62024CJ0197
TIESAS SPRIEDUMS (ceturtā palāta)
2025. gada 13. novembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Direktīva 2011/7/ES – Maksājumu kavējumu novēršana komercdarījumos – Piemērošanas joma – 2. panta 1. un 3. punkts – Uzņēmuma jēdziens – Komercdarījuma jēdziens – Līgums par juridisko pakalpojumu sniegšanu saistībā ar komercsabiedrības nodibināšanu – Direktīva 93/13/EEK – 2. panta b) punkts – Patērētāja jēdziens – Fiziska persona, kas izmanto advokāta pakalpojumus, lai nodibinātu komercsabiedrību
Lietā C‑197/24 [Šiľarský] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Mestský súd Bratislava IV (Bratislavas IV rajona tiesa, Slovākijas Republika) iesniegusi ar 2024. gada 13. februāra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 12. martā, tiesvedībā
AK
pret
RU,
TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs I. Jarukaitis [I. Jarukaitis], Tiesas priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], kas pilda ceturtās palātas tiesneša pienākumus, tiesneši M. Kondinanci [M. Condinanzi], N. Jēskinens [N. Jääskinen] un R. Frendo [R. Frendo] (referente),
ģenerāladvokāts: D. Špīlmans [D. Spielmann],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Slovākijas valdības vārdā – E. V. Larišová un A. Lukáčik, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – P. Kienapfel, R. Lindenthal un D. Milanowska, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 30. aprīļa tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/7/ES (2011. gada 16. februāris) par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos (OV 2011, L 48, 1. lpp.) 1. panta 2. punktu, 2. panta 1. un 3. punktu un 6. pantu, kā arī Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos (OV 1993, L 95, 29. lpp.) 2. panta b) punktu un 8. pantu.
2
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp AK, sabiedrību, kas sniedz juridiskos pakalpojumus, un fizisku personu RU par honorāru samaksu par juridisko pakalpojumu sniegšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2011/7
3
Direktīvas 2011/7 8. apsvērums noteic:
“Šīs direktīvas piemērošanas jomai būtu jāattiecas vienīgi uz maksājumiem, ko veic kā atlīdzību komercdarījumos. Ar šo direktīvu nebūtu jāreglamentē darījumi ar patērētājiem [..].”
4
Šīs direktīvas 1. panta “Priekšmets un piemērošanas joma” 2. punkts noteic:
“Šo direktīvu piemēro visiem maksājumiem, ko veic kā atlīdzību komercdarījumos.”
5
Saskaņā ar minētās direktīvas 2. pantu “Definīcijas”:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
1)
“komercdarījumi” ir darījumi starp uzņēmumiem vai starp uzņēmumiem un publiskām iestādēm, kuru rezultāts ir preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana par atlīdzību;
[..]
3)
“uzņēmums” ir organizācija, kas nav publiska iestāde un kas darbojas, veicot neatkarīgu saimniecisku vai profesionālu darbību, pat ja šo darbību veic viena persona;
[..].”
6
Šīs pašas direktīvas 6. panta 1. punkts “Atgūšanas izmaksu kompensācija” paredz:
“Dalībvalstis nodrošina, ka – ja saskaņā ar 3. vai 4. pantu komercdarījumos kļūst maksājami nokavējuma procenti – kreditoram ir tiesības saņemt no parādnieka vismaz fiksētu summu EUR 40 apjomā.”
Direktīva 93/13
7
Direktīvas 93/13 1. panta 1. punkts noteic:
“Šīs direktīvas mērķis ir saskaņot dalībvalstu normatīvus un administratīvus aktus, kas attiecas uz negodīgiem noteikumiem līgumos, ko slēdz starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju.”
8
Saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta b) punktu:
“Šajā direktīvā:
[..]
b)
“patērētājs” ir jebkura fiziska persona, kura līgumos, uz ko attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kas ir ārpus tās amata, nodarbošanās vai profesijas.”
9
Minētās direktīvas 8. pants noteic:
“Dalībvalstis var pieņemt vai saglabāt visstingrākos Līgumam atbilstīgus noteikumus jomā, uz ko attiecas šī direktīva, lai nodrošinātu visaugstāko patērētāja aizsardzības līmeni.”
Slovākijas tiesības
Komerckodekss
10
Zákon č. 513/1991 Zb. Obchodný zákonník (Likums Nr. 513/1991 par Komerckodeksu), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “Komerckodekss”), 369.c panta 1. un 2. punkts noteic:
“(1)   Parādnieka maksājumu kavējuma gadījumā kreditoram [..] ir tiesības arī uz fiksētu atgūšanas izmaksu kompensāciju, nenosūtot atsevišķu brīdinājumu. Atgūšanas izmaksu kompensācijas apmēru nosaka Slovākijas Republikas valdība ar rīkojumu.
(2)   Šā panta 1. punktu nepiemēro, ja prasījums izriet no līguma, kas noslēgts ar patērētāju, un parādnieks ir patērētājs.”
Civilkodekss
11
1964. gada 26. februārazákon č. 40/1964 Zb. Občiansky zákonník (Likums Nr. 40/1964 par Civilkodeksu) pamatlietai piemērojamajā redakcijā (turpmāk tekstā – “Civilkodekss”) 52. pants noteic:
“(1)   “Ar patērētāju noslēgts līgums” ir jebkurš līgums, neatkarīgi no tā juridiskās formas, kas noslēgts starp komersantu un patērētāju.
(2)   Noteikumi par līgumiem, kas noslēgti ar patērētāju, kā arī visi citi noteikumi, kas reglamentē tiesiskās attiecības, kurās ir iesaistīts patērētājs, vienmēr ir piemērojami tad, ja tie ir labvēlīgi līguma pusei, kas ir patērētājs. Atšķirīgi līguma noteikumi vai vienošanās, kuru saturs un mērķis ir apiet šos noteikumus, nav spēkā. Visas tiesiskās attiecības, kurās ir iesaistīts patērētājs, vienmēr prioritāri reglamentē Civilkodeksa noteikumi, pat ja citādi būtu jāpiemēro Komerckodeksa noteikumi.
(3)   Komersants ir persona, kas, noslēdzot ar patērētāju līgumu un to izpildot, rīkojas savas komercdarbības vai citādas saimnieciskās darbības ietvaros.
(4)   Patērētājs ir jebkura fiziska persona, kas ar komersantu noslēgta patēriņa līguma noslēgšanā un izpildē nerīkojas savas komercdarbības vai citādas saimnieciskās darbības ietvaros.”
Likums par advokāta profesiju
12
Zákon č. 586/2003 Z. z. o advokácii a o zmene a doplnení zákona č. 455/1991 Zb. o živnostenskom podnikaní (živnostenský zákon) [Likums Nr. 586/2003 par advokatūru un ar ko groza un papildina Likumu Nr. 455/1991 par saimnieciskās darbības veikšanu (Saimnieciskās darbības likums)], pamatlietai piemērojamajā redakcijā (turpmāk tekstā “Likums par advokāta profesiju”), 18. panta 4. punkts paredz:
“Sniedzot juridiskos pakalpojumus, advokātam ir pienākums klientu, kurš ir juridisko pakalpojumu patērētājs, informēt par atlīdzības apmēru, kas pienākas par juridisko pakalpojumu vēl pirms tā uzsākšanas. Pretējā gadījumā viņam nav tiesību uz atlīdzību. [..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
13
AK, sabiedrība, kas sniedz juridiskos pakalpojumus, vērsās Mestský súd Bratislava IV (Bratislavas IV pilsētas tiesa, Slovākijas Republika), kas ir iesniedzējtiesa, lai panāktu, ka fiziskai personai RU tiek piespriests samaksāt honorārus par juridisko pakalpojumu sniegšanu un fiksētu summu 40 EUR kā atlīdzību par parāda piedziņu atbilstoši Komerckodeksa 369.c pantam, ar ko īsteno Direktīvas 2011/7 6. pantu.
14
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka RU, vēlēdamies nodibināt saskaņā ar Slovākijas tiesībām sabiedrību ar ierobežotu atbildību, kurā viņam būtu jākļūst par līdzdibinātāju, partneri un valdes locekli, 2022. gadā esot sazinājies ar advokāti, kura vēlāk kļuvusi par prasītāja pamatlietā partneri. Esot mutiski noslēgts līgums par juridisko pakalpojumu sniegšanu par noteiktu atlīdzību.
15
Iesniedzējtiesa norāda, ka sabiedrības līguma projekts, kā arī citi dokumenti tika sagatavoti un tad nosūtīti RU kopā ar rēķinu, kas līdz termiņa beigām, proti, 2023. gada 17. janvārim, netika apmaksāts.
16
Pamatlietā RU apstrīd, ka būtu noslēdzis līgumu par juridisko pakalpojumu sniegšanu, kā arī to, ka pastāvētu vienošanās par atlīdzību par šiem pakalpojumiem, jo sabiedrības līgums, kā arī citi dokumenti viņam esot nosūtīti bez iepriekšēja pieprasījuma. Turklāt viņš uzskata – tā kā viņam ir patērētāja statuss, strīds būtu jāreglamentē civiltiesību normām, savukārt AK apgalvo, ka runa ir par komerciālu strīdu, ko reglamentē komerctiesību normas.
17
Šādos apstākļos Mestský súd Bratislava IV (Bratislavas IV pilsētas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas [2011/7] 1. panta 2. punkts, lasot to kopsakarā ar 2. panta 1. un 3. punktu un 6. panta 1. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka i) par “uzņēmumu” ir uzskatāma arī fiziska persona, kura tādā gadījumā kā pamatlietā izmanto advokāta juridiskos pakalpojumus, lai nodibinātu komercsabiedrību, kurā tai būtu jākļūst par valdes locekli un vienu no diviem dibinātājiem un partneriem, un ii) par “komercdarījumu” ir uzskatāms tāds darījums, kas tādā gadījumā kā pamatlietā ir advokāta pakalpojumu sniegšana šādai personai ar nolūku nodibināt komercsabiedrību?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, vai jēdziens “patērētājs” Direktīvas [93/13] 2. panta b) punkta, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 8. pantu, izpratnē jāinterpretē tādējādi, ka tādā gadījumā kā pamatlietā tas ietver arī fizisko personu, pret kuru vērsta prasījuma piedziņa saistībā ar līgumu par juridisko pakalpojumu sniegšanu, ja minētā līguma priekšmets bija pakalpojumu sniegšana, lai nodibinātu komercsabiedrību, un ja minētā fiziskā persona plāno kļūt par šīs sabiedrības valdes locekli un vienu no diviem dibinātājiem un partneriem?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
18
Jānorāda, ka AK celtā prasība ir pamatota tostarp ar Komerckodeksa 369.c pantu, ar kuru Slovākijas tiesībās transponēts pirmajā jautājumā minētais Direktīvas 2011/7 6. panta 1. punkts. Pēdējā minētajā dalībvalstīm noteikts pienākums nodrošināt, lai tad, ja komercdarījumos kļūst maksājami nokavējuma procenti, kreditoram būtu tiesības saņemt no parādnieka vismaz fiksētu summu 40 EUR apmērā.
19
Tomēr no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesas jautājumi konkrētāk attiecas uz jēdzieniem “komercdarījums” un “uzņēmums” šīs direktīvas izpratnē.
20
Tādējādi jāuzskata, ka ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2011/7 1. panta 2. punkts, lasot to kopsakarā ar 2. panta 1. un 3. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka ar to vien, ka fiziska persona ir izmantojusi advokāta pakalpojumus, lai nodibinātu komercsabiedrību, kurā tai jākļūst par līdzdibinātāju, partneri un valdes locekli, pietiek, lai šo personu kvalificētu par “uzņēmumu” un līdz ar to – ar šo advokātu noslēgto darījumu par “komerciālu” šo tiesību normu izpratnē.
21
Ievadam jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2011/7 1. panta 2. punktu šī direktīva attiecas uz visiem maksājumiem, kas tiek veikti kā atlīdzība par “komercdarījumiem”. Šis jēdziens šīs direktīvas 2. panta 1. punktā ir definēts kā “darījumi starp uzņēmumiem vai starp uzņēmumiem un publiskām iestādēm, kuru rezultāts ir preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana par atlīdzību”. Pēdējā minētā tiesību norma jālasa minētās direktīvas 8. apsvēruma gaismā, kurā precizēts, ka no tās piemērošanas jomas ir izslēgti darījumi ar patērētājiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 15. decembris, Nemec, C‑256/15, EU:C:2016:954, 30. punkts, un 2022. gada 13. janvāris, New Media Development & Hotel Services, C‑327/20, EU:C:2022:23, 31. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
22
Saskaņā ar Direktīvas 2011/7 2. panta 3. punktu “uzņēmums” šīs direktīvas izpratnē ir organizācija, kas nav publiska iestāde un kas darbojas, veicot neatkarīgu saimniecisku vai profesionālu darbību, pat ja šo darbību veic viena persona.
23
Tāpat jānorāda, ka ar Direktīvu 2011/7 tikai aizstāta Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2000/35/EK (2000. gada 29. jūnijs) par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos (OV 2000, L 200, 35. lpp.). Tiesa attiecībā uz pēdējās minētās direktīvas tiesību normām, kuras ir līdzvērtīgas šā sprieduma 21. un 22. punktā minētajām normām, jau ir nospriedusi, ka prasība, lai persona darbotos kā organizācija, veicot patstāvīgu saimniecisko vai profesionālo darbību, nozīmē, ka šī persona – neatkarīgi no tās formas un juridiskā statusa valsts tiesībās – veic šo darbību strukturētā un stabilā veidā. Šī darbība nevar būt tikai vienreizējs un atsevišķs sniegums, un attiecīgajam darījumam ir jānotiek saistībā ar minēto darbību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 15. decembris, Nemec, C‑256/15, EU:C:2016:954, 33. un 34. punkts).
24
Lai veiktu šādu vērtējumu, ir jāņem vērā visi ar attiecīgo darījumu saistītie apstākļi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 15. decembris, Nemec, C‑256/15, EU:C:2016:954, 41. punkts).
25
Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu neizriet, ka RU, kas ir fiziska persona, strukturēti un stabili veicis neatkarīgu saimniecisku vai profesionālu darbību, kurā ietilpst darījums, saistībā ar kuru viņš izmantoja advokāta pakalpojumus.
26
Šis apsvērums arī nepieļauj pieņēmumu, uz kuru atsaucas iesniedzējtiesa, ka RU varētu tikt kvalificēts par uzņēmumu, jo ir lūdzis juridiskos pakalpojumus, lai nākotnē veiktu profesionālo darbību. Proti, prasība, lai attiecīgais darījums ietilptu attiecīgās personas neatkarīgajā saimnieciskajā vai profesionālajā darbībā, ir jāizvērtē šā darījuma noslēgšanas brīdī (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 14. novembris, Agenciart – Management Artístico, C‑643/23, EU:C:2024:959, 35. punkts). Šajā ziņā iespēja, ka šīs personas statuss var mainīties citastarp agrāka darījuma dēļ, nevar mainīt šīs personas statusu darījuma noslēgšanas dienā (šajā nozīmē attiecībā uz Direktīvu 93/13 skat. spriedumu, 2025. gada 20. marts, Arce, C‑365/23, EU:C:2025:192, 51. punkts).
27
Turklāt, lai gan no šā sprieduma 24. punktā minētās judikatūras izriet, ka saikne starp attiecīgo darījumu un tās personas mērķi, kura to noslēdz, var būt viens no elementiem, kas jāņem vērā, lai izvērtētu, vai Direktīva 2011/7 ir piemērojama konkrētajā gadījumā, ar to vien nepietiek, lai uzskatītu, ka, noslēdzot pamatlietā aplūkoto darījumu, RU ir rīkojies kā “uzņēmums” Direktīvas 2011/7 2. panta 3. punkta izpratnē.
28
Šajā ziņā iesniedzējtiesa šaubās par tādas Tiesas judikatūras iespējamo nozīmi šajā lietā, kas izriet no 1997. gada 3. jūlija sprieduma Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337), kā arī no 2013. gada 14. marta sprieduma Česká spořitelna (C‑419/11, EU:C:2013:165), jo lietās, kurās pasludināti šie spriedumi, tika ņemti vērā noteikti faktiskie apstākļi, lai secinātu, ka attiecīgā persona veic komercdarbību.
29
Tomēr jāatgādina, ka abas šīs lietas attiecās uz jurisdikcijas noteikumu interpretāciju patērētāju līgumu jomā un ka tajās Tiesa interpretējusi jēdzienu “patērētājs” šo jurisdikcijas noteikumu izpratnē. Pirmkārt, lai gan Direktīvas 2011/7 8. apsvērumā precizēts, ka darījumi ar patērētājiem neietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā, tās piemērojamība tās 1. pantā ir definēta pozitīvi, atsaucoties uz “komercdarījumiem” starp “uzņēmumiem”.
30
Otrkārt, kā secinājumu 40. punktā būtībā norādījis ģenerāladvokāts, Direktīvas 2011/7 mērķis ir atturēt no maksājumu kavējumiem un efektīvi aizsargāt kreditoru no šādiem kavējumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 12. decembris, Tusnia, C‑725/23, EU:C:2024:1015, 29. punkts un tajā minētā judikatūra). Šie mērķi tātad atšķiras no tiem, kas paredzēti jurisdikcijas noteikumos, kuri interpretēti šā sprieduma 28. punktā minētajos spriedumos.
31
Tādējādi jāsecina, ka Tiesas atzinumi šajos spriedumos nav attiecināmi uz jēdziena “uzņēmums” interpretāciju Direktīvas 2011/7 izpratnē.
32
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 2011/7 1. panta 2. punkts, lasot to kopsakarā ar 2. panta 1. un 3. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka ar to vien, ka fiziska persona ir izmantojusi advokāta pakalpojumus, lai nodibinātu komercsabiedrību, kurā tai jākļūst par līdzdibinātāju, partneri un valdes locekli, nepietiek, lai šo personu kvalificētu par “uzņēmumu” un līdz ar to – ar šo advokātu noslēgto darījumu par “komerciālu” šo tiesību normu izpratnē.
Par otro jautājumu
33
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 93/13 2. panta b) punkts, lasot to kopsakarā ar 8. pantu, jāinterpretē tādējādi, ka fiziska persona, pret kuru izvirzīts prasījums, kas izriet no līguma par juridisko pakalpojumu sniegšanu, kura priekšmets ir tādas komercsabiedrības nodibināšana, kurā šai fiziskajai personai bija jākļūst par līdzdibinātāju, partneri un valdes locekli, ietilpst jēdzienā “patērētājs” šīs direktīvas izpratnē.
Par Tiesas kompetenci
34
Iesniedzējtiesa norāda, ka pamatlieta neattiecas uz negodīgu noteikumu problemātiku līgumā, kas saista komersantu un patērētāju. Tomēr tā uzskata, ka lūgtā Direktīvas 93/13 normu interpretācija ir nepieciešama gadījumā, ja uz fizisku personu – atbildētāju pamatlietā – neattiektos jēdziens “uzņēmums” Direktīvas 2011/7 2. panta 3. punkta izpratnē, jo Civilkodeksa 52. panta 4. punktā, ar kuru Slovākijas tiesībās transponēts Direktīvas 93/13 2. panta b) punkts, jēdziens “patērētājs” ir pārņemts pamatlietā aplūkojamajā Likuma par advokāta profesiju 18. panta 4. punktā.
35
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesas kompetencē ir lemt par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par Savienības tiesību normām situācijās, kurās, pat ja pamatlietas fakti tieši neietilpst šo tiesību piemērošanas jomā, tās ar valsts tiesībām kļuvušas piemērojamas tāpēc, ka pēdējās minētajās ir atsauce uz Savienības tiesību normām (spriedumi, 2018. gada 7. novembris, K un B, C‑380/17, EU:C:2018:877, 34. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2022. gada 24. novembris, Cafpi un Aviva assurances, C‑691/21, EU:C:2022:926, 30. punkts).
36
Proti, šādās situācijās Savienības interesēs ir tas, ka – lai izvairītos no turpmākām interpretācijas atšķirībām – no Savienības tiesībām aizgūtās tiesību normas tiek interpretētas vienveidīgi (spriedumi, 2018. gada 7. novembris, K un B, C‑380/17, EU:C:2018:877, 35. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2022. gada 24. novembris, Cafpi un Aviva assurances, C‑691/21, EU:C:2022:926, 31. punkts).
37
Tādējādi Tiesas veikta Savienības tiesību normu interpretācija situācijās, kuras nav to piemērošanas jomā, ir pamatota, ja ar valsts tiesībām, lai tiktu nodrošināta vienāda attieksme šādās situācijās un situācijās, kuras ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, šīs tiesību normas ir padarītas tieši un bez nosacījumiem piemērojamas šādām situācijām (spriedumi, 2018. gada 7. novembris, K un B, C‑380/17, EU:C:2018:877, 36. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2022. gada 24. novembris, Cafpi un Aviva assurances, C‑691/21, EU:C:2022:926, 32. punkts).
38
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa, kurai vienīgajai ir kompetence interpretēt valsts tiesības ar LESD 267. pantu izveidotās tiesu sadarbības sistēmas ietvaros, norāda, ka Slovākijas likumdevējs ir nolēmis, izmantojot Advokāta profesijas likuma 18. panta 4. punktu, Civilkodeksa 52. panta 4. punktā minēto jēdzienu “patērētājs” tieši un bez nosacījumiem piemērot arī advokātiem maksājamo honorāru jomā. Tādēļ šā jēdziena interpretācija ir nepieciešama, lai šī tiesa varētu atrisināt tajā izskatāmo strīdu.
39
Minētā tiesa arī norāda, ka, pirmkārt, Civilkodeksa 52. panta 1. punkts, tāpat kā Direktīva 93/13, ir piemērojams “visiem līgumiem neatkarīgi no tā juridiskās formas, ja tie noslēgti starp pārdevēju vai piegādātāju un patērētāju”, un ka, otrkārt, ar Civilkodeksa 52. panta 4. punktu Slovākijas tiesībās transponēts Direktīvas 93/13 2. panta b) punkts, būtībā pārņemot šīs tiesību normas formulējumu.
40
Šādos apstākļos pastāv zināma Savienības interese, lai Tiesa lemtu par lūgto interpretāciju.
41
Tādējādi Tiesas kompetencē ir atbildēt uz otro iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu.
Par lietas būtību
42
Vispirms jānorāda, ka Direktīvas 93/13 8. panta mērķis ir ļaut dalībvalstīm, pienācīgi ņemot vērā LESD, piešķirt patērētājiem augstāku aizsardzības līmeni ar valsts noteikumiem, kas ir stingrāki nekā šī direktīva (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 21. septembris, mBank (Polijas nepieļaujamu līguma noteikumu reģistrs), C‑139/22, EU:C:2023:692, 39. punkts). Tomēr šajā gadījumā otrais iesniedzējtiesas uzdotais jautājums attiecas uz jēdziena “patērētājs” definīciju, nevis uz attiecīgo valsts tiesību normu iespējamā stingrākā rakstura vērtējumu.
43
No tā izriet, ka 8. pantam nav nozīmes, sniedzot lietderīgu atbildi uz otro jautājumu.
44
Saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta b) punktu “patērētājs” ir jebkura fiziska persona, kura līgumos, uz ko attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kuri nav saistīti ar tās amatu, nodarbošanos vai profesiju.
45
Tādējādi attiecīgās personas “patērētāja” statuss jānosaka, ņemot vērā funkcionālu kritēriju, kas paredz novērtēt, vai attiecīgās līgumiskās attiecības ietilpst darbībās, kuras nav saistītas ar amata, nodarbinātības, vai profesijas īstenošanu. Turklāt Tiesa ir izmantojusi iespēju precizēt, ka jēdzienam “patērētājs” Direktīvas 93/13 2. panta b) punkta izpratnē ir objektīvs raksturs un tas nav atkarīgs no konkrētajām zināšanām, kas attiecīgajai personai var būt, vai informācijas, kura tai faktiski ir (spriedums, 2023. gada 8. jūnijs, YYY. (Jēdziens Patērētājs), C‑570/21, EU:C:2023:456, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
46
Atsaucoties uz līgumslēdzēju statusu – atkarībā no tā, vai tie darbojas nolūkos, kas ir saistīti ar to amatu, nodarbinātību vai profesiju, – Direktīvā 93/13 ir definēti līgumi, kuriem tā ir piemērojama (spriedums, 2019. gada 21. marts, Pouvin un Dijoux, C‑590/17, EU:C:2019:232, 23. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
47
Šajā gadījumā, kā norādīts šā sprieduma 25. punktā un neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, neviens no šīs tiesas iesniegtajiem elementiem neliecina par to, ka fiziska persona – atbildētāja pamatlietā – līguma par juridisko pakalpojumu sniegšanu noslēgšanas brīdī būtu veikusi neatkarīgu saimniecisku vai profesionālu darbību, saistībā ar kuru varētu tikt parakstīts šis līgums.
48
Šo vērtējumu nevar atspēkot apstāklis, ka RU mērķis bija uzsākt komercdarbību.
49
Proti, Tiesa jau ir nospriedusi, ka personas “patērētāja” statuss Direktīvas 93/13 izpratnē ir jānovērtē attiecīgā līguma noslēgšanas brīdī (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 20. marts, Arce, C‑365/23, EU:C:2025:192, 49. punkts un tajā minētā judikatūra).
50
Šajā ziņā tas, ka fiziskas personas – atbildētājas pamatlietā – situācija varēja mainīties, nevar mainīt statusu, kāds tai bija attiecīgā līguma noslēgšanas dienā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 20. marts, Arce, C‑365/23, EU:C:2025:192, 51. punkts).
51
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 93/13 2. panta b) punkts jāinterpretē tādējādi, ka jēdzienā “patērētājs” šīs tiesību normas izpratnē ietilpst fiziska persona, kas noslēgusi līgumu par juridisko pakalpojumu sniegšanu, lai nodibinātu komercsabiedrību, kurā tai jākļūst par līdzdibinātāju, partneri un valdes locekli, ar nosacījumu, ka šī persona līguma noslēgšanas brīdī neveic neatkarīgu saimniecisku vai profesionālu darbību, saistībā ar kuru varētu tikt parakstīts šis līgums.
Par tiesāšanās izdevumiem
52
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/7/ES (2011. gada 16. februāris) par maksājumu kavējumu novēršanu komercdarījumos 1. panta 2. punkts, lasot to kopsakarā ar tās 2. panta 1. un 3. punktu,
jāinterpretē tādējādi, ka
ar to vien, ka fiziska persona ir izmantojusi advokāta pakalpojumus, lai nodibinātu komercsabiedrību, kurā tai jākļūst par līdzdibinātāju, partneri un valdes locekli, nepietiek, lai šo personu kvalificētu par “uzņēmumu” un līdz ar to – ar šo advokātu noslēgto darījumu par “komerciālu” šo tiesību normu izpratnē.
2)
Padomes Direktīvas 93/13/EEK (1993. gada 5. aprīlis) par negodīgiem noteikumiem patērētāju līgumos 2. panta b) punkts
jāinterpretē tādējādi, ka
jēdzienā “patērētājs” šīs tiesību normas izpratnē ietilpst fiziska persona, kas noslēgusi līgumu par juridisko pakalpojumu sniegšanu, lai nodibinātu komercsabiedrību, kurā tai jākļūst par līdzdibinātāju, partneri un valdes locekli, ar nosacījumu, ka šī persona līguma noslēgšanas brīdī neveic neatkarīgu saimniecisku vai profesionālu darbību, saistībā ar kuru varētu tikt parakstīts šis līgums.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – slovāku.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.