Preliminär utgåva
FÖRSLAG
TILL
AVGÖRANDE
AV
GENERALADVOKAT
PRIIT
PIKAMÄE
av
den
3 februari 2022(1)
Mål C‑121/21
Republiken Tjeckien
mot
Republiken Polen
”Fördragsbrott – Artikel 259 FEUF – Förlängning av ett tillstånd för gruvdrift med avseende på gruvan i Turów i Polen nära gränsen till Tjeckien – Tvist mellan Republiken Tjeckien och Republiken Polen vad gäller inverkan på miljön i Republiken Tjeckien – Direktiv 2011/92/EU – Miljökonsekvensbedömning av vissa projekt (MKB) – Nationella bestämmelser, MKB-beslutet och tillstånd att bedriva utvinningsverksamhet strider mot unionsrätten”
I.      Inledning
1.        Republiken
Tjeckien
har
genom
ansökan
som
framställts
med
stöd
av
artikel 259
FEUF,
med
stöd
av
Europeiska
kommissionen,
yrkat
att
EU-domstolen
ska
fastställa
att
Republiken
Polen
har
åsidosatt
flera
unionsbestämmelser
på
miljöskyddsområdet
genom
att
vidta
åtgärder
inom
ramen
för
det
administrativa
förfarandet
för
att
förlänga
koncessionen
för
gruvdrift
med
avseende
på
brunkolsgruvan
i
Turów
(Polen)
till
och
med år 2026.
2.        Tvisten
i
förevarande
mål avser
gränsöverskridande
inverkan
till
följd
av
den
polska
aktörens
gruvdrift
i
ovannämnda
gruva
och
utgör
ett
omtvistat
ämne
mellan
de
båda
medlemsstaterna.
Republiken
Tjeckien
har
å
ena
sidan
gjort
gällande
att
dess
medborgare
nära
gränsen
oförskyllt
drabbas
av
miljökonsekvenserna
av
gruvdriften,
det
vill
säga
en
kraftig
sänkning
av
grundvattennivån
och
sättningar
i
marken.
Republiken
Polen
har
å
andra
sidan
hävdat
att
nedläggningen
av
gruvan
medför
stora
ekonomiska
förluster,
såväl
vad
gäller
energiförsörjning
som
sysselsättning.
3.        Vad
gäller
den
första
tvisten
mellan
medlemsstaterna
som
enbart
rör
unionens
miljölagstiftning
som
ska
anhängiggöras
vid
EU-domstolen,
kan
den
dom
som
EU-domstolen
kommer
att
meddela
i
förevarande
mål lämna
ett
viktigt
bidrag
till
de
internationella
domstolarnas
praxis.(2) Förhoppningsvis
kommer
EU‑domstolens
slutsatser
i
nämnda
dom
att
utgöra
grunden
för
en
uppgörelse
i
godo
mellan
de
två
medlemsstaterna
som
möjliggör
för
dem
att
förena
sina
respektive
intressen
i
god
grannskapsanda
samtidigt
som
unionsrätten
iakttas
fullt
ut.
II.    Tillämpliga bestämmelser
A.      Unionsrätt
1.      Direktiv 2000/60/EG
4.        I
artikel 4.1,
4.4
och
4.5
i
direktiv 2000/60/EG(3) föreskrivs
följande:
”1.      Vid genomförande av de åtgärdsprogram som anges i förvaltningsplanerna för avrinningsdistrikt skall medlemsstaterna
a)      när
det
gäller
ytvatten
…
ii)      skydda,
förbättra
och
återställa
alla
ytvattenförekomster
om
inte
annat
följer
av
tillämpningen
av
punkt iii
när
det
gäller
konstgjorda
och
kraftigt
modifierade
vattenförekomster
i
syfte
att
uppnå
en
god
ytvattenstatus
senast
15
år efter
detta
direktivs
ikraftträdande
i
enlighet
med
bestämmelserna
i
bilaga
V,
om
inte
annat
följer
av
tillämpningen
av
de
förlängningar
som
beslutats
i
enlighet
med punkt 4
och
av
tillämpningen
av punkterna 5,
6
och
7
och
utan
att
det
påverkar
tillämpningen
av punkt 8,
…
b)      när
det
gäller
grundvatten
…
ii)      skydda,
förbättra
och
återställa
alla
grundvattenförekomster,
säkerställa
en
balans
mellan
uttag
och
grundvattenbildning
i
syfte
att
uppnå
en
god
grundvattenstatus
senast
15
år efter
detta
direktivs
ikraftträdande,
i
enlighet
med
bestämmelserna
i
bilaga
V,
om
inte
annat
följer
av
tillämpningen
av
de
förlängningar
som
beslutats
i
enlighet
med punkt 4,
och
av
tillämpningen
av punkterna 5,
6
och
7
och
utan
att
det
påverkar
tillämpningen
av punkt 8
i
denna
artikel och
om
inte
annat
följer
av
tillämpningen
av
artikel 11.3
j,
…
4.      De
tidsfrister
som
fastställs
enligt punkt 1
kan
förlängas
i
syfte
att
stegvis
nå
målen
för
vattenförekomster,
under
förutsättning
att
ingen
ytterligare
försämring
av
en
påverkad
vattenförekomsts
status
äger
rum,
när
samtliga
följande
villkor
är
uppfyllda:
a)      Medlemsstaterna
konstaterar
att
alla
nödvändiga
förbättringar
av
statusen
hos
vattenförekomsterna
inte
rimligen
kan
åstadkommas
inom
de
tidsramar
som
fastställs
i
den
punkten
av
åtminstone
ett
av
följande
skäl:
i)      Omfattningen
av
de
erforderliga
förbättringarna
kan
av
tekniska skäl endast
åstadkommas
stegvis
på
ett
sätt
som
spränger
tidsramarna.
ii)      Att
slutföra
förbättringarna
inom
tidsramarna
skulle
bli
oproportionerligt
kostsamt.
iii)      Naturliga
förhållanden
omöjliggör
tillräckligt
snabb
förbättring
av
vattenförekomstens
status.
b)      Förlängningen
av
tidsfristen,
och skälen till
detta,
anges
särskilt
och
förklaras
i
den
förvaltningsplan
för
avrinningsdistriktet
som
krävs
enligt
artikel 13.
c)      Förlängningarna
är
begränsade
till
högst
två
ytterligare
uppdateringar
av
förvaltningsplanen
för
avrinningsdistriktet
utom
i
fall
där
de
naturliga
förhållandena
är
sådana
att
målen
inte
kan
nås
inom
denna
period.
d)      En
sammanfattning
av
de
åtgärder
som
krävs
enligt
artikel 11
och
som
anses
nödvändiga
för
att
progressivt
höja
vattenförekomsternas
status
till
den
nivå
som
krävs
inom
den
förlängda
tidsfristen,
anledningarna
till
varje
betydande
försening
med
genomförandet
av
dessa
åtgärder
och
den
förväntade
tidtabellen
för
deras
genomförande
återges
i
förvaltningsplanen
för
avrinningsdistriktet.
En
översyn
av
genomförandet
av
dessa
åtgärder
och
en
sammanfattning
av
eventuella
tilläggsåtgärder
skall
tas
med
i
uppdaterade
versioner
av
förvaltningsplanen
för
avrinningsdistriktet.
5.      Medlemsstaterna
får
inrikta
sig
på
att
uppnå
mindre
stränga
miljömål
än
de
som
krävs
enligt punkt 1
för
särskilda
vattenförekomster
när
dessa
är
så
påverkade
av
mänsklig
verksamhet,
i
enlighet
med
artikel 5.1,
eller
när
deras
naturliga
tillstånd
är
sådant
att
uppnåendet
av
dessa
mål skulle
vara
omöjligt
eller
oproportionerligt
dyrt
och
om
samtliga
följande
villkor
är
uppfyllda:
a)      De
miljömässiga
och
samhällsekonomiska
behov
som
sådan
mänsklig
verksamhet
fyller
kan
inte
tillgodoses
på
något
annat
sätt
som
skulle
vara
ett
bättre
alternativ
för
miljön
utan
att
medföra
oproportionerliga
kostnader.
b)      Medlemsstaterna
ser
till
–        att
bästa
möjliga
ekologiska
och
kemiska
status
uppnås
för
ytvatten
med
beaktande
av
de
inverkningar
som
inte
rimligtvis
hade
kunnat
undvikas
på
grund
av
den
mänskliga
verksamhetens
eller
föroreningens
karaktär,
–        att
grundvattnets
status
som
gott
vatten
förändras
så
lite
som
möjligt
med
beaktande
av
de
inverkningar
som
inte
rimligtvis
hade
kunnat
undvikas
på
grund
av
den
mänskliga
verksamhetens
eller
föroreningens
karaktär.
c)      Ingen
fortsatt
försämring
av
den
påverkade
vattenförekomstens
status
inträffar.
d)      Uppställandet
av
mindre
stränga
miljömål,
och skälen till
detta,
anges
särskilt
i
den
förvaltningsplan
för
avrinningsdistriktet
som
krävs
enligt
artikel 13
och
dessa
mål ses
över
vart
sjätte
år.”
2.      Direktiv 2003/4/EG
5.        I
artikel 7.1
och
7.2
i
direktiv 2003/4/EG(4) föreskrivs
följande:
”1.      Medlemsstaterna
skall
vidta
alla
nödvändiga
åtgärder
för
att
se
till
att
offentliga
myndigheter
organiserar
sådan
miljöinformation
som
är
relevant
för
deras
verksamhet
och
som
innehas
av
eller
förvaras
för
dem,
för
att
aktivt
och
systematiskt
spridas
till
allmänheten,
bland
annat
med
hjälp
av
telematik
och/eller
elektronik,
när
så
är
möjligt.
…
2.      Den
information
som
skall
tillhandahållas
och
spridas
skall
uppdateras
efter
behov
och
skall
omfatta
åtminstone
följande:
…
f)      Tillstånd
med
en
avsevärd
inverkan
på
miljön
och
miljöavtal
eller
en
uppgift
om
var,
inom
ramen
för
artikel 3,
informationen
kan
begäras
eller
finns
tillgänglig.
…”
3.      MKB-direktivet
6.        I
artikel 1
i
direktiv 2011/92/EU(5) föreskrivs
följande:
”1.      Detta
direktiv ska
tillämpas
för
bedömningen
av
inverkan
på
miljön
av
sådana
offentliga
och
privata
projekt
som
kan
antas
medföra
betydande
påverkan
på
miljön.
2.      I
detta
direktiv gäller
följande
definitioner:
a)      projekt:
–        utförande
av
byggnads-
eller
anläggningsarbeten
eller
andra
installationer
eller
arbeten,
–        andra
ingrepp
i
den
naturliga
omgivningen
och
i
landskapet,
inklusive
mineralutvinning.
…
c)      tillstånd:
den
ansvariga
myndighetens
eller
de
ansvariga
myndigheternas
beslut,
som
ger
exploatören
rätt
att
genomföra
projektet.
…”
7.        I
artikel 2.1
och
2.2
i
detta
direktiv föreskrivs
följande:
”1.      Medlemsstaterna
ska
vidta
alla
nödvändiga
åtgärder
för
att
säkerställa
att
projekt
som
kan
antas
medföra
en
betydande
miljöpåverkan
bland
annat
på
grund
av
deras
art,
storlek
eller
lokalisering
blir
föremål
för
krav
på
tillstånd
och
en
bedömning
av
deras
miljöpåverkan
innan
tillstånd
ges.
Dessa
projekt
anges
i
artikel 4.
2.      Bedömningen
av
miljöpåverkan
kan
integreras
i
det
befintliga
tillståndsförfarandet
för
projekt
i
medlemsstaterna
eller,
om
detta
inte
är
möjligt,
i
andra
förfaranden
eller
i
sådana
förfaranden
som
tillskapas
för
att
målsättningarna
i
detta
direktiv ska
uppfyllas.”
8.        Enligt
artikel 3.1 c
i
direktivet
ska
miljökonsekvensbedömningen
i
varje
enskilt
fall
på
ett
lämpligt
sätt
identifiera,
beskriva
och
bedöma
de
betydande
och
indirekta
effekterna
av
ett
projekt
bland
annat
beträffande
vatten.
9.        Artikel 4
i
samma
direktiv har
följande
lydelse:
”1.      Om
inte
annat
följer
av
artikel 2.4
ska
projekt
som
redovisas
i
bilaga I
bli
föremål
för
en
bedömning
i
enlighet
med
artiklarna 5–10.
2.      Om
inte
annat
följer
av
artikel 2.4
ska
medlemsstaterna
när
det
gäller
projekt
som
redovisas
i
bilaga II
bestämma
om
projektet
ska
bli
föremål
för
en
bedömning
i
enlighet
med
artiklarna 5–10.
Medlemsstaterna
ska
bestämma
detta
genom
a)      granskning
från
fall
till
fall,
eller
b)      gränsvärden
eller
kriterier
som
fastställs
av
medlemsstaten.
Medlemsstaterna
får
besluta
att
tillämpa
båda
de
förfaranden
som
anges
i
leden
a
och
b.
…
4.      I
fall
där
medlemsstaterna
kräver
att
en
behovsbedömning
ska
ske
för
projekt
som
förtecknas
i
bilaga II,
ska
exploatören
lämna
information
om
projektets
art
och
den
betydande
miljöpåverkan
som
det
kan
antas
medföra.
En
detaljerad
förteckning
över
sådan
information
som
ska
lämnas
finns
i
bilaga II.A.
Exploatören
ska
i
tillämpliga
fall
ta
hänsyn
till
tillgängliga
resultat
från
andra
relevanta
bedömningar
av
miljöpåverkan
som
utförts
i
enlighet
med
annan
unionslagstiftning
än
detta
direktiv.
Exploatören
får
även
lämna
en
beskrivning
av
projektets
särdrag
och/eller
åtgärder
som
planeras
för
att
undvika
eller
förebygga
vad
som
annars
skulle
kunna
ha
medfört
en
betydande
negativ
miljöpåverkan.
5.      Den
ansvariga
myndigheten
ska
fatta
sitt
beslut
baserat
på
den
information
som
exploatören
lämnar
i
enlighet
med punkt 4,
i
tillämpliga
fall
med
hänsyn
till
resultatet
av
preliminära
kontroller
eller
bedömningar
av
miljöpåverkan
som
utförts
i
enlighet
med
annan
unionslagstiftning
än
detta
direktiv.
Beslutet
ska
offentliggöras
och:
a)      om
det
beslutas
att
en
miljökonsekvensbedömning
krävs,
ange
huvudskälen
till
varför
det
krävs
en
sådan
bedömning,
med
hänvisning
till
de
relevanta
kriterier
som
anges
i
bilaga III,
eller
b)      om
det
beslutas
att
en
miljökonsekvensbedömning
inte
krävs,
ange
huvudskälen
till
varför
det
inte
krävs
en
sådan
bedömning,
med
hänvisning
till
de
relevanta
kriterier
som
anges
i
bilaga III
och,
om
exploatören
föreslår
detta,
ange
projektets
särdrag
och/eller
planerade
åtgärder
för
att
undvika
eller
förebygga
vad
som
annars
kanske
skulle
ha
utgjort
betydande
negativ
miljöpåverkan,
6.      Medlemsstaterna
ska
se
till
att
den
ansvariga
myndigheten
fattar
sitt
beslut
så
snart
som
möjligt
och
inom
en
period
på
högst
90
dagar
från
den
dag
exploatören
lämnat
all
information
som
krävs
enligt punkt 4.
I
undantagsfall,
t.ex.
beroende
på
projektets
art,
komplexitet,
lokalisering
eller
omfattning,
kan
den
ansvariga
myndigheten
förlänga
tidsfristen
för
att
fatta
sitt
beslut.
I
så
fall
ska
den
ansvariga
myndigheten
skriftligen
informera
exploatören
om skälen till
detta
och
om
beräknat
beslutsdatum.”
10.      Artikel 5.1
och
5.2
i
MKB-direktivet
har
följande
lydelse:
”1.      Om
det
krävs
en
miljökonsekvensbedömning
ska
exploatören
utarbeta
och
inlämna
en
miljökonsekvensbeskrivning.
Den
information
som
exploatören
ska
lämna
ska
åtminstone
omfatta
…
2.      Om
exploatören
så
begär
ska
den
ansvariga
myndigheten,
med
beaktande
av
den
information
som
exploatören
lämnat
i
synnerhet
om
projektets
specifika
egenskaper,
däribland
dess
lokalisering
och
tekniska
kapacitet,
och
den
miljöpåverkan
det
antas
medföra,
avge
ett
yttrande
om
hur
omfattande
och
detaljerad
den
information
ska
vara
som
exploatören
ska
lämna
i
miljökonsekvensbeskrivningen,
i
enlighet
med punkt 1
i
den
här
artikeln.
Den
ansvariga
myndigheten
ska
samråda
med
de
myndigheter
som
avses
i
artikel 6.1
innan
den
avger
sitt
yttrande.
Medlemsstaterna
får
även
kräva
att
de
ansvariga
myndigheterna
avger
ett
yttrande
som
avses
i
första
stycket,
oberoende
av
om
exploatören
begär
det
eller
inte.”
11.      I
artikel 6
i
direktivet
föreskrivs
följande:
”1.      Medlemsstaterna
ska
vidta
nödvändiga
åtgärder
för
att
säkerställa
att
de
myndigheter
som
på
grund
av
sitt
särskilda
miljöansvar
eller
sin
lokala
och
regionala
behörighet
kan
antas
bli
berörda
av
ett
projekt
ges
möjlighet
att
yttra
sig
över
de
uppgifter
som
lämnas
av
exploatören
och
över
ansökan
om
tillstånd,
i
tillämpliga
fall
med
beaktande
av
de
fall
som
avses
i
artikel 8a.3.
I
detta
syfte
ska
medlemsstaterna
utse
de
myndigheter
som
ska
höras,
antingen
genom
allmänna
föreskrifter
eller
från
fall
till
fall.
Den
information
som
har
inhämtats
i
enlighet
med
artikel 5
ska
vidarebefordras
till
dessa
myndigheter.
Medlemsstaterna
ska
fastställa
närmare
bestämmelser
för
hur
detta
samråd
ska
gå
till.
2.      För
att
se
till
att
den
berörda
allmänheten
på
ett
effektivt
sätt
kan
delta
i
beslutsprocesserna
ska
allmänheten
informeras
elektroniskt
och
genom
offentliga
meddelanden
eller
på
annat
lämpligt
sätt
om
följande
frågor
i
ett
tidigt
skede
av
de
beslutsprocesser
på
miljöområdet
som
avses
i
artikel 2.2,
och
senast
så
snart
som
information
rimligen
kan
lämnas.
…
3.      Medlemsstaterna
ska
inom
rimliga
tidsramar
se
till
att
den
berörda
allmänheten
får
tillgång
till
följande:
…
c)      I
enlighet
med
bestämmelserna
i
[direktiv 2003/4],
annan
information
än
den
som
avses
i punkt 2
i
den
här
artikeln,
som
är
relevant
för
beslutet
i
enlighet
med
artikel 8
i
detta
direktiv och
som
blir
tillgänglig
efter
det
att
den
berörda
allmänheten
har
informerats
i
enlighet
med punkt 2
i
den
här
artikeln.
4.      Den
berörda
allmänheten
ska
på
ett
tidigt
stadium
få
reella
möjligheter
att
delta
i
de
beslutsprocesser
på
miljöområdet
som
avses
i
artikel 2.2
och
ska
för
detta
ändamål
ha
rätt
att
yttra
sig
när
alla
alternativ
står
öppna
till
den
eller
de
ansvariga
myndigheterna
innan
beslut
fattas
om
ansökan
om
tillstånd.
5.      Närmare
bestämmelser
om
information
till
allmänheten,
till
exempel
genom
affischering
inom
ett
visst
område
eller
offentliggörande
i
lokalpressen,
och
samråd
med
den
berörda
allmänheten,
till
exempel
skriftligen
eller
genom
samrådsmöten,
ska
fastställas
av
medlemsstaterna.
Medlemsstaterna
ska
vidta
de
åtgärder
som
krävs
för
att
se
till
att
relevant
information
är
tillgänglig
elektroniskt
för
allmänheten
via
minst
en
central
portal
eller
lättillgängliga
kontaktpunkter,
på
lämplig
förvaltningsnivå.
6.      För
de
olika
etapperna
ska
det
fastställas
rimliga
tidsramar
som
ger
tillräckligt
med
tid
för
a)      att
informera
de
myndigheter
som
avses
i punkt 1
och
allmänheten,
och
b)      de
myndigheter
som
avses
i punkt 1
och
för
den
berörda
allmänheten
att
förbereda
sig
och
på
ett
effektivt
sätt
delta
i
beslutsprocessen
på
miljöområdet,
i
enlighet
med
bestämmelserna
i
denna
artikel.
7.      Tidsramarna
för
samråd
med
den
berörda
allmänheten
om
de
miljökonsekvensbeskrivningar
som
avses
i
artikel 5.1
ska
inte
vara
kortare
än
30
dagar.”
12.      I
artikel 7
i
direktivet
föreskrivs
följande:
”1.      När
en
medlemsstat
uppmärksammar
att
ett
projekt
kan
antas
medföra
en
betydande
inverkan
på
miljön
i
en
annan
medlemsstat
eller
om
en
medlemsstat
som
kan
komma
att
utsättas
i
betydande
grad
begär
det,
ska
den
medlemsstat
på
vars
territorium
projektet
är
avsett
att
utföras
till
den
utsatta
medlemsstaten
så
snart
som
möjligt
och
senast
när
den
informerar
den
egna
allmänheten
översända
bland
annat
a)      en
beskrivning
av
projektet,
tillsammans
med
alla
tillgängliga
uppgifter
om
dess
möjliga
gränsöverskridande
konsekvenser,
b)      uppgifter
om
vilket
slags
beslut
som
kan
komma
att
fattas.
Den
medlemsstat
på
vars
territorium
projektet
är
avsett
att
utföras
ska
ge
den
andra
medlemsstaten
rimlig
tid
att
ange
om
den
vill
delta
i
de
beslutsprocesser
på
miljöområdet
som
avses
i
artikel 2.2,
och
den
kan
därvid
bifoga
de
uppgifter
som
avses
i punkt 2
i
den
här
artikeln.
2.      Om
en
medlemsstat
som
mottar
information
i
enlighet
med punkt 1
anger
att
den
avser
att
delta
i
de
beslutsprocesser
på
miljöområdet
som
avses
i
artikel 2.2,
ska
den
medlemsstat
på
vars
territorium
projektet
är
avsett
att
utföras,
om
den
inte
redan
har
gjort
det,
till
den
utsatta
medlemsstaten
översända
de
uppgifter
som
ska
lämnas
i
enlighet
med
artikel 6.2
och
göras
tillgängliga
i
enlighet
med
artikel 6.3 a
och
b.
…
5.      Närmare
bestämmelser
om
genomförandet
av punkterna 1–4
i
den
här
artikeln,
inklusive
fastställandet
av
tidsramarna
för
samråd,
ska
fastställas
av
de
berörda
medlemsstaterna
utifrån
de
bestämmelser
och
tidsramar
som
avses
i
artikel 6.5–6.7,
och
dessa
bestämmelser
ska
göra
det
möjligt
för
den
berörda
allmänheten
på
den
utsatta
medlemsstatens
territorium
att
delta
på
ett
effektivt
sätt
i
de
beslutsprocesser
på
miljöområdet
som
avses
i
artikel 2.2
för
projektet.”
13.      I
artikel 8
i
samma
direktiv föreskrivs
följande:
”Resultaten
av
samråden
och
de
uppgifter
som
har
inhämtats
enligt
artiklarna 5–7
ska
vederbörligen
beaktas
vid
tillståndsgivningen.”
14.      Artikel 8a
i
MKB-direktivet
har
följande
lydelse:
”1.      Beslutet
att
bevilja
tillstånd
ska
åtminstone
innehålla
följande
uppgifter:
…
b)      Alla
miljövillkor
som
bifogas
beslutet,
en
beskrivning
av
projektets
särdrag
och/eller
planerade
åtgärder
för
att
undvika,
förebygga
eller
minska
och
om
möjligt
motverka
betydande
negativ
miljöpåverkan
samt,
i
tillämpliga
fall,
kontrollåtgärder.
…
3.      Om
medlemsstater
använder
andra
förfaranden
i
artikel 2.2
än
tillståndsförfaranden,
ska
de
krav
som
anges
i punkterna 1
och
2
i
den
här
artikeln
i
tillämpliga
fall
anses
vara
uppfyllda
om
ett
beslut
som
avgetts
i
samband
med
dessa
förfaranden
innehåller
den
information
som
det
hänvisas
till
i
de punkterna och
mekanismer
har
inrättas
för
att
möjliggöra
uppfyllande
av
kraven
i punkt 6
i
den
här
artikeln.
…”
15.      Artikel 9
i
nämnda
direktiv har
följande
lydelse:
”1.      När
ett
beslut
om
att
bevilja
eller
avslå
en
tillståndsansökan
har
fattats,
ska
den
eller
de
ansvariga
myndigheterna
omedelbart
informera
allmänheten
och
de
myndigheter
som
avses
i
artikel 6.1
om
detta
enligt
nationella
förfaranden
och
se
till
att
allmänheten
och
de
myndigheter
som
avses
i
artikel 6.1,
i
tillämpliga
fall
med
beaktande
av
de
fall
som
avses
i
artikel 8a.3,
får
tillgång
till
följande:
a)      Information
om
innehållet
i
beslutet
och
varje
villkor
som
är
knutet
till
detta,
i
enlighet
med
artikel 8a.1
och 8a.2.
b)       Information
om
de
huvudsakliga skäl och
överväganden
som
beslutet
grundar
sig
på,
och
även
om
förfarandet
för
allmänhetens
deltagande.
Detta
inbegriper
även
en
sammanfattning
av
samrådsresultaten
och
de
uppgifter
som
inhämtats
enligt
artiklarna 5–7
och
hur
dessa
resultat
har
införlivats
eller
på
annat
sätt
beaktats,
särskilt
de
synpunkter
som
mottagits
från
den
utsatta
medlemsstat
som
avses
i
artikel 7.
2.      Den
eller
de
ansvariga
myndigheterna
ska
informera
alla
medlemsstater
med
vilka
samråd
har
hållits
i
enlighet
med
artikel 7
genom
att
till
dem
vidarebefordra
den
information
som
avses
i punkt 1
i
den
här
artikeln.
De
medlemsstater
med
vilka
samråd
har
hållits
ska
se
till
att
denna
information
görs
tillgänglig
på
lämpligt
sätt
för
den
berörda
allmänheten
på
det
egna
territoriet.”
16.      I
artikel 11.1
och
11.2
i
nämnda
direktiv föreskrivs
följande:
”1.      Medlemsstaterna
ska
inom
ramen
för
den
relevanta
nationella
lagstiftningen
se
till
att
de
medlemmar
av
den
berörda
allmänheten
a)      som
har
ett
tillräckligt
intresse,
eller
b)      som
hävdar
att
en
rättighet
kränks,
när
detta
utgör
en
förutsättning
enligt
en
medlemsstats
förvaltningsprocessrättsliga
lagstiftning,
har
rätt
att
få
den
materiella
eller
formella
giltigheten
av
ett
beslut,
en
handling
eller
en
underlåtenhet
som
omfattas
av
bestämmelserna
om
allmänhetens
deltagande
i
detta
direktiv prövad
i
domstol
eller
något
annat
oberoende
och
opartiskt
organ
som
inrättats
genom
lag.
2.      Medlemsstaterna
ska
fastställa
i
vilket
skede
beslut,
handlingar
eller
underlåtenhet
kan
prövas.”
17.      I
bilaga I
till
MKB-direktivet,
som
har
rubriken
”Projekt
som
avses
i
artikel 4.1”,
anges
i punkt 19
”[s]tenbrott
och
gruvdrift
i
dagbrott
där
verksamhetsområdet
är
mer
än
25
hektar,
eller
torvutvinning
med
ett
verksamhetsområde
över
150
hektar”
och
i punkt 24
anges
”[ä]ndringar
eller
utvidgningar
av
projekt
som
tas
upp
i
denna
bilaga,
om
sådana
ändringar
eller
utvidgningar
i
sig
själva
uppfyller
de
eventuella
tröskelvärden
som
anges
i
denna
bilaga”.
18.      I
bilaga II
till
detta
direktiv,
med
rubriken
”Projekt
som
avses
i
artikel 4.2”,
nämns
i punkt 2 a
”[s]tenbrott,
gruvdrift
i
dagbrott
och
torvutvinning
(projekt
som
inte
omfattas
av
bilaga I)”
i punkt 2
e,
”[i]ndustrianläggningar
ovan
jord
för
utvinning
av
kol,
olja,
naturgas
och
malmer,
liksom
bituminös
skiffer”
och
i punkt 13 a
i
bilagan
till
detta
direktiv ”[a]lla
förändringar
eller
utvidgningar
av
projekt
som
förtecknas
i
bilaga I
eller
denna
bilaga,
vilka
redan
har
godkänts,
utförts
eller
håller
på
att
utföras
och
vilka
kan
få
betydande
negativ
inverkan
på
miljön
(ändringar
eller
utvidgningar
som
inte
ingår
i
bilaga I)”.
B.      Polsk rätt
1.       Lagen om miljöinformation
19.      Artikel 72.1
och
72.2
i
ustawa
o
udostępnianiu
informacji
o
środowisku
i
jego
ochronie,
udziale
społeczeństwa
w
ochronie
środowiska
oraz
o
ocenach
oddziaływania
na
środowisko
(lag
om
tillhandahållande
av
information
om
miljö
och
miljöskydd,
allmänhetens
deltagande
i
miljöskyddet
och miljökonsekvensbedömning)
av
den
3 oktober 2008
(Dz.
U. nr 199, punkt 1227)
(nedan
kallad
lagen
om
miljöinformation)
har
följande
lydelse:
”1.      Ett
beslut
om
miljövillkor
ska
antas
innan
…
4)      …
en
koncession
för
utvinning
av
mineraler
i
fyndigheter
tilldelas…
…
2.      Kravet
på
ett
beslut
om
miljövillkor
ska
inte
tillämpas
på
ändringar
av
…
2)      en
koncession
eller
ett
sådant
beslut
som
avses
i
avsnitt 1 punkterna 4
och 5,
bland
annat
…
k)      en
enda
förlängning
med
upp
till 6
år av
giltighetstiden
för
en
koncession
för
utvinning
av
brunkol,
om
förlängningen
av
koncessionen
motiveras
av
en
rationell
förvaltning
av
fyndigheten
utan
att
omfattningen
av
koncessionen
utvidgas.
…”
2.      Gruvlagen
20.      Artikel 33
i
ustawa
Prawo
geologiczne
i
górnicze
(lag
om
geologiska
frågor och gruvbrytning)
av
den
9 juni 2011
(Dz.
U. nr 163, punkt 981)
(nedan
kallad
gruvlagen)
har
följande
lydelse:
”…
I
den
mån
det
före
beviljandet
av
en
koncession
har
fattats
ett
beslut
om
fastställande
av
villkoren
angående
miljöskydd
på
grundval
av
ett
förfarande
med
allmänhetens
deltagande,
är
bestämmelserna
om
offentliga
organisationers
deltagande
inte
tillämpliga
på
förfarandet
för
beviljande
av
koncession.”
3.      Förvaltningsprocesslagen
21.      I
artikel 50.1
i ustawa
Prawo
o
postępowaniu
przed
sądami
administracyjnymi (förvaltningsprocesslagen)
av
den
30 augusti 2002
(Dz.
U. nr 153, punkt 1270)
föreskrivs
följande:
”Talerätt
tillkommer
varje
person
som
har
ett
rättsligt
intresse,
åklagarmyndigheten,
ombudsmannen,
barnombudsmannen
och
varje
offentligt
organ
inom
ramen
för
dess
lagstadgade
verksamhet
i
ärenden
som
rör
tredje
mans
intressen,
om
dessa
har
deltagit
i
det
administrativa
förfarandet.”
22.      Republiken
Polen
har
i
sitt
svaromål
redogjort
för
vissa
ändringar
i
den
lagstiftning
som
avses
i
föregående
punkter,
vilka
infördes
genom
lagen
av
den
30 mars 2021
om
ändring
av
lagen
om
miljöinformation.
Dessa
ändringar
har
till
syfte
att
underlätta
för
den
berörda
allmänheten
att
utöva
de
rättigheter
som
föreskrivs
i
artikel 11
i
MKB-direktivet.
Den
berörda
allmänheten
kan
därmed
hädanefter
få
information
om
antagandet
av
vissa
beslut
utan
att
behöva
vända
sig
till
det
organ
som
fattat
dem.
Den
berörda
allmänheten
har
erhållit
nya
rättigheter
för
att
överklaga
tillstånd
som
beviljats
efter
ett
förfarande
och
ett
beslut
rörande
miljövillkor,
i
vilka
den
har
deltagit.
Artikel 33
i
gruvlagen
har
ändrats
på
så
sätt
att
de
nya
rättigheter
som
följer
av
lagen
om
miljöinformation
även
är
tillämpliga
på
ett
förfarande
för
beviljande
av
tillstånd
som
genomförs
med
tillämpning
av
denna
lag
och
som
föregåtts
av
ett
beslut
om
miljövillkor.
III. Bakgrund till tvisten och det administrativa förfarandet
23.      Brunkolsdagbrottet
i
Turów
är
beläget
i
Polen
nära
Republiken
Tjeckiens
och
Förbundsrepubliken
Tysklands
gränser.
24.      Den
27 april 1994
beviljade
de
behöriga
myndigheterna
PGE
Elektrownia
Bełchatów
SA,
sedermera
PGE
Górnictwo
i
Energetyka
Konwencjonalna
SA
(nedan
kallad
aktören)
en
koncession
för
gruvdrift
med
avseende
på
nämnda
dagbrott
för
en
period
på
26
år,
det
vill
säga
till
och
med
den
30 april 2020.
25.      Den
2 mars 2015
begärde
aktören
att
den
regionala
miljömyndigheten
i
Wrocław
(Polen)
skulle
anta
ett
beslut
om
miljövillkor
för
genomförandet
av
det
projekt
som
definierats
som
en
förlängning
av
utvinningen
av
brunkolsfyndigheten
i
Turów
till
och
med år 2044.
Såväl
Republiken
Tjeckien
som
Förbundsrepubliken
Tyskland
deltog
i
det
samrådsförfarande
som
inleddes
genom
denna
begäran.
26.      Den
24 oktober 2019
ansökte
aktören
med
stöd
av
artikel 72.2 punkt 2
k
i
lagen
om
miljöinformation
om
förlängning
av
koncessionen
med
sex
år.
27.      Den
21 januari 2020
antog
den
regionala
miljömyndigheten
i
Wrocław
beslutet
om
bedömning
av
inverkan
på
miljön
av
vissa
offentliga
och
privata
projekt
(nedan
kallat
MKB-beslutet)
och
förklarade
den
23 januari 2020
att
nämnda
beslut
var
omedelbart
verkställbart.
Den
24 januari 2020
bifogade
aktören
MKB-beslutet
till
ansökan
av
den
24 oktober 2019
om
förlängning
av
koncessionen
för
gruvdrift.
28.      Genom
beslut
av
den
20 mars 2020
beviljade
Republiken
Polens
klimatminister
tillståndet
för
brunkolsutvinning
fram
till år 2026
(nedan
kallat
beslutet
2026).
29.      Flera
tjeckiska
personer,
däribland
icke-statliga
organisationer,
framställde
administrativa
klagomål eller
överklagade
de
beslut
som
nämns
i
de
två
föregående
punkterna.
30.      Eftersom
Republiken
Tjeckien
ansåg
att
Republiken
Polen
hade
åsidosatt
unionsrätten
i
flera
avseenden
genom
att
bevilja
detta
tillstånd,
vände
den
sig
den
30 september 2020
till
kommissionen
i
enlighet
med
artikel 259
FEUF.
31.      Republiken
Polen
inkom
med
sitt
yttrande
den
30 oktober 2020.
Den
13 november 2020
yttrade
sig
dessa
två
medlemsstater
muntligen
vid
en
utfrågning
som
anordnades
av
kommissionen.
32.      Den
17 december 2020
avgav
kommissionen
ett
motiverat
yttrande,
i
vilket
den
gjorde
gällande
att
Republiken
Polen
hade
åsidosatt
unionsrätten
i
flera
avseenden.
Kommissionen
ansåg
särskilt
att
denna
medlemsstat
hade
åsidosatt
artikel 4.1
och 4.2
i
MKB-direktivet
genom
att
anta
artikel 72.2 punkt 2
k
i
lagen
om
miljöinformation
vilken
gjorde
det
möjligt
att
förlänga
ett
tillstånd
för
brunkolsutvinning
med
sex
år utan
att
göra
en
miljökonsekvensbedömning.
33.      Den
28 april 2021
fattades
beslutet
att
förlänga
giltigheten
av
tillstånd nr 65/94
till
och
med år 2044
(nedan
kallat beslut 2044).
IV.    Förfarandet vid domstolen och parternas yrkanden
34.      Den
26 februari 2021
väckte
Republiken
Tjeckien
förevarande
talan
om
fördragsbrott.
Republiken
Polen
har
yrkat
att
talan
ska
ogillas
och
att
Republiken
Tjeckien
ska
förpliktas
att
ersätta
rättegångskostnaderna.
35.      Efter
att
Republiken
Tjeckien
ansökt
om
interimistiska
åtgärder
förelade
domstolens
vice
ordförande,
genom
beslut
av
den
21 maj 2021,(6) Republiken
Polen
att
omedelbart
upphöra
med
utvinningen
av
brunkol
i
gruvan
i
Turów
till
dess
att
dom
varigenom mål C‑121/21
avslutas
meddelas.
36.      Genom
beslut
av
domstolens
ordförande
av
den
1 juli 2021
tilläts
kommissionen
intervenera
till
stöd
för
Republiken
Tjeckiens
yrkanden.
37.      Genom
beslut
av
den
14 juli 2021
biföll
domstolens
ordförande
Republiken
Polens
begäran
om
att
målet
skulle
handläggas
skyndsamt
i
enlighet
med
artikel 133
i
domstolens
rättegångsregler.
38.      Genom
skrivelser
från
domstolens
kansli
av
den
20 juli 2021
uppmanades
Republiken
Polen,
som
en
åtgärd
för
processledning
enligt
artikel 62.1
i
rättegångsreglerna,
att
ta
ställning
till
kommissionens
motiverade
yttrande.
Kommissionen
anmodades
att
inkomma
med
yttrandet
på
rättegångsspråket,
polska,
och
att
ta
ställning
till
vissa
yrkanden
i
ansökan.
Mottagarna
av
dessa
begäranden
efterkom
dessa
i
vederbörlig
ordning.
39.      Efter
att
Republiken
Tjeckien
ingett
en
ansökan
om
interimistiska
åtgärder
förpliktade
domstolens
vice
ordförande,
genom
beslut
av
den
20 september 2021,(7) Republiken
Polen
att
till
kommissionen
betala
ett
löpande
vite
om
500 000 euro per
dag,
från
och
med
den
dag
då
förevarande
beslut
delges
Republiken
Polen
fram
till
dess
att
medlemsstaten
följer
domstolens
vice
ordförandes
beslut
av
den
21 maj 2021.
Genom
samma
beslut
avslog
vice
ordföranden
Republiken
Polens
begäran
enligt
artikel 163
i
rättegångsreglerna
om
att
beslutet
skulle
upphävas.
40.      En
muntlig
förhandling
hölls
den
9 november 2021
i
närvaro
av
Republiken
Tjeckien,
Republiken
Polen
och
kommissionen,
som
företräddes
i
vederbörlig
ordning.
41.      Vid
förhandlingen
preciserade
Republiken
Tjeckien
på
en
direkt
fråga
att
den
vidhöll
sitt
yrkande
att
de
påstådda
fördragsbrotten
skulle
upphöra.
V.      Rättslig bedömning
A.      Inledande anmärkningar
42.      Innan
den
individuella
prövningen
av
de
grunder
som
Republiken
Tjeckien
åberopat
inleds
är
det
enligt
min
mening
nödvändigt
att
erinra
om
de
gemensamma
reglerna
för
fördragsbrottsförfarandet
enligt
artiklarna 258
och
259
FEUF,
som syftar
till
att
fastställa
en
medlemsstats
överträdelser
av
unionsrätten
och
att
få
dessa
att
upphöra.(8) Det
ska
i
detta
avseende
noteras
att
det
trots
att
det
föreligger
vissa
skillnader
vad
gäller
förfarandet
beroende
på
vem
som
väckt
talan
om
fördragsbrott – kommissionen
eller
en
medlemsstat –
finns
gemensamma
regler
som
gäller
för
parterna
utan
undantag.
Dessa
inbegriper
regler
om
bevisbörda
och
regler
som
är
kopplade
till
referenstidpunkten
för
att
bedöma
huruvida
det
föreligger
ett
fördragsbrott
i
ett
visst
fall.
43.      Hänvisningen
till
dessa
regler
är
enligt
min
mening
särskilt
relevant
inom
ramen
för
förevarande
bedömning,
med
hänsyn
till
målets
komplexitet
vad
gäller
de
faktiska
omständigheterna
och
till
den
omständigheten
att
de
fördragsbrott
som
Republiken
Tjeckien
har
gjort
gällande
avser
en
mängd
aspekter
som
omfattas
av
den
polska
rättsordningen,
nämligen
antagandet
av
lagstiftningsakter,
men
även
förvaltningsbeslut,
vilka
har
ändrats
över
tiden.
Tillämpningen
av
dessa
gemensamma
regler
syftar
till
att
säkerställa
en
noggrann
och
konsekvent
prövning
av
huruvida
nämnda
nationella
rättsakter
är
förenliga
med
unionsrätten,
vars
företräde
samtliga
medlemsstater
är
skyldiga
att
iaktta.(9)
1.      Bestämmelser om bevisbördan vid en talan om fördragsbrott
44.      Eftersom
förfarandet
vid
domstolen
inom
ramen
för
en
talan
om
fördragsbrott
enligt
artiklarna 258
FEUF
och
259
FEUF
kännetecknas
av
den
kontradiktoriska
principen,
åligger
det
sökanden
att
styrka
det
påstådda
fördragsbrottet
genom
att
förse
domstolen
med
de
uppgifter
som
den
behöver
för
att
kunna
kontrollera
huruvida
fördragsbrott
föreligger.
Det
kan
således
inte
göras
någon
åtskillnad
i
processuellt
hänseende
när
det
gäller
behandlingen
av
de
två
metoder
som
föreskrivs
i
fördragen.(10)
45.      Det
följer
dessutom
av
artikel 120 c
i
rättegångsreglerna
och
av
rättspraxis
avseende
denna
bestämmelse
att
en
ansökan
genom
vilken
en
talan
anhängiggjorts
ska
innehålla
uppgifter
om
föremålet
för
talan
samt
en
kortfattad
framställning
av
grunderna
för
densamma.
Dessa
uppgifter
ska
vara
så
klara
och
precisa
att
svaranden
ska
kunna
förbereda
sitt
försvar
och
domstolen
ska
kunna
utföra
sin
prövning.
Av
detta
följer
att
de
väsentligaste
faktiska
och
rättsliga
omständigheter
på
vilka
talan
grundas
på
ett
konsekvent
och
begripligt
sätt
ska
framgå
av
innehållet
i
själva
ansökan.
Yrkandena
i
ansökan
ska
vara
tydligt
utformade
för
att
undvika
att
domstolen
dömer
utöver
vad
som
har
yrkats
av
parterna
(ultra
petita)
eller
för
att
förhindra
att
den
prövar
en
grund.(11) Det
ankommer
däremot
på
den
svarande
medlemsstaten
att
på
ett
sakligt
och
detaljerat
sätt
bemöta
de
fakta
som
presenterats
och
konsekvenserna
därav.(12)
46.      Parternas
argument
i
förevarande
mål kommer
därför
att
bli
föremål
för
en
noggrann
prövning
mot
bakgrund
av
de
bevisbörderegler
som
jag
redogjort
för
i
föregående
punkt.
2.      Referenstidpunkten för att bedöma huruvida det föreligger ett fördragsbrott
47.      En
annan
väsentlig
aspekt
som
ska
beaktas
vid
prövningen
avser
referenstidpunkten
för
att
bedöma
huruvida
det
föreligger
ett
fördragsbrott.
Det
framgår
av
domstolens
fasta
praxis
att
referenstidpunkten,
vad
gäller
förfarandet
enligt
artikel 258
FEUF,
är
utgången
av
den
frist
som
har
angetts
i
det
motiverade
yttrande
som
kommissionen
avgett
med
stöd
av
denna
bestämmelse.
Nödvändigheten
av
att
grunda
sig
på
en
sådan
referenstidpunkt
för
att
bedöma
huruvida
det
föreligger
ett
fördragsbrott
är
särskilt
uppenbar
i
de
fall
då
omständigheterna
i
målet
har
utvecklats
under
förfarandets
gång,
mycket
ofta
till
följd
av
att
den
medlemsstat
som
gjort
sig
skyldig
till
fördragsbrottet
själv
vidtagit
åtgärder,
till
exempel
efter
en
ändring
av
den
nationella
lagstiftningen
som
anses
strida
mot
unionsrätten.
48.      En
referenstidpunkt
bör
fastställas
i
ett
visst
skede
av
förfarandet
för
att
undvika
att
föremålet
för
talan
om
fördragsbrott
förfaller
på
grund
av
en
sådan
ändring
av
omständigheterna.
Det
är
uppenbart
att
det
är
nödvändigt
att
klart
fastställa
föremålet
för
tvisten
om
målet
med
talan
om
fördragsbrott
beaktas,
nämligen
att
göra
det
möjligt
för
domstolen
att
fastställa
att
en
medlemsstat
har
åsidosatt
unionsrätten.
Detta
synsätt
har
dessutom
fördelen
att
säkerställa
att
medlemsstaternas
processuella
rättigheter
iakttas
när
kommissionen
ingriper
i
syfte
att
få
ett
sådant
åsidosättande
av
unionsrätten
att
upphöra,
vilket
skulle
vara
svårt
om
medlemsstaterna
i
sitt
försvar
var
skyldiga
att
ta
ställning
till
varje
ändring
av
föremålet
för
tvisten
som
orsakats
av
ändrade
omständigheter.
49.      Det
är
uppenbart
att
denna
rättspraxis
inte
kan
tillämpas
direkt
på
det
förfarande
som
föreskrivs
i
artikel 259
FEUF,
eftersom
det
är
medlemsstaten
själv
–
och
inte
kommissionen
–
som
inleder
förfarandet.
Frågan
är
således
vilken
referenstidpunkt
som
ska
väljas
för
att
bedöma
huruvida
fördragsbrott
föreligger
inom
ramen
för
ett
sådant
förfarande.
Det
ska
i
detta
hänseende
påpekas
att
ett
föregående
framläggande
av
saken
för
kommissionen,
vilket
föreskrivs
i
artikel 259
andra
stycket
FEUF,
utgör
ett
processuellt
krav
för
att
senare
kunna
väcka
talan
vid
domstolen.
Man
får
inte
glömma
betydelsen
av
detta
skede
av
förfarandet,
med
tanke
på
de
rättsliga
följder
som
det
medför,
nämligen
en
skyldighet
för
kommissionen
att
höra
båda
parter,
som
måste
lämna
sina
skriftliga
och
muntliga
synpunkter,
samt
början
på
den
tremånadersperiod
från
och
med
vilken
medlemsstaten
kan
hänskjuta
ärendet
till
domstolen
om
kommissionen
inte
har
avgett
sitt
motiverade
yttrande.
50.      Iakttagandet
av
den
kontradiktoriska
princip
som
kännetecknar
detta
skede
av
förfarandet,
såsom
uttryckligen
anges
i
artikel 259
tredje
stycket
FEUF,
förefaller
enligt
min
mening
kräva
att
alla
grunder
som
grundar
sig
på
ett
påstått
åsidosättande
av
unionsrätten
och
därtill
hörande
bevisning
redan
ska
läggas
fram
av
den
sökande
medlemsstaten
i
dess
framställan
till
kommissionen.
Det
ska
dessutom
tydligt
framgå
av
detta
att
den
sökande
medlemsstaten
avser
att
väcka
talan
enligt
artikel 259
FEUF
och
inte
endast
att
begära
att
kommissionen
ska
inleda
ett
förfarande
enligt
artikel 258
FEUF.
Av
det
ovan
anförda
följer
att
föremålet
för
tvisten
har
angetts
i
detta
skede
av
förfarandet.(13)
51.      Eftersom
den
sökande
medlemsstaten
för
det
första
inte
är
bunden
av
de
konstateranden
som
kommissionen
gjort
i
det
motiverade
yttrandet,
och
för
det
andra
inte
är
skyldig
att
genomgå
andra
skeden
i
förfarandet,
till
skillnad
från
kommissionen
inom
ramen
för
ett
förfarande
för
fördragsbrott
enligt
artikel 258
FEUF,
är
det
enligt
min
mening
logiskt
att
fastställa
den
tidpunkt
då
medlemsstaten
lägger
fram
saken
för
kommissionen
som
referenstidpunkt
för
att
fastställa
om
det
föreligger
ett
fördragsbrott
i den
mening
som
avses
i
processrätten.(14) En
analog
tillämpning
av
domstolens
praxis
med
beaktande
av
särdragen
hos
det
förfarande
som
föreskrivs
i
artikel 259
FEUF
tycks
enligt
min
mening
än
mer
lämpligt,
eftersom
ett
sådant
tillvägagångssätt
krävs
av
samma
överväganden
avseende
det
förfarande
som
avses
i
artikel 258
FEUF
och
som
har
anförts
i
föregående
punkter,
nämligen
nödvändigheten
att
tillräckligt
utförligt
ange
föremålet
för
tvisten
oberoende
av
en
eventuell
ändring
av
omständigheterna
och
skyldigheten
att
iaktta
medlemsstaternas
processuella
rätt.
52.      Av
ovan
angivna skäl anser
jag
att
föremålet
för
förevarande
tvist
i
princip
ska
begränsas
till
den
rättsliga
och
administrativa
situation
som
rådde
vid
den
tidpunkt
då
Republiken
Tjeckien
lade
fram
saken
för
kommissionen.
Detta
utesluter
inte
att
vissa
omständigheter
som
inträffat
efter
denna
tidpunkt
också
kan
anses
vara
relevanta.
Jag
vill
emellertid
påpeka
att
enligt
domstolens
praxis
kan
omständigheter
som
inträffat
i
ett
senare
skede
endast
beaktas
i
undantagsfall,
nämligen
när
dessa
omständigheter
är
av
samma
beskaffenhet
som
det
klandrade
beteendet
eller
inte
väsentligen
ändrar
själva
kärnan
i
den
klandrade
akten.(15) Denna
rättspraxis
grundar
sig
på
det
logiska
argumentet
att
en
medlemsstat
inte
kan
undandra
sig
en
talan
som
grundar
sig
på
att
unionsrätten
har
åsidosatts
genom
ett
formellt
trick,
det
vill
säga
genom
att
ändra
lagstiftningen
eller
anta
ett
nytt
beslut
som
emellertid
fortfarande
innehåller
samma
delar
som
strider
mot
unionsrätten.
B.      Den första grunden: Åsidosättande av artikel 4.1, 4.2, 4.4 och 4.6, artikel 5.1 och 5.2 samt artiklarna 6–9 i MKB-direktivet (förlängning med sex år av tillståndet att utvinna brunkol utan att det görs en miljökonsekvensbedömning)
1.      Parternas argument
53.      Republiken
Tjeckien
har
genom
sin
första
grund
gjort
gällande
att
artikel 72.2 punkt 2
k
i
lagen
om
miljöinformation
strider
mot
artikel 4.1
och
4.2
i
MBK-direktivet
genom
att
utesluta
en
miljökonsekvensbedömning
vid
en
enda
förlängning
på
sex
år av
ett
tillstånd
för
gruvdrift,
eftersom
den
tillåter
att
en
sådan
förlängning
beviljas
utan
att
det
vare
sig
görs
en
fullständig
miljökonsekvensbedömning
eller
att
det
genomförs
ett
förfarande
för
så
kallad
”preliminär
prövning”,
vilket
föreskrivs
i
dessa
bestämmelser.
Denna
underlåtenhet
att
göra
en
bedömning
skulle
dessutom
leda
till
att
den
berörda
allmänheten
och,
i
förekommande
fall,
grannmedlemsstaterna,
vars
territorium
kan
påverkas
av
projektet,
utesluts
från
deltagande
i
de
förfaranden
som
föreskrivs
i
artikel 4.4–4.6
och
i
artiklarna 5–9
i
direktivet.
54.      Enligt
denna
medlemsstat
har
nämnda
bestämmelse
i
polsk
rätt
uppenbarligen
använts
för
att
förlänga
de
koncessioner
som
beviljats
för
utvinning
av
brunkol
i
två
andra
dagbrott
i
Polen.
Den
har
i
själva
verket
legat
till
grund
för
tillståndet
till
utvinning
av
brunkol
fram
till år 2026
i
Turów.
55.      Republiken
Polen
anser
att
föremålet
för
denna
grund
har
förfallit,
eftersom beslut 2044
antogs
den
28 april 2021.
Beslut 2044
kunde
på
grund
av
dess
varaktighet
inte
antas
på
grundval
av
72.2 punkt 2
k
i
lagen
om
miljöinformation.
Dessutom
antogs beslut 2044
på
grundval
av
MKB-beslutet,
vilket
aktören
bifogade
sin
ansökan.
56.      Enligt
den
svarande
medlemsstaten
är
det
dessutom
uppenbart
att
talan
inte
kan
vinna
bifall
på
denna
grund.
Republiken
Polen
har
inledningsvis
anfört
att
det
framgår
av
yrkandena
i
ansökan
att
talans
omfattning
är
begränsad
till
frågan
om
giltigheten
av
tillståndet
till
brunkolsutvinning
fram
till år 2026
och
således
avser
frågan
huruvida
polsk
rätt
strider
mot
MKB-direktivet
endast
i
den
mån
som
denna
rätt
har
tillämpats
konkret
inom
ramen
för
detta
tillstånd.
57.      Nämnda
medlemsstat
har
hävdat
att
artikel 72.2 punkt 2
k
i
lagen
om
miljöinformation
inte
har
tillämpats
vid
antagandet
av
nämnda
tillstånd,
eftersom
den
koncessionsgivande
myndigheten
vid
antagandet
var
skyldig
att
beakta
MKB-beslutet
på
grund
av
att
det
aktuella
projektet
kunde
ha
en
betydande
inverkan
på
miljön,
såsom
denna
myndighet
förklarade
i
motiveringen
till
detta
tillstånd.
58.      Republiken
Polen
har
i
detta
avseende
påpekat
att
antagandet
av
ett
”tillstånd”
i
den
mening
som
avses
i
artikel 1.2 c
i
MKB-direktivet
enligt
polsk
rätt
är
ett
förfarande
som
består
av
flera
etapper,
däribland
antagandet
av
ett
beslut
om
miljövillkor.
Sistnämnda
beslut
är
bindande
för
de
organ
som
fattar
senare
investeringsbeslut.
Det
är
även
direkt
bindande
för
aktören,
precis
som
tillståndet
i
sig,
vilket
innebär
att
det,
i
motsats
till
det
antagande
som
Republiken
Tjeckien
grundar
sig
på,
inte
är
nödvändigt
att
det
integreras
med
detta
tillstånd.
59.      I
förevarande
fall
antogs
MKB-beslutet,
vilket
aktören
hade
begärt
för
att
genomföra
det
projekt
som
definierats
som
fortsatt
utvinning
av
brunkolsfyndigheter
i
dagbrottet
i
Turów
fram
till år 2044,
den
21 januari 2020,
efter
det
samråd
och
med
allmänhetens
deltagande
som
föreskrivs
i
MKB-direktivet.
Den
24 januari 2020
bifogades
beslutet
ansökan
om
förlängning
av
koncessionen
för
gruvdrift
för
en
period
på
sex
år.
Enligt
polsk
rätt
är
det
tillåtet
att
bevilja
tillstånd
för
en
kortare
period
än
den
period
som
föreskrivs
i
MKB-beslutet
och
detta
är
dessutom
förenligt
med
principen
a
maiori
ad
minus
(det
större
omfattar
det
mindre).
Beviljandet
av
tillstånd
till
utvinning
av
brunkol
till
och
med år 2026
föregicks
följaktligen
av
en
miljökonsekvensbedömning
och
medförde
därför
inte
ett
åsidosättande
av
de
bestämmelser
i
MKB-direktivet
som
åberopats
i
den
första
grunden.
2.      Bedömning
a)      Åsidosättande av artikel 4.1 och 4.2 i MKB-direktivet
60.      Republiken
Tjeckien
har
genom
den
första
grunden
i
synnerhet
gjort
gällande
att
artikel 4.1
och
4.2
i
MBK-direktivet
har
åsidosatts
genom
att
artikel 72.2 punkt 2
k
i
lagen
om
miljöinformation
utesluter
en
miljökonsekvensbedömning
vid
en
enda
förlängning
med
sex
år av
ett
tillstånd
för
gruvdrift.
61.      Det
ska
inledningsvis
preciseras
att
denna
grund
avser
antagandet
av
en
lagstiftningsakt
och
inte
en
administrativ
praxis.
I
motsats
till
vad
Republiken
Polen
har
hävdat
är
det
således
inte
fråga
om
att
tillämpa
den
rättsliga
grund
som
nämnts
i
föregående
punkt i
ett
specifikt
fall.
Följaktligen
anser
jag
att
Republiken
Polens
argument,
att
det
är
uppenbart
att
talan
inte
kan
vinna
bifall
på
denna
grund
på
grund
av
att
nämnda
nationella
bestämmelse
inte
tillämpades
vid
antagandet
av
tillståndet
för
utvinning
av
brunkol
fram
till år 2026
i
Turów,
saknar
relevans.
62.      Den
rättsliga
fråga
som
står
i
centrum
för
prövningen
av
denna
grund
är
snarare
huruvida
en
medlemsstat,
genom
lagstiftning,
kan
bemyndiga
de
behöriga
myndigheterna
att
avstå
från
att
vidta
en
rad
administrativa
åtgärder
i
samband
med
tillståndet
för
projekt
rörande
gruvdrift.
För
att
besvara
denna
fråga
är
det
nödvändigt
att
först
fastställa
huruvida
unionsrätten,
i
förevarande
fall
MKB-direktivet,
ålägger
medlemsstaten
en
skyldighet
att
vidta
sådana
administrativa
åtgärder.
Om
så
är
fallet
har
medlemsstaten
utan
tvekan
underlåtit
att
uppfylla
sina
skyldigheter.
63.      Det
ska
i
detta
avseende
erinras
om
att
”projekt”,
i
den
mening
som
avses
i
artikel 1.2 a
i
MKB-direktivet,
enligt
artikel 2.1
i
direktivet
måste
vara
föremål
för
en
miljökonsekvensbedömning
innan
de
godkänns,
när
de
kan
antas
medföra
en
betydande
miljöpåverkan
bland
annat
på
grund
av
deras
art,
storlek
eller
lokalisering.
Enligt
artikel 2.1
i
MKB-direktivet
krävs
det
inte
att
varje
projekt
som
kan
antas
medföra
betydande
miljöpåverkan
ska
bli
föremål
för
bedömning
enligt
detta
direktiv,
utan
detta
krav
gäller
endast
de
projekt
som
anges
i
artikel 4
i
detta
direktiv,
vilken
hänvisar
till
de
projekt
som
anges
i
bilagorna I
och II
till
direktivet.
64.      Det
framgår
av
en
jämförelse
mellan
artikel 2.1
och artikel 4.1
i
MKB-direktivet
att
de
projekt
som
anges
i
bilaga I
till
detta
direktiv till
sin
art
innebär
en
risk
för
betydande
miljöpåverkan
och
därför
ovillkorligen
måste
vara
föremål
för
en
miljökonsekvensbedömning
Det
ska
i
detta
sammanhang
för
det
första
påpekas
att
det
i
artikel 1.2 c
i
direktivet
hänvisas
till
begreppet
tillstånd
som
definieras
som
”den
ansvariga
myndighetens
eller
de
ansvariga
myndigheternas
beslut,
som
ger
exploatören
rätt
att
genomföra
projektet”.
För
det
andra
ska
det
uppmärksammas
att
det
i punkt 19
i
bilaga I
nämns
”Stenbrott
och
gruvdrift
i
dagbrott
där
verksamhetsområdet
är
mer
än
25
hektar”,
det
vill
säga
gruvdrift
med
ett
liknande
verksamhetsområde
som
gruvan
i
Turów.
Punkt 24
i
denna
bilaga
är
av
betydelse
för
bedömningen,
eftersom
det
i
denna
punkt föreskrivs
att
”[ä]ndringar
eller
utvidgningar
av
projekt
som
tas
upp
i
denna
bilaga,
om
sådana
ändringar
eller
utvidgningar
i
sig
själva
uppfyller
de
eventuella
tröskelvärden
som
anges
i
denna
bilaga”
(min
kursivering)
ska
omfattas
av
en
miljökonsekvensbedömning.
Med
andra
ord
föreskrivs
i
MKB-direktivet
inte
enbart
ett
krav
på
att
genomföra
en
miljökonsekvensbedömning
när
det
ursprungliga
tillståndet
för
ett
projekt
ska
antas,
utan
även
i
samband
med
vissa
därtill
hörande
beslut.
65.      Artikel 72.2 punkt 2
k
i
lagen
om
miljöinformation,
som
är
föremål
för
den
första
grunden,
kan
omfattas
av punkt 24
i
bilaga I
till
MBK-direktivet,
i
den
mån
denna
nationella
bestämmelse
avser
förlängning
av
ett
tillstånd
för
gruvdrift.
Frågan
uppkommer
således
huruvida
en
sådan
”förlängning
av
ett
tillstånd”
kan
förstås
som
”utvidgning
av
ett
projekt”
i
den
mening
som
avses
i
MKB-direktivet.
På
grundval
av
en
enkel
bokstavstolkning
skulle
begreppet
”utvidgning”
i
princip
kunna
förstås
som
såväl
en
”ökning
av
den
territoriella
omfattningen”
som
en
”förlängning
i
tiden”
av
ett
visst
projekt.
66.      Enligt
min
mening
ska
denna
fråga
klart
besvaras
jakande.
Såsom
domstolen
slog
fast
i
domen
i
målet
Inter-Environnement
Wallonie
och
Bond
Beter
Leefmilieu
Vlaanderen(16) omfattas
sådana
åtgärder
som
medför
en
förlängning
av
varaktigheten
för
tillståndet
till
ett
projekt
som
redan
återfinns
i
bilaga I
till
MBK-direktivet
av punkt 24
i
denna
bilaga.
Av
denna
dom
följer
att
den
regel
som
anges
i
artikel 4.1
i
MKB-direktivet
även
är
tillämplig
om
förlängningen
av
det
aktuella
tillståndets
varaktighet
inte
överskrider
10
år,(17) såsom
just
avses
i
den
polska
lagstiftningen
i
fråga.
Härav
följer
att
den
enda
förlängningen
med
6
år av
ett
tillstånd
för
gruvdrift
utgör
ett
projekt
som
enligt
artikel 4.1
i
MKB-direktivet
kräver
en
miljökonsekvensbedömning.
67.      Mot
bakgrund
av
ovanstående
kan
det
konstateras
att
artikel 72.2 punkt 2
k
i
lagen
om
miljöinformation
inte
är
förenlig
med
unionsrätten,
eftersom
det
i
denna
nationella
bestämmelse
föreskrivs
precis
det
motsatta
av
vad
som
krävs
enligt
artikel 4.1
i
MBK-direktivet.
68.      Det
ska
därefter
prövas
huruvida
det
även
föreligger
ett
åsidosättande
av
artikel 4.2
i
MKB-direktivet.
69.      Det
ska
i
detta
avseende
för
det
första
påpekas
att
denna
bestämmelse
innehåller
en
hänvisning
till
bilaga II,
i
vilken
det
i punkt 2 a
bland
de
projekt
som
kan
bli
föremål
för
en
miljökonsekvensbedömning
nämns,
”stenbrott”
och
”gruvdrift
i
dagbrott”
i
den
mån
det
rör
sig
om
”projekt
som
inte
omfattas
av
bilaga I”.
Såsom
jag
emellertid
just
har
förklarat
omfattas
gruvdrift
med
ett
liknande
verksamhetsområde
som
gruvan
i
Túrow
redan
av
bilaga I.
Denna
typ
av
gruvdrift
omfattas
följaktligen
redan
av
tillämpningsområdet
för
artikel 4.1
i
MKB-direktivet,
vilket
innebär
att
artikel 4.2
i
direktivet
inte
kan
tillämpas,
åtminstone
vad
gäller
denna
kategori
av
gruvdrift.
70.      Artikel 4.2
i
MKB-direktivet
är
emellertid
enligt
min
mening
relevant
när
det
gäller
gruvdrift
som
understiger
den
gräns
som
fastställs
i punkt 19
i
bilaga I,
det
vill
säga
gruvdrift
som
har
verksamhetsområde
som
är
mindre
än
25
hektar.
Det
verkar
som
om
den
polska
lagstiftningen
i
fråga
också
är
avsedd
att
reglera
förvaltningen
av
projekt
med
ett
mindre
verksamhetsområde.
Det
ska
i
detta
sammanhang
påpekas
att
artikel 72.2 punkt 2
k
i
lagen
om
miljöinformation
dels
är
formulerad
i
ganska
allmänna
ordalag
vad
gäller
den
typ
av
projekt
som
är
undantagna
från
skyldigheten
att
bli
föremål
för
en
miljökonsekvensbedömning,
dels
inte
alls
gör
samma
åtskillnad
som MKB-direktivet
mellan
projekt
som
ska
och
de
projekt
som
eventuellt
kan
bli
föremål
för
en
sådan
bedömning.
Det
ska
således
i
detta
skede
av
prövningen
konstateras
att
tillämpningsområdet
för
denna
nationella
bestämmelse
är
mycket
omfattande.
71.      Det
bör
för
det
andra
noteras
att
medlemsstaterna
enligt
artikel 4.2
i
MKB-direktivet
uttryckligen
själva
ska
bestämma
om
projektet
i
fråga
ska
bli
föremål
för
en
miljökonsekvensbedömning.(18) Enligt skäl 9
i
detta
direktiv medför
”[a]ndra
slag
av
projekt”,
det
vill
säga
de
projekt
som
anges
i
bilaga II,
”inte
alltid
betydande
påverkan
på
miljön
i
varje
enskilt
fall,”
vilket
innebär
att
nämnda
projekt
enbart
ska
bli
föremål
för
en
miljökonsekvensbedömning
”när
medlemsstaterna
anser
att
de
kan
antas
medföra
en
betydande
miljöpåverkan”
(min
kursivering).
Såsom
framgår
av
artikel 4.2
i
direktivet
ska
medlemsstaterna
fastställa
detta
på
grundval
av
en
granskning
från
fall
till
fall
eller
på
grundval
av
gränsvärden
eller
kriterier
som
fastställs
av
medlemsstaten.
Medlemsstaterna
får
besluta
att
tillämpa
båda
nämnda
förfaranden.
Enligt
artikel 4.3
ska
de
relevanta
urvalskriterier
som
fastställs
i
bilaga III
beaktas
vid
granskningen
från
fall
till
fall
eller
fastställandet
av
gränsvärden
eller
kriterier.
Dessa
iakttagelser
visar
tydligt
att
medlemsstaterna
har
ett
stort
utrymme
för
skönsmässig
bedömning
vid
införlivandet
av
denna
bestämmelse
med
nationell
rätt.
72.      Det
ska
i
detta
sammanhang
emellertid
erinras
om
att
även
om
den
behöriga
myndigheten
enligt
artikel 4.2
i
MKB-direktivet
har
en
viss
frihet
att
bedöma
huruvida
ett
visst
projekt
ska
bli
föremål
för
en
bedömning
eller
ej,
framgår
det
av
domstolens
fasta
praxis(19) att
detta
utrymme
för
skönsmässig
bedömning
begränsas
av
skyldigheten
i
artikel 2.1
i
MKB-direktivet
att
projekt
som
kan
antas
medföra
en
betydande
miljöpåverkan
bland
annat
på
grund
av
deras
art,
storlek
eller
lokalisering,
innan
tillstånd
ges,
ska
bli
föremål
för
en
”konsekvensbedömning”.
En
medlemsstat
som
fastställer
kriterier
eller
gränsvärden
utan
att
ta
hänsyn
till
projektens
lokalisering
eller
som
fastställer
dessa
till
en
sådan
nivå
att
samtliga
typer
av
projekt
i
praktiken
på
förhand
skulle
vara
undantagna
från
skyldigheten
att
göra
en
bedömning
av
konsekvenserna
går
således
utöver
det
utrymme
för
skönsmässig
bedömning
som
den
förfogar
över.
73.      Domstolen
har
slagit
fast
att
den
omständigheten
att
en
medlemsstat
förfogar
över
ett
utrymme
för
eget
skön
inte
ensam
är
tillräcklig
för
att
ett
bestämt
projekt
inte
ska
omfattas
av
kravet
på
miljökonsekvensbedömning
enligt
MKB-direktivet.
Om
så
inte
vore
fallet,
skulle
medlemsstaterna
kunna
använda
det
utrymme
för
eget
skön
som
de
har
tilldelats
genom
artikel 4.2
i
MKB-direktivet
för
att
se
till
att
ett
bestämt
projekt
undgår
kravet
på
miljökonsekvensbedömning,
trots
att
det
på
grund
av
sin
art,
storlek
eller
lokalisering
kan
antas
medföra
betydande
påverkan
på
miljön.
Domstolen
finner
således
att
oavsett
vilken
metod
en
medlemsstat
väljer
för
att
avgöra
om
ett
bestämt
projekt
måste
bli
föremål
för
bedömning,
det
vill
säga
oavsett
om
ett
bestämt
projekt
godkänns
genom
lagstiftning
eller
på
grundval
av
en
individuell
bedömning
av
projektet,
får
den
metod
som
väljs
inte
medföra
att
MKB-direktivets
syfte
åsidosätts,
vilket
är
att
inget
projekt
som
kan
antas
medföra
betydande
påverkan
på
miljön
får
undantas
från
kravet
på
miljökonsekvensbedömning
annat
än
om
det
bestämda
projekt
som
undantagits,
på
grundval
av
en
helhetsbedömning,
kan
anses
vara
sådant
att
det
inte
kan
ha
betydande
inverkan
på
miljön.(20)
74.      Dessa
överväganden
gäller
i
än
högre
grad
för
nationella
åtgärder
som
avser
hela
grupper
av
projekt.
Domstolen
har
mer
konkret
funnit
att
medlemsstaterna
enligt
artikel 4.2
i
MKB-direktivet
inte
tillerkänns
rätten
att
”fullständigt
och
definitivt”
undanta
en
eller
flera
av
de
grupper
som
avses
i
denna
bestämmelse
från
en
möjlig
bedömning,
eftersom
aktuella
kriterier
och/eller
gränsvärden
inte
har
som
mål att
från
början
från
skyldigheten
att
göra
en
bedömning
undanta
vissa
hela
grupper
av
projekt
som
redovisas
i
bilaga II,
vars
genomförande
kan
förutses
på
en
medlemsstats
territorium,
utan
enbart
att
underlätta
bedömningen
av
ett
projekts
konkreta
art
i
syfte
att
avgöra
om
det
omfattas
av
nämnda
bedömningsskyldighet.(21)
75.      Den
fråga
som
uppkommer
i
detta
sammanhang
är
således
huruvida
det
enligt
den
aktuella
polska
lagstiftningen
krävs
att
det
görs
en
sådan
”konsekvensbedömning”
som
föreskrivs
i
domstolens
praxis,
när
detta
framstår
som
motiverat
med
hänsyn
till
särdragen
hos
vissa
projekt,
närmare
bestämt
på
grund
av
deras
art,
storlek
eller
lokalisering.
Jag
anser
att
denna
fråga
klart
ska
besvaras
nekande,
eftersom
artikel 72.2 punkt 2
k
i
lagen
om
miljöinformation
är
tillämplig
på
all
gruvdrift
utan
diskriminering.
Eftersom
denna
nationella
bestämmelse
innebär
att
samtlig
gruvdrift
fullständigt
och
definitivt
undantas
från
skyldigheten
att
underställas
en
sådan
”konsekvensbedömning”,
utan
att
vederbörlig
hänsyn
tas
till
de
inneboende
särdragen
hos
varje
projekt
som
kan
antas
medföra
en
betydande
miljöpåverkan,
ska
den
anses
vara
oförenlig
med
kraven
i
artikel 4.2
jämförd
med
artikel 2.1
i
MKB-direktivet,
såsom
dessa
bestämmelser
har
tolkats
i
rättspraxis.
76.      Detta
konstaterande
gäller
även
när
det
är
uppenbart
att
gruvdrift
tillhörande
”andra
grupper”
av
projekt,
i
den
mening
som
avses
i skäl 9
i
MKB-direktivet,
inte
kan
underställas
antingen
en
granskning
från
fall
till
fall
eller
en
bedömning
med
hjälp
av
lämpliga
gränsvärden
eller
urvalskriterier,
såsom
föreskrivs
i
artikel 4.2 a
och
b
i
MKB-direktivet,
för
att
avgöra
om
de
projekt
som
anges
i
bilaga II
ska
bli
föremål
för
en
miljökonsekvensbedömning.
Det
ska
påpekas
att
den
ovannämnda
polska
bestämmelsen
medför
att
de
behöriga
myndigheterna
befrias
från
skyldigheten
att
fastställa
detta
för
samtlig
gruvdrift
utan
att
den
för
den
skull
ger
dem
möjlighet
att
beakta
de
särskilda
omständigheterna
i
varje
enskilt
fall.
Det
är
således
uppenbart
att
ett
sådant
stelbent
och
otillräckligt
medvetet
synsätt
vad
gäller
de
miljökonsekvenser
som
all
gruvdrift
medför
inte
kan
utgöra
ett
korrekt
införlivande
genom
lagstiftning
av
artikel 4.2
i
MKB-direktivet.
77.      Jag
finner
således
att
Republiken
Polen
har
överskridit
det
utrymme
för
skönsmässig
bedömning
som
den
förfogar
över
enligt
artikel 4.2
jämförd
med
artikel 2.1
i
MKB-direktivet,
eftersom
den
nationella
lagstiftningen
inte
iakttar
de
förfaranden
som
föreskrivs
för
att
bedöma
miljöpåverkan
av
en
gruvdrift
som
omfattas
av
bilaga II
till
detta
direktiv.
78.      Av
de skäl som
angetts
i
föregående
punkter
anser
jag
att
Republiken
Polen
även
har
åsidosatt
artikel 4.2
i
MKB-direktivet
genom
att
anta
artikel 72.2 punkt 2 k
i
lagen
om
miljöinformation.
b)      Åsidosättande av processuella krav i fråga om miljökonsekvensbedömning
79.      Den
omständigheten
att
ett
åsidosättande
av
artikel 4.1
och
4.2
i
MKB-direktivet
har
konstaterats
inom
ramen
för
förevarande
bedömning
ger
oundvikligen
upphov
till
frågan
hur
grunden
ska
behandlas
ur
rättslig
synvinkel,
eftersom
den
även
avser
ett
åsidosättande
av
artikel 5.1
och
5.2
samt
artiklarna 6–9
i
direktivet.
Det
ska
i
detta
hänseende
erinras
om
att
det
i
dessa
bestämmelser
föreskrivs
förfaranderegler
som
medlemsstaterna
ska
iaktta
när
de
underställer
de
projekt
som
anges
i
bilaga I
en
miljökonsekvensbedömning.
Närmare
bestämt
handlar
det
bland
annat
om
exploatörens
skyldighet
att
förbereda
och
lägga
fram
en
utvärderingsrapport,
skyldigheten
att
samråda
med
de
myndigheter
som
kan
beröras
av
projektet
samt
att
garantera
allmänhetens
tillgång
till
uppgifter
om
projektet,
inbegripet
beslutsprocessen.
80.      I
likhet
med
kommissionen
anser
jag
att
fastställandet
av
ett
åsidosättande
av
skyldigheten
att
underställa
ett
projekt
en
miljökonsekvensbedömning,
som
föreskrivs
i
artikel 4.1
i
MKB-direktivet,
logiskt
sett
omfattar
ett
åsidosättande
av
de
särskilda
processuella
krav
som
en
sådan
bedömning
ska
uppfylla.
Jag
anser
att
detta
även
framgår
av
en
noggrann
läsning
av
Republiken
Tjeckiens
ansökan,
eftersom
de
bestämmelser
som
föreskriver
processuella
krav
för
en
sådan
bedömning
tydligen
endast
har
angetts
för
fullständighetens
skull.
81.      Dessutom
vill
jag
påpeka
att
artikel 72.2 punkt 2
k
i
lagen
om
miljöinformation
endast
generellt
undantar
viss
gruvverksamhet
från
skyldigheten
enligt
unionsrätten
att
göra
en
miljökonsekvensbedömning,
utan
att
för
den
skull
avse
särskilda
skyldigheter
som
är
knutna
till
bedömningsförfarandet
och
som
anges
i
artikel 5.1
och
5.2
samt
i
artiklarna 6–9
i
MKB-direktivet,
vilket
eventuellt
skulle
ha
kunnat
motivera
en
separat
prövning
av
förenligheten,
mot
bakgrund
av
var
och
en
av
de
ovannämnda
bestämmelserna.
Att
förfara
på
detta
sätt
är
enligt
min
mening
inte
nödvändigt
i
förevarande
fall,
eftersom
det
är
uppenbart
att
villkoren
för
en
sådan
individuell
prövning
av
förenligheten
inte
är
uppfyllda.
82.      Eftersom
de
bestämmelser
som
Republiken
Tjeckien
har
åberopat
i
huvudsak
innehåller
processuella
krav
som
ska
iakttas
vid
en
miljökonsekvensbedömning,
finner
jag
under
dessa
omständigheter
att
ett
åsidosättande
av
artikel 4.1
och
4.2
i
MKB-direktivet
med
nödvändighet
medför
ett
åsidosättande
av
dessa
processuella
krav.
c)      Ändringar i lagstiftningen efter det att talan väckts
83.      För
fullständighetens
skull
ska
de
nyligen
genomförda
ändringarna
av
den
polska
lagstiftningen
uppmärksammas,
bland
annat
vad
gäller
upphävandet
av
artikel 72.2 punkt 2
k
i
lagen
om
miljöinformation.
Såsom
kommissionen
har
påpekat
i
sitt
yttrande
av
den
13 augusti 2021,
framgår
det
att
den
enda
förlängningen
med
sex
år av
giltigheten
för
en
koncession
för
utvinning
av
brunkol
enligt
polsk
lagstiftning
inte
kommer
att
vara
möjlig
i
framtiden
om
det
inte
görs
en
föregående
miljökonsekvensbedömning.
Enligt
de
uppgifter
som
kommissionen
har
lämnat
undersöker
denna
för
närvarande
huruvida
denna
ändring
av
lagstiftningen
kan
medföra
att
de
fall
av
felaktig
tillämpning
av
MKB-direktivet
som
följer
av
en
tillämpning
av
artikel 72.2 punkt 2
k
i
den
ovannämnda
lagen
upphör.
84.      Det
räcker
i
detta
hänseende
att
påpeka
att
eftersom
lagändringarna
antogs
i juli 2021,
det
vill
säga
efter
det
att
Republiken
Tjeckien
lade
fram
ärendet
för
kommissionen,
kan
de
inte
beaktas
i
förevarande
mål utan
att
saken
i
målet
otillbörligen
ändras.(22) Jag
anser
därför
att
domstolen
inte
kan
beakta
dessa
senare
lagändringar
vid
sin
bedömning
av
Republiken
Polens
överträdelse.
C.      Den andra grunden: Åsidosättande av artikel 6.2–6.7, artikel 7.5, artiklarna 8 och 9 samt artikel 11.1 i MKB-direktivet (uteslutande av den berörda allmänheten från förfarandet för beviljande av drifttillstånd)
1.      Parternas argument
85.      Republiken
Tjeckien
har
gjort
gällande
att
de
skyldigheter
som
fastställs
i
dessa
bestämmelser
i
MKB-direktivet,
vilka
avser
allmänhetens
deltagande
i
de
förfaranden
som
föreskrivs
i
direktivet
och
den
därpå
följande
kontrollen
av
de
beslut
som
följer
därav,
är
tillämpliga
i
alla
skeden
av
dessa
förfaranden,
inklusive
det
sista
skedet,
det
vill
säga
förfarandet
för
beviljande
av
tillstånd
till
projektet
och
dess
resultat.
86.      Detta
följer
för
det
första
av
att
det
i
vissa
bestämmelser,
bland
annat
i
artikel 6.2
a,
c
och
d
i
MKB-direktivet,
antingen
hänvisas
till
”tillstånd”
i
den
mening
som
avses
i
artikel 1.2 c
i
direktivet
eller
alla
beslut
som
antas
inom
ramen
för
tillståndsförfarandet.
För
det
andra
föreskrivs
i
direktivet
inte
något
undantag
från
de
skyldigheter
som
föreskrivs
däri
på
grund
av
att
de
iakttas
i
ett
tidigare
skede
av
förfarandet.
För
det
tredje
skiljer
sig
syftet
med
allmänhetens
deltagande
i
förfarandet
för
beviljande
av
tillstånd
till
utvinning
av
brunkol
fram
till år 2026
från
syftet
med
dess
deltagande
i
MKB-förfarandet,
eftersom
deltagandet
i
förfarandet
för
beviljande
av
tillstånd
syftar
till
att
fastställa
huruvida
resultaten
av
MKB-bedömningen
vederbörligen
har
integrerats
i
det
slutliga
tillståndet.
På
samma
sätt
skulle
den
möjlighet
att
få
saken
prövad
som
föreskrivs
i
artikel 11
i
MKB-direktivet
förlora
sin
ändamålsenliga
verkan
om
nämnda
integration
inte
kunde
kontrolleras.
87.      Republiken
Tjeckien
anser
därför
att
artikel 33
i
gruvlagen,
enligt
vilken
den
berörda
allmänheten
ska
uteslutas
från
förfarandet
för
beviljande
av
tillstånd
till
ett
projekt
och
en
domstolsprövning
av
detta
förfarande,
när
ett
MKB-beslut
har
meddelats
för
projektet
efter
en
miljökonsekvensbedömning
som
genomförts
med
allmänhetens
deltagande,
strider
mot
ovannämnda
bestämmelser
i
MKB-direktivet.
88.      Republiken
Polen
har
genmält
att
medlemsstaterna,
mot
bakgrund
av
artikel 2.2
i
MKB-direktivet,
i
vilken
det
föreskrivs
en
möjlighet
att
tillämpa
ett
integrerat
förfarande
för
beviljande
av
tillstånd
för
ett
projekt,
har
behörighet
att
fastställa
förfaranden
enligt
vilka
allmänhetens
deltagande
ska
garanteras
i
skedet
för
antagandet
av
detta
tillstånd,
inom
ramen
för
vilket
frågor
som
rör
det
planerade
projektets
inverkan
på
miljön
prövas.
Ett
sådant
deltagande
bör
emellertid
inte
garanteras
i
de
efter
varandra
följande
etapperna
av
förfarandet
för
beviljande
där
andra
aspekter
av
det
planerade
projektets
funktion
undersöks.
89.      I
Polen
består
förfarandet
för
beviljande
av
tillstånd
för
ett
projekt
emellertid
av
flera
etapper
och
det
är
först
efter
det
att
ett
föregående
beslut
gällande
miljövillkor
har
meddelats
som
aktören
kan
beviljas
ett
sådant
tillstånd,
för
vilket
nämnda
beslut
är
bindande.
Enligt
domstolens
praxis
ska
den
inverkan
som
ett
projekt
kan
få
på
miljön
identifieras
och
bedömas
under
handläggningen
av
det
huvudsakliga
beslutet,
när
det
i
nationell
rätt
föreskrivs
att
tillståndsprocessen
ska
äga
rum
i
flera
etapper,
varav
en
leder
till
det
huvudsakliga
beslutet
och
den
andra
till
ett
beslut
om
verkställande
som
inte
kan
överskrida
de
parametrar
som
fastställts
i
det
huvudsakliga
beslutet.
90.      Inom
ramen
för
förfarandet
för
beviljande
av
tillstånd
till
utvinning
av
brunkol
fram
till år 2026
krävdes
det
följaktligen
inte
att
allmänhetens
deltagande
säkerställdes
på
nytt
eller
att
gränsöverskridande
samråd
inleddes
på
nytt,
eftersom
de
anknytande
skyldigheterna
hade
iakttagits
inom
ramen
för
det
förfarande
som
avslutades
genom
MKB-beslutet.
Kommissionen
bekräftade
detta
synsätt
i
sitt
motiverade
yttrande
när
den
fann
att
de
berörda
bestämmelserna
i
MKB-direktivet
inte
hade
åsidosatts.
91.      När
det
gäller
den
sökande
medlemsstatens
påstående
att
det
enligt
artikel 11.1
i
MKB-direktivet
krävs
att
det
finns
en
möjlighet
till
domstolsprövning
av
huruvida
resultaten
av
miljökonsekvensbedömningen
beaktas
inom
ramen
för
förfarandet
för
att
bevilja
tillstånd,
har
Republiken
Polen
för
det
första
gjort
gällande
att
polsk
rätt
i
princip
säkerställer
möjligheten
för
den
berörda
allmänheten
att
få
saken
prövad.
I
detta
avseende
har
sådana
organisationer
som
Greenpeace
ČR
väckt
talan
mot
tillståndet
till
utvinning
av
brunkol
fram
till år 2026,
inom
ramen
för
vilka
frågan
om
upphävande
av
detta
tillstånd
har
prövats
i
sak.
92.      För
det
andra
följer
det
av
artikel 11.2,
enligt
vilken
medlemsstaterna
ska
fastställa
i
vilket
skede
beslut
kan
prövas,
att
de
kan
garantera
möjligheten
att
väcka
talan
endast
i
samband
med
beslutet
om
miljökrav,
under
förutsättning
att
det
är
uteslutet
att
det
första
beslutet
inte
beaktas
i
tillståndsbeslutet.
Så
är
fallet
i
Polen,
eftersom
det
i
artikel 86
i
lagen
om
miljöinformation
föreskrivs
att
ett
sådant
beslut
ska
vara
bindande
för
myndigheterna
när
de
fattar
ett
sådant
beslut
som
avses
i
artikel 72.1
i
denna
lag.
Eftersom
MKB-beslutet
är
direkt
tillämpligt
skulle
det
vara
obefogat
och
meningslöst
att
garantera
icke-statliga
organisationer
möjligheten
att
ifrågasätta
beslutet
om
tillstånd
till
utvinning
av
brunkol
fram
till år 2026.
93.      Republiken
Polen
har
tillagt
att
påståendet
om
åsidosättande
av
artikel 11.1
i
MKB-direktivet
under
alla
omständigheter
har
förlorat
sitt
föremål,
eftersom
artikel 33
i
gruvlagen
har
ändrats
och
det
enligt
den
lagen
numera
är
möjligt
för
berörda
parter
att
väcka
talan
mot
ett
investeringsbeslut
för
att
pröva
om
det
är
förenligt
med
beslutet
om
miljövillkor.
2.      Bedömning
94.      Republiken
Tjeckien
har
genom
sin
andra
grund
gjort
gällande
att
artikel 33
i
gruvlagen,
i
vilken
det
i
huvudsak
föreskrivs
att
offentliga
organisationer
inte
kan
delta
i
förfarandet
för
beviljande
av
tillstånd
när
dessa
organisationer
har
deltagit
i
förfarandet
för
miljökonsekvensbedömning,
strider
mot
flera
bestämmelser
i
MKB-direktivet.
Denna
grund
avser
även
en
lagstiftningsakt
och
inte
en
viss
administrativ
praxis.
95.      De
skyldigheter
som
föreskrivs
i
artikel 6.2–6.7,
artikel 7.5,
artiklarna 8
och
9
samt
artikel 11.1
i
MKB-direktivet
avser
deltagandet
av
den
berörda
allmänheten
och
andra
medlemsstater
inom
vars
territorier
projektet
kan
ha
betydande
inverkan
i
de
förfaranden
som
föreskrivs
i
MKB-direktivet,
inbegripet
prövning
av
de
beslut
som
följer
av
dessa.
Dessa
skyldigheter
avser
förloppet
och
utgången
av
”beslutsprocessen”
i
den
mening
som
avses
i
artikel 2.2
i
MKB-direktivet,
vars
syfte
är
att
bevilja
ett
”tillstånd”,
det
vill
säga
enligt
artikel 1.2 c
i
MKB-direktivet
det
beslut
genom
vilket
en
rätt
att
genomföra
projektet
ges.
a)      Åsidosättande av allmänhetens och andra medlemsstaters rätt att få tillgång till förfarandet för beviljande av tillstånd
96.      Jag
vill
först
understryka
att
jag
inte
är
övertygad
av
den
tolkning
som
Republiken
Tjeckien
företräder,
enligt
vilken
artiklarna 6–9
i
MKB-direktivet
syftar
till
att
säkerställa
en
absolut
och
obegränsad
rätt
för
allmänheten
och
andra
medlemsstater
att
få
tillgång
till
alla
skeden
av
förfarandet
för
beviljande
av
tillstånd.
Enligt
min
mening
är
det
nödvändigt
att
nyansera
denna
ståndpunkt
genom
att
erinra
om
medlemsstaternas
processuella
autonomi
enligt
MKB-direktivet.
Såsom
Republiken
Polen
med
rätta
har
påpekat
föreskrivs
i
artikel 2.2
i
MKB-direktivet
en
möjlighet
för
en
medlemsstat
att
integrera
bedömningen
av
miljöpåverkan
i
befintliga
förfaranden
för
tillstånd
för
projekt
eller,
om
sådana
inte
föreligger,
i
andra
förfaranden
eller
i
sådana
förfaranden
som
ska
inrättas
för
att
uppnå
målen
i
detta
direktiv.
97.      Med
andra
ord
företas
genom
unionsbestämmelserna
ingen
harmonisering
av
de
förfaranden
som
föregår
beviljandet
av
tillstånd
för
projekt.
Medlemsstaterna
har
snarare
frihet
att
välja
form
och
medel
som
ska
bidra
till
att
uppnå
de
mål som
eftersträvas
med
MKB-direktivet.
Följaktligen
kan
de
olika
medlemsstaternas
nationella
lagstiftning
på
ett
väsentligt
sätt
skilja
sig
åt
vad
gäller
utformningen
av
de
administrativa
förfarandena
vid
beslut
varigenom
projekt
som
kan
medföra
betydande
miljöpåverkan
tillåts.
98.      Enligt
de
uppgifter
som
Republiken
Polen
har
lämnat
föreskrivs
i
dess
interna
rättsordning
ett
tillståndsförfarande
i
flera
etapper
som
inleds
med
en
bedömning
av
ett
projekts
miljöpåverkan.
Republiken
Polen
har
förklarat
att
när
det
gäller
projekt
som
består
i
utvinning
av
mineraler
ur
en
fyndighet
måste
det
företag
som
avser
att
bedriva
denna
typ
av
verksamhet
erhålla
ett
beslut
om
miljövillkoren
för
genomförandet
av
detta
projekt
och
därefter
endast
ett
tillstånd
till
utvinning
av
mineralen
ur
en
fyndighet.
Republiken
Polen
har
understrukit
att
beslutet
om
miljövillkor
är
bindande
för
den
förvaltningsmyndighet
som
beviljar
tillstånd
till
utvinning
av
mineraler
ur
en
fyndighet.
99.      Det
ska
i
detta
sammanhang
erinras
om
att
domstolen
uttryckligen
erkänner
en
medlemsstats
frihet
att
föreskriva
ett
sådant
tillståndsförfarande
i
flera
etapper.
Enligt
domstolens
praxis
ska,
när
det
i
nationell
rätt
föreskrivs
att
tillståndsförfarande
ska
äga
rum
i
flera
etapper,
varav
en
av
dessa
utgör
ett
huvudsakligt
beslut
och
det
andra
ett
genomförandebeslut
som
inte
får
överskrida
de
parametrar
som
fastställts
i
det
huvudsakliga
beslutet,
den
inverkan
som
ett
projekt
kan
ha
på
miljön
identifieras
och
bedömas
under
förfarandet
avseende
det
huvudsakliga
beslutet.(23) Endast
om
inverkan
kan
identifieras
först
under
handläggningen
inför
beslut
om
verkställande
ska
bedömningen
göras
under
denna
handläggning.(24) Domstolen
har
preciserat
att
bedömningen
av
miljöpåverkan
i
princip
ska
göras
så
snart
det
är
möjligt
att
identifiera
och
bedöma
projektets
samtliga
effekter
på
miljön.(25) Den
omständigheten
att
bedömningen
sker
på
ett
tidigt
stadium
i
beslutsprocessen
motiveras
av
att
det
är
nödvändigt
att
inverkan
på
miljön
beaktas
av
den
behöriga
myndigheten
på
ett
så
tidigt
stadium
som
möjligt
vid
all
teknisk
planläggning
och
i
olika
beslutsprocesser,
detta
för
att
förhindra
uppkomsten
av
föroreningar
och
olägenheter
vid
källan
i stället
för
att
senare
försöka
motverka
effekterna
av
dem.(26)
100. Det
tillståndsförfarande
som
föreskrivs
i
nationell
rätt,
såsom
det
beskrivits
av
Republiken
Polen,
är
enligt
min
mening
förenligt
med
de
krav
i
domstolens
praxis
som
nämnts
i
föregående
punkt i
förevarande
förslag
till
avgörande.
I
synnerhet
kan
Republiken
Polen
inte
klandras
för
att
ha
infört
ett
tillståndsförfarande
i
flera
etapper,
bland
annat
med
beaktande
av
den
processuella
autonomi
som
medlemsstaterna
tillerkänns
enligt
MKB-direktivet.
Mot
denna
bakgrund
förefaller
Republiken
Polen
har
vidtagit
alla
nödvändiga
åtgärder
för
att
säkerställa
att
projekt
som
kan
antas
medföra
en
betydande
miljöpåverkan
bland
annat
på
grund
av
sin
art,
storlek
eller
lokalisering
blir
föremål
för
krav
på
tillstånd
och
en
bedömning
av
deras
påverkan
innan
tillstånd
ges,
i
enlighet
med
dess
skyldighet
enligt
artikel 2.1
i
MKB-direktivet.
101. På
grundval
av
detta
konstaterande
anser
jag
att
det
är
logiskt
att
det
när
en
miljökonsekvensbedömning
avseende
ett
projekt
redan
har
genomförts
i
en
fas
av
det
administrativa
förfarande
som
föregår
beviljandet
av
tillstånd,
samtidigt
som
de
processuella
krav
som
uppställs
i
MKB-direktivet
iakttas,
inte
längre
objektivt
är
berättigat
att
kräva
att
en
medlemsstat
upprepar
denna
fas
vid
beviljandet
av
tillstånd.
Ett
sådant
krav
skulle
innebära
ett
åsidosättande
av
medlemsstaternas
autonomi vid
utformningen
av
deras
administrativa
förfaranden
och
skulle
utgöra
ett
onödigt
formkrav
som
skulle
kunna
skapa
orimliga
hinder
för
genomförandet
av
ett
projekt.
Jag
delar
därför
kommissionens
uppfattning
att
det
när
allmänheten
och,
i
förekommande
fall,
andra
medlemsstater
har
kunnat
delta
i
förfarandet
för
bedömning
av
miljöpåverkan,
inte
förefaller
nödvändigt
att
deltagandet
upprepas
vid
beviljandet
av
tillstånd.
Inom
ramen
för
förfarandet
för
förlängning
av
tillståndet
fram
till år 2026
för
driften
av
gruvan
i
Turów
var
det
följaktligen
varken
nödvändigt
att
på
nytt
säkerställa
allmänhetens
deltagande
eller
att
på
nytt
inleda
gränsöverskridande
samråd,
eftersom
skyldigheterna
avseende
ovannämnda
område
redan
hade
iakttagits
inom
ramen
för
det
förfarande
som
avslutades
genom
MKB-beslutet.
102. Republiken
Tjeckiens
argument
att
artikel 33
i
gruvlagen
är
oförenlig
med
MKB-direktivet
är
enligt
min
mening
inte
övertygande,
eftersom
de
grundar
sig
på
en
enkel
bokstavstolkning
av
artikel 6.2
i
MKB-direktivet,
som
är
tänkt
att
avse
det
slutliga
”tillståndet”,
utan
att
det
för
den
skull
på
ett
precist
och
detaljerat
sätt
förklaras
varför
det
administrativa
förfarandet
i
flera
etapper
som
föreskrivs
i
den
polska
rättsordningen
inte
är
förenligt
med
kraven
i
MKB-direktivet.
Därmed
görs
slutligen
gällande
att
ett
administrativt
förfarande
i
flera
etapper
för
att
bedöma
ett
projekts
inverkan
på
miljön
över huvud taget
inte
kan
föreskrivas,
vilket
tydligt
motsäger
vad
domstolen
har
slagit
fast
i
sin
praxis.
Dessa
argument
kan
följaktligen
inte
godtas.
b)      Åsidosättande av rätten att få saken prövad i domstol
103. När
det
gäller
det
påstådda
åsidosättandet
av
artikel 11.1
i
MKB-direktivet,
som
avser
rätten
att
få
saken
prövad
i
domstol,
ska
det
för
det
första
påpekas
att
det
framgår
att
det
inte
är
artikel 33
i
gruvlagen,
utan
artikel 50.1
i
lagen
om
det
administrativa
förfarandet,
som
utesluter
möjligheten
att
väcka
talan
mot
ett
tillståndsbeslut
när
den
berörda
personen
inte
har
deltagit
i
det
förfarande
som
leder
fram
till
beviljandet
av
detta
tillstånd,
vilket
Republiken
Tjeckien
själv
har
angett
inom
ramen
för
sin
sjunde
grund.
104. Det
ska
vidare
erinras
om
att
enligt
domen
i
målet
Flausch(27) avser
talan mot
själva
tillståndsbeslutet
i
princip
inte
frågor
rörande
allmänhetens
deltagande
i
beslutsprocessen,
men
det
förhåller
sig
annorlunda
bland
annat
om
eventuella
brister
i
allmänhetens
deltagande
ska
påtalas
inom
ramen
för
en
talan
mot
det
slutliga
tillståndsbeslutet.
105. Av
detta
följer
logiskt
att
medlemsstaterna,
när
det
i
nationell
rätt
föreskrivs
ett
förfarande
i
flera
etapper,
bestående
av
en
etapp
rörande
bedömningen
av
miljöpåverkan
och
en
etapp
rörande
tillstånd
för
ett
projekt,
såsom
är
fallet
i
den
polska
rättsordningen,
med
giltig
verkan
kan
föreskriva
att
brister
i
allmänhetens
deltagande
ska
åberopas
under
den
första
etappen.
106. Såsom
tydligt
framgår
av
artikel 11.2
i
MKB-direktivet
ska
medlemsstaterna
fastställa
i
vilket
skede
beslut,
handlingar
eller
underlåtenhet
kan
prövas.
En
medlemsstat
är
med
andra
ord,
i
motsats
till
vad
Republiken
Tjeckien
har
hävdat,
inte
skyldig
att
säkerställa
att
eventuella
brister
i
allmänhetens
deltagande
kan
bestridas,
än
en
gång,
vid
beviljandet
av
tillstånd.
107. När
det
slutligen
gäller
den
av
Republiken
Tjeckien
påstådda
risken
för
att
resultaten
av
miljökonsekvensbedömningen
inte
beaktas
i
ett
senare
skede,
anser
jag
att
varken
artikel 11.1
i
MKB-direktivet
eller
någon
annan
unionsrättslig
bestämmelse
som
ger
motsvarande
rätt
utgör
hinder
för
att
ett
förfarande
införs
och
nationella
bestämmelser
antas
enligt
vilka
möjligheten
att
väcka
talan
endast
ska
säkerställas
i
skedet
för
beslutet
om
miljövillkor,
förutsatt
att
det
är
uteslutet
att
resultatet
av
förfarandet
för
miljökonsekvensbedömning
inte
beaktas
i
tillståndsbeslutet.
108. Enligt
de
uppgifter
som
Republiken
Polen(28) har
lämnat
säkerställer
den
nationella
lagstiftningen
i
princip
möjligheten
för
den
berörda
allmänheten
att
väcka
talan
inom
ramen
för
ett
administrativt
förfarande
och
talan
vid
förvaltningsdomstolar
mot
tillståndsbeslut,
i
synnerhet
i
syfte
att
kontrollera
huruvida
de
är
förenliga
med
de
villkor
som
fastställts
i
tidigare
beslut
om
miljövillkor.
109. I
avsaknad
av
konkreta
uppgifter
till
stöd
för
påståendet
att
polsk
rätt
inte
gör
det
möjligt
att
begära
att
ett
tillståndsbeslut
avseende
ett
projekt
prövas
i
domstol
på
grund
av
att
resultaten
av
miljökonsekvensbedömningen
inte
har
beaktats
i
det
beslutet,
kan
detta
argument
inte
godtas.
110. Mot
bakgrund
av
det
ovan
anförda
föreslår
jag
att
talan
inte
ska
bifallas
såvitt
avser
den
andra
grunden.
D.      Den tredje grunden: Åsidosättande av artikel 11.1 i MKB-direktivet (förklaring om att MKB-beslutet ska vara omedelbart verkställbart)
1.      Parternas argument
111. Republiken
Tjeckien
har
genom
sin
tredje
grund
gjort
gällande
att
förklaringen
om
att
MKB-beslutet
ska
vara
omedelbart
verkställbart
strider
mot
artikel 11.1
i
MKB-direktivet,
eftersom
den
fråntar
denna
bestämmelse
dess
ändamålsenliga
verkan.
Republiken
Polen
har
i
detta
avseende
gjort
gällande
att
även
om
detta
beslut
enligt
polsk
rätt
kan
prövas
i
domstol,
leder
dess
omedelbara
verkställbarhet
till
att
det
aktuella
projektet
kan
godkännas
och
därefter
verkställas
innan
ett
domstolsavgörande
om
MKB-beslutets
lagenlighet
kan
meddelas.
Detta
problem
förvärras
dels
av
att
allmänheten
inte
har
någon
möjlighet
att
förmå
en
domstol
att
förordna
om
interimistiska
åtgärder
mot
projektets
omedelbara
verkställbarhet,
dels
av
att
det
inte
är
möjligt
att
återkalla
ett
tillstånd
till
projekt
efter
det
att
fristen
på
ett
år från
och
med
att
verksamheten
har
påbörjats
har
löpt
ut.
112. Republiken
Tjeckien
har
i
detta
sammanhang
hävdat
att
talan
mot
MKB-beslutet
och
dess
omedelbara
verkställbarhet
fortfarande
befinner
sig
i
det
administrativa
skedet,
medan
utvinningsverksamheten
i
gruvan
i
Turów
fortsätter.
Republiken
Tjeckien
har
även
påstått
att
grundvattennivån sjunker
betydligt
snabbare
än
vad
som
förutsatts
i
de
antaganden
som
låg
till
grund
för
beslutet
och
att
betydande
sättningar,
i
motsats
till
vad
som
anges
i
beslutet,
ägde
rum
på
bebodd
mark
inom
Republiken
Tjeckiens
territorium.
113. Republiken
Polen
har
påpekat
att
enligt
polsk
rätt
kan
ett
ej
lagakraftvunnet
beslut
förklaras
vara
omedelbart
verkställbart
i
fall
där
detta
är
nödvändigt
med
hänsyn
till
skyddet
för
människors
hälsa
eller
liv,
för
att
undvika
betydande
förluster
i
den
nationella
ekonomin
eller
för
något
annat
allmänintresse
eller
ett
intresse
som
är
exceptionellt
viktigt
för
en
part.
Om
ett
beslut
emellertid
förklaras
vara
omedelbart
verkställbart
genom
en
separat
rättsakt,
kan
det
bli
föremål
för
ett
klagomål
och
därefter
en
domstolsprövning.
Enligt
artikel 135
i
förvaltningsprocesslagen
kan
dessutom
organet
i
andra
instans
besluta
att
den
omedelbara
verkställbarheten
av
ett
beslut
ska
upphävas,
antingen
ex officio
eller
på
begäran
av
parterna
i
förfarandet.
114. Nämnda
medlemsstat
har
hävdat
att
det
i
förevarande
fall
för
det
första
inte
har
ingetts
någon
begäran
enligt
nämnda
artikel 135.
För
det
andra
pågick
förfarandet
avseende
MKB-beslutet
under
nästan
fem
år fram
till
den
21 januari 2020,
och
den
största
delen
av
denna
tid
ägnades
åt
gränsöverskridande
påverkan
till
följd
av
de
tjeckiska
myndigheternas
och
allmänhetens
ingripande,
vilket
innebar
att
den
tidsfrist
inom
vilken
aktören
skulle
erhålla
tillstånd
avsevärt
minskade,
vilket
påverkade
beslutet
om
att
förklara
att
MKB-beslutet
var
omedelbart
verkställbart.
För
det
tredje
har
sistnämnda
beslut
blivit
föremål
för
klagomål
och
därefter
talan
vid
förvaltningsdomstolen.
115. Republiken
Polen
har
vidare
gjort
gällande
att
föremålet
för
den
tredje
grunden
har
förfallit,
eftersom
allmänhetens
rättigheter,
enligt
ändringen
av
regelverket
den
30 mars 2021,
avhjälper
den
påstådda
avsaknaden
av
en
effektiv
domstolsprövning
till
följd
av
erkännandet
av
att
MKB-beslutet
är
omedelbart
verkställbart.
Ett
organ
i
andra
instans
kan
hädanefter,
på
begäran
och
i
berättigade
fall,
upphäva
den
omedelbara
verkställbarheten
av
beslutet
i
samband
med
en
talan
mot
detta
beslut.
2.      Bedömning
116. Republiken
Tjeckien
har
genom
sin
tredje
grund,
som
avser
förklaringen
om
att
MKB-beslutet
ska
vara
omedelbart
verkställbart,
gjort
gällande
att
artikel 11.1
i
MKB-direktivet
har
åsidosatts
på
grund
av
att
de
rättsliga
förfaranden
som
föreskrivs
i
den
polska
rättsordningen
mot
en
sådan
förklaring
är
ineffektiva,
med
hänsyn
till
det
förhållandet
att
denna
förklaring
snabbt
kan
leda
till
att
projektet
verkställs
trots
att
talan
väckts
mot
MKB-beslutet.
Detta
problem
förvärras
av
att
det
inte
finns
någon
möjlighet
att
ansöka
om
interimistiska
åtgärder
mot
verkställigheten.
Denna
grund
förefaller,
i
likhet
med
de
två
första
grunderna,
avse
nationell
rätt
snarare
än
nämnda
förklaring
som
sådan.
117. Det
förefaller
i
detta
avseende
nödvändigt
att
först
erinra
om
domstolens
praxis,
av
vilken
det
framgår
att
medlemsstaterna
är
skyldiga
att
säkerställa
att
det
finns
effektiva
rättsmedel
för
att
överklaga
nationella
förvaltningsbeslut
som
kan
antas
medföra
skadliga
och
oåterkalleliga
effekter
på
miljön.
Domstolen
har
slagit
fast
att
rättsmedlens
effektivitet
bland
annat
beror
på
möjligheten
för
medlemmarna
av
den
berörda
allmänheten
att
begära
att
den
nationella
domstol
vid
vilken
en
tvist
som
omfattas
av
unionsrätten
anhängiggjorts
ska
förordna
om
interimistiska
åtgärder
i
form
av
inhibition
av
ett
tillstånd
intill
dess
att
ett
slutligt
avgörande
meddelas.
Behovet
av
att
säkerställa
ett
effektivt
domstolsskydd
är
särskilt
viktigt
när
ett
beslut,
såsom
MKB-beslutet,
förklaras
vara
omedelbart
verkställbart.(29) För
att
kunna
pröva
denna
grund,
enligt
vilken
de
rättsliga
förfaranden
som
föreskrivs
i
den
polska
rättsordningen
är
ineffektiva,
anser
jag
att
det
är
nödvändigt
att
bedöma
såväl
de
nationella
bestämmelserna
som
det
aktuella
skedet
i
pågående
förfaranden.
a)      Tillämpliga nationella bestämmelser
118. När
det
gäller
de
tillämpliga
nationella
bestämmelserna
har
Republiken
Polen
förklarat
att
bestämmelserna
i
polsk
rätt
gör
det
möjligt
att
tillerkänna
ett
beslut
som
ännu
inte
har
vunnit
laga
kraft
omedelbar
verkställbarhet
i
särskilda
fall,
det
vill
säga
när
detta
är
nödvändigt
med
hänsyn
till
skyddet
för
människors
hälsa
och
liv,
för
att
undvika
betydande
förluster
för
den
nationella
ekonomin,
eller
till
och
med
även
för
ett
annat
allmänintresse
eller
ett
exceptionellt
viktigt
intresse
för
en
part.
Ett
organ
i
första
instans
kan
tillerkänna
ett
beslut
som
fattats
av
det
organet
direkt
verkställbarhet
redan
i
texten
i
detta
beslut
eller
efter
att
det
har
antagits.
I
det
andra
fallet
erkänns
den
omedelbara
verkställbarheten
genom
beslut,
mot
vilket
parterna
kan
inge
ett
klagomål
och
därefter
väcka
talan
vid
förvaltningsdomstol.
Republiken
Polen
har
anfört
att
det
i
polsk
rätt
föreskrivs
ett
annat
sätt
att
ifrågasätta
den
direkta
verkställbarheten.
Enligt
artikel 135
i
förvaltningsprocesslagen
kan
organet
i
andra
instans
ex officio
besluta
att
den
direkta
verkställbarheten
av
ett
beslut
ska
upphävas.
Detta
organ
kan
också
göra
så
efter
att
ha
prövat
parternas
begäran
i
målet.
b)      Det aktuella skedet i pågående förfaranden
119. När
det
gäller
det
aktuella
skedet
i
förfarandena
har
Republiken
Tjeckien
hävdat
att
flera
tjeckiska
personer
har
väckt
talan
mot
MKB-beslutet
och
ingett
klagomål
mot
beslutet
av
den
23 januari 2020
om
att
MKB-beslutet
ska
vara
omedelbart
verkställbart.
Denna
information
bekräftas
av
Republiken
Polen,
som
har
förklarat
att
flera
miljöskyddsorganisationer
har
överklagat
MKB-beslutet
av
den
21 januari 2020
som
antagits
av
den
regiondirektören
för
miljöskydd
i
Wrocław
till
generaldirektören
för
miljöskydd.
Enligt
Republiken
Polens
förklaringar
har
de
berörda
organisationerna,
när
generaldirektören
för
miljöskydd
har
meddelat
sitt
beslut
i
andra
instans,
rätt
att
väcka
talan
mot
beslutet
vid
Wojewódzki
Sąd
Administracyjny
w
Warszawie
(Förvaltningsdomstolen
i
vojvodskapet
Warszawa,
Polen).
120. Vad
särskilt
gäller
beslutet
om
att
MKB-beslutet
ska
vara
omedelbart
verkställbart,
har
Republiken
Polen
gjort
gällande
att
regiondirektören
för
miljöskydd,
efter
att
ha
granskat
den
tjeckiska
partens
argument
inom
ramen
för
omprövningsförfarandet,
den
14 april 2021
beslutade
att
låta
beslutet
fortsätta
att
gälla.
Republiken
Polen
har
påpekat
att
flera
miljöskyddsorganisationer
fram
till
i
dag
har
väckt
talan
mot
sistnämnda
beslut
vid
Wojewódzki
Sąd
Administracyjny
w
Warszawie
(Förvaltningsdomstolen
i
vojvodskapet
Warszawa).
I
detta
sammanhang
vill
jag
påpeka
att
Republiken
Tjeckien
vid
förhandlingen
upplyste
domstolen
om
att
detta
förfarande
för
närvarande
pågår
och
att
förhandlingen
bör
äga
rum
omkring
slutet
av år 2021.
121. En
bedömning
av
de
argument
som
båda
parter
har
anfört
leder
mig
till
slutsatsen
att
den
polska
rättsordningen
faktiskt
förfogar
över
rättsmedel
som
gör
det
möjligt
att
få
till
stånd
en
prövning
av
lagligheten
av
förvaltningsbeslut,
inbegripet
MKB-beslutet,
av
myndigheten
och
domstolarna.
De
berörda
parterna
har
i
synnerhet
möjlighet
att
tillfälligt
upphäva
den
direkta
verkställbarheten
av
ett
beslut.
I
avsaknad
av
övertygande
bevis
kan
jag
inte
dela
Republiken
Tjeckiens
tvivel
beträffande
effektiviteten
hos
befintliga
rättsmedel.
Den
omständigheten
att
ovannämnda
miljöskyddsorganisationer
inte
har
vunnit
framgång
med
sin
talan
utgör
inte
i
sig
ett
tillräckligt
bevis
för
att
dra
slutsatsen
att
rättsmedlen
inte
är
effektiva,
särskilt
som
de
ännu
inte
har
uttömts.
122. Mot
bakgrund
av
det
ovan
anförda
anser
jag
att
talan
inte
kan
bifallas
såvitt
avser
den
tredje
grunden.
E.      Den fjärde grunden: Åsidosättande av artikel 4.1 a ii och b ii i direktiv 2000/60 (underlåtenhet att i MKB‑beslutet uppta ett eventuellt förfarande för det fall undantag inte beviljas för de berörda vattenförekomsterna)
1.      Parternas argument
123. Enligt
Republiken
Tjeckien
säkerställer
MKB-beslutet
inte
att
de
skyldigheter
som
följer
av
artikel 4.1 a
ii
och
b
ii
i
direktiv 2000/60
iakttas
beträffande
de
ytvatten
och
grundvatten
som
berörs
av
utvinningsverksamheten
i
gruvan
i
Turów
under
hela
den
tid
som
denna
verksamhet
är
avsedd
att
pågå
fram
till år 2044,
och
utgör
därigenom
ett
åsidosättande
av
dessa
bestämmelser.
124. Nämnda
medlemsstat
har
i
detta
avseende
påpekat
att
det
i
artikel 4.4
och
4.5
i
direktiv 2000/60
föreskrivs
undantag
från
förverkligandet
av
dessa
mål med
en
maximal
giltighetstid
fram
till år 2021
eller år 2027
och
att
bland
annat
förlängningen
enligt punkt 4
av
varaktigheten
av
undantagen
i punkt 5
är
planerad
utan
hänsyn
till
möjligheten
att
tillstånd
till
en
sådan
förlängning
avslås
på
grund
av
att
de
nödvändiga
villkoren
för
att
bevilja
de
undantag
som
anges
i punkt 5
inte
är
uppfyllda.
125. Även
om
Republiken
Polen
i
MKB-dokumentationen
har
medgett
att
det
inte
är
möjligt
att
uppnå
en
god
status
hos
de
berörda
vattenförekomsterna
innan
utvinningen
av
fyndigheten
i
Turów
är
avslutad år 2044,
framgår
det
inte
av
MKB-beslutet
på
vilket
sätt
denna
medlemsstat,
för
det
fall
att
dessa
undantag
vägras,
avser
att
uppnå
förenlighet
med
unionsrätten.
I
synnerhet
innehåller
beslutet
inte
något
förbud
mot
fortsatt
drift
i
ett
sådant
fall.
126. Republiken
Polen
har
avvisat
påståendet
om
åsidosättande
av
artikel 4.1 a
ii
och
b
ii
i
direktiv 2000/60.
Republiken
Polen
har
understrukit
att
bedömningen
och
tillämpningen
av
undantagen
i
artikel 4.4
och
4.5
i
direktivet
inte
sker
genom
särskilda
investeringstillstånd,
utan
inom
ramen
för
uppdateringen
av
konkreta
förvaltningsplaner
för
avrinningsdistrikt,
vilken
sker
enligt
artikel 13
i
direktivet.
Sådana
uppdateringar
görs
för
avrinningsdistrikten
för åren 2021–2027,
inklusive
för
avrinningsdistriktet
för
floden
Oder.
Det
är
inom
ramen
för
denna
uppdatering
av
planerna
som
det,
i
samband
med
den
aktuella
situationen,
fattas
beslut
om
bibehållande,
omvandling
av
dessa
undantag
eller
om
avståendet
från
dessa.
127. Denna
medlemsstat
anser,
även
med
hänvisning
till
kommissionens
motiverade
yttrande,
att
direktiv 2000/60
inte
kräver
att
det
i
ett
beslut
om
tillstånd
för
projekt
i
den
mening
som
avses
i
MKB-direktivet
fastställs
vilka
skyldigheter
som
följer
av
eventuella
framtida
beslut
om
undantag
från
miljömålen
för
specifika
vattenförekomster.
Detta
ifrågasätts
inte
heller
genom
den
rättspraxis
som
Republiken
Tjeckien
har
åberopat,
i
vilken
det
endast
anges
att
den
dokumentation
som
gjorts
tillgänglig
för
allmänheten,
som
allmänheten
ska
yttra
sig
över
innan
tillstånd
beviljas,
måste
innehålla
de
uppgifter
som
är
nödvändiga
för
att
bedöma
projektets
inverkan
på
vattnet
enligt
artikel 4.1
i
direktiv 2000/60.
I
denna
rättspraxis
anges
däremot
inte
att
det
är
nödvändigt
att
i
ett
beslut
om
tillstånd
för
ett
projekt
med
bindande
verkan
avgöra
huruvida
projektet
kan
genomföras
beroende
på
framtida
beslut
att
bevilja
eller
vägra
de
ovannämnda
undantagen.
128. Republiken
Polen
har
även
avvisat
Tjeckiens
påstående
att
uppfyllandet
av
skyldigheterna
enligt
denna
bestämmelse
inte
kan
säkerställas
på
något
annat
sätt.
Den
har
hävdat
att
det
i
polsk
rätt
finns
mekanismer
som
avser
tre
aspekter
av
verksamheter
som
kan
påverka
grundvattnet
eller
ytvattnet
som
säkerställer
att
artikel 4.1
i
direktiv 2000/60
iakttas
vid
vägran
att
bevilja
de
aktuella
undantagen.
Dessa
mekanismer
avser,
för
det
första,
förfaranden
som
har
samband
med
erhållandet
av
ett
beslut
som
gör
det
möjligt
att
bedriva
en
sådan
verksamhet,
för
det
andra,
kontrollen
av
inverkan
av
den
verksamhet
som
bedrivs
på
vattnet
och,
för
det
tredje,
de
sanktionsåtgärder
som
vidtagits
mot
de
personer
som
bedriver
en
verksamhet
på
grundval
av
ett
tidigare
beslut,
på
grund
av
den
negativa
inverkan
på
vattnet.
Dessutom
utgör
aktörens
åsidosättande
av
miljöskyddskraven
en
grund
för
att
återkalla
tillståndet
utan
ersättning.
129. Republiken
Polen
har
dessutom
påpekat
att
den
fjärde
grunden
avser
innehållet
i
MKB-beslutet.
Eftersom
ett
administrativt
klagomål
har
framställts
mot
detta
beslut
och
talan
mot
detta
beslut
därefter
kan
väckas
vid
en
förvaltningsdomstol,
och
dessa
förfaranden
kan
leda
till
att
beslutet
ogiltigförklaras,
skulle
domstolens
dom
om
MKB-beslutets
förenlighet
med
direktiv 2000/60
innebära
ett
åsidosättande
av
rollfördelningen
mellan
EU‑domstolen
och
de
nationella
domstolarna.
130. Vidare
följer
det
av
ordalydelsen
i
artikel 259
FEUF
att
en
ansökan
som
inges
med
stöd
av
denna
bestämmelse
ska
visa
att
den
berörda
medlemsstaten
redan
har
underlåtit
att
uppfylla
en
skyldighet
enligt
unionsrätten
och
inte
att
det
föreligger
ett
hypotetiskt
åsidosättande
av
en
sådan
skyldighet
som
kan
inträffa
i
framtiden.
Talan
kan
därför
inte
tas
upp
till
sakprövning
såvitt
avser
den
fjärde
grunden.
2.      Bedömning
131. Republiken
Tjeckien
har
genom
sin
fjärde
grund
i
huvudsak
gjort
gällande
att
MKB-beslutet
strider
mot
artikel 4.1 a
ii
och
b
ii
i
direktiv 2000/60
om
de
miljömål
som
ska
uppnås
för
ytvatten
och
grundvatten,
eftersom
det
i
beslutet
inte
fastställs
vilka
åtgärder
som
ska
vidtas
för
det
fall
undantagen
från
dessa
bestämmelser
som
nu
är
tillämpliga
enligt
artikel 4.4
och
4.5
i
direktivet
inte
förnyas
under
projektets
löptid.
Denna
grund
skiljer
sig
från
de
grunder
som
tidigare
prövats
på
grund
av
att
den
inte
avser
en
lagstiftningsakt,
utan
snarare
en
bestämd
administrativ
handling.
132. I
motsats
till
vad
Republiken
Polen
har
hävdat
anser
jag
inte
att
denna
grund
inte
kan
tas
upp
till
sakprövning,
eftersom
den
avser
ett
hypotetiskt
framtida
fördragsbrott.
Det
fördragsbrott
som
Republiken
Tjeckien
har
gjort
gällande
är
enligt
min
mening
aktuellt
och
tillräckligt
konkret,
eftersom
Republiken
Tjeckien
i
huvudsak
har
klandrat
de
polska
myndigheterna
för
att
inte
fullgöra
sina
skyldigheter
enligt
direktiv 2000/60,
det
vill
säga
att
göra
allt
som
är
nödvändigt
för
att
uppnå
de
miljömål
som
fastställs
i
direktivet
inom
de
föreskrivna
fristerna,
utan
i
stället
stödja
sig
på
undantag
trots
att
det
inte
är
säkert
att
de
kommer
att
beviljas.
133. Vad
gäller
Republiken
Tjeckiens
grund
i
sak
ska
det
inledningsvis
erinras
om
att
direktiv 2000/60
är
ett
ramdirektiv som
antagits
på
grundval
av
artikel 175.1 EG
(nu
artikel 192.1
FEUF).
I
direktivet
fastställs
gemensamma
principer
och
en
allmän
handlingsram
för
vattenskydd,
och
däri
säkerställs
samordning,
integration
och,
på
lång
sikt,
utveckling
av
allmänna
principer
samt
strukturer
som
möjliggör
ett
skydd
och
en
ekologiskt
hållbar
vattenanvändning
inom
Europeiska
unionen.
De
gemensamma
principerna
och
den
allmänna
handlingsramen
som
fastställs
i
direktivet
ska
senare
utvecklas
av
medlemsstaterna
genom
antagandet
av
specifika
åtgärder
i
enlighet
med
de
tidsfrister
som
anges
i
direktivet.
Direktivet
syftar
dock
inte
till
någon
fullständig
harmonisering
av
medlemsstaternas
lagstiftning
på
vattenområdet.(30)
134. Enligt
artikel 4.1 a
ii
och
b
ii
i
direktiv 2000/60
ska
medlemsstaterna
skydda,
förbättra
och
återställa
alla
ytvatten-
och
grundvattenförekomster
om
inte
annat
följer
av
tillämpningen
av
punkt iii
när
det
gäller
konstgjorda
och
kraftigt
modifierade
vattenförekomster
i
syfte
att
uppnå
en
god
ytvatten-
och
grundvattenstatus.
Enligt
artikel 3.1 c
i
MKB-direktivet
ingår
även
bedömningen
av
ett
projekts
inverkan
på
vattnet
i
en
bedömning
av
miljöpåverkan.
I
detta
avseende
är
det
nödvändigt
att
slutsatserna
från
MKB-förfarandet
–
här
i
form
av
MKB-beslutet
–
även
omfattar
de
skyldigheter
som
följer
av
direktiv 2000/60,
vilket
utgör
en
specialreglering
på
vattenområdet,
i
förhållande
till
MKB-direktivet. (31)
135. Jag
vill
dock
påpeka
att
medlemsstaterna
enligt
artikel 4.7
i
direktiv 2000/60
inte
gör
sig
skyldiga
till
en
överträdelse
av
detta
direktiv när
samtliga
villkor
i punkterna a–d
i
denna
bestämmelse
är
uppfyllda.
Som
domstolen
nyligen
slog
fast
i
domen
i
målet
Land
Nordrhein-Westfalen,
får
ett
projekt
som
kan
ha
negativa
effekter
för
vattnet
endast
godkännas
om
dessa
villkor
är
uppfyllda.
Det
ankommer
på
de
nationella
myndigheter
som
är
behöriga
att
bevilja
tillstånd
för
ett
projekt
att
kontrollera
att
dessa
villkor
är
uppfyllda
innan
de
utfärdar
ett
sådant
tillstånd,
utan
inverkan
på
en
eventuell
prövning
i
domstol.(32) Vid
en
bedömning
av
en
grund
avseende
åsidosättande
av
bestämmelserna
i
direktiv 2000/60
av
en
medlemsstat
krävs
följaktligen
i
princip
en
prövning
av
om
ovannämnda
villkor
har
beaktats.
136. Den
grund
som
Republiken
Tjeckien
har
åberopat
avser
emellertid
en
annan
aspekt
som
det
är
nödvändigt
att
klargöra.
Den
sökande
medlemsstaten
har
nämligen
inte
gjort
gällande
att
skyldigheten
att
beakta
villkoren
i
artikel 4.7
i
direktiv 2000/60
har
åsidosatts.
Republiken
Tjeckien
har
klandrat
de
polska
myndigheterna
för
att
utgå
från
att
de
undantag
som
Republiken
Polen
åtnjuter
enligt
artikel 4.4
och
4.5
i
direktiv 2000/60
kommer
att
bibehållas.
137. Det
ska
härvid
påpekas
att
detta
argument
inte
beaktar
den
omständigheten
att
de
undantag
som
föreskrivs
i
artikel 4.4
och
4.5
i
direktiv 2000/60
inte
är
tillämpliga
genom
ett
beslut
om
miljökonsekvensbedömning,
utan
inom
ramen
för
uppdateringen
av
konkreta
förvaltningsplaner
för
avrinningsdistrikt,
vilken
genomförs
med
tillämpning
av
artiklarna 13–15
i
direktiv 2000/60.(33) I
dessa
förvaltningsplaner
fastställs
målen
för
samtliga
vattenförekomster.
För
de
vattenförekomster
som
ännu
inte
har
uppnått
miljömålet
”god
vattenstatus”
eller
”god
vattenpotential”
ska
i
förvaltningsplanerna
fristen
för
att
uppnå
denna
föreskrivas
enligt
artikel 4.4
i
detta
direktiv.
När
det
inte
är
möjligt
att
uppnå
detta
mål för
en
vattenförekomst
kan
ett
mindre
strikt
miljömål
eftersträvas
förutsatt
att
kriterierna
i
artikel 4.5
i
nämnda
direktiv är
uppfyllda.(34)
138. Enligt
de
uppgifter
som
kommissionen
och
Republiken
Polen
lämnat
skulle
nästa
förvaltningsplan
för
vattenområdet
antas
före
den
22 december 2021
i
enlighet
med
artikel 13.7
i
direktiv 2000/60.
Republiken
Polen
har
anfört
att
de
arbeten
som
avser
uppdatering
av
nämnda
förvaltningsplan
för
avrinningsdistriktet
pågick
och
att
alla
de
administrativa
åtgärder
som
krävdes
för
att
bibehålla
de
aktuella
undantagen
hade
vidtagits.
De
polska
myndigheterna
har
hållit
samråd
med
allmänheten
avseende
utkasten
till
planer
i
enlighet
med
vad
som
krävs
i
direktiv 2000/60.
139. Följaktligen
ska
slutsatsen
dras
att
de
polska
myndigheterna,
när
de
antog
MKB-beslutet,
inte
var
skyldiga
att
beakta
möjligheten
att
de
undantag
som
föreskrivs
i
artikel 4.4
och
4.5
i
direktiv 2000/60
inte
skulle
bibehållas.
De
var
däremot
skyldiga
att
bedöma
huruvida
det
förelåg
en
risk
för
försämring
av
vattenförekomsternas
status
till
följd
av
gruvverksamhet
som
eventuellt
inte
kunde
godtas
med
hänsyn
till
de
villkor
som
föreskrivs
i
artikel 4.7
i
direktivet.
140. Jag
anser
vidare
att
det
är
nödvändigt
att
uppmärksamma
Republiken
Polens
förklaringar,
enligt
vilka
det
i
polsk
rätt
föreskrivs
effektiva
mekanismer
i
den
nationella
lagstiftningen
som
säkerställer
förenligheten
med
artikel 4.1 a
ii
och
b
ii
i
direktiv 2000/60
för
det
fall
att
de
aktuella
undantagen
inte
beviljas.
Mer
konkret
ger
dessa
mekanismer
de
polska
myndigheterna
rätt
att
ompröva
eller
återkalla
beviljade
tillstånd.
I
motsats
till
vad
Republiken
Tjeckien
har
gjort
gällande
förefaller
de
polska
myndigheterna
följaktligen
förfoga
över
lämpliga
medel
för
att
säkerställa
att
de
skyldigheter
som
följer
av
unionsrätten
iakttas.
141. Av
ovan
angivna skäl föreslår
jag
att
talan
inte
ska
bifallas
såvitt
avser
denna
grund.
F.      Den femte grunden: Åsidosättande av artikel 6.2–6.7, artikel 7.1, 7.2 och 7.5 samt artikel 8 i MKB-direktivet (uteslutande av den berörda allmänheten och Republiken Tjeckien från förfarandet för beviljande av tillstånd till utvinning av brunkol fram till år 2026)
1.      Parternas argument
142. Republiken
Tjeckien
har
genom
sin
femte
grund
gjort
gällande
att
Republiken
Polen
har
åsidosatt
artikel 6.2–6.7,
artikel 7.1,
7.2
och
7.5
samt
artikel 8
i
MKB-direktivet
genom
att
utesluta
deltagande
av
den
berörda
allmänheten
och
medlemsstaten
i
förfarandet
för
beviljande
av
tillstånd
till
utvinning
av
brunkol
fram
till år 2026.
143. I
likhet
med
den
andra
grunden,
avseende
åsidosättande
av
dessa
bestämmelser
genom
artikel 33
i
gruvlagen,
anser
Republiken
Tjeckien
att
det
förfarande
som
utmynnade
i
detta
tillstånd
är
en
”beslutsprocess”
som
omfattas
av
artikel 2.2
i
MKB-direktivet,
vilket
innebär
att
de
skyldigheter
som
avses
i
artikel 6.2–6.7,
artikel 7.1,
7.2
och
7.5
samt
artikel 8
i
detta
direktiv även
är
tillämpliga
på
detta
förfarande.
Deltagandet
av
den
berörda
allmänheten
och
nämnda
medlemsstat
var
nämligen
nödvändigt
för
att
kontrollera
att
villkoren
i
MKB-beslutet
hade
upptagits
i
detta
tillstånd.
Ingen
av
dessa
skyldigheter
iakttogs
emellertid
i
förfarandet
för
beviljande
av
tillstånd
till
utvinning
av
brunkol
fram
till år 2026,
vilket
genomfördes
utan
allmänhetens
deltagande.
144. Republiken
Polen
anser
att
talan
inte
kan
bifallas
på
denna
grund
med
hänvisning
till
sina
argument
avseende
den
andra
grunden.
Republiken
Polen
har
understrukit
att
de
skyldigheter
som
avses
i
de
relevanta
bestämmelserna
i
MKB-direktivet
redan
hade
uppfyllts
under
det
skede
av
förfarandet
som
ledde
till
antagandet
av
MKB-beslutet.
145. I
dessa
bestämmelser
föreskrivs
inte
heller
att
det
kan
kontrolleras
om
villkoren
i
MKB-beslutet
har
beaktats
i
investeringsbeslutet
(tillståndsbeslutet),
eftersom
allmänhetens
och
den
berörda
medlemsstatens
deltagande
i
förfaranden
för
antagande
av
beslut
som
påverkar
miljön
enligt
artikel 6.4
i
MKB-direktivet
består
i
att
lämna
synpunkter
och
yttranden
till
myndigheterna
innan
beslutet
om
ansökan
om
tillstånd
fattas.
Mot
bakgrund
av
detta
syfte
skulle
ett
sådant
deltagande
i
skedet
för
tillståndsförfarandet
vara
överflödigt,
särskilt
som
den
myndighet
som
handlade
förfarandet
var
bunden
av
MKB-beslutet.
146. Republiken
Polen
har
dessutom
gjort
gällande
att
antagandet
av beslut 2044
och
ändringen
av
de
polska
bestämmelserna
i
vilka
det
föreskrivs
att
talan
kan
väckas
mot
beslut
om
tillstånd
som
föregåtts
av
MKB-beslut,
i
vars
förfarande
allmänheten
har
kunnat
delta,
har
medfört
att
ändamålet
med
den
femte
grunden
har
förfallit.
2.      Bedömning
147. Den
femte
grunden
avser
åsidosättande
av
de
skyldigheter
som
följer
av
artikel 6.2–6.7,
artikel 7.1,
7.2
och
7.5
samt
artikel 8
i
MKB-direktivet,
eftersom
Republiken
Polen
påstås
ha
gjort
det
omöjligt
för
den
berörda
allmänheten
och
Republiken
Tjeckien
att
delta
i
förfarandet
för
beviljande
av
tillstånd
till
brunkolsutvinning
fram
till år 2026.
148. Inledningsvis
anser
jag
att
det
är
nödvändigt
att
underkänna
Republiken
Polens
argument
att
ändamålet
med denna
grund
har
förfallit
på
grund
av
att
de
polska
myndigheterna
har
antagit
ett
nytt
beslut
varigenom
tillståndet
förlängs
till
och
med år 2044.
I
detta
hänseende
är
det
tillräckligt
att
invända
att
detta
beslut
antogs
först
den
28 april 2021,
det
vill
säga
efter
referenstidpunkten
för
att
bedöma
huruvida
det
förelåg
ett
fördragsbrott
inom
ramen
för
förfarandet
enligt
artikel 259
FEUF.(35)
149. Eftersom
det
finns
paralleller
till
de
rättsfrågor
som
Republiken
Tjeckien
har
tagit
upp
i
sin
andra
anmärkning,
tillåter
jag
mig
att
hänvisa
till
min
bedömning
i punkt 96
och
följande
punkter
i
förevarande
förslag
till
avgörande,
i
vilken
jag
har
förklarat
att
de
skyldigheter
som
föreskrivs
i
ovannämnda
bestämmelser
har
iakttagits
i
skedet
för
bedömningen
av
projektets
inverkan
på
miljön,
vilken
utmynnade
i
antagandet
av
MKB-beslutet,
och
att
MKB-direktivet
inte
utgör
hinder
för
ett
sådan
rättslig
konstruktion
som
föreskrivs
i
den
polska
rättsordningen,
inom
ramen
för
vilken
dessa
skyldigheter
är
uppfyllda
i
ett
tidigare
skede
i
tillståndsförfarandet
för
ett
projekt,
det
vill
säga
i
skedet
för
bedömningen
av
ett
projektets
inverkan
på
miljön,
och
att
det
slutliga
skedet,
det
vill
säga
skedet
för
antagande
av
ett
beslut
om
ett
projekt
äger
rum
utan
deltagande
av
den
berörda
allmänheten
och
den
medlemsstat
som
påverkas.
150. Vad
gäller
Republiken
Tjeckiens
argument
att
ett
kompletterande
deltagande
i
tillståndsstadiet
är
nödvändigt
för
att
senare
”kontrollera”
huruvida
villkoren
i
MKB-beslutet
har
beaktats
vid
godkännandet
av
projektet,
ska
det
preciseras
att
artikel 11
i
MKB-direktivet
endast
ger
en
rätt
att
få
”den
materiella
eller
formella
giltigheten
av
ett
beslut,
en
handling
eller
en
underlåtenhet
som
omfattas
av
bestämmelserna
om
allmänhetens
deltagande
i
detta
direktiv”(36) prövad.
Artikel 11
ger
däremot
inte
någon
rätt
att
kräva
domstolsprövning
av
att
de
överväganden
som
ligger
till
grund
för
MKB-beslutet
har
iakttagits.
151. Jag
vill
i
detta
sammanhang
för
övrigt
understryka
att
ingen
av
de
bestämmelser
som
Republiken
Tjeckien
har
åberopat
till
stöd
för
sin
andra
grund
ger
någon
sådan
rätt.
Tvärtom
är
syftet
med
dessa
bestämmelser,
såsom
framgår
av
artikel 6.4
i
MKB-direktivet,
snarare
att
”[ge
d]en
berörda
allmänheten
…
rätt
att
yttra
sig
…
till
de
ansvariga
myndigheterna” innan
beslut
fattas
om
ansökan
om
tillstånd.
Det
framgår
dessutom
av
artikel 8
i
direktivet
att
”[r]esultaten
av
samråden
och
de
uppgifter
som
har
inhämtats
enligt
artiklarna 5–7
i
detta
direktiv ska
vederbörligen
beaktas
vid
tillståndsgivningen”
(min
kursivering).
Denna
skyldighet
som
ålagts
de
nationella
myndigheterna
ger
emellertid
inte
den
berörda
allmänheten
rätt
att
”kontrollera”
ett
beslut,
såsom
Republiken
Tjeckiens
antytt.
Jag
anser
således
att
den
andra
grunden
bygger
på
en
felaktig
tolkning
av
bestämmelserna
i
MKB-direktivet.
152. Dessa
konstateranden
avseende
tillämpligheten
av
MKB-direktivet
gäller
oberoende
av
den
möjlighet
för
den
berörda
allmänheten,
som
enligt
de
uppgifter
som
lämnats
av
Republiken
Polen,
finns
enligt
den
nationella
lagstiftningen
att
framföra
klagomål
inom
ramen
för
ett
administrativt
förfarande
och
väcka
talan
vid
förvaltningsdomstol
mot
beslut
om
tillstånd,
i
synnerhet
för
att
pröva
deras
förenlighet
med
de
villkor
som
fastställts
i
tidigare
beslut
om
miljövillkor.(37)
153. Mot
bakgrund
av
det
ovan
anförda
anser
jag
att
talan
inte
kan
bifallas
på
den
femte
grunden
avseende
åsidosättande
av
de
skyldigheter
som
följer
av
artikel 6.2–6.7,
artikel 7.1,
7.2
och
7.5
samt
artikel 8
i
MKB-direktivet,
genom
att
Republiken
Polen
har
gjort
det
omöjligt
för
den
berörda
allmänheten
och
Republiken
Tjeckien
att
delta
i
förfarandet
för
beviljande
av
tillstånd
till
brunkolsutvinning
fram
till år 2026.
G.      Sjätte grunden: Åsidosättande av artikel 9.1 och 9.2 i MKB-direktivet (underlåtenhet att offentliggöra tillståndet för brunkolsbrytning fram till 2026 och att underrätta Republiken Tjeckien om detta tillstånd i begriplig form)
1.      Parternas argument
154. Republiken
Polen
har
enligt
Republiken
Tjeckien,
inom
ramen
för
tillståndet
till
utvinning
av
brunkol
fram
till år 2026,
underlåtit
att
uppfylla
sin
informationsskyldighet
enligt
artikel 9
i
MKB-direktivet,
vars
syfte
bland
annat
är
att
ge
den
berörda
allmänheten
möjlighet
att
undersöka
om
villkoren
i
MKB-beslutet
vederbörligen
har
upptagits
i
detta
tillstånd.
155. Vad
gäller
artikel 9.1 a
i
detta
direktiv har
innehållet
i
tillståndsbeslutet
och
de
villkor
som
detta
innehåller
inte
offentliggjorts.
Med
hänsyn
till
att
detta
godkännande
medförde
en
ändring
av
tillstånd nr 65/94,
vilket
redan
hade
ändrats
vid
flera
tillfällen,
borde
en
konsoliderad
version
av
tillståndet
ha
offentliggjorts
för
att
fullgöra
skyldigheterna
enligt
denna
bestämmelse
och
borde
ha
angett
all
den
information
som
föreskrivs
i
artikel 8a
i
direktivet.
Det
tillstånd
som
översändes
till
allmänheten
innehöll
emellertid
i
beslutsdelen
i
beslutet
endast
uppgifter
om
förlängningen
av
det
ursprungliga
tillståndet.
Den
efterföljande
översändelsen
till
Republiken
Tjeckien
av
samtliga
beslut
genom
vilka
tillståndet
ändrades
har
inte
gjort
det
möjligt
att
klart
förstå
vilken
version
av
tillståndet
som
för
närvarande
gällde.
I
tillståndet
till
brunkolsutvinning
fram
till år 2026
anges
inte
den
aktuella
omfattningen
av
utvinningsområdet
och
det
innehåller
inte
heller
i
sig
någon
klar
och
bindande
hänvisning
till
villkoren
i
MKB-beslutet.
156. När
det
gäller
artikel 9.1 b
i
MKB-direktivet
borde
MKB-beslutet
logiskt
sett
utgöra
en
grundläggande
del
av
de
”skäl
och
överväganden
som
[tillståndsbeslutet]
grundar
sig
på”,
men
tillståndet
innehåller
inte
någon
bedömning
av
huruvida
tillåtna
utvinningsverksamheter
är
förenliga
med
MKB-beslutet.
157. Vad
gäller
artikel 9.2
i
MKB-direktivet
är
det,
med
hänsyn
till
syftet
med
detta
direktiv,
nödvändigt
att
så
snart
som
möjligt
översända
den
information
som
krävs
till
den
berörda
medlemsstaten.
Republiken
Polen
översände
emellertid
tillståndet
till
brunkolsutvinning
fram
till år 2026
till
Republiken
Tjeckien
först
fem
månader
efter
det
att
tillståndet
hade
beviljats,
och
den
översända
handlingen
uppfyllde
inte
kraven
i
artikel 9.1
i
nämnda
direktiv.
158. Republiken
Polen
har
genmält
att
de
offentliga
meddelanden
som
fanns
tillgängliga
på
webbplatsen
för
den
berörda
kommunens
och
den
koncessionsgivande
myndighetens
offentliga
informationsbulletin
avsåg
samtliga
skeden
i
förfarandet
för
förlängning
av
tillstånd nr 65/94,
vilket
möjliggjorde
för
allmänheten
och
Republiken
Tjeckien
att
få
kännedom
om
dem.
159. När
det
gäller
påståendet
att
en
konsoliderad
version
av
tillståndet
borde
ha
översänts,
utesluter
den
mekanism
för
uppdatering
av
godkännanden
som
antagits
i
Polen
ett
sådant
översändande,
eftersom
en
sådan
konsoliderad
version
utgör
ett
nytt
administrativt
beslut
vars
räckvidd
överskrider
begäran
om
ändring,
vilket
strider
mot
polsk
förvaltningsrätt.
I
detta
sammanhang
anser
Republiken
Polen
att
artikel 9
i
MKB-direktivet
inte
föreskriver
någon
särskild
form
för
tillståndsbeslut.
160. Medlemsstaten
anser
att
skyldigheten
att
ge
allmänheten
sådan
information
som
avses
i
artikel 8a
i
direktivet
och
i
artikel 9.1 b
andra
meningen
i
direktivet
har
iakttagits
genom
offentliggörandet
av
MKB-beslutet
och
beslutet
att
tillerkänna
det
beslutet
omedelbar
verkställbarhet,
bland
annat
på
den
officiella
webbplatsen
för
Republiken
Tjeckiens
miljöministerium
och
i
Tyskland.
161. När
det
gäller
artikel 9.2
i
MKB-direktivet
anser
Republiken
Polen
att
den
begärda
informationen
har
översänts
till
Republiken
Tjeckien
i
så
god
tid
att
den
berörda
allmänheten
kan
utöva
sin
rätt
till
domstolsprövning
enligt
artikel 11.1
i
direktivet.
162. Republiken
Polen
anser
slutligen
att
föremålet
för
den
sjätte
grunden
har
förfallit,
eftersom beslut 2044
offentliggjordes
i
enlighet
med
artikel 9.1
och
9.2
i
MKB-direktivet.
2.      Bedömning
163. Republiken
Tjeckien
har
inom
ramen
för
sin
sjätte
grund
för
det
första
gjort
gällande
att
Republiken
Polen,
i
strid
med
artikel 9.1
i
MKB-direktivet,
inte
har
offentliggjort
innehållet
i
beslutet
om
att
tillåta
gruvdrift
fram
till år 2026
och
de
villkor
som
bifogats
detta
beslut,
eller
de
grunder
och
överväganden
som
låg
till
grund
för
detta
tillstånd,
och
för
det
andra
att
Republiken
Polen,
i
strid
med
artikel 9.2
i
MKB-direktivet,
översände
nämnda
beslut
till
Republiken
Tjeckien
för
sent
och
att
kraven
i
artikel 9.1 a
och
b
i
MKB-direktivet
inte
har
iakttagits
i
den
översända
handlingen.
Denna
grund
avser
konkreta
administrativa
åtgärder,
nämligen
offentliggörande
och
underrättelse,
som
föreskrivs
i
MKB-direktivet
för
de
nationella
myndigheterna.
164. Inledningsvis
ska
Republiken
Polens
argument
att
ändamålet
med
denna
grund
har
förfallit
på
grund
av
att
de
polska
myndigheterna
har
antagit
ett
nytt
beslut
som
innebär
att
tillståndet
förlängs
till
och
med år 2044
underkännas.
Som
jag
redan
har
förklarat
i
samband
med
prövningen
av
den
femte
grunden
antogs
detta
beslut
först
efter
referenstidpunkten
för
att
bedöma
huruvida
det
förelåg
ett
fördragsbrott.(38)
165. Det
framgår
av
artikel 9.1
i
MKB-direktivet
att
när
ett
beslut
om
att
bevilja
eller
avslå
en
tillståndsansökan
har
fattats,
ska
den
eller
de
ansvariga
myndigheterna
omedelbart
informera
allmänheten
och
de
myndigheter
som
på
grund
av
sitt
särskilda
ansvar
kan
antas
bli
berörda
av
projektet
om
detta
enligt
nationella
förfaranden
och
se
till
att
allmänheten
och
ovannämnda
myndigheter
får
tillgång
till
den
information
som
krävs,
det
vill
säga
innehållet
i
beslutet
och
varje
villkor
som
är
knutet
till
detta
samt
de
huvudsakliga skäl och
överväganden
som
beslutet
grundar
sig
på
och
även
om
förfarandet
för
allmänhetens
deltagande.
Detta
inbegriper
även
en
sammanfattning
av
samrådsresultaten
och
de
uppgifter
som
inhämtats
enligt
artiklarna 5–7
i
MKB-direktivet
och
hur
dessa
resultat
har
införlivats
eller
på
annat
sätt
beaktats,
särskilt
de
synpunkter
som
mottagits
från
den
utsatta
medlemsstaten.
Enligt
artikel 9.2
i
detta
direktiv ska
den
eller
de
ansvariga
myndigheterna
informera
alla
medlemsstater
med
vilka
samråd
har
hållits
i
enlighet
med
artikel 7
i
detta
direktiv genom
att
till
dem
vidarebefordra
ovannämnda
information.
166. Republiken
Polen
har
gjort
gällande
att
den
information
som
krävs
enligt
nämnda
bestämmelse
har
offentliggjorts,
bland
annat
på
de
officiella
webbplatserna.
Det
förefaller
emellertid
som
om
Republiken
Tjeckien
i
huvudsak
har
kritiserat
att
den
offentliggjorda
informationen
är
obegriplig
och
ofullständig.
Med
hänsyn
särskilt
till
att
nämnda
tillstånd
utgör
den
sista
av
flera
ändringar
i
tillstånd nr 65/94,
borde
Republiken
Polen
enligt
Republiken
Tjeckien
ha
översänt
den
en
konsoliderad
version
av
detta
tillstånd
för
att
möjliggöra
för
den
att
fastställa
vilka
bestämmelser
i
tillståndet
som
gällde.
Det
tycks
dessutom
som
om
de
ändringsbeslut
som
fattades
före
tillståndet
om
att
utvinna
brunkol
fram
till år 2026
inte
hade
gjorts
tillgängliga
för
allmänheten.
167. I
det
avseendet
konstaterar
jag
att
Republiken
Polen
inte
har
bestritt
innehållet
i
den
information
som
offentliggjorts
och
översänts
till
Republiken
Tjeckien.
Republiken
Polen
har
snarare
gjort
gällande
att
det
inte
är
nödvändigt
att
ställa
en
konsoliderad
version
till
förfogande
för
att
uppfylla
kraven
i
artikel 9.1
i
MKB-direktivet.
Republiken
Polen
har
gjort
gällande
att
det
sätt
på
vilket
medlemsstaternas
administrativa
myndigheter
utformar
administrativa
beslut
inte
omfattas
av
unionens
befogenhet.
Republiken
Polen
har
förklarat
att
mekanismen
för
uppdatering
av
tillstånd
i
dess
nationella
administrativa
praxis
motsvarar
mekanismen
för
ändring
av
en
rättsakt,
i
enlighet
med
vilken
det
är
rättsakten
i
dess
ursprungliga
version
som
är
bindande,
men
med
beaktande
av
senare
ändringar.
168. Republiken
Polen
har
förklarat
att
enligt
polsk
förvaltningsrätt
är
principen
att
den
administrativa
myndighet
som
är
behörig
att
anta
ett
ändringsbeslut
vid
antagandet
av
ett
administrativt
beslut
om
ändring
av
ett
tidigare
fattat
beslut
inte
bara
inte
är
skyldig att,
utan
inte
ens
får,
upprepa
hela
det
ändrade
beslutet
i
det
beslut
som
den
har
antagit,
tillämplig.
Ändringsbeslutet
ska
exakt
ange
vilka
delar
av
det
ändrade
beslutet
som
är
föremål
för
en
ändring.
Om
resten
av
det
ändrade
beslutet
fortfarande
gäller
kan
den
myndighet
som
antar
ändringsbeslutet
inte
i
sitt
beslut
upprepa
omständigheter
som
inte
ändrats.
En
annan
praxis
skulle
leda
till
att
man
faktiskt
skulle
anta
ett
nytt
administrativt
beslut,
trots
den
begränsade
räckvidden
av
begäran
om
ändring
av
ett
tidigare
beslut.
169. En
genomgång
av
det
omtvistade
beslutet
genom
vilket
giltighetstiden
för
tillståndet
till
utvinning
av
brunkol
förlängdes
till
och
med år 2026
bekräftar
Republiken
Polens
administrativa
praxis
som
beskrivs
i
föregående
punkt i
förevarande
förslag
till
avgörande.
Endast
den
punkt i
vilken
giltighetstiden
för
detta
tillstånd
anges
förefaller
nämligen
ha
ändrats
i
syfte
att
beakta
förlängningen
av
tillståndet.
Det
förefaller
dock
som
om
Republiken
Polens
synpunkter
är
irrelevanta
i
detta
sammanhang,
eftersom
det
inte
är
fråga
om
att
ifrågasätta
en
viss
nationell
administrativ
praxis.
Den
centrala
frågan
vid
prövningen
av
den
sjätte
grunden
avser
snarare
det
exakta
innehållet
i
den
information
som
ska
göras
tillgänglig
för
allmänheten
och
vidarebefordras
till
en
medlemsstat
som
har
deltagit
i
det
samråd
som
föreskrivs
i
artikel 7
i
MKB-direktivet.
170. Även
om
de
polska
myndigheterna
känner
till
särdragen
i
deras
förvaltningsrätt,
är
detta
inte
nödvändigtvis
fallet
för
allmänheten
i
allmänhet
och
myndigheterna
i
andra
medlemsstater.
Som
redan
har
nämnts
i
detta
förslag
till
avgörande
kan
de
olika
medlemsstaternas
nationella
lagstiftning
på
ett
väsentligt
sätt
skilja
sig
åt
vad
gäller
utformningen
av
det
administrativa
förfarandet
i
fråga
om
beslut
om
tillstånd
att
genomföra
projekt
som
kan
medföra
betydande
miljöpåverkan.(39) Följaktligen
är
det
enligt
min
mening
inte
bara
olämpligt
utan
även
oförenligt
med
den
anda
av
solidaritet,
samarbete
och
ömsesidigt
bistånd
som
ligger
till
grund
för
artikel 9
i
MKB-direktivet
att
lämna
bristfällig
information,
vilket
således
kräver
att
allmänheten
i
allmänhet
och
myndigheter
i
de
angränsande
medlemsstater,
som
påverkas
av
ett
visst
projekts
miljöpåverkan,
själva
ska
göra
efterforskningar
beträffande
en
utländsk
nationell
rätt
för
att
erhålla
den
information
som
krävs
för
att
de
ska
kunna
utöva
sina
rättigheter
enligt
unionsrätten.
171. Det
råder
enligt
min
mening
inte
något
tvivel
om
att
den
information
som
görs
tillgänglig
för
allmänheten
och
de
angränsande
medlemsstaternas
myndigheter
som
påverkas
av
ett
visst
projekts
miljöpåverkan
med
hänsyn
till
syftet
med
skyldigheten
att
offentliggöra
information,
nämligen
att
möjliggöra
effektiva
rättsmedel
mot
de
berörda
besluten,
måste
vara
fullständig
och
begriplig.
Med
andra
ord
ska
informationen
lämnas
på
ett
sätt
som
är
tillräckligt
precist
och
anpassat
till
adressaternas
specifika
behov
för
att
säkerställa
effekten
av
offentliggörandet.
Av
detta skäl anser
jag
att
”innehållet
i
beslutet”,
som
tillåter
utvinningsverksamhet
i
gruvan
i
Turów
som
är
avsett
att
överföras
till
allmänheten
och
till
nämnda
nationella
myndigheter,
i
enlighet
med
artikel 9.1 a
i
MKB-direktivet,
inte
enbart
kan
bestå
i
ett
beslut
om
förlängning,
utan
nödvändigtvis
måste
omfatta
samtliga
handlingar
som
utgör
själva
kärnan
i
tillståndet.
Endast
en
sådan
åtgärd
är
ägnad
att
göra
det
möjligt
för
allmänheten
och
myndigheterna
i
de
angränsande
medlemsstaterna
att
förstå
räckvidden
av
detta
administrativa
beslut
och,
i
förekommande
fall,
reagera
på
lämpligt
sätt
och
i
god
tid.
172. Det
ska
i
detta
hänseende
tilläggas,
såsom
uttryckligen
framgår
av
artikel 9.1 b
i
MKB-direktivet,
att de
aktuella
uppgifterna
ska
innefatta
”information
om
de
huvudsakliga skäl och
överväganden
som
beslutet
grundar
sig
på,”
vilket
enligt
min
mening
utesluter
att
en
medlemsstat
som
Republiken
Polen
kan
avstå
från
att
göra
relevanta
handlingar
avseende
tillståndet
som
specificerar skälen för
beviljandet
och
förlängningen
av
detta
tillgängliga
för
allmänheten
och
myndigheterna
i
angränsande
medlemsstater,
med
motiveringen
att
en
sådan
administrativ
praxis
inte
finns
i
dess
rättsordning.
Med
hänsyn
till
att
artikel 9
i
MKB-direktivet
klart
syftar
till
att
fastställa
höga
standarder
för
transparens
och
samarbete
mellan
unionens
medlemsstater
på
ett
särskilt
känsligt
område
som
miljöskydd,
vilket,
såsom
för
övrigt
framgår
av
omständigheterna
i
förevarande
mål,(40) sträcker
sig
över
de
nationella
gränserna,
anser
jag
att
en
medlemsstat
inte
med
framgång
kan
åberopa
sina
interna
administrativa
regler
och
intern
administrativ
praxis
som
förevändning
för
att
befria
sig
från
sina
skyldigheter
att
offentliggöra
och
vidarebefordra
uppgifter
till
den
berörda
allmänheten.
173. Av
ovan
angivna skäl anser
jag
att
Republiken
Polen
har
åsidosatt
artikel 9.1
i
MKB-direktivet.
174. Vad
särskilt
gäller
påståendet
om
ett
åsidosättande
av
artikel 9.2
i
MKB-direktivet,
som
består
i
att
Republiken
Polen
inte
översände
nämnda
tillstånd
till
Republiken
Tjeckien
förrän
fem
månader
efter
det
att
det
antagits,
och
detta
på
ett
ofullständigt
sätt,
upprepar
jag
vad
jag
har
förklarat
i
föregående
punkter
när
det
gäller
betydelsen
av
att
en
angränsande
medlemsstat,
som
påverkas
av
ett
visst
projekts
miljöinverkan,
har
tillgång
till
all
den
information
som
krävs
avseende
tillståndet
till
ett
projekt
för
att
i
förekommande
fall
kunna
reagera
på
lämpligt
sätt
och
inom
rimlig
tid.
175. Detta
inbegriper
bland
annat
möjligheten
att
utöva
rätten
till
ett
effektivt
rättsmedel
enligt
artikel 11.1
i
MKB-direktivet,
vilket
med
hänsyn
till
den
tid
som
förflutit
samt
det
förhållandet
att
de
frister
som
föreskrivs
i
den
nationella
processrätten
ska
iakttas,
kan
bli
särskilt
svårt
eller
till
och
med
omöjligt.(41) Om
en
berörd
part
berövas
rätten
att
göra
gällande
sina
rättigheter
vid
nationella
domstolar
med
motiveringen
att
en
talan
väckts
för
sent
till
följd
av
de
nationella
myndigheternas
agerande
anser
jag
att
slutsatsen
kan
dras
att
artikel 9.2
i
MKB-direktivet
har
åsidosatts.
176. Detta
verkar
just
vara
fallet
i
den
situation
som
har
gett
upphov
till
den
aktuella
tvisten.
En
period
på
fem
månader
för
att
enbart
vidarebefordra
tillståndet
i
fråga
utgör
en
avsevärd
försening
om
man,
å
ena
sidan,
beaktar
de
viktiga
intressen
som
står
på
spel
och,
å
andra
sidan,
den
rent
administrativa
karaktären
hos
en
sådan
uppgift,
som
endast
kräver
en
enkel
överföring
av
handlingar.
En
sådan
situation
är
desto
allvarligare
eftersom
Republiken
Tjeckien
först
fick
tillgång
till
de
uppgifter
som
den
hade
begärt
efter
påtryckningar
och
då
enbart
fick
delvis
tillgång
till
dem.
Såsom
Republiken
Tjeckien
har
påpekat
har
den
fortfarande
inte
tillgång
till
någon
konsoliderad
handling
som
gör
det
möjligt
att
på
ett
tydligt
sätt
få
kännedom
om
projektets
precisa
omfattning
och
struktur.
Det
ska
konstateras
att
Republiken
Polen
inte
har
lämnat
någon
övertygande
motivering
till
varför
den
begärda
informationen
lämnats
för
sent.
177. Mot
bakgrund
av
det
ovan
anförda
anser
jag
att
även
artikel 9.2
i
MKB-direktivet
har
åsidosatts.
178. Av
ovan
angivna skäl föreslår
jag
att
talan
ska
bifallas
såvitt
avser
den
sjätte
grunden.
H.      Sjunde grunden: Åsidosättande av artikel 11.1 i MKB-direktivet (uteslutande av domstolsprövning av tillståndet för brunkolsutvinning fram till 2026)
1.      Parternas argument
179. Republiken
Tjeckien
har
gjort
gällande
att
den
berörda
allmänheten,
enligt
artikel 11.1
i
MKB-direktivet,
ska
ha
rätt
att
väcka
talan
vid
domstol
mot
det
beslut
genom
vilket
genomförandet
av
projektet
beviljades,
oavsett
om
och
på
vilket
sätt
den
tidigare
deltagit
i
det
förfarande
som
ledde
fram
till
att
tillståndet
beviljades.
Republiken
Polen
har
emellertid
hävdat
att
den
berörda
allmänheten
enligt
polsk
rätt
inte
kan
begära
kontroll
av
tillståndet
för
brunkolsutvinning
fram
till år 2026
på
grund
av
att
den
inte
deltagit
i
förfarandet
för
beviljande
av
detta
tillstånd.
180. Dessutom
skulle
avsaknaden
av
ett
officiellt
offentliggörande
av
tillståndet
för
det
första
även
ha
begränsat
den
berörda
allmänhetens
kontroll
av
tillståndet.
För
det
andra
har
talan
som
tjeckiska
icke-statliga
organisationer
väckt
vid
en
polsk
domstol
för
att
få
till
stånd
en
prövning
av
detta
tillstånd
vilandeförklarats
i
avvaktan
på
ett
beslut
om
huruvida
det
var
lagenligt
att
inte
låta
dessa
organisationer
delta
i
tillståndsförfarandet,
så
att
det
inte
är
säkert
om
målet
prövas
i
sak.
Förbudet
mot
att
upphäva
tillståndet
efter
ett
år skulle
dessutom
frånta
artikel 11.1
i
MKB-direktivet
dess
ändamålsenliga
verkan.
181. Som
svar
har
Republiken
Polen
hänvisat
till
sina
argument
inom
ramen
för
den
andra
grunden
och
gjort
gällande
att
artikel 11.1
i
MKB-direktivet
inte
utgör
hinder
för
att
det
nationella
förfarandet
utformas
så,
att
möjligheten
att
väcka
talan
endast
säkerställs
i
skedet
för
beslutet
om
miljövillkor.
182. Republiken
Polen
anser
även
att
Republiken
Tjeckiens
argument
är
motsägelsefulla.
För
det
första
har
denna
medlemsstat
hävdat
att
den
berörda
allmänheten
inte
har
möjlighet
att
angripa
tillståndet
till
brunkolsutvinning
fram
till år 2026.
För
det
andra
har
den
erkänt
att
icke-statliga
organisationer
faktiskt
har
utnyttjat
sina
rättigheter
enligt
nämnda
bestämmelse.
183. Det
förhållandet
att
talan
har
vilandeförklarats
är
ett
uttryck
för
den
berörda
polska
domstolens
frihet
att
utforma
förfarandet
och
begränsar
inte
sökandenas
rättigheter.
184. Den
omständigheten
att
det
inte
är
möjligt
att
upphäva
tillståndet
efter
tidsfristen
på
ett
år avser
dessutom,
enligt
artikel 42
i
gruvlagen,
endast
upphävandet
av
tillståndet
efter
ett
återupptagande
av
tillståndsförfarandet,
vilket
är
en
av
de
extraordinära
metoder
som
finns
för
att
upphäva
slutliga
beslut.
Den
avser
således
inte
upphävandet
av
ett
tillstånd
efter
en
vanlig
administrativ
kontroll
till
följd
av
en
talan
som
väckts
inom
den
föreskrivna
fristen.
185. Republiken
Polen
har
även
gjort
gällande
att
ändamålet
med
den
sjunde
grunden
har
förfallit
till
följd
av
antagandet
av beslut 2044
och
de
ändringar
i
polsk
rätt
som
gör
det
möjligt
för
den
berörda
allmänheten
att
inge
klagomål
och
väcka
talan
mot
investeringsbesluten.
2.      Bedömning
186. Republiken
Tjeckien
har
genom
den
sjunde
grunden
gjort
gällande
att
Republiken
Polen
har
åsidosatt
artikel 11.1
i
MKB-direktivet
genom
att
inte
tillåta
att
ett
domstolsförfarande
inleds
mot
tillståndet
till
brunkolsutvinning
fram
till år 2026.
Denna
grund
avser
myndigheternas
praxis
och
gällande
bestämmelser
i
den
svarande
medlemsstaten.
187. Inledningsvis
ska
Republiken
Polens
argument
att
ändamålet
med
denna
grund
har
förfallit
på
grund
av
att
de
polska
myndigheterna
har
antagit
ett
nytt
beslut,
varigenom
tillståndet
förlängs
till
och
med år 2044,
underkännas.
Såsom
redan
har
förklarats
antogs
detta
beslut
först
efter
referenstidpunkten
för
att
bedöma
huruvida
det
förelåg
ett
fördragsbrott.
Detsamma
gäller
de
lagändringar
som
gjorts
efter
denna
referenstidpunkt,
vilka
enligt
Republiken
Polen
numera
gör
det
möjligt
för
den
berörda
allmänheten
att
inge
klagomål
och
väcka
talan
mot
investeringsbesluten.(42)
188. Vad
gäller
syftet
med
artikel 11
i
MKB-direktivet
ska
det
vidare
erinras
om
att
denna
bestämmelse
i
domstolens
praxis
har
tolkats
så,
att
dess
tillämpningsområde
ska
anses
begränsat
till
de
aspekter
av
förfarandet
där
allmänhetens
rätt
att
delta
i
beslutsprocessen,
i
enlighet
med
de
exakta
bestämmelser
som
föreskrivs
för
detta
ändamål
i
direktivet,
görs
gällande.
Situationen
där
talan
väcks
med
stöd
av
andra
bestämmelser
i
detta
direktiv,
och
i
ännu
högre
utsträckning
av
annan
lagstiftning,
oavsett
om
denna
lagstiftning
härrör
från
unionen
eller
medlemsstaterna,
omfattas
däremot
inte
av
denna
artikel.(43) Det
ska
följaktligen
utgås
från
att
Republiken
Tjeckiens
argumentation
enbart
avser
prövningen
av
lagenligheten
avseende iakttagandet
av
allmänhetens
rätt
till
deltagande.
189. När
det
gäller
medlemsstaternas
utformning
av
rättsmedlen,
har
det
redan
i
detalj
i
samband
med
prövningen
av
den
andra
grunden
förklarats
att
varken
artikel 11.1
i
MKB-direktivet
eller
någon
annan
unionsrättslig
bestämmelse
som
ger
motsvarande
rättighet
utgör
hinder
för
att
ett
förfarande
antas
eller
nationella
bestämmelser
enligt
vilka
möjligheten
att
väcka
talan
endast
säkerställs
i
skedet
för
beslutet
om
miljövillkor,
förutsatt
att
det
är
uteslutet
att
resultaten
av
förfarandet
för
miljökonsekvensbedömning
inte
beaktas
i
tillståndsbeslutet.
190. När
allmänhetens
rätt
att
delta,
som
föreskrivs
i
artiklarna 6–9
i
MKB-direktivet,
har
garanterats
under
förfarandet
för
antagande
av
MKB-beslutet,
räcker
det
att
föreskriva
en
möjlighet
till
prövning
i
detta
skede.
En
medlemsstat
är
med
andra
ord
inte
skyldig
att
säkerställa
att
eventuella
fel
i
allmänhetens
deltagande
kan
bestridas,
än
en
gång,
i
tillståndsskedet.(44) De
argument
som
jag
redogjort
för
räcker
enligt
min
mening
för
att
talan
inte
ska
bifallas
såvitt
avser
den
sjunde
grunden.
191. För
fullständighetens
skull
vill
jag
framhålla
en
viss
motsägelse
i
Republiken
Tjeckiens
argumentation.
Republiken
Tjeckien
har
för
det
första
hävdat
att
den
berörda
allmänheten
inte
har
haft
möjlighet
att
angripa
det
aktuella
tillståndet,
och
har
för
det
andra
själv
medgett
att
tre
icke-statliga
organisationer
(Greenpeace
ČR,
Frank
Bold
och
Eko-Unia)
faktiskt
har
utnyttjat
de
rättigheter
som
de
åtnjuter
i
egenskap
av
berörd
allmänhet
enligt
artikel 11.1
i
MKB-direktivet.
Även
om
Republiken
Tjeckien
har
angett
att
förfarandena
har
vilandeförklarats
till
dess
att
ett
slutgiltigt
beslut
om
att
inte
tillåta
nämnda
organisationer
att
delta
i
förfarandet
för
beviljande
av
tillstånd
för
gruvdrift
fram
till år 2026
har
fattats,
ska
det
påpekas
att
Republiken
Tjeckien
själv
inte
kan
utesluta
att
en
domstolsprövning
kan
genomföras.
Som
svar
på
en
fråga
från
domstolen
på
denna
punkt vid
förhandlingen,
medgav
Republiken
Tjeckien
nämligen
att
polska
domstolar
ännu
inte
slutgiltigt
hade
ogillat
de
tjeckiska
miljöföreningarnas
talan.
192. I
detta
sammanhang
finner
jag
de
klargöranden
som
Republiken
Polen
har
lämnat
i
sitt
svaromål
angående
de
avgöranden
som
Wojewódzki
Sąd
Administracyjny
w
Warszawie
(Förvaltningsdomstolen
i
vojvodskapet
Warszawa)
kan
meddela
om
den
beslutar
att
bifalla
eller
ogilla
ovannämnda
organisationers
talan
särskilt
användbara.
I
motsats
till
vad
Republiken
Tjeckien
har
gjort
gällande
i
sin
ansökan
förefaller
artikel 42
i
gruvlagen
inte
utgöra
något
hinder
för
nämnda
förvaltningsdomstol
att
eventuellt
upphäva
det
aktuella
tillståndet.
Enligt
uppgifter
från
Republiken
Polen
tycks
denna
bestämmelse
nämligen
inte
föreskriva
någon
begränsning
i
fråga
om
upphävande,
ändring
eller
bekräftelse
av
ogiltigheten
av
ett
beslut
som
antas
i
andra
förfaranden
än
omprövningsförfarandet
enligt
polsk
rätt.
193. I
avsaknad
av
övertygande
bevis
till
stöd
för
uppfattningen
att
det
i
Republiken
Polens
rättsordning
inte
finns
något
effektivt
rättsmedel
för
att
säkerställa
allmänhetens
rätt
att
delta
i
beslutsförfaranden,
särskilt
under
omständigheterna
i
förevarande
mål,
anser
jag
att
det
är
svårt
att
följa
Republiken
Tjeckiens
argument.
Jag
anser
att
den
omständigheten
att
ovannämnda
miljöskyddsorganisationer
inte
har
vunnit
framgång
med
sin
talan
inte
i
sig
utgör
ett
tillräckligt
bevis
för
att
rättsmedlen
inte
är
effektiva,
särskilt
som
de
ännu
inte
har
uttömts.
194. Mot
bakgrund
av
det
ovan
anförda
anser
jag
att
talan
inte
kan
bifallas
såvitt
avser
den
sjunde
grunden.
I.      Den åttonde grunden: Åsidosättande av artikel 7 i direktiv 2003/4 (underlåtenhet att offentliggöra tillståndet till brunkolsutvinning fram till år 2026)
1.      Parternas argument
195. Republiken
Tjeckien
har
påpekat
att
enligt
artikel 7.2 f
i
direktiv 2003/4
är
en
medlemsstat
skyldig
att
göra
sådana
tillstånd
som
har
en
avsevärd
inverkan
på
miljön
tillgängliga
för
allmänheten.
Tillståndet
till
brunkolsutvinning
fram
till år 2026
utgör
ett
sådant
tillstånd,
eftersom
det
enligt
artikel 4.1
i
MKB-direktivet
ska
bli
föremål
för
en
miljökonsekvensbedömning,
vilket
innebär
att
Republiken
Polen
genom
att
inte
offentliggöra
vare
sig
själva
tillståndet
eller
den
plats
där
det
är
möjligt
att
ansöka
om
det
har
åsidosatt
artikel 7
i
direktiv 2003/4.
196. Republiken
Polen
har
genmält
att
klimatministern,
genom
sitt
yttrande
av
den
20 mars 2020
som
offentliggjordes
i
den
offentliga
informationsbulletinen
på
dess
webbplats,
upptagits
i
förteckningen
över
yttranden
från
klimatministeriet
och
offentliggjorts
på
vanligt
sätt
i
tjänsteavdelningarna
i
staden
Bogatynias
kommun
(Polen)
och
dess
förvaltning,
underrättade
allmänheten
om
att
tillstånd
till
utvinning
av
brunkol
hade
antagits
fram
till år 2026
och
om
möjligheterna
att
få
kännedom
om
dess
innehåll
och
tillhörande
dokumentation.
197. Republiken
Polen
anser
följaktligen
att
artikel 7
i
direktiv 2003/4
inte
har
åsidosatts.
Den
har
tillagt
att
ändamålet
för
denna
grund
har
förfallit,
eftersom beslut 2044
omfattas
av
nya
bestämmelser,
bland
annat
i
fråga
om
offentliggörande,
eftersom
dess
innehåll
har
offentliggjorts
på
klimatministerns
webbportal.
2.      Bedömning
198. Republiken
Tjeckien
har
genom
sin
åttonde
grund
gjort
gällande
att
avsaknaden
av
offentliggörande
av
nämnda
tillstånd
eller
den
plats
där
det
skulle
vara
möjligt
att
ansöka
om
det
strider
mot
artikel 7
i
direktiv 2003/4,
medan
Republiken
Polen
har
framhållit
att
det
på
klimatministeriets
webbplats
tillkännagavs
att
tillståndet
antagits
och
att
det
angavs
vilka
möjligheter
som
fanns
att
få
kännedom
om
detta.
199. Det
ska
inledningsvis,
såsom
konstaterats
inom
ramen
för
prövningen
av
den
sjätte
grunden,
erinras
om
att
Republiken
Polen
har
åsidosatt
artikel 9.1
och
9.2
i
MKB-direktivet,
eftersom
den
inte
har
offentliggjort
tillståndet
för
brunkolsutvinning
fram
till år 2026
och
inte
har
underrättat
Republiken
Tjeckien
om
detta
på
ett
begripligt
sätt.(45) Detta
åsidosättande
bestod
i
att
de
polska
myndigheterna
hade
underlåtit
att
bifoga
samtliga
handlingar
som
utgör
kärnan
i
tillståndet,
utan
hade
begränsat
sig
till
att
offentliggöra
en
handling
där
förlängningen
av
det
tidigare
tillståndets
giltighetstid
anges,
utan
att
förklara
detaljerna
i
den
koncession
som
den
aktör
som
bedriver
utvinningsverksamhet
i
gruvan
i
Turów
har
beviljats.
200. Den
konkreta
fråga
som
uppkommer
i
detta
sammanhang
är
huruvida
detta
åsidosättande
av
unionsrätten
även
kan
utgöra
ett
åsidosättande
av
bestämmelserna
i
direktiv 2003/4.
Enligt
artikel 2.1 c
i
det
direktivet
omfattar
direktivet
verksamhet
som
påverkar
eller
troligtvis
påverkar
delar
av
miljön,
som
luft
och
atmosfär,
vatten,
mark,
land,
landskap
och
naturområden,
inbegripet
våtmarker,
kust-
och
havsområden,
biologisk
mångfald
och
dess
delar.
Inom
ramen
för
denna
verksamhet
är
en
medlemsstat
enligt
artikel 7
i
direktiv 2003/4
skyldig
att
göra
tillstånd
med
en
avsevärd
inverkan
på
miljön
tillgängliga
för
allmänheten,
antingen
direkt
genom
att
offentliggöra
dem
eller
genom
att
ange
var
allmänheten
kan
begära
detta
tillstånd.
201. Med
hänsyn
till
att
utvinningsverksamheten
i
gruvan
i
Turów
ingår
i
en
kategori
av
verksamheter
som
på
grund
av
sin
betydande
inverkan
på
miljön
omfattas
av
ett
obligatoriskt
förfarande
för
miljökonsekvensbedömning
i
enlighet
med
artikel 4.1
i
MKB-direktivet,(46) råder
det
inga
tvivel
om
att
det
rör
sig
om
en
verksamhet
som
kan
påverka
delar
av
miljön
och
att
den
således
omfattas
av
tillämpningsområdet
för
direktiv 2003/4.
202. Tillståndet att bedriva gruvverksamhet fram till år 2026 är det slutliga tillståndet att genomföra denna verksamhet och utgör som sådant ett ”tillstånd med en avsevärd inverkan på miljön” i den mening som avses i artikel 7.2 f i direktiv 2003/4. De ovannämnda bestämmelserna, enligt vilka medlemsstaten är skyldig att göra ett sådant tillstånd tillgängligt för allmänheten, är således tillämpliga på detta tillstånd. I avsaknad av uppgifter som tyder på motsatsen är inget av de undantag som föreskrivs i artikel 4 i direktiv 2003/4, enligt vilka medlemsstaterna under vissa omständigheter får avslå en begäran om miljöinformation, tillämpligt i förevarande fall.
203. För
att
främja
en
enhetlig
tolkning
av
unionsrätten
anser
jag
att
artikel 9.1
och
9.2
i
MKB-direktivet
och
artikel 7.2 f
i
direktiv 2003/4
ska
tolkas
så,
att
de
syftar
till
att
uppnå
samma
mål,
det
vill
säga
att
säkerställa
allmänhetens
rätt
till
information
på
ett
så
klart
och
fullständigt
sätt
som
möjligt,
bland
annat
vid
förlängning
av
ett
tillstånd
att
bedriva
gruvverksamhet.
204. Det
ska
nämligen
påpekas
dels
att
artikel 7
i
direktiv 2003/4
skyddar
allmänintresset
och
gör
det
möjligt
för
varje
medborgare
att
få
tillgång
till
miljöinformation
som
innehas
av
offentliga
myndigheter
oberoende
av
något
som
helst
personligt
intresse,(47) dels
att
rätten
till
information,
enligt skäl 16
i
direktivet,
innebär
att
den
allmänna
regeln
bör
vara
att
informationen
lämnas
ut.(48) Det
är
uppenbart
att
dessa
syften
allvarligt
skulle
äventyras
om
den
information
som
anges
i
artikel 7.2
i
direktiv 2003/4
endast
gjordes
tillgänglig
för
allmänheten
på
ett
obegripligt
och
bristfälligt
sätt.
Jag
anser
följaktligen
att
dessa
omständigheter
även
talar
för
en
spridning
av
miljöinformation
som
tar
vederbörlig
hänsyn
till
de
höga
standarder
för
insyn
och
samarbete
som
föreskrivs
i
MKB-direktivet
på
ett
sådant
område
som
miljöskydd,
som
överskrider
de
nationella
gränserna.(49)
205. Ur
denna
synvinkel
är
jag
benägen
att,
i
likhet
med
kommissionen
i
sitt
motiverade
yttrande,
dra
slutsatsen
att
åsidosättandet
av
artikel 9.1
och
9.2
i
MKB-direktivet
medför
ett
åsidosättande
av
artikel 7.2 f
i
direktiv 2003/4.
206. Av
ovan
angivna skäl föreslår
jag
att
talan
ska
bifallas
såvitt
avser
den
åttonde
grunden.
J.      Den nionde grunden: Åsidosättande av artikel 4.3 FEU (underlåtenhet att lämna fullständiga uppgifter om förfarandet för beviljande av tillstånd till brunkolsutvinning fram till år 2026)
1.      Parternas argument
207. Republiken
Tjeckien
har
erinrat
om
att
enligt
principen
om
lojalt
samarbete,
som
slås
fast
i
artikel 4.3
FEU,
är
medlemsstaterna
skyldiga
att
bistå
varandra
för
att
uppnå
de
mål som
fastställs
i
unionsrätten,
inbegripet
sekundärrätten.
Eftersom
tillstånd
till
brunkolsutvinning
fram
till år 2026
omfattas
av
MKB-direktivet
och
direktiv 2003/4,
och
med
beaktande
av
lokaliseringen
av
gruvan
i
Turów,
följer
av
dessa
direktiv vissa
skyldigheter
även
för
Republiken
Tjeckien
vid
fullgörandet
av
vilka
Republiken
Polen
måste
bistå
den.
208. Den
sökande
medlemsstaten
har
kritiserat
Republiken
Polen
för
att,
under
många
månader
och
trots
upprepade
förfrågningar,
ha
vägrat
att
lämna
mer
detaljerade
upplysningar
till
den
om
förfarandet
för
beviljande
av
nämnda
tillstånd,
inbegripet
texten
i
tillståndet,
vilket
gjorde
det
omöjligt
för
den
att
fullgöra
sin
informationsskyldighet
enligt
nämnda
direktiv gentemot
den
berörda
allmänheten.
Den
sökande
medlemsstaten
har
tillagt
att
de
ageranden
som
den
har
kritiserat
inom
ramen
för
sin
sjätte
grund,
särskilt
den
omständigheten
att
samma
tillstånd
meddelades
för
sent
och
avsaknaden
av
konsoliderad
version
av
tillstånd nr 65/94,
även
hindrade
den
från
att
iaktta
dessa
skyldigheter.
209. Republiken
Polen
har
hävdat
att
den
genom
skrivelser
av
den
13 januari 2020,
den
5 mars 2020
och
den
28 maj 2020
besvarade
Republiken
Tjeckiens
begäran
om
upplysningar
om
tillståndet
till
brunkolsutvinning
fram
till år 2026.
Den
28 augusti 2021
översände
den
till
den
medlemsstaten
de
handlingar
som
begärts
den
17 april 2020
och
återigen
den
24 juli 2020,
nämligen
tillståndet
fram
till år 2026
samt
tillstånd nr 65/94.
Med
hänsyn
till
covid-19-epidemins utveckling
från
och
med mars 2020
som
försvårade
skriftväxlingen
mellan
parterna
har
den
visat
prov
på
tillbörlig
omsorg
för
att
tillhandahålla
Republiken
Tjecken
den
information
som
begärts.
210. Den
svarande
medlemsstaten
har
dessutom
understrukit
att
Republiken
Tjeckien
sedan år 2009
deltar
i
förfaranden
för
bedömning
av
inverkan
på
miljön
med
avseende
på
gruvan
i
Turów
och
det
kraftverk
som
är
beroende
därav.
211. Republiken
Polen
anser
slutligen
att
ändamålet
för
den
nionde
grunden
har
förfallit,
eftersom
Republiken
Tjeckien
i
vederbörlig
ordning
har
underrättats
om
antagandet
av beslut 2044
och
om
andra
väsentliga
omständigheter
avseende
antagandet
av
beslutet.
2.      Bedömning
212. Republiken
Tjeckien
har
genom
den
nionde
grunden
gjort
gällande
att
Republiken
Polen
har
underlåtit
att
uppfylla
sina
skyldigheter
enligt
principen
om
lojalt
samarbete
i
artikel 4.3
FEU
genom
att
inte
lämna
fullständig
information
om
förfarandet
för
antagandet
av
beslutet
att
tillåta
gruvdrift
fram
till år 2026.
213. Republiken
Polens
argument
att
ändamålet
med
denna
grund
har
förfallit
på
grund
av
att
ett
nytt
beslut
har
antagits,
varigenom
tillståndet
förlängdes
till
och
med år 2044
och
vars
innehåll
har
överlämnats
till
Republiken
Tjeckien,
ska
emellertid
underkännas.
Såsom
redan
har
förklarats
i
detta
förslag
till
avgörande
ägde
dessa
händelser
rum
först
efter
referenstidpunkten
för
att
bedöma
huruvida
det
förelåg
ett
fördragsbrott
inom
ramen
för
ett
förfarande
enligt
artikel 259
FEUF.
De
saknar
följaktligen
relevans
för
prövningen
av
denna
grund.
214. Enligt
principen
om
lojalt
samarbete,
som
slås
fast
i
artikel 4.3
FEU,
är
medlemsstaterna
skyldiga
att
bistå
varandra
för
att
säkerställa
att
unionens
mål uppnås.
Såsom
framgår
av
artikel 4.3
andra
och
tredje
styckena
FEU
innebär
detta
särskilt
en
skyldighet
att
vidta
alla
lämpliga
åtgärder,
både
allmänna
och
särskilda,
för
att
säkerställa
att
de
skyldigheter
fullgörs
som
följer
av
sekundärrätten,
men
även
att
avstå
från
varje
åtgärd
som
kan
äventyra
fullgörandet
av
unionens
mål.
215. Inom
ramen
för
prövningen
av
den
sjätte
grunden(50) har
jag
förklarat
att
den
skyldighet
som
varje
medlemsstat
som
avser
att
genomföra
ett
projekt
som
kan
antas
medföra
en
betydande
inverkan
på
miljön
i
en
annan
medlemsstat
har
enligt
artikel 9.2
i
MKB-direktivet
och
som
består
i
att
underrätta
dessa
medlemsstater
om
beslutet
att
bevilja
eller
avslå
en
ansökan
om
tillstånd
härrör
från
visionen
om
solidaritet,
samarbete
och
ömsesidigt
bistånd
mellan
medlemsstaterna.
Det
ska
för
övrigt
påpekas
att
detta
samarbete
redan
i
ett
tidigt
skede
inleds
genom
skyldigheten
i
artikel 7
i
MKB-direktivet
att
informera
de
medlemsstater
som
påverkas
om
planeringen
av
det
aktuella
projektet,
vilket
åtföljs
av
skyldigheten
att
inbjuda
dem
att
delta
i
beslutsprocesser
på
miljöområdet.
Det
är
således
uppenbart
att
det
samarbete
mellan
medlemsstaterna
som
föreskrivs
i
sekundärrätten
i
slutändan
syftar
till
att
skydda
miljön,
med
andra
ord
att
säkerställa
förverkligandet
av
detta
unionsmål
som
bland
annat
anges
i
artikel 3.3
FEU,
artiklarna 11
och
191
FEUF
och
artikel 37
i
Europeiska
unionens
stadga
om
de
grundläggande
rättigheterna.
216. Denna
vision
om
solidaritet,
samarbete
och
ömsesidigt
bistånd
mellan
medlemsstaterna
för
att
uppnå
detta
viktiga
mål för
unionen
ligger
också
till
grund
för
bestämmelserna
i
direktiv 2003/4
om
att
säkerställa
allmänhetens
tillgång
till
miljöinformation.
Såsom
redan
har
påpekats
inom
ramen
för
prövningen
av
den
åttonde
grunden,(51) innebär
artikel 7.1
och
7.2
i
direktivet
en
skyldighet
för
medlemsstaterna
att
vidta
nödvändiga
åtgärder
för
att
säkerställa
att
relevant
information,
inbegripet
tillstånd
med
en
avsevärd
inverkan
på
miljön,
sprids
till
allmänheten.
För
det
andra
krävs
det
enligt
artikel 3
i
direktiv 2003/4
att
medlemsstaterna
ska
säkerställa
att
offentliga
myndigheter
åläggs
att
tillhandahålla
den
sökande
sådan
miljöinformation
som
innehas
av
eller
förvaras
för
dem
utan
att
denne
behöver
ange skälen för
sin
begäran.
217. Eftersom
de
medlemsstater
som
påverkas
av
ett
visst
projekt
även
har
rätt
att
begära
relevanta
uppgifter
–
såsom
föreskrivs
i
artikel 7.2
i
direktivet
–
avseende
ett
sådant
projekt,
ska
de
anses
omfattas
av
de
bestämmelser
i
sekundärrätten
som
nämns
i
föregående
punkter.
Den
logiska
följden
av
detta
konstaterande
är
att
den
stat
som
omfattas
av
nämnda
skyldigheter
är
bunden
av
principen
om
lojalt
samarbete
i
artikel 4.3
FEU
när
en
annan
medlemsstat
begär
bistånd
i
form
av
en
begäran
om
upplysningar.
218. Vad
gäller
omständigheterna
i
förevarande
fall
är
det
utrett
att
Republiken
Polen
inte
översände
beslutet
om
att
tillåta
brunkolsutvinning
fram
till år 2026
till
Republiken
Tjeckien
förrän
fem
månader
efter
det
att
beslutet
antagits.
Det
ska
dessutom
konstateras
att
den
sökande
medlemsstaten
var
tvungen
att
framställa
flera
begäranden
om
upplysningar
till
Republiken
Polen,
eftersom
de
uppgifter
som
erhållits
var
ofullständiga.
Republiken
Polen
har
fortfarande
inte
besvarat
dessa
begäranden.
Det
var
först
efter
det
att
det
förfarande
som
föreskrivs
i
artikel 259
FEUF
hade
inletts
som
Republiken
Polen
skickade
de
begärda
handlingarna
till
Republiken
Tjeckien,
närmare
bestämt
den
ursprungliga
ansökan
om
utvinningstillstånd
från år 1994.
Republiken
Tjeckien
förfogar
emellertid
fortfarande
inte
över
någon
konsoliderad
handling
som
gör
det
möjligt
att
klart
förstå
projektets
omfattning
och
exakta
utformning.
219. Ett
försenat
och
ofullständigt
översändande
av
Republiken
Polen
av
den
information
som
begärts,
tillsammans
med
en
vägran
att
besvara
Republiken
Tjeckiens
begäran
om
bistånd,
uppfyller
inte
de
krav
på
anda
av
solidaritet,
samarbete
och
ömsesidigt
bistånd
mellan
medlemsstaterna
som
uppställs
i
unionsrätten
för
att
kunna
uppnå
målet
att
skydda
miljön
på
ett
effektivt
sätt.
220. Jag
anser
därför
att
ett
sådant
beteende
gentemot
en
angränsande
medlemsstat
som
befinner
sig
i
samma
situation
med
avseende
på
miljörisker
utgör
ett
åsidosättande
av
principen
om
lojalt
samarbete
i
artikel 4.3
FEU.
221. Mot
bakgrund
av
det
ovan
anförda
anser
jag
att
talan
ska
bifallas
såvitt
avser
den
nionde
grunden.
K.      Den tionde grunden: Åsidosättande av artikel 2.1 i MKB-direktivet jämförd med artikel 4.1 i samma direktiv (underlåtenhet att beakta MKB-beslutet i tillståndet till brunkolsutvinning fram till år 2026)
1.      Parternas argument
222. Republiken
Tjeckien
har
gjort
gällande
att
artikel 2.1
i
MKB-direktivet,
jämförd
med
artikel 4.1
i
samma
direktiv,
har
åsidosatts,
eftersom
MKB-beslutet
inte
har
beaktats
i
tillståndet
till
brunkolsutvinning
fram
till år 2026.
223. Medlemsstaten
har
erinrat
om
att
enligt
artikel 2.1
ska
projekt
som
definieras
i
artikel 4
i
MKB-direktivet
bli
föremål
för
”krav
på
tillstånd
och
en
bedömning
av
deras
miljöpåverkan”.
Detta
innebär
att
tillstånd
till
dessa
projekt
ska
omfatta,
eller
åtminstone
beakta,
en
sådan
bedömning.
224. De
polska
myndigheterna
har
emellertid
redan
från
början
inte
haft
för
avsikt
att
genomföra
en
sådan
bedömning
för
nämnda
tillstånd.
Även
om
MKB-beslutet
bifogades
aktörens
ansökan,
återspeglas
det
vare
sig
i
förfarandet
för
beviljande
av
samma
tillstånd
eller
i
själva
tillståndet.
Ansökan
har
dessutom
ingetts
med
stöd
av
artikel 72.2 punkt 2
k
i
lagen
om
miljöinformation.
Trots
att
den
inte
åtföljdes
av
någon
miljökonsekvensbedömning,
ansåg
den
behöriga
myndigheten
att
den
var
fullständig.
Efter
det
att
MKB-beslutet
i
senare
skede
bifogats
nämnda
begäran,
ansåg
inte
myndigheten
att
det
var
nödvändigt
att
anmoda
berörda
personer
att
komplettera
sina
synpunkter.
I
tillståndet
till
brunkolsutvinning
fram
till år 2026
anges
inte
någon
prövning
av
huruvida
ansökan
är
förenlig
med
MKB-beslutet.
I
detta
tillstånd
varken
upprepas
eller
utvecklas
de
villkor
som
uppställs
i
MKB-beslutet
och
det
innehåller
inte
några
närmare
uppgifter
om
gränserna
för
utvinningsarealen,
såsom
föreskrivs
i
detta
beslut.
225. Republiken
Tjeckien
har
därav
dragit
slutsatsen
att
innehållet
i
MKB-beslutet
inte
har
återspeglats
i
förfarandet
för
beviljande
av
nämnda
tillstånd.
Enbart
den
omständigheten
att
tillståndet
omfattas
av
MKB-beslutet
såväl
vad
gäller
tillståndets
giltighetstid
som
gruvans
verksamhetsområde
innebär
inte
att
det
faktiskt
grundar
sig
på
MKB-beslutet.
Enligt
Republiken
Tjeckien
utgör
dessa
två
handlingar
självständiga
beslut.
226. Republiken
Polen
har,
med
hänvisning
till
sitt
svar
på
den
första
och
den
andra
grunden,
åter
understrukit
att
MKB-beslutet
är
bindande
för
aktören,
som
ska
fullgöra
de
skyldigheter
som
föreskrivs
i
beslutet,
oberoende
av
varje
införlivande
i
texten
till
tillståndet
till
brunkolsutvinning
fram
till år 2026
och
ska
översända
uppgifter
och
resultat
från
undersökningar
som
bland
annat
avser
koncentrationen
av
svävande
partiklar,
buller
och
vattenkvalitet.
Republiken
Polen
anser
att
Republiken
Tjeckien
har
underlåtit
att
beakta
de
skyldigheter
som
följer
av
polsk
rätt
och
har
dragit
subjektiva
slutsatser
om
de
polska
myndigheternas
inställning
och
åsikter.
227. Enligt
Republiken
Polen
innebär
den
omständigheten
att
aktören
har
bifogat
MKB-beslutet
till
ansökan
om
förlängning
av
tillståndet
för
gruvan
i
Turów
att
denne
är
skyldig
att
genomföra
utvinningsverksamheten
i
enlighet
med
detta
beslut.
Det
framgår
tydligt
av
omständigheterna
vid
den
aktuella
tidpunkten
att
tillståndet
till
brunkolsutvinning
fram
till år 2026
omfattar
samma
projekt
som
det
föregående
MKB-beslutet.
228. När
det
gäller
kritiken
mot
att
det
inte
fanns
någon
uppgift
om
projektets
verksamhetsområde
i
tillståndet,
har
den
svarande
medlemsstaten
anfört
att
gränserna
för
gruvan
fastställdes
i
klimatministerns
beslut
av
den
16 mars 2020,
innan
detta
tillstånd
antogs,
och
att
de
därför
är
tvingande,
vilket
innebär
att
det
inte
var
nödvändigt
att
inbegripa
dem
i
detta.
229. Enligt
nämnda
medlemsstat
har
även
ändamålet
för
denna
grund
förfallit
på
grund
av
antagandet
av beslut 2044
som
grundade
sig
på
MKB-beslutet.
2.      Bedömning
230. Republiken
Tjeckien
har
genom
sin
tionde
grund
gjort
gällande
att
artikel 2.1
jämförd
med
artikel 4.1
i
MKB-direktivet
har
åsidosatts.
Mer
konkret
har
Republiken
Tjeckien
bestritt
att
det
projekt
som
var
föremål
för
beslutet
om
att
tillåta
gruvverksamhet
till
och
med år 2026
föregicks
av
en
miljökonsekvensbedömning,
eftersom
den
anser
att
MKB-beslutet
inte
har
beaktats
vare
sig
i
samband
med
förfarandet
avseende
ansökan
om
förlängning
med
sex
år av
giltighetstiden
av
tillstånd nr 65/94
eller
i beslut 2026
i
sig.
231. Även
om
jag
förstår
Republiken
Tjeckiens
intresse
av
att
domstolen
prövar
denna
grund,
undrar
jag
emellertid
om
detta
inte
snarare
omfattas
av
behörigheten
för
polska
domstolar
som,
så
snart
de
har
att
pröva
en
talan
som
väckts
av
medlemmar
av
den
berörda
allmänheten,
har
möjlighet
att
undersöka
de
formella
aspekterna
av
det
förfarande
som
ledde
fram
till
antagandet
av
beslutet
om
tillstånd
till
gruvverksamhet
fram
till år 2026,
samt
pröva
detta
beslut
i
sak
mot
bakgrund
av
de
skyldigheter
som
följer
av
MKB-beslutet.
Den
nationella
domstolen
förefaller
nämligen
på
förhand,
på
grund
av
sin
kännedom
om
de
faktiska
omständigheterna
och
de
nationella
bestämmelserna,
vara
bäst
lämpad
att
pröva
de
frågor
som
väckts
av
Republiken
Tjeckien.
För
fullständighetens
skull
kommer
jag
ändå
att
pröva
dem
nedan.
232. För
det
första
kan
Republiken
Polens
argument
att
ändamålet
med
denna
grund
har
förfallit
på
grund
av
att
ett
nytt
beslut
har
antagits,
varigenom
tillståndet
förlängs
till
och
med år 2044,
inte
godtas.
Eftersom
dessa
händelser
ägde
rum
först
efter
referenstidpunkten
för
att
bedöma
huruvida
det
förelåg
ett
fördragsbrott
inom
ramen
för
ett
förfarande
enligt
artikel 259
FEUF,
saknar
de
relevans
för
prövningen
av
denna
grund.(52)
233. När
det
gäller
de
bestämmelser
som
Republiken
Polen
påstås
ha
åsidosatt
ska
det
påpekas
att
det
enligt
artikel 2.1
i
MKB-direktivet
krävs
att
de
projekt
som
anges
i
artikel 4
i
direktivet
”blir
föremål
för
krav
på
tillstånd
och
en
bedömning
av
deras
[miljö]påverkan”.
Som
Republiken
Tjeckien
korrekt
har
påpekat
ska
denna
formulering
förstås
så,
att
tillstånd
för
dessa
projekt
ska
omfatta,
eller
åtminstone
beakta,
en
bedömning
av
deras
inverkan
på
miljön.
234. Ett
sådant
projekt
som
det
som
godkändes
genom
beslutet
att
förlänga
gruvdriften
till
och
med år 2026
uppfyller
kriterierna
i
artikel 4.1
i
MKB-direktivet
(gruvdrift
där
verksamhetsområdet
är
mer
än
25
hektar) (punkt 19
i
bilaga I
till
detta
direktiv),
och
detsamma
gäller
alla
ändringar
eller
utvidgningar
av
de
berörda
projekten
som
i
sig
uppfyller
de
fastställda
tröskelvärdena (punkt 24
i
bilaga I
till
samma
direktiv).(53) Artikel 2.1
i
MKB-direktivet
är
således
tillämplig
på
ett
sådant
tillstånd
som
det
nu
aktuella.
235. När
det
gäller
Republiken
Tjeckiens
påstående
att
beslutet
om
tillstånd
till
gruvdrift
fram
till år 2026
inte
har
beaktats
i
MKB-beslutet,
vill
jag
fästa
uppmärksamheten
på
de
uppgifter
som
Republiken
Polen
har
lämnat
i
detta
avseende,
enligt
vilka
ett
beslut
om
miljövillkor
enligt
gällande
polsk
lagstiftning
är
bindande
för
bland
andra
myndigheter
som
antar
ett
beslut
om
tillstånd
till
gruvdrift,
samt
det
företag
som
beslutet
riktar
sig
till.
236. Såsom
Republiken
Polen
har
förklarat
innebär
den
omständigheten
att
den
som
bedriver
verksamhet
i
gruvan
Turów
har
bifogat
MKB-beslutet
till
förfarandet
för
förlängning
av
tillståndet
att
denne
är
skyldig
att
genomföra
utvinningsverksamhet
i
gruvan
i
enlighet
med
bestämmelserna
i
detta
beslut.
Härav
följer
att
MKB-beslutet,
liksom
alla
andra
administrativa
beslut
som
antagits
i
den
polska
rättsordningen,
är
bindande
för
den
som
beslutet
riktar
sig
till
och
som
på
grundval
av
detta
beslut
erhåller
rättigheterna
och
är
bunden
av
de
skyldigheter
som
anges
i
beslutet.
Republiken
Polen
säkerställer
för
övrigt
att
den
som
bedriver
verksamhet
i
gruvan
i
Turów
faktiskt
fullgör
de
skyldigheter
som
följer
av
MKB-beslutet.
237. I
avsaknad
av
uppgifter
som
tyder
på
motsatsen
har
jag
inte
något
objektivt skäl att
anta
att
ett
administrativt
beslut
som
antagits
av
behöriga
myndigheter,
såsom
MKB-beslutet,
inte
är
bindande
för
en
aktör
som
har
fått
tillstånd
att
bedriva
gruvdriften.
Jag
konstaterar
att
Republiken
Tjeckien
inte
heller
har
ifrågasatt
de
förklaringar
till
den
polska
lagstiftningen
som
återges
i
föregående
punkter
i
förevarande
förslag
till
avgörande.
238. När
det
gäller
Republiken
Tjeckiens
påstående
att
det
inte
finns
något
samband
mellan
MKB-beslutet
och
beslutet
att
tillåta
gruvdriften
fram
till år 2026
på
grund
av
att
det
verksamhetsområde
för
projektet
som
anges
i
dessa
beslut
inte
är
detsamma,
ska
vissa
viktiga
faktiska
omständigheter
som
jag
kommer
att
redogöra
för
nedan
beaktas.
239. För
det
första
ska
det
noteras
att
MKB-beslutet
antogs
för
en
verksamhetsperiod
i
gruvan
på
24
år,
medan
tillståndet
endast
förlängdes
med
6
år.
Det
är
således
logiskt
att
dessa
beslut
skiljer
sig
åt,
eftersom
de
avser
olika
perioder.
Eftersom
MKB-beslutet
avser
en
längre
period
innebär
det
att
godkännandet
av
gruvverksamhet
omfattas
av
dess
tillämpningsområde
i
tiden.
240. För
det
andra
vill
jag
påpeka
att
även
om
de
aktuella
besluten
uppvisar
en
liten
skillnad
vad
gäller
det
område
på
vilket
gruvverksamheten
kan
bedrivas
(31 014 698
kvadratmeter
i
tillståndet,
medan
det
i
beslutet
hänvisas
till
ett
område
på
cirka
30,9 kvadratkilometer),
har
det
inte
bestritts
att
de
polska
myndigheterna
den
12 februari 2020
antog
en
rättelse
av
MKB-beslutet,
i
vilket
de
uttryckligen
angav
koordinater
för
det
berörda
området.
Av
dessa
handlingar
framgår
att
lokaliseringen
av
det
projekt
som
omfattas
av
tillståndet
för
utvinningsverksamhet
ligger
inom
de
geografiska
gränser
som
anges
i
MKB-beslutet.
Härav
följer
att
den
gruvdrift
som
godkänts
av
de
behöriga
myndigheterna
inte
går
utöver
räckvidden
av
MKB-beslutet.
241. Det
följer
av
dessa
påpekanden
att
det
tillstånd
som
avses
i
förevarande
grund
inte
avviker
från
vad
som
föreskrivs
i
MKB-beslutet
vad
gäller
den
planerade
gruvdriftens
varaktighet
och
det
berörda
geografiska
området.
I
brist
på
bevisning
kan
det
följaktligen
inte
med
fog
hävdas
att
det
inte
finns
något
samband
mellan
de
två
administrativa
besluten.
Jag
anser
därför
att
Republiken
Tjeckiens
argument
ska
underkännas.
242. Mot
bakgrund
av
det
ovan
anförda
drar
jag
slutsatsen
att
Republiken
Polen
inte
har
åsidosatt
artikel 2.1
i
MKB-direktivet
jämförd
med
artikel 4.1
i
samma
direktiv.
243. Av
detta
följer
att
talan
inte
kan
bifallas
på
den
tionde
grunden.
L.      Den elfte grunden: Åsidosättande av artikel 8a.1 b i MKB-direktivet (underlåtenhet att fastställa samtliga miljövillkor i tillståndet till brunkolsutvinning fram till år 2026)
1.      Parternas argument
244. Republiken
Tjeckien
har
gjort
gällande
att
artikel 8a.1 b
i
MKB-direktivet
har
åsidosatts,
eftersom
vissa
där
angivna
miljövillkor
varken
förekommer
i
tillståndet
till
brunkolsutvinning
fram
till år 2026
eller
i
MKB-beslutet,
såsom
krävs
enligt
denna
bestämmelse
jämförd
med punkt 3
i
samma
artikel.
Så
är
bland
annat
fallet
vad
gäller
verksamhetsområdet
för
utvinning,
vilket
ska
anses
vara
ett
miljövillkor.
245. I
nämnda
tillstånd
anges
inte
heller
de
villkor
som
angavs
i
MKB-beslutet
avseende
det
godkända
projektet.
Det
framgår
dessutom
av
detta
beslut
att
vissa
villkor
ska
genomföras
i
ett
tidsmässigt
perspektiv
som
går
utöver
giltighetstiden
för
tillståndet,
vilket
innebär
att
det
är
oklart
på
vilket
sätt
nämnda
genomförande
skulle
ske
under
giltighetstiden.
246. Republiken
Polen
har
för
det
första
gjort
gällande
att
MKB-beslutet,
med
sin
rättelse
av
den
12 februari 2020,
innehåller
koordinater
som
avgränsar
området
för
projektet
och
att
det
planerade
verksamhetsområdet
för
gruvdriften,
såsom
det
specificerats
i
klimatministerns
beslut
av
den
16 mars 2020,
inte
överstiger
det
område
som
fastställts
i
MKB-beslutet.
247. När
det
gäller
Republiken
Tjeckiens
andra
anmärkning
anser
den
svarande
medlemsstaten
att
minimikraven
vad
gäller
innehållet
i
tillståndet
till
projektet
fastställs
i
artikel 8.a
1 b
i
MKB-direktivet,
såsom
framgår
av
ordalydelsen
i
denna
bestämmelse.
Den
allmänna
karaktären
av
de
skyldigheter
som
anges
däri
gör
det
svårt
att
bedöma
vilka
konkreta
uppgifter
som
utgör
obligatoriska
uppgifter
som
ska
inkluderas.
Det
kan
inte
hävdas
att
det
aktuella
tillståndet
strider
mot
denna
bestämmelse
på
grund
av
att
den
inte
konkretiserar
möjligheten
att
tillämpa
särskilda
villkor
avseende
en
viss
tidshorisont.
Detaljerade
uppgifter
om
de
olika
etapperna
av
arbetet
i
samband
med
utvinningsverksamhetens
fortskridande
är
föremål
för
senare
fastställanden,
som
har
ett
direkt
samband
med
organisationen
av
utvinningsarbetena
och
sättet
att
utföra
dem,
och
de
återspeglas
i
verksamhetsplanen
för
gruvanläggningen,
som
är
ett
tekniskt
dokument
som
regleras
av
artiklarna 108–111
i
gruvlagen.
248. Av
de skäl som
angetts
i
svaret
med
avseende
på
de
andra
grunderna
anser
Republiken
Polen
att
den
elfte
grunden
saknar
föremål.
2.      Bedömning
249. Republiken
Tjeckien
har
genom
den
elfte
grunden
gjort
gällande
att
Republiken
Polen
har
underlåtit
att
uppfylla
sina
skyldigheter
enligt
artikel 8a.1
i
MKB-direktivet
genom
att
i
beslutet
om
att
tillåta
gruvdrift
till
och
med år 2026
inte
i
tillräcklig
utsträckning
beakta
samtliga
miljövillkor.
250. Denna
grund
bygger
på
två
påståenden.
Republiken
Tjeckien
anser
för
det
första
att
vissa
av
de
uppgifter
som
krävs
avseende
det
projekt
som
omfattas
av
nämnda beslut 2026
inte
har
undersökts
vare
sig
i
detta
beslut
eller
i
MKB-beslutet.
Republiken
Tjeckien
anser
att
utvinningsområdet
utgör
ett
väsentligt
miljövillkor
som
i
grunden
avgör
projektets
inverkan
på
miljön.
För
det
andra
konkretiseras
i
MKB-beslutet,
enligt
Republiken
Tjeckien,
inte
möjligheten
att
tillämpa
särskilda
villkor
för
ett
projekt
som
är
mycket
mer
omfattande,
med
hänsyn
till
dess
längre
verksamhetsperiod
på
18
år och
motsvarande
värde
och
utvinningsområde.
251. I
artikel 8a.1
i
MKB-direktivet
fastställs
minimikraven
avseende
tillståndens
innehåll,
främst
vad
gäller
slutsatserna
av
miljökonsekvensbedömningen
av
ett
projekt
och
miljövillkoren
för
dess
genomförande.
Dessa
krav
vad
gäller
innehållet
kan,
enligt
artikel 8a.3
i
MKB-direktivet,
bland
annat
även
uppfyllas
i
samband
med
ett
annat
beslut
som
antas
inom
ramen
för
vad
som
kallas
en
beslutsprocess
i
den
mening
som
avses
i
artikel 2.2
i
MKB-direktivet.
Enligt
artikel 8a.1 b
i
MKB-direktivet
ingår
bland
dessa
krav
även
alla
miljövillkor
som
bifogas
beslutet,
en
beskrivning
av
projektets
särdrag
och/eller
planerade
åtgärder
för
att
undvika,
förebygga
eller
minska
och
om
möjligt
motverka
betydande
negativ
miljöpåverkan
samt,
i
tillämpliga
fall,
kontrollåtgärder.
252. När
det
gäller
det
första
påståendet,
att
de
polska
myndigheterna
har
underlåtit
att
definiera
verksamhetsområdet
i
texten
till
tillståndet
till
gruvdriften
fram
till år 2026,
anser
jag
att
detta
endast
utgör
en
upprepning
av
den
tionde
grunden.
Jag
hänvisar
därför
till
mina
synpunkter
i
samband
med
prövningen
av
denna
grund
i punkt 240
i
detta
förslag
till
avgörande.
Som
jag
redan
har
förklarat
i
detalj
avviker
tillståndet,
i
egenskap
av
administrativt
beslut,
inte
från
vad
som
föreskrivs
i
MKB-beslutet
vad
gäller
varaktigheten
av
den
planerade
gruvdriften
och
det
berörda
geografiska
området.
Detta
påstående
ska
följaktligen
underkännas.
253. När
det
gäller
det
andra
påståendet
om
en
påstått
felaktig
tillämpning
av
artikel 8a.1 b
i
MKB-direktivet
på
grund
av
att
tillståndet
för
gruvdrift
fram
till år 2026
inte
specificerade
de
villkor
som
angavs
i
MKB-beslutet
avseende
det
godkända
projektet,
ska
det
påpekas
att
även
om
det
i
denna
bestämmelse
fastställs
minimikrav
(”åtminstone”)
vad
gäller
de
uppgifter
som
ska
lämnas
om
det
godkända
projektet,
anges
däri
enbart
en
skyldighet
att
inbegripa
denna
information
i tillståndet
på
ett
tämligen
allmänt
sätt
(”Beslutet
att
bevilja
tillstånd
ska
…
innehålla”)
och
de
behöriga
myndigheterna
ges
således
ett
visst
handlingsutrymme.
Såsom
framgår
av
själva
ordalydelsen
i
denna
bestämmelse
(”bifogas”)
är
skyldigheten
att
inbegripa
information
även
tillämplig
på
eventuella
miljövillkor
som
ligger
till
grund
för
beslutet
att
bevilja
tillståndet.
254. Ett
sådant
synsätt
är
enligt
min
mening
lämpligt
med
hänsyn
till
de
många
olika
projekt
som
kan
omfattas
av
tillämpningsområdet
för
MKB-direktivet.
Följaktligen
anser
jag
att
det
är
logiskt
att
tolka
nämnda
bestämmelse
så,
att
det
på
intet
sätt
krävs
att
den
aktuella
informationen
ska
anges
i
en
särskild
handling
och
än
mindre
i
den
huvudsakliga
handling
som
utgör
en
del
av
tillståndet
för
projektet.
Eftersom
det
i
allmänhet
rör
sig
om
information
av
ytterst
teknisk
karaktär,
kan
det
visa
sig
nödvändigt
att
förtydliga
den
i
ett
dokument
som
är
specifikt
avsett
för
detta
ändamål
och
som
bifogas
tillståndet.
Samtliga
handlingar
som
legat
till
grund
för
det
administrativa
beslut
som
fattats
av
de
behöriga
myndigheterna
och
som
har
inbegripits
på
det
sätt
som
beskrivits
ovan
utgör
således
ett
”tillstånd”
i
den
mening
som
avses
i
artikel 8a.1
i
MKB-direktivet.
255. Jag
anser
att
detta
är
precis
vad
Republiken
Polen
har
gjort
i
förevarande
fall.
För
det
första
finns
MKB-beslutet,
vilket
bifogades
ansökan
om
tillstånd
och
som
den
som
bedriver
verksamhet
i
gruvan
i
Turów
enligt
polsk
lagstiftning
är
skyldig
att
iaktta
inom
ramen
för
sin
gruvverksamhet.
I
MKB-beslutet
avgränsas
exakt
området
för
projektet
och
villkoren
för
dess
genomförande
fastställs.
För
det
andra
finns
en
verksamhetsplan
för
gruvanläggningen,
till
vilken
Republiken
Polen
har
hänvisat
och
i
vilken
organiseringen
av
utvinningsarbetet
anges
och
på
vilket
sätt
det
ska
utföras.
Såsom
Republiken
Polen
har
förklarat
är
denna
verksamhetsplan
för
gruvanläggningen
ett
tekniskt
dokument
i
vilket
närmare
uppgifter
om
verksamheten
vid
gruvanläggningen
fastställs,
inbegripet
utvinningen
av
fyndigheten
och
genomförandet
av
projektet
vilket
är
nödvändigt
för
att
bland
annat
säkerställa
allmän
säkerhet,
miljöskydd
och
en
rationell
utvinning
av
fyndigheten.
256. Republiken
Tjeckien
har
dessutom
gjort
gällande
att
de
polska
myndigheternas
tillvägagångssätt
inte
gör
det
möjligt
att
fastställa
på
vilket
sätt
det
fortsatta
genomförandet
av
de
ovannämnda
villkoren
kommer
att
ske
inom
ramen
för
ett
projekt
som
är
18
år kortare.
I
motsats
till
vad
Republiken
Tjeckien
har
hävdat,
kan
jag
emellertid
inte
se
hur
den
omständigheten
att
det
i
MKB-beslutet
föreskrivs
en
längre
driftsperiod
än
tillståndet
för
själva
projektet
strider
mot
kraven
i
artikel 8a.1 b
i
MKB-direktivet.
Det
förefaller
inte
som
om
denna
bestämmelse,
som
för
övrigt
är
formulerad
i
ganska
allmänna
ordalag,
med
nödvändighet
innebär
en
skyldighet
att
inge
en
plan
som
i
minsta
detalj
anger
gruvverksamhetens
utveckling,
särskilt
det
exakta
sätt
på
vilket
de
fastställda
miljövillkoren
ska
genomföras.
Tvärtom
förefaller
det
som
om
MKB-beslutet
i
princip
gör
det
möjligt
att
förutse
denna
utveckling
under
giltighetstiden,
eftersom
aktören
är
skyldig
att
iaktta
de
miljövillkor
som
denna
administrativa
rättsakt
ålägger
denne
enligt
polsk
rätt.
257. Jag
medger
för
övrigt
att
jag
är
benägen
att
ansluta
mig
till
Republiken
Polens
ståndpunkt
vad
gäller
de
relativt
vaga
påståenden
som
Republiken
Tjeckien
har
gjort
inom
ramen
för
denna
grund.
I
avsaknad
av
en
mer
detaljerad
motivering
av
de
påstådda
åsidosättandena,
anser
jag
att
talan
inte
kan
vinna
bifall
såvitt
avser
den
elfte
grunden.
M.      Sammanfattning av bedömningen
258. Prövningen
av
talan
leder
mig
till
slutsatsen
att
talan
ska
bifallas
såvitt
avser
den
första,
den
sjätte,
den
åttonde
och
den
nionde
grunden.
Talan
ska
ogillas
i
övrigt.
VI.    Rättegångskostnader
259. Enligt
artikel 138.1 i
domstolens
rättegångsregler
ska
tappande
part
förpliktas
att
ersätta
rättegångskostnaderna,
om
detta
har
yrkats.
Enligt
artikel 138.3
i
rättegångsreglerna
ska
vardera
parten
bära
sina
rättegångskostnader
om
parterna
ömsom
tappar
målet
på
en
eller
flera
punkter.
Eftersom
Republiken
Tjeckien
och
Republiken
Polen
ömsom
har
tappat
målet
på
vissa
punkter,
ska
de
bära
sina
rättegångskostnader.
260. Enligt
artikel 140.1
i
rättegångsreglerna
ska
institutioner
som
har
intervenerat
i
ett
mål bära
sina
rättegångskostnader.
Kommissionen
ska
därför
bära
sina
rättegångskostnader.
VII. Förslag till avgörande
261. Mot
bakgrund
av
vad
som
anförts
ovan
föreslår
jag
att
domstolen
beslutar
enligt
följande:
1)      Republiken
Polen
har
åsidosatt
artikel 4.1
och
4.2
i
Europaparlamentets
och
rådets
direktiv 2011/92/EU
av
den
13 december 2011
om
bedömning
av
inverkan
på
miljön
av
vissa
offentliga
och
privata
projekt,
i
dess
lydelse
enligt
Europaparlamentets
och
rådets
direktiv 2014/52/EU
av
den
16 april 2014,
jämförd
med
artikel 4.4–4.6,
artikel 5.1
och
5.2
samt
artiklarna 6–9
i
direktivet,
genom
att
anta
bestämmelser
som
gör
det
möjligt
för
de
behöriga
myndigheterna
att
förlänga
tillståndet
för
utvinning
av
brunkol
med
sex
år utan
att
göra
en
miljökonsekvensbedömning.
2)      Republiken
Polen
har
åsidosatt
artikel 9.1
och
9.2
i
direktiv 2011/92,
i
dess
lydelse
enligt
direktiv 2014/52,
genom
att
inte
offentliggöra
vare
sig
innehållet
i
beslutet
att
tillåta
gruvdrift
fram
till år 2026
och
de
villkor
som
bifogats
detta
beslut,
eller
de
grunder
och
överväganden
som
låg
till
grund
för
tillståndet,
och
genom
att
inte
underrätta
Republiken
Tjeckien
om
detta
innehåll
förrän
mer
än
fem
månader
därefter,
och
dessutom
på
ett
ofullständigt
sätt.
3)      Republiken
Polen
har
åsidosatt
artikel 7
i
Europaparlamentets
och
rådets
direktiv 2003/4/EG
av
den
28 januari 2003
om
allmänhetens
tillgång
till
miljöinformation
och
om
upphävande
av
rådets
direktiv 90/313/EEG
genom
att
inte
offentliggöra
innehållet
i
beslutet
att
tillåta
gruvdrift
fram
till år 2026
eller
den
plats
där
en
sådan
begäran
skulle
kunna
framställas.
4)      Republiken
Polen
har
underlåtit
att
uppfylla
sina
skyldigheter
enligt
principen
om
lojalt
samarbete
i
artikel 4.3
FEU
genom
att
inte
lämna
fullständig
information
om
förfarandet
för
antagandet
av
beslutet
att
tillåta
gruvdrift
fram
till år 2026.
5)      Talan
ogillas
i
övrigt.
6)      Republiken
Tjeckien,
Republiken
Polen
och
Europeiska
kommissionen
ska
bära
sina
rättegångskostnader.
1      Originalspråk:
franska.
2      Internationell
rättspraxis
på
miljöområdet
har
länge
varit
ganska
knapphändig.
I
målet
Pälssälar på Pribilof-öarna från år 1893,
följt
av
målet
Fonderie du Trail från år 1941,
eller,
ett
annat
exempel,
målet
Lac
Lanoux
från år 1956,
lades
grunderna
för
den
internationella
miljörätten,
bland
annat
vad
gäller
gränsöverskridande
föroreningar
och
gemensamma
naturresurser.
De
senaste
åren
har
antalet
tvister
däremot
ökat.
I
målet  Donauvattenkraftverket
Gabcikovo-Nagymaros från år 1997
har
miljön
för
första
gången
spelat
en
central
roll
i
ett
mål
vid
Internationella
domstolen
i
Haag.
I
det
målet
gavs
den
domstolen
tillfälle
att
fastställa
vissa
grundläggande
principer
i
internationell
miljörätt,
bland
annat
principen
om
förebyggande
av
miljöskador
i
andra
stater,
samarbetsprincipen
och
nödvändigheten
av
en
evolutiv
tolkning
av
avtalsbestämmelser.
Miljön
spelade
samma
centrala
roll
i
målet
”Massafabriker
vid
floden
Uruguay”
(Argentina
mot
Uruguay)
från år 2010.
Målen
”Viss verksamhet som Nicaragua bedrev i gränsområdet” (Costa
Rica
mot
Nicaragua)
och
”Vägbygge
i
Costa
Rica
längs
floden
San
Juan”
(Nicaragua
mot
Costa
Rica)
hade
också
en
stark
miljödimension.
Denna
kvantitativa
utveckling
av
rättspraxis
har
huvudsakligen
sitt
ursprung
i
att
staternas
skyldigheter
på
miljöområdet
har
blivit allt mer omfattande.
3      Europaparlamentets
och
rådets direktiv 2000/60/EG
av
den
23 oktober 2000
om
upprättande
av
en
ram
för
gemenskapens
åtgärder
på
vattenpolitikens
område
(EUT L 327,
2000, s. 1).
4      Europaparlamentets
och
rådets direktiv av
den
28 januari 2003
om
allmänhetens
tillgång
till
miljöinformation
och
om
upphävande
av
rådets direktiv 90/313/EEG
(EGT L 41,
2003, s. 26).
5      Europaparlamentets
och
rådets direktiv av
den
13 december 2011
om
bedömning
av
inverkan
på
miljön
av
vissa
offentliga
och
privata
projekt
(EUT L 26,
2012, s. 1),
i
dess
lydelse
enligt
Europaparlamentets
och
rådets direktiv 2014/52/EU
av
den
16 april 2014
(EUT L 124,
2014, s. 1)
(nedan
kallat
MKB-direktivet).
6      Beslut
av
domstolens
vice
ordförande
av
den
21 maj 2021,
Tjeckien/Polen
(C‑121/21 R, EU:C:2021:420)
7      Beslut
av
domstolens
vice
ordförande
av
den
20 september 2021,
Tjeckien/Polen
(C‑121/21 R, EU:C:2021:752).
8      Se
dom
av
den
6 december 2007,
kommissionen/Tyskland
(C‑456/05,
EU:C:2007:755, punkt 25)
och
dom
av
den
16 oktober 2012,
Ungern/Slovakien
(C‑364/10,
EU:C:2012:630, punkt 67),
vad
gäller
de
två
formerna
för
det
förfarande
som
föreskrivs
i artiklarna 258
FEUF
och
259
FEUF.
Se
även
mitt
förslag
till
avgörande
i
målet
Slovenien/Kroatien
(C‑457/18,
EU:C:2019:1067, punkt 99).
9      Principen
om
unionsrättens
företräde,
i
vilken
det
slås
fast
att
unionsrätten
har
företräde
framför
medlemsstaternas
lagstiftning,
innebär
en
skyldighet
för
alla
myndigheter
i
medlemsstaterna
att
ge
de
olika
unionsrättsliga
bestämmelserna
full
verkan,
och
medlemsstaternas
nationella
rätt
kan
inte
påverka
den
verkan
som
dessa
olika
bestämmelser
har
inom
medlemsstaternas
territorier
(se,
i
detta
avseende,
dom
av
den
4 december 2018,
Minister
for
Justice
and
Equality
och
Commissioner
of
An
Garda
Síochána
(C‑378/17,
EU:C:2018:979, punkterna 35–38)
och
dom
av
den
24 juni 2019,
Popławski
(C‑573/17,
EU:C:2019:530, punkterna 53
och
54)).
10      Se, för ett liknande resonemang, Butler, G., ”The Court of Justice as an inter-state court”, Yearbook of European law, band 36, nr 1, 2017, s. 189.
11      Se
dom
av
den
11 juli 2013,
kommissionen/Republiken
Tjeckien
(C‑545/10,
EU:C:2013:509, punkt 108),
dom
av
den
23 februari 2016,
kommissionen/Ungern
(C‑179/14,
EU:C:2016:108, punkt 141),
dom
av
den
22 september 2016,
kommissionen/Republiken
Tjeckien
(C‑525/14,
EU:C:2016:714, punkt 16),
dom
av
den
19 september 2017,
kommissionen/Irland
(Registreringsskatt)
(C‑552/15,
EU:C:2017:698, punkt 38),
dom
av
den
31 oktober 2019,
kommissionen/Nederländerna, C‑395/17,
EU:C:2019:918, punkt 52),
och
dom
av
den
28 maj 2020,
kommissionen/Bulgarien
(Järnvägsutredningsorgan)
(C‑33/19,
ej
publicerad,
EU:C:2020:405, punkt 82).
12      Se
dom
av
den
26 april 2005,
kommissionen/Irland
(C‑494/01,
EU:C:2005:250, punkt 44),
dom
av
den
28 mars 2019,
kommissionen/Irland
(System
för
hopsamling
och
rening
av
avloppsvatten)
(C‑427/17,
ej
publicerad,
EU:C:2019:269, punkt 39),
och
dom
av
den
17 december 2020,
kommissionen/Ungern
(Mottagande
av
personer
som
ansöker
om
internationellt
skydd)
(C‑808/18,
EU:C:2020:1029, punkt 112).
13      Se, i detta avseende, Burgi, M., Handbuch
des
Rechtsschutzes
in
der
Europäischen
Union
Rengeling, H.-W, Middeke, A. och Gellermann, M. (red.), München, 2014, punkt 27, Frenz, W., Handbuch
Europarecht, band 5, Berlin, 2010, punkt 2685, Karpenstein, U., ”Artikel 259 FEUF”, Das
Recht
der
Europäischen
Union
Grabitz, E., Hilf, M. et Nettesheim, M. (red.), München, 2021, punkt 9, Pechstein, M., EU-Prozessrecht, Mohr Siebeck, Tubingue, 2011, punkt 312, Schwarze, J., ”Artikel 259 FEUF,” EU-Kommentar, Nomos, Baden-Baden, 2019, punkt 4, och Thiele, A., EU-Prozessrecht, C. H. Beck, München, 2014, 5 §, punkt 29.
14      Se, för ett liknande resonemang, Burgi, M., Handbuch
des
Rechtsschutzes
in
der
Europäischen
Union,
Rengeling, H.-W, Middeke, A. och Gellermann, M. (red.), München, 2014, punkterna 27 och 28, Frenz, W., Handbuch
Europarecht, band 5, Berlin, 2010, punkt 2684, Kotzur, M., ”Artikel 259 FEUF”, EUV/AEUV
Geiger, R., Khan, D.-E, och Kotzur, M. (red.), Mûnchen, punkt 5, Pechstein, M., EU-Prozessrecht, punkterna 313 och 314, och Schwarze, J.,
”Artikel 259 FEUF”, EU-Kommentar, Nomos, Baden-Baden, 2019, punkt 5.
15      Beträffande
ändring
av
lagstiftning,
se
dom
av
den
4 mars 2010,
kommissionen/Frankrike
(C‑241/08,
EU:C:2010:114, punkterna 12
och
13).
När
det
gäller
ändring
av
en
administrativ
rättsakt,
se
dom
av
den
18 maj 2006,
kommissionen/Spanien
(C‑221/04,
EU:C:2006:329, punkterna 28
och
29).
16      Dom
av
den
29 juli 2019,
(C‑411/17,
EU:C:2019:622).
17      Dom
av
den
29 juli 2019,
Inter-Environnement
Wallonie
och
Bond
Beter
Leefmilieu
Vlaanderen
(C‑411/17,
EU:C:2019:622, punkt 79).
18      Se, i detta avseende, Messerschmidt, K., Europäisches
Umweltrecht, C. H. Beck, München, 2011, s. 535, punkt 53, Arabadjieva, K., ”Vagueness and Discretion in the Scope of the EIA Directive”, Journal of Environmental Law, band 29, nr 3, 2017, s. 417 och 425.
19      Se
dom
av
den
24 oktober 1996,
Kraaijeveld
m.fl.
(C‑72/95,
EU:C:1996:404, punkt 50),
dom
av
den
4 maj 2006,
kommissionen/Förenade
kungariket
(C‑508/03,
EU:C:2006:287, punkt 88),
dom
av
den
28 februari 2008,
Abraham
m.fl.
(C‑2/07,
EU:C:2008:133, punkt 37),
dom
av
den
20 november 2008,
kommissionen/Irland
(C‑66/06,
ej
publicerad,
EU:C:2008:637, punkt 61),
dom
av
den
21 mars 2013,
Salzburger
Flughafen
(C‑244/12,
EU:C:2013:203, punkterna 29
och
30),
och
dom
av
den
11 februari 2015,
Marktgemeinde
Straßwalchen
m.fl.
(C‑531/13,
EU:C:2015:79, punkterna 40
och
41).
20      Se
dom
av
den
16 september 1999,
WWF
m.fl.
(C‑435/97,
EU:C:1999:418, punkterna 44
och
45).
21      Se
dom
av
den
2 maj 1996,
kommissionen/Belgien
(C‑133/94,
EU:C:1996:181, punkterna 42
och
43).
22      Se
punkt
52
i
förevarande
förslag
till
avgörande.
23      Se
dom
av
den
4 maj 2006,
Barker
(C‑290/03,
EU:C:2006:286,
punkt
47).
24      Se
dom
av
den
4 maj 2006,
kommissionen/Förenade
kungariket
(C‑508/03,
EU:C:2006:287,
punkt
104).
25      Se
dom
av
den
28 februari 2008,
Abraham
m.fl.
(C‑2/07,
EU:C:2008:133, punkt 26).
26      Dom
av
den
29 juli 2019,
Inter-Environnement
Wallonie
och
Bond
Beter
Leefmilieu
Vlaanderen
(C‑411/17,
EU:C:2019:622, punkt 83).
27      Se dom av den 7 november 2019, Flausch m.fl. (C‑280/18, EU:C:2019:928, punkterna 46–49). Jag vill påpeka att domstolen har intagit ett mer restriktivt synsätt än generaladvokaten Kokott, som i sitt förslag till avgörande i samma mål anförde att ”[e]n begränsning av en sådan talan som avses i artikel 11 i MKB-direktivet till frågor som avser allmänhetens deltagande, som inte påverkar tillståndets lagenlighet, skulle nämligen beröva bestämmelsen dess syfte och varje praktisk funktion” (EU:C:2019:449, punkt 115). Min kursivering. Det kan emellertid konstateras att artikel 11.1 i MKB-direktivet uttryckligen hänvisar till möjligheten för medlemmarna av den berörda allmänheten att ”få den materiella och formella giltigheten av ett beslut, en handling eller en underlåtenhet som omfattas av bestämmelserna i direktivet om allmänhetens deltagande prövad i domstol”, vilket i princip utesluter att artikel 11 i MKB-direktivet kan åberopas för att begära domstolsprövning av ett tillstånd av andra skäl än ett åsidosättande av allmänhetens rätt till deltagande. Min kursivering.
28      Republiken
Polen
har
hänvisat
till artikel 31.1
och
31.3
i
ustawa
z
dnia
14
czerwca
1960
r.
–
Kodeks
postępowania
administracyjnego
(lag
om
förvaltningsprocessen)
av
den
14 juni 1960
(Dz.
U.
av år 2020, punkt 256)
i
ändrad
lydelse
(nedan
kallad
förvaltningsprocesslagen)
och artikel 50.1
i
ustawa
z
dnia
30
sierpnia
2002
r.
–
Prawo
o
postępowaniu
przed
sądami
administracyjnymi
(lag
om
antagande
av
förvaltningsprocesslagen)
av
den
30 augusti 2002
(Dz.
U.
av år 2019, punkt 2325)
i
ändrad
lydelse
(nedan
kallad
lag
om
antagande
av
förvaltningsprocesslagen).
29      Dom
av
den
15 januari 2013,
Križan
m.fl.
(C‑416/10,
EU:C:2013:8,
punkt110).
30      Se
dom
av
den
1 juli 2015,
Bund
für
Umwelt
und
Naturschutz
Deutschland
(C‑461/13,
EU:C:2015:433, punkt 34)
och
dom
av
den
24 juni 2021,
kommissionen/Spanien
(Försämring
av
naturområdet
Doñana)
(C‑559/19,
EU:C:2021:512, punkt 35).
31      Se
dom
av
den
28 maj 2020,
Land
Nordrhein-Westfalen
(C‑535/18,
EU:C:2020:391, punkterna 81,
84
och
85).
32      Dom
av
den
28 maj 2020,
Land
Nordrhein-Westfalen
(C‑535/18,
EU:C:2020:391, punkt 75).
33      Se
i
detta
avseende
rapport
från
kommissionen
till
Europaparlamentet
och
rådet
av
den
14 november 2012
om
genomförandet
av
ramdirektivet
för
vatten
(2000/60/EG)
Förvaltningsplaner
för
avrinningsdistrikten, COM(2012) 0670
final, s. 7,
av
vilken
det
framgår
att
det
i direktiv 2000/60
”konstateras
att
det
kan
ta
längre
tid
att
uppnå
god
status
i
vissa
vattenförekomster.
Därför
kan
medlemsstaterna
åberopa
ett
undantag
med
anledning
av
vattenförekomstens
naturliga
förhållanden
och
förlänga
tidsfristen
till
2027
eller
ännu
längre”.
I
denna
rapport
anges
att
vid
tillämpning
av
undantagen
”ska
medlemsstaterna
[enligt direktiv 2000/60]
…
motivera
och
förklara
detta
i
förvaltningsplanerna
för avrinningsdistrikten.
Det
innebär
att
de
ska
förklara
hur
de
har
kommit
fram
till
sina
bedömningar
av
naturliga
förhållanden,
oproportionerliga
kostnader
och/eller
teknisk
omöjlighet
och
hur
de
ska
arbeta
för
att
uppnå
god
status.
Denna
motivering
är
viktig
för
insynen
och
ansvarigheten
i
beslutsfattandet.”
Min
kursivering.
34      Se,
för
olika
typer
av
undantag
som
föreskrivs
i direktiv 2000/60
och
som
ska
anges
och
förklaras
i
förvaltningsplanen
för
avrinningsdistriktet,
Quevauviller,
P.,
Protection des eaux souterraines – Législation européenne et avancées scientifiques,
Lavoisier,
Paris,
2010, s. 63.
35      Se punkt 52
i
förevarande
förslag
till
avgörande.
36      Se
dom
av
den
7 november 2019,
Flausch
m.fl.
(C‑280/18,
EU:C:2019:928, punkt 46),
där
domstolen
har
tolkat artikel 11
i
MKB-direktivet,
så,
att
”dess
tillämpningsområde
ska
anses
begränsat
till
de
aspekter
av
förfarandet
där
allmänhetens
rätt
att
delta
i
beslutsprocessen,
i
enlighet
med
de
exakta
bestämmelser
som
föreskrivs
för
detta
ändamål
i
direktivet,
görs
gällande.
Situationen
där
talan
väcks
med
stöd
av
andra
bestämmelser
i
detta
direktiv,
och
i
ännu
högre
utsträckning
av
annan
lagstiftning,
oavsett
om
denna
lagstiftning
härrör
från
unionen
eller
medlemsstaterna,
omfattas
däremot
inte
av
denna
artikel”
såsom punkt 104
i
förevarande
förslag
till
avgörande.
Min
kursivering.
37      Se
punkt
108
i
förevarande
förslag
till
avgörande.
38      Se punkt 148
i
förvarande
förslag
till
avgörande.
39      Se punkt 97
i
förevarande
förslag
till
avgörande.
40      Det
framgår
av
MKB-beslutet
att
gruvdriften
i
Turów
inverkar
på
miljön
i
tre
medlemsstater,
nämligen
i
Republiken
Polen,
Republiken
Tjeckien
och
i
Förbundsrepubliken
Tyskland.
41      Dom
av
den
7 november 2019,
Flausch
m.fl.
(C‑280/18,
EU:C:2019:928, punkterna 50
och
51).
42      Se punkt 52
i
förevarande
förslag
till
avgörande.
43      Dom
av
den
15 mars 2018,
North
East
Pylon
Pressure
Campaign
och
Sheehy
(C‑470/16,
EU:C:2018:185, punkterna 36
och
39)
och
dom
av
den
7 november 2019,
Flausch
m.fl.
(C‑280/18,
EU:C:2019:928, punkt 46).
Se
även punkterna 104
och
150
i
detta
förslag
till
avgörande.
44      Se
punkt
105
i
förevarande
förslag
till
avgörande.
45      Se
punkterna
163–178
i
detta
förslag
till
avgörande.
46      Se punkt 69
i
förevarande
förslag
till
avgörande.
47      Se,
i
detta
avseende,
förslag
till
avgörande
av generaladvokaten
Sharpston
i
målet
East
Sussex
County
Council
(C‑71/14,
EU:C:2015:234, punkt 52).
48      Dom
av
den
28 juli 2011,
Office
of
Communications
(C‑71/10,
EU:C:2011:525, punkt 22)
och
dom
av
den
20 januari 2021,
Land
Baden-Württemberg
(Interna
meddelanden)
(C‑619/19,
EU:C:2021:35, punkt 33).
49      Se
punkt
172
i
förvarande
förslag
till
avgörande.
50      Se punkt 170
i
detta
förslag
till
avgörande.
51      Se punkt 200
och
följande
punkter
i
detta
förslag
till
avgörande.
52      Se punkt 52
i
förevarande
förslag
till
avgörande.
53      Se punkterna 62–67
i
förevarande
förslag
till
avgörande.