62024CJ0668
TIESAS SPRIEDUMS (desmitā palāta)
2026. gada 29. janvārī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Sociālā politika – Direktīva 1999/70/EK – UNICE, CEEP un EAK noslēgtais pamatnolīgums par darbu uz noteiktu laiku – Opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondu darbības nozarē uz noteiktu laiku noslēgti darba līgumi – Pamatojoties uz secīgiem uz noteiktu laiku noslēgtiem darba līgumiem nodarbināta darba ņēmēja – 5. klauzula – Pasākumi secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu vai darba attiecību ļaunprātīgas izmantošanas sodīšanai – Valsts tiesiskais regulējums, kurā nav atļauta darba līguma pārveidošana, bet citstarp paredzēta nodarītā kaitējuma atlīdzināšana
Lietā C‑668/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Tribunale di Milano (Milānas tiesa, Itālija) iesniegusi ar 2024. gada 7. oktobra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 11. oktobrī, tiesvedībā
Eliz Erkut Duygu
pret
Fondazione Teatro alla Scala di Milano,
TIESA (desmitā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs J. Pasers [J. Passer], tiesneši D. Gracijs [D. Gratsias] un B. Smulderss [B. Smulders] (referents),
ģenerāladvokāts: R. Norkus [R. Norkus],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
E. Erkut Duygu vārdā – F. Andretta, E. Casali un L. De Andreis, avvocati,
–
Fondazione Teatro alla Scala di Milano vārdā – G. Brambilla, A. Giussani, L. Molteni un A. Rampolla, avvocati,
–
Itālijas valdības vārdā – S. Fiorentino, pārstāvis, kuram palīdz L. Fiandaca un A. Giovannini, avvocati dello Stato,
–
Eiropas Komisijas vārdā – S. Delaude un D. Recchia, pārstāves,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 4. un 5. klauzulu 1999. gada 18. martā noslēgtajā pamatnolīgumā par darbu uz noteiktu laiku (turpmāk tekstā – “pamatnolīgums”), kas ietverts pielikumā Padomes Direktīvai 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (OV 1999, L 175, 43. lpp.).
2
Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedību starp balerīnu Eliz Erkut Duygu un Fondazione Teatro alla Scala di Milano (Milānas Teatro alla Scala fonds, Itālija; turpmāk tekstā – “fonds”) par to starp šīm pusēm pastāvošo darba attiecību kvalifikāciju, kuru pamatā ir secīgie no 2016. līdz 2019. gadam uz noteiktu laiku noslēgtie darba līgumi.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Direktīvas 1999/70 2. panta pirmā daļa izteikta šādi:
“Dalībvalstis pieņem normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi šīs direktīvas izpildei līdz 2001. gada 10. jūlijam, vai nodrošina, ka ne vēlāk par minēto dienu darba devēji un darba ņēmēji ar līgumu ir ieviesuši vajadzīgos pasākumus, dalībvalstu pienākums ir veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai tās vienmēr varētu garantēt iznākumus, ko paredz šī direktīva. Par to dalībvalstis nekavējoties informē [Eiropas] Komisiju.”
4
Pamatnolīguma vispārīgo apsvērumu 8. punkts formulēts šādi:
“Tā kā noteiktos sektoros, specialitātēs un darbības sfērās uz noteiktu laiku slēgti darba līgumi ir nodarbinātības iezīme, kas var būt noderīga tiklab darba devējiem, kā darba ņēmējiem.”
5
Pamatnolīguma 4. klauzulā “Diskriminācijas aizlieguma princips” noteikts:
“1. Darba nosacījumi, ko piemēro noteikta laika darba ņēmējiem, neskatoties uz to, ka ar viņiem slēgts līgums vai darba attiecības uz noteiktu termiņu, nav mazāk izdevīgi par tiem, ko piemēro salīdzināmiem pastāvīgajiem darba ņēmējiem, ja vien atšķirīgiem nosacījumiem nav objektīva pamata.
[..]
3. Šīs klauzulas piemērošanas kārtību pēc apspriedes ar darba devējiem un darba ņēmējiem nosaka dalībvalstis un/vai darba devēji un darba ņēmēji, ņemot vērā Kopienas tiesību aktus un valsts tiesību aktus, kolektīvos līgumus un praksi.
[..]”
6
Pamatnolīguma 5. klauzulā “Pasākumi, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu” paredzēts:
“1. Lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, kas rodas, pielietojot secīgus uz noteiktu laiku slēgtus darba līgumus vai darba attiecības, dalībvalstis pēc apspriešanās ar darba devējiem un darba ņēmējiem atbilstīgi valsts tiesību aktiem, kolektīvajiem līgumiem vai praksei un/vai darba devēji un darba ņēmēji, ja nav attiecīgu tiesisku pasākumu, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, tā, lai ņemtu vērā konkrētu sektoru un/vai darba ņēmēju vajadzības, ievieš vienu vai vairākus no šādiem pasākumiem:
a)
objektīvus iemeslus, kas attaisno šādu līgumu vai darba attiecību atjaunošanu;
b)
secīgu uz noteiktu laiku slēgtu darba līgumu vai darba attiecību kopējo maksimālo ilgumu;
c)
šādu līgumu vai darba attiecību atjaunojumu skaitu.
2. Dalībvalstis pēc apspriešanās ar darba devējiem un darba ņēmējiem un/vai darba devēji un darba ņēmēji, vajadzības gadījumā, nosaka, kādos apstākļos uz noteiktu laiku slēgtus darba līgumus vai darba attiecības:
a)
uzskata par “secīgām”;
b)
uzskata par uz nenoteiktu laiku slēgtiem darba līgumiem vai darba attiecībām.”
Itālijas tiesības
2010. gada 30. aprīļa Dekrētlikums Nr. 64
7
2010. gada 30. aprīļadecreto‑legge n. 64 – Disposizioni urgenti in materia di spettacolo e attività culturali (Dekrētlikums Nr. 64 par steidzamiem noteikumiem uzvedumu un kultūras pasākumu jomā; 2010. gada 30. aprīļaGURI Nr. 100), kas ar grozījumiem pārveidots par 2010. gada 29. jūnijalegge n. 100 (Likums Nr. 100; 2010. gada 30. jūnijaGURI Nr. 150, 2. lpp.), 3. panta 6. punktā, pirmkārt, noteikts, ka 1977. gada 22. jūlijalegge n. 426 – Provvedimenti straordinari a sostegno delle attività musicali (Likums Nr. 426 par īpašiem pasākumiem mūzikas darbības atbalstam; 1977. gada 28. jūlijaGURI Nr. 206) 3. panta 4. un 5. punktu turpina piemērot opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondiem, lai arī tie ir pārveidoti par privāttiesību subjektiem. Otrkārt, tajā paredzēts, ka 2001. gada 6. septembradecreto legislativo n. 368 – Attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES (Leģislatīvais dekrēts Nr. 368, ar ko transponē Direktīvu 1999/70/EK par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku; 2001. gada 9. oktobraGURI Nr. 235) 1. panta 01. un 2. punkta noteikumi nav piemērojami opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondiem.
2013. gada 8. augusta Dekrētlikums Nr. 91
8
2013. gada 8. augustadecreto‑legge n. 91 – Disposizioni urgenti per la tutela, la valorizzazione e il rilancio dei beni e delle attività culturali e del turismo (Dekrētlikums Nr. 91 par steidzamiem pasākumiem kultūras mantojuma, kā arī kultūras un tūrisma aizsardzībai, attīstīšanai un stimulēšanai; 2013. gada 9. augustaGURI Nr. 186), kas ar grozījumiem pārveidots par 2013. gada 7. oktobralegge n. 112 (Likums Nr. 112; 2013. gada 8. oktobraGURI Nr. 236, 1. lpp.), 11. panta “Steidzami pasākumi opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondu sanācijai un augsta līmeņa nacionālās mūzikas sistēmas stimulēšanai” 19. punktā noteikts:
“Darba attiecības ar opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondiem uz nenoteiktu laiku nodibina tikai saskaņā ar atbilstošām publisko konkursu procedūrām. [..]”
Leģislatīvais dekrēts Nr. 81/2015
9
Iesniedzējtiesa precizē, ka pamatlietā aplūkotie līgumi daļēji bija noslēgti atbilstoši sākotnējai 2015. gada 15. jūnijadecreto legislativo n. 81 – Disciplina organica dei contratti di lavoro e revisione della normativa in tema di mansioni, a norma dell’articolo 1, comma 7, della legge 10 dicembre 2014, n. 183 (Leģislatīvais dekrēts Nr. 81 par darba līgumu konstitutīvo sistēmu un tiesību aktu par amata pienākumiem pārskatīšanu saskaņā ar 2014. gada 10. decembra Likuma Nr. 183 1. panta 7. punktu; 2015. gada 24. jūnijaGURI Nr. 144 kārtējais pielikums; turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 81/2015”) redakcijai un daļēji atbilstoši šī leģislatīvā dekrēta redakcijai ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2018. gada 12. jūlija Dekrētlikumu Nr. 87, kurš pārveidots par 2018. gada 9. augusta Likumu Nr. 96 (turpmāk tekstā – “grozītais Leģislatīvais dekrēts Nr. 81/2015”).
10
Leģislatīvā dekrēta Nr. 81/2015 19. pantā bija noteikts:
“1.   Darba līgumu var noslēgt uz laiku, kas nepārsniedz 36 mēnešus.
2.   Ja koplīgumos nav noteikts citādi un izņemot 21. panta 2. punktā minētās sezonālās darbības, tādu uz noteiktu laiku nodibinātu darba attiecību ilgums starp vienu un to pašu darba devēju un darba ņēmēju, kuras izriet no vairākiem secīgiem līgumiem, kas noslēgti tāda paša līmeņa un juridiskās kategorijas uzdevumu veikšanai, un neņemot vērā pārtraukumus starp vienu līgumu un nākamo darba līgumu, nedrīkst pārsniegt 36 mēnešus. Šī termiņa aprēķinā tiek ņemti vērā arī tādu darba uzdevumu izpildes laikposmi, kas ietver tāda paša līmeņa un juridiskās kategorijas uzdevumus, kuri, izmantojot uz noteiktu laiku nodibinātas darba attiecības, veikti starp tām pašām personām. Ja ir pārsniegta 36 mēnešu robeža, pamatojoties uz vienu līgumu vai virkni līgumu, līgums, sākot no šādas termiņa pārsniegšanas dienas, tiek pārveidots par līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku.
3.   Neskarot 2. punktu, teritoriāli kompetentajā darba direkcijā starp tām pašām personām var noslēgt citu darba līgumu uz noteiktu laiku, kas nepārsniedz 12 mēnešus. Ja nav ievērota aprakstītā procedūra un ja ir pārsniegts līgumā noteiktais termiņš, līgums, sākot no tā noslēgšanas dienas, tiek pārveidots par līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku.”
11
Šī leģislatīvā dekrēta 21. pantā bija paredzēts:
“1.   Uz noteiktu laiku noslēgta darba līguma termiņu ar darba ņēmēja piekrišanu var pagarināt tikai tad, ja sākotnējais līguma termiņš nepārsniedz 36 mēnešus, un katrā ziņā ne vairāk kā piecas reizes 36 mēnešu laikposmā neatkarīgi no līgumu skaita. Ja pagarinājumu skaits ir lielāks, dienā, kad sākas sestais pagarinājums, līgums tiek pārveidots par līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku.
2.   Ja darba ņēmējs desmit dienu laikā pēc tāda līguma termiņa beigām, kura ilgums nepārsniedz sešus mēnešus, vai 20 dienu laikā pēc tāda līguma termiņa beigām, kura ilgums pārsniedz sešus mēnešus, tiek atkārtoti nodarbināts uz noteiktu laiku, otrais līgums tiek pārveidots par līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku. Šī punkta noteikumi nav piemērojami darba ņēmējiem, kuri nodarbināti sezonas darbā, kas noteikts ar Darba un sociālās politikas ministrijas dekrētu, kā arī gadījumos, kas paredzēti koplīgumos. Republikas prezidenta 1963. gada 7. oktobra Dekrēta Nr. 1525 noteikumus turpina piemērot līdz otrajā teikumā minētā dekrēta pieņemšanai.
[..]”
12
Minētā leģislatīvā dekrēta 29. panta 3. punkts bija formulēts šādi:
“Šī leģislatīvā dekrēta 19. panta 1.–3. punktā un 21. pantā paredzētie noteikumi nav piemērojami 1996. gada 29. jūnija Leģislatīvajā dekrētā Nr. 367 minēto mūzikas producēšanas fondu mākslinieciskajam un tehniskajam personālam.”
13
Iesniedzējtiesas ieskatā pēdējā minētā tiesību norma atbilst iepriekš spēkā esošajai tiesību normai, proti, 2001. gada 6. septembra Leģislatīvā dekrēta Nr. 368 11. panta 4. punktam, kurā bija noteikts, ka pēdējā minētā leģislatīvā dekrēta 4. un 5. pantā paredzētie noteikumi – attiecīgi par laika un cēloņsakarības ierobežojumiem, kas tad, ja šie noteikumi netiek ievēroti, piemērojami uz noteiktu laiku noslēgtiem līgumiem un līguma pārveidošanai par līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku, – nav piemērojami mūzikas producēšanas fondu mākslinieciskajam un tehniskajam personālam.
14
Grozītā Leģislatīvā dekrēta Nr. 81/2015 19. pantā bija paredzēts:
“1.   Darba līgumu var noslēgt uz laiku, kas nepārsniedz 12 mēnešus. Ja ir izpildīts vismaz viens no turpmāk minētajiem nosacījumiem, darba līgumu var noslēgt arī uz ilgāku laiku, tomēr tā ilgums nedrīkst pārsniegt 24 mēnešus:
a)
ja to pamato objektīvas pagaidu vajadzības, kas nav saistītas ar parasto darbību, vai vajadzība aizvietot citus darbiniekus;
b)
to pamato ar pagaidu, nozīmīgu un neparedzamu parastās darbības pieaugumu saistītas vajadzības. [..]
((b‑bis)
to pamato 51. pantā minētajos koplīgumos paredzētās īpašās vajadzības.))
((1.1. Šī panta 1. punktā minēto termiņu, kas pārsniedz 12 mēnešus, bet nav ilgāks par 24 mēnešiem, darba līgumos var paredzēt, ja līdz 2022. gada 30. septembrim pastāv 51. pantā minētajos darba koplīgumos noteiktās īpašās vajadzības 1. punkta b‑bis) apakšpunkta izpratnē.))
1.‑bis. Ja līgums noslēgts vairāk nekā uz 12 mēnešiem, neievērojot 1. punktā minētos nosacījumus, tas, sākot no dienas, kad pārsniegts 12 mēnešu termiņš, tiek pārveidots par līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku.
[..]
2.   Ja koplīgumos nav noteikts citādi un izņemot 21. panta 2. punktā minētās sezonālās darbības, tādu uz noteiktu laiku nodibinātu darba attiecību ilgums starp vienu un to pašu darba devēju un darba ņēmēju, kuras izriet no vairākiem secīgiem līgumiem, kas noslēgti tāda paša līmeņa un juridiskās kategorijas uzdevumu veikšanai, un neņemot vērā pārtraukumus starp vienu līgumu un nākamo darba līgumu, nedrīkst pārsniegt 24 mēnešus. Šī termiņa aprēķinā tiek ņemti vērā arī tādu darba uzdevumu izpildes laikposmi, kas ietver tāda paša līmeņa un juridiskās kategorijas uzdevumus, kuri, izmantojot uz noteiktu laiku nodibinātas darba attiecības, veikti starp tām pašām personām. Ja ir pārsniegta 24 mēnešu robeža, pamatojoties uz vienu līgumu vai virkni līgumu, līgums, sākot no šādas termiņa pārsniegšanas dienas, tiek pārveidots par līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku. [..]
3.   Neskarot 2. punktu, teritoriāli kompetentajā darba direkcijā starp tām pašām personām var noslēgt citu darba līgumu uz noteiktu laiku, kas nepārsniedz 12 mēnešus. Ja nav ievērota aprakstītā procedūra un ja ir pārsniegts līgumā noteiktais termiņš, līgums, sākot no tā noslēgšanas dienas, tiek pārveidots par līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku.”
15
Grozītā Leģislatīvā dekrēta Nr. 81/2015 21. pants bija formulēts šādi:
“01.   Līgumu var pagarināt tikai tad, ja ir ievēroti 19. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi. Līgumu var brīvi pagarināt pirmajos 12 mēnešos un pēc tam tikai tad, ja ir izpildīti 19. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi. Ja tiek pārkāpti pirmā un otrā teikuma noteikumi, līgums tiek pārveidots par līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku. Līgumus par sezonas darbu šī panta 2. punkta izpratnē var atjaunot vai pagarināt arī tad, ja 19. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi nav izpildīti. [..]
1.   Uz noteiktu laiku noslēgta darba līguma termiņu ar darba ņēmēja piekrišanu var pagarināt tikai tad, ja sākotnējais līguma termiņš nepārsniedz 24 mēnešus, un katrā ziņā ne vairāk kā četras reizes 24 mēnešu laikposmā neatkarīgi no līgumu skaita. Ja pagarinājumu skaits ir lielāks, dienā, kad sākas piektais pagarinājums, līgums tiek pārveidots par līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku.
[..]
2.   Ja darba ņēmējs desmit dienu laikā pēc tāda līguma termiņa beigām, kura ilgums nepārsniedz sešus mēnešus, vai 20 dienu laikā pēc tāda līguma termiņa beigām, kura ilgums pārsniedz sešus mēnešus, tiek atkārtoti nodarbināts uz noteiktu laiku, otrais līgums tiek pārveidots par līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku. Šī punkta noteikumi nav piemērojami darba ņēmējiem, kuri nodarbināti sezonas darbā, kas noteikts ar Darba un sociālās politikas ministrijas dekrētu, kā arī gadījumos, kas paredzēti koplīgumos. Republikas prezidenta 1963. gada 7. oktobra Dekrēta Nr. 1525 noteikumus turpina piemērot līdz otrajā teikumā minētā dekrēta pieņemšanai. [..]
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
16
Prasītāja pamatlietā Eliz Erkut Duygu no 2014. līdz 2019. gadam strādāja par balerīnu fonda baleta trupā atbilstoši vairākiem līgumiem. Konkrētāk – pēc pirmā uz noteiktu laiku (no 2014. gada 4. novembra līdz 2015. gada 18. janvārim) noslēgtā darba līguma audzēknes statusā viņa, izturot atlases procedūru, no 2016. gada 16. augusta līdz 2019. gada 9. jūlijam noslēdza vairākus secīgus pašnodarbinātā darba līgumus.
17
Uzskatot, ka viņa pastāvīgi ir bijusi iekļauta fonda darbinieku sastāvā un savu darbu ir veikusi ar tādiem pašiem nosacījumiem kā uz nenoteiktu laiku darbā pieņemtie darbinieki, E. Erkut
Duygu vērsās iesniedzējtiesā Tribunale di Milano (Milānas tiesa, Itālija), apgalvodama, ka līgumi, ko viņa kā pašnodarbināta persona noslēgusi ar fondu, ir prettiesiski. Viņa lūdza konstatēt algota darba attiecību raksturu un atjaunot viņu darbā, jo secīgo noteikta laika darba līgumu noslēgšana esot bijusi ļaunprātīga.
18
Iesniedzējtiesa norāda, ka tajā izskatāmais strīds ir saistīts arī ar citu fonda dejotāju ierosinātajām tiesvedībām, kurās Tribunale di Milano (Milānas tiesa) jau ir pieņēmusi nolēmumu. It īpaši situācijā, kas faktiski ir salīdzināma ar šo lietu, iesniedzējtiesa esot atzinusi, ka starp šo fondu un dejotājiem kā pašnodarbinātām personām noslēgtajiem līgumiem ir tikai fiktīvs raksturs un šie līgumi tiek izmantoti, lai apietu piemērojamos tiesību aktus, un esot arī konstatējusi, ka darba attiecībām ir algota darba raksturs. Tomēr darbinieku atjaunošanu darbā netika uzdots veikt, jo iespēja paredzēt sodu par secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgu izmantošanu, pārveidojot tos par darba līgumiem, kas noslēgti uz nenoteiktu laiku, bija izslēgta atbilstoši judikatūras virzienam, kuru Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa, Itālija) apvienotās palātas pirmo reizi apstiprināja 2023. gadā. Tādējādi minētā augstākā tiesa arī opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondu darbības nozarē esot atkāpusies no savas iepriekšējās judikatūras, kurā esot pastāvējusi tendence atzīt pilnīgu aizsardzību, kas saistīta ar darba attiecību konstatēšanu gadījumā, kad ļaunprātīgi izmantoti secīgi uz noteiktu laiku noslēgti līgumi.
19
Minētās tiesas skatījumā šis konteksts pamato vēršanos Tiesā par Savienības tiesību interpretāciju. Lai gan iesniedzējtiesa ir informēta, ka šajā lietā uzdotajam jautājumam pēc būtības līdzīgu jautājumu Tiesa jau ir izskatījusi 2018. gada 25. oktobra spriedumā Sciotto (C‑331/17, turpmāk tekstā – “spriedums Sciotto”, EU:C:2018:859), tomēr, pirmkārt, pēc minētā sprieduma pasludināšanas Itālijas likumdevējs ir pieņēmis 2019. gada 28. jūnijadecreto‑legge n. 59 (Dekrētlikums Nr. 59), kas pārveidots par 2019. gada 8. septembralegge n. 81 – Misure urgenti in materia di personale delle fondazioni lirico
sinfoniche (Likums Nr. 81 par steidzamiem pasākumiem attiecībā uz opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondu darbiniekiem; turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 59”). Otrkārt, Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) esot mainījusi savu judikatūru, tāpēc no jauna jāvēršas Tiesā, lai izvērtētu, vai pamatlietā aplūkotajiem darba līgumiem piemērojamais valsts tiesiskais regulējums – interpretācijā, ko sniegusi minētā augstākā tiesa, – ir saderīgs ar Savienības tiesībām.
20
Šajā ziņā iesniedzējtiesa vispirms precizē, ka pamatlietā aplūkotie līgumi daļēji tika noslēgti saskaņā ar Leģislatīvo dekrētu Nr. 81/2015 un daļēji saskaņā ar grozīto Leģislatīvo dekrētu Nr. 81/2015.
21
Tā arī norāda, ka nevienam no šiem līgumiem nav piemērojams Dekrētlikums Nr. 59. Šis jaunais tiesību akts, kas ieviests, lai atjaunotu valsts tiesību atbilstību spriedumā Sciotto izstrādātajiem principiem, neesot piemērojams ratione temporis, jo ir pieņemts pēc pēdējā E. Erkut Duygu noslēgtā līguma.
22
Turpinājumā iesniedzējtiesa uzsver – lai gan valsts tiesiskajā regulējumā attiecībā uz opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondu darbības nozarē uz noteiktu laiku noslēgtajiem darba līgumiem vienmēr ir bijusi paredzēta kārtība, kas šīs organizācijas atbrīvo no citās ekonomikas nozarēs piemērojamās vispārīgās kārtības, noteikumi, ar kuriem publisko izdevumu ierobežošanas nolūkā ir aizliegta pieņemšana darbā uz nenoteiktu laiku, valsts judikatūrā nav atzīti par tādiem, kas liedz nodibināt darba attiecības uz nenoteiktu laiku gadījumā, ja ir pierādīta uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīga izmantošana.
23
Tādējādi judikatūrā esot izveidojusies tendence aizsargāt darba ņēmēju tiesisko stāvokli un tādēļ ļaut noslēgt līgumu uz nenoteiktu laiku pat tad, ja ir aizliegts ar darba ņēmējiem noslēgt līgumus uz nenoteiktu laiku. Šajā ziņā iesniedzējtiesa atsaucas uz Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) spriedumu Nr. 6547/2014 un Corte costituzionale (Konstitucionālā tiesa, Itālija) spriedumu Nr. 260/2015.
24
Šī agrākā judikatūra, kurā atbalstīta uz noteiktu laiku noslēgta darba līguma pārveidošana par darba līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku, pēc sprieduma Sciotto pasludināšanas tomēr esot mainījusies.
25
Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) spriedumos Nr. 5542/2023 un Nr. 5556/2023 esot atzinusi, ka uz noteiktu laiku noslēgta darba līguma pārveidošana par līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku, nav to sodu sastāvdaļa, kuri paredzēti opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondiem piemērojamajā valsts tiesiskajā regulējumā. Minētā augstākā tiesa esot nospriedusi – valsts tiesību aktos kā atlīdzinājums par secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgu izmantošanu ir paredzēta minimālā kompensācija 2,5 līdz 12 mēnešalgu apmērā, ar ko atlīdzināms iespējamais kaitējums, kas kvalificēts kā “Kopienas kaitējums”, un nav ierobežota iespēja pierādīt arī lielāku nodarīto kaitējumu.
26
Iesniedzējtiesa precizē, ka šajos spriedumos Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) ir tieši aplūkojusi tās judikatūras saderību ar principiem, ko Tiesa izstrādājusi spriedumā Sciotto. Iesniedzējtiesai tomēr ir šaubas par šo saderību, jo Tiesa minētajā spriedumā esot skaidri norādījusi, ka uz noteiktu laiku noslēgta darba līguma pārveidošana par darba līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku, ir vienīgais pasākums, kas var nodrošināt pamatnolīguma 5. klauzulas ievērošanu gadījumā, ja ļaunprātīgi izmantoti secīgi uz noteiktu laiku noslēgti darba līgumi.
27
Tāpat iesniedzējtiesas ieskatā Tiesa ir atzinusi, ka diskriminācijas aizlieguma principam ir horizontāla saistoša iedarbība. Tomēr Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) šo principu esot uzskatījusi par maznozīmīgu. Šī sprieduma 25. punktā minētajos spriedumos tā esot apstiprinājusi, ka darba ņēmēju un opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondu attiecības nav salīdzināmas ar citu privātā sektora darba devēju darbinieku attiecībām, ņemot vērā šo attiecību īpašo raksturu, kas esot saistīts ar šo fondu galvenokārt publisko raksturu, pat ja tie ir pārveidoti par privāttiesību subjektiem. Tādējādi attiecības starp darba ņēmēju un šādu fondu drīzāk esot pielīdzināmas līgumiskām publiskā sektora darba attiecībām.
28
Iesniedzējtiesas skatījumā tas, ka privāta struktūra īsteno publiskus mērķus vai daļēji saņem valsts finansējumu, nevar mainīt tās privāto raksturu. Šajā kontekstā šī tiesa norāda, ka Tiesa spriedumā Sciotto ir atzinusi, ka darba devēja publiskais vai privātais raksturs pats par sevi nepamato mazāku darba ņēmēja aizsardzību.
29
Visbeidzot iesniedzējtiesa uzsver, ka diskrimināciju starp noteikta laika darba ņēmējiem opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondu darbības nozarē un noteikta laika darba ņēmējiem citās nozarēs, ko Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) ir izslēgusi šī sprieduma 25. punktā minētajos spriedumos, Tiesa ir skaidri atzinusi un kritizējusi sprieduma Sciotto 71. punktā.
30
Šādos apstākļos Tribunale di Milano (Milānas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [pamatnolīguma] 4. un 5. klauzula jāinterpretē tādējādi, ka tām ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais – interpretācijā, kas sniegta Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) apvienoto palātu spriedumos Nr. 5542/2023 un Nr. 5556/2023 –, saskaņā ar kuru darba attiecības reglamentējošās vispārīgās tiesību normas, ar ko paredzēts sods par secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu līgumu ļaunprātīgu izmantošanu, automātiski pārveidojot uz noteiktu laiku noslēgtu līgumu par darba līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku, ja secīgie uz noteiktu laiku noslēgtie līgumi tiek izmantoti ļaunprātīgi, nav piemērojamas opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondu darbības nozarē, jo minētajā nozarē paredzēto sistēmu – pretēji vairākumam ekonomikas nozaru – veido kaitējuma atlīdzība, lai arī pastāv ar prezumpcijām atvieglots pierādīšanas režīms un ir noteikta vadības atbildība tīša pārkāpuma vai rupjas nolaidības gadījumos?”
Par prejudiciālo jautājumu
Par pieņemamību
31
Pirmām kārtām, fonds un Itālijas valdība apgalvo, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams.
32
Tie būtībā visupirms apgalvo, ka iesniedzējtiesa nav norādījusi saikni starp Savienības tiesību normām un pamatlietā piemērojamiem valsts tiesību aktiem un ir nepilnīgi izklāstījusi šīs lietas pamatapstākļus. Tā, neesot norādīts precīzs katra pamatlietā aplūkotā darba līguma termiņš, un vispārīgā atsauce uz tiesvedībām, kurās iekļaujas pamatlieta, neļaujot saprast, vai secīgi uz noteiktu laiku noslēgtie darba līgumi ir izmantoti ļaunprātīgi. Turklāt fonds ir norādījis, ka starp to un E. Erkut Duygu pastāvošās darba attiecības ir balstītas uz darba koplīgumu, kurā paredzēts maksimālais 60 mēnešu darba laika ilgums, jo šāda iespēja ir pieļaujama atbilstoši Leģislatīvā dekrēta Nr. 81/2015 19. pantam. Attiecīgi pamatlietā neesot nekādas nozīmes tam, ka vispārīgais tiesiskais regulējums, kas piemērojams opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondu darbības nozarē, varētu būt pretrunā pamatnolīguma 4. un 5. klauzulai, jo šajā lietā nekādi nevarētu rasties šāda veida līgumu ļaunprātīgas secīgas izmantošanas risks, tāpēc ka nav noteikts maksimālais kopējais darba attiecību ilgums, kā tas bija spriedumā Sciotto.
33
Turpinājumā – iesniedzējtiesas nolēmumā nedz attiecībā uz judikatūru, nedz atbilstošo regulējumu neesot pietiekami precīzi aprakstīts valsts tiesiskais regulējums, kurā iekļaujas šis strīds. Tā, iesniedzējtiesa neesot pilnībā izklāstījusi nedz tās minēto augstāko tiesu nolēmumu, nedz arī Tiesas judikatūras saturu. Iesniedzējtiesa arī esot tikai daļēji atspoguļojusi Leģislatīvā dekrēta Nr. 81/2015 29. pantu, kura 4. punktā bija paredzēts, ka šis pants ir piemērojams, “neskarot [2001. gada 30. marta] Leģislatīvā dekrēta Nr. 165 36. pantu [“Vispārīgi noteikumi par darba organizāciju valsts pārvaldes iestādēs” (2001. gada 9. maijaGURI Nr. 106, kārtējais pielikums Nr. 112)]”. Pamatlietas faktu norises laikā esot bijis piemērojams tieši pēdējais minētais pants – interpretācijā, kas sniegta iesniedzējtiesas norādītajos Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) spriedumos. Saskaņā ar to attiecīgajam darba ņēmējam esot tiesības saņemt zaudējumu atlīdzību par paveikto darbu laikā, kad tika pārkāptas šajā nozarē piemērojamās saistošās tiesību normas par darba līgumiem, kas noslēgti uz noteiktu laiku, kā arī tiesības uz šādi nodarīto zaudējumu pierādīšanas pienākuma atvieglošanu. Turklāt subjekta, kas nodarbina šo darbinieku, vadītājs būtu atbildīgs arī par valstij nodarīto finansiālo kaitējumu, ja viņš būtu pieļāvis tīšu uz noteiktu laiku noslēgtiem darba līgumiem piemērojamo noteikumu pārkāpumu vai rupju nolaidību. Vadītājam tiktu liegta arī piemaksa pie algas par darba rezultātiem, un šāds pārkāpums tiktu ņemts vērā, pagarinot viņa līgumu.
34
Visbeidzot – iesniedzējtiesa esot lūgusi Tiesu izvērtēt jautājumu, kuru tā jau ir izskatījusi spriedumā Sciotto un 2018. gada 7. marta spriedumā Santoro (C‑494/16, EU:C:2018:166).
35
Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, ko valsts tiesa uzdevusi atbilstoši pašas noteiktajam tiesiskajam regulējumam un faktiskajiem apstākļiem, kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas nozīmīguma prezumpcija. Tā kā vienīgi iesniedzējtiesa ir kompetenta interpretēt un piemērot valsts tiesības, Tiesai ir jāņem vērā prejudiciālo jautājumu tiesiskais konteksts, kāds izklāstīts iesniedzējtiesas nolēmumā (skat. spriedumus, 2003. gada 15. maijs, Salzmann, C‑300/01, EU:C:2003:283, 31. punkts, un 2025. gada 28. janvāris, ASG 2, C‑253/23, EU:C:2025:40, 56. un 57. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas iesniegtu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedumi, 2024. gada 14. novembris, S. (Iztiesāšanas sastāva izmaiņas), C‑197/23, EU:C:2024:956, 43. punkts, un 2025. gada 1. augusts, Alace un Canpelli, C‑758/24 un C‑759/24, EU:C:2025:591, 38. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
36
Lūgumam sniegt prejudiciālu nolēmumu jāatbilst arī Tiesas Reglamenta 94. panta prasībām un attiecīgi tajā citstarp jābūt ietvertam to iemeslu izklāstam, kas iesniedzējtiesai likuši šaubīties par noteiktu Savienības tiesību normu interpretāciju, un jābūt arī ietvertai saiknei, ko tā konstatējusi starp šīm tiesību normām un pamatlietai piemērojamiem valsts tiesību aktiem.
37
Šajā lietā iesniedzējtiesa ir paudusi viedokli par to, kā būtu kvalificējami pamatlietā aplūkotie līgumi. Pirmkārt, iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka saistībā ar faktisko situāciju, kas ir līdzīga tai, kādu tā izskata šajā lietā, tā ir atzinusi, ka līgumiem, kurus ar fondu noslēgušas pašnodarbinātas personas, ir tikai fiktīvs raksturs, kā arī to, ka šo līgumu secīgā izmantošana ir bijusi ļaunprātīga un ka par to nevar sodīt, pārveidojot šos līgumus par darba līgumiem, kas noslēgti uz nenoteiktu laiku. Uzsverot, ka minētie līgumi vismaz potenciāli ir fiktīvi un ļaunprātīgi, iesniedzējtiesa, pilnībā uzņemoties visu atbildību, ir izklāstījusi faktus, kuriem ir nozīme pamatlietā, un norādījusi saikni starp Savienības tiesību normām un piemērojamiem valsts tiesību aktiem, kā arī saikni starp lūgto Savienības tiesību interpretāciju un pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai priekšmetu.
38
Otrkārt, no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka iesniedzējtiesa ir noraidījusi tā darba koplīguma iespējamo nozīmi šajā lietā, kuru fonds ir norādījis kā pamatlietā aplūkoto darba attiecību pamatu atbilstoši Leģislatīvā dekrēta Nr. 81/2015 19. pantam. Papildus iepriekšējā punktā minētajai pamatlietā aplūkoto līgumu kvalifikācijai iesniedzējtiesa ir atsaukusies arī uz šī leģislatīvā dekrēta 29. pantu, saskaņā ar kuru 19. panta 1.–3. punktā paredzētie noteikumi neattiecas uz tādu mūzikas producēšanas fondu kā šajā lietā aplūkotais fonds māksliniecisko un tehnisko personālu.
39
Turpinājumā, paužot šaubas par pamatlietas faktiem piemērojamā valsts tiesiskā regulējuma – interpretācijā, ko sniegusi valsts augstākā tiesa, – saderību ar pamatnolīguma 4. un 5. klauzulu, iesniedzējtiesa ir norādījusi iemeslus, kas tai likuši šaubīties par šo Savienības tiesību normu interpretāciju. Tādējādi tā ir ievērojusi Reglamenta 94. panta prasības.
40
Turklāt, runājot par iesniedzējtiesas nolēmumā norādītās judikatūras vai valsts tiesiskā regulējuma precizitāti vai pilnīgumu, iesniedzējtiesa šajā lietā, nenoliedzami, nav minējusi precīzas atsauces uz pamatlietā piemērojamo valsts tiesību normu, kurā kā soda pasākums būtu paredzēta iespēja saukt pie atbildības vadītājus par rupju nolaidību vai valsts tiesību normu par darba līgumiem, kas noslēgti uz noteiktu laiku, tīšu pārkāpumu. Tomēr jākonstatē, ka no Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa) spriedumu Nr. 5542/2023 un Nr. 5556/2023 izklāstījuma izriet, ka iesniedzējtiesas ieskatā pamatlietas faktu norises laikā šāds noteikums bija spēkā. Tā kā attiecīgi nav izslēgts, ka šis noteikums ir daļa no pamatlietā aplūkotajiem darba līgumiem piemērojamā tiesiskā regulējuma, Tiesas rīcībā ir pietiekami daudz tiesisko un faktisko norāžu, lai varētu iesniedzējtiesai sniegt noderīgu atbildi. No tā arī secināms, ka prejudiciālais jautājums šajā ziņā nav hipotētisks.
41
Visbeidzot par apgalvojumu, ka Tiesa jau ir lēmusi par uzdoto jautājumu, jāatgādina, ka LESD 267. pantā valstu tiesām ir piešķirtas visplašākās iespējas vērsties Tiesā, ja tās uzskata, ka lietā, ko tās izskata, rodas jautājumi par Savienības tiesību normu interpretāciju. No tā izriet – tas, ka saistībā ar kādu Savienības tiesību jautājumu pastāv iedibināta judikatūra, kas ļauj Tiesai izdot rīkojumu saskaņā ar Reglamenta 99. pantu, nekādi neietekmē lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību gadījumā, ja valsts tiesa, izmantojot savu rīcības brīvību, nolemj vērsties Tiesā saskaņā ar LESD 267. pantu (spriedums, 2025. gada 19. jūnijs, Bulgarian posts, C‑785/23, EU:C:2025:462, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
42
Otrām kārtām, Itālijas valdības un Komisijas skatījumā uzdotais jautājums nav pieņemams, ciktāl tas attiecas uz pamatnolīguma 4. klauzulu. Proti, no Tiesas judikatūras izrietot, ka uz šo tiesību normu nevar atsaukties saistībā ar apgalvoto nevienlīdzīgo attieksmi pret noteikta laika darba ņēmējiem.
43
Šajā ziņā jānorāda, ka iesniedzējtiesa lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir apstrīdējusi nevis nelabvēlīgu attieksmi pret noteikta laika darba ņēmējiem salīdzinājumā ar pastāvīgajiem darba ņēmējiem, kuri ir salīdzināmā situācijā, bet gan atšķirīgu attieksmi pret dažādām noteikta laika darba ņēmēju kategorijām atkarībā no ekonomikas nozares, kurā viņi veic savu profesionālo darbību, proti, opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondu darbības nozarē un citās nozarēs nodarbinātajiem noteikta laika darba ņēmējiem.
44
Tiesa jau ir nospriedusi, ka pamatnolīgumā nostiprinātais diskriminācijas aizlieguma princips neattiecas uz iespējamu atšķirīgu attieksmi pret dažādām noteikta laika darbinieku kategorijām, jo šis princips ar šo pamatnolīgumu ir ticis īstenots un konkretizēts vienīgi attiecībā uz atšķirīgu attieksmi pret noteikta laika darba ņēmējiem un pastāvīgajiem darba ņēmējiem, kuri ir salīdzināmā situācijā (spriedums, 2022. gada 13. janvāris, MIUR un Ufficio Scolastico Regionale per la Campania, C‑282/19, EU:C:2022:3, 72. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
45
Sprieduma Sciotto 71. punkts, uz kuru iesniedzējtiesa ir tieši atsaukusies, pamatojot par minēto 4. klauzulu uzdoto prejudiciālo jautājumu, neliek apšaubīt šo judikatūru. Lai gan šajā punktā minēta iespējama diskriminācija starp noteikta laika darba ņēmējiem opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondu darbības nozarē un citu nozaru darba ņēmējiem, no tā nevar secināt, ka uz šādu diskrimināciju, pieņemot, ka tā ir pierādīta, būtu attiecināma pamatnolīguma 4. klauzula. Šajā punktā ir tikai noteikts, ka citu nozaru darba ņēmēji, pārkvalificējot to līgumu, var kļūt par “salīdzināmiem pastāvīgajiem darba ņēmējiem” šīs klauzulas izpratnē. Savukārt no minētā punkta neizriet, ka 4. klauzula būtu attiecināma uz atšķirīgu attieksmi pret dažādām noteikta laika darba ņēmēju kategorijām atkarībā no ekonomikas nozares, kurā viņi veic profesionālo darbību.
46
Tādēļ pamatnolīguma 4. klauzula pamatlietā nav piemērojama. Prejudiciālais jautājums šajā ziņā nav pieņemams.
Par lietas būtību
47
Ar vienīgo uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai pamatnolīguma 5. klauzula jāinterpretē tādējādi, ka tai ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums – interpretācijā, ko sniegusi valsts augstākā tiesa –, saskaņā ar kuru darba attiecības reglamentējošās vispārīgās tiesību normas, ar ko paredzēts sods par secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgu izmantošanu, automātiski pārveidojot šādus līgumus par darba līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku, nav piemērojamas opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondu darbības nozarē un saskaņā ar kuru kā soda pasākumi par secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgu izmantošanu šajā nozarē ir paredzēta, pirmkārt, iespēja piešķirt minimālo summu kā atlīdzinājumu par nodarītajiem zaudējumiem, kurus var pierādīt prezumpcijas veidā, un nav ierobežota iespēja saņemt arī lielāku zaudējumu atlīdzību, un, otrkārt, iespēja saukt pie atbildības šo fondu vadītājus rupjas nolaidības vai valsts tiesiskā regulējuma par šiem līgumiem tīša pārkāpuma gadījumā.
48
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatnolīguma 5. klauzula regulē pasākumus, lai novērstu ļaunprātīgu izmantošanu, kas rodas, izmantojot secīgus uz noteiktu laiku slēgtus darba līgumus vai darba attiecības. Tajā nav noteikti konkrēti sodi gadījumos, kad ļaunprātīga izmantošana tomēr tiek konstatēta. Šādā gadījumā valsts iestādēm ir jāveic pasākumi, kam jābūt ne tikai samērīgiem, bet arī pietiekami efektīviem un preventīviem, lai nodrošinātu pilnīgu to normu efektivitāti, kuras pieņemtas, piemērojot pamatnolīgumu (spriedumi, 2019. gada 8. maijs, Rossato un Conservatorio di Musica F. A. Bonporti, C‑494/17, EU:C:2019:387, 27. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 13. jūnijs, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya un Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 un C‑332/22, EU:C:2024:496, 67. punkts un tajā minētā judikatūra).
49
No tā izriet, ka gadījumos, kad secīgi uz noteiktu laiku noslēgti darba līgumi vai darba attiecības izmantotas ļaunprātīgi, ir jābūt iespējai piemērot pasākumu, kas sniedz efektīvas un līdzvērtīgas darba ņēmēju aizsardzības garantijas, lai atbilstīgi sodītu par šo ļaunprātīgo izmantošanu un novērstu Savienības tiesību pārkāpuma sekas. Saskaņā ar Direktīvas 1999/70, kurai pievienots pamatnolīgums, 2. panta pirmo daļu dalībvalstīm ir pienākums “veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai tās vienmēr varētu garantēt iznākumus, ko paredz šī direktīva” (spriedums, 2024. gada 13. jūnijs, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya un Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 un C‑332/22, EU:C:2024:496, 69. punkts).
50
Šajā ziņā vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu pārveidošana par darba līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku, pirmo minēto līgumu ļaunprātīgas izmantošanas gadījumā nav obligāta (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 22. februāris, Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid u.c., C‑59/22, C‑110/22 un C‑159/22, EU:C:2024:149, 124. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). It īpaši Tiesa attiecībā uz opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondu darbības nozarē piemērojamiem valsts tiesību aktiem ir atzinusi, ka pamatnolīgumā dalībvalstīm nav noteikts vispārīgs pienākums paredzēt šādu pārveidošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu Sciotto, 59. punkts)
51
Jāatgādina arī, ka pamatnolīguma 5. klauzulai kā tādai nav pretrunā tas, ka dalībvalsts paredz atšķirīgas sekas gadījumos, kad secīgi uz noteiktu laiku noslēgti līgumi vai darba attiecības izmantotas ļaunprātīgi, atkarībā no tā, vai šie līgumi ir bijuši noslēgti vai darba attiecības bijušas nodibinātas ar darba devēju privātajā vai publiskajā sektorā (spriedums, 2018. gada 7. marts, Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, 42. punkts).
52
Turklāt atšķirīgu noteikumu piemērošana konkrētai ekonomikas nozarei tās īpatnību dēļ nav a priori aizliegta (šajā nozīmē skat. spriedumu Sciotto, 46.–48. punkts). Šajā kontekstā var norādīt arī uz pamatnolīguma vispārīgo apsvērumu 8. punktu, kurā teikts, ka noteiktos sektoros, specialitātēs un darbības sfērās uz noteiktu laiku slēgti darba līgumi ir nodarbinātības iezīme, kas var būt noderīga tiklab darba devējiem, kā darba ņēmējiem.
53
Attiecīgi pamatnolīguma 5. klauzulai principā nav pretrunā tādi valsts tiesību akti kā pamatlietā aplūkotie, saskaņā ar kuriem konkrētajā opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondu darbības nozarē ir aizliegts uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu automātiski pārveidot par darba līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku, tad, ja pirmais no šiem līgumiem tiek izmantots ļaunprātīgi.
54
Tomēr, piemērojot šī sprieduma 48. un 49. punktā minēto judikatūru, jānorāda – lai par atbilstošu pamatnolīgumam varētu uzskatīt tādu valsts tiesisko regulējumu, ar ko opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondu darbības nozarē aizliegts paredzēt sodu par secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgu izmantošanu, pārveidojot tos par darba līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku, dalībvalsts iekšējā tiesību sistēmā attiecībā uz šo nozari ir jābūt paredzētam kādam citam efektīvam pasākumam, lai novērstu un vajadzības gadījumā sodītu par secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgu izmantošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu Sciotto, 60. punkts, un spriedumu, 2024. gada 22. februāris, Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid u.c., C‑59/22, C‑110/22 un C‑159/22, EU:C:2024:149, 127. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
55
Tā kā Tiesai nav jālemj par valsts tiesiskā regulējuma vai judikatūras interpretāciju, pienākums izvērtēt, vai valsts tiesībās ir paredzēts šāds pasākums, ir kompetentajām valsts tiesām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 13. jūnijs, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya un Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 un C‑332/22, EU:C:2024:496, 70. punkts un tajā minētā judikatūra).
56
Tiesa, izskatot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, vajadzības gadījumā tomēr var sniegt precizējumus, lai palīdzētu valsts tiesai izvērtēt tajā izskatāmajā lietā aplūkoto tiesisko regulējumu (spriedums, 2019. gada 8. maijs, Rossato un Conservatorio di Musica F. A. Bonporti, C‑494/17, EU:C:2019:387, 29. punkts un tajā minētā judikatūra).
57
Šajā lietā iesniedzējtiesa prejudiciālajā jautājumā ir atsaukusies uz valsts tiesisko regulējumu, kurā kā soda pasākumi par secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgu izmantošanu ir paredzēti divi dažādi pasākumi, proti, pirmkārt, iespēja saņemt nodarīto zaudējumu atlīdzību un, otrkārt, iespēja saukt pie atbildības attiecīgā opermūzikas vai simfoniskās mūzikas fonda vadītājus, ja tie ir pieļāvuši rupju nolaidību vai tīši pārkāpuši valsts tiesisko regulējumu par darba līgumiem, kas noslēgti uz noteiktu laiku.
58
Pirmām kārtām, attiecībā uz atlīdzinājumu, ko darba ņēmējs var saņemt, no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pamatlietā aplūkotajiem darba līgumiem piemērojamajā tiesiskajā regulējumā – interpretācijā, ko sniegusi Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa), – ir paredzēts atlīdzināt nodarītos zaudējumus, kuri tiek uzskatīti par prezumētiem zaudējumiem un, neierobežojot iespēju pierādīt arī lielākus zaudējumus, tiek noteikti, ņemot vērā minimālo un maksimālo summu. Iesniedzējtiesa šajā kontekstā norādījusi, ka valsts tiesībās ir garantēts minimālais atlīdzinājums 2,5 līdz 12 mēnešalgu apmērā.
59
Šajā ziņā, pirmkārt, jāatzīst, ka šāds tiesiskais regulējums, kurā paredzēts atlīdzināt cietušajam darba ņēmējam zaudējumus, kas nosakāmi prezumpcijas veidā, un nav ierobežota iespēja pierādīt arī lielākus zaudējumus, var būt efektīvs pasākums, lai sodītu par secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgu izmantošanu. Šajā kontekstā Tiesa jau ir nospriedusi – tā kā iespējas zaudēšana ir grūti pierādāma, prezumpcijas mehānisms, ar ko darba ņēmējam, kurš secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgas izmantošanas dēļ ir zaudējis nodarbinātības iespējas, tiek garantēta iespēja novērst Savienības tiesību pārkāpuma sekas, atbilst efektivitātes prasībām (spriedums, 2018. gada 7. marts, Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, 50. punkts).
60
Tomēr no iesniedzējtiesas nolēmuma nav skaidrs, ar kādu maksimālo termiņu vai kopējo maksimālo termiņu šajā valsts tiesiskajā regulējumā ir ierobežota iespēja izmantot uz noteiktu laiku noslēgtus līgumus. Proti, saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu, kas ratione temporis piemērojams pamatlietā aplūkotajiem līgumiem un ko norādījusi iesniedzējtiesa, Leģislatīvā dekrēta Nr. 81/2015 un grozītā Leģislatīvā dekrēta Nr. 81/2015 19.–21. pants, kuros attiecīgi bija paredzēts uz noteiktu laiku noslēgta darba līguma termiņa ierobežojums un uz noteiktu laiku noslēgta darba līguma termiņa pagarināšanas nosacījumi, nav piemērojams opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondiem.
61
Kā norādījusi Komisija, tādā leģislatīvajā kontekstā, kurā nav noteikti nedz termiņa ierobežojumi, nedz nosacījumi uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu atjaunošanai vai pagarināšanai, šādu līgumu izmantošanas ļaunprātīgo raksturu ir grūti pierādīt, bet tas ir nepieciešams, lai varētu lūgt atlīdzināt kaitējumu. Tādēļ šādu ierobežojumu un nosacījumu noteikšana, kāda izriet no Dekrētlikuma Nr. 59, kurš tomēr ratione temporis nav piemērojams pamatlietā, lielā mērā var palielināt to noteikumu efektivitāti, kuros paredzēta šī kaitējuma pierādīšanas atvieglošana, un tādējādi arī tā pasākuma efektivitāti, kas paredzēts, lai aizsargātu darba ņēmēju, kurš cietis no secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgas izmantošanas.
62
Otrkārt, par atlīdzinājuma apmēra aprēķinu Tiesai jau ir bijusi iespēja nospriest, ka nodarītā kaitējuma pilnīgas atlīdzināšanas princips un samērīguma princips liek dalībvalstīm tādā gadījumā kā pamatlietā paredzēt atbilstīgu atlīdzinājumu, kas pārsniedz tīri simbolisku atlīdzību, tomēr nepārsniedzot pilnīgu kompensāciju (spriedums, 2024. gada 13. jūnijs, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya un Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 un C‑332/22, EU:C:2024:496, 83. punkts).
63
Šajā ziņā no Tiesas judikatūras var secināt, ka valsts pasākums, ar kuru noteikts maksimālais atlīdzinājums, ko var piešķirt tādā gadījumā kā pamatlietā, neļauj nodrošināt nedz samērīgu un efektīvu atlīdzinājumu ļaunprātīgas izmantošanas situācijās, kas pārsniedz noteiktu ilgumu gadu laikā, nedz atbilstošu un pilnīgu šādas ļaunprātīgas izmantošanas dēļ nodarītā kaitējuma atlīdzināšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 13. jūnijs, DG de la Función Pública, Generalitat deCatalunya un Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 un C‑332/22, EU:C:2024:496, 81. punkts). Kā norādījusi Komisija, pasākumam, ar kuru noteikts šāds piešķiramā atlīdzinājuma maksimālais apmērs, nebūs preventīvas iedarbības attiecībā uz darba devēju, ja maksimālais atlīdzinājuma apmērs jau būs sasniegts.
64
Šajā lietā, kā minēts šī sprieduma 58. punktā, no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka pamatlietā aplūkotajiem darba līgumiem piemērojamajā valsts tiesiskajā regulējumā – interpretācijā, ko sniegusi Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa), – pirmkārt, ir garantēts minimālais atlīdzinājums 2,5 līdz 12 mēnešalgu apmērā un, otrkārt, nešķiet, ka tajā būtu paredzēts maksimālais apmērs, jo darba ņēmējs var pierādīt arī lielāku kaitējumu.
65
Tā kā šis tiesiskais regulējums ļauj valsts tiesai piešķirt atbilstošu un pilnīgu atlīdzinājumu par nodarīto kaitējumu, jo pieļauj minimālās summas pārsniegšanu, ja tiek konstatēts, ka kaitējums ir lielāks, minēto tiesisko regulējumu var uzskatīt par samērīgu un tādējādi efektīvu pasākumu, lai sodītu par secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgu izmantošanu. Tāpat arī maksimālā apmēra neesība var veicināt šī pasākuma preventīvo raksturu, jo tas var mudināt darba devējus ierobežot secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu izmantošanu, ievērot šo līgumu maksimālo termiņu un pārtraukt tādu šo līgumu atjaunošanu vai pagarināšanu, kas pārsniedz šo termiņu.
66
Tā kā šāda atlīdzinājuma samērīgums un preventīvais raksturs turklāt ir atkarīgs no konkrētās valsts tiesas izvērtējamās lietas īpatnībām, šajā kontekstā jānorāda – Komisija ir uzsvērusi, ka Itālijas likumdevējs 2024. gadā ir grozījis 2001. gada 30. marta Leģislatīvā dekrēta Nr. 165 36. panta 5. punktu un tādējādi tika palielināts tā atlīdzinājuma apmērs, ko var piešķirt secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgas izmantošanas gadījumā. Proti, darba ņēmējam, kurš cietis no šādas ļaunprātīgas izmantošanas, ir tiesības saņemt atlīdzinājumu, kas atbilst 4 līdz 24 ikmēneša maksājumiem no pēdējā atsauces atalgojuma, un nav ierobežotas arī šī darba ņēmēja tiesības pierādīt, ka viņam nodarīts lielāks kaitējums. Šajā kontekstā Komisija ir atsaukusies arī uz Tribunale ordinario di Cuneo (Kuneo tiesa, Itālija) 2024. gada 24. septembra spriedumu, kurā, piemērojot šajā grozītajā tiesību normā noteiktās summas, citstarp tika paredzēts sods arī par nodarījumiem, kas pieļauti pirms šīs tiesību normas stāšanās spēkā.
67
Otrām kārtām, tā kā pamatlietā aplūkotajiem darba līgumiem piemērojamajā tiesiskajā regulējumā – interpretācijā, ko sniegusi Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa), – ne vien ir paredzēta iespēja saņemt atlīdzību par nodarītajiem zaudējumiem, bet ietverts arī noteikums, ka attiecīgā opermūzikas vai simfoniskās mūzikas fonda vadītāju(‑us) var saukt pie atbildības par finansiālo kaitējumu, kurš šajā nozarē piemērojamo noteikumu par darba līgumiem, kas noslēgti uz noteiktu laiku, pārkāpuma dēļ nodarīts valstij, ja šis pārkāpums ir tīšs vai radies vadītāja(‑u) rupjas nolaidības dēļ – un tas, ņemot vērā šī sprieduma 40. punktā minēto, jāizvērtē iesniedzējtiesai –, jānorāda, ka Tiesa jau ir nospriedusi: tas, ka valsts tiesību aktos iestādēm ir noteikts pienākums šādā gadījumā no atbildīgajiem vadītājiem atgūt summas, kas darba ņēmējiem samaksātas kā atlīdzība par kaitējumu, kurš nodarīts šo tiesību normu pārkāpuma dēļ, ir tikai viens no pasākumiem, lai novērstu un paredzētu sodu par darba līgumu, kas noslēgti uz noteiktu laiku, ļaunprātīgu izmantošanu, un iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šāda saukšana pie atbildības ir pietiekami efektīva un preventīva, lai nodrošinātu saskaņā ar pamatnolīgumu pieņemto tiesību normu pilnīgu efektivitāti (spriedums Sciotto, 63. punkts).
68
Attiecīgā gadījumā iesniedzējtiesai, izvērtējot iepriekš minēto, būs jāņem vērā apstāklis – uz kuru norādījuši fonds un Itālijas valdība un kurš arī ir jāpārbauda minētajai tiesai –, ka pamatlietā aplūkotajiem darba līgumiem piemērojamajā tiesiskajā regulējumā papildus iepriekš minētajai iespējai personiski saukt pie atbildības vadītāju par valstij nodarīto finansiālo kaitējumu turklāt ir paredzēts, ka vadītājam var liegt arī piemaksu pie algas par darba rezultātiem un/vai ņemt vērā šādu atbildību, atjaunojot attiecīgā vadītāja darba līgumu. Proti, šādi pasākumi ir papildu pasākumi, kam var būt liels preventīvs iespaids, ievērojot negatīvo ietekmi, kāda secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgas izmantošanas gadījumā tiem var būt uz profesionālo karjeru un – attiecīgā gadījumā – arī uz tā vadītāja personīgo mantu, kurš ir atbildīgs par šādu ļaunprātīgu izmantošanu.
69
Visbeidzot jānorāda: ja iesniedzējtiesa secinātu, ka pamatlietā aplūkotajiem darba līgumiem piemērojamajā tiesiskajā regulējumā – interpretācijā, ko sniegusi Corte suprema di cassazione (Augstākā kasācijas tiesa), – ietvertos pasākumus, ar kuriem paredzēts sods par secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu vai darba attiecību ļaunprātīgu izmantošanu, nevar atzīt par efektīviem pasākumiem šī sprieduma 54. punktā minētās judikatūras izpratnē, šai tiesai, cik vien iespējams, jānodrošina, ka valsts tiesību akti tiek interpretēti tā, lai garantētu pilnīgu Direktīvas 1999/70 efektivitāti un tiktu rasts risinājums, kas atbilst tās mērķim.
70
Šajā kontekstā jāatgādina, ka pamatnolīguma 5. klauzula nav beznosacījumu un pietiekami precīza, lai tai būtu tieša iedarbība. Tiesību subjekts uz šādu tiesību normu, kurai nav tiešas iedarbības, pašu par sevi nevar atsaukties Savienības tiesību piemērošanas jomā ietilpstošā strīdā, lai panāktu, ka netiek piemērota tai pretrunā esoša valsts tiesību norma (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 3. jūnijs, Instituto Madrileño de Investigación y Desarrollo Rural, Agrario y Alimentario, C‑726/19, EU:C:2021:439, 79. un 80. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
71
Tomēr no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, piemērojot valsts tiesības, valsts tiesām tās ir jāinterpretē cik vien iespējams atbilstoši attiecīgās direktīvas tekstam un mērķim, lai sasniegtu tajā paredzēto rezultātu un tātad panāktu atbilstību LESD 288. panta trešajai daļai. Valsts tiesas pienākuma ņemt vērā direktīvas saturu, interpretējot un piemērojot attiecīgās valsts tiesību normas, robežas nosaka vispārējie tiesību principi, it īpaši tiesiskās drošības princips un atpakaļejoša spēka aizlieguma princips, un minētais pienākums nevar būt pamats valsts tiesību contra legem interpretācijai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 13. jūnijs, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya un Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 un C‑332/22, EU:C:2024:496, 102.–104. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
72
Paturot to prātā, valsts tiesai, ņemot vērā valsts tiesības kopumā un piemērojot tajās atzītās interpretācijas metodes, šādā gadījumā jāveic visas tās kompetencē ietilpstošās darbības, lai attiecīgās valsts tiesību normas, cik vien iespējams, interpretētu un piemērotu atbilstoši pamatnolīguma 5. klauzulai un tā, lai tiktu pienācīgi sodīta secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīga izmantošana un tiktu novērstas Savienības tiesību pārkāpuma sekas, nodrošinot pilnīgu Direktīvas 1999/70 efektivitāti un rodot risinājumu, kas atbilst tās mērķim (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 13. jūnijs, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya un Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 un C‑332/22, EU:C:2024:496, 105. un 107. punkts).
73
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz prejudiciālo jautājumu jāatbild, ka pamatnolīguma 5. klauzula jāinterpretē tādējādi, ka tai nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums – interpretācijā, ko sniegusi valsts augstākā tiesa –, saskaņā ar kuru darba attiecības reglamentējošās vispārīgās tiesību normas, ar ko paredzēts sods par secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgu izmantošanu, automātiski pārveidojot šādus līgumus par darba līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku, nav piemērojamas opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondu darbības nozarē un saskaņā ar kuru kā soda pasākumi par secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgu izmantošanu šajā nozarē ir paredzēta, pirmkārt, iespēja piešķirt minimālo summu kā atlīdzinājumu par nodarītajiem zaudējumiem, kurus var pierādīt prezumpcijas veidā, un nav ierobežota iespēja saņemt arī lielāku zaudējumu atlīdzību, un, otrkārt, iespēja saukt pie atbildības šo fondu vadītājus rupjas nolaidības vai valsts tiesiskā regulējuma par šiem līgumiem tīša pārkāpuma gadījumā ar nosacījumu, ka šie pasākumi ļauj efektīvi paredzēt sodu par konstatēto ļaunprātīgo izmantošanu; un tas jāizvērtē iesniedzējtiesai. Ja šī tiesa secinātu, ka šie pasākumi neļauj efektīvi paredzēt sodu par darba līgumu, kas noslēgti uz noteiktu laiku, ļaunprātīgu izmantošanu opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondu darbības nozarē, tai ir pienākums interpretēt valsts tiesības cik vien iespējams atbilstoši šai klauzulai, lai nodrošinātu pilnīgu Direktīvas 1999/70 efektivitāti un rastu risinājumu, kas atbilst tās mērķim.
Par tiesāšanās izdevumiem
74
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:
1999. gada 18. martā noslēgtā pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku, kas ietverts Padomes Direktīvas 1999/70/EK (1999. gada 28. jūnijs) par UNICE, CEEP un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku pielikumā, 5. klauzula
jāinterpretē tādējādi, ka
tai nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums – interpretācijā, ko sniegusi valsts augstākā tiesa –, saskaņā ar kuru darba attiecības reglamentējošās vispārīgās tiesību normas, ar ko paredzēts sods par secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgu izmantošanu, automātiski pārveidojot šādus līgumus par darba līgumu, kas noslēgts uz nenoteiktu laiku, nav piemērojamas opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondu darbības nozarē un saskaņā ar kuru kā soda pasākumi par secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu ļaunprātīgu izmantošanu šajā nozarē ir paredzēta, pirmkārt, iespēja piešķirt minimālo summu kā atlīdzinājumu par nodarītajiem zaudējumiem, kurus var pierādīt prezumpcijas veidā, un nav ierobežota iespēja saņemt arī lielāku zaudējumu atlīdzību, un, otrkārt, iespēja saukt pie atbildības šo fondu vadītājus rupjas nolaidības vai valsts tiesiskā regulējuma par šiem līgumiem tīša pārkāpuma gadījumā ar nosacījumu, ka šie pasākumi ļauj efektīvi paredzēt sodu par konstatēto ļaunprātīgo izmantošanu; un tas jāizvērtē iesniedzējtiesai. Ja šī tiesa secinātu, ka šie pasākumi neļauj efektīvi paredzēt sodu par darba līgumu, kas noslēgti uz noteiktu laiku, ļaunprātīgu izmantošanu opermūzikas un simfoniskās mūzikas fondu darbības nozarē, tai ir pienākums interpretēt valsts tiesības cik vien iespējams atbilstoši šai klauzulai, lai nodrošinātu pilnīgu Direktīvas 1999/70 efektivitāti un rastu risinājumu, kas atbilst tās mērķim.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.