62024CJ0573
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (ôsma komora)
z 2. októbra 2025 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Uznávanie odborných kvalifikácií – Smernica 2005/36/ES – Článok 2 – Osobná pôsobnosť – Smernica 2004/38/ES – Článok 3 – Pojem ‚oprávnené osoby‘ – Štátny príslušník tretej krajiny, ktorý je manželským partnerom občana Únie, ktorý nevyužil svoje právo na voľný pohyb – Neuplatniteľnosť – Neprípustnosť“
Vo veci C‑573/24,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Verwaltungsgericht Oldenburg (Správny súd Oldenburg, Nemecko) z 8. augusta 2024 a doručený Súdnemu dvoru 27. augusta 2024, ktorý súvisí s konaním:
B
proti
Niedersächsischer Zweckverband zur Approbationserteilung (NiZzA),
SÚDNY DVOR (ôsma komora),
v zložení: predseda ôsmej komory S. Rodin, sudcovia N. Piçarra a N. Fenger (spravodajca),
generálna advokátka: T. Ćapeta,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
španielska vláda, v zastúpení: A. Torró Molés, splnomocnený zástupca,
–
francúzska vláda, v zastúpení: B. Dourthe a M. Guiresse, splnomocnené zástupkyne,
–
talianska vláda, v zastúpení: S. Fiorentino, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci E. Cicatelli, procuratore dello Stato, a E. Feola, avvocato dello Stato,
–
holandská vláda, v zastúpení: M. K. Bulterman a M. H. S. Gijzen, splnomocnené zástupkyne,
–
rakúska vláda, v zastúpení: A. Posch, J. Schmoll a P. Selim, splnomocnení zástupcovia,
–
Európska komisia, v zastúpení: L. Armati, M. Noll‑Ehlers a J. Szczodrowski, splnomocnení zástupcovia,
–
Dozorný úrad EZVO, v zastúpení: J. Førde, K. Isaksen a M.‑M. Joséphidès, splnomocnení zástupcovia,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 ods. 3, článku 21 ods. 1 a bodu 5.1.1 prílohy V k smernici Európskeho parlamentu a Rady 2005/36/ES zo 7. septembra 2005 o uznávaní odborných kvalifikácií (Ú. v. EÚ L 255, 2005, s. 22).
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi B a Niedersächsischer Zweckverband zur Approbationserteilung (ďalej len „NiZzA“) (združenie Dolného Saska pre udeľovanie povolení na výkon povolania, Nemecko) vo veci odmietnutia tohto združenia udeliť B povolenie na výkon lekárskeho povolania v Nemecku alebo, subsidiárne, ju pripustiť k skúške spôsobilosti.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2004/38/ES
3
Podľa článku 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Ú. v. EÚ L 158, 2004, s. 77; Mim. vyd. 05/005, s. 46), s názvom „Vymedzenie pojmov“:
„Na účely tejto smernice:
…
2)
‚Rodinný príslušník‘ znamená:
a)
manželský partner;
…“
4
Článok 3 tejto smernice s názvom „Oprávnené osoby“ v odseku 1 stanovuje:
„Táto smernica sa uplatňuje na všetkých občanov Únie, ktorí sa pohybujú alebo zdržiavajú v členskom štáte inom, ako je členský štát, ktorého štátnymi príslušníkmi sú, a na ich rodinných príslušníkov, ako sú definovaní v bode 2 článku 2, ktorí ich sprevádzajú, alebo sa k nim pripájajú.“
5
Článok 24 uvedenej smernice, nazvaný „Rovnaké zaobchádzanie“, v odseku 1 stanovuje:
„S výhradou takých osobitných ustanovení, ako sú výslovne uvedené v zmluve a v sekundárnom práve, všetci občania Únie, ktorí sa na základe tejto smernice zdržiavajú na území hostiteľského členského štátu, využívajú rovnaké zaobchádzanie ako so štátnymi príslušníkmi tohto členského štátu v rámci pôsobnosti zmluvy. Výhoda tohto práva sa rozširuje na rodinných príslušníkov, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu a ktorí majú právo pobytu alebo právo trvalého pobytu.“
Smernica 2005/36
6
Článok 2 smernice 2005/36, nazvaný „Rozsah pôsobnosti“, v odsekoch 1 a 2 stanovuje:
„1.   Táto smernica sa uplatňuje voči všetkým štátnym príslušníkom členského štátu, ktorí si želajú vykonávať regulované povolanie, vrátane tých, ktorí patria k slobodným povolaniam, v inom členskom štáte, ako je členský štát, v ktorom získali svoje odborné kvalifikácie, či už ako samostatne zárobkovo činná osoba alebo ako zamestnanec.
2.   Každý členský štát môže povoliť štátnym príslušníkom členského štátu, ktorí majú doklad o odbornej kvalifikácii, ktorý nezískali v tomto členskom štáte, vykonávať regulované povolanie v zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) na území tohto štátu v súlade s jeho právnymi predpismi. V prípade povolaní, na ktoré sa vzťahuje hlava III kapitola III, sa pri tomto pôvodnom uznaní rešpektujú minimálne požiadavky na odbornú prípravu, uvedené v tej kapitole.“
7
Článok 3 tejto smernice, nazvaný „Vymedzenie pojmov“, stanovuje:
„1.   Na účely tejto smernice sa uplatňujú tieto pojmy:
…
c)
‚doklad o formálnej kvalifikácii‘: diplom, vysvedčenie alebo iný doklad, ktorý vydal orgán členského štátu určený v súlade s legislatívnymi, regulačnými alebo správnymi opatreniami tohto členského štátu, a potvrdzujúci úspešné skončenie odbornej prípravy získanej predovšetkým v Spoločenstve. Ak neplatí prvá veta tohto vymedzenia pojmu, doklad o formálnej kvalifikácii podľa odseku 3 sa považuje za doklad o formálnej kvalifikácii;
…
3.   Doklad o formálnej kvalifikácii, ktorý vydala nečlenská krajina, sa považuje za doklad o formálnej kvalifikácii, ak má jeho držiteľ tri roky odbornej praxe v príslušnej oblasti na území členského štátu, ktorý uznal tento doklad o formálnej kvalifikácii podľa článku 2 ods. 2, osvedčený tým členským štátom.“
8
Článok 21 uvedenej smernice, nazvaný „Zásada automatického uznávania“, v odseku 1 stanovuje:
„Každý členský štát uznáva doklad o formálnej kvalifikácii lekára, ktorý umožňuje prístup k odborným činnostiam lekára so základnou odbornou prípravou a špecializovaného lekára, sestry zodpovednej za všeobecnú starostlivosť, zubného lekára, špecializovaného zubného lekára, veterinárneho lekára, farmaceuta a architekta, uvedený v prílohe V body 5.1.1, 5.1.2, 5.2.2, 5.3.2, 5.3.3, 5.4.2, 5.6.2 a 5.7.1 v tomto poradí, ktorý spĺňa minimálne požiadavky na odbornú prípravu podľa článkov 24, 25, 31, 34, 35, 38, 44 a 46 v tomto poradí, a na účely prístupu k odborným činnostiam a výkonu týchto odborných činností, uznáva takýto doklad na svojom území ako rovnocenný s dokladom o formálnej kvalifikácii, ktorý sám vydáva.
Tento doklad o formálnej kvalifikácii musí byt' vydaný príslušnými orgánmi členského štátu a v prípade potreby doplnený osvedčeniami uvedenými v prílohe V body 5.1.1, 5.1.2, 5.2.2, 5.3.2, 5.3.3, 5.4.2, 5.6.2 a 5.7.1 v tomto poradí.
…“
9
Bod 5.1.1 prílohy V k smernici 2005/36, nazvaný „Doklad o formálnej kvalifikácii v oblasti základnej lekárskej odbornej prípravy“, vymenúva pre každý členský štát doklady o formálnej kvalifikácii, ktoré umožňujú prístup k lekárskemu povolaniu, orgány oprávnené vydávať tieto doklady a v prípade, že je to potrebné, osvedčenia doplňujúce tieto doklady o formálnej kvalifikácii.
Nemecké právo
10
Ustanovenie § 3 ods. 1 až 3 Bundesärzteordnung (spolkové nariadenie o lekárskom povolaní), v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „BÄO“), znie:
„1.   Povolenie na výkon lekárskeho povolania sa musí udeliť na základe žiadosti, ak žiadateľ
…
(4)
po ukončení štúdia medicíny… absolvoval štátnu lekársku skúšku v rozsahu pôsobnosti tohto zákona,
…
lekárska odborná príprava absolvovaná v jednom z iných členských štátov Európskej únie… sa považuje za odbornú prípravu v zmysle bodu 4…
…
Povolenie na výkon povolania sa neudelí v prípade definitívneho nezvládnutia štátnej lekárskej skúšky alebo niektorého z jej medzistupňov, a to v súlade s predpisom uvedeným v § 4 ods. 1.
Siedma veta sa neuplatní, ak je žiadateľ držiteľom dokladu o formálnej kvalifikácii, ktorý sa musí uznať podľa [smernice 2005/36].
2.   Ak nie je splnená podmienka uvedená v odseku 1 prvej vete bode 4, žiadateľom, ktorí ukončili… lekárske vzdelanie v inom členskom štáte Európskej únie…, sa udelí povolenie na výkon povolania, ak je dosiahnuté vzdelanie rovnocenné.
…
Ak existujú podstatné rozdiely…, žiadatelia musia preukázať, že disponujú vedomosťami a schopnosťami, ktoré sú potrebné na výkon lekárskeho povolania.
Tieto vedomosti a schopnosti sa musia preukázať prostredníctvom skúšky spôsobilosti, ktorá sa týka zistených podstatných rozdielov.
…
Druhá až deviata veta platia aj pre žiadateľov, ktorí disponujú dokladom o formálnej kvalifikácii lekára, ktorý bol vydaný v inom štáte, než sú štáty uvedené v prvej vete (tretia krajina), a uznaným iným štátom uvedeným v prvej vete.
3.   Ak nie je splnená podmienka uvedená v odseku 1 prvej vete bode 4, žiadateľom, ktorí disponujú dokladom o formálnej kvalifikácii lekára, ktorý bol vydaný v inom štáte, než sú štáty uvedené v odseku 2 prvej vete (tretia krajina), sa udelí povolenie na výkon povolania, ak je dosiahnuté vzdelanie rovnocenné.
Druhá až šiesta veta, ako aj ôsma a deviata veta odseku 2 sa uplatnia mutatis mutandis na preskúmanie rovnocennosti.
Potrebné vedomosti a schopnosti sa preukazujú zložením skúšky, ktorá sa týka obsahu štátnej záverečnej skúšky.
…“
11
Ustanovenie § 36 ods. 1 Approbationsordnung für Ärzte (nariadenie týkajúce sa povolenia na výkon lekárskeho povolania), v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej, stanovuje:
„Skúška spôsobilosti uvedená v § 3 ods. 2 siedmej vete [BÄO] sa týka predmetov…, v ktorých príslušný orgán zistil podstatné rozdiely podľa § 3 ods. 2 ôsmej vety [BÄO].
…“
12
Ustanovenie 37 ods. 1 a 7 tohto nariadenia stanovuje:
„1.   Skúška sa týka predmetov vnútorné lekárstvo a chirurgia. …
…
7.
Vedomostná skúška sa má konať minimálne dvakrát ročne.
Môže sa dvakrát opakovať. …“
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
13
B je srbská štátna príslušníčka a je vydatá za nemeckého štátneho príslušníka. Absolvovala deväťročné štúdium medicíny v Srbsku, kde v roku 2008 získala štátny lekársky diplom a v roku 2010 doktorát z medicíny, oba udelené srbskými univerzitami. V rokoch 2011 a 2012 pracovala ako asistujúca lekárka v nemocnici v Srbsku.
14
Dňa 11. apríla 2013 B požiadala Bezirksregierung Düsseldorf (Okresný úrad Düsseldorf, Nemecko) o udelenie povolenia na výkon lekárskeho povolania v Nemecku.
15
Rozhodnutím zo 6. decembra 2013 tento orgán konštatoval, že neexistuje rovnocennosť medzi úrovňou lekárskeho vzdelania, ktoré B získala v Srbsku, a úrovňou požadovanou podľa nemeckého práva na udelenie tohto povolenia. V dôsledku toho tento orgán rozhodol, že B musí na získanie uvedeného povolenia zložiť vedomostnú skúšku.
16
B trikrát nezložila túto vedomostnú skúšku. V dôsledku toho Landesverwaltungsamt Sachsen‑Anhalt (Krajinský správny úrad Sasko‑Anhaltsko, Nemecko) rozhodnutím z 11. novembra 2016 zamietol žiadosť B o udelenie tohto povolenia z dôvodu, že neúspešné zvládnutie uvedenej vedomostnej skúšky zo strany B treba v súlade s nemeckým právom považovať za definitívne.
17
V júni 2017 začala B v Rakúsku postup na účely uznania jej lekárskeho odborného vzdelania, ktoré získala v Srbsku.
18
Rozhodnutím z 22. októbra 2018 Universität Wien (Univerzita Viedeň, Rakúsko) konštatovala, že doklad o formálnej kvalifikácii ako lekár, ktorý B získala v Srbsku, je rovnocenný s rakúskym diplomom v odbore medicína. V dôsledku toho rozhodla, že B je oprávnená používať akademický titul doktorka všeobecného lekárstva.
19
Listami z 5. a 10. decembra 2018 podala B na NiZza žiadosť o udelenie povolenia na výkon lekárskeho povolania a, subsidiárne, o pripustenie ku skúške spôsobilosti.
20
Rozhodnutím z 12. júla 2019 NiZza zamietlo túto žiadosť z dôvodu, že Krajinský správny úrad Sasko‑Anhaltsko 11. novembra 2016 s konečnou platnosťou zamietol žiadosť B o udelenie povolenia na výkon lekárskeho povolania.
21
Dňa 24. júla 2019 podala B proti tomuto rozhodnutiu žalobu na Verwaltungsgericht Oldenburg (Správny súd Oldenburg, Nemecko), vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
22
Dňa 1. decembra 2019 začala B pracovať v nemocnici v Rakúsku ako asistujúca lekárka v špecializovanom odbornom výcviku. V tejto nemocnici je zamestnaná viac ako tri roky.
23
V rámci konania pred vnútroštátnym súdom B tvrdí, že má doklad o formálnej kvalifikácii v zmysle smernice 2005/36, najmä z dôvodu, že získala trojročnú odbornú prax v Rakúsku v súlade s článkom 3 ods. 3 tejto smernice.
24
Vnútroštátny súd uvádza, v súlade s nemeckým právom, že osoby, ktoré majú doklad o lekárskej odbornej príprave vydanej treťou krajinou, môžu získať povolenie na výkon lekárskeho povolania v Nemecku len vtedy, ak sa úroveň odbornej prípravy získanej v tejto tretej krajine považuje za rovnocennú s úrovňou, ktorú vyžaduje nemecké právo na udelenie tohto povolenia, alebo ak z dôvodu nedostatku rovnocennosti úspešne zložia vedomostnú skúšku.
25
Ak však doklad o lekárskej odbornej príprave vydaný tretím štátom bol uznaný iným členským štátom, ako je Spolková republika Nemecko, a ak príslušný nemecký orgán konštatuje, že tento doklad nie je rovnocenný, držiteľ tohto dokladu môže získať povolenie na výkon lekárskej činnosti v Nemecku, ak zloží skúšku spôsobilosti.
26
Vnútroštátny súd tiež spresňuje, že podľa nemeckého práva sa tak vedomostná skúška, ako aj skúška spôsobilosti môžu vykonať najviac trikrát. Okrem toho v súlade s týmto právom sa povolenie na výkon lekárskeho povolania neudelí v prípade definitívneho nezvládnutia štátnej lekárskej skúšky alebo niektorého z jej medzistupňov, čo je prípad prejednávanej veci.
27
Takýto dôvod zamietnutia sa však podľa nemeckého práva neuplatní, ak má žiadateľ doklad o formálnej kvalifikácii, ktorý musí byť uznaný v súlade so smernicou 2005/36.
28
Vnútroštátny súd sa domnieva, že B patrí do osobnej pôsobnosti tejto smernice napriek obmedzeniu tejto pôsobnosti na štátnych príslušníkov členských štátov, ktoré je stanovené v článku 2 ods. 1 tejto smernice. Podľa tohto súdu sa B ako manželka nemeckého štátneho príslušníka môže odvolávať na tú istú smernicu na základe rovnosti zaobchádzania stanovenej smernicou 2004/38.
29
Okrem toho sa tento súd domnieva, že B spĺňa podmienky stanovené v článku 3 ods. 3 smernice 2005/36, keďže iný členský štát než Spolková republika Nemecko, konkrétne Rakúska republika, uznal jej doklad o formálnej kvalifikácii vydaný treťou krajinou a v tomto inom členskom štáte získala trojročnú odbornú prax.
30
V tejto súvislosti sa uvedený súd pýta, či sa má B udeliť povolenie na výkon lekárskeho povolania v Nemecku na základe článku 21 tejto smernice.
31
Za týchto podmienok Verwaltungsgericht Oldenburg (Správny súd Oldenburg) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa článok 3 ods. 3 smernice [2005/36] vykladať v tom zmysle, že uznanie členským štátom dokladu o lekárskej formálnej kvalifikácii, ktorý vydala tretia krajina, ako aj osvedčenie o minimálne trojročnej odbornej praxi na území členského štátu týmto členským štátom musí iný členský štát považovať za rovnocenné s dokladom o formálnej kvalifikácii uvedeným v bode 5.1.1 prílohy V k [tejto smernici] a že tento druhý členský štát z tohto dôvodu v súlade so zásadou automatického uznávania podľa článku 21 ods. 1 [uvedenej smernice] musí na účely prístupu k odborným činnostiam a výkonu týchto odborných činností uznávať doklady v zmysle článku 3 ods. 3 [tej istej smernice] na svojom území ako rovnocenné s dokladmi o formálnej kvalifikácii, ktoré sám vydáva?“
O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
32
V súlade s ustálenou judikatúrou, v rámci konania zakotveného v článku 267 ZFEÚ, prináleží iba vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý nesie zodpovednosť za súdne rozhodnutie, aby so zreteľom na osobitosti prípadu posúdil tak nevyhnutnosť podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania na účely prijatia svojho rozsudku, ako aj dôležitosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Preto je Súdny dvor v zásade povinný rozhodnúť, ak sa otázky predložené vnútroštátnymi súdmi týkajú výkladu práva Únie (pozri rozsudky z 8. novembra 1990, Gmurzynska‑Bscher, C‑231/89, EU:C:1990:386, body 19 a 20, ako aj z 22. októbra 2024, Kolin Inaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, bod 36).
33
Súdnemu dvoru však prináleží preskúmať podmienky, za akých sa vnútroštátny súd naň obrátil s cieľom preveriť svoju vlastnú právomoc alebo prípustnosť návrhu, ktorý mu bol predložený (rozsudok z 22. októbra 2024, Kolin Inaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, bod 37 a citovaná judikatúra).
34
Súdny dvor môže byť najmä vedený k tomu, aby preskúmal, či sú ustanovenia práva Únie, ktorých sa týkajú prejudiciálne otázky, uplatniteľné na spor vo veci samej. Ak to tak nie je, tieto ustanovenia sú irelevantné na vyriešenie tohto sporu a požadované rozhodnutie o prejudiciálnej otázke nie je nevyhnutné na to, aby vnútroštátny súd mohol vydať svoj rozsudok, a tak tieto otázky treba považovať za neprípustné (pozri v tomto zmysle rozsudky u 22. októbra 2024, Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, bod 38, a z 3. apríla 2025, Swiftair, C‑701/23, EU:C:2025:237, bod 28).
35
V prejednávanej veci sa vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora na výklad článku 3 ods. 3 smernice 2005/36 v rámci sporu medzi štátnym príslušníkom tretej krajiny a orgánmi členského štátu z dôvodu, že tieto orgány mu odmietli udeliť povolenie na výkon lekárskeho povolania v tomto členskom štáte.
36
Z článku 2 ods. 1 tejto smernice vyplýva, že sa uplatňuje voči všetkým štátnym príslušníkom členského štátu, ktorí si želajú vykonávať regulované povolanie, vrátane tých, ktorí patria k slobodným povolaniam, v inom členskom štáte, ako je členský štát, v ktorom získali svoje odborné kvalifikácie, či už ako samostatne zárobkovo činná osoba alebo ako zamestnanec.
37
Keďže toto ustanovenie výslovne obmedzuje osobnú pôsobnosť uvedenej smernice na štátnych príslušníkov členských štátov, štátni príslušníci tretích krajín nepatria do jej pôsobnosti.
38
Vzhľadom na to vnútroštátny súd zvažuje možnosť štátneho príslušníka tretej krajiny odvolávať sa na pravidlá týkajúce sa uznávania odborných kvalifikácií stanovené smernicou 2005/36 na základe rovnosti zaobchádzania stanovenej v článku 24 ods. 1 smernice 2004/38.
39
V tejto súvislosti sa nemožno domnievať, že samotná okolnosť, že štátny príslušník tretej krajiny je rodinným príslušníkom občana Únie, znamená, že tento občan sa môže dovolávať práv priznaných smernicou 2004/38, medzi ktoré patrí aj právo stanovené v článku 24 ods. 1 tejto smernice.
40
V súlade s článkom 3 ods. 1 smernice 2004/38 totiž do pôsobnosti tejto smernice patria a za oprávnené osoby, ktoré majú nárok na práva upravené touto smernicou, sa považujú občania Únie, ktorí sa pohybujú alebo zdržiavajú v inom členskom štáte, než je členský štát, ktorého sú štátnymi príslušníkmi, a ich rodinní príslušníci, ako sú definovaní v článku 2 bode 2 uvedenej smernice, ktorí týchto občanov buď sprevádzajú, alebo sa k nim pripájajú (rozsudok z 10. septembra 2019, Chenchooliah, C‑94/18, EU:C:2019:693, bod 54 a citovaná judikatúra).
41
V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že z doslovného, systematického a teleologického výkladu ustanovení smernice 2004/38 vyplýva, že táto smernica upravuje len podmienky vstupu a pobytu občana Únie v iných členských štátoch ako v členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom, a že neumožňuje založiť odvodené právo na pobyt v prospech štátnych príslušníkov tretích štátov, ktorí sú rodinnými príslušníkmi občana Únie, v členskom štáte, ktorého je tento občan štátnym príslušníkom (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. novembra 2017, Lounes, C‑165/16, EU:C:2017:862, bod 33, a z 5. júna 2018, Coman a i., C‑673/16, EU:C:2018:385, bod 20).
42
Súdny dvor tiež spresnil, že táto smernica sa neuplatňuje v situácii, keď dotknutý občan Únie nikdy nevyužil svoje právo na voľný pohyb a vždy sa zdržoval v členskom štáte, ktorého štátnu príslušnosť má. Keďže na občana Únie sa nevzťahuje pojem „oprávnená osoba“ v zmysle článku 3 ods. 1 uvedenej smernice, tento pojem sa nevzťahuje ani na jeho rodinného príslušníka, lebo právami priznanými touto smernicou rodinným príslušníkom oprávnenej osoby nie sú vlastné práva patriace týmto rodinným príslušníkom, ale práva odvodené, získané na základe ich postavenia rodinného príslušníka oprávnenej osoby (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. septembra 2016, CS, C‑304/14, EU:C:2016:674, bod 22 a citovanú judikatúru).
43
Z uvedeného vyplýva, že štátny príslušník tretej krajiny sa nemôže odvolávať na svoje postavenie rodinného príslušníka občana Únie s cieľom domáhať sa v členskom štáte, ktorého je tento občan Únie štátnym príslušníkom, rovnosti zaobchádzania so štátnymi príslušníkmi tohto členského štátu stanovenej v článku 24 ods. 1 tejto smernice.
44
V prejednávanej veci v prvom rade z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že spor vo veci samej sa týka žiadosti štátnej príslušníčky tretej krajiny o povolenie vykonávať lekársku činnosť v členskom štáte, ktorého štátnym príslušníkom je občan Únie, s ktorým je zosobášená.
45
Treba teda konštatovať, že takáto štátna príslušníčka tretej krajiny sa nemôže účinne odvolávať na článok 24 ods. 1 smernice 2004/38, v dôsledku čoho sa na túto smernicu nemožno odvolávať s cieľom odôvodniť uplatnenie smernice 2005/36 na tento spor.
46
Vnútroštátny súd sa ďalej neodvoláva na žiadne iné ustanovenie práva Únie ani na žiadny cudzí prvok, ktorý by mohol odôvodniť uplatnenie smernice 2005/36, o ktorej výklad žiada, na ten istý spor.
47
Návrh na začatie prejudiciálneho konania napokon neobsahuje žiadny odkaz vnútroštátneho práva na obsah smernice 2005/36.
48
Takýto odkaz Súdny dvor v každom prípade môže zohľadniť na účely určenia, že musí rozhodnúť o návrhu na začatie prejudiciálneho konania, len ak vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. novembra 2016, Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, bod 54).
49
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy a najmä na skutočnosť, že štátna príslušníčka tretej krajiny, o ktorú ide vo veci samej, nepatrí do osobnej pôsobnosti smernice 2005/36, treba konštatovať, že výklad článku 3 ods. 3, článku 21 ods. 1 a bodu 5.1.1 prílohy V k tejto smernici nie je nevyhnutný na to, aby vnútroštátny súd mohol vydať svoj rozsudok.
50
Z uvedeného vyplýva, že tento návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný.
O trovách
51
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (ôsma komora) rozhodol takto:
Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Verwaltungsgericht Oldenburg (Správny súd Oldenburg, Nemecko) rozhodnutím z 8. augusta 2024, je neprípustný.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.