62009CO0374_RO
Părţi
Motivele
Dizpozitiv
Părţi
În cauza C‑374/09 P,
având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție, introdus la 23 septembrie 2009,
Constantin Hârsulescu,
cu domiciliul în Schela (România), reprezentat de C. Stanciu, avocat,
recurent,
cealaltă parte în proces fiind:
România,
pârâtă în primă instanță,
CURTEA (Camera a cincea),
compusă din domnul E. Levits, președinte de cameră, domnul J.‑J. Kasel și doamna M. Berger (raportor), judecători,
avocat general: doamna J. Kokott,
grefier: domnul R. Grass,
după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Ordonanță
Motivele
1. Prin intermediul recursului formulat, domnul Hârsulescu solicită anularea Ordonanței Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 22 iulie 2009, Hârsulescu/România (T‑234/09, denumită în continuare „ordonanța atacată”). Prin această ordonanță, Tribunalul a respins acțiunea al cărei obiect l‑a descris la punctul 2 din ordonanța menționată după cum urmează:
„– casarea sentinței penale nr. 202/7.11.2008, pronunțată în dosarul nr. 1444/54/2008 al Curții de Apel Craiova (România);
– casarea deciziei penale nr. 229/26.01.2009, pronunțată în dosarul nr. 1444/54/2008 al Înaltei Curți de Casație și Justiție (România);
– înlăturarea obligării la plata cheltuielilor de judecată din cele două hotărâri citate anterior;
– obligarea pârâtei la plata de daune interese.”
2. La punctul 6 din ordonanța atacată, Tribunalul a amintit că, în aplicarea dispozițiilor articolului 225 CE și ale articolului 140 A EA, astfel cum sunt precizate la articolul 51 din Statutul Curții de Justiție și la articolul 1 din anexa la statutul menționat, Tribunalul este competent să judece numai acțiunile formulate, în temeiul articolului 230 CE sau al articolului 146 EA, împotriva instituțiilor și a organelor comunitare create prin tratate sau prin acte adoptate în aplicarea acestora.
3. La punctul 7 din ordonanța menționată, Tribunalul a amintit de asemenea că, în aplicarea acelorași dispoziții, în materia răspunderii extracontractuale, este competent să judece numai acțiunile formulate în temeiul articolului 235 CE și al articolului 288 al doilea paragraf CE, precum și al articolelor 151 EA și 188 al doilea paragraf EA, având ca obiect repararea prejudiciilor cauzate de instituțiile comunitare sau de agenții acestora în exercițiul funcțiunilor lor.
4. La punctul 8 din ordonanța atacată, Tribunalul a constatat că autorii celor două decizii identificate la punctul 2 din ordonanța menționată ca fiind actele a căror anulare se solicită nu sunt nici instituții, nici organe comunitare. Acesta a constatat de asemenea că autorul sau autorii conduitei reproșate de recurent și pretins cauzatoare a prejudiciului suferit de acesta nu sunt nici instituții, nici organe comunitare.
5. La punctul 9 din ordonanța menționată, Tribunalul a dedus din constatările efectuate că este vădit necompetent să judece acțiunea.
6. În recursul formulat, domnul Hârsulescu arată, în esență, că Tribunalul nu a luat în considerare ansamblul documentelor pe care le‑a prezentat în susținerea recursului, documente care ar demonstra conduita prejudiciabilă pe care guvernul român a avut‑o în privința sa. În special, Tribunalul nu ar fi luat în considerare abținerea de a acționa a autorităților române, care ar fi refuzat să execute sentința nr. 2397 pronunțată în favoarea recurentului de Curtea de Apel Craiova (România) la 12 octombrie 2006.
7. În temeiul articolului 119 din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul este, în tot sau în parte, în mod vădit inadmisibil sau în mod vădit nefondat, Curtea poate oricând, pe baza raportului judecătorului raportor și după ascultarea avocatului general, să respingă recursul prin ordonanță motivată, fără a deschide procedura orală și fără, dacă este cazul, să notifice recursul pârâtului.
8. În speță, trebuie arătat că, la punctele 7 și 8 din ordonanța atacată, Tribunalul a expus în mod corect dispozițiile care guvernează competența sa și a dedus în mod întemeiat că este vădit necompetent să judece o acțiune în anulare sau în despăgubire formulată de o persoană fizică împotriva unui stat membru (a se vedea în acest sens Ordonanța din 3 iunie 2005, Killinger/Germania și alții, C‑396/03 P, Rec., p. I‑4967, punctele 15 și 26).
9. Având în vedere că Tribunalul era ținut să respingă acțiunea care nu era de competența sa, acesta nu trebuia să examineze elementele de fapt și de drept care i‑au fost prezentate pentru a stabili temeinicia acțiunii menționate, aceste elemente fiind în orice caz inoperante (a se vedea în acest sens Ordonanța din 3 martie 2005, Dipace/Italia, C‑315/04 P, punctul 10).
10. În aceste condiții, motivul de recurs întemeiat pe faptul că Tribunalul ar fi omis să examineze toate elementele care i‑au fost prezentate în susținerea concluziilor privind anularea și despăgubirea este vădit neîntemeiat.
11. În măsura în care recursul ar putea fi interpretat în sensul că domnul Hârsulescu impută Tribunalului faptul că a omis să se pronunțe cu privire la un capăt de cerere, întrucât acesta din urmă nu ar fi constatat abținerea de a acționa a autorităților române, care ar fi omis să execute sau să pună în executare o hotărâre judecătorească pronunțată de o instanță română în favoarea recurentului, un astfel de motiv ar trebui de asemenea respins.
12. Astfel, în aplicarea articolului 225 CE și a articolului 140 A EA, astfel cum sunt precizate la articolul 51 din Statutul Curții de Justiție și la articolul 1 din anexa la statutul menționat, Tribunalul este competent să judece numai acțiunile formulate, în temeiul articolului 232 CE sau al articolului 148 EA, de persoane fizice sau juridice pentru a se constata o abținere de a hotărî a Parlamentului European, a Consiliului Uniunii Europene, a Comisiei Comunităților Europene sau a Băncii Centrale Europene. Rezultă că Tribunalul este vădit necompetent să judece o acțiune în constatarea abținerii de a acționa formulată de o persoană fizică împotriva unui stat membru.
13. Or, în speță, presupunând că în cererea introductivă de instanță a fost formulată o cerere de constatare a unei abțineri nelegale de a acționa, această abținere ar fi fost imputabilă unor autorități naționale, ipoteză în care Tribunalul nu este competent. Prin urmare, Tribunalul ar fi fost obligat să respingă o astfel de cerere.
14. În aceste condiții, în măsura în care este invocat în recurs, motivul întemeiat pe omisiunea Tribunalului de a se pronunța cu privire la un capăt de cerere având ca obiect constatarea unei abțineri de a acționa a autorităților române nu poate, în niciun caz, să repună în discuție dispozitivul ordonanței atacate (a se vedea în acest sens Ordonanța Killinger/Germania și alții, citată anterior, punctul 17).
15. Rezultă că recursul trebuie respins.
Cu privire la cheltuielile de judecată
16. În conformitate cu articolul 69 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 118 din același regulament, în ordonanța prin care se finalizează judecata se dispune cu privire la cheltuielile de judecată. Întrucât recursul formulat de acesta a fost respins, domnul Hârsulescu suportă propriile cheltuieli de judecată.
Dizpozitiv
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) dispune:
1) Respinge recursul.
2) Domnul Hârsulescu suportă propriile cheltuieli de judecată.