etape principale (
78
), ultima fiind reprezentată de Avizul 1/03 (
79
). Curtea a indicat mai întâi în acest aviz că cele trei ipoteze (
80
) enunțate în Avizul 1/94 și reluate în hotărârile „cer deschis”, citate anterior, nu erau „decât exemple a căror formulare își afl[a] originea în contextele particulare luate în considerare de Curte” (
81
). În continuare, a arătat că, „statuând în termeni mult mai generali, Curtea a recunoscut Comunității o competență exclusivă, în special atunci când încheierea unui acord de către statele membre este incompatibilă cu unitatea pieței comune și cu aplicarea uniformă a dreptului comunitar[ (
82
) ] sau când, dată fiind însăși natura dispozițiilor comunitare existente […], orice acord în materie ar afecta în mod necesar normele comunitare în sensul Hotărârii AETR, citată anterior” (
83
). Curtea a precizat de asemenea că, pentru ca o competență exclusivă să fie dobândită pe acest ultim temei, „nu este necesar să existe o concordanță completă între domeniul acoperit de acordul internațional și cel al reglementării comunitare” (
84
) și nici să existe o contradicție substanțială între angajamentele rezultate dintr‑un astfel de acord și normele comune (
85
).
61.
Astfel cum a observat avocatul general Bot (
86
), în Avizul 1/03, „Curtea, realizând o sinteză a jurisprudenței sale, pare să fi revenit la o concepție mai deschisă a noțiunii de afectare a normelor comune” și „în plus, Curtea a oferit metoda de analiză care permite să se stabilească dacă criteriul enunțat prin formula «unui domeniu acoperit deja în mare parte de norme comunitare»[ (
87
) ] era îndeplinit”. În această privință, Curtea a indicat că analiza trebuie, pe de o parte, „să se întemeieze nu numai pe întinderea normelor în discuție, ci și pe natura și pe conținutul acestora”, și, pe de altă parte, „să se țină seama nu numai de stadiul actual al dreptului comunitar în domeniul respectiv, ci și de perspectivele sale de evoluție, atunci când acestea sunt previzibile în momentul analizei în cauză” (
88
). Curtea a subliniat de asemenea că „este esențial să se asigure o aplicare uniformă și coerentă a normelor comunitare și o bună funcționare a sistemului pe care acestea îl instituie pentru a menține deplina eficacitate a dreptului comunitar” (
89
).
62.
Adăugăm că, în același aviz, Curtea a amintit că „Comunitatea nu dispune decât de competențe atribuite și [că], prin urmare, existența unei competențe, neprevăzută în plus în mod expres de tratat și de natură exclusivă, trebuie să își afle fundamentul în concluziile întemeiate pe o analiză concretă a relației care există între acordul preconizat și dreptul comunitar în vigoare din care rezultă că încheierea unui astfel de acord poate afecta normele comunitare” (
90
).
63.
Pentru motivele care vor fi prezentate în continuare, considerăm că atât criteriile de delimitare a competenței externe exclusive a Uniunii, cât și metodele care stau la baza aplicării acestora care au fost definite astfel de Curte rămân pertinente pentru a răspunde la întrebarea adresată în prezenta cerere de aviz, deși aceasta se înscrie în cadrul dispozițiilor Tratatului FUE, iar nu al celor ale Tratatului CE.
C – Cu privire la menținerea pertinenței acestor principii jurisprudențiale după intrarea în vigoare a Tratatului FUE
64.
În prezent, în temeiul articolului 3 alineatul (2) TFUE, pe lângă competența exclusivă care îi este atribuită în domeniile enumerate în mod limitativ la alineatul (1) al acestui articol (
91
), „[d]e asemenea, competența Uniunii este exclusivă în ceea ce privește încheierea unui acord internațional în cazul în care această încheiere este prevăzută de un act legislativ al Uniunii, ori este necesară pentru a permite Uniunii să își exercite competența internă, sau în măsura în care aceasta ar putea aduce atingere normelor comune sau ar putea modifica domeniul de aplicare al acestora” (sublinierea noastră).
65.
De la bun început, este necesar să se observe că, prin modul său de redactare în termeni generali, acest text face ca exclusivitatea competenței să depindă numai de conținutul acordului, fără a opera o distincție în funcție de părțile contractante (
92
), de unde rezultă că acordul poate fi încheiat cu state terțe fie de către Uniune însăși, fie prin intermediul statelor sale membre, astfel cum acest lucru se preconizează în speță.
66.
Toate părțile care au furnizat observații Curții în prezenta cauză împărtășesc, în mod întemeiat, în opinia noastră, punctul de vedere că problema caracterului exclusiv sau neexclusiv al competenței Uniunii trebuie soluționată în raport cu articolul 3 alineatul (2) TFUE și că numai ultima dintre cele trei situații prevăzute în această dispoziție este pertinentă în speță. Astfel, nu se contestă că încheierea acordurilor internaționale în discuție nu ține de o competență exclusivă care ar fi prevăzută în mod expres printr‑un act de drept al Uniunii și că această operațiune nu este necesară pentru exercitarea de către Uniune a competenței sale interne în domeniul reglementat de aceste acorduri. În consecință, natura competenței externe a Uniunii depinde în cauză numai de aspectul dacă acceptarea aderării unui stat terț la Convenția de la Haga din 1980 riscă să aducă atingere normelor comune sau să le modifice domeniul de aplicare în sensul alineatului (2) amintit.
67.
Părțile adoptă abordări divergente în ceea ce privește interpretarea care trebuie dată ultimului element al acestei dispoziții, în special atunci când, astfel cum pare să fie cazul în speță, domeniul în care se încadrează acordul internațional preconizat este acoperit cel puțin în parte de norme comune pertinente. Potrivit Comisiei, Parlamentului European și guvernului italian, existența unei competențe externe exclusive ar putea decurge din faptul că, pe de o parte, domeniul Convenției de la Haga din 1980 coincide în mare măsură cu normele Uniunii, dat fiind că această convenție conține dispoziții echivalente și strâns legate de cele ale Regulamentului Bruxelles II bis, și, pe de altă parte, regulamentul menționat ar fi instituit un sistem comun uniform care se întemeiază pe mecanismul acestei convenții. În schimb, Consiliul și toate celelalte guverne care au intervenit în prezenta cauză contestă aceste afirmații și preconizează o abordare mai strictă, potrivit căreia, de la intrarea în vigoare a articolului 3 alineatul (2) TFUE, Uniunea nu poate dispune de o competență exclusivă în astfel de împrejurări.
68.
Pentru a soluționa această controversă, problema principală presupune să se stabilească dacă vechile criterii jurisprudențiale care permit să se caracterizeze o afectare a normelor comune rămân pertinente, chiar determinante, în pofida modificărilor care au fost introduse prin Tratatul de la Lisabona. Această chestiune de o eventuală persistență se ridică în special în privința criteriului rezultat din Avizul 2/91 (
93
), referindu‑se la faptul că domeniul în cauză este „acoperit deja în mare parte de norme [ale dreptului Uniunii]”, precum și în privința criteriului complementar, care figurează în Avizul 1/03 (
94
), privind riscul unei atingeri aduse „aplicării uniforme și coerente a normelor [de drept al Uniunii] și [bunei] funcționări a sistemului pe care îl instituie”.
69.
Considerăm, la fel ca avocații generali Kokott (
95
) și Sharpston (
96
), că criteriile jurisprudențiale aferente competenței externe exclusive a Uniunii trebuie să continue în noul context normativ reprezentat de articolul 3 alineatul (2) TFUE, din moment ce pare că prin această dispoziție s‑a efectuat o codificare a criteriilor respective (
97
). Chiar dacă formulele sus‑menționate nu au fost, desigur, reluate ca atare la articolul 3 alineatul (2) TFUE pentru a explica ce acoperă noțiunea „ar putea aduce atingere” în sensul alineatului respectiv (
98
), ne pare evident că această jurisprudență a fost luată în considerare de autorii Tratatului FUE și că elementele de apreciere stabilite de Curte sunt încă operaționale, având în vedere contextul atât istoric, cât și normativ în care se înscrie această dispoziție.
70.
Astfel, o analiză a genezei Tratatului FUE arată că autorii acestuia au înțeles să consacre jurisprudența în materie, iar nu să se îndepărteze de la aceasta, așa cum pretinde Consiliul, fără a aduce însă elemente de probă în susținerea tezei sale (
99
). Întrucât Tratatul FUE a fost inspirat în mare măsură de proiectul, abandonat, de tratat de instituire a unei Constituții pentru Europa, este interesant de observat că membrii Convenției privind viitorul Europei au fost încurajați să redacteze dispozițiile viitorului tratat referitoare la competența externă exclusivă „în conformitate cu jurisprudența existentă a Curții” și de natură să „formuleze în mod explicit jurisprudența Curții” (
100
).
71.
În plus, abordarea extensivă pe care o avem în vedere nu este contrazisă de o examinare a sistemului din care face parte articolul 3 alineatul (2) TFUE. Pentru a se opune menținerii criteriului jurisprudențial potrivit căruia este suficient, pentru a constitui temeiul unei competențe exclusive a Uniunii, ca domeniul să fie „acoperit deja în mare parte de norme comune”, guvernele german, eston, leton, austriac și suedez și guvernul Regatului Unit se întemeiază pe Protocolul (nr. 25) privind exercitarea competențelor partajate, anexat la Tratatele UE și FUE (
101
), precum și pe principiul preempțiunii aferent competenței partajate prevăzut la articolul 2 alineatul (2) TFUE. Acestea susțin că ar rezulta din aceste texte că luarea în considerare a faptului că Uniunea și‑a exercitat deja competența internă s‑ar putea extinde numai la elementele reglementate de actul astfel adoptat, iar nu la întregul domeniu în cauză. Cu toate acestea, ca și Comisia, considerăm că nici Protocolul (nr. 25) menționat, nici articolul 2 alineatul (2) TFUE la care acest protocol face trimitere în mod exclusiv (
102
) nu constituie obstacole formale în calea aplicării jurisprudenței anterioare Tratatului FUE, din moment ce aceste dispoziții se limitează să trateze condițiile de exercitare a competenței partajate și nu au nicidecum drept obiect limitarea întinderii cazurilor de competență exclusivă prevăzute la articolul 3 alineatul (2) TFUE, astfel cum s‑a demonstrat deja de către alți avocați generali (
103
).
72.
În această privință, avocatul general Kokott a subliniat cu argumente întemeiate că „o competență exclusivă conform celei de a treia posibilități prevăzute la articolul 3 alineatul (2) TFUE nu depinde în primul rând de simpla existență sau neexistență a unor reguli comune într‑un anumit domeniu, ci are legătură directă cu pericolul de încălcare a acestor reguli comune sau de modificare a domeniului lor de aplicare. Un astfel de pericol poate apărea în cazul în care un acord internațional cuprinde reguli care, în ceea ce privește conținutul, se află în strânsă legătură cu regulile comunitare prin intermediul cărora a fost stabilit deja în mare măsură respectivul domeniu. Astfel de reguli comunitare pot fi afectate într‑adevăr de un acord internațional în cazul în care respectivele dispoziții și acordul internațional nu reglementează exact aceleași«elemente» (în sensul Protocolului [nr. 25]). Având în vedere considerațiile de mai sus, criteriul privind domeniul reglementat deja în mare măsură prin reguli comunitare, dezvoltat de jurisprudență, este la fel de relevant și după intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona” (
104
) (sublinierea noastră).
73.
În consecință, apreciem că grila de analiză care a fost elaborată de Curte în cadrul interpretării dispozițiilor Tratatului CE aplicabile în trecut subzistă în planul secund al dispozițiilor actuale ale articolului 3 alineatul (2) TFUE.
D – Cu privire la aplicarea în speță a criteriilor aferente afectării unor norme comune
74.
Pentru a aprecia dacă exclusiv Uniunea este competentă să încheie acordurile internaționale care fac obiectul prezentei cereri de aviz, trebuie să se interpreteze și să se aplice dispozițiile articolului 3 alineatul (2) TFUE în lumina principiilor jurisprudențiale evocate mai sus (
105
). Acest lucru presupune ca Curtea să examineze, pe de o parte, dacă există norme comune în domeniul reglementat de aceste acorduri și, pe de altă parte, în ce măsură conținutul și/sau domeniul de aplicare al acestor norme riscă să fie afectate de încheierea acordurilor respective. În prealabil, este necesar să se facă în speță anumite precizări, din această perspectivă, cu privire la acordurile internaționale preconizate.
1. Caracteristicile acordurilor internaționale în discuție
75.
Având în vedere observațiile care au fost furnizate Curții, se ridică problema dacă riscul de a se aduce atingere normelor dreptului Uniunii prin acordurile internaționale în discuție, în sensul articolului 3 alineatul (2) TFUE, trebuie evaluat în raport cu Convenția de la Haga din 1980 sau în raport cu declarațiile de acceptare a aderării unui stat terț la această convenție ori chiar în raport cu aceste două instrumente coroborate.
76.
Este exclus, în opinia noastră, să se raționeze numai în raport cu Convenția de la Haga din 1980, din moment ce miza prezentei cereri de aviz este de a se pronunța cu privire la acorduri internaționale care implică nu o modificare a conținutului acestui text, ci o extindere a domeniului său de aplicare între state membre ale Uniunii și state terțe. În sens contrar, nu se poate considera că declarațiile de acceptare a noi state care aderă, în discuție în cauză, au o existență autonomă, întrucât aceste acte au cu siguranță drept obiect ca o dispoziție a convenției, și anume articolul 38 din aceasta, să își producă efectele (
106
). În mod evident, trebuie să se țină seama de faptul că actele respective prezintă un caracter accesoriu în raport cu aceasta și de faptul că examinarea impactului lor ar fi golită de sens în cazul în care s‑ar face abstracție de textul în care își află rațiunea de a exista și prin intermediul căruia își produc efectele esențiale.
77.
Legăturile strânse care există între aceste două tipuri de instrumente au în mod necesar repercusiuni asupra aprecierii competenței exclusive sau partajate a Uniunii, astfel încât această operațiune poate fi efectuată numai în mod coroborat, cu alte cuvinte, ținând seama de eventualul efect negativ asupra normelor de drept al Uniunii atât al dispozițiilor Convenției de la Haga din 1980, cât și al dispozițiilor declarațiilor de acceptare care pot interfera cu aceste norme.
78.
În schimb, este irelevant, în cadrul acestei aprecieri, dacă numai anumite elemente ale acordurilor internaționale preconizate sunt concurente sau chiar intră în conflict cu norme rezultate din dreptul Uniunii. Astfel, după cum a arătat avocatul general Sharpston, „[f]olosirea [la articolul 3 alineatul (2) TFUE a] expresiei «în măsura în care» evidențiază faptul că, pornind de la această premisă, anumite elemente ale unui acord internațional pot fi de competența exclusivă a Uniunii, în timp ce, cu privire la alte elemente, competența ar putea fi totuși partajată” (
107
). Această abordare este întărită atât de dreptul pozitiv recent (
108
), cât și de jurisprudența Curții anterioară Tratatului FUE, din care reiese că o competență exclusivă poate să fi fost dobândită de Uniune, chiar dacă domeniile reglementate de normele comune și, respectiv, de acordul internațional în cauză nu coincid în întregime (
109
) și că trebuie să se compare mai degrabă aceste norme cu obiectivele esențiale ale acordului internațional (
110
).
2. Existența unor norme comune în domeniul reglementat de aceste acorduri internaționale
79.
În conformitate cu criteriile jurisprudențiale sus‑menționate (
111
), pentru a stabili dacă acordurile internaționale preconizate intervin într‑un „domeniu acoperit deja în mare parte de norme comune”, trebuie să se facă referire atât la întinderea normelor comune pertinente, cât și la natura și la conținutul lor, ținând seama nu numai de stadiul lor actual, ci și de evoluția acestora în cazul în care sunt previzibile.
80.
În prezenta cauză nu se poate contesta că domeniul aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii, care constituie obiectul exact al Convenției de la Haga din 1980 și al acceptărilor de aderări aferente acesteia, a determinat deja o exercitare de către Uniune a competenței sale interne, în cadrul Regulamentului Bruxelles II bis.
81.
În ceea ce privește întinderea acestor norme comune, considerăm că domeniul de aplicare material al regulamentului menționat este mai extins decât cel al Convenției de la Haga din 1980. Aceasta din urmă are drept finalități, datorită cooperării dintre statele contractante, „să protejeze copilul, pe plan internațional, împotriva efectelor dăunătoare ale unei deplasări sau ale neînapoierii ilicite și să întocmească proceduri în vederea garantării imediatei înapoieri a copilului în statul reședinței sale obișnuite, precum și de a asigura protecția [efectivă a] dreptului de vizitare [și a dreptului privind încredințarea]” (
112
). În schimb, Regulamentul Bruxelles II bis reglementează, între statele membre ale Uniunii, „competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești” (
113
). Cu toate acestea, în ceea ce privește tratamentul civil al răpirilor transfrontaliere de copii, acest regulament are finalități identice cu cele ale convenției menționate și conține un ansamblu de dispoziții care sunt echivalente, ca rezultat al încorporării acesteia din urmă, chiar dacă nu sunt total identice (
114
).
82.
În această privință, trebuie să amintim că, printre principalele dispoziții ale Convenției de la Haga din 1980, articolul 3 din aceasta definește condițiile în care „[d]eplasarea sau neînapoierea unui copil se consideră ilicită”; articolele 6 și 7 se referă la „autoritățile centrale” pe care statele contractante trebuie să le desemneze în special în scopul cooperării (
115
); articolele 8-20, care privesc „înapoierea copilului”, prevăd modalitățile potrivit cărora autoritățile centrale, judiciare sau administrative ale statelor contractante trebuie să intervină pentru a favoriza înapoierea imediată, cu excepția unor circumstanțe excepționale; articolul 16 prevede, printre altele, că autoritățile judiciare ale statului unde copilul a fost deplasat sau reținut nu vor mai putea statua asupra fondului dreptului privind încredințarea până când nu se va stabili că nu se află întrunite condițiile stabilite de convenție pentru înapoierea copilului; articolul 21 prevede că „[o] cerere vizând organizarea sau protejarea exercitării efective a unui drept de vizitare poate fi adresată autorității centrale a unui stat contractant potrivit acelorași modalități ca o cerere vizând înapoierea copilului”.
83.
Pe lângă o definiție similară a noțiunii „deplasare sau reținere ilicită a unui copil” (
116
), Regulamentul Bruxelles II bis cuprinde un anumit număr de dispoziții prin care se urmăresc aceleași obiective și care acoperă, așadar, aceleași materii ca și aceste dispoziții ale Convenției de la Haga din 1980. Este vorba în special despre articolul 10 din regulamentul menționat, care definește o normă de competență specială pentru instanțele statelor membre „în cazuri de răpire a copilului” (
117
); despre articolul 11 din acesta, care detaliază procedurile care trebuie urmate în vederea unei „înapoieri a copilului”; despre articolele 41 și 42, care, în cadrul recunoașterii și executării hotărârilor pronunțate într‑un stat membru, privesc „forța executorie a anumitor hotărâri judecătorești privind dreptul de vizită și a anumitor hotărâri judecătorești prin care se dispune înapoierea copilului”, precum și despre articolul 53, care reglementează „cooperarea între autoritățile centrale în materia răspunderii părintești”.
84.
În pofida acestor similitudini, din preambulul Regulamentului Bruxelles II bis (
118
) reiese că acesta are vocația nu de a se substitui în întregime Convenției de la Haga din 1980, ci de a o completa. Capitolul V din acest regulament (
119
) organizează articularea dintre aceste două instrumente astfel încât regulamentul are prioritate asupra convenției în relațiile dintre statele membre, cu excepția materiilor acoperite de această convenție pe care regulamentul menționat nu le reglementează.
85.
Coroborarea acestor două instrumente este puternică, iar combinarea lor oarecum complexă, astfel cum se ilustrează prin dispozițiile articolului 11 din regulamentul menționat, care urmărește să realizeze o sinteză între două obiective diferite, și anume continuitatea și schimbarea. Este rezultatul unui compromis politic între, pe de o parte, acele state membre care considerau inutil să aibă o reglementare în acest domeniu la nivelul Uniunii și, pe de altă parte, cele care au susținut că sistemul instituit prin Convenția de la Haga din 1980 trebuia consolidat, în special în scopul remedierii abuzurilor cărora le dăduse naștere utilizarea excepției de la principiul înapoierii imediate prevăzute la articolul 13 litera (b) din această convenție (
120
).
86.
Este adevărat că domeniul de aplicare teritorial al Regulamentului Bruxelles II bis este diferit de cel al Convenției de la Haga din 1980 întrucât se limitează la raporturile dintre autoritățile statelor membre ale Uniunii. Astfel, normele referitoare la „hotărârile judecătorești în materia răspunderii părintești, inclusiv măsurile de protecție a copilului” (
121
), pe care acest regulament le enunță nu au vocația de a se aplica atunci când un proces de cooperare în vederea înapoierii unui copil răpit se dovedește necesar între un stat membru și un stat terț. Cu toate acestea, este posibil ca regulamentul menționat să se aplice atunci când un copil are reședința obișnuită într‑un stat terț (
122
) și autoritățile unui stat terț sunt de asemenea vizate în acest sens. În plus, nu se poate exclude ca acceptarea sau neacceptarea aderării unui stat terț la convenția menționată, care ridică probleme în prezenta cauză, să poată avea o incidență inclusiv în relațiile dintre statele membre. Vom reveni asupra acestui aspect (
123
).
87.
În ceea ce privește natura normelor comune rezultate din acest regulament, în special pentru domeniul în care acesta interacționează cu Convenția de la Haga din 1980, și anume în materia răpirilor de copii cu caracter transfrontalier, trebuie să se observe că aceste norme referitoare la competența instanțelor statelor membre, precum și la recunoașterea reciprocă și executarea hotărârilor pronunțate de acestea din urmă constituie măsuri obligatorii care conduc la o armonizare completă, iar nu minimală. În special, articolul 11 alineatul (3) și articolul 15 alineatul (5) din Regulamentul Bruxelles II bis impun celeritate autorităților competente, în special respectarea termenelor de șase săptămâni, în mod uniform și în termeni mai stricți decât cele, pur stimulative, care figurează la articolul 11 din convenția menționată. Competența normativă a statelor membre este, așadar, mai mult decât restrânsă în aceste materii în prezent.
88.
În sfârșit, în ceea ce privește conținutul normelor comune respective, se poate arăta că anumite dispoziții ale Regulamentului Bruxelles II bis conțin o trimitere expresă la Convenția de la Haga din 1980 (
124
). Pe lângă mențiunile care figurează în considerentele (17) și (18) ale acestui regulament, trimiteri la convenția amintită și în special la articolele 12 și 13 din acesta sunt efectuate la articolul 11 alineatele (1), (2), (4), (6) (
125
) și (8) din regulament, amintindu‑se că aceste două articole din convenție și aceste din urmă dispoziții au același obiect, și anume modalitățile privind „înapoierea copilului”. Articolul 42 alineatul (2) din același regulament se referă de asemenea la aplicarea articolului 13 din Convenția de la Haga din 1980 cu privire la forța executorie a unei hotărâri judecătorești pronunțate de o instanță a unui stat membru prin care se dispune înapoierea copilului. Rezultă de aici că condițiile enunțate de aceste dispoziții ale convenției menționate trebuie să fie respectate, în special de către titularul unui drept privind încredințarea care solicită înapoierea copilului în cauză la o instanță dintr‑un stat membru, întemeindu‑se pe aplicarea cumulată a acestor două instrumente.
89.
Având în vedere aceste elemente, ne pare că domeniul răpirilor de copii cu caracter transfrontalier este reglementat deja, cel puțin „în mare parte”, de normele comune pertinente ale dreptului Uniunii. Astfel, chiar dacă dispozițiile Regulamentului Bruxelles II bis, în special articolul 11 din acesta, prevăd o menținere a aplicării Convenției de la Haga din 1980 între statele membre, această aplicare trebuie să se efectueze în prezent în temeiul unei obligații rezultate din dreptul Uniunii și prin prisma regulamentului respectiv, cu alte cuvinte, în coroborare cu normele speciale pe care acesta le prevede și care au prioritate în această privință în fața dispozițiilor convenției menționate (
126
).
90.
Or, conținutul și domeniul de aplicare al acestora din urmă sunt diferite, întrucât Regulamentul Bruxelles II bis a instituit un sistem de repartizare a competențelor și de cooperare între autoritățile statelor membre care este atât consolidat, cât și îmbunătățit în raport cu mecanismele rezultate din convenția menționată, ținând seama de carențele care au fost observate în acestea din urmă, în pofida aporturilor lor reale (
127
). Patru mijloace principale au fost utilizate de către legiuitorul Uniunii în acest scop (
128
). În primul rând, ipotezele în care înapoierea imediată poate fi refuzată au fost încadrate astfel încât să fie restrânse (
129
). În al doilea rând, chiar și în cazul unui refuz al înapoierii în temeiul articolului 13 din convenția menționată, instanțele statului membru de origine al copilului au ultimul cuvânt în privința pronunțării pe fond asupra dreptului privind încredințarea, în scopul de a descuraja, dacă este posibil, autorul unei răpiri și, în orice caz, de a nu îl favoriza pe plan judiciar (
130
). În al treilea rând, a fost prevăzută o reducere a duratei procedurilor. În al patrulea rând, exequaturul este eliminat pentru hotărârile referitoare la dreptul de vizită și cele referitoare la înapoierea unui copil în urma unei răpiri care sunt executorii și au fost certificate în mod corespunzător de instanțele statului membru care le‑a pronunțat. În plus, ascultarea copilului a dobândit o importanță pe care nu o avea în Convenția de la Haga din 1980 (
131
).
91.
Considerăm că una dintre condițiile inerente celei de a treia posibilități prevăzute la articolul 3 alineatul (2) TFUE, astfel cum sunt precizate de jurisprudența Curții, este, așadar, îndeplinită în această măsură. Rămâne să se examineze ultima dintre aceste condiții, care privește repercusiunile pe care acordurile internaționale vizate prin cererea de aviz le pot avea asupra normelor comune care există astfel în domeniul reglementat de aceste acorduri.
3. Riscul de a se aduce atingere acestor norme comune prin acordurile internaționale în discuție
92.
După cum s‑a arătat deja (
132
), simpla existență a unor norme comune care guvernează deja în mare măsură domeniul în care se aplică acordurile internaționale în discuție nu este suficientă în sine pentru a constitui temeiul unei competențe externe exclusive a Uniunii. Este necesar, în plus, ca aceste acorduri să aibă un impact negativ, care constă într‑un risc ca ele să aducă atingere respectivelor norme sau să modifice domeniul de aplicare al acestora în sensul articolului 3 alineatul (2) TFUE, chiar și fără a conduce la o contradicție materială. Un astfel de risc poate exista totuși pentru simplul fapt că aceste acorduri internaționale conțin dispoziții care prezintă legături strânse cu normele comune în cauză. Este astfel posibil ca existența unor asemenea legături să facă mai dificilă asigurarea aplicării corecte și a efectului util al dispozițiilor de drept al Uniunii.
93.
În speță există numeroase legături care pot ridica probleme de afectare între cele două instrumente în cauză. Acest lucru este adevărat în special în privința posibilelor interacțiuni dintre articolul 11 din Regulamentul Bruxelles II bis și articolele 12 și 13 din Convenția de la Haga din 1980, întrucât normele prevăzute la alineatele (2)-(8) ale articolului 11 menționat fie se substituie articolelor relevante din această convenție, fie încadrează în sens strict punerea în aplicare a acestora din urmă (
133
). Astfel cum a evidențiat Comisia, ilustrându‑și afirmațiile în mod concret (
134
), dificultățile nu sunt pur ipotetice, ci ar putea apărea în practică din diferite perspective.
94.
În opinia noastră, nu este în mod direct problematic ca acceptarea aderării unui stat terț efectuată în mod individual de către statele membre să poată conduce la o examinare a răpirilor internaționale de copii care să funcționeze potrivit unei geometrii variabile. Astfel, aceste variații sunt deja inerente sistemului Convenției de la Haga din 1980, întrucât aceasta prevede că efectele aderării unui nou stat contractant față de un stat care este deja parte la convenție sunt subordonate unei acceptări de către acesta din urmă, fapt din care rezultă că aplicarea dispozițiilor sale se realizează pe baza unor relații bilaterale. Pe de altă parte, prin prisma dreptului Uniunii, o diferență de regimuri rezultă din faptul că Regatul Danemarcei nu a subscris la sistemul prevăzut de Regulamentul Bruxelles II bis (
135
), ceea ce presupune că respectiva convenție, iar nu regulamentul menționat, se aplică în relațiile dintre acesta și celelalte state membre în cazul răpirii transfrontaliere, ca și cum ar fi vorba despre un stat terț.
95.
Cu toate acestea, considerăm că, în cazul în care numai anumite state membre ar accepta aderarea unui stat terț la Convenția de la Haga din 1980, interacțiunile dintre aceste două instrumente s‑ar putea complica mai mult în relațiile dintre statele membre.
96.
În special, mecanismul simplificat de recunoaștere și de executare a hotărârilor pronunțate în alt stat care este prevăzut de Regulamentul Bruxelles II bis, în special eliminarea exequaturului pentru hotărârile de înapoiere certificate, se întemeiază pe „piatra de temelie pentru crearea unui spațiu judiciar veritabil” reprezentată de principiul unei încrederi reciproce între sistemele juridice ale statelor membre, în special în cu privire la echivalența protecției judiciare pe care acestea o oferă, principiu care este specific Uniunii (
136
). În schimb, raporturile dintre instanțele statului solicitat și cele ale statului de origine sunt inversate adeseori atunci când situația implică o interacțiune cu state terțe, mai ales în cadrul sistemul instituit prin Convenția de la Haga din 1980, pentru a se aprecia interesul superior al copilului de a fi sau de a nu fi înapoiat în țara în care avea reședința (
137
).
97.
În special, rolul jucat de autoritățile centrale, potrivit articolelor 6 și 7 din Convenția de la Haga din 1980 (
138
), constituie unul dintre elementele esențiale ale sistemului de cooperare instituit prin această convenție. Este deci esențial, astfel cum s‑a subliniat în mod întemeiat în propunerile de decizie ale Comisiei în discuție (
139
), ca acceptarea de către un stat membru a aderării unui stat terț să fie subordonată condiției prealabile potrivit căreia această viitoare parte contractantă să fi desemnat o autoritate centrală însărcinată printre altele cu asistența cetățenilor europeni în cazul deplasării ilicite a copiilor către acest stat terț.
98.
În opinia noastră, mecanismele de examinare a răpirilor de copii instituite prin Regulamentul Bruxelles II bis coroborate cu Convenția de la Haga din 1980 ar fi compromise în cazul în care fiecare stat membru ar fi liber să stabilească condițiile în care acceptă aderarea unui stat terț la această convenție. Ne pare esențial ca fiabilitatea unui stat terț care aderă, într‑o optică de cooperare judiciară și administrativă, să poată face obiectul unei aprecieri comune și coordonate de către Consiliu (
140
) în urma unei propuneri a Comisiei. În lipsa unei astfel de încercări de acțiune concertată, ar exista un risc de a se aduce atingere aplicării uniforme și coerente a dispozițiilor Regulamentului Bruxelles II bis și bunei funcționări a sistemului instituit de acesta, ceea ce ar afecta deplina eficacitate a normelor dreptului Uniunii, potrivit criteriilor de apreciere definite de Curte (
141
).
99.
Adăugăm că, potrivit obligației de loialitate față de Uniune de care sunt ținute în temeiul articolului 4 alineatul (3) TUE, statele membre sunt obligate să se abțină de la încheierea unui acord cu state terțe care ar putea produce asemenea efecte nefaste asupra normelor comune. Astfel, faptul că o competență externă exclusivă este atribuită Uniunii în mod simetric în domeniile în care aceasta a adoptat norme în temeiul competenței sale interne are printre altele ca scop să evite ca statele membre să poată aduce atingere sau chiar să poată contracara acțiunea Uniunii pe căi externe (
142
). Această loialitate este cu atât mai necesară în ipoteza în care, precum în speță, numai statele membre pot încheia un acord internațional care ține de domeniile respective (
143
).
100.
În ceea ce privește perspectivele previzibile de evoluție a dreptului Uniunii, în sensul Avizului 1/03 (
144
), nu se poate exclude ca Regulamentul Bruxelles II bis să fie modificat astfel încât domeniul de aplicare al acestuia să fie extins la situații externe, la fel ca Regulamentul nr. 44/2001, denumit „Bruxelles I”, ale cărui dispoziții au făcut obiectul unei reformări (
145
) în acest sens (
146
). Astfel, ar putea părea oportun ca măsurile de protecție consolidate împotriva răpirilor transfrontaliere luate în cadrul Uniunii să nu conducă la o discriminare împotriva copiilor care au reședința obișnuită în afara teritoriului Uniunii (
147
). Cu toate acestea, ar mai fi necesar să existe un nivel de încredere suficient în sistemul judiciar al statelor terțe în cauză, iar acest aspect să facă obiectul unei concertări (
148
).
101.
În opinia noastră, sistemul de examinare a răpirilor de copii transfrontaliere instituit prin Regulamentul Bruxelles II bis ar putea fi cu atât mai afectat de extinderea la noi state terțe a mecanismului de cooperare prevăzut de Convenția de la Haga din 1980. Astfel, această convenție a fost încorporată, într‑un anumit mod, în regulamentul respectiv (
149
), chiar dacă problema de a afla care sunt statele terțe care aderă la această convenție care sunt acceptate nu este neutră din perspectiva dezvoltării dreptului Uniunii (
150
).
102.
În sfârșit, trebuie să se arate că, chiar dacă Convenția de la Haga din 1980 poate fi concepută în sensul că operează pe baza unei serii de relații bilaterale între statele contractante, eventuale modificări ale textului acesteia ar necesita consimțământul unanim al tuturor statelor respective. Astfel, orice nouă aderare la această convenție poate extinde numărul părților cu care statele membre ale Uniunii ar trebui să negocieze și să ajungă la un acord în cazul în care aceasta din urmă ar urmări modificarea conținutului convenției. Întrucât acceptarea aderării unui stat terț creează o situație politică nouă și schimbă parametrii interacțiunii dintre Regulamentul Bruxelles II bis și convenția menționată, este esențial, în opinia noastră, să se poată exercita un tip de drept de control comun în cadrul Uniunii cu privire la acceptarea statelor terțe care aderă la aceasta din urmă, în special în ceea ce privește capacitatea statelor respective de a îndeplini obligațiile prevăzute de convenție și voința lor politică de a coopera în mod corespunzător cu Uniunea.
103.
Întrucât obiectul Convenției de la Haga din 1980 se încadrează astfel într‑un domeniu acoperit deja în mare parte de norme comune, al căror efect util riscă să fie afectat de acorduri internaționale precum cele în discuție, această exercitare de către Uniune a competenței sale interne a avut drept corolar conferirea unei competențe externe exclusive în materie. Rezultă de aici că statele membre trebuie să procedeze la acceptarea aderării unui stat terț la convenția menționată în interesul Uniunii și în mod coordonat.
104.
Această concluzie se impune, în opinia noastră, în pofida problemei reale, în raport cu interesul copiilor răpiți, pe care ar putea să o genereze o întârziere în cooperarea internațională cauzată de eventuala dificultate de a concretiza rapid o asemenea acceptare concertată, întrucât delimitarea sferei de competență exclusivă a Uniunii nu poate fi realizată decât conform unor criterii obiective (
151
).
105.
În consecință, recomandăm Curții să răspundă afirmativ la întrebarea adresată de Comisie, în limitele admisibilității cererii de aviz, și anume în sensul unei competențe externe exclusive a Uniunii.
VI – Concluzie
106.
Pentru motivele expuse mai sus, propunem Curții:
—
să declare admisibilă cererea de aviz formulată de Comisia Europeană în măsura în care aceasta privește declarațiile statelor membre – cu excepția Regatului Danemarcei – referitoare la acceptarea aderării la Convenția de la Haga din 25 octombrie 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii a statelor terțe care fac obiectul cererii menționate care nu fuseseră depuse deja la data introducerii acesteia și
—
să răspundă la întrebarea adresată că acceptarea aderării unui stat terț la Convenția de la Haga menționată ține de competența exclusivă a Uniunii Europene.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Este vorba despre prima luare de poziție prezentată după revizuirea Regulamentului de procedură al Curții, din care rezultă că un singur avocat general, iar nu toți avocații generali, trebuie ascultat în cadrul procedurii de aviz [a se vedea considerentul (5) și articolul 196 și urm. din regulamentul menționat].
(
3
)	Text și publicații referitoare la aceasta (în special Raportul explicativ al lui E. Pérez‑Vera) accesibile la adresa http://www.hcch.net/index_fr.php?act=conventions.text&cid= 24
(
4
)	Numai guvernul italian recomandă o competență exclusivă a Uniunii, contrar altor aproximativ douăzeci de guverne care s‑au pronunțat cu privire la fond, în unele cazuri cu titlu subsidiar.
(
5
)	JO L 338, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 183.
(
6
)	La 1 martie 2007, la 4 mai 2007, la 27 mai 2008, la 9 martie 2010, la 6 decembrie 2010, la 28 decembrie 2010, la 6 aprilie 2011 și, respectiv, la 28 iulie 2011.
(
7
)	Paragrafele amintite prevăd că „[o]rice alt stat va putea adera la convenție”, că „[i]nstrumentul de aderare se va depune pe lângă Ministerul Afacerilor Externe al Olandei” și că „[c]onvenția va intra în vigoare, pentru statul care aderă, în prima zi a celei de‑a treia luni calendaristice după depunerea instrumentului său de aderare”.
(
8
)	Potrivit celui de al patrulea și celui de al cincilea paragraf, „[a]derarea nu va avea efect decât în raporturile dintre statul care aderă și statele contractante care vor fi declarat că acceptă această aderare. Atare declarație urmează, de asemenea, să se facă de orice stat membru care ratifică, acceptă sau aprobă convenția ulterior aderării. Această declarație se va depune pe lângă Ministerul Afacerilor Externe al Olandei; acesta va trimite, pe cale diplomatică, câte o copie certificată conform fiecăruia dintre statele contractante”, iar „[c]onvenția va intra în vigoare între statul care aderă și statul care a declarat că acceptă această aderare în prima zi a celei de‑a treia luni calendaristice după depunerea declarației de acceptare”.
(
9
)	Aceste opt propuneri de decizii, anexate la cererea de aviz, se refereau la aderarea la convenția menționată, în ordine numerică, „a Gabonului” [COM(2011) 904 final], „a Andorrei” [COM(2011) 908 final], „a Republicii Seychelles” [COM(2011) 909 final], „a Federației Ruse” [COM(2011) 911 final], „a Albaniei” [COM(2011) 912 final], a „Republicii Singapore” [COM(2011) 915 final], „a Regatului Maroc” [COM(2011) 916 final] și „a Armeniei” [COM(2011) 917 final]. Acestea prevedeau toate că statele membre ar trebui să depună, în interesul Uniunii, simultan și cel mai târziu după două luni de la adoptarea propunerii, o declarație‑tip referitoare la acceptarea aderării statului terț în cauză.
(
10
)	Rezoluția 2012/2791(RSP) a Parlamentului European din 22 noiembrie 2012 privind declarația de acceptare de către statele membre, în interesul Uniunii Europene, a aderării a opt state terțe la Convenția de la Haga din 1980.
(
11
)	Lambreth, I., „Les aspects institutionnels de la dimension externe de la coopération judiciaire civile”, în La dimension externe de l’espace de liberté, de sécurité et de justice au lendemain de Lisbonne et de Stockholm: un bilan à mi‑parcours, sub coordonarea lui M. Dony, Éditions de l’Université de Bruxelles, Bruxelles, 2012, p. 12 și urm., punctul 17.
(
12
)	Cu titlu de exemplu, Republica Letonia a acceptat aderarea Republicii Albania de la 3 iulie 2007. Stadiul aderărilor la Convenția de la Haga din 1980, precum și lista detaliată a declarațiilor de acceptare a acestor aderări sunt accesibile la adresele http://www.hcch.net/index_fr.php?act=conventions.status&cid= 24 și, respectiv, http://www.hcch.net/index_fr.php?act=publications.details&pid= 3282&dtid= 36. Reiese de aici că alte state terțe au aderat ulterior aderării Federației Ruse, în raport cu acestea punându‑se aceeași problemă ca cea ridicată de prezenta cerere de aviz.
(
13
)	În temeiul Protocolului (nr. 22) privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatele UE și FUE, acest stat membru nu participă la adoptarea măsurilor care fac obiectul titlului V din partea a treia a Tratatului FUE, referitor la spațiul de libertate, securitate și justiție, și în special al capitolului 3 din acesta, referitor la cooperarea judiciară în materie civilă, astfel încât nu îi revin obligații în temeiul Regulamentului Bruxelles II bis și nici nu este supus aplicării acestuia [considerentul (31) și articolul 2 alineatul (3) din acest regulament].
(
14
)	Și anume guvernele ceh, german, eston, elen, francez, cipriot, leton, lituanian, austriac, polonez și român. În plus, guvernul finlandez precizează că, deși nu înțelege să invoce în mod formal o excepție de inadmisibilitate, în opinia sa ar fi mai potrivită pentru a examina problema ridicată în speță procedura în constatarea neîndeplinirii obligațiilor prevăzută la articolul 258 TFUE.
(
15
)	La fel ca un stat membru, Parlamentul European sau Consiliul.
(
16
)	Calificativul „internațional” nu este, desigur, menționat la alineatul (11) amintit, însă acesta se deduce din faptul că articolul 218 figurează în titlul V din partea a cincea a Tratatului FUE, care este intitulat „Acordurile internaționale”.
(
17
)	Avizul 1/75 (EU:C:1975:145, în special p. 1360) și Avizul 1/78 (EU:C:1979:224, punctul 30).
(
18
)	A se vedea printre altele Avizul 2/91 (EU:C:1993:106, punctul 3) și Avizul 1/08 (EU:C:2009:739, punctele 107-109).
(
19
)	Precizăm că, contrar a ceea ce lasă să se înțeleagă observațiile Consiliului cu privire la admisibilitatea cererii de aviz, nu propunerile de decizie ale Comisiei pe care acesta le‑a respins constituie obiectul prezentei proceduri, ci chiar acordurile internaționale încheiate de statele membre pe care aceste propuneri urmăreau să le cuprindă.
(
20
)	Potrivit Parlamentului European, cererea de aderare a unui stat terț și acceptarea acesteia de către Uniune, care ar declanșa aplicarea convenției menționate în cadrul raporturilor dintre acest stat și Uniune, ar forma împreună un angajament internațional cu forță obligatorie, care ar constitui, așadar, un acord internațional în sensul articolului 218 TFUE.
(
21
)	Acest guvern afirmă că declarația de acceptare în temeiul articolului 38 din Convenția de la Haga din 1980 nu este un element constitutiv al unui acord de aderare întrucât, ca urmare a simplei depuneri a instrumentului său de aderare și a scurgerii unei perioade de trei luni, din această convenție decurg drepturi și obligații pentru noul stat contractant, în special obligația de a desemna o autoritate centrală în conformitate cu articolul 6 din aceasta.
(
22
)	În Avizul 1/75 (EU:C:1975:145) s‑a precizat că cererea de aviz poate privi „orice angajament asumat de către subiecte de drept internațional și care are o forță obligatorie, indiferent de calificarea formală a acestuia” (sublinierea noastră). A se vedea de asemenea Avizul 2/92 (EU:C:1995:83, punctul 8).
(
23
)	Convenție adoptată la 23 mai 1969 și intrată în vigoare la 27 ianuarie 1980 (Recueil des traités des Nations Unies, vol. 1155, p. 331). Cu privire la „tratatele în formă simplificată”, a se vedea Klabbers, J., The Concept of Treaty in International Law, Martinus Nijhoff, Leiden, 2006, p. 46 și 73.
(
24
)	Articolul 11 menționat prevede că „[c]onsimțământul unui stat de a fi legat printr‑un tratat poate fi exprimat prin semnătură, prin schimbul instrumentelor care constituie un tratat, prin ratificare, acceptare, aderare sau aprobare, ori prin oricare alt mijloc convenit”.
(
25
)	În esență, această posibilitate nu este diferită de ipoteza în care un stat membru ar fi încheiat un acord bilateral cu un stat terț care ar avea un conținut identic cu cel al convenției amintite, urmând modalitățile prevăzute de Regulamentul (CE) nr. 664/2009 al Consiliului din 7 iulie 2009de stabilire a unei proceduri pentru negocierea și încheierea acordurilor între statele membre și țări terțe privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor și deciziilor în materie matrimonială, în materia răspunderii părintești și în materia obligațiilor de întreținere, precum și legea aplicabilă în materie de obligații de întreținere (JO L 200, p. 46). Cu privire la delegarea de competență după evaluarea de către Comisie care este prevăzută de acest regulament, a se vedea Lambreth, I., op. cit. la nota de subsol 11, punctul 22 și urm.
(
26
)	Această diferență de redactare este cu atât mai semnificativă cu cât, anterior Tratatului de la Lisabona, articolul 300 alineatul (6) CE, privind procedura de aviz, era urmat de un alineat (7) care permitea să se presupună că toate alineatele care precedau această dispoziție finală erau aplicabile numai „[a]corduril[or] încheiate în condițiile stabilite de prezentul articol”, în timp ce în cazul dispoziției echivalente reprezentate de articolul 218 alineatul (11) TFUE situația nu se mai prezintă astfel.
(
27
)	În Avizul 2/91 (EU:C:1993:106, punctul 5), pentru a statua că erau îndeplinite condițiile cererii de aviz, Curtea a arătat că, „în cazul în care Comunitatea nu [poate] să încheie ea însăși convenția [în cauză], competența sa externă ar putea, după caz, să fie exercitată prin intermediul statelor membre care acționează în solidar în interesul Comunității” (sublinierea noastră). Cu privire la această posibilitate de exercitare indirectă a competenței externe a Uniunii, a se vedea de asemenea Hotărârea Comisia/Grecia (C‑45/07, EU:C:2009:81, punctul 31).
(
28
)	Limitarea rezultă din articolul 37 primul paragraf și din articolul 38 primul paragraf din convenția menționată.
(
29
)	Comunitatea Europeană a devenit membră a HCCH la 3 aprilie 2007 [a se vedea considerentul (3) al Deciziei 2006/719/CE a Consiliului din 5 octombrie 2006 privind aderarea Comunității Europene la Conferința de la Haga de drept internațional privat (JO L 297, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 8, p. 87)], și, în urma intrării în vigoare a Tratatului de la Lisabona, Uniunea i‑a succedat începând cu 1 decembrie 2009. În acest sens, Uniunea a semnat printre altele Convenția de la Haga din 23 noiembrie 2007 privind obținerea pensiei de întreținere în străinătate pentru copii și alți membri ai familiei, astfel cum permitea în mod expres articolul 58 alineatul (3) din această convenție.
(
30
)	Un impediment similar exista în cadrul Avizului 2/91 (EU:C:1993:106), dat fiind că Convenția nr. 170 a Organizației Internaționale a Muncii, care era în discuție, putea fi ratificată numai de către statele membre ale acestei organizații, iar nu de către Comunitate. A se vedea de asemenea considerentele (4) și (5) ale Deciziei 2014/52/UE a Consiliului din 28 ianuarie 2014 de autorizare a ratificării de către statele membre, în interesul Uniunii Europene, a Convenției din 1990 a Organizației Internaționale a Muncii privind siguranța utilizării produselor chimice la locul de muncă (Convenția nr. 170) (JO L 32, p. 33).
(
31
)	A se vedea nota de subsol 9 din prezenta luare de poziție.
(
32
)	Această din urmă dispoziție prevede că „măsurile privind dreptul familiei care au implicații transfrontaliere sunt stabilite de către Consiliu, care hotărăște în conformitate cu o procedură legislativă specială. Acesta hotărăște în unanimitate, după consultarea Parlamentului European”.
(
33
)	În acest sens, a se vedea considerentele F-H ale Rezoluției 2012/2791 a Parlamentului European, sus‑menționată.
(
34
)	Cremona, M., „Member States as Trustees of the Community Interest: Participating in International Agreements on the Behalf of the European Community”, European University of Florence Working Papers, Department of Law, 2009/17, p. 1 și urm.
(
35
)	A se vedea de exemplu Decizia 2014/52 a Consiliului, sus‑menționată.
(
36
)	A se vedea de exemplu Convenția monetară dintre Guvernul Republicii Franceze, în numele Comunității Europene, și Guvernul Alteței Sale Serenisime, Prințul de Monaco (JO 2002, L 142, p. 59).
(
37
)	A se vedea de exemplu acordurile bilaterale sau regionale care fac obiectul Regulamentului nr. 664/2009.
(
38
)	Rosas, A., „Exclusive, shared and national competence in the context of EU external relations: do such distinctions matter?”, în The European Union in the World, Essays in Honour of Marc Maresceau, sub coordonarea lui I. Govaere și alții, Martinus Nijhoff, Leiden, 2014, p. 32 și 33.
(
39
)	A se vedea punctul 31 din prezenta luare de poziție.
(
40
)	A se vedea de exemplu Decizia 2003/93/CE a Consiliului din 19 decembrie 2002 de autorizare a statelor membre să semneze, în interesul Comunității, Convenția de la Haga din 1996 asupra competenței, legii aplicabile, recunoașterii, executării și cooperării privind răspunderea părintească și măsurile de protecție a copiilor (JO L 48, p. 1) și Decizia 2008/431/CE a Consiliului din 5 iunie 2008 de autorizare a anumitor state membre în vederea ratificării aceleiași convenții sau a aderării la aceasta, în interesul Comunității Europene, și de autorizare a anumitor state membre în vederea efectuării unei declarații privind aplicarea normelor interne relevante de drept comunitar (JO L 151, p. 36).
(
41
)	A se vedea Rosas, A., „The status in EU Law of international agreements concluded by EU Member States”, Fordham International Law Journal, 2011, vol. 34, în special p. 1331-1335 și 1344.
(
42
)	Ibidem, în special p. 1333 și 1335.
(
43
)	Atunci când Uniunea deține o competență exclusivă, însă nu are capacitatea de a fi parte contractantă la acordul în discuție, precum în speță, rolul pe care îl joacă în exercitarea acestei competențe este, așadar, în practică, oarecum ascuns din punctul de vedere al statelor terțe (Rosas, A., „Exclusive, shared and national competence in the context of EU external relations: do such distinctions matter?”, op. cit. la nota de subsol 38, p. 31, 33 și 42).
(
44
)	În Avizul 1/94 (EU:C:1994:384, punctul 12), Curtea a precizat că i se poate solicita avizul „în orice moment anterior aceluia în care Comunitatea și‑ar fi exprimat consimțământul definitiv de a‑și asuma obligații în temeiul acordului. Atât timp cât acest consimțământ nu este exprimat, acordul rămâne un acord avut în vedere”.
(
45
)	A se vedea punctul 31 din prezenta luare de poziție.
(
46
)	Cu privire la toată această problemă, a se vedea Adam, S., „La procédure d’avis devant la Cour de justice de l’Union européenne”, colecția Droit de l’Union européenne – Thèses, Bruylant, Bruxelles, 2011, în special p. 565 și urm.
(
47
)	Aceeași cerință este prevăzută la articolul 196 alineatul (2) din Regulamentul de procedură.
(
48
)	Pentru ca o cerere de aviz să fie admisibilă, este necesar, dar și suficient ca procesul decizional privind proiectul de acord să fi ajuns într‑un stadiu suficient de avansat pentru ca obiectul acordului să fie cunoscut, astfel încât Curtea să fie în măsură să se pronunțe cu privire la compatibilitatea acestui proiect cu tratatele, chiar dacă subzistă o serie de alternative încă disponibile și de divergențe referitoare la redactarea textului său (Avizul 1/09, EU:C:2011:123, punctul 53).
(
49
)	Avizul 1/75 (EU:C:1975:145, în special p. 1360). A se vedea de asemenea Avizul 1/09 (EU:C:2011:123, punctul 47 și jurisprudența citată).
(
50
)	Potrivit Avizului 2/94 (EU:C:1996:140, punctul 6), cererea de aviz trebuie să intervină „într‑o etapă anterioară încheierii unui acord susceptibil să dea naștere unei contestații cu privire la legalitatea unui act comunitar de încheiere, de executare sau de aplicare”.
(
51
)	Avizul 1/09 (EU:C:2011:123, punctul 48 și jurisprudența citată).
(
52
)	A se vedea de asemenea Avizul 2/91 (EU:C:1993:106) și Decizia 2014/52, menționată mai sus.
(
53
)	În Avizul 3/94 (EU:C:1995:436, punctele 19 și 23) se subliniază că „obiectivul prevenirii […] nu mai poate fi atins în cazul în care Curtea se pronunță cu privire la un acord deja încheiat […] și că, în consecință, nu este necesar să se răspundă la cererea de aviz”.
(
54
)	A se vedea nota de subsol 13 din prezenta luare de poziție.
(
55
)	De exemplu, la această dată, Regatul Belgiei și Republica Federală Germania se abținuseră să accepte aderarea Republicii Gaboneze și a Federației Ruse; în ceea ce le privește, Republica Bulgaria și Republica Croația acceptaseră numai aderarea acestui din urmă stat terț, nu și a celorlalte șapte state terțe avute în vedere în prezenta cerere de aviz, în timp ce Republica Portugheză nu acceptase aderarea niciunuia dintre acestea.
(
56
)	În cerere (punctul 8), Comisia susține că „avizul Curții va pune de asemenea capăt practicii actuale a anumitor state membre care au acceptat deja aderări ale unor țări terțe fără a avea în prealabil o decizie de autorizare a Consiliului, necesară totuși din punct de vedere juridic atunci când un acord ține de competența exclusivă a Uniunii” (sublinierea noastră). Chiar dacă Comisia evocă o „practică actuală”, un mare număr de acceptări a intervenit încă din anul 2007, respectiv la o dată cu mult anterioară sesizării Curții.
(
57
)	Republica Cehă arată că, după eșecul propunerilor sale privind adoptarea unei poziții comune în cadrul Consiliului, Comisia ar fi inițiat mai întâi, împotriva sa, dar și împotriva a cel puțin alte trei state membre, procedura denumită „EU Pilot”, care precedă introducerea formală a unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor. Comisia ar fi revenit apoi asupra deciziei sale, formulând prezenta cerere de aviz. Republica Polonă precizează că Comisia ar fi introdus deja o astfel de acțiune împotriva anumitor state membre care declaraseră că acceptă în mod independent aderarea Federației Ruse la Convenția de la Haga din 1980.
(
58
)	Cu alte cuvinte, presupunând că se dovedește în speță competența externă exclusivă a Uniunii.
(
59
)	Hotărârile Comisia/Regatul Unit (C‑466/98, EU:C:2002:624), Comisia/Danemarca (C‑467/98, EU:C:2002:625), Comisia/Suedia (C‑468/98, EU:C:2002:626), Comisia/Finlanda (C‑469/98, EU:C:2002:627), Comisia/Belgia (C‑471/98, EU:C:2002:628), Comisia/Luxemburg (C‑472/98, EU:C:2002:629), Comisia/Austria (C‑475/98, EU:C:2002:630) și Comisia/Germania (C‑476/98, EU:C:2002:631).
(
60
)	În special principiile aferente sarcinii probei și dreptului la apărare.
(
61
)	Astfel, pentru ca Curtea să poată pronunța un aviz, este necesar, dar și suficient ca cel puțin unul dintre acordurile în discuție să fie încă „preconizat” în sensul articolului 218 alineatul (11) TFUE.
(
62
)	Care ar putea apărea între conținutul acordurilor internaționale preconizate și conținutul normelor rezultate din dreptul Uniunii.
(
63
)	În special, articolul 216 alineatul (1) TFUE prevede că „Uniunea poate încheia acorduri cu una sau mai multe țări terțe sau organizații internaționale în cazul în care se prevede astfel în tratate sau în cazul în care încheierea unui acord fie este necesară pentru realizarea, în cadrul politicilor Uniunii, a unuia dintre obiectivele stabilite prin tratate, fie este prevăzută printr‑un act juridic obligatoriu al Uniunii, fie poate influența normele comune ori poate modifica domeniul de aplicare a acestora”.
(
64
)	A se vedea Avizul 2/91 (EU:C:1993:106, punctul 4).
(
65
)	Considerentul (2) al Deciziei 2006/719 a Consiliului, menționată mai sus, și anexa II la aceasta, intitulată „Declarația de competență a Comunității Europene precizând aspectele în privința cărora statele membre i‑au transferat competențe”, în special punctele 2 și 5. Nu se indică totuși în mod foarte explicit în aceasta care sunt domeniile de activitate ale HCCH în care Comunitatea dispune de o competență externă exclusivă (Rosas, A., „Exclusive, shared and national competence in the context of EU external relations: do such distinctions matter?”, op. cit. la nota de subsol 38, p. 30).
(
66
)	Cu excepția guvernelor elen, francez și polonez, care sugerează că Uniunea ar putea să nu aibă nicio competență pentru a proceda la acceptarea aderării unui stat terț la Convenția de la Haga din 1980.
(
67
)	A se vedea printre altele Hotărârea Comisia/Consiliul, cunoscută sub numele „AETR” (22/70, EU:C:1971:32, punctele 16 și 17), precum și Avizul 2/94 (EU:C:1996:140, punctul 26) și Avizul 1/03 (EU:C:2006:81, punctul 114, precum și jurisprudența citată).
(
68
)	În special, aptitudinea Uniunii de a încheia astfel de acorduri este recunoscută în mod indirect la articolul 2 din Protocolul (nr. 22) privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatele UE și FUE, care menționează un „acord internațional încheiat de Uniune în conformitate cu titlul menționat [titlul V din partea a treia a Tratatului FUE]”.
(
69
)	Declarația nr. 36 la articolul 218 din Tratatul FUE privind negocierea și încheierea de către statele membre a unor acorduri internaționale privind spațiul de libertate, securitate și justiție confirmă faptul că „statele membre au dreptul de a negocia și de a încheia acorduri cu state terțe […] în domeniile aflate sub incidența părții a treia titlul V [capitolul 3], în măsura în care aceste acorduri sunt conforme dreptului Uniunii”. Această normă, care este aplicabilă în cazul competenței partajate, nu afectează în niciun mod principiile de delimitare dintre aceasta din urmă și competența exclusivă a Uniunii care rezultă din Tratatul FUE și din jurisprudență.
(
70
)	Unele dintre acestea s‑au pronunțat în sensul unei competențe partajate numai cu titlu subsidiar în raport cu propunerea lor principală în favoarea inadmisibilității cererii de aviz sau în favoarea unei lipse totale a competenței externe a Uniunii în acest domeniu.
(
71
)	A se vedea punctele 32 și 33 din prezenta luare de poziție.
(
72
)	EU:C:1971:32.
(
73
)	Citatul care urmează este extras din punctul 6 din anexa II la decizia menționată.
(
74
)	A se vedea Hotărârea AETR (EU:C:1971:32, punctul 16).
(
75
)	Avizele 1/76 (EU:C:1977:63) și 2/91 (EU:C:1993:106), precum și Hotărârile AETR (EU:C:1971:32) și Comisia/Danemarca (EU:C:2002:625).
(
76
)	Hotărârile AETR (EU:C:1971:32, punctul 17) și Comisia/Danemarca (EU:C:2002:625, punctul 77). Sublinierea noastră.
(
77
)	Și avocatul general Bot a observat recent că „[p]rincipiul paralelismului competențelor externă și internă consacrat prin Hotărârea AETR […] este, prin urmare, condiționat de exercitarea prealabilă a competenței Uniunii prin adoptarea unor norme comune, inclusiv în domenii care nu intră în domeniul de aplicare al unei politici comune, și de afectarea normelor comune prin acțiunea statului” (Concluziile prezentate în cauza Green Network, C‑66/13, EU:C:2014:156, punctul 39).
(
78
)	Avocatul general Bot a arătat (ibidem, punctul 43 urm.) că, într‑o primă etapă a jurisprudenței identificate, o simplă concordanță, chiar incompletă, a domeniilor privind normele comune interne și, respectiv, angajamentele internaționale avute în vedere părea suficientă (Hotărârea AETR, EU:C:1971:32, punctele 30 și 31, precum și Avizul 2/91, EU:C:1993:106, punctul 25), în timp ce, într‑o a doua etapă, Curtea a adoptat o abordare mai strictă, subordonând norma paralelismului competențelor externă și internă aplicării a trei ipoteze specifice (Avizul 1/94, EU:C:1994:384, punctele 77, 95 și 96, precum și hotărârile „cer deschis”, citate anterior, în special Hotărârea Comisia/Danemarca, EU:C:2002:625, punctul 77 și urm.).
(
79
)	EU:C:2006:81. Avizele ulterioare nu oferă precizări cu privire la această noțiune.
(
80
)	Și anume că Comunitatea „dobândește o competență externă exclusivă” atunci când fie „a inclus în actele sale legislative interne clauze referitoare la tratamentul care trebuie aplicat resortisanților țărilor terțe”, fie a „conferit în mod expres instituțiilor sale o competență pentru a negocia cu țările terțe”, fie a „realizat o armonizare completă într‑un anumit domeniu” (Hotărârea Comisia/Danemarca, EU:C:2002:625, punctele 83 și 84, precum și jurisprudența citată).
(
81
)	Avizul 1/03 (EU:C:2006:81, punctul 121).
(
82
)	Hotărârea AETR (EU:C:1971:32, punctul 31).
(
83
)	Avizul 1/03 (EU:C:2006:81, punctul 122, precum și jurisprudența citată).
(
84
)	Ibidem (punctul 126).
(
85
)	Avizul 2/91 (EU:C:1993:106, punctul 25), precum și Hotărârea Comisia/Danemarca (EU:C:2002:625, punctul 82) și Hotărârea Comisia/Germania (C‑433/03, EU:C:2005:462, punctul 45).
(
86
)	Concluziile prezentate în cauza Green Network (EU:C:2014:156, punctele 48-50).
(
87
)	Criteriu enunțat în Avizul 2/91 (EU:C:1993:106, punctul 25). Sublinierea noastră.
(
88
)	Avizul 1/03 (EU:C:2006:81, punctul 126). Sublinierea noastră.
(
89
)	Ibidem (punctul 128). Sublinierea noastră.
(
90
)	Ibidem (punctul 124). Sublinierea noastră. Acest principiu al atribuirii de competențe a fost prevăzut de asemenea în Avizul 1/08 (EU:C:2009:739, punctul 110) și figurează la articolul 5 alineatul (1) TUE.
(
91
)	Și anume uniunea vamală, stabilirea normelor privind concurența necesare funcționării pieței interne, politica monetară pentru statele membre a căror monedă este euro, conservarea resurselor biologice ale mării în cadrul politicii comune privind pescuitul și politica comercială comună.
(
92
)	A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Sharpston prezentate în cauza Comisia/Consiliul (C‑114/12, EU:C:2014:224, punctul 90).
(
93
)	EU:C:1993:106, punctul 25. Criteriul amintit a fost utilizat în continuare în numeroase rânduri de către Curte [a se vedea printre altele jurisprudența citată la nota de subsol 25 din Concluziile avocatului general Bot prezentate în cauza Green Network (EU:C:2014:156)].
(
94
)	EU:C:2006:81, punctele 126-128.
(
95
)	Concluziile prezentate în cauza Comisia/Consiliul (C‑137/12, EU:C:2013:441, punctele 110-117).
(
96
)	Concluziile prezentate în cauza Comisia/Consiliul (EU:C:2014:224, în special punctele 81-97).
(
97
)	În această privință, a se vedea printre altele observațiile prezentate în această cauză de Comisie, de guvernele eston, irlandez, cipriot și portughez și de guvernul Regatului Unit, precum și de Parlamentul European și de Consiliu, Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza Comisia/Consiliul (EU:C:2013:441, punctul 112) și Adam, S., „Le mécanisme préjudiciel, limite fonctionnelle à la compétence externe de l’Union – Note sur l’avis 1/09”, Cahiers de droit européen, 2011, nr. 1, p. 277 și urm., nota de subsol 52.
(
98
)	Expresia „în cazul în care încheierea unui acord [internațional…] poate influența normele comune ori poate modifica domeniul de aplicare al acestora” figurează de asemenea la articolul 216 alineatul (1) TFUE, însă fără alte precizări în ceea ce privește sensul care trebuie să îi fie dat. Cu privire la conținutul acestei dispoziții și cu privire la faptul că este irelevant dacă formularea ei și cea a articolului 3 alineatul (2) TFUE diferă în anumite versiuni lingvistice, a se vedea Concluziile avocatului general Sharpston prezentate în cauza Comisia/Consiliul (EU:C:2014:224, punctul 88).
(
99
)	Carență subliniată și de avocatul general Kokott în Concluziile prezentate în cauza Comisia/Consiliul (EU:C:2013:441, punctul 111).
(
100
)	Raportul final al Grupului de lucru V în domeniul competențelor suplimentare din 4 noiembrie 2002, CONV 375/1/02, p. 7 (http://european‑convention.eu.int/pdf/reg/fr/02/cv00/cv00375-re01.fr02.pdf), precum și Raportul final al Grupului de lucru VII în domeniul acțiunii externe a UE din 16 decembrie 2002, CONV 459/02 p. 4, punctul 4, și p. 16, punctul 18 (http://european‑convention.eu.int/pdf/reg/fr/02/cv00/cv00459.fr02.pdf). A se vedea de asemenea nota de subsol 55 din Concluziile avocatului general Sharpston prezentate în cauza Comisia/Consiliul (EU:C:2014:224).
(
101
)	Unicul articol al acestui protocol prevede că, „[î]n ceea ce privește articolul 2 alineatul (2) [TFUE], referitor la competențele partajate, în cazul în care Uniunea desfășoară o acțiune într‑un anumit domeniu, domeniul de aplicare al exercitării competențelor sale include doar acele elemente care sunt reglementate de respectivul act al Uniunii și, prin urmare, nu include întregul domeniu”.
(
102
)	Cu excluderea oricărei referiri la alineatul (1) al articolului 2 menționat, care, în ceea ce îl privește, vizează cazurile în care Tratatele UE și FUE atribuie Uniunii o competență exclusivă, și a articolului 3 alineatul (2) TFUE.
(
103
)	A se vedea Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza Comisia/Consiliul (EU:C:2013:441, punctul 114 și urm.) și Concluziile avocatului general Sharpston prezentate în cauza Comisia/Consiliul (EU:C:2014:224, punctul 93).
(
104
)	Concluziile prezentate în cauza Comisia/Consiliul (EU:C:2013:441, punctele 116 și 117).
(
105
)	A se vedea punctul 58 și urm. din prezenta luare de poziție.
(
106
)	A se vedea punctul 9 din prezenta luare de poziție.
(
107
)	Concluziile prezentate în cauza Comisia/Consiliul (EU:C:2014:224, punctul 90).
(
108
)	A se vedea printre altele considerentul (3) al Deciziei 2014/52.
(
109
)	Avizul 1/03 (EU:C:2006:81, punctele 120 și 126, precum și jurisprudența citată).
(
110
)	A se vedea Hotărârea Portugalia/Consiliul (C‑268/94, EU:C:1996:461), precum și Rosas, A., „Exclusive, shared and national competence in the context of EU external relations: do such distinctions matter?”, op. cit. la nota de subsol 38, p. 24 și nota 27.
(
111
)	A se vedea Avizul 2/91 (EU:C:1993:106, punctul 25) și Avizul 1/03 (EU:C:2006:81, punctul 126).
(
112
)	Potrivit preambulului la Convenția de la Haga din 1980, completat în cauză de conținutul articolului 1 din aceasta.
(
113
)	În conformitate cu titlul Regulamentului Bruxelles II bis.
(
114
)	Pentru un studiu detaliat, a se vedea Fulchiron, H., „La lutte contre les enlèvements d’enfants”, în Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, sub coordonarea lui H. Fulchiron și a lui C. Nourissat, Dalloz, Paris, 2005, p. 223 și urm., care subliniază că „Convenția de la Haga din 1980 este integrată într‑o oarecare măsură în politica comunitară privind combaterea răpirilor de copii: aceasta devine fundamentul pe care regulamentul construiește mecanisme proprii spațiului european, mecanisme care prelungesc și consolidează eficacitatea normelor convenționale”.
(
115
)	Articolul 6 prevede că fiecare stat contractant desemnează o autoritate centrală însărcinată să satisfacă obligațiile ce îi sunt impuse prin convenție. Articolul 7 prevede obligațiile și misiunile autorităților centrale. În general, acestea sunt obligate să coopereze între ele și să promoveze o colaborare între autoritățile competente în statele lor respective. În special, acestea trebuie să ia toate măsurile potrivite, printre altele, pentru localizarea copilului și pentru a asigura, dacă este posibil, înapoierea de bună voie a acestuia sau înlesnirea unei soluții amiabile, pentru prevenirea de noi pericole pentru copil, pentru a introduce sau a înlesni deschiderea unei proceduri menite să obțină înapoierea copilului și pentru a asigura, pe plan administrativ, înapoierea eventuală fără pericol a copilului.
(
116
)	A se vedea articolul 2 alineatul (11) din Regulamentul Bruxelles II bis.
(
117
)	Care permite să se deroge de la reținerea competenței de principiu aferente locului reședinței obișnuite a copilului, în conformitate cu norma generala enunțată la articolul 8 din regulamentul menționat, numai în cazul în care sunt îndeplinite condiții stricte.
(
118
)	Considerentul (17) al Regulamentului Bruxelles II bis prevede că, „[î]n caz de deplasare sau de reținere ilicită a unui copil, înapoierea sa ar trebui obținută fără întârziere, iar, în acest scop, Convenția de la Haga [din 1980] ar trebui să se aplice în continuare, astfel cum a fost completată cu dispozițiile din prezentul regulament, în special cu cele din articolul 11 […]”.
(
119
)	Capitolul V menționat reglementează „[r]elații[le] cu alte instrumente”. Potrivit articolului 60 litera (e), în relațiile dintre statele membre, regulamentul menționat prevalează, printre altele, asupra Convenției de la Haga din 1980 în măsura în care aceasta privește materiile reglementate de regulament. Articolul 62 adaugă că „[a]cordurile și convențiile menționate […] la articolele 60 și 61 continuă să‑și producă efectele în materiile nereglementate de prezentul regulament” și că „în special Convenția de la Haga din 1980 continuă să‑și producă efectele între statele membre care sunt părți contractante la aceasta, în conformitate cu articolul 60”.
(
120
)	Lenaerts, K., „The Interpretation of the Brussels II bis Regulation by the European Court of Justice”, în Mélanges en hommage à Albert Weitzel, sub coordonarea lui L. Weitzel, Pedone, Paris, 2013, p. 138 și 139, care citează McEleavy, P., „The New Child Abduction Regime in the European Union: Symbiotic Relationship or Forced Partnership?”, Journal of Private International Law, 2005, nr. 1, p. 5 și urm., care prezintă etapele și motivele care au condus la compromisul respectiv.
(
121
)	În conformitate cu modul de redactare a considerentului (5) al Regulamentului Bruxelles II bis.
(
122
)	Acesta poate fi cazul în ipoteza unei prorogări de competență în favoarea unei instanțe dintr‑un stat membru (articolul 12) sau în cazul în care copilul este prezent pe teritoriul unui stat membru (articolul 13). A se vedea Devers, A., și Bosse‑Platière, H., „Les frontières de l’espace de liberté, de sécurité et de justice en matière familiale”, în La dimension externe de l’espace de liberté, de sécurité et de justice au lendemain de Lisbonne et de Stockholm: un bilan à mi‑parcours, lucrare citată la nota de subsol 11, punctul 11.
(
123
)	A se vedea punctul 92 și urm. din prezenta luare de poziție.
(
124
)	Articolul 5 din Propunerea de regulament al Consiliului privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materia răspunderii părintești, prezentată de Comisie [COM(2001) 505 final, JO C 332 E, p. 269], prevedea chiar că, în cazul „răpirii de copii”, „[i]nstanțele competente în sensul articolului 3 își exercită competența în conformitate cu Convenția de la Haga [din 1980]”.
(
125
)	Alineatul (6), al cărui conținut trebuie să fie apropiat de cel al considerentului (18) al regulamentului menționat.
(
126
)	În temeiul articolului 61 din acest regulament. Cu privire la faptul că funcționarea dispozițiilor Convenției de la Haga din 1980 este modificată în raporturile dintre statele membre, a se vedea McEleavy, P., op. cit. la nota de subsol 120, în special p. 18 și urm., precum și Gonzalez Beilfuss, C., „EC Legislation in Matters of Parental Responsibility and Third States”, în International Civil Litigation in Europe and Relations with Third States, sub coordonarea lui A. Nuyts și a lui N. Watté, Bruylant, Bruxelles, 2005, p. 493 și urm., în special punctul 15.
(
127
)	Una dintre pârghiile inițiativei care a condus la adoptarea normelor comunitare în materie a fost constatarea câtorva limite în ceea ce privește eficacitatea aplicării Convenției de la Haga din 1980 între statele membre [a se vedea Tenreiro, M., „L’espace judiciaire européen en matière de droit de la famille – Le nouveau règlement «Bruxelles II»”, în Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, op. cit. la nota de subsol 114, p. 40 și p. 45 și urm., precum și inițiativa menționată în considerentul (4) al Regulamentului Bruxelles II bis].
(
128
)	A se vedea printre altele considerentele (17) și (18), precum și articolele 11, 41 și 42 din Regulamentul Bruxelles II bis. A se vedea Fulchiron, H., op. cit. la nota de subsol 114, p. 231 și urm.
(
129
)	În conformitate cu posibilitatea de derogare regională oferită de articolul 36 din Convenția de la Haga din 1980.
(
130
)	A se vedea articolul 11 alineatul (8) din Regulamentul Bruxelles II bis. Este vorba în articolul menționat despre inovarea esențială a acestuia din urmă (a se vedea Armstrong, S., „L’articulation des règlements communautaires et des conventions de La Haye”, în Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale, op. cit. la nota de subsol 114, p. 117, Devers, A., și Bosse‑Platière, H., op. cit. la nota de subsol 122, p. 42, precum și Mellone, M., „Les instruments européens de coopération judiciaire civile et les conventions internationales signées par les États membres: quelle coordination?”, în La dimension externe de l’espace de liberté, de sécurité et de justice au lendemain de Lisbonne et de Stockholm: un bilan à mi‑parcours, op. cit. la nota de subsol 11, p. 257).
(
131
)	Armstrong, S., op. cit. la nota de subsol 130, p. 114. A se vedea printre altele articolul 11 alineatul (2) și articolele 23, 41 și 42 din regulamentul menționat.
(
132
)	A se vedea printre altele punctul 72 din prezenta luare de poziție.
(
133
)	Devers, A., și Bosse‑Platière, H., op. cit. la nota de subsol 122, p. 29 și urm., în special p. 41.
(
134
)	Ilustrări pe care Comisia le‑a expus la punctele 78 și 79 din cererea de aviz și în cadrul ședinței. A se vedea de asemenea exemplele date de Parlamentul European în observațiile sale scrise.
(
135
)	A se vedea nota de subsol 13 din prezenta luare de poziție. A se vedea de asemenea, referitor la Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74), Avizul 1/03 (EU:C:2006:81, punctele 7, 14, 23 și 135).
(
136
)	A se vedea considerentele (2) și (21) ale regulamentului menționat. M. Tenreiro observă în mod corect că „noul regim comunitar de examinare a cazurilor de răpiri de copii […] se întemeiază pe principiul încrederii reciproce și pe o cooperare consolidată între statele membre. Un astfel de regim nu ar fi nici fezabil și nici de dorit, după toate probabilitățile, într‑un context universal” (op. cit. la nota de subsol 127, p. 47).
(
137
)	Lenaerts, K., op. cit. la nota de subsol 120, p. 131, nota 12, și p. 151.
(
138
)	A se vedea nota de subsol 115 din prezenta luare de poziție.
(
139
)	A se vedea printre altele Propunerea de decizie a Consiliului privind declarația de acceptare de către statele membre, în interesul Uniunii Europene, a aderării Gabonului la Convenția de la Haga din 1980 asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii [COM(2011) 904 final, p. 3, 5 [considerentul (13)] și 6 (articolul 1)], în care se subliniază că, „[a]vând în vedere că dispozițiile Convenției [de la Haga] din 1980 nu pot fi aplicate integral decât atunci când statul contractant a desemnat autoritatea centrală conform articolului 6 din [convenția menționată], declarația de acceptare ar trebui să producă efecte de îndată ce Gabonul a desemnat această autoritate centrală”.
(
140
)	Nevoia unei asemenea coordonări în cazul unui acord între un stat membru și un stat terț care intră în sfera de competență exclusivă a Uniunii a inspirat printre altele adoptarea Regulamentului nr. 664/2009 [a se vedea considerentul (8)].
(
141
)	A se vedea Avizul 1/03 (EU:C:2006:81, punctul 128).
(
142
)	Respectiva obligație de loialitate presupune că, chiar și atunci când își conservă dreptul de a se angaja în raporturile născute din acorduri cu state terțe, statele membre nu se opun punerii în aplicare a competențelor sale de către Uniune și se abțin să pună în pericol realizarea obiectivelor tratatelor, inclusiv prin angajamente asumate în cadrul participării lor la o organizație internațională (a se vedea Hotărârea Comisia/Grecia, EU:C:2009:81, punctele 29 și 30, Neframi, E., „Renforcement des obligations des États membres dans le domaine des relations extérieures”, Revue trimestrielle de droit européen, 2009, p. 601 și urm., precum și Concluziile avocatului general Sharpston prezentate în cauza Comisia/Consiliul, EU:C:2014:224, punctul 98).
(
143
)	Avizul 2/91 (EU:C:1993:106, punctele 10, 37 și 38).
(
144
)	Ibidem (punctul 126).
(
145
)	Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO L 351, p. 1).
(
146
)	În acest scop au fost introduse norme de competență aplicabile chiar dacă pârâtul are domiciliul într‑un stat terț [considerentul (14) al Regulamentului nr. 1215/2012], precum și un mecanism care permite instanțelor statelor membre să țină seama de procedurile pendinte în fața instanțelor din state terțe [considerentele (23) și (24) și articolele 33 și 34 din regulamentul menționat].
(
147
)	A se vedea în acest sens, Armstrong, S., op. cit. la nota de subsol 130, p. 118.
(
148
)	A se vedea Lambreth, I., op. cit. la nota de subsol 11, punctul 36.
(
149
)	A se vedea de asemenea nota de subsol 114 din prezenta luare de poziție.
(
150
)	În măsura în care aceasta face parte integrantă din regulament, orice modificare care privește Convenția de la Haga din 1980 se poate repercuta asupra Regulamentului Bruxelles II bis și poate aduce atingere aplicării coerente a acestuia. De asemenea, articolul 4 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul nr. 664/2009 prevede că, pentru a evalua dacă un stat membru poate începe negocierile oficiale cu un stat terț, Comisia trebuie să se asigure, printre altele, că „acordul avut în vedere nu ar aduce atingere obiectului și scopului politicii de relații externe adoptate de Comunitate”.
(
151
)	Astfel, în Avizul 1/08 (EU:C:2009:739, punctul 127), Curtea a amintit că a „apreciat deja că problema repartizării unor competențe nu putea să fie soluționată în funcție de dificultățile eventuale care ar putea să survină cu ocazia gestionării acordurilor în cauză (Avizul 1/94, [EU:C:1994:384], punctul 107; a se vedea de asemenea, în acest sens, Avizul 2/00, [EU:C:2001:664], punctul 41) […] [sau de] eventuale dificultăți legate de încheierea unor acorduri”.