62012FJ0078_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta F‑78/12
par prasību, kas celta atbilstoši LESD 270. pantam, kurš piemērojams EAEK līgumam atbilstoši tā 106.a pantam,
Viara Todorova Androva, Eiropas Savienības Padomes ierēdne, ar dzīvesvietu Rodsenženesē [ Rhode-Saint-Genèse ] (Beļģija), ko pārstāv M. Velardo, avocat,
prasītāja,
pret
Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv J. Herrmann
un M. Bauer, pārstāvji,
atbildētāja,
ko atbalsta
Eiropas Komisija, ko pārstāv J. Currall
un G. Gattinara, pārstāvji,
un
Eiropas Savienības Revīzijas palāta, ko sākotnēji pārstāvēja T. Kennedy, N. Scafarto
un K. Zavřelová, pārstāvji, vēlāk – N. Scafarto, pārstāvis,
personas, kas iestājušās lietā.
CIVILDIENESTA TIESA (otrā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Brādlijs [ K. Bradley ] (referents), tiesneši H. Krepels [ H. Kreppel ] un M. I. Rofesa i Puhola [ M. I. Rofes i Pujol ],
sekretārs P. Kullens [ P. Cullen ], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2015. gada 15. janvāra tiesas sēdi,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā saņemts 2012. gada 25. jūlijā, V. Todorova Androva
iesniedza prasību, būtībā lūdzot, pirmkārt, atcelt Eiropas Savienības Padomes lēmumu viņu neiekļaut 2011. gadā amatā paaugstināmo ierēdņu sarakstā un, otrkārt, atlīdzināt materiālo un morālo kaitējumu, kuru tā cietusi šī lēmuma prettiesiskuma dēļ.
Atbilstošās tiesību normas
2. Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu – pamatlietā piemērojamajā redakcijā (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) – 45. panta 1. punktā ir noteikts:
“Lēmumu par paaugstinājumu amatā pieņem iecēlējinstitūcija atbilstoši 6. panta 2. punktam. To īsteno, norīkojot ierēdni nākamajā augstākā pakāpē viņam atbilstošajā funkciju grupā. Paaugstināšanu amatā veic, izvēloties tikai no to ierēdņu vidus, kuri ir nostrādājuši ne mazāk kā divus gadus savā pakāpē, ņemot vērā uz paaugstinājumu pretendējošo ierēdņu salīdzinošās īpašības [..].”
3. 1999. gada 28. jūnijā Padome pieņēma Direktīvu 1999/70/EK par UNICE, CEEP
un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (OV L 175, 43. lpp.).
4. Saskaņā ar UNICE, CEEP
un EAK noslēgtā pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku (turpmāk tekstā – “pamatnolīgums”) 1. klauzulu tā mērķis ir:
“[..]
a) uzlabot noteikta darba laika darba kvalitāti, nodrošinot diskriminācijas aizlieguma principa ievērošanu;
b) radīt kārtību, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, kas rodas, piemērojot uz noteiktu laiku slēgtu darba līgumu vai attiecību tiesisko pārmantojamību.”
5. Pamatnolīguma 4. klauzulā ar nosaukumu “Diskriminācijas aizlieguma princips” ir noteikts:
“1. Darba nosacījumi, ko piemēro noteikta laika darba ņēmējiem, neskatoties uz to, ka ar viņiem slēgts līgums vai darba attiecības uz noteiktu termiņu, nav mazāk izdevīgi par tiem, ko piemēro salīdzināmiem pastāvīgajiem darba ņēmējiem, ja vien atšķirīgiem nosacījumiem nav objektīva pamata.
[..]
4. Darba stāža kritēriji attiecībā uz īpašiem darba nosacījumiem ir vienādi gan noteikta laika darba ņēmējiem, gan pastāvīgiem darba ņēmējiem, ja vien atšķirīgi darba stāža kritēriji nav objektīvi pamatoti.”
Tiesvedības rašanās fakti
6. Prasītāja bija nodarbināta Padomē no 2006. gada 1. jūlija kā pagaidu darbiniece Pārējo Eiropas Savienības darbinieku nodarbināšanas kārtības, kas bija spēkā tajā laikā (turpmāk tekstā – “PDNK”), 2. panta b) apakšpunkta izpratnē. Viņa tika klasificēta AD 5 pakāpē un kā administratore lingviste tika iecelta amatā ģenerālsekretariāta Personāla un administrācijas ģenerāldirektorāta (ĢD) Tulkošana un dokumentu izstrādes direkcijas bulgāru valodas nodaļā. Bija paredzēts, ka viņas darba līgums, kurš tika vēlāk grozīts ar tā secīgiem pielikumiem, beigsies 2010. gada 31. decembrī.
7. Tā kā viņa starplaikā veiksmīgi nokārtoja atklāto konkursu EPSO/AD/166/09, prasītāja ar 2010. gada 23. novembra lēmumu, kurš stājās spēkā 2010. gada 1. decembrī, tika iecelta pārbaudāmā ierēdņa amatā AD 5 pakāpē. Pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 32. panta trešo daļu, prasītāja saglabāja savu iegūto darba stāžu līmenī pagaidu darbinieces statusā un līdz ar to viņa tika klasificēta 4. līmenī.
8. Lietas dalībnieki nav apstrīdējuši, ka pēc iecelšanas pārbaudāmās ierēdnes amatā prasītāja turpināja veikt tos pašus pienākumus, kurus viņa jau veica kā pagaidu darbiniece.
9. Ar 2011. gada 12. jūlija lēmumu, kurš stājās spēkā 2011. gada 1. septembrī, prasītāja tika apstiprināta amatā.
10. Ar 2011. gada 12. septembra paziņojumu personālam Nr. 87/11 iecēlējinstitūcija (turpmāk tekstā – “iecēlējinstitūcija”) publicēja to ierēdņu sarakstu, kuri var tikt paaugstināti amatā 2011. gadā. Prasītājas uzvārds tajā nebija ietverts.
11. 2011. gada 17. oktobrī tika publicēts paziņojums personālam Nr. 100/11, ar kuru tika noteikts to ierēdņu saraksts, kas ir paaugstināti amatā 2011. gadā. Prasītājas uzvārds tajā nebija ietverts.
12. 2011. gada 9. decembrī prasītāja iesniedza sūdzību par lēmumu viņu neiekļaut amata paaugstināmo ierēdņu sarakstā, kas izrietēja no paziņojuma personālam Nr. 87/11.
13. Ar 2012. gada 18. aprīļa lēmumu Padomes ģenerālsekretāra vietnieks, rīkojoties kā iecēlējinstitūcija, noraidīja šo sūdzību, pamatojot tostarp ar to, ka prasītājai nebija divu gadu darba stāža šajā pakāpē no viņas iecelšanas amatā brīža ierēdnes amatā, kā tas tiek pieprasīts Civildienesta noteikumu 45. pantā, lai viņu varētu iekļaut amatā paaugstināmo ierēdņu sarakstā (turpmāk tekstā – “lēmums noraidīt sūdzību”).
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
14. Ņemot vērā, ka tiesnesis referents, kuram sākotnēji tika uzticēta šīs lietas izskatīšana, atkāpās un mainījās tiesas palātu sastāvs, Civildienesta tiesas priekšsēdētājs 2013. gada 6. maijā iecēla jaunu tiesnesi referentu.
15. Ar 2013. gada 24. jūnija vēstuli Civildienesta tiesa paziņoja lietas dalībniekiem, ka tā paredz uzaicināt iestāties lietā Eiropas Parlamentu, Eiropas Komisiju, Eiropas Savienības Tiesu un Eiropas Savienības Revīzijas palātu, un tiem lūdza iesniegt savus apsvērumus šajā ziņā.
16. Tā kā lietas dalībnieki neiebilda pret plānoto uzaicinājumu iestāties lietā, Civildienesta tiesas priekšsēdētājs 2013. gada 4. decembrī izdeva rīkojumu ( Todorova Androva /Komisija, F‑78/12, EU:F:2013:206) un Komisijai un Revīzijas palātai tika atļauts iestāties lietā. Parlaments un Tiesa nevēlējās iestāties šajā lietā.
17. Komisija un Revīzijas palāta iesniedza savus iestāšanās rakstus lietā attiecīgi 2014. gada 14. un 15. janvārī.
18. Ar 2014. gada 13. februāra vēstuli Padome darīja zināmu Civildienesta tiesai, ka tai nav apsvērumu par Komisijas un Revīziju palātas iestāšanās rakstiem. 2014. gada 10. martā prasītāja iesniedza savus apsvērumus par Komisijas un Revīzijas palātas iestāšanās rakstiem.
19. Prasītājas prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
– atcelt lēmumu, kāds tas izriet no 2011. gada 12. septembra paziņojuma personālam Nr. 87/11, viņu neiekļaut 2011. gadā paaugstināmo ierēdņu sarakstā;
– atcelt lēmumu, ar kuru noraidīta sūdzība;
– piespriest Padomei samaksāt materiālo un morālo kaitējumu, kas pagaidām ir novērtēts EUR 40 000 apmērā un kas precīzāk tiks noteikts tiesvedības laikā, kā arī kompensācijas procentus un nokavējuma procentus 6,75 % apmērā;
– piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
20. Padomes prasījumi Civildienesta tiesai ir šādi:
– noraidīt prasību kā nepamatotu;
– piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
21. Komisija un Revīziju palāta lūdz Civildienesta tiesai noraidīt prasību un piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Par prasījumiem saistībā ar lēmumu par sūdzības noraidīšanu
22. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasījumi atcelt tiesību aktus, kas formāli vērsti pret lēmumu, ar kuru ir noraidīta sūdzība, gadījumā, ja šim lēmumam nav autonoma satura, nozīmē, ka tiesā tiek apstrīdēts akts, pret kuru ir iesniegta sūdzība (spriedums Balionyte-Merle /Komisija, F‑113/12, EU:F:2013:191, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
23. Šajā lietā Civildienesta tiesa konstatē, ka ar lēmumu, ar kuru ir noraidīta sūdzība, tiek apstiprināts lēmums neiekļaut prasītājas uzvārdu amatā paaugstināmo ierēdņu sarakstā, sniedzot to apstiprinošu pamatojumu. Šādā gadījumā ir jāizvērtē sākotnējā nelabvēlīgā lēmuma tiesiskums, ņemot vērā pamatojumu lēmumā noraidīt sūdzību, jo šim pamatojumam ir jāsakrīt ar pamatojumu [sākotnējā] aktā (šajā ziņā skat. spriedumu Komisija/ Birkhoff, T‑377/08 P, EU:T:2009:485, 58. un 59. punkts un tajos minētā judikatūra).
24. Tādējādi prasījumiem atcelt tiesību aktu, kas ir vērsti pret lēmumu noraidīt sūdzību, nav autonoma satura, un ir jāuzskata, ka prasība ir vērsta pret apstrīdēto lēmumu, kāds izriet no 2011. gada 12. septembra paziņojuma personālam Nr. 87/11 neiekļaut prasītājas uzvārdu 2011. gadā amatā paaugstināmo ierēdņu sarakstā (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura pamatojums ir precizēts ar lēmumu noraidīt sūdzību (šajā ziņā skat. spriedumus Eveillard /Komisija, T‑258/01, EU:T:2004:177, 31. un 32. punkts, un Buxton /Parlaments, F‑50/11, EU:F:2012:51, 21. punkts).
Par prasījumiem atcelt apstrīdēto lēmumu
25. Savu prasījumu atbalstam prasītāja formāli izvirza trīs pamatus, attiecīgi:
– pirmais par Civildienesta noteikumu 45. panta pārkāpumu un acīmredzamu kļūdu vērtējumā;
– otrais par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu;
– trešais par pienākuma ņemt vērā ierēdņu intereses pārkāpumu.
26. Tomēr, ņemot vērā prasītājas izklāstītos argumentus šo prasījumu atbalstam un precizējumus, kurus tā sniedza tiesas sēdē, pirmais pamats ir jāsaprot kā tāds, kas galvenokārt ir par Civildienesta noteikumu 45. panta pārkāpumu un pakārtoti, izņēmuma kārtā, par Civildienesta noteikumu 45. panta prettiesiskumu, jo ar to tiekot pārkāpts nediskriminācijas princips, kurš ir noteikts pamatnolīguma 4. klauzulā.
Par pirmo pamatu, kas balstās uz Civildienesta noteikumu 45. panta pārkāpumu un izņēmuma kārtā uz šīs normas prettiesiskumu
– Lietas dalībnieku argumenti
27. Prasītāja būtībā norāda, ka ir bijusi nepamatotas diskriminācijas upure salīdzinājumā ar amatā paaugstināmajiem ierēdņiem tādēļ, ka viņa veica identiskus pienākumus gan kā pagaidu darbiniece, gan kā ierēdne, bet tomēr dienesta laiks, kuru tā nostrādāja kā pagaidu darbiniece, netika ņemts vērā, aprēķinot divus darba stāža gadus, kas nepieciešami vienā pakāpē atbilstoši Civildienesta noteikumu 45. pantam, lai viņu varētu paaugstināt amatā. Faktiski prasītāja vienmēr ir veikusi vienus un tos pašus pienākumus kopš stāšanās amatā pagaidu darbinieces statusā.
28. Ar pirmo pamatu, kuru prasītāja precizēja savos apsvērumos atbildē uz iestāšanās rakstiem un tiesas sēdē, prasītāja galvenokārt apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir balstīts uz kļūdainu Civildienesta noteikumu 45. panta interpretāciju. Faktiski Padome esot šo normu interpretējusi tādā veidā, ka, lai aprēķinātu divus darba stāža gadus pakāpē, kas ierēdnim ir jāpamato, lai viņu varētu paaugstināt amatā, netika ņemts vērā iespējamais darba stāžs, ko tādi ierēdņi kā prasītāja guvuši pagaidu darbinieka statusā pirms viņu apstiprināšanas amatā. Prasītāja uzskata, ka Civildienesta noteikumu 45. panta tekstā ir ļauts to ņemt vērā un šāda interpretācija atbilst Direktīvai 1999/70.
29. Prasītāja uzskata, ka, ja Civildienesta noteikumu 45. pantu nevar interpretēt tādā veidā, ka tas ļauj ņemt vērā darba stāžu, kas iegūts pagaidu darbinieka statusā, aprēķinot divus darba stāža gadus, kuri nepieciešami paaugstināšanai amatā augstākā pakāpē, tas ir pretrunā Direktīvai 1999/70 un vienlīdzīgas attieksmes principam, kurš ir noteikts šajā direktīvā, un tādēļ to būtu jāatzīst par prettiesisku.
30. Prasītāja uzskata, ka spriedumā Rosado Santana (C‑177/10, EU:C:2011:557) Tiesa nosprieda, ka pamatnolīgums jāinterpretē kā tāds, kas aizliedz jebkādu atšķirīgu attieksmi pret “apstiprinātiem ierēdņiem” un “pagaidu ierēdņiem”, ja vien šī atšķirīgā attieksme nav pamatota ar objektīvu iemeslu, un ka tādēļ šim pamatnolīgumam pretrunā ir tas, ka, lai noteiktu, vai persona var pretendēt uz paaugstināšanu amatā, netiek ņemts vērā šīs personas nostrādātais laiks “pagaidu ierēdņa” statusā pirms tās kļūšanas par ierēdni.
31. Prasītāja uzskata, ka Direktīva 1999/70 ir saistoša Savienības iestādēm attiecībās ar to darbiniekiem. Pamatnolīguma 4. klauzula, uz kuras pamata Tiesa nosprieda, ka nostrādātais laiks pagaidu darbinieka statusā ir jāņem vērā tādā pašā veidā kā tas dienesta laiks, kas nostrādāts ierēdņa statusā, esot vienlīdzīgas attieksmes principa, kurš ir “pamatprincips”, izpausme.
32. Pakārtoti prasītāja uzskata, ka, pat ja Civildienesta tiesa uzskatītu, ka tā nevar atsaukties uz pamatprincipa esamību, iestādēm esot pienākums Civildienesta noteikumu 45. pantu interpretēt kopsakarā ar Direktīvu 1999/70, to darot atbilstoši lojālas sadarbības pienākumam, kas paredzēts LES 4. panta 3. punktā.
33. Jebkurā gadījumā, tā kā Civildienesta noteikumu 45. pantu var interpretēt vairākos veidos, prasītāja uzskata, ka Padomei bija jāņem vērā Direktīva 1999/70 un līdz ar to arī pamatnolīguma normas, lai noteiktu, kura interpretācija piešķirama jēdzienam “nostrādājuši [..] divus gadus [..] pakāpē” Civildienesta noteikumu 45. panta izpratnē.
34. Turklāt prasītāja uzskata, ka tas, ka spriedums Rosado Santana
(EU:C:2011:557) attiecas uz iekšēju atlases procedūru, nevis uz paaugstināšanu amatā, nav attaisnojošs apstāklis, lai Tiesas noteikto risinājumu nepiemērotu šajā lietā. Faktiski amatā paaugstināšanas procedūra, tāpat kā iekšējās atlases procedūra, veicina valsts darbinieku karjeras progresu un tādēļ uz to attiecas norises kārtība, kas noteikta pamatnolīguma 4. klauzulā.
35. Prasītāja uzskata, ka Civildienesta noteikumi neizslēdz, ka pastāv turpinātība starp darba stāžu, kas iegūts pagaidu darbinieka statusā, un to, kas iegūts ierēdņa statusā, proti, tas pat izriet no konkrētām šo noteikumu normām. Faktiski Civildienesta noteikumu 45. pantā nav konkrēti noteikts, ka šajā pantā minētais darba stāžs ir jāiegūst tikai ierēdņa statusā. Turklāt ar šo pantu netiek izslēgts, ka var ņemt vērā citus novērtējuma ziņojumus, ne tikai tos, kas sastādīti par šo personu pēc tās kļūšanas par ierēdni. Tieši pretēji, no Civildienesta noteikumu 32. panta trešās daļas skaidri izriet, ka pagaidu darbinieki, kas kļuvuši par ierēdņiem, var saglabāt iepriekš iegūto darba stāžu un tas ir arī tad, ja viņi bija nodarbināti saskaņā ar citu juridisku režīmu.
36. Padome apgalvo, ka prasītājas tēze ir pretrunā likumdevēja nodomam Civildienesta noteikumu 45. panta piemērošanā ņemt vērā tikai tos laika posmus, kuri nostrādāti ierēdņa statusā, kas esot nodoms, kurš izriet no vārdiem “nostrādājuši [..] pakāpē” Civildienesta noteikumu 45. panta tekstā.
37. Turklāt Padome uzskata, ka prasītājas apgalvojums nozīmē, ka pastāv juridiska turpinātība starp pagaidu darbinieka statusu un ierēdņa statusu. Taču Civildienesta noteikumu un judikatūras, it īpaši rīkojumu Kyriazi /Komisija (F‑66/06, EU:F:2006:92) un Pereira Sequeira /Komisija (F‑65/06, EU:F:2006:124), kā arī sprieduma Toronjo Benitez /Komisija (F‑33/07, EU:F:2008:25), analīzes rezultātā Civildienesta tiesai būtu jāsecina, ka šāda turpinātība nepastāv.
38. Visbeidzot Padome uzskata, ka likumdevēja izvēle Civildienesta noteikumu 45. panta kontekstā ņemt vērā tikai tos posmus, kas nostrādāti ierēdņa statusā, nav apstrīdama, norādot vispārējo vienlīdzīgas attieksmes principu. Faktiski atbilstoši judikatūrai, it īpaši spriedumiem Chetcuti /Komisija (C‑16/07 P, EU:C:2008:549, 40. punkts) un Wasmeier /Komisija (T‑381/00, EU:T:2002:190, 122. punkts), no tā, ka attieksme pret ierēdņiem un pagaidu darbiniekiem ir bijusi atšķirīga, nerodas diskriminācija, jo katras šīs kategorijas definīcija atbilst administrācijas leģitīmām vajadzībām un uzdevumu raksturam, kas ir pastāvīgi vai pagaidu, kuri tai ir jāizpilda.
39. Turklāt Padome uzskata, ka spriedumā Rosado Santana (EU:C:2011:557) izvēlētais risinājums nav piemērojams šajā lietā.
40. Vispirms Padome atgādina, ka spriedums Rosado Santana (EU:C:2011:557) attiecās uz direktīvas, kura nebija jāpiemēro dalībvalstī un uz kuru var atsaukties attiecībās ar iestādi tikai netieši tādās situācijās, kuras tika apspriestas spriedumā Aayhan u.c./Parlaments (F‑65/07, EU:F:2009:43, 113.–116. punkts), interpretāciju. Taču pamatnolīguma 4. klauzula neattiecās ne uz vienu no šādām situācijām. Tostarp pamatnolīguma 4. klauzula, kā to īsteno ar Direktīvu 1999/70, nav vispārējā tiesību principa izpausme un, tā kā Civildienesta noteikumu 45. pants ir skaidrs, nav jāizmanto direktīva, lai noteiktu šīs normas mērķi.
41. Tālāk Padome uzsver, ka pastāv būtiska atšķirība starp prasītājas situāciju un Rosado Santana situāciju, proti, šis pēdējais minētais vienmēr ir piederējis pie viena juridiskā pamatrežīma, jo bija “pagaidu ierēdnis” pirms tam, kad kļuva par “apstiprinātu ierēdni”, bet prasītāja savukārt pēc kārtas piederēja diviem dažādiem režīmiem, proti, PDNK režīmam kā pagaidu ierēdne, un Civildienesta noteikumos noteiktajam kā ierēdne.
42. Atbildot uz procesa organizatoriskajiem pasākumiem, Padome precizēja savu nostāju, pamatojoties uz rīkojumu Rivas Montes (C‑178/12, EU:C:2013:150). Pēc Padomes domām, no šī rīkojuma izriet, ka uz pamatnolīguma 4. klauzulu nevar atsaukties, lai pamatotu iebildi par Civildienesta noteikumu 45. panta prettiesiskumu. Faktiski šī klauzula attiecās uz tādu darbinieku diskrimināciju, kuri bija noteikta laika darba tiesiskās attiecībās tikai šo attiecību ilguma dēļ, lai gan šajā lietā atšķirīgā attieksme pret pagaidu darbiniekiem un ierēdņiem ir balstīta uz viņu darba tiesisko attiecību ar Savienības iestādēm juridisko raksturu.
43. Pieņemot, ka šim gadījumam izmantotais risinājums spriedumā Rosado Santana
(EU:C:2011:557) var tikt transponēts Eiropas Savienības civildienestā, Padome norāda, ka administrācijas leģitīmās vajadzības un pastāvīgo vai pagaidu uzdevumu raksturs, kurus tai ir uzdots izpildīt, ir objektīvi iemesli, kas attaisno to, ka amata paaugstināšanā netiek ņemts vērā prasītājas nostrādātais laiks pagaidu darbinieces statusā.
44. Komisija uzskata, ka Civildienesta tiesai pēc savas iniciatīvas iebilde par prettiesiskumu jāatzīst par nepieņemamu, jo šī iebilde netika izvirzīta sūdzībā.
45. Pēc būtības Komisija atbalsta visus Padomes argumentus, uzsverot to, ka pagaidu darbinieka statuss ir būtiski atšķirīgs no ierēdņa statusa.
46. It īpaši Komisija uzskata, ka tam, ka prasītāja kā pagaidu darbiniece veica tādus pašus uzdevumus kā tie, kuri tai tika uzticēti pēc viņas apstiprināšanas pārbaudāmā ierēdņa statusā, nemaz nav nozīmes. Prasītājas apgalvojumā, pēc Komisijas domām, pārāk liela nozīme ir piešķirta pilnībā nejaušiem faktu elementiem un tiem darbiniekiem piešķirtai nepamatotai priekšrocībai, kuri vienmēr ir pildījuši vienus un tos pašus uzdevumus vispirms kā pagaidu darbinieki, pēc tam kā ierēdņi salīdzinājumā ar plaša profila darbiniekiem.
47. Savā iestāšanās rakstā, pilnībā piekrītot Padomes argumentiem, Revīzijas palāta būtībā apstiprina, ka uz pamatnolīguma 4. klauzulu nevar atsaukties attiecībās ar Eiropas Savienības iestādēm jautājumā par to, ka, piemērojot Civildienesta noteikumu 45. pantu, nav ņemts vērā ierēdņa darba stāžs pagaidu darbinieka statusā. Tā uzskata, ka šāda situācija nav nedz nediskriminācijas aizlieguma principa pārkāpums, nedz pilnvaru nepareiza izmantošana, kas izrietētu no līguma vai secīgu darba tiesisko attiecību uz noteiktu laiku izmantošanas, un ka jebkurā gadījumā prasītāja nav norādījusi uz šādu nepareizu izmantošanu.
– Civildienesta tiesas vērtējums
48. Vispirms Civildienesta tiesa izskatīs jautājumu par to, vai Padome nav ievērojusi Civildienesta noteikumu 45. panta piemērojamību, to interpretējot tādējādi, ka ar to tiek aizliegts ņemt vērā prasītājas darba stāžu pagaidu darbinieces statusā, aprēķinot divus nostrādātos gadus pakāpē, kas tiek pieprasīti, lai viņu varētu paaugstināt amatā. Faktiski prasītājas pakārtoti norādītajam jautājumam par Civildienesta noteikumu 45. panta vienlīdzīgumu ir nozīme šajā lietā tikai tad, ja Padome nav pieļāvusi kļūdu šīs normas interpretācijā.
49. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normas, ir jāņem vērā ne tikai to teksts, bet arī tā tiesiskā regulējuma mērķi, kurā tās ietilpst, kā arī to konteksts (spriedums Hoštická u.c., C‑561/13, EU:C:2014:2287, 29. punkts).
50. Šajā lietā Civildienesta noteikumu 45. pantā ir paredzēts, ka paaugstināšanu amatā “veic, izvēloties tikai no to ierēdņu vidus, kuri ir nostrādājuši ne mazāk kā divus gadus savā pakāpē”. Taču, izmantojot jēdzienu “nostrādājuši [..] pakāpē” un piederības vietniekvārdu “savā”, kas attiecas uz “ierēdņiem”, šīs normas tekstā tiek norādīts, ka iecēlējinstitūcijai jāņem vērā tikai ierēdņa statusā nostrādātais darba stāžs pakāpē.
51. Šo Civildienesta noteikumu 45. panta gramatisko interpretāciju atbalsta visu Civildienesta noteikumu kopējā analīze. Šķiet, ka likumdevējs ir uzskatījis, ka pagaidu darbinieka karjerai, kurš kļuvis par ierēdni, nepastāv nekāda juridiskā turpinātība (šajā ziņā skat. spriedumus Bellantone /Revīzijas palāta, F‑85/06, EU:F:2007:171, 51. punkts; Toronjo Benitez /Komisija, EU:F:2008:25, 87. punkts, un rīkojumu Prieto /Parlaments, F‑42/07, EU:F:2011:159, 61. punkts).
52. Šajā ziņā Civildienesta tiesa konstatēja, ka saskaņā ar Civildienesta noteikumu 34. pantu “pirms apstiprināšanas amatā ierēdņiem ir deviņu mēnešu pārbaudes laiks”. Šajā normā nav nekādā veidā nošķirti tie darbinieki, kas tika iecelti pārbaudāmā ierēdņa amatā pēc tam, kad tie jau ir strādājuši kā pagaidu darbinieki, no citiem darbiniekiem, pat ja tie jau ir veikuši vienādus uzdevumus vienā un otrā režīmā. Ja prasītājas piedāvātā tēze par juridisko turpinātību būtu pamatota, tad šāda tiesību norma nebūtu lietderīga apstiprinātiem ierēdņiem, kuri ir jau strādājuši pagaidu darbinieka statusā.
53. Turklāt, ja likumdevējs būtu paredzējis ņemt vērā nostrādātos laikposmus pagaidu darbinieka statusā, lai no tā izdarītu secinājumus par šīs personas karjeru ierēdņa statusā, tas tiktu darīts skaidrā veidā. Šāds ir gadījums Civildienesta noteikumu 32. panta trešajā daļā, saskaņā ar kuru “pagaidu darbinieki, kurus klasificē saskaņā ar iestādes pieņemtiem kritērijiem, saglabā pagaidu darbinieka statusā iegūto stāžu, ja viņus ieceļ par tās pašas pakāpes ierēdņiem tūlīt pēc pagaidu nodarbinātības termiņa beigām”, un tas notiek, atkāpjoties no 32. panta pirmās daļas, atbilstoši kurai ierēdni ieceļ amatā pirmajā viņa pakāpes līmenī. Tādā pat nozīmē PDNK 40. panta otrajā daļā ir noteikts, ka, “aprēķinot dienesta gadus, kas dod tiesības uz pensiju, atbilstoši Civildienesta noteikumu VIII pielikumam ņem vērā jebkuru dienesta laiku [darba stāžu], kas pavadīts, strādājot par Eiropas Savienības pagaidu darbinieku”.
54. No tā izriet, ka Padome nav pieļāvusi kļūdu, Civildienesta noteikumu 45. pantu interpretējot tādējādi, ka amatā paaugstināšanas procedūrā var ņemt vērā tikai ierēdņa statusā pakāpē nostrādāto darba stāžu, jo vairāk tādēļ, ka PDNK nav paredzēts, ka šis pants jebkurā gadījumā būtu vienā vai citā veidā piemērojams pagaidu darbinieku situācijai.
55. Tātad ir jānoraida iebildums par kļūdainu Civildienesta noteikumu 45. panta interpretāciju un jāpārbauda prasītājas pakārtotā veidā izvirzītā iebilde par prettiesiskumu, kas ir balstīta uz to, ka, liedzot ņemt vērā tos nodarbinātības laikposmus, kurus ierēdnis nostrādājis pagaidu darbinieka statusā, Civildienesta noteikumu 45. pants pārkāpj pamatnolīguma 4. klauzulu.
56. Šīs lietas apstākļos un procesa ekonomijas nolūkā minētā iebilde par prettiesiskumu jāpārbauda, iepriekš nespriežot par pieņemamību, jo šī iebilde jebkurā gadījumā un tālāk izklāstīto iemeslu dēļ nav tiesiski pamatota (spriedums AT / EACEA, F‑113/10, EU:F:2012:20, 49. punkts).
57. Vispirms ir jāpārbauda, vai šajā lietā pamatnolīguma 4. klauzula ir piemērojama, ja iebildi par Civildienesta noteikumu 45. panta prettiesiskumu var pamatot ar minētās klauzulas pārkāpumu.
58. Civildienesta tiesa atgādina, ka saskaņā ar judikatūru Direktīvas 1999/70 un tai pievienotā pamatnolīguma noteikumus nevar uzskatīt par tādiem, kas paši par sevi nosaka pienākumus iestādēm to attiecībās ar savu personālu (spriedums Aayhan u.c./Parlaments, EU:F:2009:43, 111. punkts).
59. Tomēr šīs normas var izvirzīt pret šīm iestādēm, ja tās pašas par sevi šķiet kā šīm iestādēm tieši piemērojamā Savienības vispārējā tiesību principa konkrēta izpausme (spriedumi Adjemian u.c./Komisija, T‑325/09 P, EU:T:2011:506, 56. punkts; Aayhan u.c./Parlaments, EU:F:2009:43, 113. punkts, un AI /Tiesa, F‑85/10, EU:F:2012:97, 134. punkts).
60. Pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punktā ir noteikts aizliegums paredzēt mazāk labvēlīgus darba nosacījumus noteikta laika darba ņēmējiem nekā salīdzināmiem pastāvīgajiem darba ņēmējiem tikai tādēļ, ka tie strādā noteiktu laiku, ja vien mazāk labvēlīgā attieksme nav objektīvi pamatota. Šīs klauzulas 4. punktā ir noteikts tāds pats aizliegums attiecībā uz darba stāža kritērijiem, kas attiecas uz īpašiem darba nosacījumiem (spriedumi Rosado Santana, EU:C:2011:557, 64. punkts, un Valenza  u.c., no C‑302/11 līdz C‑305/11, EU:C:2012:646, 39. punkts).
61. Taču nediskriminācijas princips un vienlīdzīgas attieksmes princips, kura piemērošana izpaužas kā pamatnolīguma 4. klauzula, ir Savienības tiesību sistēmas pamatprincipi (spriedums Aayhan u.c./Parlaments, EU:F:2009:43, 101. punkts), atbilstoši kuriem ir jāizvērtē Civildienesta noteikumu 45. panta tiesiskums.
62. Tomēr ir lietderīgi precizēt, ka, lemjot par pamatnolīguma piemērošanu strīdos starp ierēdņiem un dalībvalstu administrācijām, Tiesa ir nospriedusi, ka nediskriminācijas princips, kurš ir noteikts pamatnolīgumā, neattiecas uz iespējamo atšķirīgo attieksmi pret likumā noteikto personālu un līgumdarbiniekiem, jo šāda atšķirīga attieksme ir pamatota nevis ar darba tiesisko attiecību noteikto vai nenoteikto ilgumu, bet gan ar to likumisko vai līgumisko raksturu (rīkojums Rivas Montes, EU:C:2013:150, 44. un 45. punkts).
63. Šajā lietā jākonstatē, ka Civildienesta noteikumu 45. pantā nav atšķirīgas attieksmes pret darba ņēmējiem uz noteiktu laiku un uz nenoteiktu laiku. Faktiski vienīgais elements, kas tiek ņemts vērā Civildienesta noteikumu 45. pantā, ir attiecīgo darba ņēmēju nodarbinātības juridiskais raksturs, kas rada faktisku atšķirīgu attieksmi starp ierēdņa un pagaidu darbinieka iegūto darba stāžu. Taču saskaņā ar judikatūru uz šādu atšķirīgu attieksmi nav attiecināms nediskriminācijas princips, kurš ir noteikts pamatnolīgumā (skat. rīkojumu Rivas Montes, EU:C:2013:150, 44. un 47. punkts).
64. No tā izriet, ka prasītāja nevar iebildi par Civildienesta noteikumu 45. panta prettiesiskumu balstīt uz pamatnolīguma 4. klauzulas 1. punkta pārkāpumu vai uz vienlīdzīgas attieksmes principa, kurš tiek piemērots ar šo klauzulu, pārkāpumu.
65. Katrā ziņā prasītāja nevar atsaukties uz Tiesas izstrādātajiem principiem tās spriedumā Rosado Santana
(EU:C:2011:557). Konkrētāk, pamatlietā prasītājs galvenokārt cenšas apstrīdēt atšķirīgo attieksmi, iekšējās atlases procedūras vajadzībām ņemot vērā darba stāžu, kas iegūts pastāvīgā ierēdņa statusā, nevis nostrādāto laiku pagaidu ierēdņa statusā (spriedums Rosado Santana, EU:C:2011:557, 42. punkts). Šajā lietā prasītāja apšauba, vai tāda atšķirīga attieksme pret ierēdņiem, kuru darba stāžu ņem vērā, piemērojot Civildienesta noteikumu 45. pantu, un pagaidu darbiniekiem neatkarīgi no tā, vai tie pieņemti darbā uz nenoteiktu vai uz noteiktu laiku, ir tiesiska.
66. Līdz ar to viss pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par otro pamatu saistībā ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu
67. Prasītāja norāda, ka amatā paaugstināto ierēdņu sarakstā ir “vairāku ierēdņu”, kuri tāpat kā viņa bija pagaidu darbinieki tulki un kuriem esot tāds pats darba stāžs “funkciju grupā”, uzvārdi, bet tie tika apstiprināti amatā pirms viņas. Tātad iecēlējinstitūcija, šādos apstākļos sastādot amatā paaugstināto ierēdņu sarakstu, nav veikusi salīdzinošo vērtēšanu, kas atbilstoši judikatūrai dienesta interesēs bija jāveic rūpīgi un neatkarīgi un saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu, un ar savu rīcību tā it īpaši esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.
68. Taču jākonstatē, ka prasītāja savā prasības pieteikumā nenorāda, kas ir tie ierēdņi, kurus paaugstināja amatā kļūdainas salīdzinošās vērtēšanas rezultātā, pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu, un nesniedz Civildienesta tiesai nekādu informāciju, kas ļautu pārbaudīt šo argumentu patiesumu. Protams, prasītāja piedāvā “atklāt” šo ierēdņu uzvārdus pēc Civildienesta tiesas lūguma. Šāds piedāvājums tomēr nav pietiekams, lai labotu neprecizitātes prasības pieteikumā.
69. No tā izriet, ka otrais pamats ir jānoraida kā nepieņemams.
Par trešo pamatu saistībā ar pienākums ņemt vērā ierēdņu intereses pārkāpumu
70. Prasītāja uzskata, ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu, iecēlējinstitūcija nav ņēmusi vērā viņas intereses un tādējādi pārkāpusi pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses.
71. Civildienesta tiesa norāda, ka trešais pamats nav izvirzīts sūdzībā un nav saistīts ne ar vienu citu tajā izvirzīto pamatu vai argumentu, kurā ir tikai norādīts uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā un nediskriminācijas principa pārkāpumu attieksmē pret darba ņēmējiem uz noteiktu laiku un uz nenoteiktu laiku.
72. Tātad trešais pamats jānoraida kā nepieņemams, jo tas pirmo reizi ir izvirzīts tikai prasības pieteikumā, tādējādi pārkāpjot savstarpējas atbilstības prasību starp sūdzību Civildienesta noteikumu 91. panta 2. punkta izpratnē un tai sekojošo prasības pieteikumu, kura pieprasa – tās neizpildes gadījumā nozīmējot prasības nepieņemamību –, ka Savienības tiesās pret nelabvēlīgo aktu tieši izvirzītajiem pamatiem ir jābūt norādītiem jau pirmstiesas procedūras laikā, lai iecēlējinstitūcija vai institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, varētu uzzināt ieinteresētās personas kritiku par apstrīdēto lēmumu (spriedums Komisija/ Moschonaki, T‑476/11 P, EU:T:2013:557, 71. punkts).
73. Tātad prasījumi atcelt apstrīdēto lēmumu ir jānoraida to kopumā.
Par prasījumiem par kaitējuma atlīdzību
74. Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka tā esot cietusi materiālu kaitējumu tādēļ, ka, ja Padome būtu viņu iekļāvusi amatā paaugstināmo ierēdņu sarakstā, ņemot vērā Civildienesta noteikumos noteikto vidējo ilgumu minētajā pakāpē, darba stāžu tulka amatā Padomē, viņas novērtējuma ziņojumu slavējošo raksturu, kā arī to, ka konkrēti ierēdņi, kas veica tādus pašus pienākumus kā prasītāja, tika paaugstināti amatā, viņai būtu bijusi 90 % iespēja tikt paaugstinātai. Līdz ar to prasītāja novērtē viņai radīto kaitējumu EUR 30 000 apmērā, ņemot vērā viņas ciesto karjeras palēnināšanos un šīs palēnināšanās ietekmi uz viņas darba algu un pensijas tiesībām.
75. Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka esot cietusi morālo kaitējumu, kurš nav atlīdzināms tikai ar apstrīdētā lēmuma atcelšanu, jo, pat ja ir iespējams veikt visus pasākumus, kas ļautu labot pieļauto pārkāpumu, nav izslēgts, ka Padome tikai iekļauj prasītājas uzvārdu amatā paaugstināmo ierēdņu sarakstā, tomēr tālāk nepilda spriedumu par atcelšanu. Prasītāja šo kaitējumu novērtē ar summu EUR 10 000.
76. Civildienesta tiesa atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja prasītāja minēto kaitējumu ir izraisījusi tāda lēmuma pieņemšana, kurš ir prasījumu par atcelšanu priekšmets, šo prasījumu saistībā ar atcelšanu noraidīšana principā izraisa prasījumu par kaitējuma atlīdzību noraidīšanu, jo tie ir savstarpēji cieši saistīti (spriedums Arguelles Arias /Padome, F‑122/12, EU:F:2013:185, 127. punkts un tajā minētā judikatūra).
77. Šajā lietā ir jānorāda, ka prasītājas minētais materiālais un morālais kaitējums izriet no tā, ka Padome ir pieņēmusi lēmumu viņu neiekļaut amatā paaugstināmo ierēdņu sarakstā. Tomēr, tā kā prasījumi atcelt apstrīdēto lēmumu tika noraidīti, jo Civildienesta tiesa nav konstatējusi pārkāpumus Padomes rīcībā saistībā ar lēmumu pieņemšanu, prasītājas prasījumi par kaitējuma atlīdzību ir jānoraida.
78. No visa iepriekš minētā izriet, ka prasība ir pilnībā jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
79. Atbilstoši Reglamenta 101. pantam, ievērojot citas šī reglamenta II sadaļas 8. nodaļas tiesību normas, lietas dalībnieks, kam spriedums ir nelabvēlīgs, sedz savus tiesāšanās izdevumus un viņam piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kam spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar šī paša Reglamenta 102. panta 1. punktu, ja to prasa taisnīgums, Civildienesta tiesa var nolemt, ka lietas dalībnieks, kam spriedums ir nelabvēlīgs, sedz savus tiesāšanās izdevumus, bet viņam piespriež atlīdzināt otra lietas dalībnieka tiesāšanās izdevumus tikai daļēji vai pat vispār atbrīvo no šā pienākuma. Visbeidzot saskaņā ar Reglamenta 103. panta 4. punktu iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
80. No šajā spriedumā minētā pamatojuma izriet, ka prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs. Turklāt Padome savos prasījumos ir tieši lūgusi, lai prasītājai piespriestu atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā kā šīs lietas apstākļos Reglamenta 102. panta 1. punkta piemērošana nav attaisnota, prasītājai ir jāsedz savi un jāatlīdzina Padomes tiesāšanās izdevumi.
81. Visbeidzot saskaņā ar Reglamenta 103. panta 4. punktu Komisija un Revīzijas palāta savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu
CIVILDIENESTA TIESA (otrā palāta)
nospriež:
1) prasību noraidīt;
2) V. Todorova Androva sedz savus un atlīdzina Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus;
3) Eiropas Komisija un Eiropas Savienības Revīzijas palāta sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.