62005CC0110(01)_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. O reglementare națională privind „modalitățile de utilizare” ale unor mărfuri trebuie să fie examinată în raport cu articolul 28 CE sau trebuie să fie apreciată în lumina criteriilor evidențiate de Curte în Hotărârea Keck și Mithouard(2) în același mod precum o reglementare privind „modalitățile de vânzare”?
2. Aceasta este, în esență, întrebarea la care Curtea trebuie să răspundă în cadrul prezentei acțiuni.
3. Această cauză se referă la o procedură în constatarea neîndeplinirii obligațiilor pe care Comisia Comunităților Europene a inițiat‑o împotriva Republicii Italiene în temeiul articolului 226 CE. Potrivit Comisiei, Republica Italiană și‑a încălcat, astfel, obligațiile care îi revin în temeiul articolului 28 CE prin adoptarea în codul său rutier a unei reglementări care interzice ca motoretele, motocicletele, triciclurile și cvadriciclurile să tracteze o remorcă(3) .
4. Este a doua oară când sunt prezentate concluzii în cadrul acestei acțiuni.
5. Inițial, Curtea a decis să atribuie această cauză unei camere compuse din cinci judecători(4) și să se pronunțe fără audierea pledoariilor, întrucât niciuna dintre părți nu a solicitat audierea observațiilor sale orale. Avocatul general Léger și‑a prezentat concluziile la 5 octombrie 2006, ulterior procedura orală fiind declarată terminată. Acesta a concluzionat că Republica Italiană, prin adoptarea și menținerea în vigoare a unei astfel de reglementări, nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 28 CE.
6. Având în vedere că această propunere a ridicat noi întrebări privind domeniul de aplicare al articolului 28 CE, care nu au fost discutate de părți în cursul procedurii, Curtea, prin Ordonanța din 7 martie 2007, a dispus redeschiderea procedurii orale și a trimis cauza în fața Marii Camere. În plus, aceasta a invitat părțile, precum și statele membre, altele decât Republica Italiană, să răspundă la următoarea întrebare:
„În ce măsură și în ce condiții dispozițiile naționale care reglementează utilizarea unui produs, iar nu caracteristicile acestuia, și care se aplică fără deosebire produselor naționale și celor importate trebuie considerate măsuri cu efect echivalent restricțiilor cantitative la import în sensul articolului 28 CE?”
7. Pe lângă Comisie și Republica Italiană, au prezentat observații Republica Cehă, Regatul Danemarcei, Republica Federală Germania, Republica Elenă, Republica Franceză, Republica Cipru, Regatul Țărilor de Jos și, în sfârșit, Regatul Suediei.
8. Prezentele concluzii se vor împărți în două părți.
9. În prima parte, vom expune punctul nostru de vedere în ceea ce privește răspunsul care trebuie dat la întrebarea adresată de Curte.
10. Aceasta necesită o reflecție generală cu privire la sensul și la domeniul de aplicare ale normelor privind libera circulație a mărfurilor. Răspunsul necesită de asemenea, cu prețul revenirii asupra pozițiilor deja exprimate în această privință, o analiză a domeniului de aplicare al articolului 28 CE și a criteriilor care permit calificarea unei dispoziții naționale determinate drept măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative la import. Întrebarea adresată de Curte oferă de asemenea posibilitatea de a clarifica domeniul de aplicare al Hotărârii Keck și Mithouard, citată anterior. Această hotărâre, după cum se știe, a creat numeroase dificultăți de interpretare ce nu au putut fi soluționate decât de la caz la caz.
11. În cadrul prezentelor concluzii, vom explica motivele pentru care considerăm că măsurile naționale care reglementează condițiile de utilizare ale unor mărfuri nu trebuie să fie examinate în raport cu criteriile consacrate de Curte în Hotărârea Keck și Mithouard, citată anterior. Vom arăta că aceste măsuri intră în domeniul de aplicare al articolului 28 CE și pot constitui măsuri cu efect echivalent unor restricții cantitative la import contrare Tratatului CE, în cazul în care împiedică accesul pe piață al produsului în cauză.
12. Pe baza acestei analize, vom examina, în a doua parte, temeinicia acțiunii în constatarea neîndeplinirii obligațiilor introduse de Comisie împotriva Republicii Italiene.
13. După o analiză a efectelor măsurii în cauză asupra comerțului intracomunitar, vom susține că legislația italiană, în măsura în care împiedică accesul pe piața italiană al remorcilor legal produse și comercializate în alte state membre, constituie o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative la import contrară articolului 28 CE.
I – Cadrul juridic
A – Dreptul comunitar
1. Tratatul CE
14. Articolul 28 CE interzice restricțiile cantitative la import între statele membre, precum și orice măsuri cu efect echivalent.
15. Totuși, în conformitate cu articolul 30 CE, articolul 28 CE nu se opune interdicțiilor sau restricțiilor la import care sunt justificate, în special, pe motive de ordine publică, de siguranță publică sau de protecție a sănătății și a vieții persoanelor, cu condiția ca aceste interdicții sau restricții să nu constituie un mijloc de discriminare arbitrară și nici o restricție disimulată în comerțul dintre statele membre.
2. Dreptul derivat
16. Legiuitorul comunitar a stabilit, în cadrul Directivei 92/61/CEE(5), o procedură de omologare comunitară pentru autovehiculele cu două sau trei roți.
17. În conformitate cu articolul 1 alineatele (2) și (3) din Directiva 92/61, vehiculele vizate sunt motoretele(6), motocicletele, triciclurile și cvadriciclurile.
18. Astfel cum reiese cu claritate din considerentele acestei directive, procedura permite, pe de o parte, să se asigure o mai bună funcționare a pieței interne prin eliminarea barierelor tehnice în comerțul din sectorul autovehiculelor cu motor și contribuie, pe de altă parte, la îmbunătățirea siguranței rutiere și la protecția mediului și a consumatorilor(7) .
19. Pentru a permite punerea în aplicare a procedurii menționate, Directiva 92/61 prevede o armonizare totală a cerințelor tehnice pe care aceste autovehicule trebuie să le îndeplinească. Aceasta prevede de asemenea că cerințele tehnice aplicabile diferitelor componente și caracteristici ale acestor autovehicule sunt armonizate în cadrul unor directive speciale(8) .
20. Astfel, cerințele privind masa, dimensiunile, precum și dispozitivele de tractare și de fixare ale acestor autovehicule au fost armonizate în cadrul Directivelor 93/93/CEE(9) și 97/24/CE(10) .
21. Fiecare dintre aceste directive prevede, în cadrul preambulului și în termeni identici, că dispozițiile pe care le stabilesc nu pot avea ca efect obligarea statelor membre care nu acceptă, pe teritoriul lor, ca autovehiculele cu două sau trei roți să tracteze o remorcă să își modifice normele(11) .
B – Dreptul național
22. Articolul 53 din Decretul legislativ nr. 285 (decreto legislativo n. 285) din 30 aprilie 1992(12) definește motoretele ca fiind orice autovehicul cu două, trei sau patru roți, acestea din urmă reprezentând „cvadricicluri cu motor”.
23. În conformitate cu articolul 54 din Codul rutier, automobilele sunt autovehicule care au cel puțin patru roți, cu excepția motoretelor.
24. În conformitate cu articolul 56 din codul menționat, numai autoturismele, troleibuzele și tractoarele automobile sunt autorizate să tracteze o remorcă.
II – Procedura precontencioasă
25. Ca urmare a unui schimb de scrisori între Republica Italiană și Comisie, aceasta din urmă a considerat că acest stat membru, prin adoptarea reglementării în cauză, nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 28 CE. Prin urmare, Comisia i‑a solicitat, prin scrisoarea de punere în întârziere din 3 aprilie 2003, să își prezinte observațiile.
26. În scrisoarea sa de răspuns din 13 iunie 2003, Republica Italiană s‑a angajat să își modifice reglementarea pentru a elimina obstacolele din calea importurilor semnalate de Comisie. Aceasta a precizat, în plus, că modificările priveau nu doar omologarea vehiculelor, ci și înmatricularea, circulația și controlul rutier al remorcilor (revizii).
27. Comisia nu a primit nicio comunicare privind adoptarea acestor modificări. Prin urmare, la 19 decembrie 2003, a adresat Republicii Italiene un aviz motivat prin care invita acest stat membru să adopte măsurile necesare pentru a se conforma obligațiilor care îi revin în temeiul articolului 28 CE în termen de două luni de la notificarea acestui aviz. Întrucât nu a primit niciun răspuns, Comisia a introdus o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 226 CE, printr‑o cerere depusă la grefa Curții la 4 martie 2005.
III – Acțiunea
28. Comisia solicită Curții:
– să constate că, interzicând ca motoretele să tracteze o remorcă, Republica Italiană nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 28 CE;
– să oblige Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.
29. Republica Italiană solicită Curții respingerea acțiunii.
IV – Cu privire la întrebarea adresată de Curte
30. Astfel cum am menționat, Curtea, în urma redeschiderii procedurii orale, a invitat părțile și statele membre să răspundă la următoarea întrebare:
„În ce măsură și în ce condiții dispozițiile naționale care reglementează utilizarea unui produs, iar nu caracteristicile acestuia, și care se aplică fără deosebire produselor naționale și celor importate trebuie să fie considerate măsuri cu efect echivalent restricțiilor cantitative la import în sensul articolului 28 CE?”
A – Răspunsurile propuse de părți și de statele membre
31. Comisia, Republica Italiană, Republica Cehă, Regatul Danemarcei, Republica Federală Germania, Republica Elenă, Republica Franceză, Republica Cipru, Regatul Țărilor de Jos și, în sfârșit, Regatul Suediei au prezentat observații scrise și orale.
32. Comisia susține că modalitățile de utilizare a unui produs reglementează condițiile în care un produs poate fi utilizat. Acesta ar fi cazul unei măsuri care limitează utilizarea unui produs în spațiu sau în timp(13) . Această noțiune ar acoperi, de asemenea, cazurile în care o reglementare interzice utilizarea unui produs.
33. Potrivit Comisiei, pentru a stabili dacă o reglementare națională privind utilizarea unui produs constituie o măsură cu efect echivalent în sensul articolului 28 CE, ar trebui să fie avute în vedere, în cadrul unei examinări de la caz la caz, efectele directe sau indirecte, efective sau potențiale ale acestei măsuri. Nu există nicio îndoială, în opinia Comisiei, că o reglementare care interzice în mod absolut sau aproape absolut utilizarea unui produs constituie o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative în sensul articolului 28 CE(14) .
34. Regatul Țărilor de Jos susține o delimitare clară a domeniului de aplicare al articolului 28 CE. Acest stat consideră că obiectivul urmărit de această dispoziție, și anume buna funcționare a pieței interne, nu poate implica faptul că o legislație națională privind, de exemplu, siguranța rutieră intră sub incidența interdicției prevăzute de articolul 28 CE(15) . Însă acesta subliniază de asemenea că accesul pe piață fără obstacole prezintă o importanță deosebită.
35. Regatul Țărilor de Jos susține punctul de vedere apărat de avocatul general Kokott în Concluziile prezentate în cauza Mickelsson și Roos (C‑142/05), pendinte în fața Curții, întrucât acesta ar permite scoaterea din domeniul de aplicare al articolului 28 CE a unui set de norme care nu vizează protecția intereselor economice. Acest stat subliniază totuși unele neajunsuri ale abordării respective. Pe de o parte, ar fi dificil să se definească cu claritate noțiunea „modalități de utilizare”. În cazul în care dispoziția privind utilizarea impune o adaptare a produsului, aceasta ar reprezenta, așadar, o cerință legată de caracteristicile produsului.
36. De asemenea, Regatul Țărilor de Jos consideră că adăugarea unei noi categorii de exceptare de la aplicarea articolului 28 CE ar constitui o sursă de confuzie pentru instanța națională. În funcție de categoria din care face parte o dispoziție determinată, ar trebui utilizat un criteriu sau altul.
37. Regatul Țărilor de Jos critică de asemenea Hotărârea Keck și Mithouard, citată anterior, pentru faptul că nu ar oferi un criteriu corespunzător și face trimitere, în această privință, la Concluziile avocatului general Poiares Maduro prezentate în cauza Alfa Vita Vassilopoulos și Carrefour‑Marinopoulos(16) . În plus, acest stat arată că, la fel precum modalitățile de vânzare, anumite modalități de utilizare ar putea avea repercusiuni grave asupra comerțului intracomunitar și ridică problema utilității practice a instituirii unei noi excepții. Prin urmare, Regatul Țărilor de Jos propune adoptarea unei abordări „ de minimis ”, susținută de avocatul general Jacobs în Concluziile prezentate în cauza Leclerc‑Siplec(17), deși subliniază de asemenea dificultățile pe care le‑ar întâmpina instanțele naționale în aplicarea acesteia.
38. Spre deosebire de Republica Cehă, Regatul Danemarcei, Republica Federală Germania, Republica Franceză, Republica Cipru și Regatul Suediei consideră că criteriile evidențiate în Hotărârea Keck și Mithouard, citată anterior, ar putea fi transpuse măsurilor ce reglementează utilizarea unui produs. Aceste state susțin, în esență, că dispozițiile naționale, aplicabile fără deosebire, care limitează, însă nu interzic utilizarea unui produs nu intră, în principiu, în domeniul de aplicare al noțiunii „restricție” în sensul articolului 28 CE. Totuși, în opinia acestor state, se poate deroga de la acest principiu în cazul în care se demonstrează că măsurile în cauză interzic pur și simplu utilizarea unui produs sau nu autorizează decât o utilizare marginală, limitând astfel accesul acestui produs pe piață.
39. În ceea ce privește Republica Elenă, aceasta susține că o reglementare privind utilizarea unui produs nu poate, în sine, să constituie un obstacol în calea comerțului dintre statele membre. Aceasta susține totuși că, în cazul în care utilizarea produsului reprezintă un element constitutiv al circulației produsului, atunci problema calificării măsurii trebuie să fie examinată de la caz la caz, iar obstacolul care ar rezulta poate intra în domeniul de aplicare al articolului 28 CE.
40. În sfârșit, Republica Italiană consideră, în esență, că răspunsul la întrebarea adresată de Curte depinde deopotrivă de aspectul dacă produsul poate fi utilizat în alte scopuri. În plus, aceasta insistă asupra preocupărilor legate de siguranța rutieră și de particularitățile reliefului italian.
B – Aprecierea noastră
41. În cadrul prezentului litigiu, Curții i se solicită să stabilească dacă reglementarea italiană care interzice utilizarea pe teritoriul acestui stat a unui produs determinat reprezintă o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative la import în sensul articolului 28 CE sau dacă această reglementare, în măsura în care stabilește o „modalitate de utilizare” a unor mărfuri, este exclusă, în sensul criteriilor evidențiate de Curte în Hotărârea Keck și Mithouard, citată anterior, din domeniul de aplicare al acestei dispoziții.
42. Această întrebare este cu atât mai interesantă cu cât o altă cauză, Mickelsson și Roos, citată anterior, pendinte în fața Curții, ridică o întrebare asemănătoare.
43. Astfel, în această cauză, Curtea a ridicat problema dacă articolele 28 CE și 30 CE se opun unei reglementări suedeze care limitează utilizarea motovehiculelor nautice în anumite ape. Această reglementare este diferită de măsura în discuție în cauza de față, deoarece limitează utilizarea unui produs, dar nu interzice pur și simplu utilizarea sa, astfel cum se prevede în reglementarea italiană.
44. În concluziile prezentate în cauza menționată, avocatul general Kokott propune, prin analogie cu „modalitățile de vânzare”, neincluderea în domeniul de aplicare al articolului 28 CE a „modalităților de utilizare” a unor mărfuri dacă sunt îndeplinite, în special, condițiile stabilite de Curte în Hotărârea Keck și Mithouard, citată anterior(18) .
45. Astfel, avocatul general Kokott arată că dispozițiile naționale privind modalitățile de utilizare a produselor și cele privind modalitățile de vânzare a acestora sunt comparabile în ceea ce privește natura și intensitatea impactului acestora asupra comerțului. Aceste dispoziții nu ar avea în mod normal ca obiect reglementarea schimburilor de mărfuri dintre statele membre. Ele nu ar produce efecte, în principiu, decât după importarea produsului și nu ar avea decât un impact indirect asupra vânzării acestuia. Potrivit avocatului general Kokott, ar fi coerent ca jurisprudența Keck și Mithouard, citată anterior, să fie extinsă cu privire la măsurile care reglementează utilizarea mărfurilor și, în consecință, astfel de măsuri să fie excluse din domeniul de aplicare al articolului 28 CE(19) .
46. Totuși, avocatul general Kokott invită Curtea să clarifice și să completeze condițiile stabilite în Hotărârea Keck și Mithouard, citată anterior, și propune ca dispozițiile naționale care interzic utilizarea unui produs sau care nu îl autorizează decât în mod marginal să fie incluse în domeniul de aplicare al articolului 28 CE „în măsura în care acestea împiedică (sau ar putea împiedica) accesul unui produs pe piață”(20) .
47. Acestea fiind amintite, considerăm că este important, în acest moment, să prezentăm liniile generale ale jurisprudenței privind libera circulație a mărfurilor.
1. Jurisprudența referitoare la principiul liberei circulații a mărfurilor
48. Libera circulație a mărfurilor între statele membre constituie unul dintre principiile fundamentale ale Comunității(21) .
49. Astfel, articolul 3 CE, aflat în prima parte a tratatului, intitulată „Principii”, prevede la litera (c) că, pentru realizarea scopurilor prevăzute la articolul 2 CE, acțiunea Comunității presupune o piață internă caracterizată prin eliminarea, între statele membre, a obstacolelor care stau, în special, în calea liberei circulații a mărfurilor.
50. În plus, articolul 14 alineatul (2) CE prevede că piața internă cuprinde un spațiu fără frontiere interne în care libera circulație a mărfurilor este asigurată în conformitate cu dispozițiile tratatului.
51. Acest principiu fundamental este pus în aplicare în special prin articolul 28 CE.
52. Această prevedere, reamintim, prevede că între statele membre sunt interzise restricțiile cantitative la import, precum și orice măsuri cu efect echivalent.
53. Potrivit unei jurisprudențe constante, inițiată prin Hotărârea din 11 iulie 1974, Dassonville(22), această dispoziție trebuie înțeleasă în sensul că vizează să elimine „orice reglementare comercială a statelor membre susceptibilă să constituie, în mod direct sau indirect, efectiv sau potențial, un obstacol în calea comerțului intracomunitar”(23) .
54. În plus, Curtea a recunoscut în mod expres, în Hotărârea din 20 februarie 1979, Rewe‑Zentral, denumită „Cassis de Dijon”(24), că, în lipsa armonizării legislațiilor naționale, măsurile care se aplică fără deosebire produselor naționale și produselor importate din alte state membre pot constitui de asemenea restricții în calea liberei circulații a mărfurilor(25) .
55. Potrivit Curții, aceste restricții pot fi totuși justificate de unul dintre motivele prevăzute la articolul 30 CE sau de una dintre cerințele imperative stabilite de jurisprudența acesteia(26), cu condiția ca, și într‑un caz, și în celălalt, aceste măsuri să fie de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv(27) .
56. Interpretarea dată de Curte în Hotărârea Dassonville, citată anterior, noțiunii de măsură cu efect echivalent are un sens extrem de larg(28) . Astfel, având în vedere jurisprudența citată anterior, deși o măsură nu are ca obiect reglementarea schimburilor de mărfuri dintre statele membre, ceea ce este hotărâtor pentru instanța comunitară este efectul acesteia asupra comerțului, fie el efectiv sau potențial. Prin urmare, această interpretare a permis, în realitate, cuprinderea în domeniul de aplicare al articolului 28 CE a tuturor formelor de protecționism economic din statele membre, întrucât toate reglementările naționale care pot avea efecte restrictive asupra comerțului, chiar și cele care nu au nicio legătură cu importurile, pot face obiectul unei examinări de către Curte.
57. Pentru a încerca să limiteze ceea ce Curtea consideră o recurgere excesivă la articolul 28 CE și pentru a evita încălcarea excesivă a competențelor normative ale statelor membre, Curtea a adoptat o nouă abordare, încercând să limiteze domeniul de aplicare al acestei dispoziții.
58. Într‑o primă etapă, Curtea a încercat să excludă din domeniul de aplicare al articolului 28 CE anumite reglementări naționale care urmăreau un obiectiv de interes general și care nu aveau nicio legătură cu activitatea comercială.
59. Astfel, în Hotărârea din 14 iulie 1981, Oebel(29), Curtea s‑a pronunțat în sensul că o reglementare națională privind munca de noapte în brutării și în patiserii reprezintă o alegere de politică economică și socială legitimă, conformă obiectivelor de interes general urmărite de tratat. În opinia Curții, o astfel de reglementare, „care se aplică în funcție de criterii obiective tuturor întreprinderilor dintr‑un sector determinat stabilite pe teritoriul național, fără a crea vreo diferență de tratament pe motiv de naționalitate a operatorilor și fără a face distincție între comerțul din interiorul statului în cauză și export”, nu avea ca efect limitarea fluxului schimburilor dintre statele membre și, prin urmare, nu constituia în mod vădit o măsură cu efect echivalent contrară articolului 28 CE(30) .
60. În același mod, în Hotărârea din 31 martie 1982, Blesgen(31), Curtea a considerat că o legislație care limitează consumul, vânzarea și furnizarea de băuturi alcoolice în locuri publice nu este contrară articolului 28 CE, în măsura în care o astfel de reglementare, neavând nicio legătură cu importul de produse, nu era de natură să împiedice schimburile comerciale dintre statele membre. Această măsură nu stabilea nicio diferențiere în funcție de natura sau de originea produselor și nu afecta comercializarea sub alte forme a acestor băuturi spirtoase. În ceea ce privește efectele restrictive ale măsurii, Curtea a considerat că acestea nu depășeau cadrul efectelor proprii ale unei reglementări comerciale(32) .
61. În a doua etapă, Curtea a decis să își revizuiască jurisprudența. Hotărârea Keck și Mithouard, citată anterior, marchează o schimbare în abordarea acesteia. Astfel, Curtea a considerat necesar să reexamineze și să clarifice jurisprudența în această materie, „[d]at fiind că [în opinia acesteia] operatorii economici invocă din ce în ce mai mult articolul [28 CE] pentru a contesta orice fel de reglementări care au ca efect limitarea libertății comerciale a acestora, chiar dacă acestea nu vizează produsele provenite din alte state membre”(33) .
62. Această cauză privea o reglementare franceză care interzicea revânzarea în pierdere. Deși recunoaște că această reglementare putea limita volumul vânzărilor de produse importate, lipsind operatorii economici de o metodă de promovare a vânzărilor, Curtea a ridicat problema „dacă această eventualitate er[a] suficientă pentru a califica reglementarea în cauză drept măsură cu e fect echivalent unei restricții cantitative la import”(34) în sensul articolului 28 CE.
63. Pentru a răspunde la această întrebare, Curtea a făcut distincție între două categorii de reglementări, și anume cele care stabilesc condițiile pe care mărfurile trebuie să le îndeplinească și cele care limitează sau interzic anumite modalități de vânzare. Pentru fiecare din aceste două categorii, Curtea a prevăzut un sistem de control diferit.
64. Prima categorie vizează reglementările referitoare, în special, la denumirea, la forma, la greutatea și la dimensiunile produsului, precum și la compoziția, la prezentarea, la etichetarea și la ambalarea acestuia, care sunt diferite de cele impuse în statul membru de origine(35) .
65. În acest caz, Curtea a confirmat jurisprudența clasică pe care o stabilise în Hotărârea Cassis de Dijon, citată anterior, potrivit căreia aceste reglementări, chiar dacă sunt aplicabile fără deosebire tuturor produselor, intră sub incidența domeniului de aplicare al articolului 28 CE(36) .
66. Astfel, obstacolul în calea schimburilor comerciale decurge din obligația de a adapta la condițiile prevăzute în statul membru de comercializare mărfurile provenite din alte state membre. Prin impunerea, de exemplu, a unei reambalări sau a unei modificări a compoziției produsului, o astfel de reglementare antrenează costuri și dificultăți suplimentare pentru importator.
67. A doua categorie vizează reglementările care limitează sau interzic „anumite modalități de vânzare”. Curtea nu a definit această noțiune. Cu toate acestea, putem face o listă neexhaustivă, având în vedere jurisprudența acesteia. Pe lângă interdicția revânzării în pierdere prevăzută în Hotărârea Keck și Mithouard, citată anterior, Curtea a considerat că privesc „modalitățile de vânzare” reglementările care limitează anumite forme de promovare a vânzării, cum ar fi interzicerea publicității televizate într‑un sector sau a celei destinate unui public specific(37), sau reglementările care limitează vânzarea unor produse determinate doar la anumite unități(38) ori care stabilesc, de exemplu, orarele de deschidere a magazinelor(39) .
68. În prezent, în absența unei discriminări directe sau disimulate în favoarea industriei naționale, aceste reglementări nu mai intră sub incidența domeniului de aplicare al articolului 28 CE.
69. Astfel cum putem constata, aceste măsuri vizează exercitarea activității comerciale ca atare. Acestea au un caracter general și nu afectează comercializarea produselor provenite din alte state membre în mod diferit față de cea a produselor naționale. Reglementările respective nu sunt de natură să condiționeze în mod direct accesul pe piață al produsului în cauză. Acestea pot totuși să aibă un efect indirect asupra importurilor, în măsura în care pot conduce efectiv la o reducere a vânzărilor.
70. Contrar jurisprudenței sale anterioare, Curtea a considerat, prin urmare, că aceste reglementări nu constituie măsuri cu efect echivalent în sensul articolului 28 CE, în măsura în care acestea se aplică „tuturor operatorilor în cauză care își exercită activitatea pe teritoriul național” și afectează „în același mod, în drept sau în fapt, comercializarea produselor naționale și a celor provenind din alte state membre”(40) .
71. Curtea a precizat în continuare că, odată ce aceste condiții sunt îndeplinite, „aplicarea unor reglementări de acest tip în cazul vânzării de produse care provin dintr‑un alt stat membru și care sunt conforme normelor stabilite de acest stat nu este de natură să împiedice accesul acestora pe piață sau să îl îngreuneze mai mult decât pe cel al produselor naționale”(41) .
72. Care este motivul pentru care Curtea operează această distincție între cele două categorii de reglementări?
73. Produsele, astfel cum sunt acestea în ceea ce privește compoziția, denumirea, forma, etichetarea și ambalarea lor, trebuie să poată fi exportate, în principiu, în toate statele membre, în măsura în care respectă, în aceste privințe, prevederile din statul din care provin. Aplicarea legislației statului importator nu este legală decât în cazul în care poate fi justificată de un motiv superior de interes general. Accesul produselor pe piața din statul membru importator nu trebuie împiedicat mai mult decât este necesar, pentru a evita astfel ca industria națională să beneficieze de o protecție.
74. În schimb, din momentul în care aceste produse au acces ca atare pe piața statului membru importator, acestea trebuie să poată fi supuse „normelor de comercializare” care sunt în vigoare în acest stat. În această privință, trebuie să se afle pe picior de egalitate cu produsele naționale.
75. Considerăm că introducerea unei astfel de diferențieri este inspirată de preocuparea de a asigura un regim juridic echilibrat. Astfel, examinarea jurisprudenței Curții evidențiază un conflict latent între, pe de o parte, dorința instanței comunitare de a conferi articolului 28 CE rolul de „instrument de protecție” împotriva diverselor forme de protecționism economic ale statelor membre și, pe de altă parte, preocuparea vizibilă a Curții de a nu interveni în anumite domenii ale politicii interne a acestor state.
76. În această privință, prezenta cauză se află în centrul acestei probleme.
77. Hotărârea Keck și Mithouard, citată anterior, a produs uimire. Mulți au regretat contradicțiile pe care le conține, lipsa motivării și a clarității acesteia(42) . Aplicarea criteriilor evidențiate în această hotărâre a ocazionat numeroase dificultăți de interpretare cărora Curtea a trebuit să le facă față și care nu au putut fi soluționate decât de la caz la caz.
78. Reținem, în special, două critici legate de această jurisprudență.
79. În primul rând, considerăm, asemenea altora înaintea noastră, că o distincție între diferitele categorii de măsuri nu este indicată(43) .
80. Astfel, deși este legitim să se încerce dezvoltarea unor ipoteze privind efectele diverselor categorii de măsuri asupra pieței, existența unei restricții poate să depindă de asemenea de alți factori, cum ar fi modul de aplicare a legislației în cauză și efectele concrete ale acesteia asupra schimburilor.
81. Diferențierea pe care o realizează Curtea poate fi, așadar, artificială, iar linia de demarcație dintre aceste diferite categorii de măsuri poate fi incertă(44) . În unele cazuri, Curtea a calificat reglementările referitoare la caracteristicile produsului drept „modalități de vânzare”(45) . În alte cazuri, aceasta a calificat unele măsuri privind modalitățile de vânzare ale unor mărfuri drept norme privind caracteristicile produselor. Acesta este cazul, în special, al măsurilor care reglementează publicitatea, atunci când acestea produc efecte în privința ambalării produsului(46) . În sfârșit, Curtea poate renunța la această distincție pentru a proceda la o analiză întemeiată în mod exclusiv pe efectele reglementării(47) . Aceste exemple demonstrează dificultățile pe care Curtea le poate întâmpina cu privire la calificarea anumitor măsuri. Prin urmare, este dificil, în opinia noastră, să se realizeze o clasificare pe categorii, în măsura în care, în practică, instanța națională și instanța comunitară pot întâlni reglementări foarte diferite, pe care trebuie să le aprecieze în funcție de împrejurările fiecărui caz în parte.
82. În al doilea rând, prin evidențierea de noi criterii și prin stabilirea unui sistem de control diferit, în funcție de tipul măsurilor în cauză, această jurisprudență a introdus o diferențiere cu privire la modul în care sunt privite restricțiile în calea liberei circulații a mărfurilor în raport cu regimul aplicabil altor libertăți de circulație(48) .
83. Astfel cum vom vedea, modurile în care sunt percepute restricțiile în calea acestor diferite libertăți au în comun faptul că se întemeiază pe un criteriu unic, cel al accesului pe piață. Or, adoptarea unei abordări diferite în domeniul liberei circulații a mărfurilor nu este, în opinia noastră, în concordanță cu cerințele legate de construirea unei piețe unice europene și apariția unei cetățenii a Uniunii.
84. Având în vedere cele ce precedă, considerăm, prin urmare, că criteriile evidențiate de Curte în Hotărârea Keck și Mithouard, citată anterior, nu au reușit să clarifice domeniul de aplicare al articolului 28 CE și să ușureze punerea în aplicare a acestuia.
85. Considerăm totuși, asemenea avocatului general Poiares Maduro, că revizuirea acestei jurisprudențe nu este oportună în prezent(49) .
86. Nu credem că jurisprudența amintită ar trebui să se extindă asupra reglementărilor care, în mod similar celor în cauză în acțiunea principală, se referă la „modalitățile de utilizare” a produselor.
2. Motivele pentru care nu suntem de acord cu o extindere a jurisprudenței Keck și Mithouard, citată anterior, la măsurile care reglementează modalitățile de utilizare a produselor
87. Extinderea jurisprudenței Keck și Mithouard, citată anterior, la reglementările privind modalitățile de utilizare a produselor prezintă, în opinia noastră, o serie de dezavantaje, chiar dacă „grila de analiză clasică” a Curții ni se pare a fi pe deplin satisfăcătoare.
88. În primul rând, o astfel de soluție ar presupune introducerea unei noi categorii de exceptare de la aplicarea articolului 28 CE. Or, nu suntem de acord cu aceasta, din mai multe motive.
89. Pe de o parte, nu avem certitudinea că motivele care au determinat Curtea să excludă din domeniul de aplicare al articolului 28 CE reglementările privind modalitățile de vânzare a produselor se regăsesc și în cazul măsurilor care reglementează modalitățile de utilizare a acestora. Astfel, dacă nu greșim, Curtea nu a fost sesizată cu un număr foarte mare de acțiuni împotriva acestui tip de măsuri.
90. Pe de altă parte, astfel cum am arătat deja, considerăm că stabilirea unor distincții între diversele categorii de reglementări nu este adecvată. Un astfel de procedeu este artificial și poate reprezenta o sursă de confuzie pentru instanța națională.
91. În sfârșit, considerăm că excluderea din domeniul de aplicare al articolului 28 CE a măsurilor naționale care reglementează nu numai modalitățile de vânzare a produselor, ci și modalitățile de utilizare a acestora este contrară obiectivelor urmărite de tratat, și anume crearea unei piețe unice și integrate. În opinia noastră, o astfel de soluție ar aduce atingere efectului util al articolului 28 CE, întrucât ar presupune reintroducerea posibilității ca statele membre să legifereze în domenii pe care legiuitorul a dorit, dimpotrivă, să le comunitarizeze. Or, nu aceasta este direcția pe care ar trebui să o urmeze construcția europeană și crearea unei piețe unice europene. Astfel, un produs trebuie să poată circula, fără obstacole, pe piața comună, iar măsurile naționale care, indiferent de tipul lor, constituie un obstacol în calea schimburilor intracomunitare trebuie să poată fi justificate de statele membre.
92. În al doilea rând, considerăm că nu există niciun interes în a limita controlul Curții asupra unor măsuri care, în realitate, pot constitui un serios obstacol în calea schimburilor intracomunitare.
93. Astfel, controlul jurisdicțional efectuat de Curte în conformitate cu „grila de analiză clasică” definită în Hotărârile citate anterior Dassonville și Cassis de Dijon este, în opinia noastră, pe deplin satisfăcător și nu vedem niciun motiv pentru a‑l înlătura.
94. Această grilă de analiză permite nu numai Curții să controleze respectarea de către statele membre a dispozițiilor tratatului, ci lasă de asemenea acestora din urmă marja de manevră necesară pentru a‑și apăra interesele legitime.
95. Astfel, reamintim că, pentru a evita ca liberalizarea comerțului să afecteze realizarea altor interese generale, legiuitorul comunitar și Curtea, prin jurisprudența sa, au prevăzut excepții de la principiul liberei circulații a mărfurilor(50) .
96. Astfel, articolul 30 CE stabilește o listă de justificări care pot fi invocate de statele membre pentru a adopta restricții privind libera circulație a mărfurilor. Această listă este limitativă și de strictă interpretare(51) .
97. În paralel, Curtea a definit, pe parcursul jurisprudenței sale, „cerințele imperative de interes general”, printre care figurează preocupările legate de mediu sau de protecția consumatorilor(52) . Astfel, în lipsa unei armonizări comunitare, o măsură națională adoptată în vederea protecției mediului poate constitui „o cerință imperativă” care ar putea, în sensul Hotărârii Cassis de Dijon, citată anterior, să limiteze aplicarea articolului 28 CE.
98. Admiterea de către legiuitor și de către instanța comunitară a cazurilor în care limitarea liberei circulații a mărfurilor poate fi legitimă nu reprezintă totuși „o aprobare de principiu” pentru statele membre. Astfel, chiar dacă măsurile adoptate de acestea din urmă pot fi justificate de motive de interes general, ele trebuie totuși să fie necesare și proporționale(53) .
99. În plus, această grilă de analiză permite Curții să asigure controlul jurisdicțional al tuturor măsurilor adoptate de statele membre.
100. Acest control este necesar. Trebuie, astfel, să se garanteze că statele membre țin seama de măsura în care normele pe care le adoptă pot afecta libera circulație a mărfurilor și de modul în care jucătorii de pe piață beneficiază de libertățile de circulație. Trebuie, de asemenea, să se evite ca instanțele naționale să fie obligate să excludă prea multe măsuri din interdicția prevăzută de această dispoziție. Prin urmare, este necesar ca noțiunea de restricție să fie considerată în sens larg.
101. În același timp, acest control jurisdicțional trebuie să rămână limitat, întrucât rolul Curții nu este acela de a contesta în mod sistematic măsurile de restricție pe care statele membre le‑ar putea adopta. În acest caz, controlul proporționalității este cel care permite Curții să realizeze o ponderare a intereselor între preocupările legate de realizarea pieței interne și cele privind protecția intereselor legitime ale statelor membre(54) .
102. Având în vedere cele de mai sus, nu vedem, prin urmare, niciun motiv pentru a înlătura această grilă de analiză în favoarea unei soluții care, în ultimă instanță, ar conduce la vidarea uneia dintre dispozițiile esențiale ale tratatului de o parte din conținutul său.
103. În al treilea rând, considerăm că jurisprudența Keck și Mithouard, citată anterior, nu poate fi extinsă nici la o reglementare care interzice utilizarea unui produs, nici la o reglementare care stabilește modalitățile de utilizare a acestuia.
104. Astfel, reglementarea în discuție în prezenta cauză, în măsura în care interzice pur și simplu utilizarea unui produs și, astfel, îl privează de orice utilitate constituie, prin natura sa, un obstacol în calea liberei circulații a mărfurilor. Cu toate că această reglementare se aplică în același mod produselor naționale și produselor importate, aceasta împiedică accesul pe piață al celor din urmă. Acest lucru constituie în mod evident o restricție, impunându‑se o analiză întemeiată pe relația dintre articolele 28 CE și 30 CE.
105. Acesta este de asemenea cazul, în opinia noastră, al măsurilor care stabilesc modalitățile de utilizare a unui produs. Chiar dacă aceste măsuri nu au, în principiu, ca obiect reglementarea schimburilor de mărfuri dintre statele membre, acestea pot avea totuși efecte asupra comerțului intracomunitar, afectând accesul pe piață al produsului în cauză. Prin urmare, este de preferat, în opinia noastră, ca acest tip de măsuri să fie examinate în raport cu normele tratatului mai degrabă decât să fie excluse din domeniul de aplicare al acestuia.
106. Având în vedere ceea ce precedă, considerăm, așadar, că dispozițiile naționale care reglementează utilizarea unui produs nu trebuie să fie evaluate în raport cu criteriile evidențiate de Curte în Hotărârea Keck și Mithouard, citată anterior, ci trebuie să fie examinate în lumina articolului 28 CE.
107. Analiza pe care trebuie să o efectueze instanța comunitară ar trebui, în opinia noastră, să fie realizată pe baza unui criteriu formulat în lumina obiectivului urmărit de articolul 28 CE și care să fie comun tuturor restricțiilor privind libertățile de circulație, și anume criteriul accesului pe piață(55) .
3. Un control jurisdicțional întemeiat pe criteriul accesului pe piață
108. Reamintim că, în conformitate cu articolul 28 CE, tratatul interzice „măsurile cu efect
echivalent” între statele membre(56) . În cadrul controlului jurisdicțional al unei reglementări naționale, recurgerea la o evaluare concretă a efectelor acestei reglementări asupra pieței ar fi, așadar, mult mai în concordanță cu litera și cu spiritul tratatului.
109. Criteriul pe care îl propunem ar fi, așadar, un criteriu general întemeiat mai mult pe efectul măsurii asupra accesului pe piață decât pe obiectul reglementării în cauză. Prin urmare, acest criteriu s‑ar aplica tuturor tipurilor de reglementări, fie că este vorba de cerințele legate de caracteristicile unui produs, de modalitățile de vânzare sau de modalitățile de utilizare.
110. Criteriul menționat ar privi măsura în care o reglementare națională constituie un obstacol în calea comerțului dintre statele membre(57) .
111. Potrivit acestui criteriu, o legislație națională ar constitui o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative, contrară tratatului, în cazul în care împiedică, incomodează sau face mai dificil accesul pe piață al produselor provenite din alte state membre.
112. Pe baza unui astfel de criteriu, statele membre ar trebui să justifice doar măsurile care constituie un obstacol în calea comerțului intracomunitar. Aceasta ar permite găsirea unui echilibru corespunzător între cerințele legate de buna funcționare a pieței comune și cele privind necesitatea de a respecta competențele suverane ale statelor membre.
113. În ceea ce privește punerea în aplicare a acestui criteriu, considerăm, asemenea Comisiei, că instanța comunitară ar trebui să efectueze o analiză de la caz la caz. În cadrul acestui control, Curtea ar examina in concreto
întinderea obstacolului în calea comerțului intracomunitar cauzat de măsura care limitează accesul pe piață.
114. O examinare a jurisprudenței Curții ne oferă câteva indicații cu privire la aplicarea unui astfel de criteriu.
115. În ceea ce privește, în primul rând, măsurile care implică o discriminare deschisă, obstacolul în calea comerțului intracomunitar este evident. Astfel de măsuri sunt interzise ca atare de articolul 28 CE.
116. În continuare, în ceea ce privește alte categorii de măsuri, este necesar să se examineze impactul concret al acestora asupra fluxurilor comerciale, însă analiza pe care Curtea ar trebui să o efectueze nu ar trebui să implice o evaluare economică complexă. Astfel, potrivit Curții, articolul 28 CE nu face distincție între reglementările care pot fi calificate ca măsuri cu efect echivalent unei restricții cantitative în funcție de intensitatea efectelor lor asupra comerțului intracomunitar(58) .
117. Totuși, Curtea trebuie să dispună de suficiente informații care să îi permită să stabilească dacă aceste măsuri sunt de natură să împiedice sau să îngreuneze comerțul dintre statele membre. Astfel, reiese din jurisprudența Curții că efectele pur ipotetice(59) sau total aleatorii și indirecte(60) sau pur și simplu nesemnificative(61) nu sunt suficiente pentru ca măsurile respective să fie calificate drept măsuri cu efect echivalent unei restricții cantitative, contrare articolului 28 CE. Acest obstacol nu trebuie, așadar, să fie efectiv și semnificativ, ci trebuie să fie cel puțin potențial. Acesta va fi, de exemplu, cazul măsurilor aplicabile fără deosebire care stabilesc condițiile referitoare la caracteristicile produsului.
118. Utilizarea unui criteriu unic și simplu privind accesul pe piață ar permite apropierea sistemelor de control al restricțiilor privind diferitele libertăți de circulație. Astfel, după cum am arătat, criteriile stabilite de jurisprudența Keck și Mithouard, citată anterior, au determinat o diferențiere referitor la modul în care sunt înțelese restricțiile privind libera circulație a mărfurilor în raport cu alte libertăți. Or, se impune o abordare comună a acestor diferite libertăți, în special în ceea ce privește cerințele legate de construcția pieței unice europene și de apariția unei cetățenii europene.
119. În mod evident, analogiile dintre libertățile de circulație a mărfurilor, a persoanelor, a serviciilor și a capitalurilor nu sunt perfecte. Totuși, modurile în care sunt înțelese restricțiile privind aceste diferite libertăți au în comun faptul că se întemeiază pe existența unui obstacol în calea accesului pe piață.
120. În domeniul liberei circulații a persoanelor, a serviciilor și a capitalurilor, Curtea examinează dacă măsura în litigiu interzice, îngreunează sau face mai puțin atractivă exercitarea libertății în cauză și consideră contrară tratatului o reglementare care afectează, de exemplu, accesul unui lucrător pe piața muncii sau care împiedică accesul capitalurilor pe o piață financiară.
121. Curtea a reamintit recent acest fapt în Hotărârea Gouvernement de la Communauté française și Gouvernement wallon, în care se precizează că „articolele 39 CE și 43 CE se opun oricărei măsuri naționale care, chiar și atunci când se aplică fără discriminare pe motiv de cetățenie sau de naționalitate, este susceptibilă să îngreuneze sau să facă mai puțin atractivă exercitarea, de către resortisanții comunitari, a libertăților fundamentale garantate de tratat”(62) .
122. Printre aceste măsuri figurează cele care, fiind aplicabile fără deosebire, afectează o modalitate de exercitare a activității în cauză și au ca efect privarea unui operator economic de un mijloc eficient de concurență pentru a pătrunde pe o piață(63) .
123. Astfel, în Hotărârea CaixaBank France, citată anterior, Curtea a considerat că legislația franceză care interzice remunerarea conturilor de depozit reprezenta o restricție în sensul articolului 43 CE, în măsura în care aceasta constituia, pentru societățile stabilite într‑un alt stat membru decât Republica Franceză, „un obstacol grav în calea exercitării activităților acestora”, afectându‑le astfel accesul pe piața franceză(64) .
124. În continuare, în ceea ce privește libera prestare a serviciilor, Curtea a statuat, de asemenea, în Hotărârea Fidium Finanz(65), referitoare la o reglementare germană care impunea aprobarea prealabilă a statului membru în care era furnizat serviciul, că regimul în litigiu avea drept efect împiedicarea accesului pe piața financiară germană a operatorilor economici care nu aveau caracteristicile cerute de legea germană și în special a societăților stabilite în țări terțe(66) .
125. În aceeași cauză, chiar dacă aspectul referitor la libera circulație a capitalurilor a fost considerat secundar, Curtea a subliniat că această reglementare făcea mai puțin accesibile clienților din Germania serviciile financiare oferite de societățile stabilite în afara Spațiului Economic European și determina astfel o scădere a fluxurilor financiare transfrontaliere aferente unor astfel de prestații(67) .
126. În sfârșit, în ceea ce privește libera circulație a lucrătorilor, Curtea a apreciat, în Hotărârea Graf(68), că o dispoziție, chiar dacă este aplicabilă fără deosebire, care împiedică sau descurajează un resortisant al unui stat membru să își părăsească țara de origine pentru a‑și exercita dreptul la liberă circulație constituie un obstacol în calea acestei libertăți. În această privință, Curtea a reamintit că, „pentru a fi de natură să constituie astfel de obstacole, [măsurile în cauză] trebuie să condiționeze accesul lucrătorilor pe piața muncii”(69) . Este ceea ce Curtea statuase deja în Hotărârea Bosman(70), referitoare la o reglementare ce stabilește modul în care se face transferul unui fotbalist profesionist de la un club la altul(71) .
127. Aceste reglementări constituie restricții contrare tratatului în măsura în care, împiedicând accesul noilor operatori pe piață, acestea reprezintă din punct de vedere obiectiv restricții privind libertățile de circulație. Astfel de măsuri îngheață piața în cauză la starea sa actuală și sunt, așadar, prin natura lor, contrare libertăților de circulație și concurenței, pe care se întemeiază în fapt piața comună(72) .
128. În domeniul liberei circulații a mărfurilor, criteriul accesului pe piață este subiacent abordării jurisprudențiale a Curții.
129. În Hotărârea Dassonville, citată anterior, Curtea a definit noțiunea de măsură cu efect echivalent ca fiind, reamintim, „orice reglementare comercială a statelor membre de natură să constituie [...] un obstacol
în calea comerțului intracomunitar”(73) . În continuare, în Hotărârea Keck și Mithouard, citată anterior, Curtea a considerat că dispozițiile naționale care limitează sau interzic anumite modalități de vânzare nu intră sub incidența articolului 28 CE, în cazul în care acestea nu sunt „de natură să împiedice [accesul pe piață al produselor provenite dintr‑un alt stat membru] sau să îl îngreuneze mai mult decât pe cel al produselor naționale”(74) . Prin diferențierea dintre diverse categorii de măsuri, Curtea a încercat, prin urmare, să identifice condițiile în care fiecare dintre aceste categorii pot afecta accesul pe piață(75) .
130. Există numeroase exemple de jurisprudență întemeiată, în realitate, pe acest criteriu. În Hotărârea Gourmet International Products(76), de exemplu, Curtea a arătat că o reglementare care interzice orice formă de difuzare de mesaje publicitare pentru băuturi alcoolice destinate consumatorilor constituie un obstacol în calea comerțului intracomunitar, care se încadrează în domeniul de aplicare al articolului 28 CE, în măsura în care este de natură să îngreuneze mai mult accesul pe piață al produselor provenind din alte state membre decât pe cel al produselor naționale(77) . În același mod, în Hotărârea De Agostini și TV‑Shop, citată anterior, referitoare la interzicerea totală a telepublicității destinate copiilor, Curtea a apreciat că o reglementare națională care privează persoana care publică reclama de singura formă de promovare care îi permite să pătrundă pe piața în cauză poate constitui o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative(78) .
131. Astfel cum a arătat avocatul general Tizzano în Concluziile prezentate în cauza CaixaBank France, citată anterior, regăsim, așadar, în jurisprudența privind libera circulație a mărfurilor un criteriu de aceeași natură cu cel aplicat în cadrul altor libertăți(79) .
132. Utilizarea aceluiași criteriu pentru toate libertățile de circulație permite să se soluționeze mai ușor situațiile în care măsurile supuse examinării Curții din perspectiva liberei circulații a mărfurilor pot fi de asemenea calificate drept restricții privind celelalte libertăți de circulație.
133. Deși, în majoritatea cazurilor, Curtea examinează acest tip de măsuri în raport cu o singură libertate fundamentală(80), aceasta a considerat, uneori, că problema liberei circulații a mărfurilor și cea a liberei prestări a serviciilor, de exemplu, sunt strâns legate și a examinat, prin urmare, în același timp restricția în cauză în raport cu articolele 28 CE și 49 CE.
134. Astfel, în Hotărârea Canal Satélite Digital(81), Curtea s‑a pronunțat în sensul că o reglementare care supune comercializarea anumitor echipamente, precum și prestarea serviciilor aferente acestora unei proceduri de autorizare prealabilă este contrară principiilor liberei circulații a mărfurilor și liberei prestări a serviciilor, în măsura în care, prin durata procedurii și prin costurile pe care le genera, aceasta era de natură să descurajeze operatorii în cauză să își realizeze proiectul(82) .
135. În plus, regăsim de asemenea cazuri în care Curtea a aplicat, prin analogie, în domeniul celorlalte libertăți de circulație, criteriile evidențiate în Hotărârea Keck și Mithouard, citată anterior. Astfel, în Hotărârea Alpine Investments(83), referitoare la libera prestare a serviciilor, instanța comunitară a pus accentul tocmai pe faptul că, spre deosebire de cauza Keck și Mithouard, citată anterior, interdicția care făcea obiectul acestei cauze „ [condiționa] în mod direct accesul pe piața serviciilor din celelalte state membre
[și era] astfel de natură să constituie un obstacol în calea comerțului intracomunitar de servicii”(84) .
136. Având în vedere ceea ce precedă, considerăm, prin urmare, că o reglementare națională poate constitui o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative, contrară tratatului, în cazul în care aceasta împiedică accesul pe piață al unui produs, indiferent care este obiectul măsurii în cauză.
137. Astfel, pentru a răspunde la întrebarea adresată de Curte în cadrul acestei proceduri, considerăm că dispozițiile naționale care reglementează condițiile de utilizare a unui produs și care sunt aplicabile fără deosebire produselor naționale și produselor importate din alte state membre constituie măsuri cu efect echivalent restricțiilor cantitative la import în sensul articolului 28 CE în cazul în care acestea împiedică accesul pe piață al produsului în cauză.
138. În lumina acestor elemente vom examina, în continuare, conformitatea măsurii în cauză cu principiul liberei circulații a mărfurilor, garantat de articolul 28 CE.
V – Cu privire la neîndeplinirea obligațiilor
139. Reamintim că acțiunea Comisiei vizează constatarea de către Curte a faptului că, interzicând ca motoretele, motocicletele, triciclurile și cvadriciclurile să tracteze o remorcă, reglementarea italiană introduce un obstacol contrar tratatului în calea liberei circulații a mărfurilor.
A – Principalele argumente ale părților (85)
140. Cu titlu introductiv, Comisia reamintește că, în lipsa unei armonizări la nivel comunitar a normelor privind omologarea, înmatricularea și circulația remorcilor pentru motorete, articolele 28 CE și 30 CE se aplică.
141. Comisia arată că reglementarea italiană împiedică utilizarea remorcilor legal produse și comercializate în celelalte state membre, fapt care împiedică, în opinia acesteia, importul și vânzarea lor în Italia. O astfel de interdicție nu ar putea fi, așadar, considerată compatibilă cu tratatul decât dacă ar fi justificată de unul dintre motivele enumerate la articolul 30 CE sau de una dintre cerințele imperative consacrate de jurisprudența Curții.
142. În această privință, Comisia subliniază că faptul că Republica Italiană autorizează motoretele înregistrate în alte state membre să circule pe teritoriul său, în pofida faptului că tractează o remorcă, dovedește că reglementarea în cauză nu respectă nicio cerință în materie de siguranță rutieră.
143. În sfârșit, Comisia subliniază că acele considerente ale Directivelor 93/93 și 97/24 invocate de Republica Italiană în sprijinul legislației sale nu au, potrivit unei jurisprudențe constante, caracter obligatoriu și nu pot avea ca obiect sau ca efect declararea compatibilității cu dreptul comunitar a unor reglementări naționale cum sunt cele în cauză în prezenta acțiune.
144. Ca răspuns la aceste argumente, Republica Italiană susține că încălcarea ce îi este reproșată privește interdicția ca motoretele înmatriculate în Italia să tracteze remorci, iar nu refuzul de înmatriculare a unei motorete și a unei remorci fabricate într‑un alt stat membru și destinate comercializării pe teritoriul italian.
145. Republica Italiană susține, în plus, că rezerva prevăzută la ultimele considerente ale Directivelor 93/93 și 97/24 autorizează măsura în litigiu. În opinia acestui stat, o astfel de rezervă se explică datorită diferențelor de relief existente între teritoriile naționale. Această rezervă nu ar putea fi înlăturată decât în cazul în care normele tehnice privind omologarea, înmatricularea și circulația rutieră a remorcilor tractate de autovehicule cu două sau trei roți ar fi armonizate(86) . Or, Republica Italiană arată că dreptul comunitar aplicabil nu prevede o astfel de armonizare. Prin urmare, recunoașterea reciprocă a remorcilor ar rămâne o competență discreționară a statelor membre.
146. Republica Italiană subliniază, în sfârșit, că sunt importante din punctul de vedere al siguranței rutiere caracteristicile tehnice ale vehiculelor. În această privință, autoritățile italiene consideră că, în lipsa unor norme de omologare referitoare la vehiculele care tractează o remorcă, condițiile necesare de siguranță nu sunt îndeplinite.
B – Apreciere
147. Cu titlu introductiv, trebuie amintit că dreptul comunitar nu reglementează normele de conducere și de circulație, în special pentru vehiculele care tractează o remorcă.
148. În lipsa unor dispoziții de armonizare la nivel comunitar, statele membre pot, așadar, să stabilească nivelul de protecție a siguranței rutiere pe care îl consideră adecvat pe teritoriul lor și să adopte măsuri de protecție a siguranței publice. Acestea pot, prin urmare, să prevadă restricții în ceea ce privește utilizarea remorcilor.
149. Totuși, această competență nu poate fi exercitată fără limite.
150. Astfel, în lipsa unor norme comune sau armonizate, statele membre sunt obligate să respecte libertățile fundamentale consacrate prin tratat, printre care figurează, reamintim, libera circulație a mărfurilor(87) . Astfel cum am arătat, această libertate garantează, în temeiul articolului 28 CE, interzicerea între statele membre a restricțiilor cantitative la import, precum și a oricăror măsuri cu efect echivalent.
151. Definiția dată de Curte noțiunii de măsură cu efect echivalent în Hotărârea Dassonville, citată anterior, are ca efect faptul că orice reglementare națională care împiedică accesul pe piață al produsului importat intră sub incidența domeniului de aplicare al articolului 28 CE.
152. Având în vedere analiza pe care am efectuat‑o, se pune întrebarea dacă legislația italiană poate să constituie un obstacol în calea schimburilor intracomunitare și, în special, să împiedice ca remorcile legal produse și comercializate în alte state membre să pătrundă pe piața italiană.
153. În prezenta cauză, reglementarea în discuție reprezintă o măsură de restricție adoptată de guvernul italian pentru a garanta siguranța conducătorilor auto și a participanților la trafic. Aceasta este cuprinsă, ca atare, în Codul rutier. Măsura interzice utilizatorilor de remorci ca acestea să fie tractate de o motoretă, de o motocicletă, de un triciclu sau chiar de un cvadriciclu, pe întregul teritoriu italian. Nu există, se pare, nicio derogare de la această interdicție de principiu. Spre deosebire de reglementarea în discuție în cauza Mickelsson și Roos, citată anterior, măsura menționată nu limitează utilizarea unui produs, ci interzice pur și simplu utilizarea acestuia.
154. În plus, măsura în cauză nu face nicio diferențiere în funcție de faptul că remorcile sunt produse și comercializate în Italia sau sunt importate din alte state membre(88) . Astfel, Republica Italiană subliniază, în memoriul în duplică, faptul că măsura de interdicție privește toate remorcile, indiferent de locul lor de fabricație și de comercializare(89) .
155. Astfel cum a indicat Comisia în observațiile sale scrise(90), remorcile vizate de reglementarea în cauză reprezintă o piață specială. Acestea prezintă, astfel, caracteristici tehnice specifice pentru a putea fi tractate de motociclete.
156. Având în vedere aceste elemente, considerăm că reglementarea italiană impune restricții majore producătorilor și distribuitorilor de remorci stabiliți în alte state membre, recunoscând în același timp pe deplin importanța protejării siguranței rutiere și ținând seama de creșterea conștientizării acesteia de către Comunitate și statele membre.
157. Astfel, interdicția în cauză are drept efect să facă practic imposibilă pătrunderea pe piața italiană.
158. Astfel, domeniul de aplicare al interdicției este de așa natură încât nu lasă loc niciunei alte utilizări a remorcilor în afara uneia pur marginale. Acestea din urmă sunt lipsite de orice utilitate, întrucât nu pot fi folosite în conformitate cu utilizarea normală pentru care sunt destinate, și anume creșterea capacității portbagajului motocicletei. Prin urmare, această interdicție descurajează distribuitorii să le importe. O astfel de operațiune este, astfel, lipsită de sens în cazul în care distribuitorul știe că nu va putea să vândă sau să închirieze un astfel de echipament(91) . Interdicția menționată va avea, așadar, ca efect reducerea în mod semnificativ a importurilor.
159. Prin urmare, considerăm că reglementarea în cauză, care interzice pur și simplu utilizarea unor mărfuri pe întregul teritoriu național, reprezintă un obstacol esențial, direct și imediat în calea comerțului intracomunitar. O astfel de reglementare constituie, așadar, în opinia noastră, o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative în sensul articolului 28 CE.
160. Totuși, această măsură nu este în mod necesar contrară dreptului comunitar. Astfel cum s‑a putut observa, libertățile de circulație pot face obiectul unor restricții din partea statelor membre în cazul în care acestea din urmă sunt justificate de un motiv legitim și dacă sunt corespunzătoare și proporționale.
161. În ceea ce privește justificarea măsurii menționate, reiese dintr‑o jurisprudență constantă că o reglementare națională care constituie un obstacol în calea liberei circulații a mărfurilor poate fi justificată de unul dintre motivele prevăzute la articolul 30 CE sau de una dintre cerințele imperative stabilite de jurisprudența Curții, în cazul în care reglementarea națională este aplicabilă fără deosebire(92) .
162. În prezenta acțiune, Republica Italiană susține că interdicția în cauză a fost adoptată pentru a garanta siguranța rutieră.
163. Potrivit unei jurisprudențe constante, un astfel de obiectiv constituie un motiv imperativ de interes general de natură să justifice un obstacol în calea liberei circulații a mărfurilor(93) .
164. Totuși, această interdicție trebuie să fie proporțională. Astfel, chiar dacă revine statelor membre, în lipsa unor norme armonizate privind circulația motocicletelor care tractează o remorcă, sarcina de a decide nivelul la care intenționează să asigure siguranța conducătorilor auto și modul în care acest nivel trebuie atins, acestea nu pot face acest lucru decât în limitele stabilite prin tratat și, în special, cu respectarea principiului proporționalității.
165. Pentru ca o reglementare națională să fie conformă cu principiul proporționalității, trebuie să se verifice, pe de o parte, dacă aceasta este corespunzătoare în vederea protejării interesului vizat și, pe de altă parte, dacă mijloacele pe care le aplică nu depășesc ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv(94) .
166. Este evident că această legislație poate fi un mijloc eficient de protecție a participanților la trafic. Astfel, după cum a arătat avocatul general Léger în primele concluzii prezentate în această cauză, tractarea unei remorci de o motocicletă poate, în anumite condiții, să constituie un risc pentru circulație, în măsura în care acest vehicul, lent, poate afecta traficul pe șosea în mod semnificativ.
167. Totuși, ni se pare dificil să admitem că măsura atacată ar putea îndeplini cerința proporționalității.
168. Astfel, legislația italiană nu se limitează să interzică utilizarea remorcilor tractate de o motocicletă în anumite localități sau pe anumite trasee, ci aceasta se aplică pe întregul teritoriu italian, indiferent de infrastructura rutieră și de condițiile de circulație.
169. Autoritățile italiene nu oferă niciun element precis de natură să demonstreze că aceste cerințe sunt proporționale în raport cu obiectivul urmărit. În plus, interdicția în cauză nu privește decât motocicletele înmatriculate în Italia(95) . Autovehiculele înmatriculate în alte state membre sunt, așadar, autorizate să circule cu o remorcă pe șoselele italiene.
170. Pe de altă parte, considerăm că siguranța conducătorilor vizată de legislația italiană ar putea fi asigurată prin mijloace mai puțin restrictive pentru libertatea comerțului. Ar trebui, de exemplu, să fie stabilite rutele considerate riscante în interiorul țării – cum ar fi trecătorile montane, autostrăzile sau drumurile publice des folosite – pentru a se adopta interdicții sau limitări sectoriale. Această alternativă ar limita riscurile asociate utilizării remorcilor și ar fi cu siguranță mult mai puțin restrictivă pentru schimburile comerciale.
171. În orice caz, considerăm că revenea autorităților italiene obligația de a analiza cu atenție, înainte de adoptarea unei astfel de măsuri radicale precum o interdicție generală și absolută, posibilitatea de a recurge la măsuri mai puțin restrictive pentru libertatea de circulație și de a nu le exclude decât în cazul în care caracterul necorespunzător al acestora în raport cu obiectivul urmărit ar fi fost clar stabilit. Or, din elementele din dosar nu rezultă că autoritățile naționale au efectuat o astfel de analiză.
172. Având în vedere cele ce precedă, considerăm că Republica Italiană, prin adoptarea și menținerea în vigoare a unei reglementări care interzice, pe teritoriul său, utilizarea remorcilor tractate de o motoretă, de o motocicletă, de un triciclu sau de un cvadriciclu nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 28 CE.
173. În ceea ce privește argumentul invocat de Republica Italiană potrivit căruia ultimele considerente ale Directivelor 93/93 și 97/24 ar autoriza statele membre să mențină o astfel de reglementare, considerăm că acest fapt nu permite justificarea restricției adoptate prin măsura în cauză.
174. Astfel, după cum a arătat avocatul general Léger în concluziile prezentate în această cauză, preambulul unui act comunitar nu are, potrivit unei jurisprudențe constante, valoare juridică obligatorie și nu poate fi invocat pentru a deroga de la dispozițiile actului în cauză sau pentru a interpreta aceste dispoziții într‑un sens vădit contrar modului de redactare a acestora(96) .
175. Or, din simpla lectură a Directivei 93/93 rezultă că niciunul dintre considerentele vizate de Republica Italiană nu este reluat în dispozitivul acestei directive. În această privință, astfel cum a amintit avocatul general Léger la punctul 65 din concluziile prezentate în această cauză, dacă preambulul unei directive permite, în principiu, să se ofere Curții indicații cu privire la intenția legiuitorului și la sensul pe care trebuie să îl dea dispozițiilor acesteia, nu este mai puțin adevărat că, atunci când o noțiune cuprinsă într‑un considerent nu se regăsește în dispozitivul directivei, trebuie să prevaleze conținutul acesteia(97) .
176. În orice caz, reamintim că, potrivit unei jurisprudențe constante, o dispoziție de drept derivat, în speță o directivă, „nu trebuie să fie interpretat[ă] ca autorizând statele membre să impună condiții care să fie contrare normelor tratatului privind circulația mărfurilor”(98) .
177. Având în vedere cele de mai sus, propunem Curții să constate că Republica Italiană, prin adoptarea și menținerea în vigoare a unei reglementări care interzice utilizarea remorcilor tractate de o motoretă, de o motocicletă, de un triciclu sau de un cvadriciclu, nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 28 CE.
VI – Cu privire la cheltuielile de judecată
178. În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Republicii Italiene la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.
VII – Concluzie
179. În temeiul considerațiilor care precedă, propunem Curții:
„–	să constate că Republica Italiană, prin adoptarea și menținerea în vigoare a unei reglementări care interzice utilizarea remorcilor tractate de o motoretă, de o motocicletă, de un triciclu sau de un cvadriciclu, nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 28 CE;
– să oblige Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.”
(1) .
(2)
–	Hotărârea din 24 noiembrie 1993 (C‑267/91 și C‑268/91, Rec., p. I‑6097).
(3)
–	În cadrul prezentelor concluzii, vom utiliza de asemenea termenul „motocicletă(e)” pentru a desemna toate aceste vehicule.
(4)
–	În speță, Camera a treia.
(5)
–	Directiva Consiliului din 30 iunie 1992 privind omologarea autovehiculelor cu două sau trei roți (JO L 225, p. 72).
(6)
–	În conformitate cu articolul 1 alineatul (2) prima liniuță din Directiva 92/61, prin „motorete” se înțelege „vehicule cu două roți sau vehicule cu trei roți, echipate cu un motor a cărui cilindree nu depășește 50 de centimetri cubi în cazul unui motor cu ardere internă și având o viteză maximă constructivă de până la 45 km/h”.
(7)
–	A se vedea considerentele (1)-(3), considerentul (12) și ultimul considerent.
(8)
–	A se vedea considerentul (8).
(9)
–	Directiva Consiliului din 29 octombrie 1993 privind masa și dimensiunile autovehiculelor cu două sau trei roți (JO L 311, p. 76, Ediție specială, 07/vol. 3, p. 105).
(10)
–	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 17 iunie 1997 privind unele componente sau caracteristici ale autovehiculelor cu două sau trei roți (JO L 226, p. 1, Ediție specială, 07/vol. 5, p. 3).
(11)
–	A se vedea ultimele considerente ale Directivelor 93/93 și 97/24.
(12)
–	GURI nr. 114 din 18 mai 1992, denumit în continuare „Codul rutier”.
(13)
–	Cazuri în care este necesară deținerea unei autorizații administrative (de exemplu, portul de armă) sau împlinirea unei anumite vârste pentru a putea achiziționa sau utiliza anumite produse, sau cazurile în care utilizarea unui produs este interzisă în anumite spații sau la anumite ore ale zilei (de exemplu, interzicerea utilizării telefoanelor mobile în spitale).
(14)
–	Hotărârea din 11 iulie 2000, Toolex (C‑473/98, Rec., p. I‑5681, punctele 34-37). În această hotărâre, Curtea a stabilit că o reglementare națională care conține o interdicție de principiu de a utiliza un produs dat constituie o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative, inclusiv în cazul în care reglementarea menționată prevede un sistem de derogări individuale de la această interdicție.
(15)
–	Regatul Țărilor de Jos citează ca exemplu reglementările naționale privind limitarea vitezei pe șosele sau utilizarea focurilor de artificii.
(16)
–	Hotărârea din 14 septembrie 2006 (C‑158/04 și C‑159/04, Rec., p. I‑8135).
(17)
–	Hotărârea din 9 februarie 1995 (C‑412/93, Rec., p. I‑179).
(18)
–	La punctul 44 din concluziile prezentate, avocatul general Kokott definește „modalitățile de utilizare” ca „reglementări naționale care stabilesc modul și locul de utilizare a produselor”.
(19)
–	Punctele 52-55.
(20)
–	Punctul 87.
(21)
–	A se vedea în special Hotărârea din 30 aprilie 1996, CIA Security International (C‑194/94, Rec., p. I‑2201, punctul 40), în care Curtea a precizat că libera circulație a mărfurilor reprezintă „unul din principiile fundamentale ale Comunității”, precum și Hotărârea Alfa Vita Vassilopoulos și Carrefour‑Marinopoulos, citată anterior (punctul 14).
(22)
–	8/74, Rec., p. 837.
(23)
–	Idem
(punctul 5). A se vedea de asemenea Hotărârea din 12 martie 1987, Comisia/Germania, cunoscută sub numele „Legea purității berii” (178/84, Rec., p. 1227, punctul 27), Hotărârea din 9 decembrie 1997, Comisia/Franța (C‑265/95, Rec., p. I‑6959, punctul 29), Hotărârea din 24 noiembrie 2005, Schwarz (C‑366/04, Rec., p. I‑10139, punctul 28), și Hotărârea din 10 aprilie 2008, Comisia/Portugalia (C‑265/06, Rep., p. I‑2245, punctul 31 și jurisprudența citată).
(24)
–	120/78, Rec., p. 649.
(25)
–	Această cauză privește o reglementare națională care stabilește o tărie minimă a alcoolului pentru anumite băuturi. Curtea a considerat că legislația germană care califica drept „lichior de fructe” numai băuturile alcoolice cu un conținut minim de alcool de 25 ° și care, prin urmare, făcea imposibilă comercializarea în Republica Federală Germania a lichiorurilor franțuzești cu o tărie între 15 ° și 25 ° constituie o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative în sensul articolului 28 CE.
(26)
–	Pentru o critică a jurisprudenței Curții în această privință, a se vedea Hatzopoulos, V., „Exigences essentielles, impératives ou impérieuses: une théorie, des théories ou pas de théorie du tout?”, în Revue trimestrielle de droit européen,
nr. 2, aprilie-iunie 1998, p. 191.
(27)
–	A se vedea în special Hotărârea din 8 mai 2003, ATRAL (C‑14/02, Rec., p. I‑4431, punctul 64).
(28)
–	A se vedea White, E., „In search of the limits to article 30 of the EEC Treaty”, în Common Market Law Review,
1989, nr. 2, p. 235, și Reich, N., „The «November Revolution» of the European Court of Justice: Keck, Meng and Audi Revisited”, în Common Market Law Review,
1994, p. 449.
(29)
–	155/80, Rec., p. 1993.
(30)
–	Punctele 12 și 16.
(31)
–	75/81, Rec., p. 1211.
(32)
–	Punctele 8 și 9.
(33)
–	Punctul 14. În același sens, a se vedea considerațiile expuse la punctele 31 și 32 din Concluziile avocatului general Fennelly prezentate în cauza Graf (Hotărârea din 27 ianuarie 2000, C‑190/98, Rec., p. I‑493).
(34)
–	Hotărârea Keck și Mithouard, citată anterior (punctul 13).
(35)
–	Ibidem
(punctul 15). A se vedea de asemenea Hotărârea din 10 noiembrie 1982, Rau Lebensmittelwerke (261/81, Rec., p. 3961), privind obligația de a utiliza o formă de ambalaj, Hotărârea din 4 decembrie 1986, Comisia/Germania (179/85, Rec., p. 3879), privind restricția de a utiliza anumite forme de sticle, Hotărârea din 2 februarie 1994, Verband Sozialer Wettbewerb, cunoscută sub numele „Clinique” (C‑315/92, Rec., p. I‑317), privind denumirea unui produs cosmetic, Hotărârea din 1 iunie 1994, Comisia/Germania (C‑317/92, Rec., p. I‑2039), privind indicarea datelor de valabilitate, Hotărârea din 13 martie 1997, Morellato (C‑358/95, Rec., p. I‑1431), privind compoziția pâinii, Hotărârea din 18 septembrie 2003, Morellato (C‑416/00, Rec., p. I‑9343), privind necesitatea de a modifica eticheta produselor importate, precum și Hotărârea Alfa Vita Vassilopoulos și Carrefour‑Marinopoulos, citată anterior, privind o reglementare națională care supune vânzarea produselor de panificație „bake‑off” acelorași cerințe precum cele aplicabile pâinii și produselor de panificație tradiționale.
(36)
–	Hotărârea Keck și Mithouard, citată anterior (punctul 15).
(37)
–	A se vedea în special Hotărârea din 15 decembrie 1993, Hünermund și alții (C‑292/92, Rec., p. I‑6787, punctele 19-21), privind interdicția impusă farmaciștilor de a face publicitate produselor parafarmaceutice în cinematografe, la radio sau la televiziune, Hotărârea Leclerc‑Siplec, citată anterior (punctele 21 și 22), privind o măsură națională care interzice publicitatea televizată pentru întreprinderile din sectorul distribuției, și Hotărârea din 9 iulie 1997, De Agostini și TV‑Shop (C‑34/95-C‑36/95, Rec., p. I‑3843, punctul 39), privind interzicerea totală a telepublicității destinate copiilor.
(38)
–	A se vedea în special Hotărârea din 29 iunie 1995, Comisia/Grecia (C‑391/92, Rec., p. I‑1621, punctele 13-15), privind o reglementare care rezervă farmaciilor vânzarea laptelui prelucrat pentru sugari, și Hotărârea din 14 decembrie 1995, Banchero (C‑387/93, Rec., p. I‑4663, punctele 34-36), privind o reglementare care rezervă distribuitorilor autorizați vânzarea cu amănuntul a produselor din tutun.
(39)
–	A se vedea în special Hotărârile din 2 iunie 1994, Tankstation ’t Heukske și Boermans (C‑401/92 și C‑402/92, Rec., p. I‑2199, punctele 12-14), privind o măsură care stabilește orarele de deschidere a benzinăriilor, și Punto Casa și PPV (C‑69/93 și C‑258/93, Rec., p. I‑2355, punctele 12-14), privind o reglementare italiană referitoare la închiderea magazinelor care fac comerț cu amănuntul în zilele de duminică.
(40)
–	Hotărârea Keck și Mithouard, citată anterior (punctul 16).
(41)
–	Ibidem
(punctul 17).
(42)
–	A se vedea în special Picod, F., „La nouvelle approche de la Cour de justice en matière d’entraves aux échanges”, în Revue trimestrielle de droit européen,
nr. 2, aprilie‑iunie 1998, p. 169, Mattera, A., „De l’arrêt «Dassonville» à l’arrêt «Keck»: l’obscure clarté d’une jurisprudence riche en principes novateurs et en contradictions”, în Revue du Marché Unique Européen,
nr. 1, 1994, p. 117, Weatherill, S., „After Keck: some thoughts on how to clarify the clarification”, în Common Market Law Review,
1996, p. 885, Kovar, R., „Dassonville, Keck et les autres: de la mesure avant toute chose”, în Revue trimestrielle de droit européen,
nr. 2, aprilie‑iunie 2006, p. 213, și Poiares Maduro, M., „Keck: The End? The Beginning of the End? Or Just the End of the Beginning?”, în Irish Journal of European Law,
1994, p. 36.
(43)
–	A se vedea punctul 38 din Concluziile avocatului general Jacobs prezentate în cauza Leclerc‑Siplec, citată anterior.
(44)
–	A se vedea, spre ilustrare, Picod, F., op. cit., în special p. 172-177, precum și punctele 27-29 și 31 din Concluziile avocatului general Poiares Maduro prezentate în cauza Alfa Vita Vassilopoulos și Carrefour‑Marinopoulos, citată anterior.
(45)
–	Astfel, în Hotărârea din 18 septembrie 2003, Morellato, citată anterior, Curtea s‑a pronunțat în sensul că, în împrejurările cauzei, „o cerință privind ambalarea [...] care nu privește decât comercializarea pâinii ce rezultă în urma coacerii finale a pâinii semipreparate este, în principiu, de natură să iasă de sub incidența domeniului de aplicare al articolului [28 CE], cu condiția ca aceasta să nu constituie, în realitate, o discriminare față de produsele importate” (punctul 36). Se pare că hotărârea Curții s‑a întemeiat pe faptul că cerința de a ambala și, prin urmare, de a adapta produsul nu era impusă decât în etapa finală a comercializării produsului, astfel încât accesul în sine al produsului importat pe piața internă nu făcea obiectul cauzei.
(46)
–	Hotărârea din 6 iulie 1995, Mars (C‑470/93, Rec., p. I‑1923). Această cauză privește o reglementare germană care interzicea importul și comercializarea unui produs legal comercializat într‑un alt stat membru, a cărui cantitate a fost mărită cu ocazia unei campanii publicitare și al cărui ambalaj purta mențiunea „+ 10 %”. Curtea a considerat că această reglementare era de natură să constituie un obstacol în calea comerțului intracomunitar, în măsura în care obliga importatorul să își ajusteze prezentarea produselor în funcție de locul de comercializare și, prin urmare, să suporte costuri suplimentare de ambalare și de publicitate (punctul 13).
(47)
–	A se vedea în special Hotărârea din 5 octombrie 1994, Centre d’insémination de la Crespelle (C‑323/93, Rec., p. I‑5077, punctul 29), privind o reglementare franceză ce impunea operatorilor economici care importau semințe provenite dintr‑un alt stat membru să le livreze unui centru care beneficia de concesiune exclusivă, și Hotărârea din 23 octombrie 1997, Franzén (C‑189/95, Rec., p. I‑5909, punctul 71), privind regimul suedez de autorizare a importului și comercializării de băuturi alcoolice.
(48)
–	Ne referim la libera circulație a persoanelor (articolele 39 CE-48 CE), a serviciilor (articolele 49 CE-55 CE) și a capitalurilor (articolele 56 CE-60 CE).
(49)
–	Punctul 25 din Concluziile prezentate în cauza Alfa Vita Vassilopoulos și Carrefour‑Marinopoulos, citată anterior.
(50)
–	În Hotărârea din 7 februarie 1985, ADBHU (240/83, Rec., p. 531), Curtea a recunoscut deja că „principiul libertății comerțului nu trebuie să fie privit într‑un mod absolut, ci este supus anumitor limitări justificate de obiectivele de interes general urmărite de Comunitate, în măsura în care nu se aduce atingere esenței acestor drepturi” (punctul 12).
(51)
–	A se vedea în special Hotărârea din 17 iunie 1981, Comisia/Irlanda (113/80, Rec., p. 1625, punctul 7).
(52)
–	A se vedea Hotărârea Cassis de Dijon, citată anterior, Hotărârea din 29 noiembrie 1983, Roussel Laboratoria și alții (181/82, Rec., p. 3849), și Hotărârea din 9 iulie 1992, Comisia/Belgia, cunoscută sub numele „Deșeuri valone” (C‑2/90, Rec., p. I‑4431).
(53)
–	Instanța comunitară verifică, prin urmare, dacă mijloacele pe care măsurile respective le pun în aplicare sunt de natură să garanteze realizarea obiectivului urmărit și dacă acestea nu depășesc ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv. A se vedea în special Hotărârile din 14 decembrie 2004, Comisia/Germania (C‑463/01, Rec., p. I‑11705, punctul 78), și Radlberger Getränkegesellschaft și S. Spitz (C‑309/02, Rec., p. I‑11763, punctul 79).
(54)
–	Astfel cum a arătat Curtea în Hotărârea din 16 decembrie 1992, B & Q (C‑169/91, Rec., p. I‑6635), referitoare la o reglementare națională care limitează deschiderea magazinelor în zilele de duminică, controlul proporționalității trebuie „[să pună] în balanță interesul național și realizarea [obiectivului urmărit] cu interesul comunitar privind libera circulație a mărfurilor” (punctul 15).
(55)
–	A se vedea de asemenea Picod, F., op. cit., în special p. 184-189, O’Keeffe, D., și Bavasso, A., F., „Four freedoms, one market and national competence: in search of a dividing line”, în Liber Amicorum Slynn,
Kluwer Law International, Haga, 2000, p. 541, în special p. 550, Barnard, C., „Fitting the remaining pieces into the goods and persons jigsaw”, în European Law Review,
nr. 1, 2001, vol. 26, p. 35, Snell, J., „Goods and services in EC Law: a study of the relationship between the freedoms”, în Oxford University Press,
Londra, 2002, Oliver, P., și Enchelmaier, S., „Free movement of goods: recent developments in the case law”, în Common Market Law Review,
2007, p. 649, în special p. 666-671, Weatherill, S., op. cit., Tryfonidou, A., „Was Keck
a Half‑baked Solution After All?”, în Legal Issues of Economic Integration,
Kluwer Law International, Haga, 2007, p. 167, în special p. 178, și Prete, L., „Of Motorcycle Trailers and Personal Watercrafts: the Battle over «Keck»”, în Legal Issues of Economic Integration,
Kluwer Law International, Haga, 2008, p. 133. A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Jacobs prezentate în cauza Leclerc‑Siplec, citată anterior, Concluziile avocatului general Tizzano prezentate în cauza CaixaBank France (Hotărârea din 5 octombrie 2004, C‑442/02, Rec., p. I‑8961), și Concluziile avocatului general Poiares Maduro prezentate în cauza Alfa Vita Vassilopoulos și Carrefour‑Marinopoulos, citată anterior.
(56)
–	Sublinierea noastră.
(57)
–	Astfel cum a arătat Curtea, noțiunea de piață comună vizează eliminarea tuturor „obstacolelor” din calea comerțului intracomunitar (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 mai 1982, Schul Douane Expediteur, 15/81, Rec., p. 1409, punctul 33).
(58)
–	A se vedea în special Hotărârea din 18 mai 1993, Yves Rocher (C‑126/91, Rec., p. I‑2361, punctul 21).
(59)
–	A se vedea în special Hotărârea B & Q, citată anterior (punctul 15).
(60)
–	A se vedea în special Hotărârea din 7 martie 1990, Krantz (C‑69/88, Rec., p. I‑583, punctul 11), Hotărârea din 14 iulie 1994, Peralta (C‑379/92, Rec., p. I‑3453, punctul 24), Hotărârea din 30 noiembrie 1995, Esso Española (C‑134/94, Rec., p. I‑4223, punctul 24), și Hotãrârea din 3 decembrie 1998, Bluhme (C‑67/97, Rec., p. I‑8033, punctul 22).
(61)
–	Hotărârea din 26 mai 2005, Burmanjer și alții (C‑20/03, Rec., p. I‑4133, punctul 31).
(62)
–	Hotărârea din 1 aprilie 2008 (C‑212/06, Rep., p. I‑1683, punctul 45 și jurisprudența citată).
(63)
–	Hotărârea CaixaBank France, citată anterior (punctele 12 și 14).
(64)
–	Ibidem
(punctul 12 și jurisprudența citată).
(65)
–	Hotărârea din 3 octombrie 2006 (C‑452/04, Rec., p. I‑9521).
(66)
–	Punctele 46 și 49.
(67)
–	Punctul 48.
(68)
–	Hotărârea din 27 ianuarie 2000 (C‑190/98, Rec., p. I‑493).
(69)
–	Punctul 23.
(70)
–	Hotărârea din 15 decembrie 1995 (C‑415/93, Rec., p. I‑4921).
(71)
–	Punctele 92-104, în special punctul 103.
(72)
–	A se vedea în această privință punctul 73 din Concluziile prezentate în cauza Corporación dermoestética (C‑500/06), pendinte în fața Curții.
(73)
–	Punctul 5 (sublinierea noastră).
(74)
–	Punctul 17.
(75)
–	A se vedea în special Concluziile avocatului general Fennelly prezentate în cauza Graf, citată anterior (punctul 19), și Concluziile avocatului general Tizzano prezentate în cauza CaixaBank France, citată anterior (punctul 72).
(76)
–	Hotărârea din 8 martie 2001 (C‑405/98, Rec., p. I‑1795).
(77)
–	Punctele 18-25.
(78)
–	Punctul 43. A se vedea de asemenea Hotărârea din 11 decembrie 2003, Deutscher Apothekerverband (C‑322/01, Rec., p. I‑14887), în care Curtea a calificat drept măsură cu efect echivalent o măsură de interzicere a vânzării prin corespondență a medicamentelor pe motiv că ar putea fi de natură să îngreuneze mai mult accesul pe piață al produselor provenind din alte state membre decât pe cel al produselor naționale (punctul 74).
(79)
–	Punctul 73. Avocatul general Tizzano viza în special abordarea adoptată de Curte în domeniul liberei circulații a persoanelor.
(80)
–	Curtea procedează astfel atunci când se dovedește că una dintre libertățile fundamentale este secundară în raport cu cealaltă și poate fi atașată acesteia. A se vedea în special Hotărârea din 24 martie 1994, Schindler (C‑275/92, Rec., p. I‑1039, punctul 22), privind activitățile de loterie, și Hotărârea din 14 octombrie 2004, Omega (C‑36/02, Rec., p. I‑9609, punctele 25-27), privind exploatarea și utilizarea unui model de joc.
(81)
–	Hotărârea din 22 ianuarie 2002 (C‑390/99, Rec., p. I‑607).
(82)
–	Punctul 41.
(83)
–	Hotărârea din 10 mai 1995 (C‑384/93, Rec., p. I‑1141), referitoare la o reglementare olandeză care interzice apelul nesolicitat în scopul marketingului direct.
(84)
–	Punctul 38 (sublinierea noastră). A se vedea de asemenea Hotărârea din 13 ianuarie 2000, TK‑Heimdienst (C‑254/98, Rec., p. I‑151), referitoare la compatibilitatea cu articolul 28 CE a unei dispoziții austriece care reglementa vânzarea ambulantă de produse de panificație, de măcelărie și alimentare, în care Curtea a făcut în mod expres referire la criteriul accesului pe piață și la jurisprudența Alpine Investments, citată anterior (punctul 29).
(85)
–	Facem referire, în această privință, la punctele 20-27 din Concluziile avocatului general Léger prezentate în această cauză.
(86)
–	Republica Italiană observă, în această privință, că o astfel de reglementare există deja pentru remorcile tractate de alte tipuri de vehicule.
(87)
–	A se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Franța, citată anterior (punctul 24 și următoarele).
(88)
–	Rezultă din elementele dosarului că nu ar exista o producție națională a unor remorci de acest tip.
(89)
–	Punctul 2.
(90)
–	Facem referire în special la documentul depus de Comisie în cadrul redeschiderii procedurii (p. 3).
(91)
–	Facem trimitere, în acest sens, la Concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza Mickelsson și Roos, citată anterior. Avocatul general Kokott a subliniat, astfel, la punctul 45 din concluziile prezentate, faptul că măsurile ce reglementează utilizarea unui produs (de exemplu, interdicția de a conduce prin pădure sau limitările de viteză pe autostrăzi) pot descuraja unele persoane să achiziționeze un vehicul de teren sau un automobil de viteză pentru motivul că nu le‑ar putea utiliza în modul dorit, astfel încât restricția privind utilizarea ar constitui un obstacol potențial în calea comerțului intracomunitar
(92)
–	A se vedea Hotărârea Cassis de Dijon, citată anterior.
(93)
–	A se vedea, în ceea ce privește siguranța rutieră, Hotărârea Comisia/Portugalia, citată anterior (punctul 38 și jurisprudența citată). A se vedea în special Recomandarea 2004/345/CE a Comisiei din 6 aprilie 2004 privind aplicarea normelor în domeniul siguranței rutiere (JO L 111, p. 75), Comunicarea Comisiei din 2 iunie 2003 privind Programul de acțiune european pentru securitate rutieră – Reducerea cu jumătate a numărului victimelor accidentelor de circulație în Uniunea Europeană până în anul 2010): o responsabilitate comună [COM(2003) 311 final] și Rezoluția Consiliului din 26 iunie 2000 privind îmbunătățirea siguranței rutiere (JO C 218, p. 1).
(94)
–	A se vedea în special Hotărârea din 14 decembrie 2004, Comisia/Germania (punctul 78) și Hotărârea Radlberger Getränkegesellschaft și S. Spitz (punctul 79), citate anterior, precum și Hotărârea din 20 septembrie 2007, Comisia/Țările de Jos (C‑297/05, Rep., p. I‑7467, punctul 76 și jurisprudența citată).
(95)
–	Punctul 2 din memoriul în apărare al Republicii Italiene.
(96)
–	A se vedea în special Hotărârea din 19 noiembrie 1998, Nilsson și alții (C‑162/97, Rec., p. I‑7477, punctul 54), și Hotărârea din 24 noiembrie 2005, Deutsches Milch‑Kontor (C‑136/04, Rec., p. I‑10095, punctul 32 și jurisprudența citată).
(97)
–	Avocatul general Léger face referire la punctul 70 din Concluziile sale prezentate în cauza Meta Fackler (Hotărârea din 12 mai 2005, C‑444/03, Rec., p. I‑3913).
(98)
–	Hotărârea din 9 iunie 1992, Delhaize și Le Lion (C‑47/90, Rec., p. I‑3669, punctul 26). A se vedea de asemenea Hotărârea Clinique, citată anterior, în care Curtea a declarat că o „directivă trebuie […], ca orice reglementare de drept derivat, să fie interpretată în lumina normelor din tratat privind libera circulație a mărfurilor” (punctul 12).