Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA Ž. RIŠĀRA DELATŪRA [J. RICHARD DE LA TOUR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 30. oktobrī (1)
Lieta C‑571/24
YO,
CT
pret
Bundesrepublik Deutschland,
piedaloties
Kreis Bergstraße
(Oberverwaltungsgericht Berlin‑Brandenburg (Berlīnes‑Brandenburgas federālās zemes Augstākā administratīvā tiesa, Vācija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Imigrācijas politika – Direktīva 2003/86/EK – Tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos – 10. panta 3. punkta a) apakšpunkts – Nepilngadīga bēgļa bez pavadības ģimenes atkalapvienošanās ar pirmās pakāpes radiniekiem taisnā augšupējā līnijā – Nepilngadīgais bez pavadības, kas sasniedzis pilngadību pirms bēgļa statusa piešķiršanas un 2018. gada 12. aprīļa sprieduma A un S (C‑550/16, EU:C:2018:248) pasludināšanas – No minētā sprieduma izdarāmie secinājumi saistībā ar pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniegšanas dienu
I.      Ievads
1.        Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa tiek aicināta precizēt, kādi secinājumi jāizdara no 2018. gada 12. aprīļa sprieduma A un S (2) attiecībā uz pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos izskatīšanu, ko, pamatojoties uz Direktīvas 2003/86/EK (3) 10. panta 3. punkta a) apakšpunktu, iesnieguši tāda gados jauna trešās valsts valstspiederīgā (turpmāk tekstā – “apgādnieks”) (4) vecāki, kurš ieceļojis
dalībvalsts teritorijā kā nepilngadīgais bez pavadības, sasniedzis pilngadību starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūras laikā un kuram bēgļa statuss piešķirts pirms minētā sprieduma pasludināšanas dienas.
2.        Minētajā spriedumā Tiesa ir izskaidrojusi nosacījumus, ar kādiem nepilngadīgie bez pavadības, kuri šīs procedūras laikā sasnieguši pilngadību, var atsaukties uz tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos atbilstoši šajā pantā paredzētajām labvēlīgākajām tiesību normām. It īpaši Tiesa ir nospriedusi, ka pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos principā jāiesniedz trīs mēnešu laikā no dienas, kad attiecīgajam “nepilngadīgajam” piešķirts bēgļa statuss (5).
3.        Pamatlietā attiecīgais “nepilngadīgais” ieguva bēgļa statusu krietni agrāk pirms sprieduma A un S pasludināšanas dienas, tātad trīs mēnešu termiņš bija beidzies brīdī, kad viņa vecāki YO un CT, kuri abi ir Turcijā dzīvojoši Sīrijas valstspiederīgie, bija iecerējuši atsaukties uz Direktīvas 2003/86 10. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzētajām tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos. Tieši šādā kontekstā iekļaujas pamatlieta, jo Vācijas ģenerālkonsulāts Stambulā (Turcija) noraidīja viņu pieteikumu, pamatojoties uz to, ka šīs tiesības ir beigušās ar bērna pilngadību un katrā ziņā viņu pieteikums netika iesniegts pēc iespējas ātrāk pēc bēgļa statusa piešķiršanas viņu dēlam.
4.        Oberverwaltungsgericht Berlin‑Brandenburg (Berlīnes‑Brandenburgas federālās zemes Augstākā administratīvā tiesa, Vācija), kas ir iesniedzējtiesa, būtībā vaicā Tiesai, vai jāpielāgo spriedumā A un S paredzētie noteikumi, un it īpaši – vai trīs mēnešu termiņu jāsāk skaitīt no minētā sprieduma pasludināšanas dienas vai arī šis termiņš jāpagarina. Vācijas valdība rakstveida apsvērumos ierosina pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniegšanai noteikt absolūtu vecuma robežu, no kuras sākot šāda pielāgošana vairs nebūtu iespējama.
5.        Šajos secinājumos izklāstīšu iemeslus, kādēļ nepiekrītu domai, ka tik specifiskā situācijā kā šī pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniegšana, kas balstīta uz Direktīvas 2003/86 10. panta 3. punkta a) apakšpunktu, būtu jāpakārto nosacījumam par fiksēta trīs mēnešu termiņa, skaitot no sprieduma A un S pasludināšanas dienas, ievērošanu. Turpretī ieteikšu Tiesai izmantot prezumpciju un tādējādi noteikt trīs mēnešu termiņu no dienas, kad var prezumēt, ka apgādnieks ir iepazinies ar šo spriedumu.
II.    Atbilstošās tiesību normas
A.      Savienības tiesības
6.        Direktīvas 2003/86 1. pants formulēts šādi:
“Šīs direktīvas mērķis ir paredzēt nosacījumus ģimenes atkalapvienošanās tiesību īstenošanai attiecībā uz trešo valstu pilsoņiem, kas likumīgi uzturas dalībvalstu teritorijā.”
7.        Atbilstoši šīs direktīvas 2. panta f) punktam:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
f)      “nepilngadīgie bez pavadības” ir trešās valsts pilsoņi vai bezvalstnieki, kas ir jaunāki par astoņpadsmit gadiem, kuri ierodas dalībvalsts teritorijā un ko nepavada pieaugušais, kurš par tiem ir atbildīgs saskaņā ar tiesību aktiem vai paražām, un kamēr tos faktiski neuzrauga šāda persona, vai nepilngadīgie, kas ir palikuši bez pavadības pēc ieceļošanas dalībvalsts teritorijā.”
8.        Minētās direktīvas V nodaļas “Bēgļu ģimenes atkalapvienošanās” 10. panta 3. punkta a) apakšpunktā precizēts:
“Ja bēglis ir nepilngadīgais bez pavadības, dalībvalstis:
a)      atļauj viņa/viņas pirmās pakāpes radinieku taisnā augšupējā līnijā ieceļošanu un uzturēšanos ģimenes atkalapvienošanās nolūkā, nepiemērojot nosacījumus, kas paredzēti 4. panta 2. punkta a) apakšpunktā;”.
B.      Vācijas tiesības
9.        2004. gada 30. jūlija (6)Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet
(Likums par ārvalstnieku uzturēšanos, nodarbinātību un integrāciju federālajā teritorijā;
turpmāk tekstā – “AufenthG”) (7) 36. panta “Ģimenes atkalapvienošanās ar vecākiem un citiem ģimenes locekļiem” 1. punktā noteikts:
“Atkāpjoties no 5. panta 1. punkta 1. apakšpunkta un 29. panta 1. punkta 2. apakšpunkta, tāda nepilngadīga ārvalstnieka vecākiem, kuram ir uzturēšanās atļauja saskaņā ar 23. panta 4. punktu, 25. panta 1. punktu vai 2. punkta pirmajā teikumā minēto pirmo alternatīvu, pastāvīgā iedzīvotāja karte saskaņā ar 26. panta 3. punktu vai pastāvīgā iedzīvotāja karte saskaņā ar 26. panta 4. punktu, kas saņemta pēc uzturēšanās atļaujas piešķiršanas saskaņā ar 25. panta 2. punkta pirmajā teikumā minēto otro alternatīvu, ir jāpiešķir uzturēšanās atļauja, ja Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā neuzturas neviens no vecākiem, kam ir aizgādības tiesības.”
III. Pamatlietas fakti un prejudiciālie jautājumi
10.      Apgādnieks ir kurdu izcelsmes Sīrijas valstspiederīgais, kurš dzimis 1999. gada 31. janvārī. Viņš Vācijas teritorijā ieceļoja 2015. gada 6. augustā 16 gadu vecumā. 2016. gada 3. jūnijā, kad viņam bija 17 gadi un 4 mēneši, viņš, kuru pārstāvēja aizbildne, iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumu. Ar Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Federālā migrācijas un bēgļu lietu pārvalde, Vācija) 2017. gada 15. maija lēmumu viņam tika piešķirts bēgļa statuss 18 gadu un 3 mēnešu vecumā.
11.      Apgādnieka vecāki pēc starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūras beigām neiesniedza pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos, jo viņu dēla aizbildne, advokāts, kā arī dažādas ārvalstnieku jomā kompetentās iestādes un organizācijas bija vairākkārt informējušas viņu, ka saskaņā ar Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa, Vācija) judikatūru vecāku tiesības uz atkalapvienošanos ar bērnu, kas atzīts par bēgli saskaņā ar AufenthG 36. panta 1. punktu, ir tikai līdz brīdim, kad pēdējais minētais sasniedzis pilngadību (8). Iesniedzējtiesas ieskatā, ņemot vērā šo judikatūru un iestāžu lēmumu pieņemšanas praksi pamatlietā aplūkoto faktu iestāšanās brīdī, šādā situācijā esošiem bēgļiem nav cerību, ka viņu pieteikumam
par ģimenes atkalapvienošanos, kas pamatots ar Direktīvas 2003/86 10. panta 3. punkta a) apakšpunktu, varētu būt veiksmīgs iznākums.
12.      Tiesa spriedumā A
un S
ir nospriedusi, ka Direktīvas 2003/86 2. panta ievaddaļa un f) punkts, lasot kopsakarā ar 10. panta 3. punkta a) apakšpunktu, jāinterpretē tādējādi, ka par “nepilngadīgo” šīs tiesību normas izpratnē jākvalificē trešās valsts pilsonis, kurš ieceļošanas dalībvalsts teritorijā un patvēruma pieteikuma iesniegšanas šajā valstī brīdī bijis jaunāks par 18 gadiem, bet kurš patvēruma procedūras laikā sasniedz pilngadības vecumu un kuram vēlāk tiek atzīts bēgļa statuss (9). Šādā gadījumā Tiesa ir nospriedusi, ka pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos jāiesniedz “saprātīgā laikā” – principā trīs mēnešu laikā no dienas, kad attiecīgajam “nepilngadīgajam” ir piešķirts bēgļa statuss (10).
13.      Apgādnieks, iepazinies ar šo spriedumu un pamatodamies uz to, ar 2018. gada 24. aprīļa vēstuli lūdza ārvalstnieku jomā kompetento valsts pārvaldes iestādi, Vācijas vēstniecību Turcijā un Vācijas ģenerālkonsulātu Stambulā izsniegt uzturēšanās atļauju ģimenes atkalapvienošanās nolūkā ar viņa vecākiem, brāļiem un māsām. Turklāt viņš preventīvi lūdza restitutio in integrum attiecībā uz trīs mēnešu termiņu, kas principā saskaņā ar spriedumu A un S jāievēro šādā gadījumā. Savukārt viņa vecāki ar 2018. gada 11. jūlija vēstuli, kas adresēta Vācijas vēstniecībai Ankarā (Turcija) un Vācijas ģenerālkonsulātam Stambulā, lūdza piešķirt vīzu ģimenes atkalapvienošanās nolūkā. 2018. gada 20. novembrī viņi ieradās ģenerālkonsulātā Stambulā, lai personīgi iesniegtu pieteikumu.
14.      Ar 2019. gada 10. aprīļa lēmumiem Vācijas ģenerālkonsulāts Stambulā noraidīja šos pieteikumus, pamatojoties uz to, ka bēgļa vecākiem tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos ir
tikai līdz bērna pilngadībai un katrā ziņā vecāki nav iesnieguši pieteikumu iespējami drīz pēc bēgļa statusa piešķiršanas viņu dēlam.
15.      Ar 2021. gada 30. marta spriedumu Verwaltungsgericht Berlin (Berlīnes Administratīvā tiesa, Vācija) noraidīja apgādnieka vecāku celto prasību par Vācijas ģenerālkonsulāta Stambulā lēmumu, kas uz tiem attiecas. Pirmkārt, tā nosprieda, ka tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos nevar pamatot ne ar AufenthG 36. panta 1. punktu, kurā prasīts, lai apgādnieks administratīvā lēmuma pieņemšanas dienā būtu nepilngadīgs, ne ar Direktīvas 2003/86 10. panta 3. punkta a) apakšpunktu, kurā paredzēts, ka viņu pieteikums jāiesniedz trīs mēnešu laikā no bēgļa statusa piešķiršanas, kā noteikts spriedumā A un S.
Otrkārt, tā secināja, ka nekas nepamato termiņa pagarināšanu vai termiņa sākuma atlikšanu. Treškārt, tā nosprieda, ka restitutio in integrum vai “tolerance” nepārvaramas varas dēļ nav iedomājama, jo apstāklis, ka prasītāji atturējās no savlaicīgas rīcības, pamatojoties uz to, ka viņu pieteikums būtu
lemts neveiksmei, nav pieņemams šķērslis.
16.      Apelācijas sūdzībā, kas tika iesniegta Oberverwaltungsgericht Berlin Brandenburg (Berlīnes‑Brandenburgas federālās zemes Augstākā administratīvā tiesa), prasītāji apgalvoja, ka viņiem nevar pārmest no sprieduma A un S izrietošā trīs mēnešu termiņa neievērošanu, jo tas varēja sākties tikai no brīža, kad ieinteresētās personas par to uzzināja. Taču šajā lietā tas tā neesot bijis, jo prasītāji pirms šī sprieduma publicēšanas nevarēja zināt, ka, lai gan viņu dēls ir sasniedzis pilngadību, viņiem ir
tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos ar dēlu. Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa) kā augstākā tiesa valsts līmenī līdz šim bija nospriedusi, ka vecāku ģimenes atkalapvienošanās ar bērnu bēgli saskaņā ar AufenthG 36. panta 1. punktu nozīmē, ka atbilstoši Direktīvai 2003/86 pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniegšanas dienā bērns vēl ir nepilngadīgs. Turklāt iepriekš netika prasīts, lai šāda pieteikuma iesniegšanai tiktu ievērots trīs mēnešu termiņš pēc bēgļa statusa piešķiršanas, un šādu termiņu ir ieviesusi tikai Tiesa ar minēto spriedumu.
17.      Ņemot vērā prasītāju izklāstītos argumentus, iesniedzējtiesa vaicā par kārtību, saskaņā ar kuru
prasītāji varēja atsaukties uz Direktīvas 2003/86 10. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzētajām tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos pēc sprieduma A un S
pasludināšanas.
18.      Šajos apstākļos Oberverwaltungsgericht Berlin‑Brandenburg (Berlīnes‑Brandenburgas federālās zemes Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai trīs mēnešu termiņš no bēgļa statusa piešķiršanas, kas saskaņā ar [spriedumu A
un S] jāievēro attiecībā uz tādu pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos, kurš ir balstīts uz [Direktīvas 2003/86] 10. panta 3. punkta a) apakšpunktu, situācijā, kad apgādnieks ieceļošanas dalībvalsts teritorijā un patvēruma pieteikuma iesniegšanas šajā valstī brīdī bijis jaunāks par 18 gadiem, bet kurš patvēruma procedūras laikā sasniedz pilngadības vecumu, ir piemērojams un paliek nemainīgs, pat ja šis termiņš [minētā sprieduma] pasludināšanas brīdī jau bija pagājis un saskaņā ar toreizējo iestāžu praksi un augstāko tiesu iestāžu judikatūru šajā dalībvalstī jau pilngadību sasniegušam bēglim nebija pieejama neviena iespēja iesniegt pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos, kas šajā ziņā solītu veiksmīgu iznākumu?
2)      Ja uz pirmo jautājumu atbilde ir noliedzoša: vai šādos gadījumos termiņš sākas vēlāk vai arī tad tiek piemērots ilgāks termiņš?”
19.      Prasītāji, Vācijas valdība un Eiropas Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus. Šie lietas dalībnieki un ieinteresētās personas piedalījās 2025. gada 18. septembra
tiesas sēdē un tās
laikā arī atbildēja uz jautājumiem, ko Tiesa uzdeva mutvārdu atbildes sniegšanai.
IV.    Juridiskā analīze
20.      Ar prejudiciālajiem jautājumiem, kas, manuprāt, jāizskata kopā, iesniedzējtiesa lūdz Tiesu precizēt, kādas sekas izriet no sprieduma A un S attiecībā uz pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos izskatīšanu, ko, pamatojoties uz Direktīvas 2003/86 10. panta 3. punkta a) apakšpunktu, iesnieguši tāda nepilngadīgā bez pavadības vecāki, kurš sasniedzis pilngadību viņa starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūras laikā un kuram bēgļa statuss tika atzīts krietni pirms minētā sprieduma pasludināšanas dienas. It īpaši Tiesa tiek aicināta noteikt šāda pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniegšanas termiņa kārtību šādā situācijā.
21.      Pirms šī jautājuma izskatīšanas un lai precīzi noteiktu tā tvērumu, man šķiet būtiski atgādināt pamatlietas kontekstu.
22.      Pirmkārt, Tiesa nav ierobežojusi sprieduma A un S
iedarbību laikā (11).
23.      Otrkārt, vēlos uzsvērt, ka spriedumam prejudiciāla nolēmuma tiesvedībā ir nevis
konstatējošs, bet tikai deklaratīvs spēks (12). Tiesas sniegtā Direktīvas 2003/86 10. panta 3. punkta a) apakšpunkta interpretācija prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā spriedumā A un S, kura tika apstiprināta ar 2024. gada 30. janvāra spriedumu Landeshauptmann von Wien (Ģimenes atkalapvienošanās ar nepilngadīgu bēgli) (13), izskaidroja un precizēja šī panta nozīmi un tvērumu, kā tas jāsaprot vai būtu bijis jāsaprot un jāpiemēro kopš tā stāšanās spēkā.
24.      Šajā ziņā jāatgādina, ka Tiesa ir nospriedusi – tāda administratīvā un tiesu prakse, kāda tika piemērota prasītājiem pamatlietā un saskaņā ar kuru tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos, pamatojoties uz Direktīvas 2003/86 10. panta 3. punkta a) apakšpunktu, ir atkarīgas no datuma, kurā attiecīgajam nepilngadīgajam piešķirts bēgļa statuss, ir pretrunā Savienības tiesībām (14) trīs iemeslu dēļ:
–        pirmkārt, tāpēc, ka šāda prakse, ciktāl ar to šajā tiesību normā paredzētās tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos tiek pakārtotas tam, cik ātri vai mazāk ātri kompetentās valsts iestādes izskata starptautiskās aizsardzības pieteikumu, liek apšaubīt šīs tiesību normas lietderīgo iedarbību;
–        otrkārt, tāpēc, ka šī prakse, ciktāl tā attur šīs iestādes prioritāri izskatīt starptautiskās aizsardzības pieteikumus, ko iesnieguši nepilngadīgie bez pavadības, ir pretrunā mērķim piešķirt īpašu aizsardzību bēgļiem, it īpaši nepilngadīgajiem bez pavadības, un pārkāpj Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 24. panta 2. un
3. punktu; un
–        treškārt, tāpēc, ka minētā prakse ir pretrunā vienlīdzīgas attieksmes un tiesiskās drošības principiem, jo tā attiecīgajam nepilngadīgajam padara absolūti neparedzamu to, vai viņam būs tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos ar saviem vecākiem.
25.      Pamatlieta ilustrē šādas administratīvās un tiesu prakses sekas.
26.      Apgādnieks iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumu 17 gadu un 4 mēnešu vecumā, t.i., vecumā, kas ir tuvu pilngadībai, un tas pamato ātru viņa pieteikuma izskatīšanu. Taču, lai gan dalībvalstis regulāri tiek aicinātas prioritārā kārtā izskatīt nepilngadīgo bez pavadības starptautiskās aizsardzības pieteikumus, lai ņemtu vērā viņu īpašo neaizsargātību, apgādnieka pieteikuma izskatīšanas procedūra ilga vienpadsmit mēnešus, proti, krietni ilgāk nekā parastais termiņš, un tas ir pretrunā Direktīvas 2013/32/ES (15) 31. panta 3. punktā paredzētajām normām. Šīs procedūras laikā attiecīgais nepilngadīgais, protams, sasniedza pilngadību, un viņa vecāki, kuri dzīvoja Turcijā, tādējādi zaudēja tiesības iesniegt pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos, pamatojoties uz Direktīvas 2003/86 10. panta 3. punkta a) apakšpunktu, un tas tā bija tolaik Vācijā piemērojamās administratīvās un tiesu prakses dēļ.
27.      Pēc sprieduma A un S, no kura izrietēja pamatlietā aplūkotās administratīvās un tiesu prakses nesaderība ar Savienības tiesībām, pasludināšanas efektivitātes princips prasīja, lai Vācijas kompetentās iestādes nodrošinātu tiesību uz ģimenes atkalapvienošanos, kas balstītas uz Direktīvas 2003/86 10. panta 3. punkta a) apakšpunktu, pilnīgu iedarbību, nepiemērojot šādu praksi, kad tiek izskatīts prasītāju iesniegtais pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos (16).
28.      Tāpēc Vācijas ģenerālkonsulāts Stambulā nevarēja noraidīt prasītāju iesniegto pieteikumu, pamatojoties uz to, ka šādas tiesības bijušas,
tikai līdz viņu dēls sasniedza pilngadību. Turklāt viņš nevarēja prasītājiem pārmest, ka viņi nav iesnieguši pieteikumu iespējami īsā laikā pēc bēgļa statusa piešķiršanas apgādniekam. Ir acīmredzams, ka tādā situācijā kā pamatlietā, kas radusies pirms sprieduma A un S pasludināšanas, prasītājiem nevar pārmest tāda termiņa beigšanos, kuram brīdī, kad kompetentā valsts iestāde piešķīra prasītāju bērnam bēgļa statusu, vēl nebija formāli noteikti ne principi, ne ilgums. Tāpēc skaidri noteikta termiņa neesība, manuprāt, padara nepieņemamu argumentu, ka šis termiņš esot bijis
pārsniegts (17).
29.      Iesniedzējtiesai, kurā celta prasība atcelt Vācijas ģenerālkonsulāta Stambulā noraidošo lēmumu, jānodrošina Direktīvas 2003/86 10. panta 3. punkta a) apakšpunkta pilnīga iedarbība, lai atrisinātu tajā izskatāmo strīdu. Saskaņā ar LES 4. panta 3. punktā paredzēto lojālas sadarbības principu tas nozīmētu labot prettiesiskās sekas, kas izriet no šāda Savienības tiesību pārkāpuma, un it īpaši atlīdzināt kaitējumu, ko tas radījis attiecīgajām personām (18).
30.      Tieši šādā nolūkā iesniedzējtiesa uzdod jautājumu Tiesai.
31.      Šajā gadījumā nav strīda par to, ka pasākums, kas ir vispiemērotākais, lai vismaz nākotnē atjaunotu tiesisko un faktisko situāciju, kādā tādas personas kā prasītāji būtu bijuši, ja nebūtu attiecīgās administratīvās un tiesu prakses, ir atzīt par pieņemamu pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos, ko tās iesniedza pēc sprieduma A un S pasludināšanas. Tomēr, kā uzsvēra Komisija, nav runas par to, lai visiem bēgļiem, kuriem, ieceļojot uzņēmējas dalībvalsts teritorijā, bijis nepilngadīgo bez pavadības statuss, bet kuri starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūras laikā kļuvuši pilngadīgi, būtu ļauts atsaukties uz šo spriedumu pēc tā pasludināšanas bez jebkāda ierobežojuma laikā. Ņemot vērā nenovēršamo laika ritumu, pēdējie minētie varēja sasniegt pietiekamu vecumu, kas vairs neattaisno to, ka viņiem tiek piešķirtas Direktīvas 2003/86 10. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzētās tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos.
32.      Tāpēc ir būtiski noteikt termiņu, kādā šāds pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos bija jāiesniedz pēc sprieduma A un S
pasludināšanas, kā arī šī termiņa sākumu.
33.      Iesniedzējtiesa, Komisija un Vācijas valdība būtībā ir vienisprātis par trīs mēnešu termiņa, skaitot no sprieduma A un S pasludināšanas dienas, noteikšanu. Vācijas valdības ieskatā ir būtiski noteikt, ka šis termiņš sākas dienā, kad pilngadīgais jaunietis objektīvi varēja iepazīties ar šo spriedumu, lai nodrošinātu vienādu un paredzamu attieksmi pret visiem pieteikuma iesniedzējiem. Tādējādi šī valdība iebilst pret to, ka minētais termiņš sākas dienā, kad pilngadīgs jaunietis faktiski varēja ar to iepazīties, jo šāds noteikums būtu pretrunā vienlīdzīgas attieksmes principam un tiesiskās drošības prasībām. Komisija ir niansētāka, jo tā ierosina ņemt vērā īpašos apstākļus, kādos pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos novēlota iesniegšana var būt “objektīvi attaisnojama”. Savukārt prasītāji ierosina trīs mēnešu termiņu sākt skaitīt no dienas, kad beidzies divu nedēļu termiņš no minētā sprieduma pasludināšanas dienas – tas būtu termiņš, kas ļauj ikvienam iepazīties ar šo spriedumu.
34.      Jānorāda, nav strīda par to, ka tik specifiskā situācijā kā pamatlietā pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos jāiesniedz saprātīgā termiņā. Neviens to neapstrīd. Kā Tiesa nospriedusi spriedumā A
un S, situācija, “ja bēglis, kuram sava [starptautiskā aizsardzības] pieteikuma iesniegšanas brīdī ir bijis nepilngadīgā bez pavadības statuss, bet kurš procedūras laikā ir kļuvis pilngadīgs, varētu bez jebkāda laika ierobežojuma izmantot Direktīvas 2003/86 10. panta 3. punkta a) apakšpunktu, lai panāktu ģimenes atkalapvienošanos, būtu nesaderīga ar šīs tiesību normas mērķi”(19).
35.      Tomēr trīs mēnešu termiņa no sprieduma A un S pasludināšanas dienas noteikšana, kā to it īpaši ierosina Vācijas valdība, manuprāt, nav saprātīga. Lai gan šis risinājums šķiet izrietam no Tiesas minētajā spriedumā panāktā risinājuma, situācija, kādā ir prasītāji, nav salīdzināma ar situāciju, kādā bija prasītāji lietā, kurā tika pasludināts minētais spriedums.
36.      Iepriekš minētajā lietā trīs mēnešu termiņš pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniegšanai, skaitot no bēgļa statusa piešķiršanas dienas, ir izskaidrojams ar to, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzējam tiek paziņots lēmums par viņa bēgļa statusa atzīšanu, jo tas ir individuāls lēmums. Saskaņā ar Direktīvas 2011/95/ES (20) 22. pantu uzņēmēja dalībvalsts informē starptautiskās aizsardzības pieteikuma iesniedzēju
par tiesībām un pienākumiem, kas saistīti ar viņa statusu, tostarp par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos, kas atzītas Direktīvas 2003/86 9. panta 1. punktā. Tātad ieinteresētā persona valodā, kuru tā saprot, tiek pilnībā informēta par pasākumiem, kas tai nekavējoties jāveic, lai efektīvi īstenotu tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos, pamatojoties uz šīs direktīvas 10. panta 3. punkta a) apakšpunktu.
37.      Savukārt tādā gadījumā kā pamatlietā situācija ir ļoti atšķirīga. Spriedums A un S netika nedz paziņots, nedz oficiāli darīts zināms apgādniekam vai viņa vecākiem, jo neviens no viņiem nebija lietas dalībnieks tiesvedībā, kurā tika pasludināts šis spriedums. No debatēm tiesas sēdē izriet, ka minētais spriedums kaut kādā mērā bija zināms Vācijā, it īpaši apvienībās, un ir taisnība, ka apgādnieks un viņa vecāki, iesniedzot pieteikumus par ģimenes atkalapvienošanos trīs mēnešu laikā no minētā sprieduma pasludināšanas, ir rīkojušies īpaši piesardzīgi un rūpīgi.
Tomēr neuzskatu, ka viņu situāciju var vispārināt. Ņemot vērā situāciju dažādību, nevar saprātīgi gaidīt, ka pilngadīgs bēglis, kuram vairs nav obligāti vajadzīga viņa likumīgā aizbildņa pārstāvība un aprūpe un kuru tādējādi vairs kvalificēts personāls obligāti neinformē un nekonsultē, iepazīsies ar spriedumu A un S
tā publicēšanas dienā, no tā secinās tiesiskās sekas un nekavējoties sāks pasākumus, lai panāktu ģimenes atkalapvienošanos, kaut arī viņa valodas zināšanas un zināšanas par uzņēmējas dalībvalsts procedūrām var būt diezgan nestabilas.
38.      Tas vēl jo vairāk attiecas uz vecākiem, kuri dzīvo izcelsmes valstī vai citā trešā valstī.
39.      Pakļaut pilngadīgos jauniešus vai viņu vecākus tādam pašam prasību līmenim, kāda tika gaidīta spriedumā A un S, pieprasot, lai pēdējie minētie obligāti īstenotu savas tiesības uz ģimenes atkalapvienošanos trīs mēnešu laikā no minētā sprieduma pasludināšanas dienas, man šķiet nesaprātīgi, ņemot vērā ļoti specifisko situāciju, kādā viņi ir
un kas objektīvi attaisno novēlotu pieteikuma iesniegšanu.
40.      Tomēr trīs mēnešu no dienas, kad apgādnieks faktiski iepazinies ar spriedumu A un S, termiņa noteikšana man arī nešķiet apmierinoša kārtība. Vispirms – kompetentā valsts iestāde šo datumu nevar viegli identificēt, jo tas turklāt var tikt pakļauts ieinteresēto personu ļaunprātīgas rīcības riskam. Papildus – minētais datums varētu būt īpaši attālināts laikā, līdz ar to šāda kārtība varētu apdraudēt Direktīvas 2003/86 10. panta 3. punkta a) apakšpunktā paredzētā režīma mērķus. Visbeidzot – šāda kārtība būtu
pretrunā tiesiskās drošības prasībai un acīmredzami radītu atšķirīgu attieksmi pret apgādniekiem, jo šī termiņa sākums atšķiras atkarībā no individuāliem apstākļiem. Tāpēc šajā jautājumā piekrītu Vācijas valdības paustajām bažām.
41.      Lai izvairītos no šīm grūtībām, ierosinu izmantot prezumpciju un tādējādi trīs mēnešu termiņu sākt skaitīt no dienas, kad var prezumēt, ka apgādnieks iepazinies ar spriedumu A un S.
Ņemot vērā īpašās grūtības, ar kurām gados jaunais bēglis varēja saskarties, lai tiktu pilnībā informēts par Tiesas judikatūru, ir saprātīgi pieņemt, ka viņš ar minēto spriedumu varēja iepazīties sešu mēnešu laikā no tā pasludināšanas dienas (21).
42.      Šādas prezumpcijas izmantošana tādā situācijā kā pamatlietā ļauj efektīvi atsaukties uz tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos, pamatojoties uz Direktīvas 2003/86 10. panta 3. punkta a) apakšpunktu, vienlaikus garantējot, ka šīs sistēmas mērķi netiek pārkāpti, ierobežojot laikā tādu labvēlīgāku noteikumu piemērošanu, no kuriem nepilngadīgie bez pavadības gūst labumu ģimenes atkalapvienošanās nolūkā.
43.      Ieviešot šādu prezumpciju, Tiesa attiecībā uz apgādniekiem piemērotu principu, ka neviens nedrīkst ignorēt likumu, vienlaikus atzīstot, ka pēdējiem minētajiem ne vienmēr ir pietiekami līdzekļi, lai nekavējoties un pilnībā iepazītos ar Tiesas judikatūru. Vienkāršojot pierādīšanas pienākumu, tas ļautu kompetentajai valsts iestādei noteikt datumu, no kura sākas trīs mēnešu termiņš pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniegšanai šādā situācijā, tādējādi garantējot tiesisko drošību un it īpaši tiesību normu paredzamību, kā arī vienlīdzīgu attieksmi pret pieteikuma par ģimenes atkalapvienošanos iesniedzējiem.
44.      Tomēr, ņemot vērā iesaistīto interešu nozīmīgumu, minētajai prezumpcijai nebūtu jāliedz kompetentajai valsts iestādei ņemt vērā visus katras lietas apstākļus un vajadzības gadījumā noteikt, cik lielā mērā pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos, kas iesniegts pēc šī termiņa beigām, var uzskatīt par pieņemamu, ievērojot kavēšanās iemeslus un rūpību, ko izrādījis apgādnieks vai viņa ģimenes locekļi.
45.      Ņemot vērā šos apsvērumus, uzskatu, ka pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos, ko, pamatojoties uz Direktīvas 2003/86 10. panta 3. punkta a) apakšpunktu, iesnieguši tāda nepilngadīgā bez pavadības vecāki, kurš starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūras laikā sasniedzis pilngadību un kuram bēgļa statuss piešķirts pirms sprieduma A un S pasludināšanas, jāiesniedz trīs mēnešu laikā no dienas, kad var prezumēt, ka apgādnieks vai viņa ģimenes locekļi ir iepazinušies ar minēto spriedumu, proti, sešu mēnešu laikā no minētā sprieduma pasludināšanas dienas.
46.      Attiecībā uz Vācijas valdības apsvērumos izteikto priekšlikumu, ka pieteikumam par ģimenes atkalapvienošanos būtu jāpiemēro absolūts 21 gada vecuma ierobežojums, lai nodrošinātu saiknes saglabāšanu ar nepilngadīgās personas statusu, uzskatu, ka šajā lietā nav nedz nepieciešams, nedz pat lietderīgi, lai Tiesa lemtu par šādu priekšlikumu.
47.      Pirmkārt, vispārējs noteikums, ka pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos, pamatojoties uz Direktīvas 2003/86 10. panta 3. punkta a) apakšpunktu, jāiesniedz, pirms bēglis ir sasniedzis 21 gada vecumu, ietilpst Savienības materiālo tiesību normā. Jākonstatē – lai gan Savienības likumdevējs šīs direktīvas 4. panta 5. punktā ir paredzējis minimālo apgādnieka vecumu, lai novērstu piespiedu laulības, tas šādas normas nav ieviesis minētās direktīvas 10. panta 3. punkta a) apakšpunktā. Tāpēc, tā kā nav juridiska pamata un ja vien Tiesa nerīkojas kā likumdevējs, nedomāju, ka Tiesas kompetencē ir radīt šādu noteikumu. Brīvība ieviest šo noteikumu
nav jāpiešķir arī dalībvalstīm, jo valstu tiesību aktu atšķirības attiecībā uz šīs konkrētās bēgļu kategorijas uzņemšanu, kas kvalificēta kā “pārejas kategorija”, varētu izjaukt Savienības likumdevēja vēlamo saskaņošanu (22).
48.      Otrkārt, absolūta 21 gada vecuma ierobežojuma noteikšana Direktīvas 2003/86 10. panta 3. punkta a) apakšpunkta īstenošanas kontekstā liktu Tiesai paplašināt iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu priekšmetu. Ņemot vērā tādu
nepilngadīgo bez pavadības
īpašās aizsardzības vajadzības, kuri starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūras
laikā sasniedz pilngadību (23), būtu jāuzdod jautājums par standartizēta noteikuma tvērumu, ņemot vērā Tiesas judikatūru (24). Turklāt būtu jāuzdod jautājums par šī noteikuma piemērošanas kārtību un it īpaši par vecumu, no kura šo jaunieti principā var uzskatīt par pietiekami autonomu un spējīgu apmierināt savas vajadzības, lai viens pats dzīvotu uzņemošajā dalībvalstī. Šādām pārdomām noteikti būtu jāpievērš Savienības likumdevēja un dalībvalstu uzmanība.
V.      Secinājumi
49.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Oberverwaltungsgericht Berlin‑Brandenburg (Berlīnes‑Brandenburgas federālās zemes Augstākā administratīvā tiesa, Vācija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Padomes Direktīvas 2003/86/EK (2003. gada 22. septembris) par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos 10. panta 3. punkta a) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
ja trešās valsts valstspiederīgais, kas dalībvalsts teritorijā ieceļojis kā nepilngadīgais bez pavadības, starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūras laikā ir sasniedzis pilngadību un ieguvis bēgļa statusu, kā arī ar šo statusu saistītās tiesības pirms 2018. gada 12. aprīļa sprieduma A un S (C‑550/16, EU:C:2018:248) pasludināšanas, pieteikums par ģimenes atkalapvienošanos jāiesniedz trīs mēnešu laikā no dienas, kad var prezumēt, ka apgādnieks vai viņa ģimenes locekļi ir iepazinušies ar šo spriedumu, proti, sešu mēnešu laikā no minētā sprieduma pasludināšanas dienas.
1      Oriģinālvaloda – franču.
2      C‑550/16, turpmāk tekstā – “spriedums A un S”, EU:C:2018:248.
3      Padomes Direktīva (2003. gada 22. septembris) par tiesībām uz ģimenes atkalapvienošanos (OV 2003, L 251, 12. lpp.).
4      Direktīvas 2003/86 2. panta c) punktā jēdziens “apgādnieks” ir definēts kā “trešās valsts pilsonis, kas likumīgi uzturas dalībvalstī un iesniedz pieteikumu par ģimenes atkalapvienošanos vai kura ģimenes locekļi iesniedz pieteikumu par atkalapvienošanos ar viņu”.
5      Skat. spriedumu A un S (61. punkts).
6      Redakcijā, kura publicēta 2008. gada 25. februārī (BGBl. 2008 I, 162. lpp.) un
kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar 2024. gada 8. maija likuma (BGBl. 2024 I, Nr. 152) 3. pantu.
7      BGBl. 2004 I, 1950. lpp.
8      Iesniedzējtiesa atsaucas uz Bundesverwaltungsgericht (Federālā administratīvā tiesa) 2013. gada 18. aprīļa spriedumu 10 C 9/12, 17. un nākamie punkti.
9      Skat. spriedumu A un S (64. punkts un rezolutīvā daļa).
10      Skat. spriedums A un S (61. punkts).
11      Skat. spriedumu, 2007. gada 6. marts,
Meilicke u.c. (C‑292/04, EU:C:2007:132, 34.–37. punkts).
12      Skat. spriedumus, 2021. gada 18. novembris, État belge (Pilotu apmācība) (C‑413/20, EU:C:2021:938, 58. punkts), un 2022. gada 10. marts, Grossmania (C‑177/20, EU:C:2022:175, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
13      C‑560/20, EU:C:2024:96.
14      Skat. spriedumu, 2024. gada 30. janvāris, Landeshauptmann von Wien (Ģimenes atkalapvienošanās ar nepilngadīgu bēgli) (C‑560/20, EU:C:2024:96, 35., 51. un 57. punkts).
15      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2013. gada 26. jūnijs) par kopējām procedūrām starptautiskās aizsardzības statusa piešķiršanai un atņemšanai (OV 2013, L 180, 60. lpp.). Saskaņā ar šīs direktīvas 31. panta 3. punktu dalībvalstīm jānodrošina, ka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanas procedūra tiek pabeigta sešos mēnešos pēc pieteikuma iesniegšanas. Skat. arī 31. panta 7. punkta b) apakšpunktu.
16      Skat. spriedumus, 1978. gada 9. marts, Simmenthal (106/77, EU:C:1978:49, 24. punkts); 2022. gada 10. marts, Grossmania (C‑177/20, EU:C:2022:175, 64. punkts un tajā minētā judikatūra), kā arī 2025. gada 1. augusts, Alace
un Canpelli (C‑758/24 un C‑759/24, EU:C:2025:591, 63. punkts).
17      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 11. septembris,
Călin (C‑676/17, EU:C:2019:700, 50.–57. punkts).
Piekrītu Komisijas viedoklim (apsvērumu 31. punkts).
18      Skat. spriedumu, 2022. gada 10. marts, Grossmania (C‑177/20, EU:C:2022:175, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
19      Skat. spriedumu A un S (61. punkts).
20      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2011. gada 13. decembris) par standartiem, lai trešo valstu valstspiederīgos vai bezvalstniekus kvalificētu kā starptautiskās aizsardzības saņēmējus, par bēgļu vai personu, kas tiesīgas saņemt alternatīvo aizsardzību, vienotu statusu un par piešķirtās aizsardzības saturu (OV 2011, L 337, 9. lpp.). Šīs direktīvas 22. pantā paredzēts, ka “dalībvalstis iespējami drīz pēc bēgļa statusa vai alternatīvās aizsardzības statusa piešķiršanas nodrošina starptautiskās aizsardzības saņēmējiem iespējas iegūt informāciju par tiesībām un pienākumiem, kas attiecas uz minēto statusu, tādā valodā, kuru tie saprot vai kuru ir pamats uzskatīt par šīm personām saprotamu”.
21      Atsaucos uz saviem apsvērumiem, kas izklāstīti šo secinājumu 37. punktā.
22      Šajā ziņā skat. Eiropas migrācijas tīkla 2022. gada novembra kopsavilkuma piezīmi “Nepavadītu nepilngadīgo pāreja uz pieaugušo vecumu”.
23      Saskaņā ar doktrīnu un dažādu specializēto starptautisko organizāciju viedokli šie jaunieši ietilpst īpašā bēgļu kategorijā, kas tiek saukta par “pārejas kategoriju”. Šajā ziņā skat. Viterbo, H., un Ioffe, Y., “No Refuge from Childhood: How Child Protection Harms Refugees”,
European Journal of International Law, European University Institute, Florence, 35. sēj, Nr. 3, 2024, 647.–677. lpp., it īpaši 676. lpp. Skat. arī
UNICEF, “Bērni bez pavadības, bērna intereses
pirmajā vietā”, 2023. gada novembris; Eiropas Padomes Ministru komitejas 2019. gada 24. aprīļa Ieteikumu CM/Rec(2019)4 “Atbalsts gados jauniem bēgļiem, lai palīdzētu viņiem kļūt pieaugušiem” (it īpaši 27. punkts), kā arī šim ieteikumam pievienotās pamatnostādnes un šī ieteikuma praktisko rokasgrāmatu “Sasniegt 18 gadu vecumu ar pārliecību”, 2023. gada aprīlis (3.7. punkts, 39. un nākamās lpp.); Eiropas Padomes cilvēktiesību komisāra tematisko dokumentu “Bēgļu ģimenes atkalapvienošanās tiesību īstenošana Eiropā”, 2017. gada jūnijs, it īpaši 7. ieteikumu (5. lpp.), kā arī Eiropas Padomes Parlamentārās asamblejas 2014. gada 23. aprīļa Rezolūciju 1996 (2014) “Migrējoši bērni: kādas tiesības ir 18 gadu vecumā?”.
24      Saistībā ar Tiesas pieeju attiecībā uz to, cik lielā mērā pilngadīgam bērnam joprojām nepieciešama vecāku klātbūtne un rūpes, skat. 2013. gada 8. maija spriedumu Alarape un Tijani (C‑529/11, EU:C:2013:290, 28. punkts un tajā minētā judikatūra), kas attiecas uz pilngadību sasnieguša bērna, kurš turpina studijas uzņemošajā dalībvalstī, vecāka uzturēšanās tiesībām, kā arī 2020. gada 30. septembra spriedumu CPAS de Seraing (C‑402/19, EU:C:2020:759, 42. punkts) par pilngadīga bērna vecāka atpakaļnosūtīšanas
lēmuma izpildi.