62010CO0102_RO
Părţi
Motivele
Dizpozitiv
Părţi
În cauza C‑102/10,
având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Judecătoria Focșani (România), prin decizia din 4 februarie 2010, primită de Curte la 24 februarie 2010, în procedura
Frăsina Bejan
împotriva
Tudorel Mușat,
cu participarea:
SC Generali Asigurări SA,
SC Credit Europe Leasing IFN SA,
CURTEA (Camera a opta),
compusă din domnul K. Schiemann (raportor), președinte de cameră, domnul L. Bay Larsen și doamna C. Toader, judecători,
avocat general: domnul P. Mengozzi,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
Curtea urmând să se pronunțe prin ordonanță motivată, conform articolului 92 alineatul (1) și articolului 104 alineatul (3) primul și al doilea paragraf din Regulamentul de procedură,
după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Ordonanță
Motivele
1. Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea:
– articolelor 49 TFUE, 56 TFUE, 57 TFUE, a articolului 59 alineatul (1) TFUE și a articolului 169 TFUE, precum și a
– celei de A doua Directive 84/5/CEE a Consiliului din 30 decembrie 1983 privind apropierea legislațiilor statelor membre privind asigurarea de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule (JO 1984, L 8, p. 17, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 104);
– celei de A treia Directive 90/232/CEE a Consiliului din 14 mai 1990 privind armonizarea legislației statelor membre referitoare la asigurarea de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule (JO L 129, p. 33, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 240);
– Directivei 92/49/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind asigurarea generală directă și de modificare a Directivelor 73/239/CEE și 88/357/CEE (a treia directivă privind „asigurarea generală”) (JO L 228, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 2, p. 53);
– Directivei 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273);
– Directivei 2003/8/CE a Consiliului din 27 ianuarie 2003 de îmbunătățire a accesului la justiție în litigiile transfrontaliere prin stabilirea unor norme minime comune privind asistența judiciară acordată în astfel de litigii (JO L 26, p. 41, rectificare în JO L 32, p. 15, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 41) și
– Directivei 2005/14/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 de modificare a Directivelor 72/166/CEE, 84/5/CEE, 88/357/CEE și 90/232/CEE [ale Consiliului] și a Directivei 2000/26/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind asigurarea de răspundere civilă auto (JO L 149, p. 14, Ediție specială, 06/vol. 7, p. 212).
2. Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Bejan, pe de o parte, și domnul Mușat, pe de altă parte, cu privire la un accident de circulație produs în timp ce domnul Mușat conducea în stare de ebrietate vehiculul doamnei Bejan.
Cadrul juridic
Reglementarea Uniunii
3. În vederea facilitării circulației călătorilor între statele membre, Directiva 72/166/CEE a Consiliului din 24 aprilie 1972 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la asigurarea de răspundere civilă auto și introducerea obligației de asigurare a acestei răspunderi (JO L 103, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 10) a instituit un regim întemeiat, pe de o parte, pe eliminarea verificărilor cărților verzi de asigurare la trecerea frontierelor interne ale Uniunii Europene și, pe de altă parte, pe obligația impusă fiecărui stat membru de a se asigura că răspunderea civilă auto este acoperită prin asigurare.
4. Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 72/166 prevede:
„[…] fiecare stat membru ia toate măsurile necesare pentru a se asigura că răspunderea civilă pentru pagubele produse de vehiculele care provin în mod obișnuit de pe teritoriul lor să fie acoperită prin asigurare. […]”
5. Directivele 84/5, 90/232 și 2005/14 împreună cu Directiva 2000/26/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 mai 2000 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la asigurarea de răspundere civilă auto și de modificare a Directivelor 73/239/CEE și 88/357/CEE ale Consiliului (a patra directivă privind asigurarea auto) (JO L 181, p. 65, Ediție specială, 06/vol. 4, p. 3) au completat ulterior acest regim în vederea ameliorării protecției oferite victimelor accidentelor de circulație.
6. Al șaptelea și al nouălea considerent ale Directivei 84/5 sunt redactate astfel:
„întrucât este în interesul victimelor ca efectele anumitor clauze de excludere să fie limitate la relațiile între asigurător și persoana care poartă răspunderea pentru accident; […]
[…]
întrucât trebuie să se acorde membrilor familiei asiguratului, conducătorului auto sau oricărei alte persoane care poartă răspunderea, o protecție comparabilă cu cea de care beneficiază alți terți, în orice caz în ceea ce privește vătămarea corporală”.
7. Articolul 2 alineatul (1) din această directivă prevede:
„Fiecare stat membru adoptă măsurile necesare pentru ca orice dispoziție legală sau clauză contractuală conținută într‑o poliță de asigurare, eliberată în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) din Directiva 72/166/CEE, care exclude de la asigurare cazurile în care vehiculele sunt utilizate sau conduse de către:
– persoane care nu sunt autorizate în mod explicit sau implicit,
sau
– persoane care nu sunt titularele unui permis care să le dea dreptul să conducă vehiculul respectiv,
sau
– persoane care nu respectă obligațiile legale de ordin tehnic cu privire la starea și siguranța vehiculului respectiv,
să fie considerată, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 72/166/CEE, fără efect în ceea ce privește pretențiile unor terți care au fost victime ale unui accident.
Cu toate acestea, dispoziția sau clauza prevăzută la prima liniuță poate fi invocată împotriva unor persoane care s‑au îmbarcat voluntar în vehiculul care a provocat dauna, în cazul în care asigurătorul poate dovedi că acestea știau că vehiculul este furat.
[…]”
8. Considerentele (20)-(22) ale Directivei 2005/14 au următorul cuprins:
„(20)	Pentru a garanta întreaga protecție dorită victimelor accidentelor auto, statele membre nu ar trebui să permită întreprinderilor de asigurare să se bazeze pe excesul contra unei victime.
(21) Dreptul de invocare a contractului de asigurare și de cerere a despăgubirii direct la o întreprindere de asigurare este foarte important pentru protecția victimelor accidentelor auto. Directiva 2000/26/CE acordă deja victimelor accidentelor care au avut loc într‑un alt stat membru decât statul membru de reședință al persoanei vătămate și care au fost cauzate de utilizarea unor vehicule asigurate și care au locul obișnuit de staționare într‑un stat membru un drept de acțiune directă împotriva întreprinderii de asigurare care acoperă răspunderea civilă a persoanei responsabile. Pentru facilitarea unei soluționări rapide și eficiente a cererilor de despăgubire și pentru evitarea, pe cât posibil, a unor proceduri judiciare costisitoare, acest drept ar trebui extins în cazul tuturor victimelor accidentelor auto.
(22) Pentru îmbunătățirea protecției victimelor accidentelor auto, ar trebui să se aplice procedura de prezentare a unei «oferte de despăgubire motivate» prevăzute de Directiva 2000/26/CE în cazul oricărui accident care implică un astfel de vehicul. Aceeași procedură ar trebui, de asemenea, să se aplice mutatis mutandis
în cazul cererilor de despăgubire a căror soluționare este efectuată de sistemul birourilor naționale de asigurare prevăzut de Directiva 72/166/CEE.”
9. Prin Directiva 2009/103/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 septembrie 2009 privind asigurarea de răspundere civilă auto și controlul obligației de asigurare a acestei răspunderi (JO L 263, p. 11) s‑a realizat codificarea Directivelor 72/166, 84/5, 90/232, 2000/26 și 2005/14 și, prin urmare, acestea au fost abrogate cu începere de la 27 octombrie 2009.
Reglementarea națională
10. Articolul 40¹ din Legea nr. 136/1995 privind asigurările și reasigurările în România ( Monitorul Oficial al României
nr. 303 din 30 decembrie 1995) are următorul cuprins:
„Asigurătorii și împuterniciții lor au obligația de a pune la dispoziția asiguraților sau contractanților asigurării informații în legătură cu contractele de asigurare, atât înaintea încheierii, cât și pe durata derulării acestora.”
11. Articolul 58 din această lege prevede:
„Asigurătorul recuperează sumele plătite drept despăgubiri de la persoana răspunzătoare de producerea pagubei, în următoarele cazuri:
[…]
b) accidentul a fost produs în timpul comiterii unor fapte incriminate de dispozițiile legale privind circulația pe drumurile publice ca infracțiuni săvârșite cu intenție, chiar dacă aceste fapte nu s‑au produs pe astfel de drumuri sau în timpul comiterii altor infracțiuni săvârșite cu intenție;
[…]”
12. Potrivit articolului 87 alineatul (1) din Ordonanța de Urgență a Guvernului nr. 195/2002 ( Monitorul Oficial al României nr. 670 din 3 august 2006), conducerea pe drumurile publice a unui autovehicul de o persoană ce are o îmbibație alcoolică de peste 0,80 g/l alcool pur în sânge constituie infracțiune și se pedepsește cu închisoare de la unu la cinci ani.
13. Conform articolului 102 alineatul (3) din această ordonanță de urgență, dacă fapta nu constituie, potrivit legii, infracțiune, conducerea sub influența băuturilor alcoolice constituie contravenție și se sancționează cu amendă și cu suspendarea exercitării dreptului de a conduce pentru o perioadă de 90 de zile.
14. Articolul 3 din Ordinul nr. 3111/2004 al Comisiei de Supraveghere a Asigurărilor ( Monitorul Oficial al României nr. 1243 din 23 decembrie 2004) prevede:
„Înainte de încheierea unui contract de asigurare, asigurătorii sunt obligați să furnizeze clienților cel puțin următoarele informații:
[…]
a) definirea fiecărui eveniment asigurat, a indemnizației de asigurare în cazul producerii evenimentului asigurat;
[…]
c) modalitățile de executare, suspendare sau încetare a contractului de asigurare.
[…]”
15. Articolul 6 din acest ordin are următorul cuprins:
„În timpul derulării unui contract de asigurare, asigurătorii sunt obligați să furnizeze asiguraților, în cazul modificării condițiilor contractului de asigurare sau al modificării legii aplicabile acestuia, informațiile enumerate la art. 3.”
Acțiunea principală și întrebările preliminare
16. În cursul lunii octombrie 2006, doamna Bejan a dobândit dreptul de folosință și posesia unui autoturism marca Dacia, model Logan Laureate, în temeiul unui contract de leasing încheiat pe o durată de 60 de luni cu societatea SC Credit Europe Leasing IFN SA.
17. Cu ocazia încheierii acestui contract de leasing, doamna Bejan a achitat contravaloarea asigurării obligatorii de răspundere civilă. În plus, societatea finanțatoare a obligat‑o pe doamna Bejan să încheie un contract de asigurare auto facultativă cu asigurătorul SC Generali Asigurări SA (denumit în continuare „Generali”) în nume propriu, precum și în numele societății finanțatoare.
18. Cu toate acestea, potrivit Generali, în cadrul respectivei asigurări, calitatea de asigurat nu era recunoscută decât societății finanțatoare, în calitate de proprietar al vehiculului în cauză, doamna Bejan neavând decât calitatea de utilizator.
19. Contractul de asigurare în discuție acoperea pagubele materiale suferite de vehiculul asigurat prin ciocnire, prin tamponare sau prin coliziune. Acest contract stipula, pe de altă parte, că sunt excluse de la acoperirea oferită prin asigurare pagubele suferite în cazul în care vehiculul este condus de o persoană „care se află sub influența […] alcoolului sau în stare de ebrietate”.
20. La 27 decembrie 2008, doamna Bejan a încredințat vehiculul domnului Mușat, care, neadaptând viteza la condițiile meteorologice (carosabil acoperit cu zăpadă) și conducând sub influența băuturilor alcoolice, l‑a avariat. Potrivit doamnei Bejan, vehiculul nu mai poate fi reparat.
21. Doamna Bejan s‑a adresat Generali în vederea obținerii unei despăgubiri în baza contractului de asigurare încheiat. Compania de asigurări a indicat însă că, astfel cum reiese din actul constatator întocmit de poliție, domnul Mușat se afla sub influența băuturilor alcoolice la momentul accidentului și, ca urmare, a refuzat să îi acorde despăgubiri doamnei Bejan, invocând clauza de excludere privind conducerea sub influența alcoolului prevăzută în contractul de asigurare.
22. Doamna Bejan s‑a îndreptat astfel împotriva domnului Mușat, sesizând instanța de trimitere cu o acțiune civilă având ca obiect obținerea reparării de către persoana interesată a daunelor materiale și morale produse ca urmare a accidentului menționat.
23. În cadrul acestui litigiu, domnul Mușat a formulat o cerere de chemare în garanție a societății Generali.
24. Considerând că soluționarea litigiului cu care a fost sesizată necesită interpretarea dreptului Uniunii, Judecătoria Focșani a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1) Dispozițiile articolului 40¹ din Legea nr. 136/1995 […] și ale articolelor 1-6, cu precădere articolul 3 și articolul 6, din Ordinul [nr.] 3111/2004 al Comisiei de Supraveghere a Asigurărilor, cu referire la articolul 10 alineatul (3) din Legea [nr.] 136/1995 […] nu contravin dispozițiilor articolului 169 TFUE […]?
2) În cazul în care dreptul național al unui stat membru prevede că persoana păgubită nu are dreptul la despăgubiri în baza contractului de asigurare de răspundere civilă auto în situația în care:
– accidentul a fost produs cu intenție,
– accidentul a fost produs în timpul comiterii unor fapte incriminate de dispozițiile legale privind circulația pe drumurile publice ca infracțiune săvârșită cu intenție,
– accidentul a fost produs în timpul când autorul infracțiunii săvârșite cu intenție încerca să se sustragă de la urmărire,
– persoana răspunzătoare de producerea pagubei a condus vehiculul fără consimțământul asiguratului,
aceste dispoziții nu sunt excesiv de restrictive pentru realizarea obiectivului urmărit (de protecție socială, respectiv faptul că se impune a se garanta unei persoane păgubite că nu rămâne nedesdăunată pentru distrugerea proprietății sale) depășind ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia?
3) Dacă răspunsul la întrebarea 2) ar fi negativ, restricția impusă nu pune persoana păgubită într‑o situație discriminatoare față de cetățeni ai altor state membre [ale Uniunii] care sunt excluși de la despăgubire doar în situațiile prevăzute de articolul 2 alineatul (1) prima, a doua și a treia liniuță din [Directiva 84/5]?
4) Excluderile de la riscul asigurat impuse de legislația națională în astfel de situații restrâng libertatea de stabilire și libera prestare a serviciilor consacrate de articolul 49 TFUE […] și articolul 56 TFUE […], cu referire la Directiva 92/49 […]?
5) În cazul în care dreptul național al statului membru [al Uniunii] prevede că persoana victimă a unui eveniment rutier poate solicita persoanei care poartă răspunderea rambursarea cheltuielilor rezultate din repararea sau, după caz, înlocuirea autoturismului, a altor cheltuieli ocazionate, excluderea pentru asigurător de a fi obligat de a despăgubi persoana prejudiciată ca urmare a unui eveniment rutier într‑un stadiu inițial (de îndată ce s‑a produs evenimentul), urmând ca ulterior, în funcție de modul de soluționare a litigiului și, respectiv, de stabilirea persoanei care poartă răspunderea pentru pagubă, acesta să aibă calea unei acțiuni în regres pentru a se facilita soluționarea rapidă și eficientă a cererilor de despăgubiri și pentru evitarea pe cât posibil a unor proceduri judiciare costisitoare ce ar putea pune părțile în imposibilitatea de a‑și valorifica dreptul, chiar și în situația în care s‑ar face aplicarea dispozițiilor Directivei 2003/8 […] și a Recomandărilor [adoptate de Comitetul Miniștrilor al Consiliului Europei R (81)7 privind mijloacele de facilitare a accesului la justiție și R (93)1 privind accesul efectiv la justiție pentru persoanele aflate în situație de mare dificultate materială] nu poate fi considerată abuzivă, contrară însăși considerentelor tuturor directivelor privind asigurarea de răspundere civilă auto?
6) În situația în care răspunsul la întrebarea 5 ar fi negativ, acesta nu ar contraveni prevederilor [considerentului] 21 al Directivei 2005/14 […]?
7) Excluderea reclamantei de la despăgubire în speță în baza contractului de asigurare civilă auto nu este de natură a o pune într‑o situație discriminatorie față de alte persoane ce ar fi despăgubite chiar și în situația în care persoana ce poartă răspunderea pentru prejudiciu ar rămâne necunoscută sau este neasigurată, în condițiile în care reclamanta a achitat și o poliță de asigurare civilă auto obligatorie și una facultativă, în sume deloc neglijabile, și cu toate acestea bunurile sale nu sunt protejate nicicum?
8) Instanța națională este singura competentă să stabilească dacă un organism, precum societatea de asigurare în speță, îndeplinește criteriile care permit invocarea împotriva sa a dispozițiilor unei directive care produce efecte directe? Și, dacă răspunsul este afirmativ, care ar fi criteriile aplicabile în acest sens?
9) Netranspunerea în ordinea sa juridică de către un stat membru [al Uniunii] a Directivei 2005/14 […] (cu toate că termenul de transpunere a expirat la 11 iunie 2007) și în special a dispozițiilor [considerentelor] (20), (21) și (22) este de natură a prejudicia reclamanta prin încălcarea unui drept fundamental al acesteia, de respectare a bunurilor sale, chiar dacă în prezent Directiva 2009/103 […] a abrogat Directivele […] 72/166 […], 84/5 […], 90/232 […], 2000/26[…] și 2005/14 […], reglementările la care am făcut referire regăsindu‑se în totalitate în cuprinsul noii [d]irective […], ce, mai mult decât dispozițiile abrogate, protejează dreptul persoanei păgubite ca urmare a unui eveniment rutier?
10) Poate instanța națională să invoce din oficiu încălcarea unei dispoziții comunitare și să declare nulitatea clauzei de excludere de la risc asigurat în cazul în care persoana prejudiciată‑consumator nu a fost informată cu privire la excluderi, situațiile în care nu operează asigurarea (contrar dispozițiilor Directivei 2005/14), precum și în situația în care societatea de asigurare a impus și mai multe excluderi decât cele prevăzute în legea cadru privind asigurările (Legea nr. 136/1995 […]), chiar dacă această nulitate nu a fost invocată în fața instanței de persoana îndreptățită, cu toate că legislația națională a transpus prevederile Directivei 93/13 […] prin Legea nr. 193/2000 (Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 52 din 25 ianuarie 2002), completată prin Legea nr. 363/2007 privind clauzele abuzive din contractele încheiate între comercianți și consumatori ( Monitorul Oficial [al României]
nr. 899 din 28 decembrie 2007)?”
25. Întrucât a considerat că întrebările adresate necesită un răspuns urgent din partea Curții, instanța de trimitere i‑a solicitat acesteia să judece trimiterea preliminară potrivit unei proceduri accelerate, în aplicarea articolului 104a primul paragraf din Regulamentul de procedură al Curții.
Cu privire la întrebările preliminare
26. În cadrul acțiunii principale, instanța de trimitere este chemată, în esență, să stabilească cine este persoana care trebuie să suporte prejudiciul patrimonial rezultat ca urmare a distrugerii vehiculului intervenite cu ocazia accidentului produs la 27 decembrie 2008, mai exact domnul Mușat, care conducea acest vehicul sub influența băuturilor alcoolice, doamna Bejan, care îi încredințase domnului Mușat vehiculul, sau Generali, societate cu care a fost încheiată o asigurare facultativă în privința vehiculului în cauză.
27. Două importante obstacole se ivesc, în acest context, în calea posibilității ca prejudiciul în cauză să fie suportat de Generali. Pe de o parte, contractul de asigurare încheiat cu această societate cuprinde o clauză de excludere a acoperirii pagubelor produse în cazul în care vehiculul este condus de o persoană care se află sub influența alcoolului. Pe de altă parte, dreptul național, care, de altfel, nu pare să se opună unei astfel de clauze de excludere, prevede la articolul 58 litera b) din Legea nr. 136/1995 coroborat cu articolul 87 alineatul (1) și cu articolul 102 alineatul (3) din Ordonanța de Urgență a Guvernului nr. 195/2002 că asigurătorul recuperează sumele plătite drept despăgubiri, în circumstanțe precum cele din cauza principală, de la persoana răspunzătoare de producerea pagubei, în speță domnul Mușat.
28. Cu toate acestea, instanța de trimitere exprimă o serie de îndoieli cu privire la caracterul echitabil al consecințelor aplicării acestor norme de drept național, în măsura în care doamna Bejan nu ar primi, în cauza principală, despăgubiri din partea Generali. Astfel, dacă autovehiculul ar fi fost furat sau dacă persoana care poartă răspunderea pentru producerea prejudiciului ar fi rămas necunoscută, doamna Bejan ar fi fost despăgubită. Pe de altă parte, doamna Bejan este cea care suportă riscul ca domnul Mușat să se afle în imposibilitate de a achita despăgubirea datorată în cazul în care instanța ar dispune obligarea sa la plată. Instanța de trimitere se întreabă, în aceste condiții, dacă dreptul Uniunii poate avea vreo influență asupra soluționării litigiului.
29. În această privință, este necesar să se sublinieze de la bun început că dreptul Uniunii nu se aplică automat și fără nicio limitare oricăror raporturi existente între justițiabilii din statele membre. Astfel, în temeiul principiului atribuirii, consacrat la articolul 5 alineatul (2) TUE, Uniunea acționează numai în limitele competențelor care i‑au fost atribuite de statele membre prin tratate pentru realizarea obiectivelor stabilite prin aceste tratate. Orice competență care nu este atribuită Uniunii prin tratate aparține statelor membre. Prin urmare, dreptul Uniunii poate avea influență asupra soluționării unui litigiu cu care este sesizată o instanță națională numai în măsura în care o reglementare națională intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii.
Cu privire la a treia, la a cincea, la a șasea și la a șaptea întrebare
30. Considerând că răspunsurile în special la a treia, la a cincea, la a șasea și la a șaptea întrebare nu lasă loc niciunei îndoieli rezonabile, Curtea, în conformitate cu articolul 104 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul de procedură, a informat instanța de trimitere că urmează să se pronunțe prin ordonanță motivată și a invitat persoanele interesate prevăzute la articolul 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene să prezinte eventualele lor observații cu privire la acest aspect.
31. În cadrul răspunsurilor scrise prezentate, guvernul român și Comisia Europeană s‑au alăturat poziției adoptate de Curte. În ceea ce o privește, deși a susținut că Directivele 72/166, 84/5, 90/232, 2000/26 și 2005/14 nu sunt aplicabile în acțiunea principală, întrucât, în speță, nu se pune problema unei asigurări obligatorii, ci a unei asigurări facultative, Generali nu a dorit să se exprime cu privire la poziția Curții asupra acestui aspect.
32. Prin intermediul celei de a treia și al celei de a șaptea întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă regimul de asigurare obligatorie a răspunderii civile auto instituit prin Directivele 72/166, 84/5, 90/232, 2000/26 și 2005/14 (denumit în continuare „regimul de asigurare obligatorie”) se opune unei legislații naționale care prevede că asigurătorul exclude de la acoperirea oferită printr‑un contract de asigurare facultativă a unui autovehicul daunele produse în cazul în care respectivul vehicul este condus de o persoană aflată sub influența alcoolului.
33. Prin intermediul celei de a cincea și al celei de a șasea întrebări, care trebuie examinate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă regimul de asigurare obligatorie se opune unei legislații naționale care nu impune unui asigurător obligația de a despăgubi imediat, în temeiul unui contract de asigurare facultativă a unui autovehicul, asiguratul care a fost păgubit cu ocazia producerii unui accident și de a recupera de la persoana care poartă răspunderea pentru producerea accidentului valoarea despăgubirilor acordate asiguratului, în cazurile în care asigurarea nu acoperă riscul, ca efect al unei clauze de excludere.
34. Cu privire la ansamblul acestor întrebări, este necesar să se evidențieze că regimul de asigurare obligatorie se aplică, astfel cum rezultă din articolul 3 alineatul (1) din Directiva 72/166, la care fac trimitere celelalte directive ce constituie parte a acestui sistem, numai asigurărilor care sunt obligatorii în temeiul regimului menționat, mai precis asigurărilor de răspundere civilă.
35. Acest regim nu se aplică, prin urmare, unor asigurări, precum cea încheiată de doamna Bejan cu Generali, care sunt facultative și care acoperă riscurile ce depășesc cadrul acoperirii obligatorii.
36. În consecință, trebuie să se răspundă la a treia și la a șaptea întrebare că regimul de asigurare obligatorie nu se opune unei legislații naționale care prevede că asigurătorul exclude de la acoperirea oferită printr‑un contract de asigurare facultativă a unui autovehicul daunele produse în cazul în care vehiculul este condus de o persoană care se află sub influența alcoolului.
37. Pentru aceleași motive, trebuie să se răspundă la a cincea și la a șasea întrebare că regimul de asigurare obligatorie nu se opune unei legislații naționale care nu impune unui asigurător obligația de a despăgubi imediat, în temeiul unui contract de asigurare facultativă a unui autovehicul, asiguratul care a fost păgubit ca urmare a producerii unui accident și de a recupera de la persoana care poartă răspunderea pentru producerea accidentului valoarea despăgubirilor acordate asiguratului, în cazurile în care asigurarea nu acoperă riscul, ca efect al unei clauze de excludere.
Cu privire la a patra întrebare
38. În temeiul articolului 104 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul de procedură, atunci când răspunsul la o întrebare preliminară poate fi în mod clar dedus din jurisprudență, Curtea poate să se pronunțe prin ordonanță motivată.
39. Se poate constata că o legislație națională care prevede că asigurătorul exclude de la acoperirea oferită printr‑un contract de asigurare facultativă a unui autovehicul daunele produse în cazul în care acest vehicul este condus de o persoană aflată sub influența alcoolului constituie o restricție atât privind libertatea de stabilire, cât și privind libera prestare a serviciilor, întrucât împiedică în special asigurătorii din alte state membre să propună contracte de asigurare care să acopere astfel de riscuri pe piața națională, prin intermediul fie al unui sediu secundar, fie al unei prestări de servicii transfrontaliere.
40. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, noțiunea „restricție” în sensul articolelor 49 TFUE și 56 TFUE privește măsurile care interzic, îngreunează sau fac mai puțin atractivă exercitarea libertății de stabilire sau a liberei prestări a serviciilor. Această noțiune acoperă măsurile adoptate de un stat membru, care, chiar dacă sunt aplicabile fără distincție, afectează accesul pe piață pentru întreprinderile din alte state membre și împiedică astfel comerțul intracomunitar (Hotărârea din 28 aprilie 2009, Comisia/Italia, C‑518/06, Rep., p. I‑3491, punctele 62 și 64).
41. În ceea ce privește întrebarea care dintre cele două libertăți fundamentale menționate de instanța de trimitere este aplicabilă în speță, trebuie amintit că noțiunea „stabilire” în sensul Tratatului FUE este foarte largă și implică posibilitatea unui resortisant al Uniunii de a participa, în mod stabil și continuu, la viața economică a unui stat membru diferit de statul de origine al acestuia și de a obține profit din această participare (a se vedea în acest sens, în special, Hotărârea din 21 iunie 1974, Reyners, 2/74, Rec., p. 631, punctul 21, Hotărârea din 30 noiembrie 1995, Gebhard, C‑55/94, Rec., p. I‑4165, punctul 25, și Hotărârea din 11 octombrie 2007, ELISA, C‑451/05, Rep., p. I‑8251, punctul 63). În plus, în temeiul articolului 57 primul paragraf TFUE, dispozițiile tratatului referitoare la libera prestare a serviciilor se aplică numai dacă nu se aplică cele referitoare la dreptul de stabilire.
42. Dat fiind că, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, Generali pare a fi o agenție, o sucursală sau o filială a unei societăți constituite în conformitate cu legislația unui alt stat membru decât România, în cauza principală ar fi aplicabile mai degrabă dispozițiile articolului 49 TFUE și următoarele decât cele ale articolului 56 TFUE și următoarele.
43. Cu toate acestea, trebuie subliniat că o restricție privind atât libertatea de stabilire, cât și libera prestare a serviciilor poate să fie admisă dacă se constată că face parte dintre măsurile derogatorii prevăzute expres de tratat sau că răspunde unor motive imperative de interes general, că este de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit și că nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia (Hotărârea Comisia/Italia, citată anterior, punctul 72).
44. În această privință, poate fi evidențiat în special că articolul 46 TFUE permite în mod expres adoptarea de măsuri derogatorii din motive de ordine publică, de siguranță publică și de sănătate publică și că necesitatea de a garanta siguranța rutieră constituie un motiv imperativ de interes general (Hotărârea din 22 octombrie 2009, Comisia/Portugalia, C‑438/08, Rep., p. I‑10219, punctul 48).
45. Întrucât din dosarul prezentat Curții lipsesc informații cu privire la acest aspect, revine instanței de trimitere sarcina de a examina în ce măsură restricția în discuție în acțiunea principală poate fi admisă în temeiul măsurilor derogatorii prevăzute în mod expres în tratat sau poate fi justificată, potrivit jurisprudenței Curții, de motive imperative de interes general.
46. Prin urmare, trebuie să se răspundă la a patra întrebare că o legislație națională care prevede că asigurătorul exclude de la acoperirea oferită printr‑un contract de asigurare facultativă a unui autovehicul daunele produse în cazul în care acest vehicul este condus de o persoană aflată sub influența alcoolului constituie o restricție atât privind libertatea de stabilire, cât și privind libera prestare a serviciilor. Revine instanței de trimitere sarcina de a examina în ce măsură această restricție poate fi totuși admisă în temeiul măsurilor derogatorii prevăzute în mod expres în tratat sau poate fi justificată, potrivit jurisprudenței Curții, de motive imperative de interes general.
Cu privire la prima și la a doua întrebare
47. Prima întrebare privește compatibilitatea cu articolul 169 TFUE a anumitor dispoziții de drept național referitoare la informațiile pe care asigurătorii sunt obligați să le furnizeze clienților lor.
48. A doua întrebare privește natura „excesiv de restrictivă” a anumitor dispoziții de drept național din perspectiva îndeplinirii obiectivului pe care îl urmăresc și aspectul dacă aceste dispoziții depășesc ceea ce este necesar pentru atingerea respectivului obiectiv.
49. În această privință trebuie amintit că informațiile care trebuie furnizate Curții în deciziile de trimitere sunt destinate nu numai să permită Curții să dea răspunsuri utile instanței de trimitere, ci trebuie deopotrivă să ofere guvernelor statelor membre, precum și celorlalte părți interesate posibilitatea de a prezenta observații conform articolului 23 din Statutul Curții.
50. Dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că, în acest scop, este necesară, pe de o parte, definirea de către instanța națională a cadrului factual și normativ în care se încadrează întrebările adresate sau cel puțin explicarea ipotezelor de fapt pe care se întemeiază aceste întrebări. Pe de altă parte, decizia de trimitere trebuie să indice motivele exacte care au determinat instanța națională să reflecteze asupra interpretării dreptului Uniunii și să considere necesar să adreseze Curții întrebări preliminare. În acest context, este indispensabil ca instanța națională să ofere un minim de explicații cu privire la motivele care au stat la baza alegerii prevederilor comunitare a căror interpretare o solicită și cu privire la legătura pe care o stabilește între aceste prevederi și legislația națională aplicabilă acțiunii principale (Hotărârea din 26 ianuarie 1993, Telemarsicabruzzo și alții, C‑320/90-C‑322/90, Rec., p. I‑393, punctul 6, Hotărârea din 6 martie 2007, Placanica și alții, C‑338/04, C‑359/04 și C‑360/04, Rep., p. I‑1891, punctul 34, precum și Hotărârea din 8 septembrie 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional și Bwin International, C‑42/07, Rep., p. I‑7633, punctul 40).
51. Or, în ceea ce privește prima și a doua întrebare adresate, este evident că cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare nu îndeplinește aceste cerințe. În special, această cerere nu cuprinde decât o descriere parțială a cadrului normativ și nu oferă nicio descriere a cadrului factual în care se încadrează prima întrebare și nicio indicație cu privire la motivele exacte care au determinat instanța de trimitere să reflecteze asupra compatibilității dispozițiilor de drept național citate cu dreptul Uniunii. În ceea ce privește a doua întrebare, cererea nu indică nicio dispoziție din dreptul Uniunii a cărei interpretare este solicitată de instanța de trimitere.
52. În aceste condiții, cererea în cauză nu permite nici guvernelor statelor membre, nici celorlalte părți interesate să prezinte, în conformitate cu articolul 23 din Statutul Curții, observații cu privire la obiectul întrebărilor adresate și nici Curții să ofere o interpretare utilă a dreptului Uniunii.
53. Prin urmare, trebuie să se constate că, în aplicarea articolului 92 alineatul (1) și a articolului 103 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, prima și a doua întrebare adresate Curții de Judecătoria Focșani sunt vădit inadmisibile.
Cu privire la a opta, la a noua și la a zecea întrebare
54. Întrucât a opta, a noua și a zecea întrebare pornesc de la premisa potrivit căreia legislația națională este incompatibilă cu dreptul Uniunii și întrucât, în speță, nu a fost identificată nicio incompatibilitate în temeiul argumentelor și al întrebărilor prezentate de instanța de trimitere, nu este necesar să se răspundă la aceste întrebări.
Cu privire la cererea de procedură accelerată
55. Având în vedere toate aceste considerații și ținând cont de adoptarea prezentei ordonanțe, nu este necesară pronunțarea cu privire la cererea prin care se urmărește judecarea prezentei cauze potrivit unei proceduri accelerate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
56. Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată.
Dizpozitiv
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:
1) Regimul de asigurare obligatorie a răspunderii civile auto instituit prin
– Directiva 72/166/CEE a Consiliului din 24 aprilie 1972 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la asigurarea de răspundere civilă auto și introducerea obligației de asigurare a acestei răspunderi;
– A doua Directivă 84/5/CEE a Consiliului din 30 decembrie 1983 privind apropierea legislațiilor statelor membre privind asigurarea de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule;
– A treia Directivă 90/232/CEE a Consiliului din 14 mai 1990 privind armonizarea legislației statelor membre referitoare la asigurarea de răspundere civilă pentru pagubele produse de autovehicule;
– Directiva 2000/26/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 mai 2000 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la asigurarea de răspundere civilă auto și de modificare a Directivelor 73/239/CEE și 88/357/CEE ale Consiliului (a patra directivă privind asigurarea auto) și prin
– Directiva 2005/14/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 de modificare a Directivelor 72/166/CEE, 84/5/CEE, 88/357/CEE și 90/232/CEE [ale Consiliului] și a Directivei 2000/26/CE a Parlamentului European și a Consiliului privind asigurarea de răspundere civilă auto,
nu se opune unei legislații naționale care prevede că asigurătorul exclude de la acoperirea oferită printr‑un contract de asigurare facultativă a unui autovehicul daunele produse în cazul în care vehiculul este condus de o persoană care se află sub influența alcoolului.
2) Regimul de asigurare obligatorie de răspundere civilă auto instituit prin Directivele 72/166, 84/5, 90/232, 2000/26 și 2005/14 nu se opune unei legislații naționale care nu impune unui asigurător obligația de a despăgubi imediat, în temeiul unui contract de asigurare facultativă a unui autovehicul, asiguratul care a fost păgubit ca urmare a producerii unui accident și de a recupera de la persoana care poartă răspunderea pentru producerea accidentului valoarea despăgubirilor acordate asiguratului, în cazurile în care asigurarea nu acoperă riscul, ca efect al unei clauze de excludere.
3) O legislație națională care prevede că asigurătorul exclude de la acoperirea oferită printr‑un contract de asigurare facultativă a unui autovehicul daunele produse în cazul în care acest vehicul este condus de o persoană aflată sub influența alcoolului constituie o restricție atât privind libertatea de stabilire, cât și privind libera prestare a serviciilor. Revine instanței de trimitere sarcina de a examina în ce măsură această restricție poate fi totuși admisă în temeiul măsurilor derogatorii prevăzute în mod expres în Tratatul FUE sau poate fi justificată, potrivit jurisprudenței Curții, de motive imperative de interes general.