62018CC0016
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 29 iulie 2019 (
1
)
Cauza C‑16/18
Michael Dobersberger
cu participarea:
Magistrat der Stadt Wien
[cerere de decizie preliminară formulată de Verwaltungsgerichtshof (Curtea Administrativă, Austria)]
„Cerere de decizie preliminară – Prestarea unor servicii de servire a mesei la bordul trenurilor internaționale – Directiva 96/71/CE – Domeniul de aplicare – Libera prestarea a serviciilor – Articolul 56 TFUE”
I. Introducere
1.
În romanul său „Crima din Orient Express”, publicat în anul 1934, Agatha Christie nu a abordat problema locului exact în care a fost comisă crima. Tot ce se știe este că aceasta a avut loc într‑un tren, Orient Express, pe ruta Simplon, care traversează mai multe țări în drumul său de la Istanbul la Calais, la un moment dat înainte sau după ce trenul a fost oprit în fosta Iugoslavie. Cu toate acestea, cititorul este lăsat fără răspuns la întrebarea cu privire la țara în care s‑a produs crima. Această întrebare, care ar fi avut o importanță crucială pentru procedurile penale ulterioare, pentru a stabili care este dreptul penal național aplicabil, nu a intrat în mod clar în cadrul investigației lui Hercule Poirot. Și într‑adevăr, pentru ritmul și pentru suspansul acțiunii, cu siguranță a fost neglijabilă. Pentru Agatha Christie, geografia nu prezenta mare importanță.
2.
Întrebarea care se află în centrul prezentei cereri de decizie preliminară din partea Verwaltungsgerichtshof (Curtea Administrativă, Austria) este mai puțin interesantă, dar mai importantă pentru funcționarea pieței interne și pentru libertatea de a presta servicii: dispozițiile „Directivei privind lucrătorii detașați”, și anume Directiva 96/71/CE (
2
), sunt aplicabile unei situații în care un tren internațional traversează Austria în drumul său de la Budapesta la München, cu consecința că, precum în Orient Expres, fiecare trecere a frontierei ar avea implicații juridice? Poate nu pentru definiția crimei, dar cu siguranță pentru aplicarea legislației penale a muncii și a celei referitoare la raporturile de muncă.
3.
În prezentele concluzii, vom argumenta că o situație precum cea din cauza principală nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 96/71. Nici pentru cauza de față, geografia nu prezintă mare importanță.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
4.
Articolul 1 din Directiva 96/71, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede următoarele:
„(1)   Prezenta directivă se aplică întreprinderilor înființate într‑un stat membru care, în cadrul prestării de servicii transnaționale, detașează lucrători, conform alineatului (3), pe teritoriul unui stat membru.
(2)   Prezenta directivă nu se aplică personalului navigant al întreprinderilor din cadrul marinei comerciale.
(3)   Prezenta directivă se aplică în măsura în care întreprinderile menționate la alineatul (1) iau una dintre următoarele măsuri cu caracter transnațional:
(a)
detașarea unui lucrător, în numele întreprinderii sau sub coordonarea acesteia, pe teritoriul unui stat membru, în cadrul unui contract încheiat între întreprinderea care face detașările și destinatarul prestării de servicii care își desfășoară activitatea în statul membru respectiv, dacă există un raport de muncă între întreprinderea care face detașarea și lucrător pe perioada detașării sau
(b)
detașarea unui lucrător pe teritoriul unui stat membru la o unitate sau întreprindere care aparține grupului, dacă există un raport de muncă între întreprinderea care face detașarea și lucrător pe perioada detașării sau
(c)
detașarea, în calitate de întreprindere cu încadrare în muncă temporară sau întreprindere care a pus la dispoziție un lucrător, a unui lucrător la o întreprindere utilizatoare înființată sau care își desfășoară activitatea pe teritoriul unui stat membru, dacă există un raport de muncă între întreprinderea cu încadrare în muncă temporară sau întreprinderea care a pus la dispoziție lucrătorul și lucrător pe perioada detașării.
(4)   Întreprinderile dintr‑un stat membru nu se pot bucura de un tratament mai favorabil decât cele înființate în statul membru respectiv.”
5.
În temeiul articolului 2 din Directiva 96/71, intitulat „Definiție”:
„(1)   În sensul prezentei directive, prin lucrător detașat se înțelege un lucrător care, pe o perioadă limitată, își desfășoară munca pe teritoriul unui stat membru diferit de cel în care lucrează în mod normal.
(2)   În sensul prezentei directive, noțiunea de lucrător este cea care se aplică în legislația statului membru pe teritoriul căruia este detașat lucrătorul.”
6.
Articolul 3 din Directiva 96/71, intitulat „Condiții de muncă și de încadrare în muncă”, prevede la alineatul (1):
„Statele membre asigură că, indiferent de legea aplicabilă raporturilor de muncă, întreprinderile menționate la articolul 1 alineatul (1) garantează lucrătorilor detașați pe teritoriul lor condiții de muncă și de încadrare în muncă cu privire la următoarele aspecte stabilite în statul membru pe teritoriul căruia sunt executate lucrările:
–
prin acte cu putere de lege și acte administrative și/sau
–
prin convenții colective sau sentințe arbitrale de generală aplicare în sensul alineatului (8), în măsura în care acestea se referă la activitățile menționate în anexă:
(a)
perioadele maxime de lucru și perioadele minime de odihnă;
(b)
durata minimă a concediilor anuale plătite;
(c)
salariul minim, inclusiv plata orelor suplimentare; prezenta literă nu se aplică sistemelor complementare de pensii;
(d)
condițiile de punere la dispoziție a lucrătorilor, în special de către întreprinderile cu încadrare în muncă temporară;
(e)
securitatea, sănătatea și igiena la locul de muncă;
(f)
măsurile de protecție aplicabile condițiilor de muncă și de încadrare în muncă a femeilor însărcinate sau care au născut de curând, a copiilor și a tinerilor;
(g)
egalitatea de tratament între bărbați și femei, precum și alte dispoziții în materie de nediscriminare.
În sensul prezentei directive, noțiunea de salariu minim, menționată la alineatul (1) litera (c), este definită de legislația și practica națională a statului membru pe teritoriul căruia este detașat lucrătorul.”
B.
Dreptul austriac
7.
Articolul 7b din Arbeitsvertragsrechts‑Anpassungsgesetz (Legea privind adaptarea legislației în materie de contracte de muncă) (
3
), în versiunea aplicabilă litigiului din procedura principală (denumită în continuare „AVRAG”), privește drepturile angajaților față de angajatorii străini cu sediul într‑un stat membru al Uniunii Europene sau al Spațiului Economic European. În esență, acest articol prevede că un lucrător care este detașat să lucreze în Austria de către un angajator care are sediul social în alt stat membru al Uniunii Europene sau al Spațiului Economic European decât Austria, trebuie să aibă în mod automat, în timpul perioadei de detașare și fără a aduce atingere legilor și reglementărilor aplicabile raportului de muncă, dreptul cel puțin la remunerația minimă legală, stabilită prin regulament sau printr‑un contract colectiv, care trebuie plătită la locul de muncă respectiv lucrătorilor comparabili de către angajatori comparabili. În plus, o persoană care are sediul social în alt stat membru al Uniunii Europene sau al Spațiului Economic European decât Austria este considerată angajator în ceea ce privește lucrătorii aflați la dispoziția sa care sunt detașați în Austria în scop lucrativ. Angajatorii sunt obligați să declare, cu cel puțin o săptămână înainte de începerea activității în cauză, utilizarea lucrătorilor care au fost detașați pentru a lucra în Austria. O astfel de declarație trebuie făcută separat pentru fiecare detașare și trebuie să conțină următoarele informații: (i) numele, adresa și licența profesională sau obiectul de activitate al angajatorului, (ii) perioada generală acoperită de detașare, precum și începutul și durata previzibilă a angajării diferiților lucrători în Austria, condițiile normale privind programul de lucru și locul de muncă convenite pentru diferiți lucrători, (iii) valoarea remunerației datorate lucrătorilor individuali în conformitate cu dispozițiile legale austriece și începutul raportului de muncă cu angajatorul, (iv) locul (adresa exactă) de muncă în Austria (de asemenea, alte locuri de intervenție în Austria) și (v) tipul de activitate și de utilizare a lucrătorului, ținând cont de contractul colectiv austriac relevant. În cazul în care lucrătorii detașați nu au obligația de a se afilia la sistemul de securitate socială din Austria, angajatorii sunt obligați să păstreze la dispoziție documentele referitoare la declarația lucrătorilor către sistemul de securitate socială [documentul de securitate socială E 101 în conformitate cu Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 (
4
), documentul de securitate socială A1 în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 883/04] (
5
), precum și o copie a declarației de detașare la locul de executare a lucrării (sau a intervenției) pe teritoriul național sau să le facă direct accesibile în formă electronică pentru serviciile autorității responsabile cu colectarea contribuțiilor.
8.
În ceea ce privește obligația de a pune la dispoziție documentele salariale, articolul 7d din AVRAG prevede, în special, că pe toată perioada detașării, angajatorii sunt obligați să păstreze, în limba germană la locul de desfășurare a activității, contractul de muncă sau carnetul de serviciu, fișa de salariu, dovada plății salariilor sau a transferurilor bancare, declarațiile salariale, fișele de pontaj, înregistrările orelor lucrate și documentele referitoare la clasificarea în grila salarială, astfel încât să se poată verifica faptul că lucrătorul detașat primește, pe durata angajării, salariile care i se cuvin în conformitate cu prevederile legale.
III. Situația de fapt, procedura și întrebările preliminare
9.
În perioada 2012-2016, societatea „Henry am Zug Hungary Kft.” (denumită în continuare „Henry am Zug”) cu sediul la Budapesta (Ungaria) a detașat în Austria lucrători, cetățeni maghiari care, în majoritatea cazurilor, i‑au fost puși la dispoziție de o altă întreprindere maghiară, în scopul prestării unor servicii (servicii la bord, preparare și servire de băuturi și mâncare) în trenuri ale Österreichische Bundesbahnen (compania federală a căilor ferate austriece).
10.
Prin deciziile de condamnare administrative atacate, s‑a constatat vinovăția recurentului, domnul Dobersberger, în calitate de administrator al Henry am Zug, întrucât cu ocazia unui control efectuat la data de 28 ianuarie 2016 în gara centrală din Viena (Austria) s‑a constatat că societatea Henry am Zug, în calitate de angajator în sensul articolului 7b din AVRAG, a încălcat această dispoziție prin faptul că (i) nu a notificat autorității austriece competente încadrarea în muncă a lucrătorilor detașați cu cel târziu o săptămână înainte de începerea activității în Austria, (ii) nu a păstrat la locul desfășurării activității pe teritoriul național documente privind afilierea lucrătorilor la sistemul de securitate socială și (iii) nu a păstrat la locul desfășurării activității menționat contractul de muncă, documente justificative pentru plata salariului și documente în limba germană privind încadrarea în grila de salarizare.
11.
Contractul de prestări de servicii menționat a fost atribuit de Österreichische Bundesbahnen (ÖBB) societății D. GmbH (o întreprindere cu sediul în Austria), iar apoi reatribuit de către aceasta din urmă societății Henry am Zug prin subcontractare, respectiv printr‑un lanț de subcontractori (prin intermediul a încă unei societăți cu sediul în Austria). Henry am Zug a prestat serviciile cu lucrătorii maghiari în trenuri ale ÖBB care circulau la Salzburg sau la München, având drept gară de plecare sau de sosire Budapesta și cu oprire în gara principală din Viena.
12.
Verwaltungsgerichtshof (Curtea Administrativă) consideră că soluționarea recursului depinde de interpretarea dispozițiilor Directivei 96/71 și a articolului 56 TFUE. Prin ordonanța din 15 decembrie 2017, primită la Curte la 9 ianuarie 2018, aceasta a adresat Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Domeniul de aplicare al Directivei 96/71, în special articolul 1 alineatul (3) litera (a) din aceasta, include și prestarea de servicii precum servirea pasagerilor cu mâncare și băutură, serviciul la bord sau serviciile de curățenie prestate de lucrători ai unei întreprinderi de prestări servicii cu sediul în statul membru de origine (Ungaria), în scopul executării unui contract încheiat cu un operator de transport feroviar cu sediul în statul membru gazdă (Austria), atunci când aceste servicii sunt prestate în trenuri internaționale care circulă și pe teritoriul statului membru gazdă?
2)
Articolul 1 alineatul (3) litera (a) din directivă include și cazul în care întreprinderea de prestări servicii cu sediul în statul membru de origine nu prestează serviciile menționate la prima întrebare în cadrul unui contract încheiat cu un operator de transport feroviar stabilit în statul membru gazdă, care beneficiază de aceste servicii (destinatarul serviciilor), ci în cadrul unui contract încheiat cu altă întreprindere stabilită în statul membru gazdă, care a încheiat la rândul său un contract (lanț de subcontractare) cu operatorul de transport feroviar?
3)
Articolul 1 alineatul (3) litera (a) din directivă se referă și la situația în care întreprinderea de prestări servicii cu sediul în statul membru de origine nu utilizează lucrători proprii pentru prestarea serviciilor menționate la prima întrebare, ci lucrători ai unei alte întreprinderi care i‑au fost puși la dispoziție în statul membru de origine?
4)
Indiferent de răspunsurile la primele trei întrebări: dreptul Uniunii, în special libera circulație a serviciilor (articolele 56 și 57 TFUE), se opune unei reglementări naționale care impune unor întreprinderilor care, în scopul prestării unui serviciu, detașează lucrători pe teritoriul unui alt stat membru, obligația de a respecta condițiile de muncă și de încadrare în muncă în sensul articolului 3 alineatul (1) din directivă, precum și obligații accesorii (precum, în special, obligația de a declara detașarea cu caracter transfrontalier a lucrătorilor la o autoritate din statul membru gazdă și obligația de a deține documente privind cuantumul remunerației și afilierea acestor lucrători la sistemele de securitate sociale) și în cazurile în care (în primul rând) personalul detașat peste frontieră face parte din personalul navigant al unui operator de transport feroviar, care desfășoară o activitate transfrontalieră sau din personalul unei întreprinderi care prestează servicii tipice pentru un operator de transport feroviar (servirea pasagerilor cu mâncare și băutură, servicii la bord) în trenurile acestui operator care traversează frontierele statelor membre, în cazurile în care (în al doilea rând) detașarea nu se întemeiază pe un contract de prestări servicii și nici, cel puțin, pe un contract de prestări servicii încheiat între întreprinderea care face detașările și destinatarul serviciilor care își desfășoară activitatea în celălalt stat membru, pentru motivul că obligația de prestare de servicii a întreprinderii care face detașările în raport cu destinatarul serviciilor care își desfășoară activitatea în celălalt stat membru rezultă din subcontracte (un lanț de subcontractare) și în care (în al treilea rând) forța de muncă detașată nu se află într‑un raport de muncă cu întreprinderea care face detașările, ci cu o întreprindere terță care și‑a pus la dispoziție lucrătorii întreprinderii care face detașările în statul membru în care se află sediul întreprinderii care face detașările?”
13.
Domnul Dobersberger, guvernele austriac, ceh, german, francez, maghiar și polonez, precum și Comisia Europeană au prezentat observații scrise. Aceste părți, cu excepția guvernelor francez și polonez, au participat și la ședința din 12 martie 2019.
IV. Apreciere
14.
Această cauză ridică probleme de natură fundamentală cu privire la Directiva 96/71: în ce măsură se aplică directiva unei întreprinderi într‑o situație în care lucrătorul detașat își îndeplinește îndatoririle într‑un tren care pleacă din țara de origine și ajunge înapoi în aceasta, un tren pe care lucrătorul, la figurat vorbind, nu îl părăsește niciodată?
A.
Admisibilitatea întrebărilor
15.
Guvernul francez contestă admisibilitatea primelor trei întrebări care fac obiectul cererii de decizie preliminară, argumentând în esență că Directiva 96/71 nu reglementează măsurile de control puse în aplicare de autoritățile naționale pentru a asigura respectarea condițiilor de muncă și de încadrare în muncă. În această privință, aceasta face referire la Hotărârea pronunțată în cauza De Clercq și alții (
6
).
16.
De regulă, cererile de decizie preliminară sunt admisibile și numai în cazuri rare și extreme Curtea refuză să răspundă la acestea (
7
). Aceste cereri se bucură de prezumția de relevanță (
8
). În ceea ce Curtea însăși descrie drept „circumstanțe excepționale” (
9
), Curtea a refuzat astfel să răspundă la întrebări în cazuri ipotetice, atunci când întrebările adresate nu erau relevante pentru soluționarea litigiului, în cazul în care întrebările nu erau articulate suficient de clar sau în cazul în care faptele erau insuficient de clare (
10
).
17.
Prezenta cauză nu se încadrează în niciuna dintre aceste categorii. De altfel, după cum a subliniat pe bună dreptate guvernul german în ședință, Hotărârea De Clercq și alții (
11
) privea măsuri de control, în timp ce întrebările 1-3 din prezenta procedură abordează problema mai largă a aplicabilității Directivei 96/71 într‑o situație precum cea din procedura principală.
18.
În consecință, toate întrebările adresate de instanța de trimitere sunt admisibile.
B.
Directiva 96/71 și libera prestare a serviciilor
19.
Înainte de a aborda cele patru întrebări ale instanței de trimitere, considerăm util să amintim, prin intermediul unor observații preliminare, câteva dintre caracteristicile esențiale ale Directivei 96/71, pe care le vom utiliza în analiza următoare.
20.
Există o tensiune subiacentă între libertățile pieței interne, în special libera prestare a serviciilor în temeiul articolului 56 TFUE, și Directiva 96/71, care, deși aparent a fost soluționată de Curte în jurisprudența sa și de legiuitor, creează totuși o anumită fricțiune.
1. Obiective
21.
Piața internă, care constituie – în funcție de perspectiva fiecăruia – un mijloc sau finalitatea procesului de integrare europeană, este atât de fundamentală pentru ordinea juridică a Uniunii, încât este considerată un dat și constituie nu mai puțin decât principiul central de organizare a tratatelor (
12
). De regulă, acțiunea operatorilor economici se bazează fie pe standarde armonizate (
13
), fie, în lipsa unor astfel de standarde, pe standardele locale. În această a doua situație, se aplică o logică a țării de origine prin faptul că, de regulă, este suficient ca un operator economic să respecte reglementările locale. Acest lucru permite operatorilor economici să concureze într‑un mediu concurențial echitabil pe cuprinsul întregii piețe interne.
22.
Logica pe care o urmează Directiva 96/71 este, în esență, una complet diferită, întrucât această directivă urmărește să atenueze unele dintre consecințele (normale) ale aplicării liberei prestări a serviciilor: în ceea ce privește anumite aspecte ale dreptului muncii, nu se aplică principiul țării de origine, ci principiul țării de destinație. Acest lucru conduce la o tensiune juridică naturală între articolul 56 TFUE (
14
) și Directiva 96/71.
23.
În măsura în care considerentele directivei indică un triplu obiectiv, și anume promovarea prestării de servicii la nivel transnațional (
15
), într‑un climat de concurență echitabilă (
16
) și cu garantarea respectării drepturilor lucrătorilor (
17
), trebuie menționat că acestea trei sunt, de fapt, diametral opuse (
18
). Garantarea respectării drepturilor lucrătorilor nu favorizează prestarea de servicii la nivel transnațional, ci o restricționează și în acest context constituie un motiv de justificare (cu alte cuvinte un motiv imperativ de interes general) pentru a face acest lucru.
24.
În consecință, apreciem că este mai coerent să considerăm Directiva 96/71 drept o măsură care urmărește concilierea obiectivelor opuse ale liberei prestări a serviciilor și ale protecției drepturilor lucrătorilor.
25.
Dar despre care lucrători este vorba? Lucrătorii din țara de origine a prestatorului de servicii care sunt trimiși în țara de destinație în care este prestat serviciul sau lucrătorii din țara de destinație? La o primă vedere a directivei, este vorba cu siguranță despre cei din țara de origine (
19
). Astfel, motivația care stă la baza oricărei forme de detașare este următoarea: un lucrător nu trebuie să sufere cu titlu individual vreo pierdere în materie de salarii sau vreo altă pierdere legată de muncă în raport cu un lucrător local. Costul vieții poate fi mai mare în statul membru de detașare. Acesta este motivul pentru care principiul țării de destinație se aplică pentru a atenua orice posibilă discriminare.
26.
Să facem acum un pas înapoi și să ne imaginăm că ne aflăm într‑o situație de absență a armonizării, cu alte cuvinte, nu există Directiva 96/71 și că un stat membru A vrea să supună propriei legislații în materie de muncă lucrătorii dintr‑un alt stat membru B detașați în acest stat membru A în contextul liberei prestări a serviciilor. Cu siguranță, această situație ar constitui o restrângere a liberei prestări a serviciilor. Cum ar putea fi justificată această restricție? Invocând drepturile lucrătorilor din statul membru B?
27.
Într‑o astfel de situație, s‑ar putea susține că ar fi greu de conceput faptul că motivul imperativ legat de protecția lucrătorilor din statul membru B ar putea fi invocat de statul membru A. S‑ar putea pune în mod legitim întrebarea dacă statul membru A este cu adevărat cel care – în contextul detașării ca parte a libertății angajatorului de a presta servicii – știe ce este cel mai bine pentru lucrătorii din statul membru B. O astfel de abordare ar putea părea condescendentă, dacă nu chiar arogantă. În plus, se pune problema delicată a competenței: se poate susține că, în principiu, un stat membru A ar trebui să poată proteja doar lucrătorii angajați în mod obișnuit în acest stat membru, în timp ce lucrătorii angajați într‑un alt stat membru B și detașați – în contextul exercitării libertății de a presta servicii a angajatorului acestora – în statul membru A nu ar trebui să fie în mod normal cei pe care acest stat membru îi poate proteja (
20
).
28.
Cu toate acestea, în opinia noastră, astfel de îngrijorări pot fi îndepărtate și, în plus, există o jurisprudență constantă în sensul că un stat membru poate restrânge libera prestare a serviciilor pentru a proteja lucrătorii din statul membru de detașare. Astfel, Curtea a statuat, în ceea ce privește atât situațiile anterioare, cât și ulterioare termenului de punere în aplicare a Directivei 96/71 (
21
), că „protecția lucrătorilor” (
22
), „interesul general de a oferi lucrătorilor securitate socială” (
23
) sau „protecția socială a lucrătorilor din sectorul construcțiilor” (
24
) puteau justifica restricții ale libertăților fundamentale, implicând faptul că este vorba despre lucrătorii din statul membru de origine/de detașare, iar nu despre cei din statul membru gazdă.
29.
O schimbare de paradigmă a avut loc în Hotărârea Laval un Partneri (
25
), în care Curtea a apreciat că „protecția lucrătorilor din statul gazdă împotriva unei eventuale practici de dumping social poate constitui un motiv imperativ de interes general, în sensul jurisprudenței Curții, de natură a justifica, în principiu, o restricție privind una dintre libertățile fundamentale garantate de tratat” (
26
). În afară de faptul că Curtea nu a definit sau nu a precizat în continuare ce se înțelege prin „dumping social” această cauză prezintă interes din trei motive. În primul rând, pe fond, odată cu noțiunea de „dumping social”, Curtea introduce în jurisprudența sa un nou motiv imperativ de interes general. Acest lucru este, în principiu, pe deplin posibil, întrucât motivele imperative de interes general nu sunt enumerate în mod exhaustiv, iar Curtea este liberă să identifice altele noi, în conformitate cu evoluțiile societății. În al doilea rând, acest motiv imperativ de interes general nou‑identificat este de natură economică, ceea ce îl plasează în contradicție cu jurisprudența constantă a Curții, în sensul că motivele de natură pur economică nu pot constitui motive imperative de interes general de natură să justifice o restrângere a unei libertăți fundamentale (
27
). Astfel, prevenirea „dumpingului social” este mai asemănătoare cu motivul economic de justificare a păstrării păcii sociale în interiorul întreprinderii între angajați și angajator, care nu a fost recunoscut de Curte ca fiind un motiv imperativ de interes general (
28
). În al treilea rând, în ceea ce privește metodologia, Curtea nu a declarat în mod explicit că „dumpingul social” ar trebui să constituie de acum înainte un nou motiv imperativ de interes general. Mai degrabă, Curtea a dedus acest nou motiv imperativ referitor la statul membru gazdă din jurisprudența existentă privind protecția lucrătorilor din statul membru de detașare. Cu toate acestea, „dumpingul social” și protecția lucrătorilor din statul membru de detașare sunt două chestiuni complet diferite.
30.
Dorim să subliniem faptul că înțelegem și susținem pe deplin necesitatea protejării lucrătorilor în contextul liberei prestări a serviciilor și nu am pune sub nicio formă în discuție acest lucru. În schimb, noțiunea de „dumping social” ar trebui să fie tratată cu atenție și interpretată într‑un mod restrâns. Pe o piață internă care se caracterizează prin fluxul liber de mărfuri, servicii și factori de producție, există pericolul inerent ca „dumpingul social” să devină mai degrabă un termen politic decât unul juridic, un termen politic la care se recurge de obicei în economii cu o infrastructură bine dezvoltată. Astfel, există pericolul să fie luată în considerare într‑o manieră unilaterală în primul rând perspectiva statului (membru) gazdă (
29
). Ca să o spunem fără ocolișuri, ceea ce este „dumping social” pentru unii este pur și simplu „forță de muncă” pentru alții.
31.
În cazul în care conceptul de „dumping social” este aplicat astfel într‑un mod prea larg, acest lucru nu ar fi altceva decât protecția industriei interne împotriva concurenței mai ieftine dintr‑un alt stat membru, o protecție care în mod normal nu poate fi menținută în conformitate cu dreptul Uniunii (
30
). După cum implică termenul „dumping”, trebuie să existe o intenție negativă de a elimina concurența și nu doar de a beneficia de condiții mai bune. Cu toate acestea, nevoia de a preveni „dumpingul social” nu poate fi invocată împotriva unui prestator de servicii care pur și simplu transformă posibilitățile oferite de piața internă în avantajul său economic și în cel al clientului acestuia, beneficiarul serviciilor (
31
). La urma urmei, piața internă este susținută de principiul avantajului comparativ (
32
).
32.
Revenind la Directiva 96/71, deși obiectivul invocat al acesteia este protejarea lucrătorilor detașați, respectiv lucrătorii din statul membru de origine, considerăm că aceasta este doar o parte a adevărului, întrucât directiva stabilește de asemenea ca obiectiv prevenirea „dumpingului social”.
2. Temeiul legal și serviciile în domeniul transporturilor
33.
În temeiul articolului 58 alineatul (1) TFUE, libera circulație a serviciilor în domeniul transporturilor este reglementată de dispozițiile (tratatului) din titlul privind transporturile, și anume partea a treia titlul VI din Tratatul FEU (
33
). În acest caz, temeiul juridic obișnuit pentru punerea în aplicare a politicii privind transporturile a Uniunii, care include libera prestare a serviciilor în domeniul transporturilor, este articolul 91 TFUE (
34
). Am subliniat cu altă ocazie că consecința juridică a articolului 58 alineatul (1) TFUE este că tratatul nu are efect direct în ceea ce privește prestarea de servicii în domeniul transporturilor (
35
), fapt care reprezintă o consecință juridică de mare impact, întrucât privează operatorii economici de dreptul de a invoca articolul 56 TFUE și următoarele în fața instanțelor naționale (
36
). În consecință, aplicarea principiilor care reglementează libera prestare a serviciilor trebuie realizată, în conformitate cu Tratatul FEU, prin introducerea unei politici comune în domeniul transporturilor (
37
). Odată adoptate, măsurile de armonizare sunt desigur interpretate în lumina articolului 56 TFUE (
38
).
34.
În acest context, ne‑am fi așteptat că armonizarea serviciilor în domeniul transporturilor, chiar dacă în calitate de parte a unei măsuri mai largi de armonizare, ar trebui să se întemeieze pe articolul 91 TFUE.
35.
Cu toate acestea, Directiva 96/71 se întemeiază numai pe articolul 53 alineatul (1) și pe articolul 62 TFUE, însă nu și pe articolul 91 TFUE, în plus față de acestea. Același lucru este valabil și pentru Directiva 2014/67/UE (
39
). Concluzia logică ar fi că aceste directive nu armonizează serviciile în domeniul transporturilor. De altfel, Directiva 2006/123, așa‑numita „Directivă privind serviciile”, care are același temei juridic ca Directivele 96/71 și 2014/67, exclude în mod expres serviciile în domeniul transporturilor (
40
). Considerăm că situația se prezintă în acest fel pentru motivul pe care tocmai l‑am enunțat: articolul 53 alineatul (1) și articolul 62 TFUE pur și simplu nu par să acopere serviciile în domeniul transporturilor.
36.
Cu toate acestea, legiuitorul Uniunii pare să aibă o opinie diferită. Pentru început, Directiva 96/71 exclude expresis verbis„personalu[l] navigant al întreprinderilor din cadrul marinei comerciale” din domeniul de aplicare al directivei (
41
). Vom reveni la această dispoziție mai jos, dar putem afirma deja că, în cazul în care sunt excluse întreprinderile din cadrul marinei comerciale, atunci, cel puțin în principiu, legiuitorul ar trebui să includă alte servicii în domeniul transporturilor. În mod similar, Directiva 2014/67 se referă în mod normal la „lucrătorii mobili din sectorul transporturilor” (
42
).
37.
În orice caz, chiar dacă se pot face doar speculații cu privire la motivul pentru care articolul 91 TFUE nu a fost inclus drept un temei juridic pentru adoptarea Directivei 96/71 (
43
), în mod obișnuit nu se consideră că serviciile în domeniul transporturilor nu se încadrează în domeniul de aplicare al Directivei 96/71. Nu intenționăm să contestăm această opinie în prezentele concluzii (
44
). Într‑adevăr, pare să fie o lecție învățată în plan juridic faptul că serviciile în domeniul transporturilor sunt, în principiu, incluse în domeniul de aplicare al directivei.
3.
În speță: servicii în domeniul transporturilor?
38.
În ceea ce privește serviciile specifice în cauză, dorim să analizăm, totuși, deja în acest stadiu dacă acestea constituie sau nu „servicii în domeniul transporturilor”.
39.
Astfel cum am descris mai sus, în conformitate cu articolul 58 alineatul (1) TFUE, libertatea de a presta servicii în domeniul transporturilor este reglementată de dispozițiile titlului (din tratat) referitor la transporturi, și anume partea a treia titlul VI din Tratatul FEU (
45
).
40.
În mod clar, serviciile de servire a mesei și de curățenie într‑un tren nu constituie servicii în domeniul transporturilor în sensul deplasării de persoane sau de obiecte dintr‑un punct A într‑un punct B (
46
). Cu toate acestea, Curtea a statuat că „serviciile în domeniul transporturilor” se aplică „nu numai oricărui act fizic de deplasare a unor persoane sau bunuri dintr‑un loc în altul utilizând un vehicul, o aeronavă sau o navă, ci și oricărui serviciu care este legat intrinsec de un astfel de act” (
47
). În acest sens, Curtea a calificat, de exemplu, „activitățile de inspecție tehnică a vehiculelor” drept „servicii în domeniul transportului” (
48
), având în vedere că acestea „intervi[n] ca o condiție prealabilă și indispensabilă exercitării activității principale reprezentate de transport” (
49
).
41.
Deducem că jurisprudența Curții presupune că serviciile care, prin natura lor, constituie o condiție (de fapt sau de drept) sine qua non pentru activitatea de transport sunt considerate servicii în domeniul transporturilor.
42.
Acest lucru nu poate fi afirmat despre serviciile în cauză. Serviciile în litigiu, care sunt prestate sub formă de servicii la bord sunt independente de actul de transport. Oamenii mănâncă și beau oriunde, inclusiv în trenuri. Locațiile trebuie păstrate curate, inclusiv trenurile. Servirea de alimente și băuturi și curățarea trenurilor sunt complet auxiliare serviciului de transport. Sau, ca să o spunem fără ocolișuri, nu este necesar să fie servite băuturi într‑un tren și acesta nu trebuie curățat pentru ca transportul să aibă loc. Dacă este cazul, lucrurile stau invers. În concluzie, simplul fapt că sunt servite alimente și băuturi într‑un mijloc de transport și că acest mijloc de transport este curățat nu implică faptul că suntem în prezența unui „serviciu în domeniul transporturilor”.
C.
Cu privire la domeniul de aplicare al Directivei 96/71 – prima întrebare
43.
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă domeniul de aplicare al Directivei 96/71, în special articolul 1 alineatul (3) litera (a), acoperă servicii precum furnizarea de produse alimentare și băuturi pasagerilor, servicii la bord sau servicii de curățare din partea lucrătorilor unei întreprinderi prestatoare de servicii stabilite în statul membru de detașare în executarea unui contract cu o întreprindere feroviară stabilită în statul membru gazdă, atunci când aceste servicii sunt prestate în trenuri internaționale care traversează statul membru gazdă.
44.
Opiniile intervenienților pot fi grupate în trei categorii.
45.
Conform primei teze, susținută de domnul Dobersberger, de guvernele maghiar, polonez și ceh, serviciile de servire a mesei sau de curățenie la bordul trenurilor nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 96/71. Opinia opusă este avansată de guvernele austriac, francez și german. În al treilea rând, Comisia consideră că Directiva 96/71, cu excepția dispozițiilor sale privind salariul minim și concediul anual plătit minim, prevăzute la articolul 3 alineatul (1) literele (b) și (c) din directiva respectivă, se aplică prestării de servicii precum cele în cauză în procedura principală.
46.
Articolul 1 alineatul (1) din Directiva 96/71 prevede că aceasta se aplică întreprinderilor înființate într‑un stat membru care, în cadrul prestării de servicii transnaționale, detașează lucrători, conform alineatului (3), pe teritoriul unui stat membru. Articolul 1 alineatul (3) litera (a) din Directiva 96/71 adaugă faptul că directiva se aplică în măsura în care întreprinderile menționate la alineatul (1) detașează lucrători în numele întreprinderii sau sub coordonarea acesteia pe teritoriul unui stat membru, în cadrul unui contract încheiat între întreprinderea care face detașările și destinatarul prestării de servicii care își desfășoară activitatea în statul membru respectiv, dacă există un raport de muncă între întreprinderea care face detașarea și lucrător pe perioada detașării.
47.
Aspectul crucial al primei întrebări este dacă lucrătorii sunt detașați „pe teritoriul” unui stat membru, și anume pe teritoriul Republicii Austria.
48.
În opinia noastră, modul de redactare a articolului 1 din Directiva 96/71 este neconcludent pentru problema în discuție. Cu siguranță, lucrătorii în cauză, în timp ce traversează Austria, sunt, din punct de vedere legal și fizic, pe teritoriul statului membru respectiv și, în principiu, sunt supuși jurisdicției acestui stat membru. Cu toate acestea, întrucât aceștia se află din punct de vedere fizic în principal în tren și se întorc în statul membru de origine, avem dificultăți în a presupune că aceștia sunt cu adevărat detașați „pe teritoriul” Austriei. Cel mult, aceștia sunt detașați „pe teritoriul” trenului care se întâmplă să treacă prin Austria.
49.
În conformitate cu jurisprudența constantă a Curții, pentru a interpreta o dispoziție din dreptul Uniunii, trebuie să se ia în considerare atât termenii acesteia, cât și contextul său, precum și obiectivele urmărite de reglementarea din care face parte și în special geneza acestei reglementări (
50
).
50.
S‑a susținut în special de către guvernul austriac că serviciile în cauză în procedura principală intră în domeniul de aplicare al Directivei 96/71 întrucât, în temeiul articolului 1 alineatul (2), directiva nu se aplică personalului navigant al întreprinderilor din cadrul marinei comerciale. În măsura în care Directiva 96/71 exclude în mod expres acest sector specific de activitate din domeniul său de aplicare, a contrario acesta trebuie să se aplice tuturor celorlalte domenii.
51.
Am putea urma o astfel de linie de argumentație numai dacă lucrările pregătitoare ale articolului 1 alineatul (2) din Directiva 96/71 ar face lumină asupra acestei chestiuni. Din păcate, acesta nu este cazul, lucrările pregătitoare fiind de asemenea neconcludente cu privire la acest punct.
52.
Astfel, articolul 1 alineatul (2) din Directiva 96/71, care nu a figurat nici în propunerea inițială a Comisiei (
51
), nici în avizul Parlamentului în primă lectură, a fost adăugat de Consiliu în poziția sa comună (
52
) cu privire la propunerea modificată a Comisiei (
53
) și a rămas în formularea propusă de Consiliu până la adoptarea directivei. Nu există elemente care să dovedească că această excepție trebuia să fie exhaustivă în sensul că ar exclude existența altor excepții posibile (
54
).
53.
Domnul Dobersberger susține că punctul său de vedere, potrivit căruia prezenta cauză se situează în afara domeniului de aplicare al Directivei 96/71, este confirmat prin derogarea prevăzută în actul adițional la procesul‑verbal al ședinței Consiliului cu numărul 1948 care a avut loc la Bruxelles la 24 septembrie 1996 (9916/96 ADD 1). În conformitate cu acest act adițional, un lucrător care este în mod normal angajat pe teritoriul a două sau mai multe state membre și care face parte din personalul navigant al unei întreprinderi care prestează din punct de vedere profesional pe cont propriu servicii internaționale de transport aerian, rutier, feroviar sau pe apă de călători sau de mărfuri, nu intră în domeniul de aplicare al articolului 1 alineatul (3) litera (a) din Directiva 96/71. Într‑un astfel de caz, nu ar exista nicio detașare. Domnul Dobersberger consideră că această excepție poate fi interpretată numai în sensul că nu doar personalul unei întreprinderi de transport, ci și personalul unei întreprinderi de servicii care prestează diverse servicii pe același mijloc de transport sunt reglementate de această excepție și, în consecință, sunt excluse din domeniul de aplicare al Directivei 96/71.
54.
Este de la sine înțeles că procesul‑verbal al unei reuniuni a Consiliului nu are un caracter normativ. Totuși, acesta oferă o indicație utilă cu privire la intenția și la concepția legiuitorului și cu privire la interpretarea textelor adoptate. Și în acest sens, situația ni se prezintă atât de clar încât putem să deducem două aspecte: în primul rând, nu numai personalul navigant al întreprinderilor din cadrul marinei comerciale poate fi exclus din domeniul de aplicare al directivei și, în al doilea rând, lucrătorii mobili, și anume lucrători care își îndeplinesc sarcinile în mijloacele de transport nu se încadrează cu adevărat în logica directivei.
55.
În continuare, guvernul austriac indică articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2014/67 care, în contextul cerințelor administrative și al măsurilor de control necesare pentru a asigura un control eficient al respectării obligațiilor prevăzute în Directivele 2014/67 și 96/71, permite statelor membre să impună obligația de a păstra sau de a pune la dispoziție documentele pentru lucrătorii mobili din sectorul transporturilor. Guvernul austriac deduce de aici faptul că traficul feroviar transfrontalier nu este exclus din domeniul de aplicare al Directivei 96/71.
56.
Acest argument, luat separat, nu este convingător. Acesta nu precizează în niciun fel ce se înțelege prin „lucrător mobil din sectorul transporturilor” sau cât de departe merge această noțiune. Aceasta este o problemă de interpretare. În consecință, faptul că, în ceea ce privește lucrătorii mobili din sectorul transporturilor, anumite cerințe administrative pot fi impuse prestatorilor de servicii nu spune nimic despre faptul dacă o situație atât de specifică precum cea din cauza aflată în discuție intră sau nu în domeniul de aplicare al Directivei 96/71. Cu alte cuvinte, faptul dacă prezenta cauză intră sau nu în domeniul de aplicare al Directivei 96/71 este o chestiune de interpretare, care nu este soluționată în mod categoric de articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2014/67.
57.
Cheia pentru înțelegerea și răspunsul la prima întrebare constă în ideea că situația „lucrătorilor cu grad ridicat de mobilitate”, un termen folosit de guvernul ceh în observațiile sale, nu se încadrează în logica Directivei 96/71. Situația lucrătorilor cu grad ridicat de mobilitate, precum cei din prezenta cauză este în mod vizibil diferită de cea a altor lucrători mobili.
58.
Ceea ce diferențiază lucrătorii cu grad ridicat de mobilitate de ceilalți lucrători mobili este faptul că locul lor de muncă este, în realitate, nelocalizat. Nu contează dacă mijlocul de transport în care își îndeplinesc sarcinile se întâmplă să fie la un moment dat în Ungaria, în Austria sau în Germania. Altfel spus, întreaga logică a țării de origine (sau de detașare) și a țării de destinație nu se aplică într‑o astfel de situație, deoarece nu există o țară de destinație: trenul pleacă de la Budapesta și se întoarce la Budapesta. În orice caz, țara de destinație este însăși Ungaria. Țara de origine și țara de destinația coincid. Nu vedem cum diferă situația lucrătorilor din prezenta cauză de cei care lucrează, să zicem, în tramvaiul de la Budapesta.
59.
În acest context, dorim să amintim că, în conformitate cu articolul 2 alineatul (1) din Directiva 96/71, prin noțiunea de „lucrător detașat” se înțelege un lucrător care, pe o perioadă limitată, își desfășoară munca pe teritoriul unui stat membru diferit de cel în care lucrează în mod normal.
60.
În ședință, în special guvernul maghiar a susținut opinia că, într‑o situație precum cea din cauza principală, nici nu a fost posibil să se stabilească în ce stat membru lucrează în mod normal lucrătorul, având în vedere că situația dintr‑un tren internațional este atât de specifică, din motivele descrise mai sus. Cu toate acestea, nu am face o aserțiune atât de extremă. Din punctul nostru de vedere, locul de muncă obișnuit este Ungaria. În acest loc și din acest loc își încep activitatea lucrătorii în cauză, aceștia încărcă trenurile, țin evidența stocurilor și așa mai departe. În mod crucial, acesta este locul în care își au centrul vieții (economice). Aici își plătesc locuința și își cumpără alimentele. În consecință, aceștia sunt supuși exclusiv costului vieții din Ungaria. Prezența lor temporară în Austria într‑o anumită zi lucrătoare nu are nicio influență asupra costului vieții acestora.
61.
În consecință, întregul raționament al Directivei 96/71 nu are succes; această directivă pur și simplu nu ar trebui să se aplice.
62.
În sfârșit, dorim să abordăm pe scurt argumentul Comisiei, potrivit căruia directiva se aplică în principiu, însă, ca urmare a particularităților care decurg din natura extrem de mobilă a serviciilor transfrontaliere în cauză în procedura principală, precum și a legăturii insuficiente a acestora cu teritoriul statului membru „gazdă”, aplicarea salariului minim și a regulilor privind durata minimă a concediului plătit nu sunt justificate. Comisia deduce acest lucru din articolul 56 TFUE, în a cărui lumină aceasta ar dori să interpreteze directiva.
63.
Nu suntem de acord cu o astfel de abordare.
64.
Având în vedere tensiunea naturală dintre articolul 56 TFUE și Directiva 96/71 care a fost descrisă mai sus, interpretarea acestei directive în lumina liberei prestări a serviciilor complică mai degrabă lucrurile decât să le rezolve. Dusă la extrem, o astfel de aplicare à la carte a Directivei 96/71 în lumina articolului 56 TFUE ar putea conduce la neaplicarea vreunei dispoziții a directivei. Acest lucru ar submina securitatea juridică, întrucât directiva a fost adoptată tocmai pentru a prescrie cu atenție ceea ce este și ceea ce nu este permis în contextul detașării lucrătorilor.
65.
În consecință, răspunsul pe care îl propunem la prima întrebare este că articolul 1 alineatul (3) din Directiva 96/71 nu acoperă servicii precum servirea pasagerilor cu mâncare și băutură, servicii la bord sau serviciile de curățenie prestate de lucrători ai unei întreprinderi de prestări servicii cu sediul în statul membru de detașare, în scopul executării unui contract încheiat cu un operator de transport feroviar cu sediul în statul membru gazdă, atunci când aceste servicii sunt prestate în trenuri internaționale care circulă și pe teritoriul statului membru gazdă.
D.
Cu privire la lanțurile de subcontractare – a doua și a treia întrebare preliminară
66.
Având în vedere că dispozițiile Directivei 96/71 nu se aplică într‑o situație precum cea din procedura principală, a doua și a treia întrebare sunt ipotetice și nu trebuie să primească un răspuns din partea Curții, cu excepția cazului în care, desigur, Curtea ar ajunge o concluzie diferită în ceea ce privește prima întrebare și ar considera că Directiva 96/71 se aplică prezentei cauze. Într‑o astfel de situație, trebuie analizate dispozițiile directivei care fac obiectul celei de a doua și a treia întrebări.
67.
A doua și a treia întrebare au același obiect, întrucât ambele se referă la lanțurile de subcontractare și la structura relațiilor contractuale în diferitele etape ale detașării lucrătorilor.
1. A doua întrebare
68.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 1 alineatul (3) litera (a) din Directiva 96/71 se referă la situația în care întreprinderea de prestări servicii cu sediul în statul membru de detașare nu prestează serviciile în executarea unui contract cu întreprinderea cu sediul în statul membru gazdă, care este beneficiarul final al serviciilor (destinatarul serviciilor), ci mai degrabă în executarea unui contract cu o altă întreprindere cu sediul în statul membru gazdă care, la rândul său, este într‑o relație contractuală (lanț de subcontractare) cu întreprinderea feroviară.
69.
Această întrebare trebuie luată în considerare în contextul dreptului intern care transpune Directiva 96/71. Instanța de trimitere încearcă în mod indirect să stabilească dacă directiva a fost pusă în aplicare în mod corect în dreptul austriac.
70.
În special, este în discuție expresia „în cadrul unui contract încheiat între întreprinderea care face detașările și destinatarul prestării de servicii”.
71.
Astfel, după cum s‑a arătat mai sus, nu există niciun contract între ÖBB și Henry am Zug, însă aceste două întreprinderi sunt în schimb legate printr‑un lanț de trei contracte: există un contract între ÖBB și D. (cu sediul în Austria) pentru serviciile la bord, pregătirea și vânzarea de produse alimentare și băuturi în trenurile ÖBB, care a fost transmis de D. către Henry am Zug (cu sediul în Ungaria) prin intermediul unor subcontracte cu H. (o altă întreprindere cu sediul în Austria).
72.
Întrebarea este dacă această structură de subcontracte conduce la faptul ca prezenta cauză să nu fie reglementată de articolul 1 alineatul (3) litera (a) din Directiva 96/71.
73.
Considerăm că răspunsul este negativ.
74.
Potrivit instanței de trimitere, întreprinderile implicate în lanțul de subcontractare au toate sediul în Austria, țara în care sunt detașați lucrătorii. În consecință, nu poate avea importanță dacă ÖBB, pe ale cărei trenuri lucrătorii prestează serviciile, sau o altă întreprindere care își desfășoară activitatea în Austria, a încheiat un contract cu Henry am Zug. În orice caz, detașarea are loc pe baza unui contract între întreprinderea de detașare Henry am Zug și un beneficiar al serviciilor care își desfășoară activitatea în statul membru gazdă.
75.
Faptul dacă ÖBB și Henry am Zug sunt legate direct printr‑un singur contract sau printr‑un lanț de contracte, reprezintă același lucru. În sensul articolului 1 alineatul (3) litera (a), există un contract între acestea.
2. A treia întrebare
76.
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 1 alineatul (3) litera (a) din Directiva 96/71 se referă la situația în care întreprinderea de prestări servicii cu sediul în statul membru de detașare nu folosește lucrători proprii, ci lucrători ai unei alte întreprinderi i‑au fost puși la dispoziție în statul membru de detașare.
77.
Și această întrebare trebuie privită în contextul dreptului național care transpune Directiva 96/71. Din nou, instanța de trimitere încearcă indirect să stabilească dacă directiva a fost pusă în aplicare în mod corect în dreptul austriac.
78.
De data aceasta, instanța de trimitere solicită clarificarea expresiei „dacă există un raport de muncă între întreprinderea care face detașarea și lucrător pe perioada detașării”.
79.
După cum s‑a descris mai sus, Henry am Zug apelează în parte la lucrătorii proprii și în parte la cei de la o altă societate. Instanța de trimitere presupune că această situație nu este reglementată de articolul 1 alineatul (3) litera (c) din Directiva 96/71, ca urmare a lipsei unui element transfrontalier. Astfel, această punere la dispoziție a avut loc în Ungaria (
55
).
80.
Este adevărat că modul de redactare a articolul 1 alineatul (3) litera (a) din Directiva 96/71 pare clar, în sensul că, fără îndoială („dacă”) (
56
) este necesar „un raport de muncă între întreprinderea care face detașarea și lucrător”. Acest lucru pare să indice o interpretare în temeiul căreia lucrătorii care nu sunt angajați direct de Henry am Zug nu ar face obiectul articolului 1 alineatul (3) litera (a) din Directiva 96/71 (
57
).
81.
Pe cât de clar ar putea părea modul de redactare a dispoziției, propunem Curții, cu toate acestea, să privească dincolo de acest mod de redactare. În opinia noastră, nu poate exista îndoială cu privire la aplicabilitatea Directivei 96/71, pentru motivele următoarele.
82.
Având în vedere conținutul și scopul Directivei 96/71, este lipsit de relevanță pentru exercitarea liberei prestări a serviciilor faptul dacă o întreprindere stabilită într‑un stat membru detașează ea însăși lucrători într‑un alt stat membru sau dacă acest lucru se realizează indirect prin transferul acestora la o altă întreprindere. În ambele cazuri suntem în prezența prestării unui serviciu transfrontalier care intră în domeniul de aplicare al articolului 56 TFUE. În consecință, domeniul de aplicare al Directivei 96/71 ar trebui interpretat în sensul că acoperă toate operațiunile de detașare temporară care fac obiectul liberei prestări a serviciilor. După cum s‑a arătat mai sus, scopul declarat al Directivei 96/71 este, printre altele, să asigure un echilibru „echitabil” între, pe de o parte, libera prestare a serviciilor întreprinderilor care detașează lucrători și, pe de altă parte, protecția socială a lucrătorilor detașați. Pentru necesitatea de a permite lucrătorilor detașați în țara gazdă să beneficieze de un set minim de reguli de protecție definite în mod clar, nu este relevant dacă lucrătorul detașat este trimis direct de către angajator într‑o țară gazdă sau de către o întreprindere la care a fost detașat (
58
).
83.
În consecință, propunem să se răspundă la cea de a treia întrebare în sensul că articolul 1 alineatul (3) litera (a) din directivă se referă și la situația în care întreprinderea de prestări servicii cu sediul în statul membru de origine nu utilizează lucrători proprii, ci lucrători ai unei alte întreprinderi care i‑au fost puși la dispoziție în statul membru de origine.
E.
Cu privire la articolul 56 TFUE – a patra întrebare
84.
Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul 56 TFUE se opune unei reglementări naționale care impune întreprinderilor care, în scopul prestării unui serviciu, detașează lucrători pe teritoriul unui alt stat membru obligația de a respecta condițiile de muncă și de încadrare în muncă în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 96/71 și obligații accesorii (precum, în special, obligația de a declara detașarea cu caracter transfrontalier a lucrătorilor la o autoritate din statul membru gazdă și obligația de a deține documente privind cuantumul remunerației și afilierea acestor lucrători la sistemele de securitate sociale) în cazurile în care:
–
în primul rând, personalul detașat peste frontieră face parte din personalul navigant al unui operator de transport feroviar, care desfășoară o activitate transfrontalieră sau din personalul unei întreprinderi care prestează servicii tipice pentru un operator de transport feroviar (servirea pasagerilor cu mâncare și băutură, servicii la bord) în trenurile acestui operator care traversează frontierele statelor membre;
–
în al doilea rând, detașarea nu se întemeiază pe un contract de prestări servicii și nici, cel puțin, pe un contract de prestări servicii încheiat între întreprinderea care face detașările și destinatarul serviciilor care își desfășoară activitatea într‑un alt stat membru, pentru motivul că obligația de prestare de servicii a întreprinderii care face detașările în raport cu destinatarul serviciilor care își desfășoară activitatea într‑un alt stat membru rezultă din subcontracte (un lanț de subcontractare) și
–
în al treilea rând, forța de muncă detașată nu a încheiat un raport de muncă cu întreprinderea care face detașările, ci cu o întreprindere terță care și‑a pus la dispoziție lucrătorii întreprinderii care face detașările în statul membru în care se află sediul întreprinderii care face detașările.
85.
Această întrebare a fost adresată „indiferent” de răspunsurile la primele trei întrebări. Analiza noastră cu privire la prima întrebare ne‑a condus la concluzia că Directiva 96/71 nu se aplică în prezenta cauză. În mod corespunzător, ne vom limita aprecierea celei de a patra întrebări la alternativa în care Directiva 96/71 nu este aplicabilă.
86.
Înainte de a analiza articolul 56 TFUE, dorim să clarificăm faptul că etalonul pentru control este astfel articolul 56 TFUE, și nu Directiva 2006/123.
1. Cu privire la Directiva 2006/123
87.
În temeiul articolului 1 alineatul (6) din Directiva 2006/123, această directivă nu afectează legislația muncii, și anume niciuna dintre dispozițiile legale sau contractuale cu privire la condițiile de angajare, condițiile de muncă, inclusiv sănătatea și siguranța la locul de muncă și relațiile dintre angajatori și lucrători pe care statele membre le aplică în conformitate cu legislația națională, respectând legislația Uniunii.
88.
Astfel cum a statuat Curtea, articolul 1 alineatul (6) din Directiva 2006/123 „nu instituie nicio distincție între, pe de o parte, normele de fond în materia legislației muncii și, pe de altă parte, normele referitoare la măsurile prevăzute pentru a asigura respectarea acestor norme de fond și cele care vizează asigurarea efectivității sancțiunilor aplicate în caz de nerespectare a acestor norme” (
59
).
89.
În acest context, în opinia noastră, nu poate exista nicio îndoială că măsura în cauză este reglementată de această dispoziție și, în consecință, nu intră în sfera de aplicare a Directivei 2006/123 (
60
).
2. Restricție privind libera prestare a serviciilor
90.
Este bine cunoscut faptul că articolul 56 TFUE impune nu numai eliminarea oricărei discriminări pe considerente de cetățenie sau de naționalitate față de prestatorul de servicii, ci, în egală măsură, și înlăturarea oricărei restricții, chiar dacă aceasta se aplică fără a distinge între prestatorii naționali și cei din alte state membre, atunci când este de natură să interzică, să împiedice sau să facă mai puțin atractive activitățile prestatorului stabilit într‑un alt stat membru, unde acesta furnizează în mod legal servicii similare (
61
).
91.
Obligarea unei întreprinderi să respecte măsurile austriece în cauză constituie fără îndoială o restricție a liberei prestări a serviciilor în conformitate cu această definiție. Activitatea Henry am Zug este astfel mai puțin atractivă în raport cu activitățile acesteia din Ungaria.
92.
În acest sens, trebuie subliniat faptul că Curtea a constatat că următoarele măsuri interne constituie o restricție în temeiul articolului 56 TFUE: măsuri interne care impun prestatorilor de servicii cu sediul în alte state membre obligația să obțină permise de muncă pentru detașarea propriilor lucrători care sunt resortisanți ai unor state terțe și care au locuit și au lucrat legal în celălalt stat membru (
62
), cerințele de viză și controalele prealabile ale resortisanților din țări terțe în contextul detașării (
63
) și, în special, o măsură austriacă care condiționează detașarea lucrătorilor care sunt resortisanți ai unei țări terțe de către o întreprindere într‑un alt stat membru de dobândirea de către acea întreprindere a unui document cunoscut sub numele de „confirmare a detașării în Uniune” (
64
). Niciunul dintre cele trei cazuri citate nu intră sub incidența Directivei 96/71, având în vedere că detașarea resortisanților din țări terțe în scopul prestării de servicii transfrontaliere nu a fost armonizată la nivelul Uniunii (
65
).
3. Justificare?
93.
Cu toate acestea, rezultă dintr‑o jurisprudență la fel de constantă că o astfel de reglementare națională poate fi justificată atunci când corespunde unui motiv imperativ (
66
) de interes general (cu alte cuvinte dacă există un motiv de justificare) și acest interes nu este deja protejat de reglementările cărora le este supus prestatorul de servicii în statul membru în care are sediul și în măsura în care este adecvat pentru a atinge obiectivul pe care îl urmărește și nu depășește ceea ce este necesar pentru a‑l atinge (și anume, este proporțional) (
67
).
94.
Motivele imperative de interes general invocate de Republica Austria pentru a justifica restricția controalelor salariale și obligația de a raporta detașările și de a păstra la dispoziție documentele de securitate socială și de salarizare, și anume protecția lucrătorilor (
68
), prevenirea concurenței neloiale (
69
) și combaterea fraudei, au fost recunoscute ca atare de Curtea de Justiție în jurisprudența sa.
95.
Astfel, după cum reiese în mod clar din Hotărârile Seco și Desquenne & Giral (
70
), Rush Portuguesa (
71
), Guiot (
72
) și Arblade și alții (
73
), printre altele, în lipsa armonizării, statele membre pot, de exemplu, să oblige prestatorii de servicii care angajează lucrători în scopul prestării de servicii să plătească acestor lucrători remunerația minimă aplicabilă în statul membru gazdă, chiar dacă acești lucrători își desfășoară activitatea numai temporar pe teritoriul statului membru gazdă și indiferent de țara în care are sediul angajatorul (
74
). Statele membre pot de asemenea să pună în aplicare astfel de norme
96.
Reiterând analiza noastră în contextul primei întrebări, o astfel de jurisprudență echivalează, de facto, cu obligarea prestatorilor de servicii și a personalului acestora să se stabilească temporar în statul membru gazdă. În acest sens, libera prestare a serviciilor, laolaltă cu principiul țării de origine, este limitată considerabil.
97.
În orice caz, dacă s‑ar accepta, în ceea ce privește prezenta cauză și în conformitate cu jurisprudența menționată mai sus, că există motive imperative de interes general valide care pot fi invocate de Republica Austria, rămâne întrebarea dacă măsurile luate sunt proporționale pentru a îndeplini obiectivele urmărite. Aprecierea proporționalității trebuie să fie efectuată în cele din urmă de instanța de trimitere.
98.
Cu toate acestea, pe baza informațiilor disponibile, măsurile în cauză nu ni se par justificate în temeiul articolului 56 TFUE.
99.
Trebuie să distingem în acest caz, precum se distinge în cuprinsul întrebării adresate de instanța de trimitere, între condițiile de muncă și de încadrare în muncă a lucrătorilor și obligațiile accesorii.
100.
În ceea ce privește, în primul rând, condițiile de muncă și de încadrare în muncă, și anume dispozițiile referitoare la salarii (
75
), concedii etc., acestea ni se par greu de justificat, tocmai ca urmare a lipsei de legătură cu teritoriul Austriei.
101.
În consecință, întregul raționament al obligațiilor accesorii este lipsit de succes și, prin urmare, este greu de justificat. Dreptul austriac în cauză impune o întreagă gamă de obligații unui angajator. Chiar dacă nu suntem în dezacord cu cerința de a deține documente privind declarația lucrătorului la sistemul de securitate socială, presupunem că următoarele obligații sunt problematice: obligația angajatorilor de a declara, cu cel puțin o săptămână înainte de începerea activității în cauză, utilizarea lucrătorilor care au fost detașați pentru a lucra în Austria (prima obligație) și obligația angajatorilor să păstreze (i) contractul de muncă sau carnetul de serviciu și carnetul de salariu, disponibil la locul prestării muncii și în limba germană, (ii) dovada plății salariilor sau a transferurilor bancare, fișele de salarii, fișele de pontaj, înregistrările orelor lucrate și documentele referitoare la încadrarea în grila salarială, astfel încât să se poată verifica faptul că lucrătorul detașat primește, pe durata angajării, salariile care îi sunt datorate în conformitate cu prevederile legale (a doua obligație).
102.
În ceea ce privește prima obligație, nu vedem motivul pentru care angajatorii ar trebui să declare cu o săptămână în avans cine este detașat și, în ceea ce privește cea de a doua obligație, în cazul în care lucrătorii în cauză pot fi angajați cu respectarea condițiilor de muncă și de încadrare în muncă din Ungaria, nu autoritățile austriece au competența să verifice dacă aceste condiții de muncă și de încadrare în muncă au fost respectate.
103.
În consecință, răspunsul pe care îl propunem la cea de a patra întrebare este că articolul 56 TFUE se opune unei reglementări naționale, precum cea în discuție în procedura principală, care condiționează detașarea lucrătorilor de respectarea obligațiilor accesorii.
V. Concluzie
104.
În consecință, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Verwaltungsgerichtshof (Curtea Administrativă, Austria) după cum urmează:
„Articolul 1 alineatul (3) din Directiva 96/71/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 1996 privind detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii nu acoperă servicii precum servirea pasagerilor cu mâncare și băutură, servicii la bord sau serviciile de curățenie prestate de lucrători ai unei întreprinderi de prestări servicii cu sediul în statul membru de detașare, în scopul executării unui contract încheiat cu un operator de transport feroviar cu sediul în statul membru gazdă, atunci când aceste servicii sunt prestate în trenuri internaționale care circulă și pe teritoriul statului membru gazdă.
Articolul 56 TFUE se opune unei reglementări naționale care impune întreprinderilor care, în scopul prestării unui serviciu, detașează lucrători pe teritoriul unui alt stat membru obligația de a respecta condițiile de muncă și de încadrare în muncă în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 96/71 și obligații accesorii (precum, în special, obligația de a declara detașarea cu caracter transfrontalier a lucrătorilor la o autoritate din statul membru gazdă și obligația de a deține documente privind cuantumul remunerației și afilierea acestor lucrători la sistemele de securitate sociale) în cazurile în care:
–
în primul rând, personalul detașat peste frontieră face parte din personalul navigant al unui operator de transport feroviar, care desfășoară o activitate transfrontalieră sau din personalul unei întreprinderi care prestează servicii tipice pentru un operator de transport feroviar (servirea pasagerilor cu mâncare și băutură, servicii la bord) în trenurile acestui operator care traversează frontierele statelor membre;
–
în al doilea rând, detașarea nu se întemeiază pe un contract de prestări servicii și nici, cel puțin, pe un contract de prestări servicii încheiat între întreprinderea care face detașările și destinatarul serviciilor care își desfășoară activitatea într‑un alt stat membru, pentru motivul că obligația de prestare de servicii a întreprinderii care face detașările în raport cu destinatarul serviciilor care își desfășoară activitatea într‑un alt stat membru rezultă din subcontracte (un lanț de subcontractare) și
–
în al treilea rând, forța de muncă detașată nu a încheiat un raport de muncă cu întreprinderea care face detașările, ci cu o întreprindere terță care și‑a pus la dispoziție lucrătorii întreprinderii care face detașările în statul membru în care se află sediul întreprinderii care face detașările.”
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 1996 privind detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii (JO 1997, L 18, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 4, p. 29).
(
3
)	BGBl. 459/1993.
(
4
)	Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați și cu familiile acestora care se deplasează în cadrul Comunității (JO 1971, L 149, p. 2, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 26).
(
5
)	Regulamentul (CE) nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială (JO 2004, L 166, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 82).
(
6
)	Hotărârea din 3 decembrie 2014 (C‑315/13, UE:C:2014:2408, punctele 42-48).
(
7
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza AY (C‑268/17, EU:C:2018:317, punctul 26).
(
8
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 17 aprilie 2018, Krüsemann și alții (C‑195/17, C‑197/17-C‑203/17, C‑226/17, C‑228/17, C‑254/17, C‑274/17, C‑275/17, C‑278/17-C‑286/17 și C‑290/17-C‑292/17, EU:C:2018:258, punctul 24 și jurisprudența citată).
(
9
)	A se vedea Hotărârea din 5 iunie 1997, Celestini (C‑105/94, EU:C:1997:277, punctul 22).
(
10
)	A se vedea ibidem și jurisprudența citată.
(
11
)	Hotărârea din 3 decembrie 2014 (C‑315/13, EU:C:2014:2408, punctele 42-48).
(
12
)	A se vedea de asemenea Concluziile noastre prezentate în Cauzele conexate X și Visser (C‑360/15 și C‑31/16, EU:C:2017:397, punctul 1).
(
13
)	Precum instrumente normative în sensul articolului 288 TFUE, adoptate în baza unui temei juridic și care urmează o procedură prevăzută de Tratatul FEU.
(
14
)	Sau, după caz, dispozițiile Directivei 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne (JO 2006, L 376, p. 36, Ediție specială 13/vol. 58, p. 50).
(
15
)	A se vedea considerentul (5) al Directivei 96/71. A se vedea de asemenea Hotărârea Curții AELS din 20 martie 2013, Norvegia/Jonsson, E-3/12 EFTA Ct. Rep., punctul 58: „Directiva 96/71 urmărește în primul rând să garanteze libera circulație a serviciilor, iar nu protecția lucrătorilor.” Sublinierea noastră.
(
16
)	Ibidem.
(
17
)	A se vedea considerentele (5) și (13) ale Directivei 96/71.
(
18
)	A se vedea Tscherner, E. M., Arbeitsbeziehungen und Europäische Grundfreiheiten, Sellier European law publishers, München, 2012, p. 63. A se vedea de asemenea Krebber, S., „Die Bedeutung von Entsenderichtlinie und Arbeitnehmer‑Entsendegesetz für das Arbeitskollisionsrecht”, în Praxis des Internationalen Privat- und Verfahrensrechts (IPrax), 2001, p. 22-28, la p. 23-24.
(
19
)	A se vedea de asemenea_în acest sens_Concluziile avocatului general Mengozzi prezentate în cauza Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:291, punctul 171) și Concluziile avocatului general Trstenjak prezentate în cauza Comisia/Luxemburg (C‑319/06, EU:C:2007:516, punctul 33).
(
20
)	În plus, trebuie să se țină cont de dispozițiile Regulamentului (CE) nr. 593/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 privind legea aplicabilă obligațiilor contractuale (Roma I) (JO 2008, L 177, p. 6, denumit în continuare „Regulamentul Roma I”), potrivit căruia contractul individual de muncă este reglementat de legea aleasă de părți [a se vedea articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul Roma I], sau, în măsura în care nu a existat o astfel de alegere, „contractul este reglementat de legea țării în care sau, în lipsă, din care angajatul își desfășoară în mod obișnuit activitatea în executarea contractului. În cazul în care angajatul este angajat temporar într‑o altă țară, nu se consideră că și‑a schimbat locul de desfășurare a muncii în mod obișnuit”. A se vedea articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul Roma I. Cu privire la interacțiunea dintre regulamentul respectiv și Directiva 96/71, a se vedea Concluziile avocatului general Wahl prezentate în cauza Sähköalojen ammattiliitto (C‑396/13, EU:C:2014:2236, punctele 50 și 51).
(
21
)	Directiva 96/71 trebuia transpusă până la 16 decembrie 1999, a se vedea articolul 7 alineatul (1) din directivă.
(
22
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 15 martie 2001, Mazzoleni și ISA (C‑165/98, EU:C:2001:162, punctul 27), Hotărârea din 25 octombrie 2001, Finalarte și alții (C‑49/98, C‑50/98, C‑52/98-C‑54/98 și C‑68/98-C‑71/98, EU:C:2001:564, punctul 33), Hotărârea din 24 ianuarie 2002, Portugaia Construções (C‑164/99, EU:C:2002:40, punctul 20), și Hotărârea din 12 octombrie 2004, Wolff & Müller (C‑60/03, EU:C:2004:610, punctul 35).
(
23
)	A se vedea Hotărârea din 3 februarie 1982, Seco și Desquenne & Giral (62/81 și 63/81, EU:C:1982:34, punctul 10).
(
24
)	A se vedea Hotărârea din 28 martie 1996, Guiot (C‑272/94, EU:C:1996:147, punctul 15), și Hotărârea din 23 noiembrie 1999, Arblade și alții (C‑369/96 și C‑376/96, EU:C:1999:575, punctul 51).
(
25
)	Hotărârea din 18 decembrie 2007 (C‑341/05, EU:C:2007:809).
(
26
)	Ibid., punctul 103. Sublinierea noastră.
(
27
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 26 aprilie 1988, Bond van Adverteerders și alții (352/85, EU:C:1988:196, punctul 34), Hotărârea din 6 martie 2018, SEGRO și Horváth (C‑52/16 și C‑113/16, EU:C:2018:157, punctul 123), și Hotărârea din 21 mai 2019, Comisia/Ungaria (Uzufruct asupra terenuri agricole) (C‑235/17, EU:C:2019:432, punctul 121).
(
28
)	A se vedea Hotărârea din 5 iunie 1997, SETTG (C‑398/95, EU:C:1997:282, punctul 23).
(
29
)	Cu privire la noțiunea de „dumping social”, a se vedea de asemenea Ryszka, J., Prawa społeczne pracowników a prawa pracodawców‑przedsiębiorców na rynku wewnętrznym Unii Europejskiej, C. H. Beck, Warsaw, 2018, p. 277 și 278.
(
30
)	A se vedea în acest sens Krebber, S., op. cit., la p. 23-24.
(
31
)	În acest context, trebuie amintit că, în ceea ce privește libertatea de stabilire, Curtea a statuat că „faptul că un resortisant al unui stat membru care dorește să înființeze o societate alege să o constituie în statul membru ale cărui reglementări în materie de drept al societăților comerciale îi par cel mai puțin restrictive și să înființeze sucursale în alte state membre nu poate, ca atare, să constituie o exercitare abuzivă a libertății de stabilire” și că „dreptul de a constitui o societate în conformitate cu reglementarea unui stat membru și de a înființa sucursale în alte state membre este inerentă exercitării, pe o piață unică, a libertății de stabilire garantate prin tratat”. A se vedea Hotărârea din 9 martie 1999, Centros (C‑212/97, EU:C:1999:126, punctul 27).
(
32
)	A se vedea Müller‑Graff, P.-Chr., „Die Verfassungsziele der Europäischen Union”, punctul 113, în Dauses, M. A., în Handbuch des EU‑Wirtschaftsrechts, Band 1, EL 31, C. H. Beck, München, 2016.
(
33
)	Articolele 90-100 TFUE.
(
34
)	A se vedea Müller‑Graff, P.-Chr., în R. Streinz (ed.), EUV/AEUV, C. H. Beck, ediția a III‑a, München, 2018, Artikel 58 AEUV, punctul 1.
(
35
)	A se vedea Hotărârea în cauza Parlamentul/Consiliul (13/83, EU:C:1985:220, punctele 62 și 63).
(
36
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauzele conexate Trijber și Harmsen (C‑340/14 și C‑341/14, EU:C:2015:505, punctul 27).
(
37
)	A se vedea Hotărârea din 7 noiembrie 1991, Pinaud Wieger (C‑17/90, EU:C:1991:416, punctul 7). Totuși, acest lucru nu împiedică aplicarea directă a dispozițiilor tratatului privind libertatea de stabilire. A se vedea Hotărârea din 22 decembrie 2010, Yellow Cab Verkehrsbetrieb (C‑338/09, EU:C:2010:814, punctul 33).
(
38
)	A se vedea de asemenea Kainer, F., Persch, J., „Der Verkehr im Binnenmarktrecht: Sonderfall oder Dienstleistung? – Anstöße für eine Reform der Art. 90 ff. AEUV”, în Europarecht, 2018, p. 33-61, la p. 34.
(
39
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 15 mai 2014 privind asigurarea respectării aplicării Directivei 96/71/CE și de modificare a Regulamentului (UE) nr. 1024/2012 (denumit în continuare „Regulamentul IMI”) (JO 2014, L 159, p. 11).
(
40
)	A se vedea articolul 2 alineatul (2) litera (d) din Directiva 2006/123.
(
41
)	A se vedea articolul 1 alineatul (2) din Directiva 96/71.
(
42
)	A se vedea articolul 9 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2014/67.
(
43
)	O posibilă explicație este aceea că articolul 75 din Tratatul CE, precursorul articolului 91 TFUE, în versiunea aplicabilă la data adoptării Directivei 96/71, și anume astfel cum se prezenta la intrarea în vigoare a Tratatului de la Maastricht la 1 noiembrie 1993, a făcut obiectul procedurii de cooperare de la articolul 189c din Tratatul CE, în timp ce articolul 57 alineatul (2) din Tratatul CE, precursorul articolului 53 alineatul (1) TFUE, a făcut obiectul procedurii de codecizie de la articolul 189b din Tratatul CE. Prima procedură, introdusă prin Actul Unic European și abrogată în cele din urmă prin Tratatul de la Lisabona, prevedea mai puține drepturi pentru Parlamentul European decât cea din urmă. Poate că legiuitorul nu a dorit să cumuleze aceste două proceduri în scopul adoptării Directivei 96/71.
(
44
)	În orice caz, în condițiile actuale, articolul 53 alineatul (1) și articolele 62 și 91 TFUE sunt, toate, guvernate de procedura legislativă ordinară.
(
45
)	Articolele 90-100 TFUE.
(
46
)	Cu privire la noțiunea de „transport”, a se vedea de asemenea Concluziile noastre prezentate în cauzele reunite Trijber și Harmsen (C‑340/14 și C‑341/14, EU:C:2015:505, punctul 30 și următoarele).
(
47
)	A se vedea Hotărârea din 15 octombrie 2015, Grupo Itevelesa și alții (C‑168/14, EU:C:2015:685, punctul 46), și Concluziile avocatului general Wahl prezentate în cauza Grupo Itevelesa și alții (C‑168/14, EU:C:2015:351, punctul 28). A se vedea de asemenea Hotărârea din 20 decembrie 2017, Asociación Profesional Elite Taxi (C‑434/15, EU:C:2017:981, punctul 41), și Avizul 2/15 (Acordul de liber schimb UE‑Singapore) din 16 mai 2017 (UE:C:2017:376, punctul 61).
(
48
)	A se vedea Hotărârea din 15 octombrie 2015, Grupo Itevelesa și alții (C‑168/14, EU:C:2015:685, punctul 50).
(
49
)	A se vedea Hotărârea din 15 octombrie 2015, Grupo Itevelesa și alții (C‑168/14, EU:C:2015:685, punctul 47).
(
50
)	A se vedea cu titlu de exemplu Hotărârea din 17 aprilie 2018, Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, punctul 44 și jurisprudența citată).
(
51
)	Propunerea Comisiei de directivă a Consiliului privind detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii, Bruxelles, 1 august 1991, COM(91) 230 final.
(
52
)	A se vedea Poziția comună (CE) nr. 32/96 adoptată de Consiliu la 3 iunie 1996 în vederea adoptării Directivei 96/.../CE a Parlamentului European și a Consiliului privind detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii (JO 1996, C 220, p. 1, punctul III.2.1.b.).
(
53
)	A se vedea Propunerea modificată de directivă a Consiliului privind detașarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii, Bruxelles, 15 iunie 1993, COM(93) 225 final.
(
54
)	Ar trebui adăugat în acest moment că, contrar afirmațiilor guvernului german, nu există niciun indiciu că, în propunerea inițială din 1991, Comisia intenționa să excludă „membrii personalului navigant al unei întreprinderi care desfășoară servicii de transport internațional de pasageri sau de mărfuri pe cale ferată, rutieră, aeriană, pe căile navigabile interioare sau pe mare” și că a renunțat la o astfel de excludere în propunerea sa modificată în anul 1993. Astfel, pasajul citat de guvernul german se găsește la punctul 23 din expunerea de motive la propunerea de directivă din anul 1991. În schimb, expunerea de motive la propunerea modificată de directivă din anul 1993 se concentrează, astfel cum este cazul de obicei, numai asupra modificărilor cu privire la propunerea din anul 1991. Întrucât nu a existat nicio modificare corespunzătoare, nu a fost necesară nicio mențiune în expunerea de motive cu privire la situația personalului navigant. În orice caz, opinia Comisiei cu privire la personalul navigant rămâne valabilă pentru proiectul de directivă, până la adoptare.
(
55
)	Opinia contrară, susținută în special de guvernul german, subliniază că articolul 1 alineatul (3) litera (c) din Directiva 96/71 se referă nu numai la locul de înființare a unei întreprinderi (Ungaria, în cazul Henry am Zug), ci, alternativ, la teritoriul în care funcționează o întreprindere (în cazul Henry am Zug, probabil Austria, întrucât există un lanț de contracte). Nu trebuie stabilit în acest stadiu care dintre aceste două puncte de vedere trebuie preferat, deoarece acest lucru nu face parte din întrebarea instanței de trimitere.
(
56
)	Instanța de trimitere se referă în această privință la o condiție sine qua non.
(
57
)	În opinia noastră, nu poate fi extrasă nicio concluzie din faptul că articolul 1 alineatul (3) litera (a) din Directiva 96/71 folosește expresiile „contract” și „raport de muncă” în sensul că un „raport de muncă” nu ar constitui un termen juridic. Într‑adevăr, noțiunea de „raport de muncă” caracterizează un raport juridic formal între o întreprindere și un lucrător.
(
58
)	În plus, o astfel de interpretare este confirmată prin Hotărârea din 14 noiembrie 2018, Danieli & C. Officine Meccaniche și alții (C‑18/17, EU:C:2018:904, punctul 30 și următoarele).
(
59
)	A se vedea Hotărârea din 13 noiembrie 2018, Čepelnik (C‑33/17, EU:C:2018:896, punctul 32).
(
60
)	Cu toate acestea, trebuie totuși avut în vedere faptul că, articolul 1 alineatul (6) din Directiva 2006/123, interpretat în lumina considerentului (14) al acestei directive, astfel cum a afirmat pe bună dreptate avocatul general Wahl în Concluziile sale prezentate în cauza Čepelnik (C‑33/17, EU:C:2018:311, punctele 50 și 53), nu „prev[ede] că domeniul dreptului muncii este exclus în ansamblul său din domeniul de aplicare al Directivei privind serviciile” și că „departe de a da statelor membre un «cec în alb» pentru aplicarea propriei legislații în domeniul muncii, independent de un posibil impact asupra pieței interne, Directiva privind serviciile prevede doar o excepție limitată”.
(
61
)	Aceasta constituie o jurisprudență constantă. A se vedea de exemplu Hotărârea din 17 iulie 2008, Comisia/Franța (C‑389/05, EU:C:2008:411, punctul 57), și Hotărârea din 9 august 1994, Vander Elst (C‑43/93, EU:C:1994:310, punctul 14). Originea jurisprudenței poate fi retrasată până la Hotărârea din 25 iulie 1991, Säger (C‑76/90, EU:C:1991:331, punctul 12), dacă nu chiar la Hotărârea din 3 decembrie 1974, van Binsbergen (33/74, UE:C:1974:131, punctele 10 și 11).
(
62
)	A se vedea Hotărârea din 21 octombrie 2004, Comisia/Luxemburg (C‑445/03, EU:C:2004:655, punctul 23).
(
63
)	A se vedea Hotărârea din 19 ianuarie 2006, Comisia/Germania (C‑244/04, EU:C:2006:49, punctul 35).
(
64
)	A se vedea Hotărârea din 21 septembrie 2006, Comisia/Austria (C‑168/04, EU:C:2006:595, punctul 42).
(
65
)	A se vedea cu titlu de exemplu Hotărârea din 21 septembrie 2006, Comisia/Austria (C‑168/04, EU:C:2006:595, punctul 38).
(
66
)	Uneori, Curtea se referă la „cerințe” imperative, în loc de „motive”. Din motive de claritate, ne vom referi la „motive” pe tot cuprinsul prezentelor concluzii, nu în ultimul rând deoarece considerăm că acesta este termenul folosit în mod obișnuit în prezent, inclusiv de legiuitorul Uniunii; a se vedea de exemplu articolul 4 punctul 8 din Directiva 2006/123.
(
67
)	A se vedea Hotărârea din 23 noiembrie 1999, Arblade și alții (C‑369/96 și C‑376/96, EU:C:1999:575, punctele 34 și 35), Hotărârea din 24 ianuarie 2002, Portugaia Construções (C‑164/99, EU:C:2002:40, punctul 19), și Hotărârea din 21 septembrie 2006, Comisia/Austria (C‑168/04, EU:C:2006:595, punctul 37).
(
68
)	A se vedea Hotărârea din 23 noiembrie 1999, Arblade și alții (C‑369/96 și C‑376/96, EU:C:1999:575, punctul 80).
(
69
)	A se vedea Hotărârea din 12 octombrie 2004, Wolff & Müller (C‑60/03, EU:C:2004:610, punctul 41).
(
70
)	Hotărârea din 3 februarie 1982 (62/81 și 63/81, EU:C:1982:34, punctul 14).
(
71
)	Hotărârea din 27 martie 1990 (C‑113/89, EU:C:1990:142, punctul 18).
(
72
)	Hotărârea din 28 martie 1996 (C‑272/94, EU:C:1996:147, punctul 15).
(
73
)	Hotărârea din 23 noiembrie 1999 (C‑369/96 și C‑376/96, EU:C:1999:575, punctul 41).
(
74
)	A se vedea Hotărârea din 3 decembrie 2014, De Clercq și alții (C‑315/13, EU:C:2014:2408, punctul 66 și jurisprudența citată).
(
75
)	A se vedea articolul 7b din AVRAG.