62025CJ0712_RES
Cauza C‑712/25 PPU [Rastoshev] (
i
)
XM
(cerere de decizie preliminară formulată de Apelativen sad – Sofia)
Hotărârea Curții (Camera a patra) din 12 februarie 2026
„Trimitere preliminară – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Cooperarea judiciară în materie penală – Decizia‑cadru 2002/584/JAI – Mandat european de arestare emis în scopul efectuării urmăririi penale – Executarea mandatului european de arestare – Articolul 4 punctul 7 litera (a) – Motive de neexecutare facultativă – Infracțiuni care au fost săvârșite în întregime sau parțial pe teritoriul statului membru de executare – Risc de impunitate”
Cooperarea judiciară în materie penală – Decizia‑cadru privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre – Motive de neexecutare facultativă a mandatului european de arestare – Infracțiune săvârșită în întregime sau parțial pe teritoriul statului membru de executare – Marjă de apreciere a autorității judiciare de executare – Întindere – Refuz de executare a mandatului pentru simplul motiv al locului săvârșirii acestei infracțiuni – Inadmisibilitate
[Decizia‑cadru 2002/584 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299, art. 1 alin. (1) și art. 3, 4 și 4a]
(a se vedea punctele 33-48 și 52 și dispozitivul)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de Apelativen sad- Sofia (Curtea de Apel din Sofia, Bulgaria), Curtea, în cadrul unei cauze preliminare de urgență, se pronunță pentru prima dată cu privire la interpretarea motivului de neexecutare facultativă a unui mandat european de arestare (MEA) referitor la infracțiunile care au fost săvârșite în întregime sau parțial pe teritoriul statului membru de executare, în sensul Deciziei‑cadru 2002/584 (
1
).
La 18 septembrie 2025, vicepreședintele însărcinat cu efectuarea instrucției la tribunal judiciaire de Marseille (Tribunalul din Marsilia, Franța) a emis un MEA împotriva lui XM, în vederea începerii urmăririi penale și a predării sale autorităților franceze pentru mai multe infracțiuni pretins săvârșite între anii 2018 și 2024. Aceste infracțiuni ar fi fost săvârșite în cadrul unei organizații criminale pentru a truca competiții sportive și ar fi avut loc pe teritoriul mai multor state membre, printre care Franța și Bulgaria.
Prin decizia din 20 octombrie 2025, Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia, Bulgaria) a dispus executarea acestui MEA și l‑a plasat pe XM în arest preventiv până la predarea sa efectivă către autoritățile franceze.
Solicitată să examineze o acțiune introdusă de XM împotriva acestei decizii, instanța de trimitere a constatat existența în Bulgaria a două linii de jurisprudență divergente în ceea ce privește interpretarea dispoziției care transpune în dreptul bulgar articolul 4 punctul 7 litera (a) din Decizia‑cadru 2002/584 (
2
). Potrivit unei prime linii jurisprudențiale, faptul că infracțiunea vizată de un MEA a fost săvârșită în întregime sau parțial pe teritoriul Bulgariei nu poate fi suficient în sine pentru a justifica un refuz al executării. În schimb, potrivit unei a doua linii, o asemenea împrejurare ar trebui considerată un motiv suficient de refuz al executării, din moment ce Codul penal bulgar ar fi aplicabil oricărei infracțiuni săvârșite pe teritoriul acestui stat membru, fără excepție.
În aceste condiții, instanța de trimitere a solicitat Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea articolului 4 punctul 7 litera (a) din Decizia‑cadru 2002/584.
Aprecierea Curții
Cu titlu introductiv, Curtea amintește că Decizia‑cadru 2002/584 prevede, pe de o parte, motive de neexecutare obligatorie a unui MEA (
3
) și, pe de altă parte, motive de neexecutare facultativă a acestuia (
4
), pe care statele membre sunt libere să le transpună sau nu în dreptul lor intern. Totuși, în cazul transpunerii acestora din urmă, statele membre nu pot prevedea că autoritățile judiciare ar fi obligate să refuze automat executarea oricărui MEA în cauză. Astfel, acestea trebuie să dispună de o marjă de apreciere care să le permită să efectueze o examinare de la caz la caz, luând în considerare ansamblul împrejurărilor relevante. Privarea lor de această posibilitate ar avea ca efect înlocuirea unei simple posibilități de refuz al executării unui MEA cu o adevărată obligație, în condițiile în care un asemenea refuz constituie excepția, iar executarea MEA, regula de principiu. Reiese astfel din modul de redactare a articolului 4 din Decizia‑cadru 2002/584, în special din utilizarea verbului „a putea”, că autoritatea judiciară de executare trebuie să dispună de o marjă de apreciere pentru a decide dacă este sau nu este necesar să refuze executarea MEA pentru motivele prevăzute la acest articol 4.
În ceea ce privește mai precis articolul 4 punctul 7 litera (a) din Decizia‑cadru 2002/584, Curtea arată că, prin calificarea motivului de refuz prevăzut de această dispoziție drept facultativ, legiuitorul Uniunii a intenționat să permită ca persoana care face obiectul unui MEA emis în scopul efectuării urmăririi penale, care poate fi urmărită atât de autoritatea judiciară a statului membru emitent, cât și de cea a statului membru de executare, să poată fi urmărită de autoritatea care se află în poziția cea mai adecvată în raport cu buna administrare a justiției penale.
În plus, conform articolului 1 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584, aceasta are ca obiectiv să permită arestarea și predarea unei persoane căutate pentru a evita ca infracțiunea săvârșită să rămână nepedepsită și pentru a asigura efectuarea urmăririi penale împotriva sa. Acest obiectiv se înscrie, în sens mai larg, în cel de prevenire și combatere a criminalității în cadrul spațiului de libertate, securitate și justiție, prevăzut la articolul 3 alineatul (2) TUE, pe care decizia‑cadru menționată urmărește să îl pună în aplicare prin evitarea riscului de impunitate a autorilor infracțiunilor. Or, Curtea consideră că aceste obiective ar putea fi compromise dacă autoritatea judiciară de executare ar fi obligată, independent de împrejurările proprii fiecărei spețe, să refuze executarea unui MEA emis în scopul efectuării urmăririi penale și predarea persoanei căutate pentru simplul motiv că infracțiunea vizată de acest mandat a fost săvârșită în întregime sau parțial pe teritoriul statului membru de executare.
Curtea concluzionează că aplicarea motivului de neexecutare prevăzut la articolul 4 punctul 7 litera (a) din Decizia‑cadru 2002/584 trebuie lăsată la aprecierea autorității judiciare de executare. Aceasta din urmă trebuie, în acest scop, să dispună de o marjă de apreciere care să îi permită să examineze toate împrejurările relevante ale speței pentru a determina care dintre autoritățile judiciare, emitente sau de executare, se află în poziția cea mai adecvată pentru a asigura buna administrare a justiției penale și, în consecință, pentru a proteja interesul legitim al tuturor statelor membre de prevenire a criminalității în cadrul spațiului de libertate, securitate și justiție. Acest lucru este valabil a fortiori atunci când infracțiunile aflate la originea MEA se înscriu în cadrul unei organizații criminale internaționale complexe, astfel încât au putut fi săvârșite, parțial, și și‑au putut produce efectele pe teritoriul mai multor state membre, printre care cel al statului membru emitent, în care a putut fi începută urmărirea penală împotriva persoanei în cauză.
În cadrul aprecierii sale, autoritatea judiciară de executare trebuie astfel să țină seama de împrejurările proprii fiecărei spețe, printre care figurează de exemplu natura și caracteristicile infracțiunii și în special, dacă este cazul, dimensiunea sa internațională, locul în care s‑a materializat prejudiciul care decurge din această infracțiune, precum și stadiul de desfășurare a procedurii penale în statul membru emitent și, după caz, în statul membru de executare.
Prin urmare, competența teritorială internațională în materie penală prevăzută de dreptul penal bulgar nu poate constitui un motiv suficient pentru a refuza executarea unui MEA, cu atât mai mult cu cât, în speță, autoritățile judiciare bulgare nu au început urmărirea penală împotriva persoanei în cauză.
În consecință, Curtea declară că articolul 4 punctul 7 litera (a) din Decizia‑cadru 2002/584 se opune jurisprudenței unui stat membru potrivit căreia faptul că infracțiunea pentru care a fost emis un MEA în scopul efectuării urmăririi penale a fost săvârșită în întregime sau parțial pe teritoriul statului membru de executare este suficient pentru a refuza executarea acestui mandat.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.
(
1
)	Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (JO 2002, L 190, p. 1, rectificare în JO 2006, L 279, p. 30, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 (JO 2009, L 81, p. 24) (denumită în continuare „Decizia‑cadru 2002/584”).
(
2
)	Această dispoziție prevede că autoritatea judiciară de executare poate refuza executarea MEA atunci când mandatul se referă la infracțiuni care, în conformitate cu dreptul statului membru de executare, au fost săvârșite în întregime sau parțial pe teritoriul statului membru de executare sau într‑un loc considerat ca atare.
(
3
)	Aceste motive figurează la articolul 3 din Decizia‑cadru 2002/584.
(
4
)	Aceste motive figurează la articolele 4 și 4a din Decizia‑cadru 2002/584.