62020CJ0538_RES
Cauza C‑538/20
Finanzamt B
împotriva
W AG
(cerere de decizie preliminară formulată de Bundesfinanzhof)
Hotărârea Curții (Camera a patra) din 22 septembrie 2022
„Trimitere preliminară – Libertatea de stabilire – Articolele 49 și 54 TFUE – Deducerea pierderilor definitive suferite de un sediu permanent nerezident – Stat care a renunțat la competența sa de impozitare în temeiul unei convenții pentru evitarea dublei impuneri – Caracterul comparabil al situațiilor”
Libera circulație a persoanelor – Libertatea de stabilire – Dispoziții ale tratatului – Domeniu de aplicare – Activitate exercitată de o societate rezidentă într‑un alt stat membru prin intermediul unui sediu permanent – Includere
(art. 49 și 54 TFUE)
(a se vedea punctele 14 și 15)
Libera circulație a persoanelor – Libertatea de stabilire – Legislație fiscală – Impozit pe profit – Luare în considerare a pierderilor definitive – Stat membru de reședință al societății care a renunțat la exercitarea competenței sale de impozitare asupra rezultatelor unui sediu permanent situat într‑un alt stat membru în temeiul unei convenții pentru evitarea dublei impuneri – Regim fiscal care autorizează deducerea de către o societate rezidentă a pierderilor suferite de sediul său permanent situat în statul membru de reședință al societății menționate, dar care o exclude pentru pierderi suferite de un sediu permanent situat într‑un alt stat membru – Admisibilitate
(art. 49 și 54 TFUE)
(a se vedea punctele 17-22 și 27-29 și dispozitivul)
Rezumat
W AG, societate pe acțiuni care exploatează o bancă de tranzacționare de valori mobiliare, are reședința fiscală în Germania. În luna august 2004, W a deschis o sucursală în Regatul Unit. Întrucât aceasta din urmă nu a realizat profit, W a procedat la închiderea sa în cursul primului semestru al anului 2007, astfel încât pierderile suferite de acest sediu nu au putut fi reportate în scopuri fiscale în Regatul Unit.
Finanzamt B (Administrația Fiscală B, Germania) a refuzat să ia în considerare aceste pierderi la calcularea impozitului datorat de W în Germania pentru anul 2007. W a atacat acest refuz la Hessiches Finanzgericht (Tribunalul Fiscal din Hessen, Germania), care, prin hotărârea din 4 septembrie 2018, a admis acțiunea.
Administrația Fiscală B a formulat recurs împotriva acestei hotărâri la Bundesfinanzhof (Curtea Federală Fiscală, Germania), instanța de trimitere Această instanță arată că, deși W este supusă în Germania impozitului pe profit și impozitului comercial pentru toate veniturile sale, conform reglementării germane (
1
), pierderile înregistrate de sediul său permanent situat în Regatul Unit sunt excluse din baza de calcul a impozitului său pe profit în temeiul unei convenții pentru evitarea dublei impuneri (
2
) care scutește de impozitul pe profit rezultatele obținute în străinătate, aceste rezultate fiind totuși luate în considerare în scopul determinării cotei de impozitare aplicabile. Situația este aceeași în ceea ce privește impozitul comercial. Instanța de trimitere are îndoieli cu privire la compatibilitatea acestei excluderi cu libertatea de stabilire, din moment ce, spre deosebire de pierderile suferite de un sediu permanent situat într‑un alt stat membru, societățile rezidente pot lua în considerare pierderile suferite de un sediu permanent rezident pentru determinarea venitului lor impozabil.
Prin hotărârea sa, Curtea apreciază însă că nu rezultă de aici nicio restricție privind libertatea de stabilire, aceste două situații nefiind comparabile în mod obiectiv.
Aprecierea Curții
Curtea consideră că articolele 49 TFUE și 54 TFUE nu se opun unui regim fiscal al unui stat membru în temeiul căruia o societate rezidentă a acestuia nu poate deduce din profitul său impozabil pierderile definitive suferite de sediul său permanent situat în alt stat membru în cazul în care statul membru de reședință a renunțat la competența sa de a impozita rezultatele acestui sediu permanent în temeiul unei convenții pentru evitarea dublei impuneri.
Desigur, un astfel de regim fiscal instituie o diferență de tratament între o societate rezidentă care deține un sediu permanent situat într‑un alt stat membru și o societate rezidentă care deține un sediu permanent rezident. O asemenea diferență poate descuraja o societate rezidentă să își exercite activitățile prin intermediul unui sediu permanent situat într‑un alt stat membru. Ea nu este admisibilă decât dacă privește situații care nu sunt comparabile în mod obiectiv sau dacă este justificată de un motiv imperativ de interes general și este proporțională cu acesta.
Or, în această privință, în ceea ce privește măsurile prevăzute de un stat membru pentru a preveni sau a atenua dubla impunere a profiturilor unei societăți rezidente, societățile care dețin un sediu permanent situat într‑un alt stat membru nu se află, în principiu, într‑o situație comparabilă cu cea a societăților care dețin un sediu permanent rezident, cu excepția cazului în care legislația fiscală națională asimilează ea însăși aceste două categorii de stabilire în vederea luării în considerare a pierderilor și a beneficiilor realizate de acestea.
În schimb, în cazul în care, precum în speță, statul membru de reședință al unei societăți a renunțat, în temeiul unei convenții pentru evitarea dublei impuneri, să își exercite competența de impozitare cu privire la rezultatele sediului permanent nerezident al acestei societăți situat într‑un alt stat membru, situația societății rezidente care deține un astfel de sediu permanent nu este comparabilă cu cea a unei societăți rezidente care deține un sediu permanent rezident, din perspectiva măsurilor luate de primul stat membru în vederea prevenirii sau a atenuării dublei impuneri a profitului și, în mod simetric, a dublei deduceri a pierderilor pentru societățile rezidente.
(
1
)	Articolul 1 alineatul 1 din Körperschaftsteuergesetz (Legea privind impozitul pe profit) și Gewerbesteuergesetz (Legea privind impozitul comercial), care fac trimitere la determinarea profiturilor supuse impozitului pe profit pentru calcularea bazei de impozitare a impozitului comercial.
(
2
)	Articolul XVIII alineatul 2 din Convenția din 26 noiembrie 1964 dintre Republica Federală Germania și Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord privind eliminarea dublei impuneri și prevenirea evaziunii fiscale, astfel cum a fost modificată prin actul adițional din 23 martie 1970 (BGBl. 1966 II, p. 359; BGBl. 1967 II, p. 828, și BGBl. 1971 II, p. 46).