Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 19. martā (1)
Lieta C‑842/24
DNO Yemen AS
pret
Petrolin Trading Limited,
Moe Oil & Gas Yemen Limited,
The Ministry of Oil and Minerals (of The Republic of Yemen),
Yemen Oil & Gas Corporation/The Yemen Company,
Dove Energy Limited, likvidēta
(Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojoši pasākumi saistībā ar situāciju Jemenā – Aizliegums netieši darīt pieejamus līdzekļus personām, vienībām vai struktūrām, uz kurām attiecas pasākumi – Līdzekļu padarīšana par pieejamiem tādām valsts vienībām, uz kurām neattiecas ierobežojošie pasākumi, bet kurās personas, uz kurām tie attiecas, īsteno ietekmi
I.      Ievads
1.        Eiropas Savienības ierobežojošie pasākumi, kas vērsti pret fiziskām vai juridiskām personām, vienībām vai struktūrām, pašreizējā ģeopolitiskajā kontekstā ieņem centrālo vietu kopējā ārpolitikā un drošības politikā (KĀDP). Tā kā šie pasākumi parasti tiek īstenoti ar regulu, ko Padome ir pieņēmusi, pamatojoties uz LESD 215. pantu, tie ir tieši piemērojami dalībvalstu tiesību sistēmās un ir saistoši visām to struktūrām, tostarp valstu tiesām. Tā tas ir it īpaši Regulas (ES) Nr. 1352/2014 (2) gadījumā, uz kuru attiecas šī lieta.
2.        Aizliegums tieši vai netieši darīt pieejamus līdzekļus vai saimnieciskos resursus noteiktām personām, vienībām vai struktūrām, kas paredzēts Regulas Nr. 1352/2014 2. panta 2. punktā, ir viens no parasti noteiktajiem ierobežojošajiem pasākumiem. Šis aizliegums var ietekmēt līgumiskās saistības, tostarp tās, kas ir šķīrējtiesas nolēmuma priekšmets. Tāda ir šīs lietas būtība.
3.        Saistībā ar šķīrējtiesas sprieduma apstrīdēšanu, pamatojoties uz to, ka tā izpilde padarītu iespējamu līdzekļu pieejamību, kas ir aizliegta ar Regulas Nr. 1352/2014 2. panta 2. punktu, iesniedzējtiesa Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) uzdod Tiesai trīs prejudiciālus jautājumus, kuru mērķis būtībā ir panākt, lai tiktu precizēts, pirmkārt, šī aizlieguma tvērums un, otrkārt, minētā aizlieguma piemērošanai prasīto pierādījumu līmenis, kā arī tas, kā sadalīts šis pierādīšanas pienākums.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Starptautiskās tiesības
4.        2014. gada 26. februārī ANO Drošības padome 7719. sesijā pieņēma Rezolūciju 2140(2014). Saskaņā ar šo rezolūciju:
“Drošības padome,
[..]
atkārtoti apstiprinot savu stingro apņemšanos ievērot Jemenas vienotību, suverenitāti, neatkarību un teritoriālo integritāti,
[..]
ar bažām konstatējot politiskās, ekonomiskās, humanitārās un drošības problēmas, tostarp vardarbību, kas joprojām valda Jemenā,
[..]
uzskatot, ka situācija Jemenā apdraud starptautisko mieru un drošību reģionā,
rīkojoties saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu VII nodaļu [(3)],
[..]
11.      nolemj, ka visām dalībvalstīm sākotnēji uz vienu gadu pēc šīs rezolūcijas pieņemšanas nekavējoties jāiesaldē to teritorijā esošie līdzekļi, citi finanšu aktīvi un saimnieciskie resursi, kas tieši vai netieši pieder sarakstā iekļautajām personām vai vienībām [..] vai jebkurai personai vai vienībai, kura rīkojas to vārdā vai pēc to norādījumiem, vai jebkura vienība, kas ir to īpašumā vai kontrolē, vai ko tās tieši vai netieši kontrolē; turklāt nolemj, ka visām dalībvalstīm ir jānodrošina, ka to pilsoņi vai personas vai vienības to teritorijā nedara pieejamus šīm personām vai vienībām nekādus līdzekļus, finanšu aktīvus vai saimnieciskos resursus vai neļauj tos izmantot to labā;
[..].”
B.      Savienības tiesības
1.      Regula Nr. 1352/2014
5.        Regulas Nr. 1352/2014 (4) 2. pantā noteikts:
“1.      Iesaldē visus līdzekļus un saimnieciskos resursus, kas ir jebkuru šīs regulas I pielikumā minēto fizisko vai juridisko personu, vienību vai struktūru īpašumā, valdījumā vai turējumā.
2.      Tiek liegta tieša vai netieša pieeja līdzekļiem vai saimnieciskiem resursiem I pielikumā minētajām fiziskajām vai juridiskajām personām, vienībām vai struktūrām vai to labā.” (5)
6.        Šīs regulas 3. panta 1. punktā noteikts:
“Regulas I pielikumā iekļauj fiziskas vai juridiskas personas, vienības un struktūras, par kurām [ANO Drošības padomes (6)] Sankciju komiteja ir norādījusi, ka tās iesaistās vai atbalsta darbības, kuras apdraud mieru, drošību vai stabilitāti Jemenā [..].”
7.        Minētās regulas 11. pantā paredzēts:
“1.      Līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšana vai atteikšanās līdzekļus vai saimnieciskos resursus darīt pieejamus, ja tā veikta labticīgi, pamatojot ar to, ka šāda rīcība ir saskaņā ar šo regulu, nerada nekādu atbildību fiziskām vai juridiskām personām, vienībām vai struktūrām, kas to veic, vai to vadītājiem vai darbiniekiem, ja vien nav pierādīts, ka līdzekļi un saimnieciskie resursi iesaldēti vai aizturēti nolaidības dēļ.
2.      Pasākumi, ko veic fiziskas vai juridiskas personas, vienības vai struktūras, nerada tām nekādu atbildību, ja tās nezināja un tām nebija pamatotu iemeslu uzskatīt, ka to rīcība būtu šajā regulā noteikto aizliegumu pārkāpums.”
8.        Šīs regulas I pielikumā ietvertais saraksts atbilst Lēmuma 2014/932 pielikumā ietvertajam sarakstam. Redakcijā, kas ratione temporis ir piemērojama pamatlietā, šajos sarakstos bija iekļautas sešas fiziskas personas, kas pieder hutiešu kustībai vai ir ar to saistītas. Pēc tam šajā sarakstā tika iekļauti ne tikai citu personu (7) vārdi, bet arī hutiešu kustība kopumā (8).
2.      Pamatnostādnes par ierobežojošiem pasākumiem
9.        Pamatnostādņu par ierobežojošo pasākumu (sankciju) īstenošanu un novērtēšanu Eiropas Savienības kopējās ārpolitikas un drošības politikas ietvaros (9) (turpmāk tekstā – “pamatnostādnes par ierobežojošiem pasākumiem”) (10) 55.b punktā noteikts:
“Kritēriji, kas jāņem vērā, izvērtējot, vai juridisku personu vai vienību kontrolē cita persona vai vienība viena pati vai saskaņā ar nolīgumu, kas noslēgts ar citu kapitāldaļu turētāju vai citu trešo personu, cita starpā var ietvert šādus elementus:
[..]
d)      būt tiesīgam izmantot dominējošu ietekmi pār juridisko personu vai vienību atbilstīgi nolīgumam, kas noslēgts ar šo juridisko personu vai vienību, vai saskaņā ar noteikumu tās dibināšanas līgumā vai statūtos, ja tiesību akti, kas attiecas uz šo juridisko personu vai vienību, pieļauj, ka tā ir šāda nolīguma vai noteikuma priekšmets;
e)      būt pilnvarotam izmantot tiesības izmantot dominējošo ietekmi, kas minēta d) apakšpunktā, pašam neesot šo tiesību īpašniekam;
f)      būt tiesīgam izmantot visus juridiskās personas vai vienības aktīvus vai daļu no tiem;
[..]
Ja kāds no šiem kritērijiem ir izpildīts, uzskata, ka juridisko personu vai vienību kontrolē cita persona vai vienība, ja vien katrā atsevišķā gadījumā nav konstatēts pretējais.”
10.      Minēto pamatnostādņu 55.d punktā precizēts:
“Ja īpašumtiesības vai kontrole tiek konstatēta saskaņā ar minētajiem kritērijiem un līdzekļi vai saimnieciskie resursi tiks darīti pieejami tādām sarakstā neiekļautām personām vai vienībām, kuras atrodas sarakstā iekļautas personas vai vienības īpašumā vai kontrolē, principā tiks uzskatīts, ka šie līdzekļi vai saimnieciskie resursi tiek netieši darīti pieejami sarakstā iekļautajai personai vai vienībai, ja vien, izmantojot uz risku balstītu pieeju un ņemot vērā visus attiecīgos apstākļus, tostarp turpmāk izklāstītos kritērijus, izskatot katru gadījumu atsevišķi, nevar pamatoti noteikt, ka minētā sarakstā iekļautā persona vai vienība neizmantos attiecīgos līdzekļus vai saimnieciskos resursus vai tie netiks izmantoti minētās personas vai vienības labā.
Kritēriji, kas jāņem vērā, cita starpā ir šādi:
a)      attiecīgo vienību līgumattiecību termiņi un būtība (piemēram, pārdošanas, pirkšanas vai izplatīšanas līgumi);
b)      sarakstā neiekļautās vienības darbības sektora nozīme attiecībā uz sarakstā iekļauto vienību;
c)      to līdzekļu vai saimniecisko resursu iezīmes, kurus dara pieejamus, tostarp tas, kā sarakstā iekļautā vienība tos, iespējams, varētu praktiski izmantot, un tas, cik viegli tie tai ir nododami;
[..].”
11.      Šo pašu pamatnostādņu 55.e punktā paredzēts:
“Jāpiezīmē, ka netieši darīt pieejamus līdzekļus vai saimnieciskos resursus sarakstā iekļautām personām vai vienībām var arī, darot pieejamus minētos līdzekļus un saimnieciskos resursus personām vai vienībām, kuras nav sarakstā iekļauto vienību īpašumā vai kontrolē.”
C.      Francijas tiesības
12.      Saskaņā ar code de procédure civile (Civilprocesa kodekss) 1518. pantu “Francijā starptautiskā šķīrējtiesas procesā pieņemtu nolēmumu var pārsūdzēt tikai ar prasību par tā atcelšanu”.
13.      Saskaņā ar šī kodeksa 1520. panta 5. punktu “prasību atcelt šķīrējtiesas nolēmumu var celt tikai tad, ja: [..] sprieduma atzīšana un izpildīšana ir pretrunā starptautiskajai sabiedriskajai kārtībai”.
14.      Saskaņā ar iesniedzējtiesas judikatūru atcelšanas tiesai ir konkrēti jāpārbauda, vai šķīrējtiesas nolēmuma iekļaušana Francijas tiesību sistēmā ir būtisks starptautiskās sabiedriskās kārtības pārkāpums (11).
15.      Saskaņā ar minētā kodeksa 1527. panta otro daļu “prasības par atcelšanu noraidīšana piešķir eksekvatūru šķīrējtiesas nolēmumam vai tiem nolēmuma noteikumiem, kurus neietekmē [šķīrēj]tiesas veiktais novērtējums”.
III. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
16.      Jemenas Republikas Naftas un derīgo izrakteņu ieguves ministrija (turpmāk tekstā – “ministrija”) un Jemenas valstij pilnībā piederoša sabiedrība Yemen Oil and Gas Corporation (turpmāk tekstā – “YOGC”) ar DNO Yemen AS (turpmāk tekstā – “DNO”), Petrolin Trading (turpmāk tekstā – “Petrolin”), MOE Oil and Gas Yemen (turpmāk tekstā – “MOE”) un Dove Energy noslēdza naftas un dabasgāzes ieguves un sadales līgumus, kuros bija ietverta šķīrējklauzula.
17.      2014. gadā DNO, Petrolin, MOE un Dove Energy paziņoja par savu vēlmi atkāpties no šiem līgumiem. 2015. gadā ministrija un YOGC sāka šķīrējtiesas procesu Starptautiskās Tirdzniecības kameras uzraudzībā, un ar 2019. gada 15. jūlijā Parīzē (Francija) pieņemto šķīrējtiesas nolēmumu DNO, Petrolin un MOE tika piespriests
atlīdzināt zaudējumus ministrijai un YOGC
(turpmāk tekstā – “šķīrējtiesas nolēmums”).
18.      DNO, Petrolin un MOE cēla prasību cour d’appel de Paris
(Parīzes Apelācijas tiesa, Francija), tostarp apgalvojot, ka šis nolēmums ir pretrunā starptautiskajai sabiedriskajai kārtībai, jo tā izpilde varētu netieši darīt pieejamus līdzekļus Regulas Nr. 1352/2014 I pielikumā ietvertajā sarakstā iekļautajām fiziskajām vai juridiskajām personām, vienībām vai struktūrām (turpmāk tekstā – “norādītās personas”) tās 2. panta 2. punkta izpratnē.
19.      Proti, 2014. gadā Jemenas konflikts starp starptautiskās sabiedrības atzīto valdību (turpmāk tekstā – “likumīgā valdība”) un hutiešu kustību pastiprinājās pēc tam, kad pēdējā minētā pārņēma kontroli pār valsts galvaspilsētu Sanu. 2015. gadā starptautiska koalīcija iejaucās, lai atbalstītu likumīgo valdību, kas pagaidām atrodas Adenā (Jemenā). Konflikts un tā rezultātā radušās Jemenas ekonomikas un sabiedrības “šķelšanās” ir novedusi pie paralēlu pārvaldības struktūru izveides: hutiešu kustība izmanto esošo institucionālo infrastruktūru Sanā (12), bet likumīgā valdība balstās uz jaunu institucionālo spēju attīstīšanu (13).
20.      Ar 2021. gada 5. oktobra spriedumu cour d’appel de Paris
(Parīzes Apelācijas tiesa) noraidīja DNO, Petrolin un MOE celto prasību, pamatojoties uz to, ka pārbaudē, kas tai bija jāveic saskaņā ar Regulas Nr. 1352/2014
2. panta 2. punktu, bija jāņem vērā situācija, kas tika izvērtēta dienā, kad tiesa pieņem nolēmumu, un pamatojoties uz būtiskām, precīzām un saskanīgām norādēm, kas ļauj raksturot šī sankciju režīma neievērošanu.
21.      Šajā gadījumā šī tiesa uzskatīja, ka, lai varētu uzskatīt, ka ir netieši nodrošināta pieeja, bija jāpierāda, ka ministrija un YOGC ir faktiski darbojušās uzskaitīto personu “vārdā, to kontrolē vai vadībā” un ka tās bija paredzējušas izmantot strīdīgos līdzekļus šo personu labā. Šajā ziņā tā balstījās uz Pamatnostādņu par ierobežojošiem pasākumiem 55.b punktā norādītajiem kritērijiem.
22.      Šajā ziņā cour d’appel de Paris
(Parīzes Apelācijas tiesa) uzskatīja, pirmkārt, ka neviens no iesniegtajiem pierādījumiem neļauj apstiprināt, ka ministrija, kas pārstāv likumīgo valdību, kuru ir atzinusi starptautiskā sabiedrība un kura saņem Pasaules Bankas un Starptautiskā Valūtas fonda (SVF) atbalstu, rīkotos sarakstā iekļauto personu kontrolē vai vadībā, ņemot vērā, ka bruņotais konflikts Jemenā galvenokārt ir starp šo valdību un hutiešu kustību.
23.      Otrkārt, šī tiesa norādīja, ka, lai gan no debatēs sniegtās informācijas izriet, ka gan likumīgā valdība, gan hutiešu kustība pretendēja uz YOGC kontroli – šī situācija pamatlietā ir kvalificēta kā “vienlaicīga ietekme” –, nekādi nav pierādīts, ka šīs abas puses rīkojas saskaņoti un ka YOGC atrodas šīs kustības kontrolē. Šajā ziņā tā balstījās uz likumīgās valdības premjerministra 2015. gada 23. augusta vēstuli ārvalstu naftas uzņēmumiem, aicinot tos sadarboties tikai ar likumīgās valdības pakļautībā esošām personām, precizējot, ka visi lēmumi, iecelšana amatā un norādījumi, ko hutiešu kaujinieki 2015. gada februārī bija izdevuši ministrijai un ar šo ministriju saistītajām iestādēm un struktūrām, jāuzskata par spēkā neesošiem, ka tos nevar īstenot un, visbeidzot, ka ārvalstu uzņēmēji nedrīkst nodot nekādas valstij pienākošās summas, kamēr tie nav informēti par nodošanas vietu un laiku.
24.      Turklāt tā uzskatīja, ka apstākļi, kādos, pirmkārt, YOGC oficiālajā tīmekļa vietnē, kas, iespējams, bija uzlauzta, minēts hutiešu ministra vārds un, otrkārt, Jemenas ziņu aģentūras Saba ziņojums par sanāksmi – kurā piedalījās hutiešu premjerministrs un kuras laikā YOGC izpilddirektors sniedza īsu izklāstu, jo īpaši par naftas, dīzeļdegvielas un mājsaimniecības gāzes normēšanas programmu galvaspilsētas sekretariātā un hutiešu kontrolētajās muhāfazās –, nebija pietiekami, lai raksturotu YOGC pārņemšanu.
25.      Visbeidzot, tā norādīja, ka tas, ka nav saites uz YOGC tīmekļa vietni likumīgās valdības oficiālajā tīmekļa vietnē (pieejama adresē www.mom-ye.com), kā arī fakts, ka šī tīmekļa vietne izmanto bijušo valdības domēna vārdu (www.mom-gov.ye), ko izmanto hutieši, kuri pārņēma bijušo valdības tīmekļa vietni, neliecināja par to, ka arī likumīgā valdība apgalvo, ka kontrolē YOGC.
26.      2022. gada martā Jemenas Republika, ko pārstāvēja ministrija, iesniedza lūgumu par šķīrējtiesas sprieduma izpildi Oslo (Norvēģija) rajona tiesā, kas to atzina par izpildāmu un piesprieda DNO samaksāt pienākošos zaudējumu atlīdzību. Šis lēmums kļuva galīgs 2023. gada 4. novembrī.
27.      2023. gada 4. decembrī DNO samaksāja ministrijai neto summu, kas tai pienācās saskaņā ar šķīrējtiesas spriedumu. Ar 2022. gada 13. decembra vēstuli YOGC pēc DNO lūguma apstiprināja, ka ir nodevusi ministrijai visas savas tiesības saskaņā ar šo spriedumu, un paziņoja, ka neplāno pieprasīt ministrijai jau samaksātās summas.
28.      DNO un Petrolin attiecīgi iesniedza iesniedzējtiesā apelācijas sūdzību un pretapelācijas sūdzību par cour d’appel de Paris
(Parīzes Apelācijas tiesa) spriedumu. Apelācijas sūdzību, kas pamatotas ar būtisku starptautiskās sabiedriskās kārtības pārkāpumu, pamatojumam šīs sabiedrības būtībā apgalvoja, ka cour d’appel de Paris
(Parīzes Apelācijas tiesa) ir pieļāvusi kļūdu, pirmkārt, vienīgi pārbaudot, vai YOGC nepieder sarakstā iekļautajām personām vai tās nekontrolē, un, otrkārt, nepārbaudot, vai attiecīgā šķīrējtiesas nolēmuma izpilde nodrošinātu vai varētu nodrošināt šīm personām pieejamus līdzekļus.
29.      Šajā ziņā, pirmkārt, iesniedzējtiesa atgādina Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru frāzei “darīt [..] pieejamus” ir plaša nozīme (14), kā arī ierobežojošo pasākumu preventīvo mērķi (15).
30.      Otrkārt, šī tiesa uzsver, ka galvenais jautājums, kas uzdots šajā lietā, attiecas uz kritērijiem, kas ļauj konstatēt līdzekļu netiešu pieejamības nodrošināšanu norādītajām personām tādēļ, ka, izpildot šķīrējtiesas nolēmumu (16), tiek samaksātas ministrijai un YOGC maksājamās summas, ņemot vērā, ka pēdējās minētās nav norādītās vienības. Turklāt tiesa norāda, ka faktiskais stāvoklis rada jautājumus par pierādīšanas pienākumu, ņemot vērā neskaidro politisko situāciju Jemenā.
31.      Šādos apstākļos Cour de cassation (Kasācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Padomes [Regulas Nr. 1352/2014] 2. panta 2. punkts, ņemot vērā pamatnostādnes [par ierobežojošajiem pasākumiem], jāinterpretē tādējādi, ka līdzekļu netieša pieejamības nodrošināšana var nozīmēt to, ka līdzekļi tiek darīti pieejami tādām valsts vienībām, uz kurām neattiecas ierobežojošie pasākumi, ja ir pierādīts, ka personas, uz kurām attiecas šie pasākumi, šajās vienībās īsteno ietekmi vienlaikus ar likumīgās valdības, uz kuru šie pasākumi neattiecas, ietekmi?
2)      Ja tiek konstatēta šādas vienlaicīgas ietekmes esība, vai [Regulas Nr. 1352/2014] 2. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tiek pieņemts, ka vienības, kurām līdzekļi ir darīti pieejami, ir personu, uz kurām attiecas ierobežojošie pasākumi, kontrolē? Ja atbilde ir apstiprinoša, vai šī prezumpcija pieļauj pierādījumus par pretējo? Vai šajā ziņā ir nozīme apstāklim, ka likumīgā valdība, pret kuru nav vērsti ierobežojošie pasākumi, nesadarbojas ar personām, pret kurām ir vērsti šie pasākumi?
3)      Ja valsts tiesai iesniegtie pierādījumi neļauj novērtēt, vai izšķirošā ietekme vienībā, kurai līdzekļi ir darīti pieejami, ir likumīgajai valdībai vai personām, pret kurām ir vērstas sankcijas, vai sankciju piemērošanai pietiek tikai ar pamatotu risku, ka iepriekšminētās personas galu galā var gūt labumu no visiem līdzekļiem vai to daļas?”
32.      Rakstveida apsvērumus iesniedza DNO, ministrija, Francijas, Itālijas un Nīderlandes valdības, kā arī Eiropas Komisija. Tie paši lietas dalībnieki, izņemot Itālijas un Nīderlandes valdības, piedalījās 2025. gada 19. novembra tiesas sēdē.
IV.    Juridiskā analīze
A.      Par pirmo prejudiciālo jautājumu
1.      Ievada piezīmes
33.      Ar pirmo prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1352/2014
2. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz līdzekļu pārskaitīšanu nenorādītai valsts vienībai, izpildot šķīrējtiesas nolēmumu, ja ir pierādīts, ka vienlaicīgu ietekmi šajā vienībā īsteno gan norādītas personas, gan nenorādīta vienība.
34.      Vispirms norādīšu, ka šis jautājums tieši neattiecas uz jēdzienu “kontrole” šī jēdziena izpratnē ierobežojošo pasākumu kontekstā. Tomēr no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojuma izriet, ka iesniedzējtiesas jautājumi izriet no cour d’appel de Paris
(Parīzes Apelācijas tiesa) lēmuma. Proti, tā, pamatojoties uz Pamatnostādņu par ierobežojošiem pasākumiem 55.b un 55.d punktu, kas attiecas uz jēdzienu “kontrole”, uzskatīja, ka uz vienlaicīgu ietekmi (17) neattiecas Regulas Nr. 1352/2014 2. panta 2. punkts, jo atbilstošais kritērijs šīs tiesību normas izpratnē būtībā ir tas, ka norādītās personas kontrolē līdzekļu saņēmēju. Turklāt pirmajā jautājumā iesniedzējtiesa ir skaidri atsaukusies uz šīm pamatnostādnēm.
35.      Tāpēc, analizējot šo jautājumu, vispirms īsumā atgādināšu judikatūru par jēdziena “tieša un netieša pieejamības nodrošināšana” plašu interpretāciju. Pēc tam attiecībā uz šo jēdzienu precizēšu kontroles esības – kā arī tās neesības – nozīmi. Visbeidzot es parādīšu, ka, pat nepastāvot kontrolei, vienlaicīgas ietekmes esība var būt pietiekama, lai konstatētu, ka līdzekļi ir netieši darīti pieejami Regulas Nr. 1352/2014
2. panta 2. punkta izpratnē.
2.      Tieši vai netieši darīt pieejamus līdzekļus: plaša interpretācija
36.      No sprieduma lietā Möllendorf izriet, ka vārdu “tieši vai netieši” izmantošana apliecina, ka aizliegums darīt pieejamus līdzekļus ir formulēts īpaši plaši. Kā to ir atgādinājusi iesniedzējtiesa, vārdu savienojumam “darīt [..] pieejamus” ir plaša nozīme, jo tas neattiecas uz konkrētu juridisku kvalifikāciju, bet ietver jebkuru aktu, kura veikšana ir vajadzīga saskaņā ar piemērojamām valsts tiesībām, lai personai ļautu gūt iespēju pilnībā lietot attiecīgo mantu (18).
37.      Lietā, kurā pasludināts spriedums Afrasiabi u.c., Tiesa īpaši pievērsās jēdzienam “netieši darīt pieejamus” saistībā ar saimniecisko resursu piegādi un uzstādīšanu nenorādītai vienībai, kuru vada nenorādīta persona, kas tomēr ir rīkojusies norādītas vienības labā (19).
38.      Šajā ziņā Tiesa vispirms konstatēja (20), ka norādītas personas vārdā, kontrolē vai vadībā veikta darbība arī ir elements, kas pamato iekļaušanu ierobežojošo pasākumu sarakstā (21). Pēc tam Tiesa precizēja, ka šim pašam elementam ir nozīme arī, izvērtējot aizliegumu netieši darīt pieejamus līdzekļus (22). Visbeidzot, Tiesa par būtisku uzskatīja arī faktu, ja ir nodoms izmantot attiecīgos aktīvus norādītas personas labā (23).
39.      No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka
cour d’appel de Paris
(Parīzes Apelācijas tiesa) ir balstījusies uz šiem pašiem elementiem (24). Tādējādi, konstatējusi to neesību, tā uzskatīja, ka Regulas Nr. 1352/2014
2. panta 2. punktā noteiktais aizliegums šajā lietā nav piemērojams.
40.      Tomēr spriedumā Afrasiabi u.c. minētie elementi, manuprāt, nevar būt izsmeļošs to apstākļu saraksts, kas ļauj konstatēt līdzekļu netiešu pieejamības nodrošināšanu. Kā Tiesa ir skaidri norādījusi, šie ir atbilstoši elementi.  Jebkāda cita interpretācija būtu pretrunā jēdziena “līdzekļu nodošana rīcībā” plašai izpratnei.
41.      Taču šī plašā nozīme ir jāskata kontekstā ar nepieciešamību sasniegt Regulas Nr. 1352/2014 mērķus, kā arī nodrošināt tajā paredzēto ierobežojošo pasākumu efektivitāti un novērst jebkādu apiešanas risku (25).
42.      Šajā ziņā no rezolūcijas 2140(2014) preambulas un Regulas Nr. 1352/2014 5. apsvēruma izriet, ka šajā lietā aplūkotie ierobežojošie pasākumi ir vērsti uz konkrēto apdraudējumu starptautiskajam mieram un drošībai reģionā, ko rada situācija Jemenā. Saskaņā ar šīs regulas 3. pantu tās I pielikumā ir iekļautas fiziskas vai juridiskas personas, vienības un struktūras, par kurām Sankciju komiteja ir norādījusi, ka tās iesaistās vai atbalsta darbības, kuras apdraud mieru, drošību vai stabilitāti Jemenā. Tāpat kā vispārējie ierobežojošie pasākumi, ko pieņēmusi Savienība, arī šie pasākumi ir preventīvi, jo to mērķis ir novērst šāda veida darbības (26).
43.      Līdz ar to aizlieguma darīt pieejamus līdzekļus mērķis ir izvairīties no jebkādas līdzekļu izmantošanas, lai veiktu vai atbalstītu darbības, kas apdraud mieru, drošību vai stabilitāti Jemenā (27). Tomēr interpretācija, saskaņā ar kuru šis aizliegums attiektos tikai uz turēšanas vai kontroles situācijām, būtu pretrunā šim mērķim. Šis aizliegums var attiekties arī uz citām situācijām.
44.      Šķiet, ka šī pieeja ir apstiprināta jaunākajā judikatūrā. Pirmkārt, spriedumā SH Tiesa precizēja, ka, lai līdzekļus uzskatītu par netieši darītiem pieejamiem personai, kuras vārds ir iekļauts minētās regulas III pielikuma sarakstā, ir nepieciešams, lai tie varētu tikt vai nu padarīti pieejami šai personai, vai arī lai šai personai saglabātos tiesības rīkoties ar tiem, it īpaši ņemot vērā juridisko vai finansiālo saikni starp līdzekļu saņēmēju un šādu personu (28).
45.      Otrkārt, Tiesa spriedumā E un F konstatēja, ka jēdziena “darīt pieejamu” plašā nozīme nav atkarīga no tā, vai pastāv attiecības starp attiecīgā nodošanas rīcībā akta autoru un adresātu (29). Protams, lietā, kurā tika taisīts šis spriedums, iesniedzējtiesa jautāja, vai pieejas nodrošināšanas aizliegums attiecās uz gadījumiem, kad norādītai vienībai līdzekļus dara pieejamus šīs vienības loceklis, kurš nav norādīts (30). Tomēr uzskatu, ka šāds Tiesas principa konstatējums, ciktāl tas atbilst šā aizlieguma plašajai interpretācijai, ir attiecināms arī uz gadījumiem, kad starp pieejamības nodrošināšanas darbības veicēju un saņēmēju nav formālu attiecību.
3.      Kontroles esības nozīmīgums
46.      Šķiet, ka starp kritērijiem, kurus Tiesa ir noteikusi spriedumā Afrasiabi u.c., lai noteiktu, vai pastāv netieša pieejamības nodrošināšana līdzekļiem, cour d’appel de Paris
(Parīzes Apelācijas tiesa) ir balstījusies it īpaši uz kontroli, ko attiecībā uz līdzekļu saņēmēju veic sarakstā iekļautās personas, ņemot vērā Pamatnostādņu par ierobežojošiem pasākumiem 55.b un 55.d punktu. Tādēļ ir jāprecizē šā kritērija atbilstība.
47.      Saskaņā ar šo pamatnostādņu 55.d punktu, ja, ņemot vērā to 55.b punktā minētos kritērijus, tiek konstatēta kontrole, līdzekļu pieejamības nodrošināšana nenorādītām personām, kuras ir norādītas personas īpašumā vai kontrolē, principā tiks uzskatīta par līdzekļu netiešu pieejamības nodrošināšanu norādītajai personai.
48.      Tomēr, pat ja minētajām pamatnostādnēm nav saistoša juridiska spēka (31), uzskatu, ka ir jāņem vērā arī to 55.e punkts, kuru, kā apgalvo DNO, cour d’appel de Paris
(Parīzes Apelācijas tiesa) nav minējusi.
49.      Saskaņā ar šo punktu aizliegums netieši darīt pieejamus līdzekļus norādītajām personām ir piemērojams pat tad, ja starp šīm norādītajām personām un līdzekļu saņēmēju nepastāv īpašumtiesību vai kontroles saikne (32).
50.      Tātad būtībā kontroles esība ļauj pieņemt, ka pastāv netieša līdzekļu pieejamības nodrošināšana. Ja kontroles nav, šis jautājums ir jāizvērtē katrā gadījumā atsevišķi.
51.      Manuprāt, šāda interpretācija atbilst spriedumam Afrasiabi u.c., kā tas interpretēts šo secinājumu 40. punktā, kā arī vēlākajai judikatūrai, kas minēta šo secinājumu 44. un 45. punktā.
52.      Tādējādi valsts tiesa nevar secināt, ka Regulas Nr. 1352/2014 2. panta 2. punktā noteiktais aizliegums nav piemērojams tikai tādēļ, ka līdzekļu tiešo saņēmēju nekontrolē norādītās personas Pamatnostādņu par ierobežojošiem pasākumiem 55.b punkta izpratnē. Turpretim tai ir jāpārbauda, vai šos līdzekļus šādām personām var pārskaitīt vai arī tām ir tiesības ar tiem rīkoties (33). Šī pārbaude ir atkarīga no valsts tiesas rīcībā esošajiem pierādījumiem, piemēram, tiem, kas minēti šo secinājumu 19. un 23.–25. punktā.
4.      Vienlaicīga ietekme
53.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, jākonstatē, ka Regulas Nr. 1352/2014 2. panta 2. punktā paredzētais aizliegums var ietvert līdzekļu pārskaitīšanu nenorādītai vienībai, ja ir konstatēts, ka norādītās personas uz to izdara ar nenorādītu vienību vienlaicīgu ietekmi. Proti, kā būtībā norādīja Itālijas un Nīderlandes valdības, kā arī Komisija, šis aizliegums ir piemērojams visām faktiskajām situācijām, kas ļauj norādītajām personām piekļūt attiecīgajiem līdzekļiem.
54.      Spriedums Petropars Iran u.c./Padome (34), uz kuru atsaucas Francijas valdība, nevar atspēkot šo konstatējumu. Proti, lieta, kurā tika taisīts šis spriedums, attiecās uz gadījumu, kad uzņēmuma kapitāla turētājas bija vienlaikus gan norādīta, gan nenorādīta vienība. Šajā kontekstā Vispārējā tiesa secināja, ka neiecelto akcionāru interesēs nav palīdzēt ieceltajam akcionāram izdarīt spiedienu uz to kopīgo meitasuzņēmumu, lai apietu to ierobežojošo pasākumu sekas, kuri attiecas tikai uz šo akcionāru. Vispārējā tiesa arī uzsvēra, ka šādā gadījumā kopīgas kontroles esība var liegt norādītajai vienībai izdarīt spiedienu uz savu meitasuzņēmumu, lai apietu pret to vērsto ierobežojošo pasākumu sekas (35).
55.      Tomēr šajā gadījumā nav runa par kopīgu YOGC kapitāla daļu turēšanu, bet gan par faktisko ietekmi, uz kuru pretendē gan hutiešu kustība, gan likumīgā valdība pilsoņu kara apstākļos. Šīs vienlaicīgās ietekmes uz YOGC dēļ, manuprāt, nevar izslēgt, ka līdzekļi var tikt pārskaitīti hutiešu kustībai vai ka šai kustībai ir tiesības ar tiem rīkoties sprieduma SH (36) izpratnē, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
56.      Tāpēc ierosinu uz pirmo prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka Regulas Nr. 1352/2014 2. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka uz līdzekļu pārskaitīšanu, izpildot šķīrējtiesas nolēmumu, vienībai, attiecībā uz kuru gan norādītajām personām, gan nenorādītai vienībai ir vienlaicīga ietekme, var attiekties šī tiesību norma, ja šie līdzekļi var tikt pārskaitīti šīm personām vai ja šīm personām ir pilnvaras ar tiem rīkoties.
B.      Par trešo prejudiciālo jautājumu
57.      Ar trešo prejudiciālo jautājumu, kurš jāizskata pirms otrā jautājuma, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1352/2014
2. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka pamatots risks, ka norādītās personas, izpildot šķīrējtiesas nolēmumu, saņems visus nenorādītai vienībai izmaksātos līdzekļus vai daļu no tiem, izraisa šajā tiesību normā paredzētā aizlieguma piemērošanu.
58.      Atgādināšu, ka šis jautājums ir uzdots saistībā ar šķīrējtiesas sprieduma atcelšanu, ar kuru DNO, Petrolin un MOE tika piespriests pārskaitīt līdzekļus ministrijai un YOGC. Turklāt šajā nolēmumā netika izvērtēts, vai šis maksājums bija pretrunā Regulai Nr. 1352/2014 vai Rezolūcijai 2140(2014). Tātad iesniedzējtiesai ir nevis jāpārbauda, vai DNO, Petrolin un MOE bija jāaiztur šie līdzekļi, bet gan jānosaka, vai, ņemot vērā tās rīcībā esošos pierādījumus, minētais šķīrējtiesas nolēmums ir jāatceļ, ciktāl tā izpilde ir pretrunā starptautiskajai sabiedriskajai kārtībai. Tādējādi prasītais pierādījumu līmenis, lai uzskatītu, ka ir piemērojams aizliegums darīt pieejamus līdzekļus šīs regulas 2. panta 2. punkta izpratnē, jānosaka, ņemot vērā valsts tiesas viedokli saistībā ar prasību atcelt tiesību aktu.
59.      Proti, pierādījumu līmenis var atšķirties atkarībā no šāda novērtējuma konteksta. Tādēļ uzskatu, ka ir lietderīgi nošķirt pierādījumu līmeni, kas nepieciešams, lai atceltu šķīrējtiesas spriedumu, kā tas ir šajā lietā – saimnieciskās darbības subjektam prasīto pierādījumu līmeni, lai novērtētu, vai pastāv risks, ka darījums pārkāpj Regulas Nr. 1352/2014 2. panta 2. punktu, un Padomes prasīto līmeni, lai noteiktu ierobežojošus pasākumus.
1.      Par noteiktības pakāpi, kas nepieciešama saimnieciskās darbības subjektam, lai saskaņā ar Regulas Nr. 1352/2014 2. panta 2. punktu aizturētu līdzekļus
60.      Kā izriet no Regulas Nr. 1352/2014
18. panta, tās teritoriālā piemērošanas joma un piemērojamība personām ir diezgan plaša. Šī regula attiecas uz jebkuru fizisku vai juridisku personu, organizāciju vai iestādi Savienības teritorijā saistībā ar jebkuru saimniecisko darbību, kas pilnībā vai daļēji veikta Savienībā (37).
61.      Tādējādi saimnieciskās darbības subjektiem, kas ietilpst šajā piemērošanas jomā, ir jāpārliecinās, ka līgumsaistību izpilde nav aizliegta ar Regulas Nr. 1352/2014
2. panta 2. punktu (38).
62.      Šajā ziņā ir jāņem vērā Regulas Nr. 1352/2014
11. pants. Šīs tiesību normas 1. punktā ir paredzēts, ka par atteikumu darīt pieejamus līdzekļus ir jālemj “labticīgi”, pamatojoties uz to, ka šāda rīcība atbilst šai regulai. Turklāt saskaņā ar minētās tiesību normas 1. un 2. punktu, tos lasot kopā, saimnieciskās darbības subjektiem, veicot pārbaudi saskaņā ar minēto regulu, ir jāizrāda zināma rūpība (39). Pirmām kārtām, tie ir atbrīvoti no atbildības par līdzekļu aizturēšanu, “ja vien nav pierādīts, ka līdzekļi [..] aizturēti nolaidības dēļ”. Otrām kārtām, līdzekļu pieejamības nodrošināšana, pat ja tā ir aizliegta ar šo pašu regulu, nerada atbildību, ja saimnieciskās darbības subjekti nezināja un tiem nebija pamata aizdomām, ka tas tā ir (40).
63.      Uzskatu, ka no Regulas Nr. 1352/2014 11. panta izriet, ka noteiktības pakāpe, kas tiek prasīta no saimnieciskās darbības subjekta, lai aizturētu līdzekļus saskaņā ar šīs regulas 2. panta 2. punktu, ir diezgan zema, un šajā ziņā pietiek ar pārliecību, kas ir labticīga un apveltīta ar pienācīgu rūpību, ka šāda aizturēšana atbilst šai tiesību normai. Turklāt man šķiet, ka šī tiesību norma atbilst “uz risku balstītai pieejai” (41), kas nenoteiktības gadījumā dod priekšroku līdzekļu aizturēšanai.
2.      Par pierādījumu līmeni, kas noteikts Padomei lēmuma par iekļaušanu sarakstā pieņemšanai
64.      Ciktāl ierobežojošu pasākumu noteikšana pret fiziskām vai juridiskām personām, vienībām vai struktūrām attiecas uz KĀDP, tai vispirms ir vajadzīgs Padomes lēmums, ar ko nosaka Savienības nostāju attiecībā uz šiem pasākumiem (LES 29. pants), un pēc tam šīs iestādes akts, kas pieņemts, pamatojoties uz LESD 215. pantu (42). Šajā ziņā Padome parasti pieņem regulas, kurās attiecīgā gadījumā ir paredzēta to personu līdzekļu iesaldēšana, kuras atbilst noteiktiem kritērijiem, kas saistīti ar mērķiem, kurus ar attiecīgajiem pasākumiem ir paredzēts sasniegt, kā arī aizliegums tieši vai netieši tām sniegt līdzekļus vai saimnieciskos resursus (43).
65.      Saskaņā ar LESD 275. panta otro daļu personas, uz kurām attiecas ierobežojošie pasākumi, var celt prasību Eiropas Savienības Tiesā saskaņā ar LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētajiem nosacījumiem.
66.      Šajā ziņā Tiesa ir atkārtoti nospriedusi, ka, pārbaudot Padomes lēmuma par personas vārda iekļaušanu to personu sarakstā, uz kurām attiecas ierobežojošie pasākumi (turpmāk tekstā – “lēmums par iekļaušanu sarakstā”), pamatā esošo iemeslu tiesiskumu, Savienības tiesai ir jānodrošina, lai šis lēmums, kam ir individuāla piemērojamība attiecībā uz konkrēto personu, būtu balstīts uz pietiekami drošiem faktiem. Pārbaudē tiesā nav jāizvērtē tikai norādīto iemeslu abstrakta ticamība, bet arī tas, vai ir pamatoti šie iemesli vai vismaz viens no tiem, kurš pats par sevi tiek uzskatīts par pietiekamu šā paša lēmuma pamatojumam (44).
67.      Šāda izvērtēšana jāveic, pārbaudot pierādījumus nevis izolēti, bet gan kontekstā, kādā tie iekļaujas, un Padome izpilda tai uzlikto pierādīšanas pienākumu, ja tā Savienības tiesā sniedz pietiekami konkrētu, precīzu un saskaņotu norāžu kopumu, kas ļauj secināt, ka attiecīgā persona atbilst vismaz vienam no Padomes izmantotajiem norādīšanas kritērijiem. Turklāt tieši Padomei ir jāpierāda pret attiecīgo personu vērsto apsvērumu pamatotība, un šai personai nav jāiesniedz pierādījumi par šo apsvērumu pamatotības trūkumu (45).
68.      Komisija rakstveida apsvērumos norāda, ka šīs pašas prasības “salīdzināmi” attiecas uz valsts tiesu, ja persona atsakās izpildīt šķīrējtiesas spriedumu, apgalvojot, ka šāda izpilde būtu līdzekļu netiešas pieejamības nodrošināšana, kas ir aizliegta ar Regulu Nr. 1352/2014. Turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ nevaru pilnībā piekrist šim viedoklim.
3.      Par prasīto pierādījumu līmeni, lai valsts tiesā pārsūdzētu šķīrējtiesas spriedumu
a)      Slieksnis, kas ir zemāks par Padomes prasīto
69.      Pirmkārt, atšķirībā no Padomes lēmuma par iekļaušanu sarakstā šķīrējtiesas nolēmuma, ar kuru piespriests izmaksāt līdzekļus, kas netieši var tikt darīti pieejami norādītajām personām, atcelšana nav individuāls pasākums attiecīgajām personām (46). Tas arī nerada sabiedrības nosodījumu un neuzticību, ko šīm personām izraisa lēmums par iekļaušanu sarakstā (47). Proti, nav runas par ministrijas vai YOGC iekļaušanu Regulas Nr. 1352/2014 I pielikuma sarakstā. Šī kompetence ir vienīgi Padomei.
70.      Otrkārt, saskaņā ar LESD 296. pantu Padomei ir pienākums pamatot šādus lēmumus, kā arī ir jāievēro labas pārvaldības princips saskaņā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. pantu (48). Šīs normas nav saistošas privātai personai, kas atcelšanas prasībā apgalvo, ka līdzekļu pieejamības nodrošināšana ir aizliegta ar Regulu Nr. 1352/2014.
71.      Treškārt, saimnieciskās darbības subjekta rīcībā esošie instrumenti nav salīdzināmi ar tiem, kas ir Padomes rīcībā, kurai šajā jomā ir piešķirta īpaša kompetence.
b)      Slieksnis, kas ir augstāks par to, kas tiek prasīts ārpus tiesvedības
72.      Tomēr uzskatu, ka saistībā ar prasību atcelt šķīrējtiesas nolēmumu, kā tas ir šajā lietā, Regulas Nr. 1352/2014
11. pantā prasītā samērā zemā noteiktības pakāpe nav piemērojama.
73.      Pirmkārt, jāpatur prātā, ka Regulas Nr. 1352/2014 2. panta 2. punkta piemērošana šādā gadījumā var nozīmēt, ka, ņemot vērā pušu gribas autonomiju, var tikt atcelts likumīgi pieņemts šķīrējtiesas nolēmums (49). Tiesiskās drošības un šķīrējtiesas procesa efektivitātes prasības nosaka, ka šāda atcelšana ir jāierobežo līdz absolūti nepieciešamajam (50).
74.      Otrkārt, kā Komisija norādīja, atbildot uz Tiesas jautājumu tiesas sēdē, valsts tiesas rīcībā ir abu pušu sniegtie pierādījumi, tostarp tās puses, kuras iespējamā saikne ar norādītajām personām tiek aplūkota. Tas neizbēgami nozīmē labāku izpratni par apstākļiem salīdzinājumā ar situāciju, kurā saimnieciskās darbības subjektam, piemērojot iekšējās procedūras attiecībā uz pienācīgu rūpību (due diligence) (51), jāizlemj, vai līdzekļi ir jāaiztur.
c)      Vai pietiek ar pamatotu risku?
75.      No iepriekš minētā izriet, ka pierādījumu līmenim, kas prasīts, lai valsts tiesa atceltu šķīrējtiesas nolēmumu Regulas Nr. 1352/2014
2. panta 2. punktā paredzētā aizlieguma dēļ, ir jābūt zemākam par to, kāds tiek prasīts Savienības tiesā saistībā ar lēmuma par iekļaušanu sarakstā atcelšanu. Savukārt šim līmenim ir jābūt augstākam par to, kāds tiek prasīts ārpus tiesvedības. Līdz ar to rodas jautājums, vai ar to, ka pastāv pamatots risks, ka norādītās personas saņems visus vai daļu no līdzekļiem, pietiek, lai piemērotu šajā tiesību normā noteikto aizliegumu.
76.      Šajā ziņā vispirms jākonstatē, ka ne Regulas Nr. 1352/2014
2. panta 2. punktā, ne kādā citā šīs regulas normā nav tieši paredzēts pierādījumu līmenis, kas nepieciešams, lai būtu piemērojams aizliegums darīt pieejamus līdzekļus. Tomēr tas nenozīmē, ka šāds jautājums noteikti ir pakļauts dalībvalstu procesuālajai autonomijai (52). Proti, uzskatu, ka šī aizlieguma piemērošanai prasītais pierādījumu līmenis netieši izriet no Savienības ieviestajiem ierobežojošo pasākumu režīmiem un tādējādi tas ir jānosaka, pamatojoties uz Savienības tiesībām.
77.      Šajā ziņā uzskatu, ka jēdziena “darīt pieejamu” plašā izpratne, uz kuru atsaucos, analizējot pirmo prejudiciālo jautājumu, kā arī pats ierobežojošo pasākumu raksturs un mērķi, kas pamato to noteikšanu, prasa pierādījumu līmeni, kas būtībā ir balstīts uz pamatota riska esību. No tā izriet, ka šāds risks ir cieši saistīts ar jēdzienu “netieša pieejamības nodrošināšana” Regulas Nr. 1352/2014
2. panta 2. punkta izpratnē un tātad tam ir jābūt šī jēdziena neatņemamai sastāvdaļai (53).
78.      Pirmkārt, attiecībā uz mērķiem, kas pamato ierobežojošo pasākumu pieņemšanu saistībā ar situāciju Jemenā (54), it īpaši atgādināšu, ka Regulas Nr. 1352/2014 2. panta 2. punktā noteiktais aizliegums ir preventīvs, jo tā mērķis ir novērst, ka attiecīgie līdzekļi tiek izmantoti, lai atbalstītu vai veiktu darbības, kas apdraud mieru, drošību vai stabilitāti Jemenā.
79.      Šis mērķis, kā arī nepieciešamība nodrošināt Regulas Nr. 1352/2014 lietderīgo iedarbību un novērst tās apiešanu liek piemērot šīs regulas 2. panta 2. punktā noteikto aizliegumu, tiklīdz pastāv pamatots risks, ka norādītās personas varētu saņemt visus līdzekļus vai daļu no tiem.
80.      Otrkārt, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ierobežojošie pasākumi ir ar aizsardzības raksturu, kas ir pagaidu un atgriezenisks, jo to mērķis nav atņemt minētajām personām, uz kurām attiecas šis pasākums, īpašumu (55). Turklāt ar šiem pasākumiem sasniedzamo mērķu nozīmīgums var attaisnot negatīvās sekas konkrētām personām, pat ja šīs sekas ir ievērojamas, tostarp personām, kuras
nav atbildīgas par situāciju, kuras rezultātā ir veikti attiecīgie pasākumi (56).
81.      Ņemot vērā šo judikatūru, uzskatu, ka nav nozīmes ministrijas un Francijas valdības argumentam, ka šķīrējtiesas nolēmuma atcelšanas sekas būtu tādas, ka likumīgā valdība, kuru atbalsta starptautiskā sabiedrība, nesaņemtu attiecīgos līdzekļus.
82.      Proti, Regulas Nr. 1352/2014
2. panta 2. punktā paredzētā aizlieguma piemērošana ir neitrāla attiecībā uz līgumisko strīdu starp DNO, no vienas puses, un ministriju un YOGC, no otras puses. Kā tiesas sēdē pamatoti norādīja DNO, nekas neliedz ministrijai vienai pašai sākt jaunu šķīrējtiesas procesu. Nekas arī nekavētu veikt maksājumus YOGC, ja vairs nepastāvētu risks, ka līdzekļi netieši tiek darīti pieejami norādītajām personām, vai pat šīs personas vairs nebūtu iekļautas šīs regulas I pielikumā (57).
83.      Treškārt, interpretāciju, saskaņā ar kuru Regulas Nr. 1352/2014
2. panta 2. punktā paredzētais aizliegums ir piemērojams, ja pastāv pamatots risks, ka sarakstā iekļautā persona saņems līdzekļus, apstiprina arī Tiesas judikatūra, ar kuru tiek īstenota jēdziena “darīt pieejamus līdzekļus” plašā nozīme.
84.      Proti, spriedumā SH Tiesa uzskatīja, ka uz iespēju, ka līdzekļi tiek pārskaitīti sarakstā iekļautai personai, attiecas Regulas Nr. 1352/2014
2. panta 2. punktā noteiktais aizliegums (58).
85.      Turklāt fakts, ka līdzekļi tieši vai netieši tiek darīti pieejami norādītajai personai, pats par sevi rada ļaunprātīgas izmantošanas risku, lai atbalstītu darbības, kas ir pretējas ierobežojošo pasākumu mērķiem, neatkarīgi no pierādījuma, ka attiecīgā vienība minētos līdzekļus faktiski ir izmantojusi šāda veida darbībām (59).
86.      Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja vienības, kas atbilst norādīšanas kritērijam, līdzekļi tiek iesaldēti, pastāv ievērojams risks, ka tā, lai apietu pret to vērsto pasākumu sekas, izdarīs spiedienu uz vienībām, kuras tai pieder vai kuras tā kontrolē. Tāpēc šo vienību līdzekļu iesaldēšana ir nepieciešama un piemērota noteikto pasākumu efektivitātes nodrošināšanai, kā arī lai nodrošinātu, ka šie pasākumi netiks apieti (60).
87.      Tādējādi no šādas kontroles vai aizturēšanas izriet ievērojams risks, ka norādītā vienība varētu izmantot līdzekļus, kas pieder vienībām, kuras tai pieder vai kuras tā kontrolē. Tieši šis risks pamato Regulas Nr. 1352/2014
2. panta 1. punktā paredzēto šo vienību līdzekļu iesaldēšanu.
88.      Tomēr trešais prejudiciālais jautājums balstās uz pieņēmumu, ka šāda ieguvuma pamatots risks jau ir pierādīts. Ņemot vērā šo secinājumu 86. punktā minēto judikatūru, uzskatu, ka pamatotam riskam, ka norādītās personas galu galā saņems visus vai daļu no līdzekļiem, kas darīti pieejami nenorādītai vienībai, arī ir jābūt pietiekamam, lai Regulas Nr. 1352/2014
2. panta 2. punkts padarītu par piemērojamu.
89.      Turklāt nepieciešamība nodrošināt Savienības tiesību pilnīgu iedarbību civilprocesā noteiktos apstākļos var nozīmēt zināmu noteikumu par pierādījumu iegūšanu mīkstināšanu.
90.      Kā to turpmāk izklāstīšu, izskatot otro prejudiciālo jautājumu, šķiet, ka šī mīkstināšana ir piemērojama situācijās, kad attiecīgā gadījumā prasītājam acīmredzami ir vislielākās grūtības savākt attiecīgos pierādījumus, un ar nosacījumu, ka atbildētājam ir atļauts iesniegt atbilstošus pierādījumus, lai iebilstu pret prasītāja prasību (61).
91.      Šādos apstākļos ar to, ka visi valsts tiesas rīcībā esošie pierādījumi pirmšķietami norāda, ka ir piemērojams Savienības tiesībās paredzēts aizliegums, šķiet pietiekami, lai otram lietas dalībniekam būtu juridiski pietiekami jāpierāda, ka tas tā nav (62). Manuprāt, šāds pierādījumu līmenis būtībā ir līdzvērtīgs pamatotam riskam, kas ir trešā prejudiciālā jautājuma priekšmets.
92.      Turklāt vēlos piebilst, ka vairākas puses, kas iestājušās lietā, ir norādījušas, ka vienkāršs hipotētisks un nākotnes risks, ka norādīta persona saņems līdzekļus, nav pietiekams, lai pamatotu Regulas Nr. 1352/2014 2. panta 2. punkta piemērošanu. Lai gan principā piekrītu šādai pieejai, tomēr uzskatu, ka trešajā jautājumā lietotais jēdziens “pamatots” pats par sevi ļauj izslēgt vienkāršus pieņēmumus, kas nav balstīti uz konkrētām, precīzām un saskanīgām norādēm, kuras ļauj pamatot šādu risku. Katrā ziņā ir svarīgi, lai valsts tiesa nepiemērotu valsts pierādīšanas kārtību raksturojošos principus tādā veidā, ka praksē tiktu pieņemti neatbilstoši vai nepietiekami pierādījumi (63).
93.      Līdz ar to ierosinu uz trešo prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka Regulas Nr. 1352/2014
2. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka pamatota riska esība, ka norādītās personas, izpildot šķīrējtiesas nolēmumu, saņems visus nenorādītai vienībai izmaksātos līdzekļus vai daļu no tiem, izraisa šajā tiesību normā paredzētā aizlieguma piemērošanu.
C.      Par otro prejudiciālo jautājumu
94.      Ar otro prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1352/2014
2. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar prasību atcelt šķīrējtiesas nolēmumu, ar kuru piespriests atlīdzināt zaudējumus, tas, ka norādītas personas nenorādītā valsts vienībā īsteno ietekmi, kas notiek vienlaikus ar nenorādītas vienības ietekmi, ļauj pieņemt, ka šīs personas kontrolē šo valsts vienību. Ja tas tā ir, iesniedzējtiesa jautā arī, vai šāda prezumpcija ir neatspēkojama, it īpaši ņemot vērā sadarbības neesību starp šo vienību un šīm personām.
1.      Prezumpcijas par kontroli neesība
95.      Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms atgādināšu, ka jēdzienam “kontrolēta sabiedrība” ierobežojošo pasākumu jomā nav tāds pats tvērums kā sabiedrību tiesībās, kad runa ir par tādas sabiedrības komercatbildības noteikšanu, kurā lēmumu pieņemšanu juridiski kontrolē cita ekonomiska vienība(64).
96.      Proti, ierobežojošo pasākumu jomā jēdziens “sabiedrība, ko kontrolē” attiecas uz situāciju, kad norādītā persona vai vienība var ietekmēt citas personas vai vienības, ar kuru tai ir komerciālas attiecības, komerciālās izvēles, un tas tā ir pat tad, ja starp šīm divām personām vai vienībām nepastāv nekāda juridiska, ar īpašumtiesībām vai dalību pamatkapitālā saistīta saikne (65).
97.      Tomēr Padomes lēmumu pieņemšanas prakse ir ļāvusi identificēt noteiktas “situācijas”, kas liecina par to, ka vienība tiek kontrolēta, un to saraksts (neizsmeļošs) ir ietverts ierobežojošo pasākumu pamatnostādņu 55.b punktā (66).
98.      Arī šīs situācijas būtībā ir “kodificētas” ar dažām regulām šajā jomā (67). Viena no šīm situācijām ir situācija, kad personai vai vienībai ir de facto tiesības vai pilnvaras īstenot dominējošu ietekmi. Ja ir izpildīts kāds no šiem nosacījumiem, kontrole ir pierādīta, ja vien katrā atsevišķā gadījumā nav iespējams pierādīt pretējo (68).
99.      Savukārt, ja, kā izriet no šo secinājumu 96. punktā minētās judikatūras, var būt nozīmīgas arī citas situācijas, tās nedrīkst radīt pieņēmumu par attiecīgās organizācijas kontroli. A fortiori, kā izriet no šo secinājumu 50. punkta, šo situāciju dēļ ne tik nedrīkst pieņemt, ka līdzekļi ir netieši darīti pieejami norādītai personai Regulas Nr. 1352/2014
2. panta 2. punkta izpratnē (69). Viena no šīm situācijām, manuprāt, ir vienlaicīga ietekme.
100. No tā izriet, ka tiesai, kurā celta prasība par šķīrējtiesas nolēmumu, kas pieņemts par labu vienībai, uz kuru norādītās personas īsteno vienlaicīgu ietekmi, ir jāveic vērtējums, kas balstīts nevis uz vispārējiem pieņēmumiem, bet gan uz tai iesniegto pierādījumu pārbaudi kopumā un ņemot vērā kontekstu, kādā šie pierādījumi iekļaujas, lai noteiktu, vai tie ļauj konstatēt, ka pastāv pamatots risks, ka līdzekļi tiks netieši darīti pieejami šīm personām.
101. Tomēr, lai iesniedzējtiesai sniegtu pilnībā lietderīgu atbildi, vēl ir jāprecizē pierādīšanas pienākuma sadale tāda strīda ietvaros kā pamatlietā.
2.      Pierādīšanas pienākuma sadale
102. Atgādinājumam – no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, kā arī no Francijas valdības tiesas sēdē sniegtajiem paskaidrojumiem izriet, ka prasības atcelt šķīrējtiesas nolēmumu ietvaros tiesai konkrēti ir jānoskaidro, vai šķīrējtiesas nolēmuma iekļaušana Francijas tiesību sistēmā būtiski pārkāpj starptautisko sabiedrisko kārtību (70). Šī valdība būtībā uzskata, ka pusei, kas atsaucas uz šādu pārkāpumu, tas ir jāpierāda (vai jāraksturo). Tādējādi konkrētajā gadījumā, neskarot pārbaudi, kas jāveic iesniedzējtiesai, pierādīšanas pienākums pilnībā gultos uz personu, kura apgalvo, ka ir ticis pārkāpts Regulas
Nr. 1352/2014
2. panta 2. punkts (71).
103. Tomēr jākonstatē, ka šāda pierādīšanas pienākuma piemērošana var padarīt neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt iesniedzējtiesai Regulas Nr. 1352/2014 2. panta 2. punktā paredzētā aizlieguma pārkāpuma konstatēšanu un tādējādi apdraudēt šī aizlieguma efektivitāti (72).
104. Proti, pierādījumi, kas ir būtiski, lai konstatētu vai izslēgtu šādu pārkāpumu, trešām personām ir grūti pieejami, jo īpaši pilsoņu kara apstākļos, kādi ir šajā lietā.
105. Tiesa jau ir atzinusi šīs grūtības saistībā ar lēmumiem par iekļaušanu sarakstā, atgādinot, ka var ņemt vērā kontekstu, kādā iekļaujas šie pasākumi, un it īpaši grūtības iegūt precīzākus pierādījumus valstī, kurā ir pilsoņu karš (73).
106. Turklāt saskaņā ar Vispārējās tiesas judikatūru, ja nav izmeklēšanas pilnvaru trešās valstīs, Savienības iestāžu vērtējumam faktiski ir jābalstās uz publiski pieejamiem informācijas avotiem, ziņojumiem, rakstiem presē, slepeno dienestu ziņojumiem vai līdzīgiem informācijas avotiem. Tādējādi rakstus presē var izmantot, lai apstiprinātu atsevišķu faktu esību, ja tie ir pietiekami konkrēti, precīzi un saskaņoti attiecībā uz tajos aprakstītajiem faktiem. Vispārējā tiesa arī uzskatīja, ka būtu pārmērīgi un nesamērīgi prasīt Padomei pašai izmeklēt uz vietas daudzos plašsaziņas līdzekļos publicēto faktu patiesumu (74).
107. Manuprāt, šie apsvērumi ir vēl jo vairāk piemērojami saistībā ar prasību par šķīrējtiesas sprieduma atcelšanu valstu tiesās.
108. Proti, valsts tiesām, kurām savas kompetences ietvaros ir jāpiemēro Savienības tiesību normas, ir jānodrošina to pilnīga iedarbība (75).
109. Šajā lietā ir jāņem vērā arī attiecīgo tiesību normu būtiskais raksturs Savienības tiesību sistēmā vai to fundamentālā nozīme Savienībai uzticēto uzdevumu izpildē (76). Šāda veida tiesību normu ievērošana ir pilnībā un efektīvi jāpārbauda valsts tiesām saistībā ar prasību atcelt šķīrējtiesas nolēmumu (77).
110. Šādos apstākļos, lai nodrošinātu Regulas Nr. 1352/2014 2. panta 2. punkta pilnīgu iedarbību, uzskatu, ka, izskatot prasību atcelt šķīrējtiesas nolēmumu saistībā ar šajā tiesību normā paredzētā aizlieguma iespējamo piemērošanu, ja visi valsts tiesai pieejamie pierādījumi (78) liecina, ka pastāv pamatots risks, ka norādītās personas varētu gūt labumu no līdzekļiem, kas izmaksāti nenorādītai vienībai, atbildētājiem – šajā gadījumā ministrijai un YOGC – ir pienākums juridiski pietiekami pierādīt, ka šāds risks nepastāv (79).
111. Saskaņā ar Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem pierādījumi, kas ir valsts tiesu rīcībā, būtībā attiecas uz hutiešu kustības pretenzijām uz YOGC kontroli, uzņēmuma oficiālajā tīmekļa vietnē minēto hutiešu ministra vārdu, to, ka šī tīmekļa vietne izmanto šīs kustības izmantoto domēna vārdu (“.ye”), kā arī Jemenas ziņu aģentūras ziņoto par hutiešu premjerministra iespējamo dalību YOGC sanāksmē.
112. Ņemot vērā iepriekš atgādināto judikatūru (80), man šķiet, ka ar šiem elementiem pietiek, lai norādītu, ka pastāv pamatots risks, ka norādītās personas saņems līdzekļus, kas izmaksāti nenorādītai vienībai, un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
113. Šādos apstākļos un lai nodrošinātu aizlieguma darīt pieejamus līdzekļus efektivitāti, atbildētājām būs jāsniedz iesniedzējtiesai pierādījumi par to, ka šāds risks praksē nepastāv. Šajā ziņā tās var, piemēram, pierādīt, ka tās ir izveidojušas iekšējas procedūras, lai izvairītos no šī riska, piemēram, ugunsmūrus (firewalls), ka YOGC interneta vietne izmanto domēnu “.com” vai ka šī vietne ir tikusi uzlauzta. Kā izriet no šo secinājumu 104. punkta, šāda veida informācija ir pieejama tikai šīm pusēm.
114. Turklāt to, ka likumīgā valdība nesadarbojas ar hutiešu kustību, iesniedzējtiesa var ņemt vērā, novērtējot katra tās rīcībā esošā pierādījuma spēku (81). Tomēr uzskatu, ka šis apstāklis nevar būt izšķirošs. Proti, Regulas Nr. 1352/2014
2. panta 2. punkta piemērošanu var pamatot nevis hutiešu kustības ietekme uz ministriju, bet gan tās ietekme uz YOGC. Līdz ar to ministrijas ietekmes uz YOGC apmērs būs noteicošais, it īpaši, lai pierādītu, ka ir pieņemtas iekšējās procedūras, kas nodrošina, ka hutiešu kustībai nebūs piekļuves līdzekļiem.
115. Pie tam ministrija tiesas sēdē norādīja, ka, ņemot vērā to, ka, pirmkārt, DNO 2023. gada decembrī tai pārskaitīja summu, kas tai pienācās saskaņā ar šķīrējtiesas spriedumu, un, otrkārt, YOGC 2022. gadā paziņoja, ka ir nodevusi ministrijai visas savas tiesības saistībā ar šo spriedumu un neplāno pieprasīt atpakaļ ministrijai jau samaksātās summas, šajā lietā nepastāv risks, ka varētu tikt pārkāpts Regulas Nr. 1352/2014 2. panta 2. punktā noteiktais aizliegums.
116. Lai gan iesniedzējtiesa šos elementus var ņemt vērā kontekstā ar
pierādījumu brīvas novērtēšanas principu, manuprāt, tie nevar būt izšķiroši, lai pamatotu šī riska neesību. Proti, pat ja maksājamā summa tika samaksāta ministrijai, tas nemaina faktu, ka šķīrējtiesas spriedums tika pieņemts arī YOGC labā. Turklāt attiecīgo tiesību nodošana varētu tikt atspēkota, jo tā ir juridiska darbība, kas rada sekas tikai starp pusēm.
117. Turklāt, pēc ministrijas domām, pierādīšanas pienākuma pārnešana uz atbildētāju, ja ir konstatēts pamatots risks, ka norādītās personas varētu gūt labumu no līdzekļiem, kas samaksāti nenorādītai vienībai, būtu pretrunā judikatūrai, saskaņā ar kuru attiecīgajai personai nav pienākuma sniegt negatīvu pierādījumu par to, ka pret to vērstie argumenti nav pamatoti (82). Turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ nepiekrītu šim viedoklim.
118. Pirmkārt, jānorāda, ka šī judikatūra attiecas uz lēmumiem par iekļaušanu sarakstā. Kā jau esmu norādījis, uz šo gadījumu attiecas īpašas pierādīšanas prasības.
119. Otrkārt, kā izriet no manas analīzes (83), šī pierādīšanas pienākuma pāreja ir nepieciešama, lai nodrošinātu Regulas Nr. 1352/2014
2. panta 2. punktā noteiktā aizlieguma efektivitāti. Tas ir skaidrojams ar to, ka parasti atbildētājai ir vieglāk iegūt attiecīgos pierādījumus, lai pierādītu, ka nepastāv pamatots risks, ka norādītās personas varētu izmantot līdzekļus, kas izmaksāti nenorādītai vienībai. Tādējādi ir jārod līdzsvars starp dažādām iesaistītajām interesēm, neparedzot ne pārāk stingrus noteikumus, it īpaši attiecībā uz šiem negatīvajiem pierādījumiem, ne pārāk zemus standartus, kuru piemērošana praksē novestu pie pilnīgas pierādīšanas pienākuma apvēršanas (84).
120. Tāpēc ierosinu uz otro prejudiciālo jautājumu atbildēt, ka Regulas Nr. 1352/2014 2. panta 2. punkts jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar prasību atcelt šķīrējtiesas nolēmumu, kas attiecas uz šajā tiesību normā paredzētā aizlieguma iespējamo piemērošanu, tas, ka norādītās personas nenorādītā vienībā īsteno ietekmi, kas ir vienlaicīga ar nenorādītas vienības ietekmi, neļauj pieņemt, ka šīs personas kontrolē šo valsts vienību, ņemot vērā, ka šīs prasības atcelt tiesību aktu ietvaros, ja visi valsts tiesas rīcībā esošie pierādījumi norāda, ka pastāv pamatots risks, ka norādītās personas gūs labumu no nenorādītai vienībai izmaksātajiem līdzekļiem, pēdējai minētajai ir juridiski pietiekami jāpierāda šāda riska neesība.
V.      Secinājumi
121. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Cour de cassation (Kasācijas tiesa, Francija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Padomes Regulas (ES) Nr. 1352/2014 (2014. gada 18. decembris) par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar situāciju Jemenā 2. panta 2. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka:
–        uz līdzekļu pārskaitīšanu, izpildot šķīrējtiesas nolēmumu, vienībai, attiecībā uz kuru gan norādītajām personām, gan nenorādītai vienībai ir vienlaicīga ietekme, var attiekties šī tiesību norma, ja šie līdzekļi var tikt pārskaitīti šīm personām vai ja šīm personām ir pilnvaras ar tiem rīkoties;
–        ja pastāv pamatots risks, ka norādītās personas, izpildot šķīrējtiesas nolēmumu, pilnībā vai daļēji saņems nenorādītai vienībai izmaksātos līdzekļus, tiek piemērots minētajā tiesību normā noteiktais aizliegums;
–        saistībā ar prasību atcelt šķīrējtiesas nolēmumu, kas attiecas uz šajā pašā tiesību normā paredzētā aizlieguma iespējamo piemērošanu, tas, ka norādītās personas nenorādītā valsts vienībā īsteno ietekmi, kas ir vienlaicīga ar ietekmi, kādu īsteno nenorādīta vienība, neļauj pieņemt, ka šīs personas kontrolē šo valsts vienību, ņemot vērā, ka šīs prasības atcelt tiesību aktu ietvaros, ja visi valsts tiesas rīcībā esošie pierādījumi norāda, ka pastāv pamatots risks, ka norādītās personas gūs labumu no nenorādītai vienībai izmaksātajiem līdzekļiem, pēdējai minētajai ir juridiski pietiekami jāpierāda šāda riska neesība.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      Padomes Regula (2014. gada 18. decembris) par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar situāciju Jemenā (OV 2014, L 365, 60. lpp.).
3      Parakstīta Sanfrancisko (Amerikas Savienotās Valstis) 1945. gada 26. jūnijā.
4      Kā izriet no šīs regulas preambulas, tā tika pieņemta, pamatojoties uz LESD 215. pantu un Padomes Lēmumu 2014/93/KĀDP (2014. gada 18. decembris) par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar situāciju Jemenā (OV 2014, L 365, 147. lpp.).
5      Aizliegums, kas formulēts identiski, ir ietverts lielākajā daļā Savienības regulu, ar kurām nosaka ierobežojošus pasākumus. Līdz ar to Tiesas judikatūrā sniegtā šo tiesību interpretācija principā ir būtiska Regulas Nr. 1352/2014 2. panta 2. punkta interpretācijai.
6      Skat. Rezolūcijas 2140(2014) 19. punktu.
7      Skat. Lēmuma 2014/932, kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Padomes 2022. gada 24. oktobra Īstenošanas lēmumu (KĀDP) 2022/2035 (OV 274 I, L 2022, 4. lpp.), I pielikumu un Regulas Nr. 1352/2014, kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Padomes 2022. gada 24. oktobra Īstenošanas regulu (ES) 2022/2034 (OV 274 I, L 2022, 1. lpp.), I pielikumu.
8      Skat. Padomes Īstenošanas lēmuma (KĀDP) 2022/420 (2022. gada 14. marts), ar ko īsteno Lēmumu 2014/932/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar situāciju Jemenā (OV 2022, L 86, 4. lpp.), 1. pantu un Padomes Īstenošanas regulas (ES) 2022/419 (2022. gada 14. marts), ar ko īsteno Regulu (ES) Nr. 1352/2014 par ierobežojošiem pasākumiem saistībā ar situāciju Jemenā (OV 2022, L 86, 1. lpp.), 1. pantu.
9      Padomes 2003. gada 8. decembrī pieņemtās pamatnostādnes (15579/03). Tās tika atjauninātas 2018. gada 4. maijā
(5664/18). Šajos secinājumos atsaukšos uz šo pēdējo versiju.
10      Šo pamatnostādņu 55.b–55.e punkta formulējums būtībā atbilst Padomes dokumenta “ES paraugprakse attiecībā uz ierobežojošo pasākumu efektīvu īstenošanu ” (turpmāk tekstā – “paraugprakses dokuments”), redakcijā, kas datēta ar 2024. gada 3. jūliju (11623/24), 64., 68. un 70. punkta formulējumam.
11      Šajā ziņā iesniedzējtiesa atsaucas uz 2023. gada 17. maija spriedumu (apelācijas sūdzība Nr. 21‑24.106, FR:CCASS:2023:C100324).
12      No Tiesas rīcībā esošajiem dokumentiem un tiesas sēdē notikušajām debatēm izriet, ka YOGC galvenais birojs pašlaik atrodas Adenā. Tomēr DNO
rakstveida apsvērumos norādīja, ka YOGC galvenais birojs atrodas Sanā. Turklāt tiesas sēdē ministrija precizēja, ka hutiešu kustība ir izveidojusi “spoguļsabiedrību” YOGC, kura galvenais birojs atrodoties Sanā.
13      Skat. dokumentu “Action Document for Supporting Pathways for Economic Recovery in Yemen”, Annex II to the Commission Implementing Decision on the financing of the special measure in favour of Yemen for 2023 (“Rīcības dokuments ekonomikas atveseļošanas ceļu atbalstam Jemenā”, Komisijas Īstenošanas lēmuma par īpašā pasākuma finansēšanu Jemenai 2023. gadā II pielikums),
6. lpp.
14      Spriedums Möllendorf un Möllendorf-Niehuus (C‑117/06, turpmāk tekstā – “spriedums Möllendorf ”, EU:C:2007:596, 51. punkts).
15      Spriedums, 2021. gada 11. novembris, Bank Sepah (C‑340/20, turpmāk tekstā – “spriedums Bank Sepah”, EU:C:2021:903, 53. un 54. punkts).
16      Vēlos precizēt, ka iesniedzējtiesa neuzdod Tiesai jautājumu par to, vai šķīrējtiesas sprieduma izpilde kā tāda ir “līdzekļu pieejamības nodrošināšana” Regulas Nr. 1352/2014 2. panta 2. punkta nozīmē, un, ja tas tā ir, kādi secinājumi no tā būtu jāizdara. Savukārt šis aspekts ir Tiesā izskatīšanā esošās lietas Graudu sabiedrība, C‑701/25, priekšmets. Tādējādi atbildes, kuras ierosinu sniegt šajos secinājumos, neietekmē pārbaudi, kas Tiesai jāveic šajā lietā. Jebkurā gadījumā šajā lietā attiecīgie līdzekļi jau ir pārskaitīti ministrijai (skat. šo secinājumu 27. punktu).
17      Skat. šo secinājumu 23. punktu.
18      Spriedums Möllendorf, 50. un 51. punkts.
19      Spriedums, 2011. gada 21. decembris, Afrasiabi u.c. (C‑72/11, turpmāk tekstā – “spriedums Afrasiabi u.c.”, EU:C:2011:874, 50. punkts).
20      Atsaucoties it īpaši uz ANO rezolūciju, kas bija šajā lietā apstrīdēto ierobežojošo pasākumu pieņemšanas pamats.
21      Spriedums Afrasiabi u.c., 51. punkts.
22      Spriedums Afrasiabi u.c., 52. punkts.
23      Spriedums Afrasiabi u.c., 53. punkts. Precizēšu, ka Padomes Regulas (EK) Nr. 423/2007 (2007. gada 19. aprīlis) par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu (OV 2007, L 103, 1. lpp.), kas minēta spriedumā Afrasiabi u.c., 7. panta 3. punktā ir aizliegts līdzekļus “darīt pieejamus [norādīto personu] interesēs”. Regulas Nr. 1352/2014
2. panta 2. punktā ir atsauce uz līdzekļiem, kas “izmantoti” norādīto personu “labā”.
24      Skat. šo secinājumu 21 un 22. punktu.
25      Pēc analoģijas skat. spriedumu lietā Bank Sepah, 56. punkts. Skat. arī spriedumu, 2026. gada 12. marts, EM System (C‑84/24, EU:C:2026:181, 79. punkts), kurā Tiesa uzsvēra, ka ierobežojošo pasākumu mērķa sasniegšanai šie pasākumi jāpiemēro pēc iespējas plašākam personu, grupu un vienību kopumam, lai novērstu to apiešanu.
26      Šajā nozīmē skat. spriedumu Bank Sepah, 54. punkts un tajā minētā judikatūra.
27      Pēc analoģijas skat. spriedumu Bank Sepah, 55. punkts un tajā minētā judikatūra.
28      Spriedums, 2019. gada 17. janvāris,
SH (C‑168/17, turpmāk tekstā – “spriedums SH”, EU:C:2019:36, 62. punkts).
29      Spriedums, 2010. gada 29. jūnijs, E un F (C‑550/09, EU:C:2010:382, 68. punkts).
30      Skat. spriedumu, 2010. gada 29. jūnijs, E un F (C‑550/09, EU:C:2010:382, 63. punkts).
31      Skat. spriedumu, 2024. gada 18. septembris, Kozitsyn/Padome (T‑607/22 un T‑731/22, EU:T:2024:635, 65. punkts). Attiecībā uz 2026. gada 23. janvārī atjauninātā Komisijas dokumenta “Frequently asked questions on the implementation of Council Regulation No 833/2014 and Council Regulation No 269/2014” (“Bieži uzdotie jautājumi par Regulas Nr. 833/2014 un Regulas Nr. 269/2014 īstenošanu”) nesaistošo spēku skat. ģenerāladvokātes L. Medinas secinājumus lietā Jemerak (C‑109/23, EU:C:2024:307, 69. punkts).
32      Šajā ziņā skat. arī dokumentu “Bieži uzdotie jautājumi par Regulas Nr. 833/2014 un Regulas Nr. 269/2014 īstenošanu”, 29. lpp.
33      Skat. spriedumu SH, 62. punkts.
34      2015. gada 5. maija spriedums (T‑433/13, EU:T:2015:255).
35      Spriedums, 2015. gada 5. maijs, Petropars Iran u.c./Padome (T‑433/13, EU:T:2015:255, 80. punkts).
36      Minētā sprieduma 62. punkts.
37      Pēc analoģijas skat. ģenerāladvokāta A. Bjondi [A. Biondi] secinājumus lietā Reibel (C‑802/24, EU:C:2026:110, 37. punkts).
38      Šajā nozīmē skat. spriedumu Möllendorf, 62. punkts. Skat. arī paraugprakses dokumentu, 33. punkts.
39      Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta Ī. Bota [Y. Bot] secinājumus lietā Afrasiabi u.c. (C‑72/11, EU:C:2011:737, 92. punkts).
40      Šajā nozīmē skat. spriedumu Afrasiabi u.c., 55. un 56. punkts.
41      Skat. dokumentu par paraugpraksi, 68. punkts.
42      Skat. Regulas Nr. 1352/2014
3. apsvērumu.
43      Skat. spriedumus, 2017. gada 28. marts, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 55., 88. un 89. punkts), un 2024. gada 10. septembris, Neves 77 Solutions (C‑351/22, EU:C:2024:723, 45. punkts).
44      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Timchenko/Padome (C‑702/23 P, EU:C:2025:605, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
45      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 1. augusts, Timchenko/Padome (C‑702/23 P, EU:C:2025:605, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
46      Skat. šo secinājumu 66. punktu.
47      Skat. spriedumu, 2013. gada 18. jūlijs, Komisija u.c./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 132. punkts un tajā minētā judikatūra).
48      Skat. spriedumu, 2026. gada 12. marts, EM System (C‑84/24, EU:C:2026:181, 102. punkts).
49      Skat. spriedumus, 2018. gada 6. marts, Achmea (C‑284/16, EU:C:2018:158, 55. punkts), un 2025. gada 1. augusts, Royal Football Club Seraing (C‑600/23, turpmāk tekstā – “spriedums Royal Football Club Seraing”, EU:C:2025:617, 78. un 79. punkts).
50      Šajā nozīmē skat.
spriedumus, 1999. gada 1. jūnijs, Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, 35. punkts), 2006.gada 26.oktobris, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, 34. punkts), un Royal Football Club Seraing (84. punkts).
51      Skat. dokumentu “Komisijas atzinums par Padomes Regulas (ES) Nr. 269/2014 2. panta 2. punktu”, C(2021) 4223 final, 4. lpp.
52      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2009. gada 4. jūnijs, T‑Mobile Netherlands u.c. (C‑8/08, EU:C:2009:343, 46., 52. un 53. punkts).
53      Pēc analoģijas skat. spriedumus, 2009. gada 4. jūnijs, T‑Mobile Netherlands u.c. (C‑8/08, EU:C:2009:343, 51.–53. punkts), kā arī 2016. gada 21. janvāris, Eturas u.c. (C‑74/14, EU:C:2016:42, 33. punkts).
54      Skat.
šo secinājumu 41.–43. punktu.
55      Skat. spriedumu, 2022. gada 15. decembris, Instrubel u.c. (C‑753/21 un C‑754/21, EU:C:2022:987, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
56      Skat. spriedumus, 2008. gada 3. septembris, Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija (C‑402/05 P un C‑415/05 P, EU:C:2008:461, 361. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2025. gada 1. augusts, Timchenko/Padome (C‑703/23 P, EU:C:2025:608, 62. punkts).
57      Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta P. Mengoci [P. Mengozzi] secinājumus lietā SH (C‑168/17, EU:C:2018:798, 53. punkts).
58      Spriedums SH, 62. punkts.
59      Spriedums, 2010. gada 29. jūnijs, E un F (C‑550/09, EU:C:2010:382, 77. punkts).
60      Skat. spriedumus, 2012. gada 13. marts, Melli Bank/Padome (C‑380/09 P, EU:C:2012:137, 58. punkts); 2016. gada 22. septembris, NIOC u.c./Padome (C‑595/15 P, EU:C:2016:721, 89. punkts), un 2019. gada 31. janvāris, Islamic Republic of Iran Shipping Lines u.c./Padome (C‑225/17 P, EU:C:2019:82, 110. punkts).
61      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 21. decembris,
Bank Melli Iran (C‑124/20;
turpmāk tekstā – “spriedums Bank Melli Iran”, EU:C:2021:10351035, 65.–67. punkts), kā arī ģenerāladvokāta Dž. Hogana [G. Hogan] secinājumus šajā lietā (EU:C:2021:386, 95. punkts). Šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2017. gada 21. jūnijs, W u.c. (C‑621/15, EU:C:2017:484, 28.–32. punkts).
62      Skat. spriedumu Bank Melli Iran (67. punkts).
63      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 21. jūnijs, W u.c. (C‑621/15, EU:C:2017:484, 34. un 35. punkts).
64      Skat. spriedumu, 2019. gada 10. septembris, HTTS/Padome (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, 70. punkts).
65      Skat. spriedumu, 2019. gada 10. septembris, HTTS/Padome (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, 71. punkts).
66      Skat. šo secinājumu 47. punktu.
67      Skat. it īpaši Padomes Regulas (EK) Nr. 2580/2001 (2001. gada 27. decembris) par īpašiem ierobežojošiem pasākumiem, kas terorisma apkarošanas nolūkā vērsti pret konkrētām personām un organizācijām (OV 2001, L 344, 70. lpp.), 1. panta 6. punktu un Padomes Regulas (ES) Nr. 269/2014 (2014. gada 17. marts) par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2014, L 78, 6. lpp.), 1. panta j) punktu. Attiecībā uz pēdējo minēto regulu skat. arī Padomes Regulas (ES) 2025/2037 (2025. gada 23. oktobris), ar kuru groza Regulu (ES) Nr. 269/2014 par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV L, 2025/2037), 6. apsvērumu.
68      Skat. Ierobežojošo pasākumu pamatnostādņu 55.b punkta beigu daļu. Skat. arī spriedumu, 2026. gada 12. marts, EM System (C 84/24, EU:C:2026:181, 88. punkts).
69      A contrario skat. Pamatnostādņu par ierobežojošiem pasākumiem 55.d pantu.
70      Skat. šo secinājumu 14. punktu.
71      Pēc analoģijas skat. spriedumu, Bank Melli Iran (64. punkts).
72      Pēc analoģijas skat. spriedumu, Bank Melli Iran (65. punkts).
73      Spriedums, 2015. gada 21. aprīlis, Anbouba/Padome (C‑605/13 P, EU:C:2015:248, 46. punkts). Skat. arī spriedumu, 2020. gada 1. oktobris, Drex Technologies/Padome (C‑348/19 P, EU:C:2020:782, 89. punkts).
74      Spriedums, 2024. gada 6. novembris, Karić/Padome (T‑520/22, EU:T:2024:774, 82. punkts un tajā minētā judikatūra).
75      Spriedums, 2002. gada 17. septembris, Muñoz un Superior Fruiticola (C‑253/00, EU:C:2002:497, 28. punkts un tajā minētā judikatūra). Attiecībā uz regulu, ar kurām nosaka ierobežojošus pasākumus, specifisko gadījumu skat. arī ģenerāladvokāta R. Norkus [R. Norkus] secinājumus lietā Čiekuri‑Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, 41. punkts).
76      Jānorāda, ka šajā lietā neviens no prejudiciālajiem jautājumiem neattiecas uz Savienības pieņemto ierobežojošo pasākumu absolūto raksturu. Savukārt šis jautājums tiek vērtēts Tiesā izskatīšanā esošajās lietās Reibel, C‑802/24, un Graudu sabiedrība, C‑701/25. Tāpēc tikai norādīšu, ka Savienības noteikto ierobežojošo pasākumu mērķu nozīmīgums šķiet nenoliedzams (pēc analoģijas skat. spriedumu, Royal Football Club Seraing, 87.–89. punkts, un ģenerāladvokāta A. Bjondi secinājumus lietā Reibel, C‑802/24, EU:C:2026:110, 63. punkts). Jebkurā gadījumā visas šajā lietā iesaistītās puses uzskata, ka Regulas Nr. 1352/2014 2. panta 2. punkts attiecas uz Savienības sabiedrisko kārtību. Turklāt šī tiesību norma attiecas uz Francijas starptautisko sabiedrisko kārtību. Attiecībā uz saikni starp Savienības un dalībvalstu sabiedrisko kārtību skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, Real Madrid Club de Fútbol (C‑633/22, EU:C:2024:843, 39. punkts).
77      Šajā nozīmē skat. spriedumu lietā Royal Football Club Seraing (82. un 85.–87. punkts). Skat. arī ģenerāladvokāta A. Bjondi secinājumus lietā Reibel (C‑802/24, EU:C:2026:110, 58. punkts).
78      Jautājums par to, vai valsts tiesai pēc savas ierosmes jāpārbauda, vai kāds no lietas dalībniekiem ir persona, uz kuru attiecas ierobežojošie pasākumi, tiek izskatīts lietā Čiekuri‑Shishki (C‑480/24). Secinājumos šajā lietā ģenerāladvokāts R. Norkus ierosina uz to atbildēt tādējādi, ka “lietu izskatošajai tiesai, ja tai ir netieši pierādījumi, pēc savas ierosmes jāpārbauda, vai kāds no lietas dalībniekiem nav viena no Regulas Nr. 269/2014 2. pantā vai 11. panta 1. punkta a) vai b) apakšpunktā minētajām personām, un šajā nolūkā jāīsteno visas tai piešķirtās izmeklēšanas pilnvaras. It īpaši tai jālūdz specializētajām kompetentajām iestādēm nepieciešamā informācija, lai varētu veikt šo pārbaudi” (ģenerāladvokāta R. Norkus secinājumi lietā Čiekuri‑Shishki (C‑480/24, EU:C:2025:672, 60. punkts).
79      Pēc analoģijas skat. spriedumu, Bank Melli Iran (67. punkts). Pēc analoģijas skat.
arī spriedumus, 1993. gada 27. oktobris, Enderby (C‑127/92, EU:C:1993:859, 14. un 18. punkts), un 1995. gada 31. maijs, Royal Copenhagen (C‑400/93, EU:C:1995:155, 24. un 26. punkts).
80      Skat.
šo secinājumu 105. un 106. punktu.
81      Šajā nozīmē skat. ģenerāladvokāta Ī. Bota secinājumus lietā Afrasiabi u.c. (C‑72/11, EU:C:2011:737, 58. punkts).
82      Spriedums, 2013. gada 18. jūlijs, Komisija u.c./Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 121. punkts).
83      Skat. šo secinājumu 104. punktu.
84      Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 15. oktobris, Nike European Operations Netherlands (C‑310/14, EU:C:2015:690, 29. punkts).