62014CC0591
ĢENERĀLADVOKĀTA PAOLO MENGOCI [PAOLO MENGOZZI]
SECINĀJUMI,
sniegti 2017. gada 30. martā (
1
)
Lieta C‑591/14
Eiropas Komisija
pret
Beļģijas Karalisti
Valsts pienākumu neizpilde – Komisijas lēmuma par valsts atbalstu neievērošana – Lēmums 2011/678/ES – Valsts atbalsts transmisīvās sūkļveida encefalopātijas (TSE) skrīninga liellopiem finansēšanai – Piešķirtā atbalsta neatgūšana – Aizstāvības pamati – Grūtības atbalsta saņēmēju noteikšanā
Ievads
1.
Izskatāmās lietas priekšmets ir saskaņā ar LESD 108. panta 2. punktu celta prasība pret Beļģijas Karalisti, ar kuru Eiropas Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka, paredzētajos termiņos neveicot visus nepieciešamos pasākumus, lai no atbalsta saņēmējiem atgūtu valsts atbalstu, kas ar Komisijas 2011. gada 27. jūlija Lēmuma 2011/678/ES par valsts atbalstu transmisīvās sūkļveida encefalopātijas (TSE) skrīninga liellopiem finansēšanai, kuru īstenojusi Beļģija (valsts atbalsts C 44/08 (ex NN 45/04) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) (
2
), 1. panta 3. un 4. punktu ir atzīts par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu, un noteiktajā termiņā neinformējot Komisiju par šā lēmuma izpildīšanai veiktajiem pasākumiem, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi LESD 288. panta ceturtajā daļā un minētā lēmuma 2.–4. pantā paredzētos pienākumus.
Tiesvedības priekšvēsture
Transmisīvās sūkļveida encefalopātijas (TSE) skrīninga testu liellopiem Beļģijā finansēšana
2.
No lietas materiāliem izriet, ka laikposmā no 2001. gada līdz 2006. gadam Beļģijas Karaliste pilnībā vai daļēji sedza izmaksas par TSE testiem liellopiem (turpmāk tekstā – “GSE testi”), kas bija obligāti no 2001. gada 1. janvāra.
3.
Laikposmā no 2001. gada 1. janvāra līdz 2001. gada 31. decembrim šīs izmaksas tika finansētas Trésor public [Valsts kases] (Beļģija) tiešas subsīdijas veidā.
4.
No 2002. gada 1. janvāra līdz 2004. gada 30. jūnijam GSE testus priekšfinansēja Bureau d'intervention et de restitution belge [Beļģijas Intervences un kompensāciju birojs] (BIRB), federāla iestāde ar juridiskas personas statusu.
5.
No 2004. gada 1. jūlija līdz 2004. gada 30. novembrim šos testus priekšfinansēja Agence fédérale pour la sécurité de la chaîne alimentaire [Pārtikas aprites nekaitīguma federālā aģentūra] (AFSCA, Beļģija), valsts iestāde ar juridiskas personas statusu.
6.
No 2004. gada 1. decembra līdz 2005. gada 31. decembrim GSE testi tika finansēti saskaņā ar Karaļa 2004. gada 15. oktobra dekrētu par transmisīvās sūkļveida encefalopātijas skrīninga dzīvniekiem finansēšanu (turpmāk tekstā – “Karaļa 2004. gada 15. oktobra dekrēts”) (
3
) un 2004. gada 9. decembra Likumu par AFSCA finansēšanu (turpmāk tekstā – “2004. gada 9. decembra likums”) (
4
). Karaļa 2004. gada 15. oktobra dekrētā bija paredzēts, ka par nokaujamu liellopu, kuram jāveic ātrs GSE tests, AFSCA iekasē maksājumu EUR 10,70 apmērā no kautuves pārvaldītāja (
5
). No lietas materiāliem izriet, ka šajā laikposmā GSE testi tika finansēti daļēji no maksājumiem, kas iekasēti, pamatojoties uz Karaļa 2004. gada 15. oktobra dekrētu, un daļēji no AFSCA uzkrājumiem un Trésor public tai piešķirto atmaksājamo avansu (
6
).
7.
GSE testu finansēšanas modelis vēlreiz tika mainīts ar divu 2005. gada 10. novembrī izdotu karaļa dekrētu spēkā stāšanos, vienā no kuriem bija noteiktas 2004. gada 9. decembra likuma (
7
) 4. pantā paredzētās iemaksas, un otrs no kuriem attiecās uz šā paša likuma 5. pantā minētajiem maksājumiem (turpmāk tekstā – “Karaļa 2005. gada 10. novembra dekrēti”) (
8
). Pirmajā no šiem dekrētiem, ar kuru tika atcelts Karaļa 2004. gada 15. oktobra dekrēts, bija paredzēts, ka uzņēmēji AFSCA veic ikgadēju iemaksu par katru darbības nozari un par katru uzņēmuma struktūrvienību. Konkrēti tika norādītas septiņas darbības nozares (agroapgāde, primārā ražošana, pārstrāde, vairumtirdzniecība, mazumtirdzniecība, HoReCa, transports) (
9
). Otrajā karaļa dekrētā bija paredzēta atlīdzības maksa par AFSCA sniegtajiem pakalpojumiem, kas varēja tikt noteikta konkrētam uzņēmējam, tostarp par pakalpojumiem “paraugu noņemšanai un tiesību aktos paredzētajām analīzēm” (
10
). Karaļa 2005. gada 10. novembra dekrēti stājās spēkā 2005. gada 31. decembrī.
8.
GSE testu finansēšana Beļģijā vairākkārt pamudināja iejaukties Komisiju, pamatojoties uz Līguma noteikumiem par valsts atbalstu.
9.
Ar 2002. gada 13. februāra lēmumu (
11
) Komisija apstiprināja piešķirto atbalstu laikposmā no 2002. gada 1. janvāra līdz 30. jūnijam (turpmāk tekstā – “2002. gada lēmums”).
10.
2005. gadā tā saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1/2004 (
12
) 15. panta d) punktu noteica atbrīvojumus atbalsta shēmām “TSE testu priekšfinansēšana”, kas bija ieviesta 2003. gada 1. janvārī, un “TSE testu finansēšana”, kas bija ieviesta 2004. gada 15. oktobrī (
13
). Pirmā shēma paredzēja atbalstu ar maksimālo intensitāti EUR 40 apmērā un otrā – EUR 33,38 apmērā par vienu testu.
11.
Tāpat 2005. gadā Komisija saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktu un apmērā līdz EUR 33,38 par vienu testu apstiprināja atbalstu, kas tika finansēts no visai pārtikas aprites ķēdei uzliktām iemaksām un kas bija paredzēts AFSCA finansēšanas sistēmas reformas ietvaros, kura tika ieviesta ar Karaļa 2005. gada 10. novembra dekrētiem (turpmāk tekstā – “2005. gada lēmums”) (
14
). Šajā pašā lēmumā Komisija secināja, ka ne AFSCA finansēšana no atlīdzībām par konkrētiem uzņēmumiem sniegtiem pakalpojumiem, ne “vispārējo izlases veida pārbaužu” finansēšana no iemaksu sistēmas, kas gulstas uz visu pārtikas aprites ķēdi, nav uzskatāma par valsts atbalstu (
15
).
Apstrīdētais lēmums
12.
Pēc 2004. gadā saņemtajām sūdzībām Komisija nosūtīja Beļģijas Karalistei informācijas pieprasījumu par GSE testu finansēšanas pasākumiem. Uz šo pieprasījumu Beļģijas iestādes atbildēja 2004. gada 6. februārī un 14. maijā.
13.
Ar 2004. gada 23. janvāra vēstuli Beļģijas Karaliste paziņoja Komisijai atbalsta pasākumu ar mērķi segt izmaksas par GSE skrīningu dzīvniekiem (
16
). Ar šo pasākumu bija paredzēts priekšfinansēt GSE testu izmaksas, kuru apmērs vēlāk būtu bijis jāatlīdzina ar nodevām pielīdzināmiem maksājumiem. Atbilstoši paskaidrojumiem, ko Beļģijas Karaliste sniedza Komisijai, šī sistēma jau bija tikusi piemērota 2002. un 2003. gadā veiktajiem testiem (
17
). Tā kā bija izrādījies, ka paziņotais pasākums jau ir izpildīts, tas tika ierakstīts nepaziņotā atbalsta reģistrā ar numuru NN 45/04.
14.
2004. gada 16. septembrī Beļģijas iestādes paziņoja par jaunu karaļa dekrēta projektu (kas pārtapa Karaļa 2004. gada 15. oktobra dekrētā), kurā bija noteikta atlīdzību sistēma EUR 10,70 apmērā par katru nokaujamo liellopu.
15.
Tālāk procedūras gaitā Beļģijas iestādes paskaidroja, ka ar jaunu AFSCA finansēšanas sistēmu tās vēlas ieviest solidāru atgūšanas sistēmu, 15 gadu laikposmā īstenojot pilnīgu visu to izdevumu atmaksu, kas saistīti ar GSE testiem, un ka visiem strādājošajiem uzņēmējiem, kuriem attiecīgajā laikposmā bijuši liellopi, būs pienākums šajā sistēmā piedalīties (
18
).
16.
Ar 2008. gada 26. novembra vēstuli Komisija informēja Beļģijas Karalisti par savu lēmumu uzsākt LESD 108. panta 2. punktā paredzēto procedūru (
19
).
17.
Apstrīdētā lēmuma 31. apsvērumā Komisija ir precizējusi, ka šis lēmums ir saistīts “vienīgi ar atbalstu, kurš finansē GSE testus laikposmā no 2001. līdz 2006. gadam, kā arī ar tā finansēšanas sistēmu, ņemot vērā to, ka GSE testu atbalsts šajā laikposmā [bija ticis] priekšfinansēts un, ka šis priekšfinansējums [bija] atmaksājums vairāku gadu laikā”.
18.
Apstrīdētā lēmuma 32. un 33. apsvērumā Komisija ir atgādinājusi “terminoloģisko atšķirību” starp “atlīdzību”, kas konkrētajā gadījumā apzīmē Beļģijas Karalistes iekasētos EUR 10,70 no 2004. gada 1. decembra, un “iemaksu”, proti, AFSCA iekasētās nodevas no uzņēmumiem, kuri atrodas Beļģijas teritorijā un darbojas septiņās nozarēs. Apstrīdētā lēmuma daļā par konkrēto pasākumu novērtējumu Komisija, pirmkārt, ir secinājusi, ka GSE testu finansēšana no iemaksām un citiem valsts līdzekļiem ir priekšrocība LESD 107. panta 1. punkta izpratnē “lauksaimniekiem, lopkautuvēm un citām vienībām, kas pārstrādā, apstrādā, pārdod vai tirgo produktus, kas iegūti no liellopiem un ir pakļauti obligātai GSE pārbaudei saskaņā ar piemērojamajiem tiesību aktiem,” un tādējādi ir uzskatāma par valsts atbalstu (
20
). Apstrīdētā lēmuma 100. apsvērumā Komisija ir secinājusi, ka, tā kā šis atbalsts nav ticis paziņots, tas ir bijis nelikumīgs.
19.
Otrkārt, tā ir izvērtējusi atbalsta saderību, pamatojoties uz LESD 107. panta 3. punkta c) apakšpunktu. Šajā nolūkā tā izšķīra divus laikposmus “atkarībā no dažādu juridisko noteikumu piemērošanas” (
21
).
20.
Pirmajā laikposmā no 2001. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 31. decembrim piešķirtais atbalsts tika izvērtēts un atzīts par saderīgu, pamatojoties uz Kopienas pamatnostādņu par valsts atbalstu lauksaimniecības nozarē 11.4. punktu (
22
).
21.
Otrajā laikposmā no 2003. gada 1. janvāra līdz 2005. gada 31. decembrim piešķirtais atbalsts savukārt tika izvērtēts, pamatojoties uz Kopienas pamatnostādņu par valsts atbalstu saistībā ar TSE testiem dzīvniekiem, kas ir nobeigušies, un kautuvju atkritumiem (turpmāk tekstā –“TSE pamatnostādnes”) (
23
) 21. un nākamajiem punktiem. Šajā izvērtējumā Komisija secināja, ka šo pamatnostādņu 24. punktā paredzētais maksimālais apmērs EUR 40 par testu ir ticis pārsniegts laikposmā no 2003. gada 1. janvāra līdz 2004. gada 30. jūnijam (
24
).
22.
Tādējādi apstrīdētā lēmuma 125. apsvērumā tā secināja, ka “laikposmā no 2003. gada 1. janvāra līdz 2004. gada 30. jūnijam” GSE testu finansēšanai piešķirtais atbalsts, “pārsniedzot maksimālo summu 40 euro par vienu testu, un kas kopā veido summu 6619810,74 euro apmērā, nav saderīgs ar iekšējo tirgu”.
23.
Apstrīdētā lēmuma 126.–129. apsvērumā Komisija izvērtēja Beļģijas Karalistes piedāvāto šā atbalsta atgūšanas sistēmu, izmantojot iemaksas AFSCA finansēšanai, un secināja, ka šī sistēma neatbilst atgūšanas prasībām, kas izriet no Tiesas judikatūras un Regulas (EK) Nr. 659/1999 (
25
) 14. panta.
24.
Apstrīdētā lēmuma 1. panta 3. un 4. punkts ir formulēti šādi:
“3.   GSE testu finansējums, izmantojot valsts līdzekļus laikposmā no 2003. gada 1. janvāra līdz 2004. gada 30. jūnijam, ir uzskatāms par atbalstu, kas ir saderīgs ar iekšējo tirgu par labu lauksaimniekiem, lopkautuvēm un citām vienībām, kas pārstrādā, apstrādā, pārdod vai tirgo produktus, kuri iegūti no liellopiem un ir pakļauti obligātiem GSE testiem, kas izmaksā mazāk par 40 euro par vienu testu. Summas, kas pārsniedz 40 euro par vienu testu, nav saderīgas ar iekšējo tirgu un ir jāatmaksā, izņemot atbalstu, kas piešķirts konkrētiem projektiem, kuri šā atbalsta piešķiršanas brīdī atbilda visiem nosacījumiem, kas paredzēti piemērojamajā de minimis regulā.
4.   [Beļģijas Karaliste] laikposmā no 2001. gada 1. janvāra līdz 2004. gada 30. jūnijam ir nelikumīgi īstenojusi atbalstu GSE testu īstenošanai, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu.”
25.
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. panta 1. punktu “[Beļģijas Karaliste] veic vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu no saņēmējiem 1. panta 3. un 4. punktā minēto nelikumīgo un nesaderīgo atbalstu”. Šā paša panta 4. punktā ir precizēts, ka “atgūšana notiek nekavējoties atbilstīgi valsts tiesību aktos noteiktajām procedūrām, ar nosacījumu, ka tās atļauj tūlītēju un faktisku šā lēmuma izpildi”.
26.
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 3. panta pirmo un otro daļu “lēmuma 1. panta 3. un 4. punktā minētā atbalsta atgūšana ir tūlītēja un faktiska” un “[Beļģijas Karaliste] nodrošina, lai šis lēmums tiktu īstenots četros mēnešos pēc tā paziņošanas dienas”.
27.
Apstrīdētā lēmuma 4. panta 1. punkta a) līdz d) apakšpunktā ir noteikts, ka divu mēnešu laikā pēc šā lēmuma paziņošanas Beļģijas Karalistei ir jāiesniedz Komisijai to atbalsta saņēmēju saraksts, kuri saņēmuši 1. panta 3. un 4. punktā minēto atbalstu, kā arī atbalsta summa, kas nodota katra saņēmēja rīcībā, kopējā summa (pamatsumma plus atgūšanas procenti), kas jāatgūst no atbalsta saņēmējiem, šā lēmuma izpildei jau veikto vai paredzēto pasākumu sīks apraksts, kā arī dokumenti, kas pierāda, ka saņēmēji ir brīdināti par atbalsta atmaksāšanu. Tā paša 4. panta 2. un 3. punktā ir noteikts, ka “[Beļģijas Karaliste] informē Komisiju par to, kā tiek īstenoti valsts pasākumi, kas pieņemti, lai īstenotu šo lēmumu līdz 1. panta [3. punktā] minētā atbalsta pilnīgai atgūšanai” un ka “pēc 1. punktā minētajiem diviem mēnešiem [Beļģijas Karaliste] pēc Komisijas pieprasījuma iesniedz ziņojumu par jau veiktajiem un plānotajiem pasākumiem šā lēmuma izpildei. Šajā ziņojumā norāda arī sīku informāciju par atbalsta summām un atgūšanas procentiem, ko atbalsta saņēmēji jau ir atmaksājuši”.
28.
Apstrīdēto lēmumu Beļģijas Karaliste pārsūdzēja Eiropas Savienības Vispārējā tiesā, kura prasību noraidīja (
26
). Savukārt Beļģijas Karalistes par šo spriedumu iesniegto apelācijas sūdzību noraidīja Tiesa (
27
).
Sarakste starp Beļģijas Karalisti un Komisiju pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas
29.
2011. gada 27. septembrī Beļģijas Karaliste vēstulē darīja zināmu Komisijai savu atbildi saistībā ar apstrīdēto lēmumu.
30.
Pirmkārt, tā atgādināja savu uzskatu, ka GSE testu finansēšana no valsts līdzekļiem nav uzskatāma par valsts atbalstu.
31.
Otrkārt, tā norādīja, ka Beļģijas konkurenci uzraugošās iestādes veic izmeklēšanu par iespējamiem prettiesiskiem nolīgumiem par cenām starp laboratorijām saistībā ar GSE testiem un ka šīs izmeklēšanas rezultāti ietekmēšot atmaksājamā atbalsta aprēķināšanu.
32.
Treškārt, Beļģijas Karaliste norādīja, ka apstrīdētā lēmuma 2. pants, ciktāl tas paredz konkrētā atbalsta atgūšanu, ir praktiski neizpildāms. Šajā sakarā tā vērsa Komisijas uzmanību uz to, ka tai nav iespējams noteikt objektīvu saistību starp pārbaudīto dzīvnieku un dažādajiem atbalsta saņēmējiem visās galaprodukta ražošanas un pārdošanas stadijās.
33.
Ceturtkārt, tā uzsvēra, ka “konkrētajām vidējām summām” ir piemērojams de minimis regulējums. Paskaidrojot šo punktu, tā vispirms norādīja, ka apstrīdētajā lēmumā norādītos atbalsta saņēmējus iespējams iedalīt sešās kategorijās (audzētāji, dzīvu dzīvnieku tirgotāji, kautuves, produktu ražošana un pārstrāde, vairumtirdzniecība un mazumtirdzniecība) un ka kopējo atgūstamo atbalstu var sadalīt vienādās daļās starp šīm sešām kategorijām, kas nozīmētu EUR 1103301,79 katrai kategorijai. Tālāk šo summu tā sadalīja ar uzņēmēju skaitu katrā kategorijā, nonākot pie vidējās summas vienam uzņēmējam, kas bija mazāka par kategorijai piemērojamo de minimis robežu.
34.
Visbeidzot, tā norādīja, ka tai nav iespējams iesniegt apstrīdētā lēmuma 4. pantā minēto informāciju.
35.
Atbildot uz Beļģijas Karalistes izteiktajiem iebildumiem, 2012. gada 18. jūlija faksa sūtījumā Komisija precizēja, ka “tiešais atbalsta saņēmējs ir uzņēmējs, kuram ir pienākums veikt GSE testu un kuram kautuve aprēķina viņa maksājamo atlīdzību par GSE testu izmaksām”. No tā Komisija izsecināja, ka konkrētajā laikposmā ir jāpārbauda, “vai labuma guvēji individuāli no GSE testa viņu dzīvniekiem pakalpojuma saņemšanas [bija] saņēmuši nesaderīgu atbalstu (tas ir, tādu, kas ir lielāks par EUR 40), pārsniedzot de minimis”. Šajā ziņā Komisija ilustrācijai norādīja aprēķināšanas metodi, saskaņā ar kuru de minimis summa tiek dalīta ar summu, kas pārsniedz saderīgā atbalsta EUR 40 apmērā summu, iegūstot testu skaitu uz uzņēmēju, virs kura atbalsts pārsniedzot de minimis robežvērtību.
36.
Ar 2012. gada 29. augustā Komisijai nosūtīto pasta sūtījumu Beļģijas Karaliste, atkārtojusi savu nostāju par to, ka aplūkojamajā gadījumā valsts atbalsts nepastāv, un vēršot uzmanību uz to, ka joprojām norisinās konkurences iestāžu veiktā izmeklēšana, norādīja Komisijai, ka tās 2012. gada 18. jūlija faksa sūtījumā piedāvātā metode var tikt piemērota vienīgi attiecībā uz atbalsta saņēmējiem, kuri ir piederīgi tikai vienai no apstrīdētajā lēmumā minētajām nozarēm, un ka attiecībā uz citām nozarēm nav sniegtas nekādas norādes.
37.
Ar 2012. gada 19. oktobra faksa sūtījumu Komisija atgādināja Beļģijas Karalistei, ka apstrīdētais lēmums tai ir jāizpilda tūlītēji un efektīvi, uzsverot, ka grūtības ar šīs dalībvalsts iepriekš norādīto atbalsta summu noteikšanu nevar uzskatīt par pilnīgu izpildes neiespējamību. Tā arī izteica prasību Beļģijas Karalistei veikt visus nepieciešamos pasākumus, lai atgūtu atbalstu, un iesniegt informāciju par tā summām vēlākais līdz 2012. gada 1. decembrim, pretējā gadījumā tā izvērtēšot iespēju vērsties Tiesā saskaņā ar LESD 108. panta 2. punktu.
38.
2012. gada 30. novembrī Beļģijas Karaliste iesniedza Komisijai savu atbildi uz 2012. gada 19. oktobra faksa sūtījumu. Tajā tā vispirms uzsvēra, ka konkrēto atbalstu efektīvi nav iespējams atgūt, kamēr vēl norisinās konkurences iestāžu izmeklēšana. Turpinājumā tā uzstāja uz jau savā 2011. gada 27. septembra atbildē piedāvāto aprēķināšanas metodi, saskaņā ar kuru kopējā atbalsta summa tiek sadalīta starp sešām apstrīdētajā lēmumā norādītajām nozarēm, un secināja, ka, ņemot vērā relatīvi nelielo atgūstamo summu un skarto uzņēmēju lielo skaitu, “ir teju izslēgts, ka varētu būt pārsniegti de minimis sliekšņi”. Visbeidzot, Beļģijas Karaliste pieprasīja no Komisijas lēmuma izpildes ziņojumu, it īpaši ņemot vērā lietas ierobežoto ekonomisko ietekmi un konkurences izkropļojumu, kā arī Vispārējā tiesā uzsākto tiesvedību par apstrīdēto lēmumu.
39.
2013. gada 14. martā Komisija, uzskatot, ka Beļģijas Karalistes piedāvāto metodi ir vērts analizēt detalizētāk, lūdza šai pēdējai nosūtīt tai precīzus datus par, it īpaši, pārbaudīto dzīvnieku skaitu, vietu, kurās dzīvnieki ir nokauti, skaitu, atbalsta sadalījumu starp sešām konkrētajām nozarēm, kā arī aplūkojamajā laikposmā jau piešķirto de minimis atbalsta summu valsts mērogā.
40.
Komisijai 2013. gada 17. aprīlī nosūtītajā vēstulē Beļģijas Karaliste, atbildot uz Komisijas lūgumu, vispirms uzsvēra, ka valsts augšējā robeža de minimis atbalsta jomā primārajā ražošanā ir bijusi tālu no tā, lai tā būtu sasniegta, jo no 2004. gada līdz 2006. gadam no atļautajiem EUR 22077000 vēl bijis iespējams izmaksāt EUR 18737738. Attiecībā uz pārējām apstrīdētajā lēmumā norādītajām atbalsta saņēmēju kategorijām, kuras nav primārā ražošana, tā vērsa uzmanību uz to, ka jebkurā gadījumā de minimis augšējā robeža bija daudz augstāka, proti, EUR 200000 trīs gados uz vienu saimnieciskās darbības veicēju EUR 3000 vietā. Turpinājumā Beļģijas Karaliste norādīja, ka vidējā atļauto EUR 40 par vienu testu pārsnieguma summa, aplūkojamajā gadījumā EUR 12,34, izdalot to uz sešām konkrētajām nozarēm (EUR 2,06 katrā nozarē), kas piemērota katru gadu nokauto liellopu vidējam skaitam, aplūkojamajā gadījumā 380738 dzīvnieki, pierādot, ka, lai kāds arī pieņēmums netiktu izdarīts, de minimis robežvērtība nav tikusi pārsniegta, ciktāl minētās robežvērtības pārsniegums varētu rasties vien saimniecībās, kurās viena un tā paša gada laikā nokauti vairāk par 1458 dzīvniekiem. Visbeidzot, Beļģijas Karaliste uzsvēra, ka pēdējā reģistrētā saistība starp pārbaudītu dzīvnieku un audzētavu obligāti nenozīmē, ka arī šī audzētava ir atbalsta saņēmējs, jo astoņu dienu laikposmā pirms nokaušanas dzīvnieka īpašnieks var mainīties, bet tas nav jāreģistrē datubāzēs.
41.
Ar 2013. gada 16. oktobra vēstuli Komisija lūdza Beļģijas Karalisti vēlākais līdz 2014. gada 15. novembrim iesniegt pilnu sarakstu ar individuālajiem labuma guvējiem no de minimis noteikuma, pilnīgu sarakstu ar atbalsta saņēmējiem, kā arī pietiekamus pierādījumus tam, ka tiem ir nosūtīti atgūšanas rīkojumi, atgādinot, ka tiek plānota vēršanās Tiesā. Tā arī precizēja, ka tās dienesti nepiekrīt viedoklim, ka kopējā atgūstamā atbalsta summa varētu tikt proporcionāli sadalīta starp sešām konkrētajām nozarēm, un ka, “iztrūkstot precīziem datiem, šķiet, ka labumu no atbalsta shēmas galvenokārt ir guvuši primāro lauksaimniecības produktu ražotāji”. Turklāt Komisija atgādināja Beļģijas iestādēm, ka to piedāvātā aprēķina formula de minimis atbalsta piemērošanai neatbilst prasībai, ka de minimis atbalsta nosacījumu piemērošana ir jāpierāda attiecībā uz katru individuālo atbalsta saņēmēju. Visbeidzot, Komisija ierosināja alternatīvu aprēķināšanas metodi, saskaņā ar kuru 2003. gadā visi ganāmpulki ar mazāk kā 97 nokautiem dzīvniekiem nav pārsnieguši de minimis robežu. Tādējādi tā aicināja Beļģijas Karalisti uzskaitīt ganāmpulkus, kuros 2003. gadā ir tikuši nokauti vairāk nekā 97 dzīvnieki, un piemērot tādu pašu aprēķina metodi arī attiecībā uz 2004. gadu.
42.
2013. gada 13. novembrī Beļģijas Karaliste atbildēja, ka Komisijas 2013. gada 16. oktobra vēstulē piedāvātā metode neatbilst apstrīdētajam lēmumam, kurā ir precizēts, ka apgalvotais atbalsta pasākums ir sniedzis labumu ne tikai lauksaimniekiem, bet arī citiem uzņēmējiem, kas darbojās dažādās liellopu izcelsmes produkcijas pārtikas ķēdes nozarēs. Paliekot pie sava uzskata, ka atbalsta summas sadalīšana starp šīm dažādajām nozarēm ir vienīgais loģiskais variants atbilstoši minētā lēmuma tekstam, Beļģijas iestādes sadarbības garā piedāvāja Komisijai “vispirms skaidri un korekti noteikt piemērojamos principus”, pirms tā ar savā rīcībā esošajiem ierobežotajiem resursiem pievēršas potenciāli ļoti smagai tā atbalsta apjoma noteikšanai, kādu ir varējis saņemt katrs atbalsta saņēmējs. Visbeidzot, Beļģijas Karaliste informēja Komisiju, ka Beļģijas konkurences iestāde ir pabeigusi izmeklēšanu par iespējamu aizliegtu vienošanos starp laboratorijām par GSE testu cenām un ka šīs iestādes pieņemtais lēmums nav ietekmējis atbalsta atgūšanas procedūru.
Tiesvedība Tiesā
43.
Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 19. decembrī, Komisija cēla šajā lietā izskatāmo prasību par pienākumu neizpildi. Lietas dalībnieku mutvārdu apsvērumi tika uzklausīti tiesas sēdē, kas notika 2016. gada 8. decembrī.
Par prasību
Lietas dalībnieku argumenti
44.
Komisija norāda, ka, lai gan Beļģijas iestādēm ir bijis pienākums atgūt konkrēto atbalstu četru mēnešu laikā pēc apstrīdētā lēmuma paziņošanas, tas ir, vēlākais līdz 2011. gada 28. novembrim, šajā datumā ne vien nebija veikta atgūšana un atbalsta saņēmējiem nebija nosūtīts nekāds atgūšanas rīkojums, bet pat nebija sagatavots nedz šo pēdējo saraksts, nedz arī saraksts ar katram no viņiem maksājamām summām.
45.
Aplūkojamajā gadījumā Beļģijas Karalistei neesot bijis pilnīgi neiespējami atgūt konkrēto atbalstu, kas ir vienīgais aizstāvības pamats, ko dalībvalsts var norādīt saistībā ar prasību, kas pamatota ar LESD 108. panta 2. punktu.
46.
Proti, pirmkārt, Komisija uzsver, ka, pretēji tam, ko apgalvo Beļģijas Karaliste, apstrīdētajā lēmumā ir precizēta atbalsta saņēmēju identitāte un viņu gūtās priekšrocības raksturs – tie ir lauksaimnieki, kautuves un citas vienības, kas pārstrādā, apstrādā, pārdod vai izplata liellopu izcelsmes produktus un kas ir pakļautas obligātām GSE pārbaudēm, tādējādi konkrētie atbalsta pasākumi samazina to izmaksas. Tāpēc esot svarīgi katrā atsevišķā gadījumā noskaidrot, kuram no šiem uzņēmējiem būtu bijis jāsedz testu izmaksas. Atkarībā no gadījuma šis uzņēmējs varētu būt gan lauksaimnieks, gan kautuve, gan vienība, kas ir pārstrādājusi vai apstrādājusi dzīvnieku, gan arī vienība, kas ir pārdevusi vai izplatījusi liellopu izcelsmes produktus. Otrkārt, tā uzsver, ka visu sarakstes laiku ar Beļģijas Karalisti tā ir piedāvājusi praktiskas metodes apstrīdētā lēmuma īstenošanai, kuras nav ietvērušas nepārvaramas grūtības.
47.
Attiecībā uz Beļģijas Karalistes pretenzijām varēt atsaukties uz de minimis regulām Komisija vērš uzmanību uz to, ka, lai šādi rīkotos, Beļģijas iestādēm vispirms esot bijis nepieciešams noteikt individuālos atbalsta saņēmējus, noteikt tā apmēru, pārbaudīt, kādu citu de minimis atbalstu šie atbalsta saņēmēji ir saņēmuši tajā pašā trīs gadu laikposmā, pārliecināties, ka, kumulējot šo atbalstu, tas nav pārsniedzis minētajās regulās atļauto robežvērtību, un pierādīt, ka ir ievēroti visi pārējie tajās paredzētie nosacījumi. Taču Beļģijas iestādes neesot veikušas nevienu no šīm darbībām. Turklāt Beļģijas Karalistes apgalvotais, ka de minimis sliekšņi nav pārsniegti, esot pilnībā balstīts uz atbalsta, ko ir saņēmis katrs uzņēmējs, novērtējumu, pamatojoties uz vidējo atbalstu starp nozarēm un katras nozares uzņēmējiem un tātad – uz divkāršu fikciju. Tā kā tādu izvērtēšanas veidu nevar akceptēt, šis apgalvojums ir jānoraida.
48.
Beļģijas Karaliste izvirza trīs aizstāvības pamatus.
49.
Pirmkārt, tā apstrīd GSE testu finansēšanas kvalificēšanu par valsts atbalstu. Tā kā ar šiem testiem saistītās izmaksas izriet no ar likumu noteikta pienākuma sabiedrības veselības aizsardzības nolūkos, tās nevarot uzskatīt par maksājumu, kas parasti jāsedz no uzņēmuma budžeta.
50.
Otrkārt un pakārtoti, Beļģijas Karaliste apgalvo, ka konkrētais atbalsts atbilst visiem nosacījumiem de minimis regulu piemērošanai. Precīzāk, attiecībā uz atbalsta saņēmējiem, kuri nav primāro lauksaimniecības produktu ražošanā strādājoši uzņēmēji, atbalsts ietilpstot Komisijas 2006. gada 15. decembra Regulas (EK) Nr. 1998/2006 par [LESD 107. un 108. panta] piemērošanu de minimis atbalstam (
28
) 1. panta piemērošanas jomā. Savukārt attiecībā uz atbalsta saņēmējiem, kuri ir lauksaimniecības produktu ražotāji, uz atbalstu esot attiecināma Komisijas 2004. gada 6. oktobra Regula (EK) Nr. 1860/2004 par [LESD 107. un 108. panta] piemērošanu de minimis atbalstam lauksaimniecības un zivsaimniecības nozarē (
29
).
51.
Beļģijas Karaliste uzsver, ka atbalsta apmērs katram individuālajam atbalsta saņēmējam nepārsniedz de minimis slieksni, kas ir EUR 3000 lauksaimniekiem un EUR 200000 atbalsta saņēmējiem, kuri darbojas citās nozarēs. Šajā ziņā tā norāda uz savā 2011. gada 26. septembra vēstulē ilustrēto aprēķināšanas metodi, kas pārņemta tās 2012. gada 30. novembra un 2013. gada 15. aprīļa vēstulēs. Sekojot šai metodei, kas ir balstīta uz “kopējās atbalsta summas proporcionālu pārdali” starp sešām darbības nozarēm, vidējās atbalsta summas katram uzņēmumam katrā nozarē esot tik ļoti zem piemērojamā de minimis sliekšņa, “ka pastāv pietiekama pārliecība, ka neviens individuālais atbalsta saņēmējs nepārsniedz [šo] slieksni”, kādēļ nav pamata precizēt “katra uzņēmuma iespējamās hipotētiskās priekšrocības katrā nozarē”. Šāda pieeja esot “atbilstoša un saprātīga”, it īpaši ņemot vērā to, ka, “ievērojot pastāvošo ekonomisko situāciju [..], GSE testu izmaksas būtu jāpārnes uz visām skartajām nozarēm”.
52.
Beļģijas Karalistes ieskatā, visā sarakstes laikā ar Beļģijas iestādēm Komisijai esot bijusi nesaskaņota un pretrunīga nostāja, kas turklāt ir nesaderīga ar apstrīdēto lēmumu. Pirmkārt, savā 2013. gada 14. marta vēstulē tā esot secinājusi, ka Beļģijas Karalistes piedāvātā aprēķināšanas metode “pelna detalizētu analīzi”, bet savā 2013. gada 16. oktobra vēstulē to noraidījusi bez pamatojuma. Otrkārt, savās atbildēs Vispārējai tiesai lietā, kurā tika taisīts 2015. gada 25. marta spriedums Beļģija/Komisija (T‑538/11, EU:T:2015:188), tā esot atzinusi, ka no konkrētā atbalsta labumu ir guvusi visa pārtikas ķēde, un kā tiešos tā saņēmējus norādījusi kautuves, savukārt savā 2013. gada 16. oktobra vēstulē tā esot secinājusi, ka no atbalsta galvenokārt labumu guvuši lauksaimnieki. Arī no atsevišķām Komisijas nostājām izrietot, ka par noteicošu kritēriju tā uzskata īpašuma tiesības uz dzīvnieku, tomēr apstrīdētajā lēmumā šis kritērijs neparādās. Šajā ziņā Beļģijas Karaliste uzsver, ka no apstrīdētā lēmuma nevar secināt, ka uz katru pārbaudīto dzīvnieku ir bijis tikai viens atbalsta saņēmējs, un ka, piemēram, restorāns vai gaļas veikals par atbalsta saņēmēju varētu tikt kvalificēts vienīgi tad, ja nokaušanas brīdī tie būtu bijuši pārbaudīto dzīvnieku īpašnieki. Turklāt tāds kritērijs esot pamatots vienīgi ar to, ka ar GSE testiem saistītās izmaksas kautuves “bieži” spontāni pārnes uz pārbaudītā dzīvnieka īpašnieku. Taču, pirmām kārtām, šīs pārnešanas spontānums neļauj secināt, ka tā notiek visos gadījumos, un, otrām kārtām, ja izmaksu pārnešanu ņemtu vērā visās dažādajās liellopu gaļas izstrādājumu ražošanas un tirgošanas stadijās, lai noskaidrotu, kurš patiesi ir saņēmis atbalstu, tiktu nonākts līdz galapatērētājam, kurš kā tāds nevar būt atbalsta saņēmējs.
53.
Treškārt un vēl pakārtotāk, Beļģijas Karaliste apgalvo, ka tā, neraugoties uz objektīvajām problēmām, nosakot individuālos atbalsta saņēmējus un aprēķinot summas, kādas katrs no tiem ir saņēmis, ir lojāli un konstruktīvi sadarbojusies ar Komisiju. Savukārt Komisija esot rīkojusies nelojāli, nesniegdama skaidras pamatnostādnes konkrētā atbalsta atgūšanai.
54.
Noslēgumā Beļģijas Karaliste uzsver, ka var sekot vai nu apstrīdētajam lēmumam, saskaņā ar kuru no konkrētā atbalsta labumu ir guvuši visi liellopu izcelsmes produktu pārtikas ķēdē strādājošie uzņēmēji, kas nozīmē, ka summas uz vienu atbalsta saņēmēju ir vienkārši neiespējami aprēķināt, vai arī Komisijas 2013. gada 16. oktobra vēstulē paustajai nostājai, ka atbalsts ir jāatgūst vienīgi no lauksaimniekiem, un šajā gadījumā apstrīdētais lēmums ir uzskatāms par tādu, kurā “ir sevišķi nopietni un acīmredzami pārkāpumi, kas aktu ļauj atzīt par spēkā neesošu” Tiesas judikatūras izpratnē (
30
).
Analīze
55.
Vispirms jānorāda, ka Beļģijas Karaliste neapstrīd ne to, ka attiecībā uz finansējumu, kas apstrīdētā lēmuma 1. panta 3. un 4. punktā kvalificēts kā atbalsts, nav veikti nekādi atgūšanas pasākumi, ne to, ka šā lēmuma 4. pantā minētā informācija Komisijai nav nosūtīta noteiktajos termiņos.
56.
Tomēr tā ir norādījusi trīs argumentu grupas, lai atspēkotu tai pārmesto pienākumu neizpildi. Šie argumenti attiecas uz GSE testu finansēšanas nepareizu kvalificēšanu par valsts atbalstu, uz de minimis noteikumu piemērošanu šajā konkrētajā gadījumā un apstrīdētā lēmuma izpildes neiespējamību.
Par argumentiem par GSE testu finansēšanas nepareizu kvalificēšanu par valsts atbalstu
57.
Galvenokārt Beļģijas Karaliste apstrīd apstrīdētajā lēmumā ietverto GSE testu finansēšanas kvalificēšanu par atbalstu.
58.
Šajā ziņā atgādināšu, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalsts nevar atsaukties uz lēmuma prettiesiskumu kā aizstāvības pamatu prasībā par pienākumu neizpildi, kas ir pamatota ar šā paša lēmuma neizpildīšanu (
31
). Proti, šāda Savienības tiesību akta tiesiskums ir apstrīdams atsevišķā procedūrā, tas ir, ceļot LESD 263. pantā paredzēto prasību atcelt tiesību aktu (
32
).
59.
Aplūkojamajā gadījumā, kā tas norādīts šo secinājumu 43. punktā, Beļģijas Karalistes celtā prasība atcelt apstrīdēto lēmumu ir tikusi noraidīta ar Vispārējās tiesas spriedumu, un ir noraidīta arī Tiesā iesniegtā apelācijas sūdzība par šo spriedumu. Papildus jānorāda, ka abās šajās tiesvedībās attiecībā uz apstrīdētajā lēmumā ietverto GSE testu finansēšanas kvalificēšanu par atbalstu Beļģijas Karaliste izvirzīja tos pašus argumentus, kurus tā ir norādījusi savā atbildes rakstā šobrīd izskatāmajā lietā. Tādējādi šos argumentus jau ir izvērtējušas un noraidījušas gan Vispārējā tiesa, gan Tiesa.
60.
Vienīgais izņēmums no šo secinājumu 58. punktā aprakstītā noteikuma ir gadījums, kad lēmums, kura neizpilde tiek apstrīdēta, ir atzīstams par spēkā neesošu (
33
). Kā norādīts šo secinājumu 54. punktā, savā atbildes rakstā Beļģijas Karaliste ir izvirzījusi iebildumu par apstrīdētā lēmuma spēkā neesamību. Tomēr, kā es to pierādīšu manas analīzes gaitā, šis iebildums nevar tikt akceptēts.
61.
No minētā izriet, ka Beļģijas Karaliste nevar likumīgi iebilst Komisijas celtajai prasībai konstatēt pienākumu neizpildi ar argumentiem par konkrēto pasākumu nepareizu kvalificēšanu par valsts atbalstu.
Par argumentiem par “de minimis” noteikumu piemērošanu
62.
Otrkārt un pakārtoti, Beļģijas Karaliste uzsver, ka pastāv “pamatota pārliecība”, ka saistībā ar konkrēto atbalstu nav tikuši pārsniegti de minimis sliekšņi.
63.
Kā jau norādīts šo secinājumu 29. un 50. punktā, Beļģijas Karalistes izmantotā aprēķina metode, lai nonāktu pie šāda secinājuma, paredz konkrētā atbalsta kopējo summu proporcionāli sadalīt starp sešām nozarēm, kuras norādītas tās 2011. gada 26. septembra, 2012. gada 30. novembra un 2013. gada 17. aprīļa vēstulēs Komisijai (
34
) un kuras būtībā atbilst apstrīdētajā lēmumā minētajām atbalsta saņēmēju kategorijām. Beļģijas Karaliste būtībā apgalvo, ka šī aprēķina metode ir vienīgā, kas atbilst apstrīdētajam lēmumam.
64.
Turpinājumā norādīto iemeslu dēļ es tā neuzskatu. Manā ieskatā minētā metode, gluži pretēji, nonāk pretrunā gan šā lēmuma burtam, gan garam.
65.
Apstrīdētajā lēmumā ietvertā GSE testu finansēšanas no valsts kvalificēšana par atbalstu ir balstīta idejā, ka tādas finansēšanas rezultātā tiek samazināti izdevumi, kas parastā gadījumā ir jāsedz no attiecīgā uzņēmuma budžeta, piešķirot tam selektīvu priekšrocību (
35
). Tādējādi no apstrīdētā lēmuma 90., 92. un 93. apsvēruma, kā arī no tā vispārējās sistēmas skaidri izriet, ka, lai gan ar minēto finansēšanu saistīto potenciālo atbalsta saņēmēju loks ietver dažādus uzņēmējus liellopu izcelsmes produktu pārtikas ķēdē, kuri ir pakļauti GSE testēšanas pienākumam, patiesais atbalsta saņēmējs ir atsevišķs uzņēmums, uz kuru gulstas pienākums veikt minēto testu un tieši vai netieši uzņemties tā izmaksas (
36
). Starp citu, tas ir loģiski. Tā kā GSE testu izmaksas rodas nokaušanas stadijā, tieši šajā stadijā atbalsts tiek piešķirts un līdz ar to ir atgūstams.
66.
Svarīgi uzsvērt, ka šajā ziņā apstrīdētajā lēmumā ir sekots Komisijas pastāvīgajai ievirzei, kas bez lēmuma par formālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu (
37
) jau ir pausta 2005. gada lēmumā.
67.
Šajā pēdējā lēmumā Komisija it īpaši nošķir “vispārējo izlases veida pārbaužu” finansēšanu, par kurām “nevar izrakstīt rēķinu atsevišķam uzņēmumam, jo tās paredz nodrošināt visas pārtikas ķēdes uzraudzību”, no vienas puses, un “obligāto pārbaužu, kas attiecas uz produktu ražošanu vai tirdzniecību, izmaksu” finansēšanu, no otras puses. Pirmā “nepiešķir specifiskas ekonomiskās priekšrocības par labu uzņēmējiem”, savukārt otrā rada selektīvas priekšrocības par labu konkrētajiem uzņēmumiem (
38
). Tādēļ minētā lēmuma 74. un 75. apsvērumā Komisija secina, ka GSE testu izmaksu daļas finansēšana no obligātām iemaksām, ko Beļģijas Karaliste bija paredzējusi paziņotajā karaļa dekrēta projektā, “samazina izdevumus, kuri parasti ir jāsedz no uzņēmuma budžeta”, piešķirot tam selektīvu priekšrocību EKL 87. panta 1. punkta izpratnē (
39
).
68.
Tādu pašu nostāju Komisija jau bija paudusi 2002. gada lēmumā (
40
). Šajā lēmumā paziņotais pasākums tika kvalificēts kā atbalsts “tāpēc, ka saņēmējiem tas rada ekonomiskas priekšrocības [..], kas it īpaši izpaužas tā, ka dzīvo testējamo dzīvnieku īpašnieki nesamaksā daļu no obligāto testu izmaksām, kas tiek samaksātas par ar nodokli apliekamajiem liellopiem, kuri nav jāpārbauda” (
41
). Par atbalsta saņēmējiem tika uzskatīti lauksaimnieki.
69.
Visbeidzot, tādā pašā virzienā ir orientētas arī TSE vadlīnijas. To 25. punktā ir paredzēts, ka “valsts atbalsts, kas paredzēts, lai segtu TSE testu radītās izmaksas, tiek samaksāts uzņēmējam, kura saimniecībā ir jānoņem testēšanas paraugi” un “kam ir jāatspoguļojas līdzvērtīgā viņa prasītās cenas samazinājumā”. Citiem vārdiem, atbalsts principā tiek samaksāts kautuvei (
42
), kas to obligāti pārnes uz uzņēmēju, kura labā tests ir ticis veikts (
43
). Svarīgi uzsvērt, ka šis uzņēmējs automātiski netiek atzīts par lauksaimnieku, pretēji tam, kā tas bija Kopienas pamatnostādņu par valsts atbalstu lauksaimniecības nozarē 11.4. punktā, kas bija piemērojamas atbalstam GSE testu finansēšanai līdz 2002. gada 31. decembrim (
44
). Kamēr ir skaidrs, ka tā tas būs vairākumā gadījumu, TSE pamatnostādņu 25. punktā paredzētais kritērijs ļauj ņemt vērā arī situācijas, kurās minētais uzņēmējs ir nevis lauksaimnieks, bet gan uzņēmums, kas darbojas citās liellopu audzēšanas stadijās, vai arī pati kautuve, kura rīkojas nevis klienta, bet pati savā labā.
70.
Tātad no apsvērumiem, kas ir pamatā apstrīdētajā lēmumā ietvertajai TSE testu finansēšanas no valsts līdzekļiem kvalificēšanai par valsts atbalstu, izriet, ka atbalsta saņēmējs, kā to savā 2012. gada 18. jūlija vēstulē skaidri norādījusi arī Komisija, ir uzņēmums, kuram būtu bijis jāapmaksā tests, ja tā izmaksas nebūtu uzņēmusies valsts, un nevis, kā to kļūdaini apgalvo Beļģijas Karaliste, visi pārbaudītā dzīvnieka izcelsmes produkcijas ražošanas, pārstrādes un tirgošanas procesā iesaistītie uzņēmumi.
71.
Protams, apstrīdētajā lēmumā kā atbalsta saņēmēji ir norādīti “lauksaimnieki, lopkautuves un citas vienības, kuras pārstrādā, apstrādā, pārdod vai tirgo produktus, kas iegūti no liellopiem un kuriem ir veiktas obligātas GSE pārbaudes”. Tomēr, kā es jau esmu norādījis šo secinājumu 65. punktā, no šā lēmuma skaidri izriet, ka uzņēmumu, kas darbojas kādā no šiem dažādajiem liellopu audzēšanas posmiem, var uzskatīt par tādu, kas guvis priekšrocību atbilstoši LESD 107. pantam izmaksu samazinājuma formā un tādējādi uzskatīt par faktisko konkrētā atbalsta saņēmēju vienīgi tad, ja tas ir bijis atbildīgs par GSE testa veikšanu.
72.
Minētais rada divējādas sekas attiecībā uz apstrīdētā lēmuma izpildi. Pirmās sekas ir tādas, ka, pretēji tam, ko apgalvo Beļģijas Karaliste savā 2011. gada 27. septembra vēstulē, lai noteiktu konkrētā atbalsta saņēmējus, vispār nav nepieciešams konstatēt objektīvu saikni starp katru pārbaudīto dzīvnieku un visiem iesaistītajiem uzņēmējiem no nokaušanas līdz galaprodukta pārdošanai. Tātad tās aizstāvībai izvirzītais arguments, ko Beļģijas Karaliste saista ar neiespējamību veikt tādu darbību, nevar tikt akceptēts.
73.
Otras un vēl fundamentālākas sekas ir tādas, ka “atgūšanas vispārināšanas” metode, kas sastāv no kopējās atbalsta summas sadalīšanas starp dažādajām liellopu audzēšanas nozarēm un – katras nozares iekšienē – starp visiem tajā strādājošajiem uzņēmējiem, nevar atbilst apstrīdētā lēmuma pareizas izpildes prasībām, jo tā nenodrošina atbalsta atgūšanu no uzņēmuma, kurš to reāli ir saņēmis.
74.
Tāda metode ir pretrunā ne vien loģikai, kas ir pamatā apstrīdētajā lēmumā ietvertajai GSE testu finansēšanas kvalificēšanai par atbalstu, bet pretrunā arī šā lēmuma burtam.
75.
Proti, šā lēmuma 126.–129. punktā Komisija nav piekritusi Beļģijas Karalistes piedāvātajai atbalsta atgūšanas metodei caur iemaksām AFSCA finansēšanai, kvalificējot to kā “neatbilstošu prasībām saistībā ar nelikumīga un nesaderīga atbalsta atgūšanu”. Pretēji tam, ko vēlas likt saprast Beļģijas Karaliste, starp apstrīdētajā lēmumā noraidīto un šīs dalībvalsts sarakstē ar Komisiju piedāvāto metodi pastāv skaidra analoģija. Proti, abos gadījumos rezultāts ir tāds, ka atbalsts tiek atgūts nevis individuāli no patiesajiem tā saņēmējiem, bet “vispārēji” no visiem uzņēmējiem liellopu audzēšanas nozarē.
76.
Tātad, lai ievērotu apstrīdēto lēmumu un ar iekšējo tirgu nesaderīga atbalsta atgūšanas principus, Beļģijas Karalistei ir jāveic konkrētā atbalsta individuāla atgūšana no faktiskajiem atbalsta saņēmējiem. Starp citu, tas atbilst principam, saskaņā ar kuru atbalsta atgūšanas mērķis ir novērst konkurences izkropļojumu, kas radies no konkurences priekšrocības, kuru šā atbalsta saņēmējs tirgū ir baudījis, salīdzinot ar tā konkurentiem, tādējādi atjaunojot stāvokli, kāds tas bija pirms minētā atbalsta izmaksas (
45
).
77.
Konkrēti, attiecībā uz atbalsta shēmu ir pavisam iespējams, ka kādā individuālā gadījumā LESD 107. panta 1. punktā paredzētais aizliegums uz šīs shēmas ietvaros piešķirto summu nav attiecināms, jo uz to attiecas de minimis noteikumi. Tomēr pie šāda secinājuma Beļģijas iestādes var nonākt vienīgi pēc tam, kad tās ir noskaidrojušas atbalsta summu, kādu konkrētais uzņēmums ir saņēmis, un kad tās ir pārliecinājušās, vai attiecībā uz minēto uzņēmumu ir izpildīti visi piemērojamajā de minimis tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi. Turklāt šīm iestādēm ir jānodod Komisijai visa informācija, kas katrā atsevišķā gadījumā pamato de minimis noteikuma piemērošanu (
46
).
78.
Tādējādi nepietiek ar vienkāršu apgalvojumu, ka “pastāv pamatota pārliecība, ka neviens individuālais atbalsta saņēmējs nepārsniedz de minimis slieksni”, it īpaši konkrētā gadījuma apstākļos, kad šis apgalvojums ir pamatots ar tādas aprēķina metodes piemērošanu, kura – kā to esmu pierādījis iepriekš – neatbilst apstrīdētā lēmuma garam un burtam, kā arī atbalsta atgūšanas jomā pastāvošajiem principiem.
79.
Līdz ar to, manā ieskatā, Beļģijas Karalistes izvirzītā argumentācija par de minimis noteikumu piemērošanu ir noraidāma.
Par argumentiem attiecībā uz apstrīdētā lēmuma izpildes neiespējamību
80.
Treškārt un vēl pakārtotāk, Beļģijas Karaliste izvirza virkni argumentu, lai uzsvērtu apstrīdētā lēmuma izpildes neiespējamību, pamatojoties uz, pirmām kārtām, tā skaidrības trūkumu, kā arī Komisijas tajā sniegto norāžu pretrunīgumu un, otrām kārtām, praktiska rakstura grūtībām. Beļģijas Karaliste arī uzsver, ka tā ir lojāli sadarbojusies ar Komisiju.
81.
Manā ieskatā, visi šie argumenti ir noraidāmi pilnībā.
82.
Vispirms, pretēji Beļģijas Karalistes apgalvotajam, tās rīcībā ir bijušas pietiekami skaidras norādes par veidu, kādā apstrīdēto lēmumu izpildīt, it īpaši saistībā ar to, no kuriem uzņēmējiem atbalsts ir atgūstams.
83.
Kā es jau esmu norādījis šo secinājumu 65.–75. punktā, šīs norādes ne vien ir skaidri ietvertas apstrīdētajā lēmumā un vēlāk no Komisijas puses precizētas tās sarakstē ar Beļģijas Karalisti, bet tās arī izriet gan no agrākiem Komisijas lēmumiem par Beļģijas GSE testu finansēšanas shēmu, gan arī no piemērojamā tiesiskā regulējuma.
84.
Tādējādi uzņēmējs, kuram ir pienākums veikt testu un kuram būtu bijis jāapmaksā tā izmaksas, kā konkrētā atbalsta saņēmējs par katru pārbaudīto dzīvnieku ir saprotami norādīts ne vien apstrīdētajā lēmumā un vēlākajos Komisijas paskaidrojumos, bet tas tikpat skaidri izriet arī no TSE pamatnostādnēm, 2002. gada un 2005. gada lēmuma, kā arī no lēmuma par formālās izmeklēšanas procedūras uzsākšanu. Piebildīšu, ka vairākas vietas apstrīdētajā lēmumā parāda, ka Beļģijas Karaliste ir teicami sapratusi Komisijas pozīciju, atbilstoši kurai GSE testu izmaksas bija jāuzņemas individuāliem uzņēmējiem, visbiežāk lauksaimniekiem, un ka konkrētā atbalsta summu būtu bijis jāatgūst no šiem uzņēmējiem (
47
).
85.
Visas šīs viennozīmīgās norādes Beļģijas Karaliste ignorēja. Savā sarakstē ar Komisiju un pēc tam savos procesuālajos rakstos Tiesā tā atkal un atkal atkārtoja savu pozīciju, ka, “ņemot vērā pastāvošo ekonomisko situāciju”, kā arī to, ka “GSE epidēmija ir problēma, kas ietekmē visu pārtikas ķēdi kopumā”, “GSE testu izmaksas [bija] jāpārnes uz visām skartajām nozarēm” un līdzīgās daļās jāuzņemas visiem uzņēmējiem liellopu audzēšanas nozarē (
48
).
86.
Taču šāda pozīcija – kas ne tuvu nav saderīga ar apstrīdēto lēmumu, kā to apgalvo Beļģijas Karaliste, – ne vien ir pretrunā šim lēmumam, bet ar to vēl fundamentālāk tiek apšaubīta pati šajā lēmumā ietvertā GSE testu finansēšanas kvalificēšana par atbalstu. Starp citu, to ir tieši noraidījusi gan Vispārējā tiesa 2015. gada 25. marta spriedumā Beļģija/Komisija (T‑538/11, EU:T:2015:188), gan apelācijas kārtībā Tiesa 2016. gada 30. jūnija spriedumā Beļģija/Komisija (C‑270/15 P, EU:C:2016:489), kuros abos ir atzīts ar GSE monitoringa testiem saistīto izmaksu kā “izdevumu, kas jāsedz no uzņēmuma budžeta,” raksturs (
49
).
87.
Turpinot, kas attiecas uz argumentiem par šķietamu apstrīdētā lēmuma izpildes neiespējamību sakarā ar nepārvaramām praktiskām grūtībām, norādīšu, ka ne konkrētā atbalsta individuālo saņēmēju noteikšana, ne tā summas noteikšana, pretēji tam, ko apgalvo Beļģijas Karaliste, nav nekas pārmērīgi sarežģīts.
88.
Pirmkārt, kā es jau esmu norādījis šo secinājumu 72. punktā, arguments par neiespējamību noteikt objektīvu saistību starp katru pārbaudīto dzīvnieku un visiem iesaistītajiem uzņēmējiem no nokaušanas līdz galaprodukta pārdošanai ir noraidāms kā pilnīgi neatbilstošs, jo apstrīdētajā lēmumā tāda rīcība nav prasīta.
89.
Otrkārt, norādīšu, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā Beļģijas Karalistē jau vairākus gadus bija iedibināta atlīdzību sistēma par saņemtajiem pakalpojumiem, kuras AFSCA iemaksāja kautuve, bet uz tā uzņēmēja rēķina, kura labā GSE tests tika veikts (
50
). Tātad šā uzņēmēja noteikšana Beļģijas iestādēm nav nekas jauns.
90.
Treškārt, vienīgi tas apstāklis – ko Beļģijas Karaliste arī norādījusi, pamatojot šķietamo neiespējamību noteikt konkrētā atbalsta faktisko saņēmēju –, ka atkarībā no tirgus nosacījumiem GSE testa izmaksas secīgi var tikt pārnestas vispirms uz uzņēmējiem un līdz pat galapatērētājam, neļauj secināt, ka gadījumā, ja minētās izmaksas uzņemas valsts, tas ir šis pēdējais, nevis no sava maksājuma pilnībā vai daļēji atbrīvotais uzņēmējs, kurš gūst labumu no atbalsta pasākuma (
51
).
91.
Ceturtkārt, Beļģijas Karaliste nevar atsaukties uz to, ka atbalsta faktisko saņēmēju noteikšana attiecīgajām iestādēm varētu izrādīties pārmērīgi ilga un apgrūtinoša, it īpaši ņemot vērā to ierobežotos resursus, kā arī apstākli, ka daļa konkrēto uzņēmēju vairs nedarbojas tirgū. Proti, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka vienkāršas praktiskas grūtības, kas neizraisa konkrētā lēmuma izpildes pilnīgu neiespējamību, nav pietiekamas, lai pamatotu tā neizpildi.
92.
Piektkārt, man arī nešķiet, ka, lai pamatotu apstrīdētā lēmuma izpildes neiespējamību, var tikt izmantots Beļģijas Karalistes norādītais arguments, ka, pieņemot, ka kompetentajām iestādēm, lai noteiktu atbalsta saņēmējus, ir jābalstās uz pārbaudītā dzīvnieka īpašuma tiesību kritēriju, tās nevarētu atklāt tos gadījumus, kad īpašuma tiesību pāreja ir notikusi astoņās dienās pirms nokaušanas, jo tādu īpašuma tiesību pāreju obligāti nav bijis jāreģistrē. Proti, pirmkārt, šķiet, ka iespējamība, uz kuru norāda Beļģijas Karaliste, attiecas tikai uz ierobežotu skaitu gadījumu un, otrkārt, uzņēmējam, kurš būtu nepareizi noteikts kā dzīvnieka īpašnieks, katrā ziņā būtu iespēja iebilst pret atgūšanas rīkojumu, iesniedzot pierādījumus par īpašuma tiesību pāreju. Savukārt es no šā argumenta izsecinu, ka, izņemot iepriekš minētos gadījumus, pārbaudītā dzīvnieka īpašnieka noteikšana Beļģijas iestādēm nesagādā būtiskas problēmas. Kā to ir atzinusi Komisija, īpašuma tiesības uz dzīvnieku tā nokaušanas brīdī varētu būt atbilstošs kritērijs, lai noteiktu uzņēmēju, kura uzdevumā ir veikts tests un kuram ir jāsedz izmaksas.
93.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apstrīdētais lēmums nav nedz neizpildāms vai pat spēkā neesošs sakarā ar tā šķietami “neskaidro” vai pretrunīgo raksturu, nedz arī tas ir neizpildāms praktiska rakstura šķēršļu dēļ.
94.
Visbeidzot, kas attiecas uz Beļģijas Karalistes argumentu par lojālu sadarbību no tās puses ar Komisiju, pat pieņemot, ka tas pats par sevi ir pietiekams, lai attaisnotu apstrīdētā lēmuma pilnīgu neizpildi, man šķiet, ka arī tas ir noraidāms iepriekš norādīto apsvērumu dēļ.
95.
Savukārt pretēji tam, ko rosina Beļģijas Karaliste, es uzskatu, ka Komisijai nevar pārmest sadarbības trūkumu, jo tā kopš sava 2012. gada 18. jūlija faksa sūtījuma ir skaidrojusi savu nostāju attiecībā uz apstrīdētā lēmuma izpildes praktiskajiem nosacījumiem, vienlaikus parādot, ka tā ir gatava ņemt vērā Beļģijas Karalistes norādītās grūtības un izvērtēt šīs pēdējās iesniegtos alternatīvos priekšlikumus.
Par pienākumu neizpildi
96.
Ir skaidrs, ka izskatāmās prasības celšanas dienā, vairāk nekā trīs gadus pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, Beļģijas Karaliste nebija veikusi nepieciešamos pasākumus, lai atgūtu šā lēmuma 1. panta 3. un 4. punktā norādīto nelikumīgo un nesaderīgo atbalstu. Šajā dienā Beļģijas iestādes ne vien nebija izdevušas nevienu atgūšanas rīkojumu, bet tās arī joprojām nebija nedz noteikušas individuālos atbalsta saņēmējus, nedz aprēķinājušas katram no tiem izmaksātās summas. Beļģijas Karaliste arī nebija nosūtījusi Komisijai apstrīdētā lēmuma 4. panta 1. punkta a) līdz d) apakšpunktā uzskaitīto informāciju, kā tas bija noteikts šajā pantā.
97.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienīgais aizstāvības pamats, ko dalībvalsts var norādīt, iebilstot pret Komisijas celtu prasību par pienākumu neizpildi saskaņā ar LESD 108. panta 2. punktu, ir tas, ka tai pilnīgi nav bijis iespējams pareizi izpildīt konkrēto lēmumu (
52
).
98.
Taču no visiem iepriekš norādītajiem apsvērumiem izriet, ka Beļģijas Karaliste tā arī nav pierādījusi tādu apstrīdētā lēmuma izpildes neiespējamību.
99.
Šajā ziņā jāatgādina, ka Tiesa ir precizējusi, ka nosacījums par izpildes pilnīgu neiespējamību nav izpildīts gadījumā, ja atbildētāja dalībvalsts tikai informē Komisiju par juridiskām, politiskām vai praktiskām grūtībām konkrētā lēmuma īstenošanā, neveicot nekādus faktiskus pasākumus, lai no attiecīgajiem uzņēmumiem atbalstu atgūtu, un nepiedāvājot Komisijai nekādus alternatīvus nosacījumus lēmuma īstenošanai, kas ļautu pārvarēt šīs grūtības (
53
).
100.
Aplūkojamajā gadījumā, kaut gan Beļģijas Karaliste ir piedāvājusi Komisijai alternatīvu metodi apstrīdētā lēmuma izpildīšanai, tas nemaina to, ka šī metode novestu pie konkrētā atbalsta individuālā rakstura noliegšanas, un Komisija to pamatoti ir noraidījusi. Pārējā ziņā Beļģijas Karaliste vien aprobežojas ar konkrētā atbalsta neatgūšanas attaisnošanu ar praktiskām grūtībām, kuras radot apstrīdētā lēmuma īstenošana un kuras, kā es to jau esmu pierādījis iepriekš, nav bijušas tādas, kas tā izpildi padarītu neiespējamu.
Secinājumi
101.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai:
–
konstatēt, ka, paredzētajos termiņos neveicot visus nepieciešamos pasākumus, lai no atbalsta saņēmējiem atgūtu valsts atbalstu, kas ar Komisijas 2011. gada 27. jūlija Lēmuma 2011/678/ES par valsts atbalstu transmisīvās sūkļveida encefalopātijas (TSE) skrīninga liellopiem finansēšanai, kuru īstenojusi Beļģija (valsts atbalsts C 44/08 (ex NN 45/04), 1. panta 3. un 4. punktu ir atzīts par nelikumīgu un nesaderīgu ar iekšējo tirgu, un noteiktajā termiņā neinformējot Eiropas Komisiju par šā lēmuma izpildīšanai veiktajiem pasākumiem, Beļģijas Karaliste nav izpildījusi LESD 288. panta ceturtajā daļā un minētā lēmuma 2.–4. pantā paredzētos pienākumus, un
–
piespriest Beļģijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	OV 2011, L 274, 36. lpp.
(
3
)	Moniteur belge, 2004. gada 8. novembris, 75290. lpp.
(
4
)	Moniteur belge, 2005. gada 17. janvāris.
(
5
)	Skat. Karaļa 2004. gada 15. oktobra dekrēta 2. pantu.
(
6
)	Skat. apstrīdētā lēmuma 55. apsvērumu, kurā pārņemti Beļģijas Karalistes apsvērumi par GSE testu finansēšanas hronoloģiju. Skat. arī šā lēmuma 83. un nākamos apsvērumus.
(
7
)	Moniteur belge, 2005. gada 21. novembris.
(
8
)	Moniteur belge, 2005. gada 21. novembris.
(
9
)	Skat. 3.–11. pantu.
(
10
)	Skat. 2. panta 9. punktu. Šā dekrēta II pielikumā ir noteikti par GSE testiem maksājamo atlīdzību apmēri.
(
11
)	Valsts atbalsts N 21/2002-Beļģija – Obligāto GSE testu izmaksu segšana (C(2002) 447, galīgā redakcija).
(
12
)	Komisijas 2003. gada 23. decembra regula par [LESD 107. un 108. panta] piemērošanu attiecībā uz valsts atbalstu maziem un vidējiem uzņēmumiem, kas nodarbojas ar lauksaimniecības produktu ražošanu, pārstrādi un tirdzniecību (OV 2004, L 1, 1. lpp.). Šīs regulas 15. pants konkrēti attiecas uz “atbalstu lopkopības nozarei”.
(
13
)	Reģistrētas attiecīgi ar numuriem XA 53/04 un XA 54/0 (OV 2005, C 105, 5. lpp.).
(
14
)	2005. gada 9. novembra Lēmums C(2005) 4203 par valsts atbalstu N 9/05 un N 10/05 saistībā ar AFSCA finansēšanu. Šis lēmums ir pieejams Komisijas interneta vietnē šādā adresē: http://ec.europa.eu/competition/state_aid/cases/197533/197533_517261_5_2.pdf.
(
15
)	Skat. šā lēmuma 107. apsvērumu.
(
16
)	Sākotnēji šis pasākums tika reģistrēts paziņotā atbalsta reģistrā ar numuru N 54/04.
(
17
)	Skat. attiecīgā lēmuma 18.–20. apsvērumu.
(
18
)	Skat. apstrīdētā lēmuma 29. apsvērumu.
(
19
)	Šis lēmums tika publicēts Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV 2009, C 11, 8. lpp.).
(
20
)	Skat. apstrīdētā lēmuma 99. apsvērumu. Šajā pašā apsvērumā Komisija turpretim ir secinājusi, ka GSE testu finansēšana no atlīdzībām nav atbalsts, jo tās ir paredzētas tādu pakalpojumu izmaksu segšanai, kas sniegti par tirgus cenām.
(
21
)	Skat. 112. apsvērumu.
(
22
)	OV 2000, C 232, 17. lpp. (labotā redakcija). Skat. apstrīdētā lēmuma 113.–117. apsvērumu. Saskaņā ar minēto lauksaimniecības pamatnostādņu 11.4. punktu atbalsta, ar kuru tika finansēti obligātie GSE testi, intensitāte varēja būt līdz pat 100 % no attiecināmajām izmaksām.
(
23
)	OV 2002, C 324, 2. lpp.
(
24
)	Skat. apstrīdētā lēmuma 121. apsvērumu. Šajā pašā apsvērumā Komisija ir secinājusi, ka, sākot ar 2004. gada 1. jūliju, GSE testu kopējās izmaksas bija zemākas par EUR 40. Attiecībā uz atbalstu, kas piešķirts pēc 2006. gada 1. janvāra, Komisija norāda uz 2005. gada lēmumu (skat. 124. apsvērumu).
(
25
)	Padomes 1999. gada 22. marta Regula, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD 108. panta] piemērošanai (OV 1999, L 83, 1. lpp.).
(
26
)	Spriedums, 2015. gada 25. marts, Beļģija/Komisija (T‑538/11, EU:T:2015:188).
(
27
)	Spriedums, 2016. gada 30. jūnijs, Beļģija/Komisija (C‑270/15 P, EU:C:2016:489).
(
28
)	OV 2006, L 379, 5. lpp.
(
29
)	OV 2004, L 325, 4. lpp.
(
30
)	Spriedumi, 2000. gada 27. jūnijs, Komisija/Portugāle (C‑404/97, EU:C:2000:345, 35. punkts), un 2001. gada 22. marts, Komisija/Francija (C‑261/99, EU:C:2001:179, 19. punkts).
(
31
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2015. gada 12. februāris, Komisija/Francija (C‑37/14, nav publicēts, EU:C:2015:90, 77. punkts), un 2013. gada 10. oktobris, Komisija/Itālija (C‑353/12, nav publicēts, EU:C:2013:651, 43. punkts).
(
32
)	Skat. spriedumu, 2008. gada 14. februāris, Komisija/Grieķija (C-419/06, nav publicēts, EU:C:2008:89, 52. punkts).
(
33
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2013. gada 10. oktobris, Komisija/Itālija (C‑353/12, nav publicēts, EU:C:2013:651, 43. punkts); 2000. gada 27. jūnijs, Komisija/Portugāle (C‑404/97, EU:C:2000:345, 35. punkts), un 2001. gada 22. marts, Komisija/Francija (C‑261/99, EU:C:2001:179, 19. punkts).
(
34
)	Papildus norādīšu, ka katrā no šīm vēstulēm uzskaitītās uzņēmēju kategorijas pilnībā nesakrīt.
(
35
)	Skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 90. apsvērumu.
(
36
)	Manā ieskatā, šādi ir lasāms arī 2016. gada 30. jūnija sprieduma Beļģija/Komisija (C‑270/15 P, EU:C:2016:489) 50. punkts, kurā Tiesa atzina, ka “šajā gadījumā Beļģijas Karalistes finansējums GSE skrīninga testiem [..] rada labumu visiem liellopu ražotājiem, kas sedz šo testu izmaksas” (mans izcēlums).
(
37
)	Skat. šā lēmuma 56.–59. apsvērumu.
(
38
)	Skat. 2005. gada lēmuma 70.–75. apsvērumu.
(
39
)	Atgādināšu, ka 2005. gada lēmumā izvērtētā atbalsta apmērs tika uzskatīts par atbilstošu TSE pamatnostādnēm tiktāl, ciktāl tas atbilda šo pamatnostādņu nosacījumiem un it īpaši maksimālajai atļautajai robežvērtībai EUR 40 par vienu testu (skat. 93.–96. un 107. apsvērumu).
(
40
)	Minēts šo secinājumu 11. zemsvītras piezīmē.
(
41
)	Skat. lēmuma 2. lpp.
(
42
)	Saskaņā ar vispārēju principu testēšanas paraugi tiek ņemti kautuvē.
(
43
)	TSE pamatnostādņu 25. punktā minēto nosacījumu ievērošanu no Beļģijas Karalistes puses Komisija, starp citu, ir pārbaudījusi apstrīdētajā lēmumā, pirms tiek sankcionēta konkrētā finansēšana līdz maksimums EUR 40 par vienu testu (skat. 122. un 123. apsvērumu).
(
44
)	Skat. TSE pamatnostādņu 24. punktu.
(
45
)	Skat. inter alia spriedumu, 2011. gada 17. novembris, Komisija/Itālija (C‑496/09, EU:C:2011:740, 61. punkts).
(
46
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 12. februāris, Komisija/Francija (C‑37/14, nav publicēts, EU:C:2015:90, 70.–73. punkts).
(
47
)	Skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 38., 68. un 71. apsvērumu.
(
48
)	Šie apgalvojumi ir pausti atbildes uz replikas rakstu 11. punktā, bet līdzīgi apgalvojumi ir atrodami visā sarakstē ar Komisiju, kā arī Beļģijas Karalistes procesuālajos rakstos tiesvedībās Vispārējā tiesā un Tiesā par prasību atcelt apstrīdēto lēmumu un par apelācijas sūdzību, kas iesniegta par spriedumu, ar kuru šī prasība tika noraidīta.
(
49
)	Skat. it īpaši Vispārējās tiesas sprieduma 77. un 83.–96. punktu, kā arī Tiesas sprieduma 35. un 36. punktu.
(
50
)	Skat. apstrīdētā lēmuma 32., 39.–44., 61. un 68. apsvērumu.
(
51
)	Šajā nozīmē, lai gan atšķirīgā kontekstā, skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Komisija/Aer Lingus un Ryanair Designated Activity (C‑164/15 P un C‑165/15 P, EU:C:2016:990), kurā lidsabiedrības, iebilstot pret atbalsta atgūšanu, atsaucās uz priekšrocības, kas izrietēja no to saņemtā atbalsta nodokļu atlaides formā, novirzīšanu to klientiem.
(
52
)	Skat. it īpaši spriedumus, 2013. gada 12. decembris, Komisija/Itālija (C‑411/12, nav publicēts, EU:C:2013:832, 36. punkts), kā arī 2014. gada 11. septembris, Komisija/Vācija (C‑527/12, EU:C:2014:2193, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
53
)	Skat. spriedumu, 2013. gada 12. decembris, Komisija/Itālija (C‑411/12, nav publicēts, EU:C:2013:832, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).