HOTĂRÂREA CURȚII16 iunie 1998*(1)„Acord
de cooperare CEE/Iugoslavia – Suspendarea concesiilor comerciale –
Convenția de la Viena privind dreptul tratatelor – Clauza rebus sic
stantibus”În cauza C‑162/96_având
ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CE de Bundesfinanzhof, în
litigiul aflat pe rolul acestei instanțe întreA. Racke GmbH & Co.șiHauptzollamt Mainz_privind
validitatea Regulamentului (CEE) nr. 3300/91 al Consiliului din 11
noiembrie 1991 de suspendare a concesiilor comerciale prevăzute de
Acordul de cooperare dintre Comunitatea Economică Europeană și Republica
Socialistă Federativă Iugoslavia (JO L 315, p. 1)_CURTEA_compusă
din domnii G. C. Rodríguez Iglesias, președinte, C. Gulmann, H.
Ragnemalm și M. Wathelet, președinți de cameră, J. C. Moitinho de
Almeida, P. J. G. Kapteyn (raportor), J. L. Murray,
D. A. O. Edward, G. Hirsch, P. Jann și L. Sevón, judecători_avocat general: domnul F. G. Jacobs_grefier: doamna D. Louterman‑Hubeau, administrator principal_luând în considerare observațiile scrise prezentate: –        pentru
A. Racke GmbH & Co., de Dietrich Ehle, avocat în cadrul Baroului
din Köln;–        pentru
Consiliul Uniunii Europene, de domnii Jürgen Huber și Micail
Vitsentzatos, consilieri juridici, precum și de domnul Antonio Tanca,
membru al Serviciului juridic, în calitate de agenți;–        pentru
Comisia Comunităților Europene, de domnul Jörn Sack, consilier juridic,
și de doamna Barbara Brandtner, membră a Serviciului juridic, în
calitate de agenți_având în vedere raportul de ședință_după ascultarea observațiilor orale ale A. Racke GmbH & Co., ale Consiliului și ale Comisiei în ședința din 15 iulie 1997_după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 4 decembrie 1997_pronunță prezentaHotărâre1        Prin
ordonanța din 7 martie 1996, primită de Curte la 13 mai 1996,
Bundesfinanzhof a adresat, în temeiul articolului 177 din Tratatul CE,
două întrebări preliminare privind validitatea Regulamentului (CEE)
nr. 3300/91 al Consiliului din 11 noiembrie 1991 de suspendare a
concesiilor comerciale prevăzute de Acordul de cooperare dintre
Comunitatea Economică Europeană și Republica Socialistă Federativă
Iugoslavia (JO L 315, p. 1, denumit în continuare
„regulamentul în litigiu”).2        Aceste
întrebări au fost formulate în cadrul unui litigiu între A. Racke GmbH
& Co. (denumită în continuare „Racke”), pe de o parte, și
Hauptzollamt Mainz, pe de altă parte, în legătură cu o datorie vamală
născută ca urmare a importului în Germania a anumitor cantități de vin
originare din Republica Socialistă Federativă Iugoslavia. Cadrul juridic3        Acordul
de cooperare dintre Comunitatea Economică Europeană și Republica
Socialistă Federativă Iugoslavia (denumit în continuare „acordul de
cooperare”) a fost semnat la 2 aprilie 1980 la Belgrad de statele membre
ale Comunității Economice Europene și de Comunitate, pe de o parte, și
de Republica Socialistă Federativă Iugoslavia (denumită în continuare
„Iugoslavia”), pe de altă parte, și a fost aprobat în numele Comunității
prin Regulamentul (CEE) nr. 314/83 al Consiliului din 24 ianuarie
1983 (JO L 41, p. 1).4        Articolul
22 din acordul de cooperare, în versiunea care rezultă din articolul 4
din protocolul adițional la acest acord, privind stabilirea unui nou
regim comercial (denumit în continuare „protocolul adițional”), aprobat
în numele Comunității prin Decizia 87/605/CEE a Consiliului din 21
decembrie 1987 (JO L 389, p. 72), are următorul cuprins:„(1)      Pentru
vinurile din struguri proaspeți de la subpozițiile 22.05
ex C I și ex C II din Tariful vamal comun,
prezentate în recipiente de doi litri sau mai mici, originare din
Iugoslavia, taxele vamale la importul în Comunitate se reduc cu
30 %, în limita unui contingent tarifar comunitar anual de
12 000 hectolitri. Pentru cantitățile importate care depășesc
contingentul, Comunitatea aplică taxele vamale care rezultă din
dispozițiile alineatului (4).[...](3)      Dispozițiile
alineatelor (1) și (2) rămân în vigoare până în momentul în care
nivelurile taxelor vamale prevăzute în cadrul eliminării progresive
menționate la alineatul (4) pentru vinurile prevăzute la alineatul (1)
au fost reduse cu 30 %, astfel cum se prevede la alineatul (1).4.
Pentru vinurile din struguri proaspeți de la subpozițiile 22.05
C I și C II din Tariful vamal comun, originare din Iugoslavia,
taxele vamale la importul în Comunitate sunt eliminate în conformitate
cu modalitățile stabilite la articolul 2 alineatele (1) și (2) din
Protocolul adițional privind stabilirea unui nou regim comercial.
Această dispoziție se aplică în limita unui contingent tarifar comunitar
anual de 545 000 hectolitri. Pentru cantitățile importate care
depășesc contingentul, Comunitatea aplică taxele vamale din Tariful
vamal comun.[...]” [traducere neoficială]5        În
temeiul articolului 2 alineatul (1) din protocolul adițional, taxele
vamale la importul în Comunitate, care se aplică în temeiul acordului de
cooperare, se elimină progresiv pe parcursul acelorași perioade și în
același ritm ca și cele prevăzute în Actul referitor la condițiile de
aderare a Regatului Spaniei și a Republicii Portugheze și la adaptările
tratatelor (JO 1985, L 302, p. 23) pentru aceleași produse
importate de aceste state în Comunitate, în componența sa de la 31
decembrie 1985. Atunci când taxele vamale aplicate la importul în
Comunitate, în componența sa de la 31 decembrie 1985, al produselor din
Spania și din Portugalia sunt diferite pentru cele două state,
produselor originare din Iugoslavia li se aplică taxa vamală cea mai
mare. Potrivit articolului 2 alineatul (2), atunci când Iugoslavia
beneficiază de taxe vamale mai scăzute decât cele de care beneficiază
Spania sau Portugalia, procesul de eliminare a taxelor vamale începe în
momentul în care taxele vamale aplicate acelorași produse din Spania și
din Portugalia ating un nivel inferior celor aplicate produselor
originare din Iugoslavia.6        În
temeiul articolului 1 din Regulamentul (CEE) nr. 3413/90 al
Consiliului din 19 noiembrie 1990 privind deschiderea și modul de
gestionare a unor contingente tarifare comunitare pentru anumite produse
originare din Iugoslavia (1991) (JO L 335, p. 26), taxele
vamale la importul în Comunitate al vinurilor din struguri proaspeți,
încadrate la codurile NC ex 2204 21 și 2204 29, originare
din Iugoslavia, sunt suspendate de la 1 ianuarie până la 31 decembrie
1991 la nivelurile de 3,6, 4,4, 4,8 sau 5,6 ECU/hl și în limita unui
contingent de 545 000 hl. În plus, articolele 2-4 din
Regulamentul nr. 3413/90 stabilesc normele de acces la contingent
pentru importatorii produselor în cauză.7        În
conformitate cu articolul 60 din acordul de cooperare, acesta are o
durată nelimitată. Cu toate acestea, oricare dintre părți poate denunța
acordul de cooperare prin notificarea celeilalte părți. În această
situație, acordul va ieși din vigoare după șase luni de la data
notificării respective.8        Prin
Decizia 91/586/CECO, CEE din 11 noiembrie 1991 privind suspendarea
aplicării acordurilor dintre Comunitatea Europeană, statele sale membre
și Republica Socialistă Federativă Iugoslavia (JO L 315,
p. 47), Consiliul și reprezentanții guvernelor statelor membre,
reuniți în cadrul Consiliului, au suspendat aplicarea acordului de
cooperare cu efect imediat, din următoarele motive, menționate în al
doilea, al treilea, al patrulea și al cincilea considerent ale deciziei:„[...]
întrucât, în declarațiile din 5 și 28 octombrie 1991, Comunitatea
Europeană și statele sale membre, reunite în cadrul cooperării politice
europene, au constatat criza din Iugoslavia și întrucât Consiliul de
Securitate al Națiunilor Unite, în Rezoluția 713 (1991), și‑a
exprimat îngrijorarea față de faptul că prelungirea acestei situații
constituie o amenințare la adresa păcii și securității internaționale;întrucât
continuarea ostilităților și consecințele acestora asupra relațiilor
economice și comerciale, atât între republicile din Iugoslavia, cât și
cu Comunitatea, constituie o schimbare radicală a condițiilor în care
s‑au încheiat Acordul de cooperare dintre Comunitatea Economică
Europeană și Republica Socialistă Federativă Iugoslavia și protocoalele
acestuia, precum și Acordul privind Comunitatea Europeană a Cărbunelui
și Oțelului; întrucât acestea pun în discuție aplicarea acestor acorduri
și protocoale;întrucât apelul lansat de
către Comunitatea Europeană și statele sale membre, reunite în cadrul
cooperării politice europene, la 6 octombrie 1991 la Haarzuilens,
privind respectarea acordului de încetare a focului, încheiat la 4
octombrie 1991 la Haga, a fost ignorat;întrucât,
în Declarația din 6 octombrie 1991, Comunitatea Europeană și statele
sale membre, reunite în cadrul cooperării politice europene, au anunțat
decizia acestora de a pune capăt acordurilor dintre Comunitate și
Iugoslavia în cazul nerespectării acordului încheiat la Haga la 4
octombrie 1991 între părțile aflate în conflict, în prezența
președintelui Consiliului Comunităților Europene și a președintelui
Conferinței privind Iugoslavia”. [traducere neoficială]9        În
conformitate cu articolul 1 din regulamentul în litigiu, concesiile
comerciale acordate prin acordul de cooperare sau în temeiul acestui
acord se suspendă. În conformitate cu articolul 3, acest regulament
intră în vigoare la data publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene, respectiv la 15 noiembrie 1991.10      Primul,
al doilea, al treilea și al patrulea considerent ale acestui regulament
reiterează motivele enumerate în preambulul Deciziei 91/586, reprodus
anterior.11      În
conformitate cu articolul 60 din acordul de cooperare, Consiliul a
adoptat Decizia 91/602/CEE din 25 noiembrie 1991 privind denunțarea
Acordului de cooperare dintre Comunitatea Economică Europeană și
Republica Socialistă Federativă Iugoslavia (JO L 325, p. 23).
În conformitate cu articolul 2, această decizie de denunțare a
acordului, precum și a tuturor protocoalelor și actelor aferente
acestuia își produce efectele de la data publicării sale, și anume de la
27 noiembrie 1991.12      Pentru
anumite produse, printre care, cu toate acestea, nu se numără vinurile,
Consiliul, prin Regulamentul (CEE) nr. 3567/91 din 2 decembrie
1991 privind regimul aplicabil importurilor de produse originare din
Republicile Bosnia‑Herțegovina, Croația, Macedonia și Slovenia (JO
L 342, p. 1), a acordat acestor republici beneficiul unor
dispoziții comerciale care sunt echivalente, în esență, cu cele din
acordul de cooperare suspendat de către Comunitate.13      Regulamentul
(CEE) nr. 545/92 al Consiliului din 3 februarie 1992 privind
regimul aplicabil importului în Comunitate al produselor originare din
Republicile Croația și Slovenia și din republicile iugoslave
Bosnia‑Herțegovina, Macedonia și Muntenegru (JO L 63, p. 1) a
menținut aceste măsuri pentru anul 1992 și le‑a extins la anumite
produse agricole, printre care vinurile din struguri proaspeți încadrate
la codurile NC ex 2204 21 și 2204 29 originare din
republicile în cauză. Astfel, articolul 6 din Regulamentul
nr. 545/92 prevede, pentru aceste vinuri, reducerea taxelor vamale
la import la valoarea de 3,2 ECU/hl sau de 3,7 ECU/hl, în limita unui
contingent anual de 545 000 hl.14      În
temeiul articolului 1 din Regulamentul (CEE) nr. 547/92 al
Consiliului din 3 februarie 1992 privind deschiderea și modul de
gestionare a unor contingente tarifare comunitare pentru anumite produse
originare din Republicile Croația și Slovenia și din republicile
iugoslave Bosnia‑Herțegovina, Macedonia și Muntenegru (JO L 63,
p. 41), taxele vamale la importul în Comunitate al vinurilor din
struguri proaspeți încadrate la codurile NC ex 2204 21 și
2204 29, originare din aceste republici, se suspendă de la 1
ianuarie până la 31 decembrie 1992 la nivelurile de 2,4, 2,9, 3,2 sau
3,7 ECU/hl și în limita unui contingent de 545 000 hl.
Articolele 2-4 din acest regulament stabilesc modalitățile de acces la
contingent pentru importatorii produselor în cauză. Acțiunea principală15      Între
6 noiembrie 1990 și 27 aprilie 1992, Racke a îndeplinit în Germania
formalitățile vamale pentru importul de vinuri din zona de producție
Kosovo, pe care le‑a plasat în regim de antrepozitare vamală într‑un
antrepozit privat. La 7 mai 1992, Racke a notificat loturile puse în
liberă circulație conform regimului de taxe vamale cu rată preferențială
prevăzut în acordul de cooperare.16      Cu
toate acestea, prin decizia din 27 mai 1992, Hauptzollamt Mainz a
solicitat diferența dintre rata taxelor vamale care se aplică țărilor
terțe și rata preferențială, pentru motivul că vinurile fuseseră
importate din Serbia.17      În
aceste condiții, Racke a introdus o acțiune împotriva acestei decizii
la Finanzgericht, care a admis acțiunea pentru vinurile importate
înainte de 15 noiembrie 1991, dar a respins‑o pentru restul, pentru
motivul că suspendarea, prin regulamentul în litigiu, a concesiilor
comerciale acordate prin acordul de cooperare era justificată de
apariția unei schimbări fundamentale a situației, și anume războiul din
Iugoslavia.18      Racke
a formulat recurs împotriva acestei hotărâri la Bundesfinanzhof, care
ridică mai întâi problema dacă suspendarea unilaterală a acordului de
cooperare respectă condițiile enunțate la articolul 62 alineatul 1 din
Convenția de la Viena din 23 mai 1969 privind dreptul tratatelor
(denumită în continuare „Convenția de la Viena”).19      Articolul 62 din Convenția de la Viena prevede:„1.      O
schimbare fundamentală a împrejurărilor, care a intervenit în raport cu
cele existente în momentul încheierii unui tratat și care nu fusese
prevăzută de către părți, nu poate fi invocată ca motiv de încetare a
tratatului sau de retragere din tratat, cu excepția cazului în care:a)      existența
acestor împrejurări a constituit o bază esențială a consimțământului
părților de a fi obligate prin tratat șib)      această
schimbare nu are ca efect transformarea radicală a întinderii
obligațiilor care rămân de executat în temeiul tratatului.[...]3.
Dacă o parte poate invoca, în
conformitate cu alineatele precedente, o schimbare fundamentală a
împrejurărilor ca motiv pentru încetarea unui tratat sau pentru
retragerea din tratat, aceasta poate invoca respectiva schimbare și ca
motiv pentru suspendarea aplicării tratatului.”20      În
opinia instanței de trimitere, dezmembrarea Iugoslaviei în mai multe
state noi și ostilitățile din interiorul Iugoslaviei, factori ce pot fi
considerați drept modificări de ordin politic, ar presupune o schimbare
fundamentală a împrejurărilor esențiale aflate la baza consimțământului
părților contractante obligate în temeiul acordului de cooperare. Pe de
altă parte, schimbarea intervenită nu ar părea să modifice în mod
radical întinderea obligațiilor care decurg din acordul de cooperare,
care ar fi, în esență, un tratat comercial.21      În
continuare, Bundesfinanzhof ridică problema dacă, având în vedere
articolul 65 din Convenția de la Viena, era permisă trecerea la
suspendarea acordului de cooperare fără notificare prealabilă și fără
preaviz, dacă urgența era deosebită și dacă perioada scursă înainte de
momentul plății taxelor vamale în cauză permitea repararea eventualelor
erori de procedură.22      Articolul
65 alineatul 1 din Convenția de la Viena prevede că partea care, în
temeiul dispozițiilor din această convenție, invocă un motiv pentru
încetarea unui tratat, pentru retragerea dintr‑un tratat sau pentru
suspendarea aplicării acestuia trebuie să își notifice pretenția
celorlalte părți la convenția menționată. Această notificare trebuie să
precizeze măsura avută în vedere față de tratat și motivele acesteia.
Articolul 65 alineatul 2 din Convenția de la Viena prevede în plus că,
în cazul în care niciuna dintre părți nu formulează vreo obiecție după
trecerea unui termen care, în afara cazurilor de urgență deosebită, nu
poate fi mai mic de trei luni de la primirea notificării, partea care a
trimis notificarea poate proceda la luarea măsurii preconizate, în
formele prevăzute la articolul 67. Articolul 65 alineatul 3 din
Convenția de la Viena prevede că, în cazul în care una dintre părți
ridică o obiecție, părțile trebuie să caute o soluție prin mijloacele
indicate la articolul 33 din Carta Națiunilor Unite.23      Având
în vedere aceste considerente, Bundesfinanzhof a hotărât să suspende
judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări
preliminare:
„1)      Regulamentul (CEE)
nr. 3300/91 al Consiliului din 11 noiembrie 1991 de suspendare a
concesiilor comerciale prevăzute de acordul de cooperare încheiat între
CEE și Republica Socialistă Federativă Iugoslavia (JO L 315,
p. 1) este valid?2)      În cazul unui răspuns negativ la întrebarea 1):Care
sunt consecințele lipsei de validitate cu privire la aplicarea taxelor
vamale, la începutul lunii mai 1992, pentru vinurile de origine sârbă
importate între mijlocul lunii noiembrie 1991 și luna aprilie 1992 și
supuse regimului de antrepozitare vamală?Este
posibilă aplicarea tratamentul vamal preferențial, în limita
contingentelor, acordat în 1992 pentru vinurile originare din fosta
Iugoslavie, cu excepția Serbiei?” Cu privire laprima întrebare24      Cu
titlul introductiv, trebuie arătat că, deși Convenția de la Viena nu
este obligatorie nici pentru Comunitate, nici pentru toate statele
membre, o serie de dispoziții din aceasta, printre care articolul 62,
reflectă normele de drept internațional care consacră, în anumite
condiții, principiul conform căruia o schimbare a împrejurărilor poate
determina caducitatea sau suspendarea unui tratat. Astfel, Curtea
Internațională de Justiție s‑a pronunțat în sensul că „[a]cest principiu
și condițiile excepționale la care este supus au fost stabilite la
articolul 62 din Convenția de la Viena privind dreptul tratatelor, care
poate fi considerată, din multe puncte de vedere, ca fiind o codificare a
dreptului cutumiar existent cu privire la încetarea relațiilor
convenționale ca urmare a unei schimbări a împrejurărilor” (Hotărârea
din 2 februarie 1973, cauza privind competența în materia zonelor de
pescuit, Regatul Unit/Islanda, Recueil des arrêts, avis consultatifs et
ordonnances, 1973, p. 3, alineatul 36). Cu privire la competența Curții25      Comisia
a exprimat îndoieli cu privire la competența Curții de a se pronunța
asupra primei întrebări, având în vedere că aceasta se referă la
validitatea regulamentului în litigiu în raport cu normele de drept
internațional cutumiar. Chiar dacă acest regulament constituie un act
adoptat de Comunitate în sensul articolului 177 primul paragraf litera
(b) din tratat, procedura preliminară nu permite totuși construirea unei
argumentări bazate în exclusivitate pe dreptul internațional și în
special pe principiile ce reglementează încetarea tratatelor și
suspendarea aplicării lor.26      Trebuie
amintit că, astfel cum Curtea s‑a pronunțat deja în Hotărârea din 12
decembrie 1972, International Fruit Company și alții (21/72-24/72, Rec.,
p. 1219, punctul 5), competența Curții de a se pronunța, în
temeiul articolul 177 din tratat, cu privire la validitatea actelor
adoptate de instituțiile Comunității nu prezintă nicio limită în
privința motivelor în temeiul cărora s‑ar putea contesta validitatea
acestor acte.27      Întrucât
această competență se extinde la toate motivele care pot lipsi de
validitate respectivele acte, Curtea are obligația să examineze dacă
validitatea acestora poate fi afectată din cauza faptului că ele
contravin unei norme de drept internațional (Hotărârea International
Fruit Company și alții, citată anterior, punctul 6).28      Prin
urmare, Curtea este competentă să se pronunțe cu privire la prima
întrebare preliminară. Cu privire la validitatea regulamentului în litigiu29      Trebuie
subliniat că problema validității regulamentului în litigiu din
perspectiva dreptului internațional cutumiar se ridică, pe cale
incidentală, într‑un litigiu în care Racke solicită aplicarea regimului
de taxe vamale cu rată preferențială, prevăzut la articolul 22 din
acordul de cooperare.30      Prin
urmare, este necesar să se examineze, mai întâi, dacă articolul 22
alineatul (4), care este aplicabil în acțiunea principală, astfel cum
arată obiectul regulamentelor privind contingentele menționate în
ordonanța de trimitere, este de natură să confere justițiabililor, în
mod direct, dreptul la un tratament vamal preferențial.31      Potrivit
unei jurisprudențe constante a Curții, o dispoziție a unui acord
încheiat de Comunitate cu țări terțe trebuie considerată ca având efect
direct atunci când, având în vedere textul, precum și obiectul și natura
acestui acord, aceasta conține o obligație clară și precisă care nu
este condiționată, în privința executării sau a efectelor sale, de
intervenția vreunui act ulterior (a se vedea în special Hotărârea din 30
septembrie 1987, Demirel, 12/86, Rec., p. 3719, punctul 14).32      Pentru
a se stabili dacă dispoziția de la articolul 22 alineatul (4) din
acordul de cooperare îndeplinește aceste criterii, este necesar să se
examineze, mai întâi, textul acesteia.33      Având
în vedere chiar textul său, această dispoziție trebuie să fie pusă în
aplicare prin măsuri comunitare în vederea deschiderii contingentului
tarifar comunitar anual, în conformitate cu modalitățile stabilite la
articolul 2 alineatele (1) și (2) din protocolul adițional, Comunitatea
nedispunând de nicio marjă de apreciere în adoptarea acestor măsuri.
Astfel, Comunitatea are obligația să efectueze în timp util calculul
exact al taxelor vamale în conformitate cu aceste dispoziții.34      Rezultă
că articolul 22 alineatul (4) din acordul de cooperare poate da
naștere, având în vedere tratamentul vamal preferențial pe care îl
prevede, unor drepturi pe care justițiabilii le pot invoca în fața
instanțelor naționale.35      Pe
de altă parte, această constatare nu este contrazisă de examinarea
obiectului și a naturii acordului din care face parte articolul 22
alineatul (4).36      Astfel,
acordul de cooperare are ca obiectiv promovarea dezvoltării
schimburilor comerciale dintre părțile contractante și eliminarea
progresivă a obstacolelor care afectează majoritatea schimburilor lor
comerciale. După epuizarea primei etape a acestei liberalizări, la 30
iunie 1985, protocolul adițional a stabilit regimul ulterior aplicabil
schimburilor comerciale. În acest context, articolul 22 alineatul (4),
în versiunea care rezultă din articolul 4 din protocolul adițional,
stabilește, pentru anumite vinuri, un contingent tarifar comunitar în
limita căruia se procedează la eliminarea taxelor vamale la importul în
Comunitate.37      În
continuare, este necesar să se examineze dacă, atunci când invocă în
justiție tratamentul vamal preferențial pe care i‑l acordă articolul 22
alineatul (4) din acordul de cooperare modificat, un justițiabil poate
contesta, din perspectiva normelor de drept internațional cutumiar,
validitatea regulamentului în litigiu, prin care se suspendă, începând
cu 15 noiembrie 1991, concesiile comerciale acordate prin acest acord.38      În
această privință, Consiliul susține că adoptarea regulamentului în
litigiu a fost precedată, din punct de vedere logic și juridic, de
adoptarea Deciziei 91/586 privind suspendarea aplicării acordului de
cooperare la nivel internațional. În ceea ce privește adoptarea
regulamentului în litigiu, aceasta a devenit necesară întrucât
concesiile comerciale prevăzute de acordul menționat fuseseră puse în
aplicare, în trecut, printr‑o reglementare comunitară internă.39      Or,
potrivit Consiliului, întrucât dreptul internațional nu stabilește în
mod obligatoriu căile de contestare care trebuie prevăzute în cazul
încălcării normelor de drept internațional, eventuala încălcare a
acestor norme prin Decizia 91/586 nu ar conduce în mod obligatoriu la
repunerea în aplicare a acordului de cooperare și, prin urmare, la nivel
comunitar, la lipsa de validitate a regulamentului în litigiu din cauza
faptului că ar fi contrară acordului repus în aplicare. Încălcarea
dreptului internațional ar putea fi sancționată, de exemplu, și pe cale
de despăgubire, astfel încât acordul de cooperare ar rămâne suspendat.
Prin urmare, în vederea aprecierii validității regulamentului în
litigiu, Curtea nu ar avea nevoie să examineze dacă suspendarea
acordului de cooperare prin Decizia 91/586 ar încălca normele de drept
internațional.40      Mai
întâi, trebuie să se constate că întrebarea adresată de instanța de
trimitere nu se referă decât la validitatea regulamentului în litigiu
din perspectiva normelor de drept internațional cutumiar.41      De
asemenea, este necesar să se sublinieze că un acord cu o țară terță,
încheiat de către Consiliu, în conformitate cu dispozițiile Tratatului
CE, constituie, în ceea ce privește Comunitatea, un act adoptat de o
instituție a Comunității și că dispozițiile unui astfel de acord fac
parte integrantă din dreptul comunitar (Hotărârea Demirel, citată
anterior, punctul 7).42      Or,
în cazul în care regulamentul în litigiu ar fi declarat lipsit de
validitate, concesiile comerciale acordate prin dispozițiile acordului
de cooperare ar continua să se aplice în ordinea juridică comunitară
până la data la care Comunitatea ar pune capăt acestui acord în
conformitate cu normele de drept internațional aplicabile.43      Prin
urmare, o declarare a lipsei de validitate a regulamentului în litigiu
pentru motivul că ar contraveni normelor de drept internațional cutumiar
ar permite justițiabililor să invoce în mod direct dreptul lor la
tratamentul vamal preferențial care le este conferit prin acordul de
cooperare.44      În
ceea ce privește Comisia, aceasta exprimă îndoieli cu privire la
împrejurarea că normele de drept internațional la care se face referire
în ordonanța de trimitere ar putea fi considerate, în lipsa unei clauze
exprese în Tratatul CE, ca făcând parte din ordinea juridică comunitară.
Or, pentru a contesta validitatea unui regulament, un justițiabil ar
putea invoca motive întemeiate pe relația existentă între acesta și
Comunitate, însă, în schimb, nu ar avea dreptul să invoce motive
întemeiate pe raportul juridic dintre Comunitate și un stat terț, care
intră în domeniul dreptului internațional.45      În
această privință, trebuie să se sublinieze că, astfel cum rezultă din
Hotărârea din 24 noiembrie 1992, Poulsen și Diva Navigation (C‑286/90,
Rec., p. I‑6019, punctul 9), competențele Comunității trebuie să
fie exercitate respectând dreptul internațional. Prin urmare, aceasta
are obligația să respecte normele de drept internațional cutumiar atunci
când adoptă un regulament de suspendare a concesiilor comerciale
conferite printr‑un acord sau în temeiul unui acord pe care Comunitatea
l‑a încheiat cu o țară terță.46      Rezultă
că normele de drept internațional cutumiar privind încetarea și
suspendarea relațiilor convenționale ca urmare a unei schimbări
fundamentale a împrejurărilor sunt obligatorii pentru instituțiile
Comunității și fac parte din ordinea juridică comunitară.47      În
continuare, este necesar să se constate că, în speță, justițiabilul
contestă pe cale incidentală validitatea unui regulament comunitar din
perspectiva acestor norme pentru a se prevala de drepturile pe care i le
conferă în mod direct un acord al Comunității cu o țară terță. Prin
urmare, prezenta cauză nu se referă la efectul direct al normelor
menționate.48      Astfel,
justițiabilul invocă norme fundamentale de drept internațional cutumiar
împotriva regulamentului în litigiu, care a fost adoptat în aplicarea
acestor norme și care îl privează de dreptul la tratamentul preferențial
care îi este conferit prin acordul de cooperare (a se vedea, pentru o
situație asemănătoare în ceea ce privește norme fundamentale de natură
convențională, Hotărârea din 7 mai 1991, Nakajima/Consiliul, C‑69/89,
Rec., p. I‑2069, punctul 31).49      Normele invocate de către justițiabil reprezintă o excepție de la principiul pacta sunt servanda,
care constituie un principiu fundamental al oricărei ordini juridice și
în special al ordinii juridice internaționale. Aplicat în dreptul
internațional, acest principiu impune ca orice tratat să fie obligatoriu
pentru părți și să fie executat de către acestea cu bună‑credință (a se
vedea articolul 26 din Convenția de la Viena).50      Importanța
acestui principiu a fost reamintită de către Curtea Internațională de
Justiție, conform căreia „stabilitatea relațiilor convenționale impune
ca motivul întemeiat pe o schimbare fundamentală a împrejurărilor să fie
aplicat numai în cazuri excepționale” (Hotărârea din 25 septembrie
1997, cauza privind proiectul Gabcíkovo – Nagymaros, Ungaria/Slovacia,
punctul 104, nepublicată încă în Recueil des arrêts, avis consultatifs
et ordonnances).51      În
aceste condiții, unui justițiabil nu i s‑ar putea refuza, atunci când
invocă în justiție drepturile care îi sunt recunoscute în mod direct
printr‑un acord cu o țară terță, posibilitatea de a contesta validitatea
unui regulament care, prin suspendarea concesiilor comerciale conferite
prin acest acord, îl împiedică să se prevaleze de acestea și să invoce,
în vederea contestării validității acestuia, obligațiile care decurg
din normele de drept internațional cutumiar ce reglementează încetarea
și suspendarea relațiilor convenționale.52      Cu
toate acestea, din cauza complexității normelor în cauză și a
impreciziei anumitor noțiuni la care se referă, controlul judiciar
trebuie să se limiteze, în special în cadrul unei trimiteri preliminare
privind aprecierea validității, la a stabili dacă, prin adoptarea
regulamentului de suspendare, Consiliul a comis erori evidente de
apreciere cu privire la condițiile de aplicare a acestor norme.53      Pentru
încetarea sau suspendarea unui acord ca urmare a unei schimbări
fundamentale a împrejurărilor, dreptul internațional cutumiar, astfel
cum este codificat la articolul 62 alineatul 1 din Convenția de la
Viena, impune două condiții. În primul rând, existența acestor
împrejurări trebuie să fi constituit o bază esențială a consimțământului
părților de a fi obligate prin tratat; în al doilea rând, această
schimbare trebuie să aibă ca efect transformarea radicală a întinderii
obligațiilor care rămân de executat în temeiul tratatului.54      În
ceea ce privește prima condiție, trebuie să se constate că, în
conformitate cu preambulul acordului de cooperare, părțile contractante
sunt hotărâte „să promoveze dezvoltarea și diversificarea cooperării
economice, financiare și comerciale în vederea favorizării unui
echilibru sporit, precum și îmbunătățirea structurii și dezvoltarea
volumului schimburilor comerciale ale acestora și sporirea bunăstării
popoarelor lor” și sunt conștiente „de necesitatea de a ține seama de
situația nou creată prin extinderea Comunității și de a consolida
legăturile de bună vecinătate existente pentru organizarea unor relații
economice și comerciale mai armonioase între Comunitate și Republica
Socialistă Federativă Iugoslavia”. În temeiul acestor considerații,
articolul 1 din respectivul acord prevede că acesta are „ca obiectiv
promovarea unei cooperări globale între părțile contractante pentru a
contribui la dezvoltarea economică și socială a Republicii Socialiste
Federative Iugoslavia și pentru a favoriza consolidarea relațiilor
dintre acestea”.55      Având
în vedere un obiectiv de o asemenea anvergură, menținerea păcii în
Iugoslavia, indispensabilă relațiilor de bună vecinătate, și existența
unor instituții care să poată asigura punerea în practică a cooperării
vizate de acord pe întregul teritoriu al Iugoslaviei constituia o
condiție esențială pentru începerea și continuarea cooperării prevăzute
de acord.56      În
ceea ce privește cea de a doua condiție, nu rezultă că, prin
constatarea, în al doilea considerent al regulamentului în litigiu,
potrivit căreia „continuarea ostilităților și consecințele acestora
asupra relațiilor economice și comerciale, atât între republicile
Iugoslaviei, cât și cu Comunitatea, constituie o schimbare radicală a
condițiilor în care Acordul de cooperare dintre Comunitatea Economică
Europeană și Republica Socialistă Federativă Iugoslavia și protocoalele
acestuia au fost încheiate” și „acestea contestă aplicarea lor”,
Consiliul ar fi comis o eroare evidentă de apreciere.57      Deși
este adevărat, astfel cum afirmă Racke, că trebuia să se mențină un
anumit volum de schimburi comerciale cu Iugoslavia și că Comunitatea ar
fi putut acorda în continuare concesii tarifare, nu este mai puțin
adevărat că, astfel cum arată avocatul general la punctul 93 din
concluzii, aplicarea normelor de drept internațional cutumiar în cauză
nu este condiționată de imposibilitatea de executare a unei obligații,
iar acordarea în continuare a tratamentului preferențial în vederea
stimulării schimburilor comerciale nu mai avea sens, având în vedere că
Iugoslavia se afla într‑un proces de dezmembrare.58      În
ceea ce privește întrebarea, formulată prin ordonanța de trimitere,
dacă, având în vedere articolul 65 din Convenția de la Viena, este legal
să se procedeze la suspendarea acordului de cooperare fără notificare
și fără preaviz, trebuie să se constate că, în declarațiile comune din
5, din 6 și din 28 octombrie 1991, Comunitatea și statele membre au
anunțat că urmau să adopte măsuri restrictive împotriva acelor părți
care nu vor respecta acordul de încetare a focului din 4 octombrie 1991
pe care îl semnaseră în prezența președintelui Consiliului și a
președintelui Conferinței privind Iugoslavia; de asemenea, în cursul
încheierii acestui acord, Comunitatea făcuse cunoscut faptul că urma să
pună capăt acordului de cooperare în cazul nerespectării acordului de
încetare a focului (Bul. CE 10‑1991, punctele 1.4.6, 1.4.7 și 1.4.16).59      Cu
toate că aceste declarații nu îndeplinesc cerințele de formă stabilite
de această dispoziție, trebuie amintit că cerințele specifice de natură
procedurală prevăzute la acest articol nu fac parte din dreptul
internațional cutumiar.60      Prin
urmare, este necesar să se constate că examinarea primei întrebări nu a
relevat niciun element de natură să afecteze validitatea regulamentului
de suspendare.61      Având
în vedere răspunsul dat la prima întrebare preliminară, nu mai este
necesară pronunțarea cu privire la a doua întrebare. Cu privire la cheltuielile de judecată62      Cheltuielile
efectuate de Consiliu și de Comisie, care au prezentat observații
Curții, nu pot face obiectul unei rambursări. Întrucât, în privința
părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident
survenit la instanța de trimitere, este de competența acestei instanțe
să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive, CURTEA_pronunțându‑se cu privire la întrebările care i‑au fost adresate de Bundesfinanzhof prin ordonanța din 7 martie 1996, declară:Examinarea
întrebărilor adresate nu a relevat niciun element de natură să afecteze
validitatea Regulamentului (CEE) nr. 3300/91 al Consiliului din 11
noiembrie 1991 de suspendare a concesiilor comerciale prevăzute prin
Acordul de cooperare dintre Comunitatea Economică Europeană și Republica
Socialistă Federativă Iugoslavia.Rodríguez IglesiasGulmannRagnemalmWatheletMoitinho de Almeida KapteynMurrayEdwardHirschJann       SevónPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 16 iunie 1998.Grefier       PreședinteR. Grass G. C. Rodríguez Iglesias1* Limba de procedură: germana.