62005CC0331_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Cuprins
I –	Introducere
II –	Cadrul juridic
III –	Situația de fapt și procedura
A –	Situația de fapt
B –	Procedura în fața Tribunalului și ordonanța atacată
C –	Procedura în fața Curții și concluziile părților
D –	Motivele pe care se întemeiază recursul și argumentele părților
IV –	Analiza juridică
A –	Analiza motivelor recursului
1.	Primul motiv: posibilitatea de a obține restituirea onorariilor avocațiale pe calea unei acțiuni în despăgubiri
a)	Normele în materie de cheltuieli de judecată în dreptul comunitar
i)	Normele privitoare la cheltuielile de judecată în procedurile în fața instanțelor comunitare
ii)	Lipsa unei reglementări privind cheltuielile de judecată în procedura în fața Ombudsmanului European
–	Diferențe față de instanța comunitară
–	Lipsa necesității de a beneficia de consiliere din partea unui avocat
b)	Răspunderea extracontractuală a Comunității
2.	Al doilea motiv: nerespectarea jurisprudenței instanțelor comunitare
a)	Hotărârea Herpels/Comisia
b)	Hotărârea AFCon Management Consultants și alții/Comisia
3.	Al treilea motiv: legătura de cauzalitate
B –	Concluziile analizei noastre
V –	Cu privire la cheltuielile de judecată
VI –	Concluzie
I – Introducere
1. Cauza de față are la origine un recurs formulat împotriva unei ordonanțe a Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene, pronunțată la 11 iulie 2005(2), prin care acesta din urmă a respins ca vădit neîntemeiată o acțiune în despăgubiri întemeiată pe răspunderea extracontractuală și formulată în baza articolului 288 al doilea paragraf CE de către un reclamant neprivilegiat împotriva Comunității Europene.
2. Recurenta din recurs, reclamantă în primă instanță (denumită în continuare „recurenta”), este o organizație non‑guvernamentală (ONG) de drept german, care susține refugiați, victime ale războaielor și ale catastrofelor. Prin cererea formulată în primă instanță, aceasta a solicitat restituirea onorariilor avocațiale plătite în cadrul a trei proceduri desfășurate împotriva Comisiei Comunităților Europene în fața Ombudsmanului European. Aceasta consideră că onorariile suportate se ridică la 54 037 de euro. În prezent, recurenta sesizează Curtea în vederea controlului în drept al deciziei pronunțate în primă instanță.
II – Cadrul juridic
3. Articolul 288 al doilea paragraf CE prevede:
„În materie de răspundere extracontractuală, Comunitatea este obligată să repare, în conformitate cu principiile generale comune ordinilor juridice ale statelor membre, prejudiciile cauzate de instituțiile sale sau de agenții săi în exercițiul funcțiunilor lor.”
4. În temeiul articolului 21 al doilea paragraf CE, orice cetățean al Uniunii se poate adresa Ombudsmanului instituit în conformitate cu dispozițiile articolului 195 CE.
5. Articolul 195 alineatul (1) CE prevede:
„Parlamentul European numește un Ombudsman, împuternicit să primească plângeri din partea oricărui cetățean al Uniunii sau a oricărei persoane fizice sau juridice cu reședința sau sediul social într‑un stat membru, care privesc cazuri de administrare defectuoasă în activitatea instituțiilor sau organelor comunitare, cu excepția Curții de Justiție și a Tribunalului de Primă Instanță în exercitarea funcțiilor lor jurisdicționale.
Potrivit misiunii sale, Ombudsmanul efectuează investigațiile pe care le consideră justificate, din proprie inițiativă sau pe baza plângerilor care i‑au fost adresate direct sau prin intermediul unui membru al Parlamentului European, cu excepția cazului în care pretinsele fapte fac sau au făcut obiectul unei proceduri judiciare. În cazul în care Ombudsmanul constată un caz de administrare defectuoasă, acesta sesizează instituția în cauză, care dispune de un termen de trei luni pentru a‑i comunica punctul său de vedere. Ombudsmanul transmite apoi un raport Parlamentului European și instituției în cauză. Persoana care a formulat plângerea este informată cu privire la rezultatul acestor investigații.
În fiecare an, Ombudsmanul prezintă un raport Parlamentului European cu privire la rezultatele investigațiilor sale.”
6. La 9 martie 1994, în temeiul articolului 138 CE alineatul (4) din Tratatul CE [devenit articolul 195 alineatul (4) CE], Parlamentul European a adoptat Decizia 94/262/CECO, CE, Euratom privind statutul și condițiile generale pentru exercitarea funcțiilor Ombudsmanului(3) .
7. Conform articolului 2 alineatul (6) din Decizia 94/262, plângerile prezentate Ombudsmanului nu întrerup termenele căilor de atac în procedurile jurisdicționale sau administrative. În plus, în temeiul articolului 2 alineatul (7) din respectiva decizie, în cazul în care Ombudsmanul, în conformitate cu o procedură jurisdicțională în curs sau încheiată cu privire la faptele reclamate, trebuie să declare inadmisibilă o plângere sau să pună capăt examinării acesteia, rezultatul eventualelor anchete pe care le‑a întreprins înainte se clasează.
III – Situația de fapt și procedura
A – Situația de fapt
8. Prezentul litigiu are la origine o serie de cereri de cofinanțare de acțiuni de susținere adresate de către recurentă Comisiei. Între 1993 și 1997, recurenta a adresat Comisiei șase cereri de cofinanțare de acțiuni.
9. Cu ocazia analizei primelor cereri, serviciile Comisiei au ajuns la concluzia că recurenta nu putea beneficia de ajutoarele acordate ONG, dat fiind că nu îndeplinea condițiile generale pentru cofinanțarea de acțiuni. Condițiile generale ale Comisiei pentru cofinanțarea de acțiuni întreprinse de ONG europene în țări în curs de dezvoltare stabilesc criteriile de eligibilitate pentru cofinanțare ale ONG și ale acțiunilor, dau instrucțiuni concrete privind prezentarea cererilor și conțin explicații detaliate privind modalitățile de finanțare(4) . Recurenta a fost informată în legătură cu aceasta prin scrisoarea din 12 octombrie 1993. Prin scrisoarea din 29 iulie 1996, Comisia a explicat motivele principale care au condus‑o la concluzia că recurenta nu putea fi considerată un ONG eligibil.
10. La 5 decembrie 1996, recurenta a transmis Comisiei un nou proiect. În septembrie 1997, o versiune modificată a acestui proiect a fost transmisă Comisiei printr‑o nouă cerere. Comisia nu s‑a pronunțat cu privire la aceste noi cereri de cofinanțare, considerând că decizia din 12 octombrie 1993 privind ineligibilitatea reclamantei rămăsese valabilă.
11. Recurenta a formulat atunci trei plângeri către Ombudsman, una în 1998 și celelalte două în 2000. Aceste plângeri priveau în principal două aspecte, și anume problema accesului recurentei la dosar și întrebarea dacă analiza efectuată de Comisie cu privire la cererile recurentei a respectat condițiile legale.
12. În ceea ce privește accesul la dosar, printr‑o decizie din 30 noiembrie 2001, Ombudsmanul a concluzionat că lista documentelor propuse de Comisie reclamantei pentru consultare nu era completă, Comisia reținând fără motiv unele documente, și că, în consecință, această atitudine a Comisiei putea constitui un caz de administrare defectuoasă. Ombudsmanul a propus Comisiei să autorizeze un acces corespunzător la dosar. Acest acces la dosar a avut loc la sediul Comisiei, la 26 octombrie 2001. Pe de altă parte, Ombudsmanul a constatat un caz de administrare defectuoasă în faptul că recurenta nu a avut posibilitatea de a fi ascultată oficial cu privire la informațiile primite de la terți de către Comisie, informații care fuseseră utilizate pentru a lua o decizie împotriva recurentei.
13. În ceea ce privește întrebarea dacă analiza cererilor recurentei s‑a făcut cu respectarea condițiilor legale, printr‑o altă decizie, pronunțată tot la 30 noiembrie 2001, privind luarea în considerare de către Comisie a unor informații provenite de la terți, Ombudsmanul s‑a pronunțat în sensul lipsei unei astfel de analize. În plus, prin decizia din 11 iulie 2000, Ombudsmanul a constatat că s‑a permis de către Comisie trecerea unui termen excesiv înainte de a transmite motivația scrisă care a condus‑o să se pronunțe în 1993 în sensul ineligibilității recurentei. În cele din urmă, în ce privește faptul că nu s‑a luat o decizie oficială de către Comisie cu privire la cererile prezentate de către recurentă în decembrie 1996 și în septembrie 1997, Ombudsmanul a recomandat Comisiei, prin decizia din 19 iulie 2001, să se pronunțe cu privire la aceste cereri înainte de 31 octombrie 2001.
14. Pentru a se conforma recomandării Ombudsmanului, Comisia a trimis reclamantei o scrisoare cu data de 16 octombrie 2001, prin care refuza cele două proiecte prezentate în decembrie 1996 și în septembrie 1997 pentru motivul ineligibilității reclamantei pentru cofinanțare.
15. La 15 decembrie 2001, recurenta a introdus o acțiune la Tribunal împotriva acestei scrisori. Prin hotărârea din 18 septembrie 2003, pronunțată în cauza T‑321/01(5), Tribunalul a anulat decizia Comisiei din 16 octombrie 2001 prin care aceasta refuza cererile de cofinanțare ale recurentei din lunile decembrie 1996 și septembrie 1997 și a obligat pârâta la plata cheltuielilor de judecată.
16. Prin acțiunea sa din cauza T‑321/01, recurenta solicitase restituirea de către pârâtă a cheltuielilor suportate în cursul procedurii în fața Ombudsmanului. În hotărâre, Tribunalul a decis că acele cheltuieli aferente procedurilor desfășurate în fața Ombudsmanului nu pot fi considerate cheltuieli necesare în sensul articolului 91 litera (b) din Regulamentul de procedură al Tribunalului și, ca urmare, nu sunt recuperabile.
B – Procedura în fața Tribunalului și ordonanța atacată
17. Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 23 iulie 2004, recurenta a formulat o nouă acțiune, care se întemeia de această dată pe articolul 288 al doilea paragraf CE și prin care recurenta urmărea obligarea Comunității la plata sumei de 54 037 de euro pentru prejudiciul material.
18. Prin decizia sa din 11 iulie 2005, pronunțată sub forma unei ordonanțe, Tribunalul a respins acțiunea ca vădit neîntemeiată, dată fiind lipsa răspunderii extracontractuale a Comunității.
19. Tribunalul și‑a întemeiat decizia pe o serie de argumente care, în esență, pot fi reduse la un singur motiv: lipsa legăturii de cauzalitate dintre comportamentul instituției comunitare și prejudiciul invocat, reprezentarea de către un avocat nefiind necesară în procedura desfășurată în fața Ombudsmanului European.
20. Tribunalul a respins acțiunea ca vădit neîntemeiată, întrucât cheltuielile aferente procedurilor desfășurate în fața Ombudsmanului nu pot fi considerate cheltuieli necesare în sensul articolului 91 litera (b) din Regulamentul de procedură al Tribunalului și, ca urmare, nu sunt recuperabile. Potrivit Tribunalului, reiese din această dispoziție că acele cheltuieli care sunt recuperabile sunt limitate, pe de o parte, la cele suportate în vederea desfășurării procedurii în fața Tribunalului și, pe de altă parte, la cele care au fost necesare pentru desfășurarea procedurii menționate.
21. În ceea ce privește procedura introdusă în fața Ombudsmanului, Tribunalul a estimat că, spre deosebire de procedurile desfășurate în fața instanțelor comunitare, procedura introdusă în fața Ombudsmanului este concepută astfel încât să nu fie necesare serviciile unui avocat. Astfel, potrivit Tribunalului, este suficient să se prezinte faptele în plângere, fără să fie necesară argumentarea în drept. În aceste circumstanțe, libera alegere a cetățeanului de a fi reprezentat de către un avocat în cadrul procedurii în fața Ombudsmanului implică, potrivit Tribunalului, faptul că respectivul cetățean trebuie să suporte personal cheltuielile. Tocmai ca urmare a lipsei acestei libere alegeri în cadrul procedurilor în fața instanțelor comunitare, în care este obligatorie prezența unui avocat, procedura jurisdicțională cuprinde o decizie cu privire la cheltuielile de judecată care includ onorariile avocațiale.
22. În plus, Tribunalul a amintit că, în hotărârea sa din 9 martie 1978, Herpels/Comisia(6), Curtea a decis că acele cheltuieli aferente consultării unui avocat în etapa reclamațiilor administrative din cadrul fazei precontencioase reglementate prin articolul 90 din Statutul funcționarilor Comunităților Europene trebuie diferențiate de onorariile avocațiale plătite cu ocazia procedurii contencioase. Chiar dacă, într‑un astfel de caz, nu poate interzice persoanelor interesate să beneficieze de consiliere din partea unui avocat, aceasta este propria lor alegere, care, în niciun caz, nu poate fi imputată instituției pârâte. Prin urmare, Curtea a considerat că lipsește, în drept, orice l egătură de cauzalitate între pretinsul prejudiciu, respectiv onorariile avocațiale suportate în cursul fazei precontencioase, și acțiunea comunitară și că, în consecință, o cerere de despăgubiri într‑un astfel de caz nu trebuie numai respinsă, ci poate fi considerată lipsită de fundament juridic și, în consecință, șicanatorie, caracter de care trebuie să se țină seama eventual cu ocazia pronunțării cu privire la cheltuielile de judecată.
23. Pe baza acestor considerații, Tribunalul a ajuns la concluzia că onorariile avocațiale plătite în cadrul procedurii în fața Ombudsmanului nu se pot restitui cu titlu de prejudicii în cadrul unei acțiuni în despăgubiri.
24. Având în vedere celelalte condiții ale exercitării unui drept la despăgubiri în raport cu Comunitatea, întemeiat pe răspunderea extracontractuală, Tribunalul a arătat în cele din urmă faptul că recurenta nu reușise să demonstreze existența unei legături de cauzalitate directă între nelegalitățile pe care aceasta le reproșa pârâtei și prejudiciul a cărui reparare o solicita. Tribunalul a amintit din nou faptul că procedura introdusă în fața Ombudsmanului nu necesită participarea unui avocat. În aceste împrejurări, libera alegere a cetățeanului de a sesiza Ombudsmanul și de a fi reprezentat în fața acestuia de către un avocat nu putea părea consecința necesară și directă a cazurilor de administrare defectuoasă eventual imputabile instituțiilor Comunității.
C – Procedura în fața Curții și concluziile părților
25. Prezentul recurs a fost declarat de Internationaler Hilfsfonds eV la 2 septembrie 2005 și a fost înscris în registrul grefei Curții la 6 septembrie 2005.
26. Recurenta solicită Curții:
– anularea ordonanței atacate și trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului sau obligarea pârâtei la plata către recurentă a sumei de 54 037 de euro,
și
– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
27. Prin memoriul din 9 noiembrie 2005, înscris în registrul grefei Curții la 10 noiembrie 2005, Comisia a depus un memoriu în răspuns, în care solicită Curții:
– respingerea recursului
și
– obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.
28. Ulterior procedurii scrise, observațiile orale ale părților au fost ascultate în ședința din 16 noiembrie 2006.
D – Motivele pe care se întemeiază recursul și argumentele părților
29. Internationaler Hilfsfonds eV își întemeiază recursul pe trei motive îndreptate împotriva principalelor trei argumente invocate de Tribunal în ordonanța pronunțată în primă instanță.
30. Prin primul motiv, recurenta răspunde la afirmația Tribunalului potrivit căreia cheltuielile aferente procedurilor în fața Ombudsmanului nu se pot restitui în temeiul articolului 91 litera (b) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, în sensul că acest lucru este lipsit de pertinență în ceea ce privește problema dacă aceste cheltuieli pot fi invocate drept prejudiciu în cadrul unei acțiuni în despăgubiri în temeiul articolului 288 al doilea paragraf CE.
31. În plus, aceasta repune în discuție constatarea Tribunalului potrivit căreia, spre deosebire de procedurile în fața instanțelor comunitare, procedura în fața Ombudsmanului ar fi concepută de așa manieră încât serviciile unui avocat să nu fie indispensabile. Potrivit acesteia, nici statutul, nici normele de aplicare a acestui statut nu permit o astfel de concluzie.
32. În memoriul său în răspuns, Comisia admite că dreptul la restituirea cheltuielilor de procedură și dreptul la despăgubiri ar fi supuse unor condiții diferite și ar fi independente unul de altul. Totuși, acest lucru nu ar exclude faptul că s‑ar putea compara aceste două drepturi în măsura în care sunt supuse anumitor condiții similare. Problema „necesității” onorariilor avocațiale se pune, potrivit Comisiei, atât în cadrul dreptului la restituirea cheltuielilor de procedură, cât și în cadrul unui eventual drept la despăgubiri, în măsura în care acest criteriu este important pentru a determina existența unei legături de cauzalitate sau în scopul aprecierii obligației de limitare a prejudiciului suferit.
33. Comisia consideră că ar fi contradictoriu, în cadrul analizei cheltuielilor de procedură, să se nege caracterul necesar al cheltuielilor efectuate și să se considere, în cadrul analizei dreptului la despăgubiri, că recurenta ar fi putut fi determinată să efectueze astfel de cheltuieli.
34. Comparația ar arăta, potrivit acesteia, faptul că legea, acolo unde recunoaște și prevede necesitatea asistării de către un avocat, prevede și acoperirea cheltuielilor rezultate din aceasta. Or, în procedura în fața Ombudsmanului, legea chiar ar fi negat o astfel de necesitate.
35. Prin al doilea motiv, recurenta invocă interpretarea eronată și chiar nerespectarea de către Tribunal a jurisprudenței instanțelor comunitare.
36. Mai întâi, aceasta contestă pertinența deciziei pronunțate de Curte în cauza Herpels/Comisia(7) în ceea ce privește drepturile pe care aceasta le‑a exercitat în acțiunea sa, explicând că hotărârea respectivă nu poate fi citită decât din perspectiva raportului de serviciu existent între Comunitate și personalul acesteia, astfel încât din aceasta nu ar putea fi dedusă nicio concluzie cu privire la speța de față.
37. În plus, Tribunalul nu ar fi ținut seama de hotărârea Tribunalului din 17 martie 2005, AFCon Management Consultants și alții/Comisia(8), în care Comisia a fost obligată la daune‑interese pentru neregulile dintr‑o procedură de atribuire. Prejudiciul invocat în această cauză cuprindea, între altele, onorariile avocațiale pe care reclamanta le plătise în cadrul unei proceduri de plângere în fața Ombudsmanului. Recurenta solicită Curții să constate că, în mod eronat, Tribunalul nu a ținut seama de această jurisprudență și nu a efectuat o comparație cu propria sa situație.
38. Comisia consideră, dimpotrivă, că decizia pronunțată în cauza Herpels/Comisia poate fi transpusă în întregime în prezenta speță. Potrivit Comisiei, faptul că în cauza Herpels/Comisia este vorba despre o problemă aparținând dreptului funcției publice este lipsit de importanță, astfel cum este și faptul că între Comisie și personalul său există o relație contractuală. Ceea ce este important, în schimb, pentru Comisie, este faptul că, în cele două cauze, s‑a exercitat un drept la despăgubire pentru același tip de cheltuieli, respectiv pentru onorariile avocațiale într‑o procedură de plângere extrajudiciară. Potrivit Comisiei, este semnificativ și că, în ambele cauze, procedura acțiunii declanșată este o procedură extrajudiciară, pentru care nu este obligatorie participarea unui avocat, și, în consecință, că reclamantul a luat decizia singur, întemeindu‑se pe propria sa apreciere a necesității de a folosi serviciile unui avocat.
39. În plus, Comisia subliniază că faptul de a nu ține seama de o decizie anterioară pronunțată în aceeași instanță nu constituie în sine o eroare de drept, sistemul jurisdicțional comunitar nefiind întemeiat pe principiul precedentului, a cărui respectare ar constitui o obligație juridică.
40. În al treilea rând, recurenta arată că Tribunalul nu ar fi recunoscut, în mod eronat, legătura de cauzalitate dintre comportamentul ilicit al Comisiei și prejudiciul suferit de cea dintâi. Potrivit recurentei, legătura de cauzalitate dintre un act ilicit și prejudiciu există întotdeauna atunci când se admite în mod curent că, de obicei, actul avut în vedere este de natură să provoace un prejudiciu cum este cel care a intervenit. Potrivit recurentei, acest lucru rezultă din principiul cauzalității adecvate („Adäquanztheorie”), recunoscut atât în dreptul german, cât și de către instanțele comunitare.
41. În cele din urmă, recurenta arată că principiul „egalității armelor” impunea, în cazul concret, participarea unui avocat pentru apărarea intereselor sale, Comisia făcând întotdeauna apel la serviciul său juridic în cazurile de plângere în fața Ombudsmanului citate anterior.
42. Comisia amintește că, în temeiul jurisprudenței, prejudiciul trebuie să decurgă direct din comportamentul reproșat. Acest criteriu ar acoperi cerința cauzalității adecvate invocată de către recurentă. Din aceasta ar decurge faptul că o legătură de cauzalitate nu este așadar directă în cazul în care producerea prejudiciului nu este inevitabilă, ci se întemeiază pe decizia liberă a celui care l‑a suferit. Într‑o procedură de plângere concepută de așa manieră încât solicitantul nu are obligația de a prezenta argumente juridice și în care Ombudsmanul însuși ar ancheta, dacă este cazul, chestiunile de fapt și de drept cu privire la care există incertitudini, decizia de a recurge la serviciile unui avocat ar fi o decizie liberă.
43. Având în vedere forma procedurii de plângere în fața Ombudsmanului, argumentul „egalității armelor” ar fi, la rândul lui, lipsit de pertinență, deoarece tocmai Ombudsmanul ar asista partea interesată.
IV – Analiza juridică
44. În temeiul articolului 225 CE, recursul înaintat Curții se limitează la chestiuni de drept. Întrucât, în esență, recurenta reproșează ordonanței pronunțate în primă instanță încălcarea dreptului comunitar, recursul său îndeplinește această condiție de admisibilitate.
45. În susținerea recursului, recurenta formulează trei motive diferite, a căror temeinicie va trebui analizată în ordinea în care au fost expuse.
A – Analiza motivelor recursului
1. Primul motiv: posibilitatea de a obține restituirea onorariilor avocațiale pe calea unei acțiuni în despăgubiri
46. Recurenta contestă mai întâi argumentul prezentat de Tribunal, potrivit căruia recunoașterea ca prejudiciu a unor astfel de cheltuieli ar fi contrară jurisprudenței Tribunalului privitoare la caracterul nerambursabil al acestora. Recurenta consideră că, prin compararea dreptului la repararea unui prejudiciu invocat de aceasta cu chestiunea restituirii cheltuielilor unei proceduri, Tribunalul ar fi săvârșit o eroare.
47. Noi nu am putea împărtăși acest punct de vedere. Noi considerăm, în schimb, că Tribunalul a luat în considerare, în această privință, un aspect esențial care nu poate fi ignorat în prezenta cauză. Concret, avem în vedere concurența dintre un drept la restituirea cheltuielilor de procedură și un drept material la repararea unui prejudiciu, precum și problema dacă cel de al doilea poate depăși ceea ce pot acorda normele de procedură unui recurent. În scopul de a explica punctul nostru de vedere juridic, dorim mai întâi să prezentăm un număr de considerații introductive cu privire la relația, în dreptul comunitar, dintre restituirea cheltuielilor de judecată și daune‑interese.
a) Normele în materie de cheltuieli de judecată în dreptul comunitar
i) Normele privitoare la cheltuielile de judecată în procedurile în fața instanțelor comunitare
48. Normele în materie de cheltuieli de judecată în procedura în fața instanțelor comunitare se întemeiază pe principiul răspunderii părții care cade în pretenții, în temeiul căruia aceasta din urmă trebuie să suporte cheltuielile de judecată aferente procedurii și, mai ales, să restituie părții adverse cheltuielile necesare pe care aceasta a trebuit să le suporte. Partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată, în conformitate cu articolul 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții și cu articolul 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului.
49. Acest drept la restituirea cheltuielilor pe care îl recunosc normele de procedură părții care obține câștig de cauză este totuși supus, de iure, unor limite privind aplicabilitatea, limite care își au originea într‑o apreciere legislativă.
50. Astfel, articolul 73 litera (b) din Regulamentul de procedură al Curții clarifică articolul 69 în sensul că sunt considerate cheltuieli recuperabile cheltuielile necesare efectuate de către părți în legătură cu procedura, în special cheltuielile de deplasare și de ședere și remunerarea unui avocat. În acest scop, sunt luate în considerare numai cheltuielile ocazionate de procedura judiciară. Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, prin „procedură”, articolul 73 alineatul (b) din Regulamentul de procedură al Curții nu privește decât procedura în fața Curții, respectiv faza contencioasă, cu excluderea fazei anterioare acesteia(9) . Aceeași este situația și din perspectiva Tribunalului, în temeiul articolului 91 litera (b) din Regulamentul de procedură al acestuia.
51. Prin urmare, cheltuielile pe care părțile le‑au efectuat în cadrul unei proceduri precontencioase nu sunt vizate de decizia privind cheltuielile de judecată(10) .
52. În cele din urmă, reiese din jurisprudență că, în perioada anterioară datei introducerii acțiunii, reclamanții pot pretinde restituirea cheltuielilor efectuate pentru redactarea cererii introductive(11) . În schimb, nu pot reprezenta cheltuieli recuperabile cheltuielile efectuate și onorariile plătite pentru oferirea, de către consilieri, de consultații privind șansele de succes și admisibilitatea acțiunii(12) .
53. În ordonanța atacată, Tribunalul a arătat în mod întemeiat faptul că procedura de plângere în fața Ombudsmanului constituie o cale alternativă celei a acțiunii în fața judecătorului comunitar pe care Tratatul CE a deschis‑o cetățenilor Uniunii în scopul apărării intereselor acestora. Această cale alternativă extrajudiciară ar îndeplini criterii specifice și nu ar avea în mod necesar același obiectiv ca și o acțiune în justiție. În plus, din interpretarea articolului 195 alineatul (1) CE și a articolului 2 alineatele (6) și (7) din Decizia 94/262, Tribunalul a dedus în mod justificat concluzia că aceste două căi nu pot fi urmate în paralel.
54. În opinia noastră, decizia din primă instanță a avut meritul de a clarifica faptul că procedura de plângere în fața Ombudsmanului nu constituie în niciun mod o procedură obligatorie, prealabilă celei desfășurate în fața instanțelor comunitare, și care ar trebui declanșată întotdeauna anterior introducerii unei acțiuni. Se poate concluziona din această decizie că procedura în fața Ombudsmanului nu constituie o etapă a acțiunii în justiție care a fost creată de legiuitor cu scopul de a garanta, în fața instanțelor comunit are, protecția juridică a persoanelor vizate printr‑o acțiune a instituțiilor contrară dreptului comunitar. Așadar, se poate înțelege cu ușurință faptul că dispozițiile Regulamentului de procedură al Curții și cele ale Regulamentului de procedură al Tribunalului privind cheltuielile de judecată nu includ nicio normă privind posibilitatea de a obține restituirea cheltuielilor care ar fi fost efectuate eventual în cadrul unei proceduri de plângere.
ii) Lipsa unei reglementări privind cheltuielile de judecată în procedura în fața Ombudsmanului European
55. În lipsa unei legături interne cu instanța comunitară, se pune întrebarea dacă există norme speciale privind cheltuielile de judecată în procedurile de plângere în fața Ombudsmanului, care s‑ar aplica tocmai în aceste situații. Un drept procedural al reclamantului la restituirea cheltuielilor de judecată ar trebui să se întemeieze în principal pe un temei juridic adecvat. Or, nu există dispoziții în acest sens privind cheltuielile de judecată, ceea ce se explică, la o analiză mai amănunțită, atât prin sensul și prin scopul procedurii în fața Ombudsmanului, cât și prin rolul care i se atribuie acestuia din urmă în cadrul instituțional european, conform articolului 195 alineatul (1) CE.
– Diferențe față de instanța comunitară
56. Astfel cum a arătat deja avocatul general Geelhoed în concluziile prezentate în cauza Ombudsmanul/Lamberts(13), instituția Ombudsmanului este unul dintre instrumentele cu ajutorul cărora tratatul concretizează noțiunea de cetățenie a Uniunii. Un cetățean victimă a unui act de administrare defectuoasă din partea unei instituții sau a unui organ comunitar are dreptul de a adresa o plângere Ombudsmanului. În această privință, acesta din urmă are un rol de jucat în protecția drepturilor cetățeanului Uniunii. Reiese expres din istoria instituției că aceasta a fost concepută ca unul dintre mecanismele destinate a proteja drepturile specifice ale cetățeanului european. Cu toate acestea, avocatul general Geelhoed a precizat în mod întemeiat, în opinia noastră, faptul că, deși procedura de plângere la Ombudsman urmărește asigurarea protecției drepturilor cetățeanului, nu este vorba despre aceeași protecție ca și cea pe care ar garanta‑o o instanță(14) .
57. Așadar, reiese că sesizarea Ombudsmanului nu deschide propriu‑zis o procedură contradictorie asemănătoare cu o procedură jurisdicțională, în care reclamantul și instituția respectivă sunt părți adverse, care încredințează soluția litigiului unui terț imparțial. Într‑adevăr, nici articolul 3 alineatul (5) din statutul și condițiile generale pentru exercitarea funcțiilor Ombudsmanului(15), nici articolul 6 din dispozițiile de punere în aplicare a acestui statut (16) nu acordă Ombudsmanului rolul de intermediar pentru părți. Aceste dispoziții prevăd mai degrabă că, împreună cu organul sau instituția vizată, Ombudsmanul încearcă să găsească o soluție pentru a putea pune capăt administrării defectuoase și pentru a putea soluționa plângerea cu care este sesizat, ceea ce apropie Ombudsmanul mai mult de administrație(17) .
58. O altă diferență față de principiul procedurii contencioase o constituie abilitarea Ombudsmanului să efectueze, din proprie inițiativă, toate anchetele pe care le consideră justificate pentru clarificarea oricărui posibil caz de administrare defectuoasă în activitatea instituțiilor și în cea a organelor comunitare, în temeiul articolului 3 alineatul (1) din statutul și condițiile generale pentru exercitarea funcțiilor Ombudsmanului.
59. De asemenea, cazurile în care Ombudsmanul European poate fi sesizat cu o plângere sunt revelatoare și pentru diferențele față de instanțele comunitare. De exemplu, accesul persoanelor fizice sau juridice la procedura de plângere este conceput în mod mai puțin restrictiv în raport cu o acțiune în fața instanțelor comunitare. Calitatea procesuală, condiție de admisibilitate în procedurile jurisdicționale, urmărește să excludă actio popularis și să garanteze astfel că sunt admisibile numai acțiunile persoanelor care sunt vizate efectiv și direct prin actele ilicite ale instituțiilor comunitare(18) . În timp ce, în conformitate cu articolul 230 al patrulea paragraf CE, introducerea de către o persoană fizică sau juridică a unei acțiuni în anulare a unui act comunitar ilicit care nu îi este adresat este supusă condiției ca acesta să îl privească în mod direct și individual pe reclamant, o plângere în fața Ombudsmanului nu este supusă niciunei condiții speciale de admisibilitate. Prin urmare, chiar și persoanele care nu sunt vizate de un caz de administrare defectuoasă din partea organelor și a instituțiilor au calitatea de a formula plângeri în fața Ombudsmanului(19) .
60. Funcția Ombudsmanului prezintă încă o particularitate, și anume faptul că Ombudsmanul nu are decât o obligație de mijloace, este complet independent și beneficiază, în vederea îndeplinirii misiunii sale, de o marjă de apreciere extinsă(20) . Prin urmare, acesta dispune de o sferă largă de instrumente pentru rezolvarea litigiilor dintre cetățean și organismul comunitar vizat. În cazul în care Ombudsmanul constată un caz de administrare defectuoasă, acesta caută, pe cât posibil, mijlocul de remediere a acestuia și de a răspunde plângerii printr‑o soluționare amiabilă. Dacă Ombudsmanul consideră că nu este posibilă o soluționare amiabilă sau dacă încercarea de a găsi un mod de soluționare amiabilă este lipsită de succes, acesta poate fie să emită un aviz motivat, care poate conține și remarci critice, fie să redacteze un raport care cuprinde proiecte de recomandare. Totuși, toate aceste măsuri se disting prin caracterul lor lipsit de forță obligatorie, deoarece Ombudsmanul nu poate constrânge o administrație la modificarea comportamentului său. Acest lucru explică și faptul că deciziile adoptate în cadrul procedurii de plângere în fața Ombudsmanului nu pot fi atacate în fața instanțelor comunitare decât într‑o măsură redusă. Singurul mijloc pe care Ombudsmanul îl are la dispoziție pentru a determina organele și instituțiile să își modifice comportamentul constă în forța argumentației sale și în presiunea publică pe care o poate genera prin denunțarea cazurilor de administrare defectuoasă în rapoartele sale(21) .
61. În cazul unor nereguli de gravitate redusă, puterea sa întinsă de apreciere îl poate determina pe Ombudsman chiar la a renunța să ia o măsură împotriva organului vizat, ceea ce instanțele comunitare nu ar putea face, dat fiind dreptul la protecție jurisdicțională efectivă, recunoscut de dreptul comunitar(22) . Pentru reclamant, consecința concretă constă în faptul că Ombudsmanul nu îi poate garanta succesul(23) .
62. Aceste diferențe fundamentale arată clar că protecția juridică a persoanelor nu este obiectul principal al procedurii de plângere în fața Ombudsmanului European.
63. Întrucât obiectul eforturilor Ombudsmanului este buna funcționare a administrației, și nu protecția juridică a persoanelor, este coerent să nu se prevadă norme privind cheltuielile aferente procedurii de plângere. Dimpotrivă, pare echitabil și just să se suporte cheltuielile de către persoana care are în vedere formularea unei plângeri. Această concluzie este în conformitate cu obiectivul legiuitorului de a oferi cetățeanului o soluție puțin oneroasă și flexibilă pentru a atrage atenția publicului asupra unui comportament ilicit al administrației(24) .
64. În consecință, recurentul nu dispune de nicio bază juridică în materie de cheltuieli de judecată pe care să își întemeieze o acțiune în restituirea onorariilor avocațiale plătite.
– Lipsa necesității de a beneficia de consiliere din partea unui avocat
65. În lipsa unei dispoziții legale asemănătoare aceleia din articolul 19 al treilea paragraf din Statutul Curții de Justiție, care prevede expres obligația persoanelor fizice și juridice de a fi reprezentate de un avocat, în cazul procedurii în fața Ombudsmanului trebuie pornit de la principiul că cel puțin o astfel de reprezentare nu este impusă.
66. Serviciile unui avocat sunt în general cerute în raport cu aspecte juridice(25) . Prima funcție a avocatului este, într‑adevăr, de a informa justițiabilii în legătură cu dispozițiile de drept aplicabile problemei lor juridice și de a se asigura că s‑a efectuat conservarea probelor, condiția principală de recunoaștere a oricărui drept.
67. În concluziile prezentate în cauza Ombudsmanul/Lamberts, avocatul general Geelhoed făcuse deja trimitere la jurisprudența constantă a Curții cu privire la noțiunea de instanță în sensul articolului 234 CE, arătând în acest sens că procedura aplicabilă în fața Ombudsmanului nu prezintă toate caracteristicile acesteia(26) . În opinia noastră, necesitatea asistării de către un avocat depinde în special de răspunsul care trebuie dat la întrebarea dacă rezolvarea problemelor juridice constituie punctul central al procedurii de plângere în fața Ombudsmanului European. Pentru aceasta, trebuia analizată noțiunea „administrare defectuoasă”, în sensul articolului 195 alineatul (1) CE, deoarece aceasta stabilește domeniul material de competență al Ombudsmanului.
68. În lipsa unei definiții legale, în 1997, în raportul său anual către Parlament, Ombudsmanul Jacob Södermann a formulat următoarea definiție, care este utilizată de atunci: „există administrare defectuoasă atunci când un organism public nu acționează în conformitate cu o normă sau cu un principiu care are forță obligatorie pentru acesta”. Reiese din această definiție că, în principiu, trebuie considerată drept un caz de administrare defectuoasă nu numai încălcarea unor norme obligatorii, ci și orice încălcare a acelor principii de bună comportare administrativă care, nefiind obligatorii, sunt clasificate în general ca „soft law”. Această definiție este conformă dispozițiilor articolului 195 CE și celor ale articolului 2 alineatul (7) din Decizia 94/262, care stabilesc limitele competenței Ombudsmanului în raport cu instanțele și care pornesc implicit de la principiul că acesta din urmă se poate ocupa de chestiuni juridice, chiar dacă nu se ocupă în mod exclusiv de acestea(27) .
69. Oricât de dificilă ar putea părea această distincție pentru un solicitant care nu cunoaște dreptul, aceasta rămâne lipsită de consecințe pentru el, Ombudsmanul trebuind nu numai să stabilească el însuși faptele, cu ajutorul solicitantului și al organului sau al instituției, ci și, în mod obligatoriu, să analizeze eventuale chestiuni juridice. Ombudsmanul preia astfel sarcina solicitantului de a‑și apăra personal interesele legitime.
70. La argumentul recurentei potrivit căruia intervenția unui avocat ar fi indispensabilă pentru a garanta egalitatea armelor, întrucât Comisia beneficiază de asistență din partea serviciului său juridic, s‑ar răspunde că acesta din urmă, în pofida necesității unei analize juridice a speței, nu are neapărat același rol ca și în cadrul unei proceduri în fața instanțelor comunitare. Aceasta trebuie să țină seama de faptul că eforturile Ombudsmanului European și ale Comisiei în cadrul procedurii de plângere au drept obiectiv soluționarea amiabilă, în conformitate cu dispozițiile pe care le citam în această privință. În plus, nu toate plângerile depuse împotriva Comisiei privesc chestiuni juridice. Obligația de a asigura elaborarea unei soluții amiabile și de a prezenta o astfel de soluție într‑o formă juridică adecvată revine serviciului juridic(28) . Din această perspectivă, trebuie considerat că dreptul solicitantului la un proces echitabil este garantat.
71. Având în vedere diferențele expuse aici în raport cu procedura în fața instanțelor comunitare și, în special, în raport cu caracterul extrajudiciar și în majoritate nejuridic al procedurii de plângere și având în vedere rolul special pe care Ombudsmanul trebuie să îl îndeplinească în cadrul acesteia, considerăm că folosirea serviciilor unui avocat nu este nici obligatorie, nici indispensabilă.
b) Răspunderea extracontractuală a Comunității
72. Ordinea juridică comunitară autonomă se întemeiază pe tradițiile juridice ale statelor membre, care sunt obligate să respecte principiul statului de drept, în conformitate cu articolul 6 alineatul (2) UE. Din acest motiv, obligația de respectare a statului de drept face la rândul său parte dintre principiile generale ale dreptului comunitar. Răspunderea autorităților publice constituie o expresie esențială a acestui principiu(29) și garantează repararea prejudiciului produs prin fapta ilicită a unei autorități publice în statele membre ale Uniunii Europene(30) . Dispoziția centrală în materie de răspundere a autorităților publice este cea din articolul 288 al doilea paragraf CE, în temeiul căruia, în materie de răspundere extracontractuală, Comunitatea este obligată să repare, în conformitate cu principiile generale comune ordinilor juridice ale statelor membre, prejudiciile cauzate de instituțiile sale sau de agenții săi în exercițiul funcțiunilor lor. Pornind de la această abilitare de a dezvolta dreptul, Curtea a conturat caracteristicile unei răspunderi proprii dreptului comunitar(31) .
73. Răspunderea extracontractuală a Comunității în sensul articolului 288 al doilea paragraf CE nu poate fi angajată decât dacă sunt îndeplinite trei condiții cumulative, și anume comportamentul nelegal al Comunității, prejudiciul real și cert și legătura de cauzalitate dintre comportamentul nelegal și prejudiciul invocat(32) . Această definiție de bază a răspunderii a fost clarificată prin jurisprudența instanțelor comunitare, în cadrul participării acestora la evoluția dreptului, în sensul că(33) nu se poate considera că un act al unui organ este contrar dreptului comunitar decât dacă încălcarea este suficient de gravă. În consecință, nu orice încălcare a dreptului comunitar determină răspunderea autorităților publice în sensul articolului 288 al doilea paragraf CE(34) .
74. În cazul în care una dintre condițiile răspunderii nu este îndeplinită, acțiunea trebuie respinsă în întregime, fără a fi necesar să se analizeze celelalte condiții ale răspunderii extracontractuale a Comunității(35) .
75. Conceptul juridic de prejudiciu include atât o pierdere care afectează patrimoniul în sens strict, respectiv o reducere a patrimoniului, cât și excluderea unei sporiri a patrimoniului, care ar fi avut loc în lipsa faptei prejudiciabile. Repararea prejudiciului urmărește să pună patrimoniul celui care a suferit prejudiciul în starea în care s‑ar fi găsit în lipsa faptei ilicite sau, cel puțin, în starea cea mai apropiată de cea în care s‑ar fi aflat dacă fapta ilicită nu ar fi avut loc. Aceste noțiuni generale nu sunt limitate la domeniul dreptului civil, ci se aplică și în cazul răspunderii autorităților publice și, în particular, în cazul răspunderii comunitare extracontractuale(36) .
76. Din punct de vedere pur formal și fără a aborda aspectele cauzalității și ale răspunderii legale, care rămân să fie analizate mai în detaliu, prejudiciul financiar, constând în onorariile avocațiale, invocat de reclamantă în cadrul procedurii de plângere în fața Ombudsmanului îndeplinește în mod obiectiv condițiile unei diminuări naturale a patrimoniului. Acest aspect este diferit de întrebarea dacă, în lumina dreptului comunitar, în special a celui procesual, un astfel de prejudiciu financiar poate fi considerat daună, în sensul din materia răspunderii civile. Întrucât obiectul plângerii este vădit contrar normelor comunitare în materie de cheltuieli de judecată, ne îndoim, în schimb, că ar trebui acordat reclamantei un drept material de a solicita daune‑interese care să conducă în final la același rezultat.
77. Astfel cum am arătat deja, dreptul procesual comunitar nu conferă un drept la despăgubire decât în raport cu anumite cheltuieli specifice, legate în general de efectuarea activităților de procedură. Dreptul la reparații pe care îl acordă procedura provine așadar dintr‑o evaluare a legiuitorului care se interpretează drept o limitare a responsabilității, în sensul că, într‑o fază precontencioasă, apărarea drepturilor unei părți face parte dintre obligațiile acesteia. Dispozițiile de procedură pun în evidență o obligație a părților de a suporta ele însele cheltuielile procedurii extrajudiciare. Acesta este riscul inerent declanșării unei proceduri și pe care partea trebuie să și‑l asume.
78. În opinia noastră, faptul de a recunoaște mai mult, și anume un drept material la reparații întemeiat pe răspunderea Comunității și care ar depăși ca întindere despăgubirea pe care o acordă dreptul procesual unei părți, presupune riscul ca evaluarea legiuitorului care stă la baza stabilirii cheltuielilor de judecată să fie golită de sens. O acțiune întemeiată pe răspunderea extracontractuală a Comunității, prin care se urmărește obținerea restituirii cheltuielilor care nu sunt rambursabile de lege lata nu poate avea drept efect decât distorsionarea dispozițiilor în vigoare(37) .
79. În consecință, la punctul 50 din ordonanță, Tribunalul s‑a întemeiat în mod justificat pe dispozițiile în materie de cheltuieli pentru a respinge, cu invocarea jurisprudenței, o pretenție de restituire a onorariilor avocațiale întemeiată pe aceleași dispoziții, iar la punctul 51 a pus în evidență, în mod la fel de justificat, contradicția pe care ar presupune‑o recunoașterea unui drept la reparații cu aceeași sferă de aplicare.
80. Argumentele prezentate de Tribunal în materia procedurii în fața Ombudsmanului European își găsesc justificarea în eforturile desfășurate pentru a evidenția diferențele dintre aceasta și procedura în fața instanțelor comunitare. Acestea au drept scop să precizeze că nu este vorba despre o procedură prealabilă ce aparține procedurii jurisdicționale. Semnalând și faptul că procedura de plângere în fața Ombudsmanului este concepută de așa manieră încât folosirea serviciilor unui avocat nu este necesară, Tribunalul invocă din nou condiția „necesității” în materia cheltuielilor de judecată.
81. Acest lucru arată că Tribunalul a identificat corect problema referitoare la concurența dintre dreptul procesual și dreptul material la restituirea cheltuielilor de judecată și a găsit, prin excluderea acestuia din urmă, o soluție care urmează voința probabilă a legiuitorului și care ia în considerare coerența dreptului comunitar. Întrucât Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept, se impune respingerea primului motiv.
2. Al doilea motiv: nerespectarea jurisprudenței instanțelor comunitare
a) Hotărârea Herpels/Comisia(38)
82. Obiecția recurentei cu privire la trimiterea la hotărârea Herpels/Comisia, realizată de către Tribunal, se lovește de aceleași argumente. Dincolo de faptul că aceasta privește dreptul funcției publice, această decizie pune în evidență criterii utile pentru soluționarea prezentului litigiu. La punctele 45 și 49, decizia respectivă face trimitere la procedura precontencioasă reglementată de articolul 90 din Statutul funcționarilor, care nu prevede condiții speciale de formă și, cu atât mai puțin, obligația funcționarilor de a fi reprezentați de către un avocat. Se poate imagina că Tribunalul a dorit să stabilească o paralelă cu procedura desfășurată în fața Ombudsmanului European, care, astfel cum am constatat, nu prevede reprezentarea de către un avocat.
83. Având în vedere inexistența obligației de a folosi serviciile unui avocat în cadrul procedurii precontencioase, Tribunalul pornește de la principiul că această inexistență derivă din decizia reclamantului, prin care se angajează chiar răspunderea acestuia. Acest lucru face să reiasă cu claritate încercarea de a introduce în definiția răspunderii din dreptul comunitar un element referitor la imputabilitate, element care a fost deja analizat din perspectiva dreptului aplicabil cheltuielilor și care va trebui analizat mai în detaliu, pentru o mai bună înțelegere, din punctul de vedere al cauzalității.
b) Hotărârea AFCon Management Consultants și alții/Comisia(39)
84. Când recurenta consideră că din hotărârea pronunțată în cauza AFCon Management Consultants și alții/Comisia poate deduce consecințe juridice aplicabile în prezenta cauză, trebuie să i se răspundă că această hotărâre nu poate constrânge Tribunalul sau Curtea la o anumită interpretare a dreptului comunitar. În calitate de organe jurisdicționale independente din sistemul instituțional al Uniunii Europene, acestea sunt obligate la respectarea exclusiv a dreptului. Aceasta reiese din articolul 220 CE, în temeiul căruia, în cadrul competențelor ce le revin, instanțele comunitare trebuie să asigure respectarea dreptului în interpretarea și în aplicarea tratatului. Noțiunea „drept” în sensul acestei dispoziții cuprinde toate normele obligatorii, scrise și nescrise, ale dreptului comunitar și ale Uniunii Europene. Aceasta include, pe lângă dreptul primar și dreptul derivat, toate principiile generale ale dreptului și dreptul cutumiar(40) . Or, hotărârile instanțelor comunitare nu se numără printre izvoarele dreptului comunitar. Aceste hotărâri reprezintă expresia interpretării date dreptului de către instanțele comunitare, însă nu pot fi confundate cu dreptul însuși(41) .
85. Crearea de precedente ca efect al hotărârilor nu este o caracteristică inerentă instanțelor Uniunii(42) . În pofida eforturilor instanțelor comunitare de a interpreta dreptul în mod coerent, în interesul securității juridice și al interpretării unitare a dreptului comunitar, structura generală, atât cea a ordinii juridice comunitare, cât și cea a instanțelor înseși, se opune ca acestea să fie obligate la respectarea jurisprudenței lor anterioare. Din perspectivă istorică, aceasta se explică prin faptul că, la origine, Comunitatea a fost fondată de state care aparțineau sferei țărilor europene cu sistem de drept continental, ceea ce a marcat ordinea juridică supranațională pe care au creat‑o(43) . În plus, aceasta rezultă și din faptul că, inițial, Curtea a fost fondată ca autoritate jurisdicțională de primă și ultimă instanță, Tribunalul de Primă Instanță adăugându‑i‑se ulterior, prin decizia Consiliului(44) . Ar fi fost inadecvat să se atribuie hotărârilor efectul creator de precedente, în sensul din „common law”, întrucât o modificare a unei hotărâri a Curții care a dobândit forță de lucru judecat nu ar fi fost posibilă decât prin modificarea tratatelor fondatoare. Or, având în vedere obstacolul constituțional pe care această modificare l‑ar fi creat în statele membre, Curtea trebuia să fie în măsură de a se îndepărta, dacă este necesar, de jurisprudența sa anterioară și de a da o nouă orientare evoluției dreptului comunitar(45) .
86. Aceste principii se aplică și Tribunalului, care a fost instituit ulterior. Ca urmare, nu s‑ar putea interzice acestuia din urmă să se îndepărteze de jurisprudența anterioară(46) . Acest lucru este de la sine înțeles, deoarece, în caz contrar, faptul de a fi obligat printr‑o hotărâre anterioară ar face inutil un recurs la Curte. Întrucât există diferențe de interpretare în cadrul jurisprudenței Tribunalului, precum în prezenta speță, acest lucru nu poate fi considerat decât o solicitare adresată Curții de luare a unei decizii obligatorii și definitive cu privire la o chestiune juridică în cazul căreia este necesară o soluționare clară.
87. Pentru aceste considerente, un recurs nu poate fi întemeiat numai pe motivul că Tribunalul s‑ar fi îndepărtat de o hotărâre anterioară. Ca urmare, este necesar să se respingă și al doilea motiv.
3. Al treilea motiv: legătura de cauzalitate
88. Potrivit unei jurisprudențe constante, numai o legătură directă de la cauză la efect între comportamentul pretins ilicit al instituției vizate și prejudiciul invocat poate determina o răspundere extracontractuală a Comunității în sensul articolului 288 al doilea paragraf CE. Reclamantului îi revine sarcina de a face dovada unei astfel de legături(47) .
89. În cazul în care reclamantul invocă o încălcare gravă, aceasta nu poate fi repusă în discuție. În hotărârea sa din 18 septembrie 2003, care a dobândit forță de lucru judecat, Tribunalul a decis că, întrucât Comisia a omis să analizeze dacă reclamantul îndeplinea condițiile de eligibilitate pentru ajutoare, această instituție nu și‑a îndeplinit obligația de a răspunde în mod legal la cererile de cofinanțare a proiectelor pentru 1996 și 1997(48) . În schimb, Comisia se întemeiase pe informațiile pe care le primise anterior de la terți și care priveau activitatea reclamantei, fără a acorda acesteia din urmă posibilitatea de a fi ascultată în mod oficial cu privire la aceste informații. Această încălcare a dreptului reclamantului de a fi ascultat fusese denunțată de către Ombudsmanul European drept caz de administrare defectuoasă(49) . Așadar, este evident că procedurile în fața Ombudsmanului și cele în fața Tribunalului erau consecința comportamentului ilicit al Comisiei.
90. Se poate considera că prezintă o legătură de cauzalitate numai actele în legătură cu care se admite în mod curent că, de obicei, sunt de natură să provoace un prejudiciu cum este cel care a intervenit. Nu există această legătură de cauzalitate atunci când prejudiciul, văzut ca o consecință a actului, era foarte improbabil, în măsura în care nimeni nu l‑ar fi putut prevedea. Comportamentul ilicit al organului vizat trebuie să fie cauza directă și mai ales determinantă a acestui prejudiciu(50), ceea ce conduce la faptul că nu s‑ar putea imputa Comunității consecințe îndepărtate(51) .
91. Se admite în mod curent că nu există legătură de cauzalitate între fapta ilicită a organului comunitar și prejudiciu atunci când victima a contribuit la acesta din urmă(52) . Victimei îi revine obligația de a lua toate măsurile care sunt la dispoziția sa în vederea evitării sau a limitării prejudiciului. Numai prejudiciul care putea afecta o persoană informată poate fi reparat(53) . Dacă partea vizată nu face dovada diligenței necesare, Comunitatea nu poate fi considerată răspunzătoare sau poate fi considerată răspunzătoare numai parțial cu privire la prejudiciul suferit(54) .
92. În prezenta speță, recurenta a declanșat procedura de plângere în fața Ombudsmanului și a fost reprezentată de un avocat, cu toate că folosirea acestuia nu era nici obligatorie, nici necesară. Această alegere se întemeiază așadar pe o liberă decizie, cu privire la consecințele căreia Comunitatea nu poate fi obligată să răspundă a posteriori . În hotărârea sa Herpels/Comisia, pe care se întemeiază și Tribunalul în cadrul ordonanței sale, Curtea pornește tocmai de la aceeași considerație atunci când arată că, deși nu li se poate interzice persoanelor interesate să beneficieze de consiliere din partea unui avocat chiar din faza precontencioasă, aceasta este propria lor alegere, care nu poate fi imputată în niciun caz instituției vizate. În cauza Herpels/Comisia, Curtea a concluzionat că, în acele împrejurări, în drept, lipsea orice legătură de cauzalitate între pretinsele daune și acțiunea Comisiei(55) .
93. Ordinea juridică comunitară, precum cea a statelor membre, se întemeiază într‑adevăr pe ideea de libertate și de răspundere a fiecăruia. O trăsătură comună a acestor ordini juridice este aceea de a lăsa la alegerea fiecăruia modul optim de protejare a intereselor sale legitime. Această libertate de apărare a propriilor sale drepturi stă la originea principiului dispozitiv, corolarul procedural al autonomiei private în dreptul material. Acest principiu, recunoscut și în dreptul procesual al Uniunii Europene, prevede că numai părților le revine sarcina introducerii, încetării sau modificării obiectului unei acțiuni(56) . A fortiori, această libertate trebuie să existe într‑o fază precontencioasă.
94. Ordinea juridică comunitară oferă cetățeanului posibilitatea de a alege între procedura jurisdicțională în fața instanțelor comunitare și procedura de plângere în fața Ombudsmanului. În principiu, ne putem aștepta ca justițiabilul să se informeze în prealabil cu privire la specificitățile fiecăreia dintre aceste proceduri, de exemplu, cu privire la cerința reprezentării de către un avocat, și să țină seama de aceasta. În consecință, justițiabilul este el însuși răspunzător pentru consecințele neîndeplinirii acestei obligații de diligență. Elementul decisiv în alegerea procedurii celei mai adecvate este întotdeauna scopul urmărit. Dacă justițiabilul dorește ca un organ comunitar să fie supus unei obligații cu forță juridică obligatorie, ar trebui să sesizeze instanțele comunitare(57) . Pe de altă parte, procedura în fața Ombudsmanului urmărește înainte de toate să acorde cetățeanului posibilitatea de a obține satisfacție în cazurile în care nu dispune de o acțiune în justiție sau în cazurile în care o astfel de acțiune nu poate conduce la un rezultat util. Procedura în fața Ombudsmanului are așadar rolul de a completa dispozițiile privind protecția propriu‑zisă a drepturilor(58) .
95. Astfel, nu există nicio legătură de cauzalitate între acțiunea Comisiei și cheltuielile suportate de recurentă sub forma onorariilor avocațiale din procedura în fața Ombudsmanului. Din punctul de vedere al normelor aplicabile, aceste cheltuieli trebuie mai degrabă să îi fie imputate. Prin urmare, Tribunalul a refuzat în mod justificat recunoașterea legăturii de cauzalitate. Prin urmare, și al treilea motiv trebuie respins.
96. Această concluzie, la care ajungem ca urmare a analizei noastre privind domeniul răspunderii, este conformă dreptului comunitar în materie de procedură și de cheltuieli de judecată și constituie, în opinia noastră, singura soluție care poate fi luată în considerare în raport cu principiul unității ordinii juridice comunitare. Și din punct de vedere instituțional, acordarea de daune‑interese ar conduce la o ocolire a normelor esențiale, justițiabilul fiind astfel încurajat să inițieze procedura în fața Ombudsmanului anterior sesizării instanțelor comunitare, în scopul de a beneficia de un for de control suplimentar. Or, aceasta nu ar presupune riscuri financiare pentru el, deoarece ar putea solicita achitarea unor onorarii avocațiale care sunt nerambursabile în mod normal pe calea unei acțiuni în răspundere. Procedura de plângere ar deveni atunci un fel de procedură prealabilă sesizării judecătorului comunitar, ceea ce nu poate fi intenția legiuitorului Uniunii Europene.
B – Concluziile analizei noastre
97. Aceste considerații ne conduc la concluzia că Tribunalul a respins în mod justificat ca vădit neîntemeiată acțiunea în daune‑interese formulată de Internationaler Hilfsfonds eV împotriva Comunității. Prin urmare, recursul trebuie respins.
V – Cu privire la cheltuielile de judecată
98. Potrivit articolului 122 din Regulamentul de procedură, atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 69 alineatul (2) din același regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 118 din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta din urmă a căzut în pretenții, se impune obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.
VI – Concluzie
99. Propunem Curții:
– respingerea recursului și
– obligarea Internationaler Hilfsfonds eV la plata cheltuielilor de judecată.
(1) .
(2)
–	Ordonanța Internationaler Hilfsfonds/Comisia (T‑294/04, Rec., p. II‑2719, denumită în continuare „ordonanța atacată”).
(3)
–	JO L 113, p. 15, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 132.
(4)
–	O nouă versiune a condițiilor generale a fost adoptată în 2000. Condițiile generale nu sunt supuse publicării în Jurnalul Oficial, însă pot fi puse la dispoziție de către Comisie.
(5)
–	Hotărârea Internationaler Hilfsfonds/Comisia (Rec., p. II‑3225).
(6)
–	54/77, Rec., p. 585, punctele 45-50.
(7)
–	Citată la nota de subsol 6.
(8)
–	T‑160/03, Rec., p. II‑981.
(9)
–	A se vedea ordonanța din 6 ianuarie 2004, Mulder și alții/Consiliul și Comisia (C‑104/89 DEP, Rec., p. I‑1, punctul 45), ordonanța din 15 martie 1994, ENU/Comisia (C‑107/91 DEP, nepublicată în Recueil, punctul 21), și ordonanța din 30 noiembrie 1994, British Aerospace/Comisia (C‑294/90 DEP, Rec., p. I‑5423, punctul 12).
(10)
–	Sunt considerate nerecuperabile și cheltuielile efectuate de către reclamante pentru schimburi realizate cu serviciile Comisiei ulterior adoptării deciziei atacate în cauza principală și anterior introducerii acțiunii (a se vedea ordonanța din 7 decembrie 2004, Lagardère și Canal+/Comisia, T‑251/00 DEP, Rec., p. II‑4217, punctul 22). Același este regimul aplicabil organizării de întâlniri cu autoritățile administrative, independent de faptul că întâlnirea respectivă a avut drept obiect evitarea unei proceduri în fața Tribunalului (a se vedea ordonanța Lagardère și Canal+/Comisia, citată anterior, punctul 22). Tribunalul consideră, de asemenea, că nu există niciun drept la restituirea cheltuielilor suportate de reclamantă în cursul procedurii administrative sau în cursul unei proceduri precontencioase (a se vedea în această privință hotărârea din 15 martie 2000, Cimenteries CBR și alții/Comisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95-T‑32/95, T‑34/95-T‑39/95, T‑42/95-T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95-T‑65/95, T‑68/95-T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 și T‑104/95, Rec., p. II‑491, punctele 5133 și 5134).
(11)
–	Ordonanța din 25 iunie 1998, Henk Altmann și alții/Comisia (T‑177/94, T‑377/94 și T‑99/95, RecFP, p. I‑A‑299 și II‑883, punctul 21).
(12)
–	Ordonanța din 23 octombrie 1998, Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen și Hapag-Lloyd/Comisia (T‑25/96, nepublicată în Recueil, punctul 34).
(13)
–	Concluziile prezentate la 3 iulie 2003 (hotărârea din 23 martie 2004, C‑234/02 P, Rec., p. I‑2803, punctul 55).
(14)
–	Concluziile prezentate în cauza Ombudsmanul/Lamberts, citate anterior, punctul 56.
(15)
–	Decizia 94/262, modificată prin Decizia 2002/262/CE, CECO, Euratom a Parlamentului European din 14 martie 2002 (JO L 92, p. 13, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 189), în sensul abrogării articolelor 12 și 16.
(16)
–	Decizia Ombudsmanului European privind adoptarea dispozițiilor de punere în aplicare, adoptată la 8 iulie 2002 și modificată prin decizia Ombudsmanului din 5 aprilie 2004 (disponibilă pe site‑ul internet al Ombudsmanului, la adresa http://www.ombudsman.europa.eu/lbasis/fr/provis.htm).
(17)
–	Concluziile prezentate de avocatul general Geelhoed în cauza Ombudsmanul/Lamberts, citate anterior, punctul 63.
(18)
–	A se vedea Borowski, M., „Die Nichtigkeitsklage gem. Art. 230 Abs. 4 EGV”, în Europarecht, 2004, fascicula 6, p. 893. A se vedea, de asemenea, concluziile conexate ale avocatului general Lagrange, prezentate la 20 noiembrie 1962, în cauzele Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes și alții/Consiliul (hotărârea din 14 decembrie 1962, 16/62 și 17/62, Rec., p. 901) și Fédération nationale de la boucherie en gros et du commerce en gros des viandes și alții/Consiliul (hotărârea din 14 decembrie 1962, 19/62-22/62, Rec., p. 943).
(19)
–	A se vedea Cadeddu, S., „The proceedings of the European Ombudsman”, în Law and contemporary problems, volumul 68 (2004), nr. 1, p. 165, 166; Karkowska, U., „Concept, Function and Effectiveness of the European Ombudsman” (partea 1), în Human Rights within the European Union, Berlin, 2004, p. 192; Rzeznik, J., „Concept, Function and Effectiveness of the European Ombudsman” (partea a 2‑a), în Human Rights within the European Union, Berlin, 2004, p. 199, și Chiti, M. P., „Il mediatore europeo e la buona ammistrazione comunitaria”, în Rivista italiana di diritto pubblico comunitario, anul X (2000), nr. 2, p. 323, care compară procedura în fața Ombudsmanului cu actio popularis .
(20)
–	Hotărârea Ombudsmanul/Lamberts (citată la nota de subsol 13, punctul 50).
(21)
–	A se vedea Rzeznik, J., „Concept, Function and Effectiveness of the European Ombudsman” (partea a II‑a), în Human Rights within the European Union, Berlin, 2004, p. 215.
(22)
–	A se vedea Cadeddu, S., citat la nota de subsol 19, p. 169. Accesul la justiție face parte din drepturile fundamentale universal recunoscute. Din aceeași sferă face parte și interzicerea denegării de dreptate („denial of trial”), existentă în dreptul internațional. Potrivit hotărârii Curții Europene a Drepturilor Omului din 21 februarie 1975, pronunțată în cauza Golder contra Regatului Unit, cererea nr. 4451/70, seria A nr. 18, § 35, articolul 6 din Convenția europeană a drepturilor omului și a libertăților fundamentale trebuie citit în lumina acestor principii. Comunitatea Europeană le‑a transformat în principiu general al dreptului comunitar, sub forma dreptului la o protecție jurisdicțională efectivă. A se vedea, în ultimul rând, concluziile avocatului general Stix-Hackl, prezentate la 14 ianuarie 2003 în cauza Enibrand (hotărârea din 19 iunie 2003, C‑467/01, Rec., p. I‑6471), punctul 52, precum și concluziile avocatului general Léger, prezentate la 8 aprilie 2003 în cauza Köbler (hotărârea din 30 septembrie 2003, C‑224/01, Rec., p. I‑10239), punctul 67.
(23)
–	A se vedea Garzón Clariana, G., „Holding the administration accountable in respect of its discretionary powers: the roles and approaches of the Court, the Parliament and the European Ombudsman”, în The European Ombudsman – Origins, establishment, evolution, Commemorative volume published on the occasion of the 10 th anniversary of the institution, capitolul 12, p. 209.
(24)
–	Söderman, J., „The Citizen, the Administration and Community Law – General report prepared by The European Ombudsman for the 1998 FIDE congress in Stockholm, Sweden, 3 iunie 1998”: „Access to the Ombudsman is normally easy to obtain, direct and free of costs” (p. 28), „It should be obvious that the judiciary is the basic upholder of Community law at the national as well as at the Community level. Court proceedings are normally the first choice when a company or business wants to obtain its rights under Community law. The situation for a citizen who has a problem with the national administration in a Community law issue is different. Court proceedings can be time consuming and costly and are not a practical possibility in many cases” (p. 35); Garzón Clariana, G., citat la nota de subsol 23, p. 209. Recurentul a precizat în cadrul ședinței că unul dintre motivele decisive pentru a se adresa acestuia, mai degrabă decât instanțelor comunitare, l‑ar fi reprezentat caracterul puțin oneros al procedurii în fața Ombudsmanului.
(25)
–	Concluziile avocatului general Stix-Hackl, prezentate la 11 mai 2006 în cauza Comisia/Luxemburg (hotărârea din 19 septembrie 2006, C‑193/05, Rec., p. I‑8673), punctul 64. În temeiul articolului 3 din Regulamentul federal privind profesia de avocat (Bundesrechtsanwaltordnung, BGBl. I 1959, p. 565, modificat ultima dată prin articolul 42 din Legea nr. I 866 din 19 aprilie 2006), avocatul este „consilierul independent și reprezentantul mandatat în toate aspectele jurisdicționale”. În conformitate cu Codul deontologic al avocaților din Uniunea Europeană (adoptat la 28 octombrie 1988, în cadrul sesiunii plenare a Consiliului Barourilor Uniunii Europene, și modificat în cadrul sesiunilor plenare din 28 noiembrie 1998 și din 6 decembrie 2002), „într‑un stat de drept, avocatul este indispensabil justiției și justițiabililor, ale căror drepturi și libertăți are sarcina să le apere”.
(26)
–	Concluziile citate anterior, punctele 57-61.
(27)
–	Chiti, M. P., citat la nota de subsol 19, p. 314, concluzionează că autoritatea de control a Ombudsmanului European are drept obiect „actele ilicite ale administrației”, dar și acele acte ale organelor și ale instituțiilor comunitare care sunt, desigur, conforme dreptului, dar care, prin natura lor, pot fi calificate drept „acte improprii”.
(28)
–	A se vedea Eeckhout, J.‑C. și Godts, P., „The European Commission’s Internal Procedure for Dealing with the European Ombudsman’s Inquiries”, în The European Ombudsman – Origins, establishment, evolution, Commemorative volume published on the occasion of the 10 th anniversary of the institution, capitolul 10, p. 176.
(29)
–	A se vedea V. Bogdandy, A., „Die außervertragliche Haftung der Europäischen Gemeinschaften”, în Juristische Schulung, 1990, fascicula 1, p. 872; de același autor, în: Grabitz și Hilf, Das Recht der Europäischen Union, articolul 288 CE, punctul 14 (supliment ianuarie 2001); Borchardt, Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts, Manfred Dauses (director editorial), secțiunea P‑I, punctul 221; Ruffert, M., Kommentar zum EUV/EGV, ediția întâi (1999), articolul 288 CE, punctul 1. Hotărârea din 5 martie 1996, Brasserie du pêcheur și Factortame (C‑46/93 și C‑48/93, Rec., p. I‑1029, punctele 29 și 30).
(30)
–	În anumite țări ale Uniunii Europene, răspunderea statului pentru greșelile de serviciu săvârșite de organele și de agenții săi este înscrisă în Constituție, precum în articolul 26 din Constituția slovenă, în articolul 34 din legea fundamentală germană, în articolul 9 alineatul 3 din Constituția spaniolă și în articolul 7 din Constituția bulgară. În temeiul articolului 23 din legea constituțională federală austriacă, statul federal, landurile, districtele, comunele și celelalte organisme și instituții de drept public sunt răspunzătoare pentru prejudiciile produse oricărei persoane de organele lor, în executarea legilor, printr‑o acțiune ilicită săvârșită cu vinovăție. Această dispoziție constituțională este pusă în aplicare prin intermediul unor dispoziții cu valoare legislativă ordinară, precum Legea privind răspunderea autorităților publice (Amtshaftungsgesetz, articolul 1 alineatul 1) și Legea privind răspunderea organismelor publice (Organhaftpflichtgesetz, articolul 1 alineatul 1) (cu privire la dreptul răspunderii autorităților publice în anumite state membre, a se vedea Ossenbühl, F., Staatshaftungsrecht, ediția a cincea, München, 1998, p. 10; García de Enterría, E., La responsabilidad patrimonial del Estado legislador en el Derecho espańol, Cizur Menor, 2005, p. 71; Schrameyer, K., „Die Amtshaftung des bulgarischen Staates”, în Osteuropa-Recht, anul 51 (2005), fascicula 2, p. 167; Schwarzenegger, P., Staatshaftung – Gemeinschaftsrechtliche Vorgaben und ihre Auswirkungen auf nationales Recht, Viena, 2001, p. 245 și urm.). În anumite alte state membre, care aparțin grupului de țări cu sistem juridic de „common law”, se aplică normele generale ale răspunderii, precum în Regatul Unit (Fairgrieve, D., State liability in tort – A comparative law study, Oxford, 2003, p. 16; Gromitsaris A., „Die methodologische Herausforderung des Europarechts: Zum Verhältnis von Rechtsdogmatik, Rechtsgeschichte, Rechtsvergleichung und Rechtstheorie am Beispiel des Staatshaftungsrechts”, Theorie des Rechts und der Gesellschaft: Festschrift für Werner Krawietz zum 70. Geburtstag, 2003, p. 20). În alte ordini de drept, de exemplu, în Franța, se aplică principii provenite din jurisprudență sau din legi speciale care determină răspunderea statului (Braibant, G. și Stirn, B., Le droit administratif français, ediția a șasea, Paris, 2002, p. 315-363)
(31)
–	Astfel cum arată Lenaerts, K., Arts, D. și Maselis, I. ( Procedural Law of the European Union, ediția a doua, Londra, 2006, punctul 11-001), Curtea consideră aceste principii generale drept simple surse de inspirație, în vederea dezvoltării unui drept al răspunderii comunitare; a se vedea și Schockweiler, F., Wivenes, G. și Godart, J. M., „Le régime de la responsabilité extra‑contractuelle du fait d’actes juridiques dans la Communauté européenne”, în Revue trimestrielle de droit européen, ianuarie-martie 1990, p. 74; Gellermann, M., EUV/EGV, Rudolf Streinz (coordonator), München, 2003, p. 2397, punctele 1 și 8, și Baratta, R., Trattati dell’Unione Europea e della Comunità Europea
(Antonio Tizzano, coordonator), Milano, 2004, p. 1291.
(32)
–	Lenaerts, K., Arts, D. și Maselis, I., citați anterior, punctul 11-024; Schütz, H. J., Bruha, T. și König, D., Casebook Europarecht, München, 2004, p. 377. A se vedea concluziile avocatului general Poiares Maduro, prezentate la 7 septembrie 2006 în cauza Agraz și alții/Comisia (hotărârea din 9 noiembrie 2006, C‑243/05 P, Rec., p. I‑10833), punctul 1.
(33)
–	Hotărârea din 8 aprilie 1992, Cato/Comisia (C‑55/90, Rec., p. I‑2533, punctul 18), hotãrârea Brasserie du pêcheur și Factortame, citată la nota de subsol 29, hotărârea din 4 iulie 2000, Bergaderm și Goupil/Comisia (C‑352/98 P, Rec., p. I‑5291, punctele 41 și 42), hotărârea din 10 decembrie 2002, Comisia/Camar și Tico (C‑312/00 P, Rec., p. I‑11355, punctul 53), hotărârea din 10 iulie 2003, Comisia/Fresh Marine (C 472/00 P, Rec., p. I‑7541, punctul 25), hotărârea Ombudsmanul/Lamberts, citată anterior, punctul 49, și hotărârea Agraz și alții/Comisia, citată anterior, punctul 26. Lenaerts, K., Arts, D. și Maselis, I., citați la nota de subsol 31, punctul 11‑024, și Schwarzenegger, P., op. cit., p. 90 și urm., urmăresc evoluția jurisprudenței care a condus la extinderea definiției de bază a răspunderii.
(34)
–	Pentru aceasta, este necesar ca dispoziția de drept comunitar primar sau derivat încălcată să nu aibă în vedere numai protecția colectivității, ci să afecteze cel puțin și interesele reclamantului. A se vedea hotărârea Bergaderm și Goupil/Comisia, citată la nota de subsol 33, punctul 42. Koenig, C., Pechstein, M. și Sander, C., EU-/EG-Prozessrecht, ediția a II‑a, Tübingen, 2002, punctul 727, făceau trimitere la funcția acestei cerințe, limitarea răspunderii; Lenaerts, K., Arts, D. și Maselis, I. (citați la nota de subsol 31, punctul 11-037) recunosc în acest criteriu un efect al teoriei dezvoltate în dreptul german și privitoare la norma de protecție („Schutznormtheorie”), care poate fi găsită astăzi și în ordinile juridice ale anumitor alte state membre ale Uniunii Europene, cum sunt Danemarca, Grecia, Italia, Portugalia și Țările de Jos. În ceea ce privește criteriul încălcării suficient de grave („sufficiently serious breach”), acești autori consideră că o astfel de încălcare nu există decât atunci când organul comunitar vizat a depășit în mod vădit și semnificativ limitele care au fost stabilite cu privire la puterea sa de apreciere (punctul 11‑039).
(35)
–	Hotărârea din 14 octombrie 1999, Atlanta/Comunitatea Europeană (C‑104/02 P, Rec., p. I‑6983, punctul 65).
(36)
–	Concluziile avocatului general Capotorti, prezentate la 12 septembrie 1979 în cauza Ireks-Arkady/Consiliul și Comisia (hotărârea din 4 octombrie 1979, 238/78, Rec., p. 2955, 2998 și 2999).
(37)
–	În temeiul articolului 91 din Codul de procedură civilă german (Zivilprozessordnung – ZPO, în versiunea publicată la 5 decembrie 2005, BGBl. I, p. 3202, modificat ultima dată prin Legea din 22 decembrie 2006, BGBl. I, p. 3416), partea care cade în pretenții trebuie să suporte cheltuielile de judecată și, în special, trebuie să restituie părții adverse cheltuielile pe care aceasta le‑a efectuat, în măsura în care acestea erau necesare pentru desfășurarea eficientă a acțiunii sau pentru realizarea apărării. Cheltuielile legale și cheltuielile de judecată suportate de avocatul părții care obține câștig de cauză trebuie restituite în toate procesele, însă cheltuielile de deplasare ale unui avocat care nu are dreptul de a pleda în fața instanței sesizate și care nu are domiciliul în localitatea în care aceasta își are sediul nu sunt restituibile decât în măsura în care asistența sa era necesară pentru desfășurarea acțiunii sau pentru realizarea apărării. La fel ca în procedura în fața instanțelor comunitare, onorariile avocațiale sunt restituite în măsura în care sunt „necesare”. În principiu, măsurile precontencioase sunt excluse de la obligația de restituire, astfel cum reiese din utilizarea termenului „litigiu”, care cuprinde întreaga procedură, de la introducerea acțiunii sau a cererii până la notificarea hotărârii, a ordonanței sau a oricărei alte decizii, care pune capăt procedurii. Potrivit unei jurisprudențe constante a Bundesgerichtshof, pe lângă acest drept procesual la restituirea cheltuielilor de judecată, există un drept material autonom, care se poate suprapune celui dintâi sau poate merge mai departe decât primul, în sensul că se poate întinde, în mod excepțional, și la cheltuielile suportate în faza precontencioasă, între care se numără onorariile avocațiale. Acestea din urmă pot fi invocate în măsura în care folosirea unui avocat era necesară din perspectiva naturii cauzei. Această jurisprudență pornește de la convingerea juridică generală că persoana care stă la originea prejudiciului nu este obligată să restituie pur și simplu toate cheltuielile de judecată pe care survenirea respectivului prejudiciu le‑a impus victimei, ci numai cheltuielile care, din punctul de vedere al acesteia din urmă, erau necesare și adecvate pentru a‑și exercita drepturile și, în special, pentru a determina încetarea producerii prejudiciului (Sammlung zivilrechtlicher Entscheidungen des Bundesgerichtshofs, BGHZ, volumul 127, p. 350). Criteriul punctului de vedere al victimei se determină prin referire la o persoană informată care gândește în termeni financiari (BGHZ, volumul 111, p. 178). Această apreciere efectuată de Bundesgerichtshof se întemeiază pe o concepție a pieței care pornește de la principiul că astfel de eforturi de apărare a drepturilor unei părți fac parte, în esență, din propriile sale obligații în cadrul fazei extrajudiciare (BGHZ, volumul 66, p. 114). Potrivit acestui raționament, în cauzele simple, folosirea serviciilor unui avocat poate fi considerată a nu fi necesară, iar cheltuielile pe care le‑ar presupune o astfel de acțiune s‑ar presupune că nu sunt rambursabile. Cu toate acestea, lipsa de experiență sau boala unei părți pot modifica această apreciere.
(38)
–	Citată la nota de subsol 6.
(39)
–	Citată la nota de subsol 8. În această hotărâre, Tribunalul a admis repararea prejudiciului pe care reclamanții îl suportaseră din cauza unei decizii nelegale a Comisiei în cadrul unei proceduri de cerere de ofertă. Reclamanții susținuseră existența unui prejudiciu reprezentat de pierderile pe care le suportaseră ca urmare a participării lor la procedura respectivă. Mai precis, era vorba despre cheltuieli efectuate în mod inutil de către AFCon în vederea prezentării ofertei sale, precum și despre cheltuieli determinate de procedurile în fața Comisiei și a Ombudsmanului European. Tribunalul a considerat că onorariile avocațiale suportate în cadrul procedurii de plângere făceau parte din cheltuielile inerente contestării caracterului licit al procedurii de cerere de ofertă.
(40)
–	A se vedea Rengeling, H.‑W., Middeke, A. și Gellermann, M., Handbuch des Rechtsschutzes in der Europäischen Union, München, 2003, punctul 4, p. 38.
(41)
–	A se vedea Arnull, A., „Interpretation and Precedent in European Community Law”, European Community Law in the English Courts
(Andenas, M., și Jacobs, F., coordonatori), Oxford, 1998, p. 130.
(42)
–	A se vedea Arnull, A., op.cit., p. 126; de același autor, „Owning up to fallibility: precedent and the Court of Justice”, Common Market Law Review, volumul 30, 1993, p. 248.
(43)
–	Stone Sweet, A. și McCown, M., „Discretion and Precedent in European Law”, Judicial Discretion in European Perspective
(Ola Wiklund, coordonator), Stockholm, 2003, p. 109.
(44)
–	Decizia 88/591/CECO, CEE, Euratom a Consiliului din 24 octombrie 1988 de instituire a Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene (JO L 319, p. 1 și JO 1989, L 241, p. 4, Ediție specială, 01, vol. 01/p. 67). Tribunalul a fost consacrat în dreptul primar prin modificarea articolelor 220 CE, 224 CE și 225 CE și prin introducerea articolului 225 A CE prin Tratatul de la Nisa.
(45)
–	Colneric, N. [„Auslegung des Gemeinschaftsrechts und gemeinschaftsrechtskonforme Auslegung”, în Zeitschrift für europäisches Privatrecht, anul 13 (2005), fascicula 2, p. 229] face trimitere la practica de citare a jurisprudenței sale anterioare de către Curte în interesul securității juridice și al aplicării uniforme a dreptului. Potrivit autoarei, este inevitabil să se încerce corectarea de către Curte a propriei jurisprudențe, dacă este necesar. Un astfel de pas nu s‑ar face decât dacă există motive serioase. Curtea ar anu nța astăzi în mod deschis modificările jurisprudenței. A se vedea Arnull, A., citat la nota de subsol 41, p. 126; de același autor, «Owning up to fallibility: precedent and the Court of Justice», citat la nota de subsol 42, p. 248. Barceló, J. [ Precedent in European Community Law, Interpreting precedents – A comparative study
(Mac Cormick, N. și Summers, R., coordonatori), Vermont, 1997, p. 420] arată că, în cadrul doctrinei, există un larg consens în sensul că deciziile Curții nu sunt obligatorii pentru aceasta. Desigur, Curtea face trimitere frecvent la propria jurisprudență, însă nu ar fi obligată juridic la respectarea acesteia.
(46)
–	Potrivit lui A. Arnull (Owning up to fallibility: precedent and the Court of Justice, citată la nota de subsol 42, p. 262), nu există nicio îndoială cu privire la faptul că Tribunalul nu este obligat prin deciziile sale anterioare. Acest lucru este valabil și pentru deciziile care au fost confirmate de către Curte. Nu ar exista nicio regulă scrisă care să enunțe o astfel de obligație și ar fi surprinzător ca o instanță ai cărei membri sunt proveniți în majoritate din curentul de drept continental să fie obligată să urmeze o decizie care, în opinia acesteia, nu ar conduce la o soluție corectă în cazul concret.
(47)
–	Hotărârea din 17 decembrie 1981, Ludwigshafener Walzmühle și alții/Consiliul și Comisia (197/80-200/80, 243/80, 245/80 și 247/80, Rec., p. 3211, punctele 51-56), hotărârea din 15 martie 1984, EISS/Comisia (310/81, Rec., p. 1341, punctele 16 și 17), și ordonanța din 17 decembrie 2003, Krikorian și alții/Parlamentul European și alții (T‑346/03, Rec., p. II‑6037, punctul 23).
(48)
–	Hotărârea Internationaler Hilfsfonds/Comisia (citată la nota de subsol 5, punctul 61).
(49)
–	Idem, punctul 13.
(50)
–	Ordonanța din 15 iunie 2000, Aduanas Pujol Rubio și alții/Consiliul și Comisia (T‑614/97, Rec., p. II‑2387, punctul 19), ordonanța din 16 iunie 2000, Transfluvia și alții/ Consiliul și Comisia (T‑611/97, T‑619/97-T‑627/97, Rec., p. II‑2405, punctul 17), și ordonanța din 12 decembrie 2000, Royal Olympic Cruises și alții/Consiliul și Comisia (T‑201/99, Rec., p. II‑4005, punctul 26), confirmată de către instanța de recurs prin ordonanța din 15 ianuarie 2002, Royal Olympic Cruises și alții/Consiliul și Comisia (C‑49/01 P, nepublicată în Recueil). Ruffert, M., Kommentar zum EUV/EGV, ediția întâi (1999), articolul 288 CE, punctul 20.
(51)
–	Hotărârea din 19 mai 1982, Dumortier și alții/Consiliul (64/76 și 113/76, 167/78 și 239/78, 27/79, 28/79 și 45/79, Rec., p. 1733, punctele 19 și urm.), hotărârea din 8 octombrie 1986, Leussink-Brummelhuis/Comisia (169/83 și 136/84, Rec., p. 2801, punctul 22), și hotărârea din 16 septembrie 1997, Blackspur DIY și alții/Consiliul și Comisia (C‑362/95 P, Rec., p. I‑4775, punctul 43).
(52)
–	Hotărârea din 21 aprilie 2005, Holcim (Deutschland)/Comisia (T‑28/03, Rec., p. II‑1357, punctul 123). Hotărârea din 29 septembrie 1982, Oleifici Mediterranei/Comunitatea Economică Europeană (26/81, Rec., p. 3057, punctul 24), și hotărârea din 4 februarie 1975, Compagnie Continentale France/Consiliul (169/73, Rec., p. 117, punctele 22 și urm.) Mai mulți autori subliniază faptul că legătura de cauzalitate dintre fapta ilicită a instituției comunitare și prejudiciul suferit poate fi ruptă, în totalitate sau în parte, ca urmare a comportamentului (culpabil) al victimei. Legătura de cauzalitate ar trebui exclusă în special în cazurile în care prejudiciul a fost provocat, cel puțin în parte, prin lipsa de diligență și, potrivit informațiilor disponibile, prin lipsa de prevedere, prin erori în estimare sau, la nivel general, prin imprudența sau managementul defectuos al operatorului de pe piață. Această concluzie se întemeiază pe considerația că un risc economic, atunci când este asumat în cunoștință de cauză, nu poate fi imputat pur și simplu Comunității în cazul realizării sale (a se vedea, din acest punct de vedere, Toth, A. G., „The concepts of damage and causality as elements of non‑contractual liability”, The Action for Damages in Community Law, Haga, 1997, p. 193. Arnull, A., Dashwood, A., Dougan, M., Ross, M., Spaventa, E. și Wyatt, D., „ Wyatt and Dashwood’s European Union law ”, ediția a IV‑a, Londra, 2000, p. 496; Craig, P. și De Búrca, G ., EU law: text, cases, and materials, ediția a III‑a, p. 569; Gellermann, M., EUV/EGV, Rudolf Streinz (coordonator), München, 2003, p. 2397, punctul 27; Berg W., EU-Kommentar, Jürgen Schwarze (coordonator), Baden-Baden, 2000, p. 2299, punctul 64; Gilsdorf, P., Niejahr, Kommentar zum Vertrag über die Europäische Union und zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft, Baden-Baden, 2004, articolul 288 CE, punctele 76 și 81; Bieber, R., Epiney, A., și Haag, M., Die Europäische Union – Europarecht und Politik, ediția a VI‑a, Baden-Baden, 2004, punctele 119 și 120; Lenaerts, K., Arts, D. și Maselis, I., citați la nota de subsol 31, punctul 11-059; Baratta, R., Trattati dell´Unione Europea e della Comunita Europea, Antonio Tizzano (coordonator), Milano, 2004, p. 1293; Borchardt, Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts, Manfred Dauses (coordonator), secțiunea P‑I, punctul 255).
(53)
–	Hotărârea din 16 decembrie 1963, Société des Aciéries du Temple/Înalta Autoritate (36/62, Rec., p. 585).
(54)
–	Hotărârea din 13 iulie 1961, Meroni și alții/Înalta Autoritate (14/60, 16/60, 17/60, 20/60, 24/60, 26/60, 27/60 și 1/61, Rec., p. 321), hotărârea din 12 decembrie 1967, Muller/Comisia (4/67, Rec., p. 469), hotărârea Compagnie Continentale France/Consiliul (citată la nota de subsol 52, punctele 22 și 23), hotărârea din 6 iulie 1995, Odigitria/Consiliul și Comisia (T‑572/93, Rec., p. II‑2025), și hotărârea din 15 martie 1995, Cobrecaf/Comisia (T‑514/93, Rec., p. II‑621). A se vedea Toth, A. G., „The concepts of damage and causality as elements of non‑contractual liability”, în The Action for Damages in Community Law, Haga, 1997, p. 195.
(55)
–	Citată la nota de subsol 6, punctele 45-49.
(56)
–	Lennarz, T., Die Rechtsprechung des Europäischen Gerichtshofs und des Gerichts erster Instanz zu prozessualen Fragen des Verfügungsgrundsatzes und der Fristen, Frankfurt am Main, 2004, p. 21.
(57)
–	Diamandouros, N., „Reflections on the Future Role of the Ombudsman in a Changing Europe”, The European Ombudsman – Origins, establishment, evolution, Commemorative volume published on the occasion of the 10 th anniversary of the institution, capitolul 14: „The right to seek a judicial remedy is fundamental and wherever the rule of law exists, the courts are its most essential guarantors. Where ombudsmen also exist, citizens can choose the non‑judicial ombudsman remedy as an alternative to going to court. It is important to underline that this does not involve duplication of roles, nor the possibility of inconsistent interpretation and application of the law, primarily because the decisions and recommendations of ombudsmen are not legally binding” (p. 236).
(58)
–	Concluziile avocatului general Geelhoed prezentate în cauza Ombudsmanul/Lamberts, citate anterior, punctul 65.