62012CC0003_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Šī lieta attiecas uz Padomes 1989. gada 21. decembra Regulas (EEK) Nr. 4045/89 (2) par dalībvalstu veiktām Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda Garantiju nodaļas finansējuma sistēmā ietilpstošo darījumu rūpīgām pārbaudēm un Direktīvas 77/435/EEK atcelšanu 2. panta 4. punkta un 6. panta interpretāciju.
2. Minētās regulas mērķis ir sniegt norādījumus un palīdzēt dalībvalstīm, pildot savus uzdevumus, kas tiem uzlikti saistībā ar Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda Garantiju nodaļas (turpmāk tekstā – “ELVGF Garantiju nodaļa”) finansēto darījumu īstenošanu, proti, pārbaudīt šo darījumu likumību, novērst un apzināt iespējamos pārkāpumus, kā arī atgūt pārkāpumu vai nolaidības rezultātā zaudētās summas. Tajā iekļauto noteikumu mērķis galvenokārt ir noteikt un pastiprināt pārbaudes, kas ir jāveic kompetentajām valsts iestādēm, pamatojoties uz uzņēmumu, kas ir saņēmuši šādus finanšu atbalstus, tirdzniecības dokumentiem (3) .
3. Pirmkārt, Conseil d’État
[Valsts padome] (Francija) iesniegtajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa pirmo reizi tiek aicināta noteikt robežas jēdzienam “pārbaužu posms” Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta izpratnē, kas saskaņā ar minēto noteikumu ir posms, kurš “ilgst no [gada] 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam” un kurā ir jānotiek pārbaudes darbībām (4) .
4. Šis lūgums ir izteikts saistībā ar strīdu par pārbaudi, kas tika uzsākta 2000. gada maijā pirmajā “pārbaužu posmā”, bet kura pārbaudāmā uzņēmēja dēļ uz vietas varēja notikt tikai vairākus mēnešus pēc tam, proti, 2001. gada janvārī, tātad nākamajā “pārbaužu posmā” (5) .
5. Šajā saistībā iesniedzējtiesa vēlas, lai Tiesa, pirmkārt, precizē, kādas darbības vai rūpība noteikti ir jāīsteno pārbaužu posmā, kas paredzēts Regulā Nr. 4045/89 (6), un, otrkārt, norāda, vai pārbaudāmā uzņēmēja uzvedība un/vai nolaidība var šo jautājumu ietekmēt.
6. Otrkārt, Tiesai tiek jautāts, kā pārbaudāmā uzņēmēja rīcība var ietekmēt pārbaudes iznākumu. Šajā saistībā ir jānosaka, vai, ja pārbaudes veikšana ir kļuvusi neiespējama pārbaudāmās personas dēļ, kompetentajām iestādēm ir iespēja izdot rīkojumu par tādu atbalstu atgūšanu, kuri tādēļ šķiet nepamatoti saņemti, un, ja tāda iespēja ir, vai šāda prasība ietilpst to sodu kategorijā, kas paredzēti šīs pašas regulas 6. panta 2. punktā.
7. Faktiski, kā to ilustrē dati par to pašu laikposmu, uz kuru attiecas pamatlieta (7), ir iesaistītas būtiskas ekonomiskās intereses, kas ir saistītas ar Eiropas Kopienu finansiālo interešu aizsardzību attiecīgajā jomā.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Regula Nr. 729/70
8. Padomes 1970. gada 21. aprīļa Regulas (EEK) Nr. 729/70 (8) par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu preambulas septītajā apsvērumā ir norādīts, ka “ir jāveic pasākumi, lai novērstu un apzinātu jebkādus pārkāpumus un piedzītu pārkāpumu vai nolaidības dēļ zaudētās summas; [un] ka ir jānosaka, ka ir jāuzņemas šādu pārkāpumu vai nolaidības finansiālās sekas” [Neoficiāls tulkojums].
9. Minētās regulas 8. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis atbilstoši valsts normatīvo un administratīvo aktu noteikumiem veic nepieciešamos pasākumus, lai:
– nodrošinātu faktisku [ELVGF] finansēto darījumu īstenošanu un pareizību;
– novērstu un apzinātu pārkāpumus;
– piedzītu pārkāpumu vai nolaidības dēļ zaudētās summas.
Dalībvalstis informē Komisiju par pasākumiem, kas veikti šajā nolūkā, it īpaši par administratīvo procesu un tiesvedību stāvokli.” [Neoficiāls tulkojums]
B – Regula Nr. 4045/89
10. Regulas Nr. 4045/89 preambulas pirmajā apsvērumā ir atgādināti trīs veida uzdevumi, kas dalībvalstīm uzticēti saskaņā ar Regulas Nr. 729/70 8. pantu.
11. Preambulas otrajā apsvērumā minēts, ka “to uzņēmumu tirdzniecības dokumentu rūpīga pārbaude, kas saņēmuši vai veic maksājumus, var būt ļoti efektīvs līdzeklis, lai uzraudzītu darījumus, kas ir daļa no ELVGF Garantiju nodaļas finansējuma sistēmas; tā kā šādas rūpīgas pārbaudes papildina citas dalībvalstu jau veiktās pārbaudes; tā kā šī regula turklāt neietekmē tos valstu noteikumus attiecībā uz rūpīgām pārbaudēm, kuri ir izvērstāki par šajā regulā paredzētajiem”.
12. Regulas Nr. 4045/89 1. panta 1. punktā ir norādīts, ka šī regula “attiecas uz uzņēmumu vai to pārstāvju, kas saņem vai veic maksājumus tiešā vai netiešā saistībā ar [ELVGF Garantiju nodaļas] finansēšanas sistēmu, turpmāk – “uzņēmumi”, tirdzniecības dokumentu rūpīgu pārbaudi, lai pārliecinātos par ELVGF finansēšanas sistēmā esošo darījumu faktisko īstenošanu un izpildes pareizību”.
13. 1. panta 2. punktā – redakcijā ar grozījumiem (9) – ir precizēts, ka šajā regulā ““tirdzniecības dokumenti” ir visas grāmatvedības grāmatas, reģistri, apliecības un apstiprinošie dokumenti, pārskati, ražošanas un kvalitātes dokumentācija un sarakste, kas attiecas uz uzņēmuma uzņēmējdarbību, kā arī komercdati jebkādā formā, tostarp elektroniski saglabāti dati, ciktāl šie dokumenti tieši vai netieši attiecas uz 1. punktā minētajiem darījumiem”.
14. Regulas Nr. 4045/89 2. panta 1., 2. un 4. punktā ir paredzēts:
“1. Dalībvalstis sistemātiski veic uzņēmumu tirdzniecības dokumentu rūpīgu pārbaudi, ņemot vērā rūpīgi pārbaudāmo darījumu būtību. Dalībvalstis nodrošina, lai uzņēmumu atlase rūpīgai pārbaudei pēc iespējas nodrošinātu to pasākumu efektivitāti, kuri paredzēti, lai novērstu un atklātu pārkāpumus, uz ko attiecas ELVGF Garantiju nodaļas finansējuma sistēma. Veicot atlasi, inter alia ņem vērā uzņēmumu finansiālo nozīmīgumu attiecīgajā sistēmā un citus riska faktorus.
2. [..]
Attiecībā uz katru kārtējo rūpīgu pārbaužu periodu [..] dalībvalstis [..] atlasa rūpīgi pārbaudāmos uzņēmumus, pamatojoties uz riska analīzi eksporta kompensāciju nozarē un uz visiem citiem pasākumiem, kur tas ir lietderīgi. Dalībvalstis iesniedz Komisijai savus priekšlikumus attiecībā uz riska analīzes izmantošanu [..] [(10) ].
[..]
4. Rūpīgo pārbaužu posms ir no 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam.
Rūpīga pārbaude aptver vismaz 12 mēnešu laikposmu, kas beidzies iepriekšējā rūpīgu pārbaužu periodā; to var pagarināt par laikposmiem, kas ir pirms vai pēc 12 mēnešu laikposma un ko nosaka dalībvalstis [(11) ].”
15. No šīs regulas 4. panta izriet, ka “tirdzniecības dokumentus, kas minēti 1. panta 2. punktā un 3. pantā, uzņēmumi glabā vismaz trīs gadus no to sagatavošanas gada beigām” un ka “dalībvalstis drīkst noteikt ilgāku termiņu šo dokumentu saglabāšanai”.
16. Saskaņā ar minētās regulas 6. pantu:
“1. Dalībvalstis nodrošina, lai amatpersonas, kas atbild par rūpīgām pārbaudēm, būtu tiesīgas konfiscēt tirdzniecības dokumentus vai panākt to konfiskāciju. Šīs tiesības ir izmantojamas, ievērojot attiecīgos valsts noteikumus, un neietekmē procesuālo noteikumu piemērošanu krimināllietās attiecībā uz dokumentu konfiskāciju.
2. Dalībvalstis paredz attiecīgus pasākumus, lai sodītu fiziskas vai juridiskas personas, kuras nepilda saistības, kas izriet no šīs regulas.”
C – Regula Nr. 2988/95
17. Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 (12) par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību 1. panta 2. punktā pārkāpumi, uz kuriem šī regula attiecas, ir definēti kā tādi “Kopienas tiesību normas [pārkāpumi], ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība, kas kaitē vai varētu kaitēt Kopienu budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem [..], [tostarp] veicot nepamatotus izdevumus”.
18. Šīs regulas 3. pantā ir paredzēts, ka lietas noilguma termiņš ir četri gadi no šāda pārkāpuma izdarīšanas brīža, tomēr precizējot, pirmkārt, ka nozaru noteikumos var tikt paredzēts īsāks laiks, kas nevar būt mazāks par trim gadiem, un, otrkārt, ka dalībvalstīm tiek saglabāta iespēja piemērot ilgāku termiņu.
19. Saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 4. pantu, kas iekļauts II sadaļā ar nosaukumu “Administratīvie pasākumi un sodi”:
“1. Pārkāpuma gadījumā nelikumīgi iegūtais labums [tostarp] atgūstams:
– uzliekot pienākumu samaksāt [..] summas, kas [..] ir nelikumīgi saņemtas,
[..].
2. Piemērojot 1. punktā minētos pasākumus, atgūst tikai iegūtos labumus un, ja tā paredzēts, procentus, ko var noteikt pēc vienotas likmes.
3. Ja konstatēts, ka darbības nolūks ir iegūt labumu pretēji attiecīgajā gadījumā piemērojamo Kopienas tiesību aktu mērķiem, labuma saņemšanai vajadzīgos apstākļus radot mākslīgi, šo labumu atbilstoši gadījumam nepiešķir vai atsauc.
4. Šajā pantā paredzētie pasākumi nav uzskatāmi par sodiem.”
20. Minētās II sadaļas 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka par tīšu pārkāpumu vai pārkāpumu nolaidības dēļ var uzlikt šajā pantā uzskaitītos administratīvos sodus, tostarp “maksājumu, kas ir lielāks par nelikumīgi iegūtajām vai ieturētajām summām, vajadzības gadījumā pierēķinot procentus; papildu sum mu aprēķina pēc procentu likmes, kas nosakāma īpašos noteikumos, un tā nedrīkst pārsniegt summu, kas nepieciešama kā soda līdzeklis”.
III – Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
21. Syndicat OP 84, kas ir lauksaimniecības organizācija, kurā ir apvienoti 48 augļu un dārzeņu ražotāji un kuras juridiskā adrese ir Francijā, īstenoja operatīvo programmu, kas attiecās uz laikposmu no 1997. gada 1. jūlija līdz 1998. gada 31. decembrim. Šajā saistībā tā saņēma atbalstus ELVGF Garantiju nodaļas finansējuma sistēmas ietvaros.
22. Ar 2000. gada 30. maija vēstuli kompetentās valsts iestādes paziņoja Syndicat OP 84 par pārbaudes uz vietas uzsākšanu, piemērojot Regulas Nr. 4045/89 noteikumus. Tomēr pārbaudes darbības faktiski varēja notikt tikai no 2001. gada 22. janvāra līdz 2001. gada 24. janvārim. Iesniedzējtiesa precizē, ka atbildīga par šo kavējumu ir pārbaudāmā arodbiedrība.
23. Šī pārbaude ļāva konstatēt, ka uz noteiktām darbībām, attiecībā uz kurām Syndicat OP 84 apgalvoja, ka tai ir tiesības uz Kopienas atbalstu, šīs tiesības, kā vēlāk atzina pati minētā arodbiedrība, neattiecās to absolūti individuālā rakstura dēļ. Turklāt tika konstatēts, ka Syndicat OP 84 dalībnieku finanšu iemaksas darbības fondos tiem tika uzreiz atmaksātas un ka šāda šo fondu papildināšanas kārtība neatbilst Padomes 1996. gada 28. oktobra Regulas (EK) Nr. 2200/96 par augļu un dārzeņu tirgus kopējo organizāciju (13) 15. pantam.
24. Pamatojoties uz šiem faktiem, Office national interprofessionnel des fruits et légumes et de l’horticulture (ONIFLHOR) (turpmāk tekstā – “ ONIFLHOR ”) ar 2001. gada 30. oktobra vēstuli lūdza Syndicat OP 84 atmaksāt visas summas, kas saņemtas par 1997. un 1998. gadu. Pēc tam, 2003. gada 14. janvārī, tas izdeva izpildes rīkojumu par atmaksājamajām summām.
25. Ar 2006. gada 7. novembra spriedumu Tribunal administratif de Marseille [Marseļas administratīvā tiesa] atcēla izpildes rīkojumu, kas izdots pret Syndicat OP 84 .
26. Tomēr ar 2008. gada 8. decembra spriedumu Cour administrative d’appel de Marseille
[Marseļas administratīvā apelācijas tiesa], pirmkārt, atcēla šo spriedumu un, otrkārt, noraidīja prasības, ko pirmajā instancē bija cēlusi Syndicat OP 84 .
27. Kasācijas sūdzības, ko Syndicat OP 84
iesniedza Conseil d’État, pamatojumā tā tostarp apgalvo, ka administratīvā apelāciju tiesa, nospriežot, ka pārvaldes iestāde, nepārkāpjot Regulas Nr. 4045/89 2. panta noteikumus, varēja uzsākt pārbaudi pārbaužu posmā no 1999. gada 1. jūlija līdz 2000. gada 30. jūnijam un to turpināt pārbaužu posmā no 2000. gada 1. jūlija līdz 2001. gada 30. jūnijam tādēļ, ka Syndicat OP 84
uzvedības dēļ nebija iespējams veikt efektīvu pārbaudi pirmajā posmā, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
28. Uzskatot, ka atbilde uz šo pamatu rada problēmu Regulas Nr. 4045/89 noteikumu interpretācijā, kas ir noteicoša strīda risinājumam, bet rada nopietnas grūtības, Conseil d’État ar 2012. gada 2. janvāra lēmumu nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai Regulas [Nr. 4045/89] 2. panta 4. punktā minētais “pārbaužu posms”, kas aptver laikposmu no gada 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam, ir jāsaprot kā tāds, kurā iestādei, kas ir atbildīga par pārbaužu veikšanu, ir jāinformē ražotāju organizācija par iecerēto pārbaudi, jāuzsāk un jāpabeidz visas pārbaudes uz vietas un dokumentu pārbaudes darbības un jāpaziņo rūpīgās pārbaudes rezultāti, vai kā tāds, kurā ir jāveic tikai dažas no šīm procedūras darbībām?
2) Vai gadījumā, ja ražotāju organizācijas rīcības vai bezdarbības dēļ nav iespējams faktiski veikt kādā pārbaudes laikposmā uzsāktu pārbaudi, iestāde, neraugoties uz to, ka iepriekš minētajā regulā šajā ziņā nav skaidru noteikumu, var turpināt savas pārbaudes darbības nākamajā pārbaužu posmā, nepieļaujot procedūras pārkāpumu, uz ko pārbaudāmais varētu atsaukties, apstrīdot lēmumu, kurā ir noteikti no šīs pārbaudes rezultātiem izrietošie pasākumi?
3) Ja uz iepriekšējo jautājumu tiek sniegta noraidoša atbilde – vai, ja ražotāju organizācijas rīcības vai bezdarbības dēļ nav iespējams faktiski veikt pārbaudi, iestāde var pieprasīt saņemtā atbalsta atmaksu? Vai šāds pasākums ir viens no sodiem, kas var tikt paredzēti, piemērojot regulas 6. panta noteikumus?”
29. Rakstveida apsvērumus Tiesai iesniedza Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer)
(turpmāk tekstā – “ FranceAgriMer ”) (14), Francijas un Polijas valdības, kā arī Komisija. Tiesas sēde netika sasaukta.
IV – Analīze
A – Ievada apsvērumi
30. Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru (15), kas no tā laika veltīta LESD 4. panta 2. punkta d) apakšpunktam, kopējā lauksaimniecības politika (KLP) ir joma, kurā Eiropas Savienība un dalībvalstis dala kompetenci (16) . Šajā saistībā dalībvalstīm saglabājas atlikušās pilnvaras, kas tām ļauj papildināt Savienības likumdevēja šajā jomā paredzētos pasākumus.
31. Tādējādi dalībvalstu kompetence joprojām ir būtiska, it īpaši attiecībā uz to finanšu līdzekļu pārbaudi, ko piešķir Savienība, lai īstenotu KLP. Proti, zinot, ka valsts iestādes no Savienības budžeta saņem lielas summas, kas pēc tam tiek sadalītas lauksaimniekiem un citiem nozares uzņēmējiem, dalībvalstīm ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu, ka šīs summas tiek izmantotas atbilstoši Savienības tiesiskajā regulējumā noteiktajiem mērķiem (17) . Šī pārbaude tiek veikta, piemērojot valsts tiesību normas, tomēr ievērojot iespējamās Savienības tiesību normas šajā jomā. Citiem vārdiem sakot, valsts tiesībās tiek noteikta minētās pārbaudes kārtība, kompetento iestāžu pilnvaras un piemērojamie sodi, izņemot gadījumu, ja Savienības likumdevējs šajā saistībā ir pieņēmis speciālas tiesību normas.
32. Lai nodrošinātu labu KLP izpildi un it īpaši apkarotu krāpšanu, kas šajā saistībā var notikt, Savienības likumdevējs ir pieņēmis tiesību aktus, ar kuriem ir ieviesti pasākumi, kas veido vienveidīgas pārbaudes ietvarus. Ar Regulu Nr. 4045/89, ņemot vērā Direktīvu 77/435/EEK (18), kuru tā aizstāj, ir ieviesta sistēma, kuras mērķis ir nodrošināt regulāru to uzņēmumu tirdzniecības dokumentu pārbaudi, kas saņēmuši vai veic maksājumus, kuriem ir liela finansiāla nozīme ELVGF Garantiju nodaļā vai kuri veido citus riska faktorus (19) . Šim nolūkam minētajā regulā ir definēti pārbaudāmie uzņēmēji, pārbaudes posmi un pārbaudītie posmi, kā arī pārbaudes kārtība. Turklāt Regulā Nr. 4045/89 (20) ir paredzēti minimālie uzņēmēju pienākumi.
33. Neraugoties uz to, ka pastāv šī kopējā sistēma, dalībvalstis, ievērojot Savienības tiesību vispārējos principus, joprojām var brīvi piemērot stingrākus pārbaudes pasākumus. Tas, ka Savienības tiesību normām šajā jomā ir minimālo prasību raksturs, ir skaidri apstiprināts Regulas Nr. 4045/89 preambulas otrajā apsvērumā, kurā ir noteikts, pirmkārt, ka tajā ieviestais pārbaužu mehānisms “papildina citas dalībvalstu jau veiktās pārbaudes” (21) un, otrkārt, ka minētā regula “neietekmē tos valstu noteikumus attiecībā uz pārbaudēm, kuri ir izvērstāki par [tajā] paredzētajiem”. Šis norādījums, kas tika sniegts jau Regulā Nr. 729/70 (22), ir apstiprināts Regulas Nr. 485/2008 (23), ar kuru tika aizstāta Regula Nr. 4045/89, preambulā.
34. Jāuzsver, ka Regulas Nr. 4045/89 mērķis galvenokārt ir noteikt dalībvalstu pienākumus pret Savienību, nevis tiesības, kas atbalstu saņēmušiem uzņēmējiem rastos pret šīm valstīm. Tāpat man šķiet, ka prejudiciālajos jautājumos skartā problēma izriet no kļūdaina pieņēmuma, ciktāl tā ir atvasināta no apsvēruma, saskaņā ar kuru attiecīgo noteikumu mērķis salīdzinājumā ar piemērojamajām valsts tiesībām ir ierobežot kompetento iestāžu pilnvaras attiecībā uz uzņēmumiem, kuri var tikt pārbaudīti atbilstoši šai regulai. It īpaši uzskatu, ka no minētās regulas noteikumiem, kuru interpretācija tiek lūgta, neizriet tādas sekas kā valsts pārbaudes pilnvaru noilgums vai prasības celšanas termiņa izbeigšanās.
35. Kā uzsvērušas FranceAgriMer
un Francijas valdība, uzņēmumu, kuri var tikt pārbaudīti, tiesiskā noteiktība tiek nodrošināta ar izmeklēšanas termiņa noilgumu, kas Regulas Nr. 2988/95 3. pantā (24) ir noteikts vismaz (25) četri gadi. Turpretī uzskatu, ka noteikumi par tirdzniecības dokumentu saglabāšanas ilgumu, kas ir paredzēti Regulas Nr. 4045/89 4. pantā, neietilpst šādā aizsardzības pieejā, jo ir skaidrs, ka šo noteikumu mērķis ir paredzēt pienākumu, kas atbilstoši Savienības tiesībām ir jāievēro attiecīgajiem uzņēmumiem, ievērojot stingrākas prasības, kādas šajā saistībā pastāv valsts tiesībās, nevis noteikt posmu, pēc kura attiecībā uz minēto pienākumu iestājas noilgums.
B – Par pirmo un otro prejudiciālo jautājumu
36. Tā kā iesniedzējtiesas uzdotajā pirmajā un otrajā jautājumā skartās problēmas ir līdzīgas, uzskatu, ka uz tiem ir jāatbild kopā.
37. Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai “pārbaužu posma” jēdziens, kāds tas ir definēts Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punktā, ir jāsaprot kā tāds, kurā ir jāīsteno visi pārbaudes etapi, ko veido informācijas par paredzēto pārbaudi sniegšana atbalstu saņēmušajiem uzņēmumiem, šīs pārbaudes uzsākšana, visu veicamo darbību pabeigšana gan uz vietas, gan attiecībā uz dokumentiem, kā arī pārbaudes rezultātu paziņošana ieinteresētajai personai, vai arī kā tāds, kurā pietiek veikt tikai dažas no šīs procedūras darbībām. Citiem vārdiem sakot, Tiesai ir jānosaka, kādas darbības obligāti ir jāpabeidz amatpersonām, kas ir atbildīgas par pārbaudi, laikposmā no tā gada 1. jūlija, kurā ir uzsākta pārbaude, līdz nākamā gada 30. jūnijam.
38. Patiešām, Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkta pirmās daļas teksts, saskaņā ar kuru “pārbaužu posms ilgst no [gada] 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam”, no pirmā acu uzmetiena varētu šķist tāds, kas nepieļauj paplašinātu pārbaužu posma jēdziena uztveri, jo tajā pretēji minētā punkta otrajā daļā paredzētajai iespējai paplašināt darbības, attiecībā uz kuru var tikt veikta pārbaude, posmus nav skaidri paredzēta iespēja veikt šīs pārbaudes darbības pēc šā posma beigām (26) .
39. Neraugoties uz minēto, piekrītu FranceAgriMer, Francijas un Polijas valdībai, kā arī Komisijai, ka attiecīgā tiesību norma ir jāinterpretē, ņemot vērā nevis tikai tās tekstu, bet arī saikni ar sistēmu, kurā tā ietilpst, un tās vispārīgos mērķus.
40. Attiecībā uz šo pēdējo aspektu ir jāatgādina, ka Regula Nr. 4045/89 ir viens no tiesību aktiem, kuru mērķis ir nodrošināt ar ELVGF Garantiju fonda izdevumiem saistīto darījumu pārbaudi, lai aizsargātu Eiropas Kopienu finanšu intereses (27) . Tāpat no Regulas Nr. 4045/89 preambulas skaidri izriet, ka tās mērķis ir pastiprināt dalībvalstīm veicamo pārbaužu efektivitāti, lai novērstu un izbeigtu šajā jomā iespējamos pārkāpumus, kas ir mērķis, kuram, interpretējot minēto regulu, būtu jāpiešķir pavisam īpaša vieta.
41. Turklāt ir jānorāda, ka Regulas Nr. 4045/89 1. pantā ir paredzēts, kādi pārbaudes pienākumi ir dalībvalstīm, bet tās 2. panta 1. un 2. punktā ir definēts šīs pārbaudes apmērs, precizējot to uzņēmumu atlases faktorus, uz kuriem šai pārbaudei ir jāattiecas (28), un minot, ka dalībvalstīm un Komisijai šajā saistībā ir jāsadarbojas.
42. Minētā 2. panta formulējumā ir norādīts, ka tā mērķis ir noteikt vienotas pārbaužu sistēmas, kas darbojas Komisijas uzraudzībā, apmēru un ka Komisija katru gadu tiek informēta par valsts pārbaudes programmām, kā arī to rezultātiem (29) . Saskaņā ar Regulas Nr. 4045/89 preambulas otro apsvērumu minētajai sistēmai nav mērķa traucēt dalībvalstīm veikt savus pasākumus, attiecībā uz pārbaudāmo uzņēmumu izvēli vai pārbaudes pasākumu noteikšanu paredzot stingrāku regulējumu nekā šīs regulas noteikumos paredzētais. Tādējādi minētajā regulā uzņēmumiem netiek piešķirtas tiesības tikt pārbaudītiem tikai saskaņā ar tajā paredzēto kārtību un tikai iepriekš noteiktajā termiņā. Patiesībā šādu tiesību atzīšana Savienības finansētu atbalstu saņēmušam uzņēmumam būtu nesaderīga ar LESD 325. pantu par krāpšanas apkarošanu.
43. Precīzāk, “pārbaužu posma” definīcijas, kas sniegta Regulas Nr. 4045/89 2. pantā, mērķis, manuprāt, ir vienkārši noteikt laikposmu, kurā kā paraugs ir jāpārbauda kāds no uzņēmumiem, kas atbilst minētajā tiesību normā noteiktajiem kritērijiem. Šīs definīcijas mērķis nav ierobežot valsts iestāžu iespēju īstenot kompetenci, kas tām paredzēta valsts tiesībās, pirms vai pēc minētā posma. Runa ir par vēlamu termiņa beigu noteikšanu, lai nodrošinātu labu pārbaudes darbību norisi un organizētu vienotu pārbaudes darbību programmu.
44. Šī jēdziena interpretācija tātad nevar ietekmēt valsts administratīvās tiesvedības, kas izriet – kā pamatlietā – no prasības, ko uzņēmums cēlis par valsts iestādes pieņemtu lēmumu, jo minētais pants attiecas tieši uz dalībvalstīm, nevis uz šādām personām. Tomēr tas būtu citādi, ja valsts likumdevējs Regulas Nr. 4045/89 noteikumus būtu ieviesis valsts tiesībās kā normatīvo regulējumu, kurā uzņēmumiem tiek piešķirtas subjektīvās tiesības (30) .
45. Tādā pašā nozīmē Komisija norāda, ka Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punktā ir paredzēts nevis piešķirt priekšrocības uzņēmējiem, bet gan saskaņot dalībvalstu darbību ar uzraudzības un koordinēšanas lomu, kas ir jāuzņemas Komisijai saistībā ar minēto regulu (31) . Sagatavošanas materiālu analīze (32) apstiprina, ka pastāv saikne starp šādi paredzētu “pārbaužu posma” formulējumu un brīžiem, kad Komisijai ir jāiesaistās, lai pārliecinātos, ka dalībvalstis, cik vien iespējams, ir ievērojušas paredzēto pārbaužu programmu, kas dalībvalstīm tai ir jānosūta pirms savām darbībām, un pienākumu iesniegt ikgadējo ziņojumu par šīs regulas piemērošanu, kas tām tai ir jāiesniedz pēc tam. Regulas Nr. 4045/89 (33) 9. un 10. pantā noteiktajā viedokļu apmaiņas grafikā ir izskaidrots, kādi datumi attiecas uz šo minētajā 2. panta 4. punktā noteikto posmu, proti, gada 1. jūlijs un nākamā gada 30. jūnijs.
46. Pievienojos Komisijas viedoklim, saskaņā ar kuru šīs tiesību normas mērķis ir nodrošināt pārbaužu, kas jāveic dalībvalstīm, “kampaņu” periodiskumu un sistemātiskumu, nevis uzlikt pienākumu sasniegt rezultātus pirms pārbaužu posma beigām. Tomēr ir pats par sevi saprotams, ka dalībvalstīm ir jāievēro LES 4. panta 3. punktā paredzētais lojālas sadarbības princips. Tas nozīmē, ka dalībvalstīm ir jārīkojas pēc iespējas efektīvāk, lai pārbaudes, kuras tām ir jāveic atbilstoši Regulai Nr. 4045/89, varētu tikt izpildītas atbilstoši pieņemtajām pagaidu programmām un paredzētajos termiņos. Šķiet, ka situācija, kurā noteiktajā pārbaužu posmā nav tikusi veikta neviena attiecīgā uzņēmuma pārbaudes darbība, varētu tikt atzīta par attiecīgās dalībvalsts pienākuma veikt visus piemērotos pasākumus, lai nodrošinātu, ka tiek izpildīti no Savienības tiesībām izrietošie pienākumi, neizpildi.
47. Ja izrādās, ka, neraugoties uz rūpību, valsts iestādes nav varējušas – kā tas ir pamatlietā – laikus pabeigt savas pārbaudes, proti, šajā gadījumā – līdz 2000. gada 30. jūnijam, atgādinot, ka ir ticis paziņots, ka pārbaude notiks 2000. gada 30. maijā, dalībvalsts, manuprāt, var vienkārši atlikt informācijas par attiecīgo pārbaudi nosūtīšanu Regulas Nr. 4045/89 9. panta 1. punktā paredzētajā gada ziņojumā līdz tā gada 1. janvārim, kas seko principā paredzētajam gadam, proti, šajā gadījumā – līdz 2002. gada 1. janvārim 2001. gada 1. janvāra vietā (34) .
48. No praktiskā viedokļa FranceAgriMer un valstu, kas iestājušās lietā, valdības ir tostarp stingri uzsvērušas grūtības pēc būtības, kādas valsts iestādēm, kas ir pilnvarotas veikt pārbaudi, varētu rasties, lai termiņā, kas ir stingri ierobežots līdz vienam gadam, veiktu visas pirmajā prejudiciālajā jautājumā uzskaitītās darbības un procedūras attiecībā uz visiem uzņēmumiem, kas ir jāpārbauda attiecīgajā pārbaužu posmā (35) .
49. Ar savu otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā Tiesai, vai Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kompetentās iestādes var turpināt veikt pārbaudes darbības, kas faktiski tikušas uzsāktas pārbaužu posmā, nākamajā pārbaužu posmā, tādējādi tomēr nepieļaujot procesuālu pārkāpumu, uz kuru pārbaudāmais uzņēmējs varētu atsaukties, apstrīdot lēmumu par veicamajiem pasākumiem, kas izriet no šīs pārbaudes rezultātiem, it īpaši tad, ja šā uzņēmēja uzvedības vai bezdarbības dēļ pirmajā pārbaužu posmā fiziski nav bijis iespējams veikt minēto pārbaudi.
50. Šis jautājums no iepriekšējā atšķiras tādējādi, ka iesniedzējtiesa īpaši paredz gadījumu, kurā pārbaude – kā pamatprāvā – nav varējusi tikt veikta pilnībā pirms tā pārbaužu posma termiņa beigām, kurā tā tika uzsākta, atbalsta saņēmēja, uz kuru tā attiecas, rīcības dēļ.
51. Atgādinot, ka Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punktā ir noteikts nevis obligāti ievērojams termiņš, bet gan tikai grafiks, kas dalībvalstīm ir jāievēro iespēju robežās, šādos apstākļos, kad pastāv tādi ārēji šķēršļi kā pamatlietā, pārbaudes darbības, manuprāt, a fortiori būtu jāvar veikt pat pēc tā gada 30. jūnija, kas seko to uzsākšanas gadam, vai, citiem vārdiem sakot, nākamajā pārbaužu posmā.
52. Proti, ja būtu jāpieņem cita interpretācija, Regulā Nr. 4045/89 paredzētais pārbaudes mehānisms zaudētu efektivitāti, lai arī saskaņā ar minētās regulas preambulas pirmo apsvērumu tās galvenais mērķis ir ļaut atgūt pārkāpuma vai nolaidības rezultātā zaudētās summas.
53. Ir jāpiebilst, ka, lai arī kādu nostāju ieņems Tiesa attiecībā uz iepriekšējo jautājumu, nav pieļaujams, ka pārbaudāmais uzņēmējs varētu izvairīties no iespējamās izmeklēšanas, vienkārši pateicoties atteikumam sadarboties, tādējādi bloķējot iestāžu, kas pilnvarotas veikt pārbaudi, veikto izmeklēšanu (36) . Proti, saskaņā ar sakāmvārdu “nemo auditur propriam turpitudinem allegans”, ko Tiesa jau ir piemērojusi (37), ir izslēgts, ka uzņēmējs varētu atsaukties uz iespējamo pārbaudes procedūras pārkāpumu, kas vispirms jau, manuprāt, vispār nepastāv, atsaucoties uz to, ka noteiktas darbības tikušas veiktas pēc sākotnējā pārbaužu posma beigām, lai arī kavējums to izpildē ir radies tieši šā uzņēmēja vainas dēļ. Bezdarbība vai šķēršļi kavējuma radīšanai nekādā gadījumā nevar tikt atviegloti vai pat veicināti.
54. Līdz ar to uzskatu, ka Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā iekļautais “pārbaužu posma” jēdziens nav saprotams kā tāds, kurā ir jāveic visas pārbaudes darbības. Darbības, kas tikušas uzsāktas tādā pārbaužu posmā kā šajā tiesību normā noteiktais, var tātad tikt turpinātas nākamajā pārbaužu posmā, ja, neraugoties uz kompetento iestāžu rūpību, tās nav varējušas šīs darbības pabeigt laikus. Katrā ziņā, pat ja Tiesa nepieņems manis piedāvāto pieeju šajā jautājumā, nebūtu pieļaujams, ka pārbaudāmais atbalstu saņēmējs varētu sūdzēties par apgalvoto procedūras pārkāpumu gadījumā, ja viņa paša rīcības vai bezdarbības dēļ nav bijis iespējams pilnībā veikt minētās darbības pirmajā no šiem posmiem.
C – Par trešo prejudiciālo jautājumu
55. Iesniedzējtiesa lūdz Tiesai spriest par tās trešo jautājumu tikai tad, ja uz tās otro jautājumu tiek sniegta noraidoša atbilde, proti, gadījumā, ja iestādēm, kas ir pilnvarotas veikt pārbaudi, nebūtu iespējams turpināt savas darbības nākamajā pārbaužu posmā, ja nav bijis iespējams to efektīvi veikt atbalsta saņēmēja uzvedības vai bezdarbības dēļ.
56. Būtībā tā vēlas noteikt, vai šādā gadījumā šīs iestādes drīkst pieprasīt, lai pārbaudāmais uzņēmējs, kurš, kā konstatēts, ir pieļāvis minētos trūkumus, atlīdzinātu saņemtos atbalstus. Turklāt tā jautā, vai šāds pasākums ir uzskatāms par sodu Regulas Nr. 4045/89 6. panta 2. punkta izpratnē.
57. Ņemot vērā, ka, manuprāt, uz otro iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu ir jāatbild apstiprinoši, tāpat kā FranceAgriMer un Francijas valdība uzskatu, ka uz šo divdaļīgo jautājumu nav jāatbild, jo šajā gadījumā tam nav nozīmes.
58. Tomēr gadījumam, ja Tiesa uz iepriekšējo prejudiciālo jautājumu atbildētu noraidoši, vēlos pakārtoti formulēt turpmāk izklāstītos apsvērumus.
59. Attiecībā uz trešā prejudiciālā jautājuma pirmo daļu uzskatu, ka kompetentajām iestādēm ir jāvar pieprasīt saņemto atbalstu atmaksāšanu, ja – kā tas ir pamatlietā – nav bijis iespējams veikt efektīvu kontroli šā atbalsta saņēmēja rīcības dēļ, un nav svarīgi, vai šo rīcību veido darbības, krāpšana vai kavējošas darbības, vai pat bezdarbība, trūkumi vai nolaidība (38) .
60. Kā norādīja Francijas valdība, Tiesa saistībā ar citu Kopienas tiesību aktu lauksaimniecības jomā interpretāciju jau ir nospriedusi, ka, ja nav iespējams veikt efektīvu pārbaudi, ir jāuzskata, ka šo pārbaudi nevar veikt pieteikuma iesniedzēja dēļ, un tādēļ pieteikums par atbalsta piešķiršanu, izņemot force majeure gadījumu, ir jānoraida (39) .
61. Piekrītu FranceAgriMer un Francijas valdības viedoklim, ka ELVGF Garantiju nodaļas ietvaros piešķirtā atbalsta saņēmējiem ir jāsniedz iestādēm, kas pilnvarotas veikt pārbaudi, visa lietderīgā informācija, lai konstatētu gan šo atbalstu piešķiršanas pamatotību, gan ar tām finansēto darījumu tiesiskumu (40) . Ja šādu attaisnojošu pierādījumu nav – saņēmēju neizpildes vai a fortiori tīšas nesniegšanas dēļ (41) –, minētās iestādes no tā var likumīgi secināt, ka attiecīgie atbalsti ir saņemti nepamatoti, un tādēļ likt tos atmaksāt.
62. Ir jāprecizē, ka saskaņā ar vispārējiem tiesību principiem atbalstu vajadzētu varēt pieprasīt atmaksāt pat tad, ja pārbaudāmais uzņēmējs nav rīkojies ļaunprātīgi, bet atbalsts ticis atzīts par nepamatoti izmaksātu tādēļ, ka ieinteresētā persona nav varējusi pierādīt, ka ir izpildīti tā saņemšanas nosacījumi.
63. Šo risinājumu diktē obligāta prasība veicināt labu Regulā Nr. 4045/89 paredzēto pārbaudes pasākumu norisi un efektivitāti, lai saglabātu pašas sistēmas, kas saistīta ar ELVGF Garantiju nodaļas finansētām darbībām, dzīvotspēju.
64. Attiecībā uz trešā prejudiciālā jautājuma otro daļu, šķiet, ka uz saņemto atbalstu atmaksāšanu, kas paredzēta šādos apstākļos, neattiecas Regulas Nr. 4045/89 6. panta 2. punkta noteikumi, saskaņā ar kuriem dalībvalstis paredz attiecīgus pasākumus, lai sodītu fiziskas vai juridiskas personas, kuras nepilda saistības, kas izriet no šīs regulas.
65. Šajā ziņā Polijas valdība pamatoti uzsver, ka Savienības tiesībās ir paredzēta atšķirība starp pasākumiem, ko veido pienākums atmaksāt nepamatoti saņemto priekšrocību, un sodiem, ko var uzlikt par pārkāpumiem, kas pieļauti tīši vai neuzmanības dēļ.
66. Precīzāk, Regulas Nr. 2988/95, kas ietilpst to pašu tiesību aktu sistēmā kā Regula Nr. 4045/89 un kurā ir noteikti vispārējie principi, kas šajā gadījumā būtu jāņem vērā (42), II sadaļā ir skaidri noteikta atšķirība starp “pasākumiem” un “administratīviem sodiem”, ko var uzlikt par Eiropas Kopienu finanšu interešu apdraudējumu. Saskaņā ar minētās regulas 4. panta 1. un 2. punktu “pārkāpuma” (43) gadījumā nelikumīgi iegūtais labums ir atgūstams, tostarp uzliekot pienākumu atmaksāt summas, kas ir nelikumīgi saņemtas, attiecīgajā gadījumā pieskaitot paredzētos procentus. Šā panta 4. punktā skaidri ir norādīts, ka “šajā pantā paredzētie pasākumi nav uzskatāmi par sodiem”. Turpretī Regulas Nr. 2988/95 5. pantā ir uzskaitīti “administratīvi sodi”, kurus var uzlikt par tīšiem pārkāpumiem vai pārkāpumiem nolaidības dēļ, piemēram, administratīvs naudassods vai papildu summas maksājums, ko aprēķina pēc procentu likmes no nelikumīgi iegūtajām summām, vajadzības gadījumā pierēķinot procentus (44) .
67. Kā uzsvērušas FranceAgriMer, kā arī Francijas un Polijas valdības, no Tiesas pastāvīgās judikatūras tāpat izriet, ka par sodu netiek uzskatīts pienākums atmaksāt, pamatojoties uz Kopienas tiesisko regulējumu, nelikumīgi saņemto labumu. Šāds pienākums vienkārši ir obligātas sekas kompetento iestāžu konstatējumam, ka šā Savienības tiesībās paredzētā labuma saņemšanas nosacījumi patiesībā nav tikuši izpildīti (45) .
68. Šī pieeja tāpat ir jāizmanto attiecībā uz starpību starp pienākumu atmaksāt nepamatoti saņemtos atbalstus, no vienas puses, un sodiem, kas paredzēti Regulas Nr. 4045/89 6. panta 2. punktā, no otras puses. Pat tikai šķietams darījuma, kas ticis finansēts ar šādi saņemtu atbalstu palīdzību, pārkāpums šim atbalstam piešķir nelikumīgu raksturu, ar ko var attaisnot prasību pārbaudāmajam saņēmējam to atmaksāt, bet šādai atmaksāšanai nav administratīva naudas soda īpašību. Ir jāprecizē, ka tā tas ir pat tad, ja rīkojums par atmaksāšanu ticis izdots tikai tādēļ, ka attiecīgā persona nav iesniegusi kompetento iestāžu pieprasītos dokumentus, lai varētu tikt pārbaudīts, vai ir izpildīti attiecīgā atbalsta piešķiršanas nosacījumi.
69. Šādos apstākļos uzliktās korekcijas galvenais mērķis, manuprāt, ir kompensēt finansiālos zaudējumus, kas nodarīti ELVGF Garantiju nodaļai un tādējādi Savienības vispārējam budžetam (46), kā arī atjaunot taisnīgu konkurenci starp uzņēmēju, kurš nelikumīgi saņēmis labumu, un uzņēmējiem, kuri savukārt nav guvuši šādu nelikumīgu labumu (47) . No šā viedokļa kompetentajām valsts iestādēm, rīkojoties Savienības vārdā, ir jāatgūst Kopienas finansiālais atbalsts, kas ticis piešķirts apstākļos, kas uzskatāmi par nelikumīgiem, un tām nav rīcības brīvības izlemt, vai šāda atgūšana ir jāpieprasa vai nav (48) .
70. Aizliegums n epamatoti iedzīvoties, ko Tiesa atkārtoti ir izmantojusi savā judikatūrā (49) un ko tā ir atzinusi par Savienības tiesību vispārējo principu (50), tāpat liek izdarīt šādu secinājumu. Nav noliedzams, ka personai, kas saņēmusi finansiālu labumu bez attaisnojoša juridiska pamata, noteikti ir jāatmaksā saņemtās summas līdz pat to zaudējumu apmēram, kas šajā gadījumā nodarīti Savienībai (51) .
71. Lai sniegtu pilnīgu izklāstu, precizēšu, ka sods Regulas Nr. 4045/89 6. panta izpratnē var tikt noteikts papildus šādai korekcijas prasībai (52) . Tomēr saskaņā ar vispārējiem Savienības tiesību principiem, proti, sodu likumību un samērīgumu (53), šāds sods var tikt uzlikts pārbaudāmajam uzņēmējam tikai tad, ja šajā nolūkā Savienības tiesībās vai valsts tiesībās ir pieņemti īpaši noteikumi (54) un ja noteiktais sods ir samērīgs ar Regulā Nr. 4045/89 paredzēto pienākumu neizpildi.
72. Turpretī pienākums atmaksāt nelikumīgos apstākļos saņemtu atbalstu ir jāuzskata kā tiešs un tūlītējs rezultāts šā atbalsta nelikumīgajam raksturam, kura konstatēšana pati par sevi ir pietiekams juridiskais pamats.
73. Tādēļ uzskatu, ka, pakārtoti, gadījumā, ja uz otro jautājumu tiktu sniegta noraidoša atbilde, uz trešo jautājumu būtu jāatbild, pirmkārt, ka, ja pārbaudāmā uzņēmēja uzvedības vai bezdarbības dēļ nav bijis iespējams veikt efektīvu pārbaudi, kompetentās valsts iestādes var pieprasīt atmaksāt saņemtos atbalstus tādēļ, ka šādos apstākļos šīs iestādes nav varējušas pārbaudīt, vai ir tikuši izpildīti šo atbalstu piešķiršanas nosacījumi, un, otrkārt, ka šī atmaksāšanas prasība nav sods Regulas Nr. 4045/89 6. panta 2. punkta izpratnē.
V – Secinājumi
74. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, piedāvāju Tiesai uz Conseil d’État uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Padomes 1989. gada 21. decembra Regulas (EEK) Nr. 4045/89 par dalībvalstu veiktām Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda Garantiju nodaļas finansējuma sistēmā ietilpstošo darījumu pārbaudēm un Direktīvas 77/435/EEK atcelšanu 2. panta 4. punkts nav interpretējams tādējādi, ka visas pārbaudes darbības ir jāveic “pārbaužu posmā”, kas noteikts šajā tiesību normā kā tāds, kas “ilgst no gada 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam”, bet ir jāinterpretē tādējādi, ka pārbaužu posmā uzsāktas darbības var tikt turpinātas nākamajā posmā. Katrā ziņā pārbaudāmais uzņēmējs nevar atsaukties uz jebkādu procesuālu pārkāpumu, apstrīdot lēmumu, kurā ir paredzēti veicamie pasākumi, kas izriet no šādi veiktas pārbaudes rezultātiem, ja viņa paša rīcības vai bezdarbības dēļ šo pārbaudi nav bijis iespējams veikt pirmajā no minētajiem posmiem.
Līdz ar to atbilde uz trešo prejudiciālo jautājumu nav jāsniedz.
Pakārtoti, gadījumā, ja uz iepriekšējo jautājumu tiktu sniegta noraidoša atbilde, uz trešo jautājumu būtu jāatbild, ka, ja atbalsta, kas piešķirts saistībā ar Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda Garantiju nodaļas finansētajiem darījumiem, saņēmēja uzvedības vai bezdarbības dēļ kompetentās iestādes nav varējušas veikt efektīvu pārbaudi, minētās iestādes var pieprasīt atmaksāt šos atbalstus, attiecībā uz kuriem nav bijis iespējams konstatēt, ka tie ir likumīgi piešķirti, un šis pasākums nav kvalificējams kā sods Regulas Nr. 4045/89 6. panta 2. punkta izpratnē.
(1) .
(2)  – OV L 388, 18. lpp. Šī regula, kas vairākkārt tikusi grozīta, ir kodificēta un 2008. gada 22. jūnijā atcelta ar Padomes 2008. gada 26. maija Regulu (EK) Nr. 485/2008 par dalībvalstu veiktām Eiropas Lauksaimniecības garantiju fonda finansēšanas sistēmā ietilpstošo darījumu rūpīgām pārbaudēm (OV L 143, 1. lpp., it īpaši preambulas pirmais apsvērums un I pielikums).
(3)  – It īpaši skat. Regulas Nr. 4045/89 preambulas pirmo, trešo un piekto apsvērumu.
(4)  –	Šī problēma atšķiras, lai arī tā ar to ir saistīta, no problēmas, kāda joprojām tiek aplūkota Tiesā apvienotajās lietās no C-671/11 līdz C-676/11 Viniflhor, kurās tā pati iesniedzējtiesa vēlas, lai Tiesa tai norādītu, kā dalībvalsts var īstenot iespēju, kas paredzēta Regulas Nr. 4045/89 2. panta 4. punktā, – pagarināt pārbaudāmo posmu – proti, posmu, uz kuru attiecas pārbaude, – “par laikposmu [..], kas ir pirms vai pēc 12 mēnešu laikposma”, ko nosaka šī valsts, un šis jautājums ticis uzdots, ņemot vērā tostarp “pārbaužu posma” jēdzienu, uz kuru attiecas šī lieta.
(5)  –	Šajā gadījumā pirmais posms aptver laikposmu no 1999. gada 1. jūlija līdz 2000. gada 30. jūnijam, bet nākamais – no 2000. gada 1. jūlija līdz 2001. gada 30. jūnijam.
(6)  –	No prejudiciālajiem jautājumiem izriet, ka tiesa a quo precīzāk jautā, vai šajā posmā kompetentajām iestādēm ir vienlaicīgi jāpaziņo attiecīgajam uzņēmējam par paredzēto pārbaudi, jāuzsāk pārbaude, jāveic visas vajadzīgās darbības uz vietas, jāizmanto saņemtie apliecinošie dokumenti un jāpaziņo to pārbaudes rezultāti.
(7)  –	Savā gada ziņojumā par Kopienas finanšu interešu aizsardzību un krāpšanas apkarošanu (COM (2001) 255, galīgā redakcija, 8. un 88. lpp.) Eiropas Komisija norādīja, ka 2000. gadā dalībvalstu saistībā ar ELVGF Garantiju nodaļas izdevumiem konstatētie krāpšanas gadījumi un pārkāpumi aptver summu, kas sasniedz EUR 474,5 miljonus jeb 1,17 % no ELVGF budžeta.
(8)  – OV L 94, 13. lpp.
(9)  –	Noteikumi redakcijā, kas izriet no Padomes 1994. gada 12. decembra Regulas (EK) Nr. 3094/94, ar ko groza Regulu Nr. 4045/89 (OV L 328, 1. lpp.).
(10)  – Idem . Saskaņā ar Regulas Nr. 3094/94 preambulas otro apsvērumu “Regulas Nr. 4045/89 2. pantā noteiktie rūpīgi pārbaudāmo uzņēmumu atlases noteikumi [bija] jāgroza, [tostarp] lai dotu dalībvalstīm lielāku elastību uzņēmumu atlasē”.
(11)  – Idem .
(12)  – OV L 312, 1. lpp.
(13)  – OV L 297, 1. lpp.
(14)  –	FranceAgriMer
ir iestāde, kas ir pārņēmusi Office national interprofessionnel des fruits, des légumes, des vins et de l’horticulture (VINIFLHOR) tiesības, kurš pats ir pārņēmis ONIFLHOR
tiesības.
(15)  –	It īpaši skat. manu 2013. gada 6. februāra secinājumu, kas sniegti Tiesā joprojām izskatāmajā lietā C-373/11 Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou, 11. zemsvītras piezīmē minētos spriedumus.
(16)  – Saskaņā ar LESD 2. panta 2. punktu, “ja kādā konkrētā jomā Līgumos Savienībai ir piešķirta kompetence, kas ir kopīga ar dalībvalstīm, Savienība un dalībvalstis drīkst veikt likumdošanas funkciju un pieņemt juridiski saistošus aktus šajā jomā”.
(17)  –	Tāpat Regulas Nr. 729/70 preambulas astotajā apsvērumā ir norādīts, ka Komisijas darbinieki veic pārbaudes tikai “papildus pārbaudēm, ko pēc savas iniciatīvas veic dalībvalstis un kuras paliek būtiskas” [Neoficiāls tulkojums].
(18)  –	Padomes 1977. gada 27. jūnija Direktīva par rūpīgām pārbaudēm, ko dalībvalstis veic attiecībā uz darījumiem, kas ir daļa no Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda Garantiju nodaļas finansējuma sistēmas (OV L 172, 17. lpp.). Regulas Nr. 4045/89 preambulas trešajā apsvērumā ir norādīts, ka ar šo regulu ir paredzēts mudināt dalībvalstis pastiprināt rūpīgās pārbaudes, ko tās līdz šim ir veikušas attiecībā uz tirdzniecības dokumentiem saistībā ar minēto direktīvu.
(19)  – Skat. Regulas Nr. 4045/89 preambulas sesto apsvērumu un 2. panta 1. punktu.
(20)  –	Tādējādi minētās regulas 4. panta 2. punktā dalībvalstīm ir atļauts noteikt papildu prasības šajā jomā.
(21)  –	Regulas Nr. 4045/89 2. panta 5. punktā ir precizēts, ka “saskaņā ar šo regulu veiktā rūpīga pārbaude neierobežo ne saskaņā ar [Padomes 1972. gada 7. februāra] Regulas (EEK) Nr. 283/72 [par pārkāpumiem un to summu atgūšanu, kas nepamatoti samaksātas kopējās lauksaimniecības politikas finansējuma ietvaros, kā arī par informācijas sistēmas organizēšanu šajā jomā (OV L 36, 1. lpp.)], 6. pantu, ne saskaņā ar Regulas [Nr. 729/70] 9. pantu veiktās pārbaudes”.
(22)  –	Regulas Nr. 729/70 9. panta 2. punktā bija noteikts, ka tajā paredzētās pārbaudes ir jāveic, “neskarot dalībvalstu saskaņā ar valsts administratīvajiem un normatīvajiem aktiem veiktās pārbaudes” [Neoficiāls tulkojums].
(23)  –	Preambulas trešajā apsvērumā būtībā ir pārņemts Regulas Nr. 4045/89 preambulas otrā apsvēruma teksts, tomēr pielāgojot terminoloģiju, jo no 2007. gada 1. janvāra ELVGF Garantiju nodaļa ir tikusi aizstāta ar Eiropas Lauksaimniecības garantijas fondu (ELGF).
(24)  –	Saskaņā ar šo pantu minētais ilgums ir vismaz trīs gadi, bet dalībvalstis var paredzēt ilgāku termiņu.
(25)  –	Skat. 2004. gada 24. jūnija spriedumu lietā C-278/02 Handlbauer (Krājums, I-6171. lpp., 40. punkts) attiecībā uz veidu, kādā ar šo noilguma noteikumu un visiem citiem šāda veida noteikumiem tiek nodrošināta tiesiskā noteiktība, un 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā C-131/10 Corman (Krājums, I-14199. lpp., 54. punkts) – attiecībā uz to, ka minētajā noteikumā paredzētajam noilgumam ir minimālas prasības raksturs.
(26)  –	Tādējādi šajā otrajā daļā, kas izriet no Regulas Nr. 3094/94, tiek noteikti uzņēmēja, kurš var tikt pārbaudīts, darbības posmi: “rūpīga pārbaude aptver vismaz 12 mēnešu laikposmu, kas beidzies iepriekšējā rūpīgu pārbaužu periodā; to var paplašināt par laikposmiem, kas ir pirms vai pēc 12 mēnešu laikposma un kas jānosaka [dalībvalstīm]”. Tajā runa ir par cita veida posmu, ko apvienotajās lietās Viniflhor
(minētas iepriekš) šī pati iesniedzējtiesa ir kvalificējusi kā “pārbaudes posmu”.
(27)  –	It īpaši šī regula ir jālasa kopā ar Regulu Nr. 2988/95, kurā – kā Tiesa atgādinājusi 2012. gada 5. jūnija sprieduma lietā C-489/10 Bonda
33. punktā – “ir noteikts visām Kopienas politikas jomām vienots tiesību normu kopums” un norādīts, kas ir jādara, ja tiek konstatēti šīs pēdējās minētās regulas 1. panta 2. punktā definētie “pārkāpumi”.
(28)  –	Šajā ziņā ir jāuzsver, ka minētajā regulā nav paredzēts, ka visi attiecīgie uzņēmumi būtu jāpārbauda tās 2. panta 4. punktā minētajā “pārbaudes posmā”. Tajā tikai ir noteikti kvantitatīvie un kvalitatīvie kritēriji attiecībā uz katras dalībvalsts pārbaudes pienākumu.
(29)  –	Līdzīgs informēšanas pienākums izriet no Regulas Nr. 729/70 8. panta 1. punkta otrās daļas.
(30)  –	Tā tas ir, piemēram, Francijas Code rural [Lauku kodeksa] R 622-49. un R 622-50. pantā.
(31)  – Skat. minētās regulas preambulas desmito apsvērumu.
(32)  –	Sākotnējā priekšlikumā (COM (89) 290, galīgā redakcija) 2. panta 4. punkts bija formulēts kā Regulas Nr. 4045/89 galīgajā versijā, bet labotajā priekšlikumā (COM (89) 623, galīgā redakcija) tika noteikts, ka: “[p]ārbaudes posms ilgst no 1. jūlija līdz nākamā gada 30. jūnijam. Dalībvalsts var sākt veikt pārbaudi pirms 1. jūlija, tiklīdz Komisija ir paziņojusi, ka piekrīt šīs regulas 10. pantā paredzētajai pagaidu programmai ” [Neoficiāls tulkojums] (mans izcēlums).
(33)  –	10. panta 1.–3. punktā ir paredzēts, ka katru gadu līdz 15. aprīlim
dalībvalstis pieņem pagaidu pārbaužu, kuras tās veiks nākamajā pārbaudes posmā, programmu un nosūta to Komisijai, kurai ilgākais sešu nedēļu laikā tā ir jāizvērtē. 9. panta 1. punktā ir noteikts, ka “ līdz nākamajam 1. janvārim pēc rūpīgo pārbaužu posma dalībvalstis nosūta Komisijai sīku [detalizētu] ziņojumu par šīs regulas piemērošanu” (mans izcēlums).
(34)  –	Komisija pamatoti norāda, ka Komisijas 1990. gada 29. jūnija Regulas (EK) Nr. 1863/90, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot [Regulu Nr. 4045/89] (OV L 170, 23. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 1995. gada 19. decembra Regulu (EK) Nr. 2992/95 (OV L 312, 11. lpp.), II pielikuma 4. punkta g) apakšpunktā tieši ir paredzēta iespēja pabeigt pārbaudes, kas veiktas iepriekšējā posmā, uz kuru attiecas dalībvalsts nosūtītais gada ziņojums, jo šajā tiesību normā ir atspoguļoti “to pārbaužu rezultāti, kas veiktas iepriekšējā pārbaudes posmā, uz kuru attiecas šis ziņojums un kura rezultāti nebija pieejami ziņojuma, kas attiecās uz šo posmu, nosūtīšanas brīdī”.
(35)  –	Kā uzsver Polijas valdība, pārbaudes apstākļos var būt nepieciešams, lai sākotnējā pārbaudes posmā uzsāktās darbības turpinātos pēc tā termiņa beigām, tostarp ja tiek konstatēti pārkāpumi, kuriem ir vajadzīga papildu izmeklēšana, vai ja tiek gaidīti savstarpējo pārbaužu, kas veiktas valsts vai pat pārrobežu līmenī, rezultāti.
(36)  –	Ir jākonstatē, ka saskaņā ar FranceAgriMer
sniegtajām norādēm pamatlietā Syndicat OP 84 kavēja pārbaužu uz vietas darbības, vairākkārt pieprasot pārcelt noteiktās tikšanās un neiesniedzot minēto iestāžu pieprasītos dokumentus.
(37)  –	Tādējādi ģenerāladvokāts Reišls [ Reischl ] savu secinājumu lietā, kurā pasludināts 1981. gada 17. decembra spriedums lietā 151/80 de Hoe /Komisija ( Recueil, 3161. lpp.), 3185. un 3186. punktā uzsvēra, ka kandidāts “nekādā gadījumā nevar vēlāk panākt iecelšanas amatā procesa, kurā tas ir piedalījies, atcelšanu, atsaucoties uz pārkāpumiem, kuri ir radušies viņa paša rīcības dēļ” (skat. arī minētā sprieduma 18. un 19. punktu). 1984. gada 9. februāra sprieduma apvienotajās lietās 316/82 un 40/83 Kohler /Revīzijas palāta ( Recueil, 641. lpp.) 13. punktā Tiesa tāpat ir norādījusi, ka, “pieņemot Revīzijas palātas argumentus, tai tiktu atļauts atsaukties uz pārkāpumu, kuru tā pati ir izdarījusi”.
(38)  –	Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 4045/89 preambulas pirmajā apsvērumā, kurā ir pārņemti Regulas Nr. 729/70 preambulas septītā apsvēruma un 8. panta 1. punkta noteikumi, ir paredzēts, ka dalībvalstīm ir jāveic pasākumi, kas vajadzīgi, lai atgūtu ne tikai “pārkāpumu”, bet arī “nolaidības” dēļ zaudētās summas.
(39)  – 2001. gada 13. decembra spriedums lietā C-131/00 Nilsson ( Recueil, I-10165. lpp., 32. punkts). Šajā gadījumā pārbaudi nav bijis iespējams veikt tādēļ, ka uzņēmējs pilnībā nebija uzturējis dzīvnieku reģistru.
(40)  –	Šajā nozīmē skat. lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu septīto apsvērumu.
(41)  –	Ir jāprecizē, ka no lēmuma par prejudiciālu jautājumu uzdošanu astotā un devītā apsvēruma izriet, ka pamatlietā rīkojums par saņemto atbalstu atmaksāšanu bija pamatots ne tikai ar šķēršļiem, ko radīja Syndicat OP 84, neiesniedzot pārbaudes iestāžu pieprasītos apliecinošos dokumentus, bet tāpat arī ar to, ka šo atbalstu saņēmējiem nebija tiesību tos saņemt un ar pārkāpumiem, kas atklāti attiecīgā operatīvā fonda papildināšanas mehānismā.
(42)  –	2011. gada 21. jūlija spriedumā lietā C-150/10 Beneo-Orafti (Krājums, I-6843. lpp., 69. punkts un tajā minētā judikatūra) ir atgādināts, ka “pārbaužu un sodu par Savienības tiesību pārkāpumiem jomā Savienības likumdevējs, pieņemot Regulu Nr. 2988/95, ir noteicis vairākus vispārējos principus un prasību, ka parasti šie principi ir jāievēro visos nozaru noteikumos”.
(43)  –	Šā jēdziena definīcija, kas sniegta Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punktā, tikusi precizēta Komisijas 2006. gada 14. decembra Regulas (EK) Nr. 1848/2006 par pārkāpumiem un par tādu summu atgūšanu, kas nepareizi izmaksātas saistībā ar kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu un informācijas sistēmas organizēšanu šajā jomā, kā arī par [Padomes] Regulas (EEK) Nr. 595/91 atcelšanu (OV L 355, 56. lpp.), 2. panta 1. punktā.
(44)  –	Minētās regulas 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir precizēts, ka šī soda maksājuma summa, kas ir lielāka par nelikumīgi iegūtajām summām, pirmkārt, tiek aprēķināta pēc procentu likmes, kas nosakāma īpašos noteikumos, un, otrkārt, tā nedrīkst pārsniegt summu, kas nepieciešama kā soda līdzeklis.
(45)  –	It īpaši skat. 2003. gada 8. maija sprieduma lietā C-349/97 Spānija/Komisija ( Recueil, I-3851. lpp.) 269. punktu, saskaņā ar kuru “šajā gadījumā piemērotās korekcijas nav uzskatāmas par sodiem, bet ir obligātas sekas Spānijas Karalistes nelikumīgi veiktajiem maksājumiem”, kā arī 2009. gada 4. jūnija sprieduma lietā C-158/08 Pometon (Krājums, I-4695. lpp.) 28. punktu, saskaņā ar kuru “pienākums atmaksāt ar ļaunprātīgu paņēmienu izmantošanas palīdzību nelikumīgi iegūto labumu [..] nav sods, bet vienkārši sekas konstatācijai, ka nosacījumi, kas vajadzīgi, lai iegūtu no Kopienu tiesiskā regulējuma izrietošo labumu, ir mākslīgi radīti, līdz ar to padarot piešķirto priekšrocību par nepamatotu un tādējādi attaisnojot pienākumu to atmaksāt”. Tāpat skat. spriedumu lietā Beneo-Orafti
(minēts iepriekš, 70. punkts).
(46)  –	Saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 1. panta noteikumiem.
(47)  –	Pēc analoģijas skat. Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 1995. gada 8. jūnija spriedumu lietā T-459/93 Siemens /Komisija ( Recueil, II-1675. lpp.), kura 96. un 97. punktā ir norādīts, ka nelikumīga valsts atbalsta atmaksāšanas mērķis ir atjaunot pirms tā izmaksāšanas esošo stāvokli, kas nozīmē visu no tā izrietošo finansiālo labumu izbeigšanu, jo tie rada konkurences izkropļojumu.
(48)  –	Šajā ziņā skat. 1982. gada 6. maija sprieduma apvienotajās lietās 146/81, 192/81 un 193/81 BayWa u.c. ( Recueil, 1503. lpp.) 30. punktu, saskaņā ar kuru “pretējas [Regulas Nr. 729/70 8. panta 1. punkta] interpretācijas rezultātā tiktu apdraudēta vienlīdzīga attieksme pret dažādu dalībvalstu saimnieciskās darbības subjektiem un Kopienas tiesību piemērošana, kurai pēc iespējas ir jābūt vienotai visā Kopienā”.
(49)  –	It īpaši skat. 1960. gada 4. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no 4/59 līdz 13/59 Mannesmann u.c./Augstā iestāde ( Recueil, 241. lpp.), kā arī 1968. gada 11. jūlija spriedumu lietā 26/67 Danvin /Komisija ( Recueil, 463., lpp., it īpaši 474. lpp.).
(50)  –	1990. gada 10. jūlija spriedumā lietā C-259/87 Grieķija/Komisija ( Recueil, I-2845. lpp.) Tiesa nosprieda, ka nepamatota Kopienas iedzīvošanās saistībā ar ELGVF piešķirtajām summām ir pretrunā Kopienu tiesību vispārējiem principiem.
(51)  –	Pēc analoģijas saistībā ar personu, kurai ir nodarīti zaudējumi, bez jebkāda juridiska pamata uzlabojot citas personas mantisko stāvokli, skat. 2008. gada 16. decembra spriedumu lietā C-47/07 P Masdar (UK) /Komisija (Krājums, I-9761. lpp., 44. punkts) un 2010. gada 21. janvāra spriedumu lietā C-470/08 van Dijk (Krājums, I-603. lpp., 41. punkts).
(52)  –	Tāpat skat. sprieduma lietā Pometon
(minēts iepriekš) 29. punktu, saskaņā ar kuru “tāpat importētājam, kas ir nelikumīgi izmantojis ievešanas pārstrādei procedūru un guvis labumu no tās piemērošanai vajadzīgo apstākļu mākslīgas radīšanas, ir pienākums samaksāt uz konkrētajiem izstrādājumiem attiecināmās nodevas, neskarot atbilstošā gadījumā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētās administratīvās, civilās vai kriminālās sankcijas ” (mans izcēlums).
(53)  –	Šī divdaļīgā prasība ir atgādināta Regulas Nr. 2988/95 5. panta 1. punkta b) apakšpunktā, kura saturs ir minēts iepriekš.
(54)  –	Attiecībā uz Regulā Nr. 2988/95 paredzētajiem administratīvajiem sodiem skat. 2010. gada 28. oktobra spriedumu lietā C-367/09 SGS Belgium u.c. (Krājums, I-10761. lpp., 43. punkts), kā arī ģenerāladvokātes Kokotes [ Kokott ] secinājumu šajā lietā 35. un nākamos punktus.