62023CJ0536_RES
Mål C‑536/23
Bundesrepublik Deutschland
mot
Mutua Madrileña Automovilista
(begäran om förhandsavgörande från Landgericht München I)
Domstolens dom (fjärde avdelningen) av den 30 april 2025
”Begäran om förhandsavgörande – Civilrättsligt samarbete – Förordning (EU) nr 1215/2012 – Behörighet vid försäkringstvister – Artikel 11.1 b – Artikel 13.2 – Direkt talan väckt av den skadelidande mot försäkringsgivaren – Begreppet skadelidande – Tjänsteman som drabbats av en trafikolycka – Fortsatt lön under hans period som arbetsoförmögen – Medlemsstat som i egenskap av arbetsgivare övertagit tjänstemannens rätt till lön – Behörighet för domstolen för kärandens hemvistort – Platsen för sätet för den administrativa enhet som var tjänstemannens arbetsgivare”
Civilrättsligt samarbete – Domstols behörighet och erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område – Förordning nr 1215/2012 – Behörighet vid försäkringstvister – Talan väckt mot försäkringsgivaren – Direkt talan väckt av den skadelidande – Begreppet juridisk person – Medlemsstat som i egenskap av arbetsgivare övertagit rättigheterna för en tjänsteman som skadats i en trafikolycka och som behållit sin lön under sin tid som arbetsoförmögen – Omfattas – Behörighet för domstolen för kärandens hemvistort – Medlemsstat kan väcka talan mot det bolag som försäkrat det fordon som var inblandat i olyckan vid domstolen för den ort där den administrativa enhet där tjänstemannen är anställd har sitt säte
(Europaparlamentets och rådets förordning nr 1215/2012, skälen 15, 16 och 18 samt artiklarna 1.1, 11.1 a och b, 13.2 och 63.1)
(se punkterna 27–49 samt domslutet)
Resumé
Efter en begäran om förhandsavgörande från Landgericht München I (Regiondomstol I i München, Tyskland), uttalar sig EU-domstolen om de särskilda behörighetsbestämmelserna i förordning nr 1215/2012 (
1
) vid försäkringstvister i en situation där en arbetsgivare till en skadelidande i en trafikolycka, som har övertagit dennes rättigheter, har väckt talan mot det bolag som försäkrat det fordon som var ansvarigt för olyckan.
I mars 2020 skadades en federal tjänsteman, som arbetade och bodde i München (Tyskland), i en trafikolycka i Spanien. Ett fordon som var inblandat i olyckan var försäkrat hos Mutua Madrileña Automovilista. Under den period då tjänstemannen var arbetsoförmögen fortsatte hans arbetsgivare, Förbundsrepubliken Tyskland, att betala ut lön till honom.
Förbundsrepubliken Tyskland, i egenskap av arbetsgivare, väckte talan i tvistemål vid Amtsgericht München (Distriktsdomstolen i München, Tyskland) och yrkade att Mutua Madrileña Automovilista skulle förpliktas att utge ersättning för den skada som nämnda stat hade lidit till följd av utbetalningen av lön till tjänstemannen. Eftersom försäkringsbolaget hade sitt säte i Spanien, invände bolaget att den domstol där talan väckts saknade internationell behörighet. Bolaget bestred också talan i sak.
I februari 2022 förklarade sig Distriktsdomstolen i München sakna internationell behörighet, med motiveringen att Förbundsrepubliken Tyskland inte kunde omfattas av de särskilda behörighetsbestämmelserna vid försäkringstvister i artiklarna 11.1 b och 13.2 i förordning nr 1215/2012. Förbundsrepubliken Tyskland överklagade domen till Regiondomstol I i München.
Enligt den hänskjutande domstolen är det utrett att Förbundsrepubliken Tyskland har för avsikt att väcka direkt talan mot Mutua Madrileña Automovilista och att den har väckt talan vid domstol med anledning av en lagenlig överlåtelse av rättigheter. För att bedöma huruvida överklagandet var välgrundat beslutade nämnda domstol att fråga EU-domstolen huruvida en medlemsstat som, i egenskap av arbetsgivare, väcker en direkt talan mot en försäkringsgivare på grundval av en lagenlig subrogation av den rätt till ersättning som tillkommer en tjänsteman som skadats i en olycka, kan åberopa de särskilda behörighetsbestämmelserna för försäkringstvister som föreskrivs i förordning nr 1215/2012 till förmån för den ”skadelidande”.
Domstolens bedömning
Domstolen erinrar för det första om att talan mot den som har hemvist i en medlemsstat, som en avvikelse från huvudregeln i artikel 4.1 i förordning nr 1215/2012 om att domstolen där svaranden har hemvist är behörig, får väckas vid domstol i en annan medlemsstat med stöd av bestämmelserna i avsnitten 2–7 i kapitel II i förordningen. Bestämmelserna i avsnitt 3 i kapitel II i förordningen syftar särskilt till att korrigera en viss obalans mellan parterna i en försäkringstvist genom att säkerställa att den svagare parten kan väcka talan mot den starkare parten vid en domstol i en medlemsstat som är lättillgänglig. Närmare bestämt framgår det av artikel 13.2 i samma förordning att artikel 11 – som i punkt 1 reglerar behörigheten vid försäkringstvister när försäkringsgivaren har hemvist i en medlemsstat (
2
) – gäller om den skadelidande väcker direkt talan mot försäkringsgivaren, om en sådan direkt talan är tillåten.
För det andra följer det av domstolens praxis att behörighetsbestämmelser som avviker från huvudregeln om att domstolen där svaranden har hemvist är behörig ska tolkas restriktivt. Domstolen har slagit fast att de särskilda behörighetsbestämmelserna vid försäkringstvister i förordning nr 1215/2012 gäller till förmån för personer som har lidit skada och att den personkretsen inte är begränsad till direkt skadelidande. Således kan vissa kategorier av personer som övertagit de rättigheter som innehas av den person som lidit direkt skada även åberopa behörighetsbestämmelserna i artikel 13.2 jämförd med artikel 11.1 b i förordning nr 1215/2012 för att väcka talan mot en försäkringsgivare vid en annan domstol än den där försäkringsgivaren har hemvist, när dessa personer kan kvalificeras som ”skadelidande” i den mening som avses i nämnda artikel 13.2.
Domstolen har emellertid preciserat att det inte är nödvändigt att göra en bedömning från fall till fall av huruvida den person som har väckt talan mot den berörda försäkringsgivaren kan anses vara en ”svagare part” för att kunna omfattas av begreppet ”skadelidande” i den mening som avses i den bestämmelsen. I förhållandet mellan näringsidkare inom försäkringssektorn, där ingendera parten kan presumeras ha en svagare ställning i förhållande till den andra, har domstolen uteslutit tillämpning av artikel 13.2 jämförd med artikel 11.1 b i förordning nr 1215/2012 (eller motsvarande bestämmelser i förordning nr 44/20011 (
3
)) när den direkt skadelidandes rättsinnehavare är en sådan näringsidkare. Ett liknande undantag har beslutats för ett socialförsäkringsorgan som agerar för att få ersatt förmåner som tillhandahållits en försäkrad som skadats i en trafikolycka.
Tvärtom framgår det av domstolens praxis rörande dessa motsvarande bestämmelser i förordning nr 44/2001 att en arbetsgivare, som har övertagit en anställds rättigheter genom att ha betalat ut lön till denne under en period av arbetsoförmåga, och som i denna enda egenskap har väckt talan med anledning av den skada den anställde lidit, kan anses vara svagare än den försäkringsgivare mot vilken talan väckts, i egenskap av person som har lidit skada och oavsett sin storlek eller rättsliga form.
Vad gäller frågan huruvida det följer av denna rättspraxis att en medlemsstat som agerar i egenskap av arbetsgivare som övertagit en direkt skadelidande tjänstemans rätt till ersättning, på grund av att tjänstemannen har skadats i en olycka där ett försäkrat fordon är inblandat, själv ska anses vara en ”skadelidande” i den mening som avses i artikel 13.2 i förordning nr 1215/2012, på grund av att den har fortsatt att betala ut lön till tjänstemannen när han var arbetsoförmögen, med följden att en sådan stat som är arbetsgivare har möjlighet att väcka talan mot den berörda försäkringsgivaren vid domstolen för kärandens hemvistort med stöd av artikel 11.1 b i förordningen, om sådan direkt talan är tillåten, påpekar domstolen att det aktuella målet liknar målet MMA IARD. (
4
)Domstolens överväganden i den domen kan således överföras på förevarande mål. Den dom meddelades i ett sammanhang och under liknande faktiska omständigheter som i förevarande fall. Denna analogi gör sig än mer gällande, då Förbundsrepubliken Tyskland begär ersättning enbart i egenskap av arbetsgivare som har övertagit rättigheter från en av sina anställda och inte i egenskap av folkrättsligt rättssubjekt.
Med tillämpning av förordning nr 1215/2012 ska en arbetsgivare som har fortsatt att betala ut lön till en anställd som är arbetsoförmögen till följd av en trafikolycka och som har övertagit denne anställdes rättigheter gentemot försäkringsgivaren för det fordon som var inblandat i olyckan, anses vara en ”skadelidande”, även när käranden är en medlemsstat som agerar i egenskap av arbetsgivare. Det saknar i detta sammanhang betydelse om en sådan medlemsstat dessutom har ett socialförsäkringsorgans uppgifter, då medlemsstaten väcker talan om ersättning endast i egenskap av arbetsgivare som övertagit den anställdes rätt till ersättning, och inte i egenskap av socialförsäkringsorgan.
För det tredje underkänner EU-domstolen den hänskjutande domstolens uppfattning att det enligt förordning nr 1215/2012 är domstolen för den ort där den anställde har hemvist som är territoriellt behörig i ett fall där den kärande som väckt talan mot en försäkringsgivare är en medlemsstat som agerar i egenskap av arbetsgivare som har övertagit den direkt skadelidandes rättigheter. När artikel 11.1 b i förordningen, som föreskriver ”domstolen på den ort där käranden har hemvist”, är tillämplig, fastställer den både den internationella behörigheten och den territoriella behörigheten för den domstol som pekas ut som behörig. Eftersom en arbetsgivare som har övertagit den anställdes rättigheter på grund av att han har betalat arbetstagarens lön har lidit egen skada och således själv är en ”skadelidande person”, kan denna arbetsgivare dra nytta av den möjlighet som föreskrivs i denna bestämmelse att väcka talan mot en försäkringsgivare vid domstolen för den ort där arbetsgivaren har hemvist. Eftersom den arbetsgivare som övertagit rättigheterna är den enda som kan göra gällande den rätt till ersättning som följer av subrogationen, är det inte nödvändigt att ålägga denne att väcka talan vid domstolen för den ort där den anställde har hemvist för att undvika risken för att antalet möjliga forum ökar. Detta gäller även för det fall att den arbetsgivare som har övertagit rättigheterna är en medlemsstat. Vad gäller fastställandet av den ort där en sådan medlemsstat/arbetsgivare ska anses ha hemvist, ska detta anses vara där den administrativa enhet som anställer den berörda tjänstemannen har sitt säte, då detta i praktiken är den enhet som har lidit skada till följd av den anställdes frånvaro.
Mot bakgrund av det ovan anförda slår domstolen fast att enligt artikel 13.2 jämförd med artikel 11.1 b i förordning nr 1215/2012 kan en medlemsstat, som agerar i egenskap av arbetsgivare som övertagit rättigheterna för en anställd som skadats i en trafikolycka och som den har fortsatt att betala ut lön till när denne varit arbetsoförmögen, i egenskap av ”skadelidande” i den mening som avses i nämnda artikel 13.2, väcka talan mot försäkringsgivaren för en ansvarsförsäkring för användningen av det fordon som var inblandat i olyckan – inte vid domstolen den anställdes hemvistort, utan vid domstolen för den ort där den administrativa enhet som anställer den berörda personen har sitt säte – om sådan direkt talan är tillåten.
(
1
)	Rådets förordning (EG) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EUT L 351, 2012, s. 1) (även kallad Bryssel Ia-förordningen).
(
2
)	Artikel 11.1 i förordning nr 1215/2012 föreskriver följande: ”Talan mot en försäkringsgivare som har hemvist i en medlemsstat får väckas a) vid domstolarna i den medlemsstat där han eller hon har hemvist, b) i en annan medlemsstat, vid domstolen för den ort där käranden har hemvist om talan väcks av försäkringstagaren, den försäkrade eller en förmånstagare, …”
(
3
)	Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 12, 2001, s. 1) (även kallad Bryssel I-förordningen). Dessa ”motsvarande bestämmelser” är närmare bestämt artikel 11.2 jämförd med artikel 9.1 b i förordning nr 44/2001.
(
4
)	Dom av den 20 juli 2017, MMA IARD (C‑340/16, EU:C:2017:576).