62006CC0499
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
M. POIARES MADURO
prednesené 28. februára 2008 (
1
)
Vec C-499/06
Halina Nerkowska
proti
Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Koszalinie
„Invalidný dôchodok poskytovaný civilným obetiam vojny alebo represií — Podmienka bydliska na území daného štátu — Článok 18 ods. 1 ES“
1.
Znova je Súdnemu dvoru predložená otázka týkajúca sa zákonnosti podmienky bydliska oprávnených na poskytovanie sociálnej dávky stanovenej právnou úpravou členského štátu. Problém vzniká z dôvodu občianstva Európskej únie, pretože horizontom občianskej a sociálnej integrácie v dôsledku postupného rozvoja štatútu občana Únie, ktorý sa Zmluva snaží podporovať (
2
), sú až vonkajšie hranice Únie, pričom táto integrácia vyzýva k prekročeniu územného rámca spoločenstiev založených na vnútroštátnom princípe.
2.
V tejto veci Sąd Okręgowy w Koszalinie, IV Wydział Pracy i Ubezpieczeń Społecznych (Okresný súd v Koszaline, 4. komora pracovnoprávnych záležitostí a sociálneho zabezpečenia, Poľsko), položil Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku, ktorou sa pýta na výklad článku 18 ES, ktorý občanom Únie zaručuje právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov. Vnútroštátny súd sa pýta, či toto ustanovenie bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá podmieňuje vyplácanie invalidného dôchodku z dôvodu pracovnej neschopnosti zapríčinenej pobytom v koncentračnom tábore splnením podmienky bydliska oprávnenej osoby na území Poľskej republiky.
I — Právny rámec
A — Právna úprava Spoločenstva
3.
Podľa článku 17 Zmluvy ES:
„1.   Týmto sa ustanovuje občianstvo únie. Občanom únie je každá osoba, ktorá má štátnu príslušnosť členského štátu. Občianstvo únie nenahrádza, ale dopĺňa štátnu príslušnosť jednotlivca.
2.   Občania únie používajú práva poskytované touto zmluvou a vzťahujú sa na nich povinnosti, ktoré im táto zmluva ukladá.“
4.
Článok 18 ods. 1 Zmluvy ES stanovuje:
„Každý občan únie má právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území členských štátov, pričom podlieha obmedzeniam a podmienkam stanoveným v tejto zmluve a v opatreniach prijatých na ich vykonanie.“
B — Vnútroštátna právna úprava
5.
Podľa predmetných ustanovení poľského zákona z 29. mája 1974 o sociálnom zabezpečení vojnových a vojenských invalidov a ich rodín, zmeneného a doplneného článkom 12 ods. 2 zákona z 24. januára 1991 o kombatantoch a niektorých osobách, ktoré sú obeťami vojnových represií a represií povojnového obdobia, majú v podstate na tieto dávky nárok osoby, ktoré sa stali invalidnými v dôsledku pobytu v zajateckom alebo internačnom tábore počas vojny alebo v povojnovom období.
6.
Podľa článku 5 zákona o sociálnom zabezpečení vojnových a vojenských invalidov a ich rodín sú zákonom stanovené dávky poskytované oprávnenému počas jeho pobytu na území Poľskej republiky, ak zákon alebo medzinárodná zmluva nestanovuje inak.
II — Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
7.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol podaný v rámci sporu medzi Halinou Nerkowskou a Úradom sociálneho zabezpečenia, pobočka v Koszaline.
8.
Pani Nerkowska sa narodila 2. februára 1946 na území dnešného Bieloruska. Vo veku 3 rokov stratila rodičov, ktorí boli na základe súdneho rozhodnutia deportovaní na Sibír. V apríli 1951 bola aj poistená spolu so svojou rodinou (brat a teta) deportovaná do ZSSR, kde sa v ťažkých podmienkach zdržiavala až do januára 1957. Až po takmer šiestich rokoch sa mohla vrátiť do Poľska. Po skončení štúdia pracovala vo svojej vlasti, ktorú opustila v roku 1985 a usadila sa v Nemecku.
9.
Na základe žiadosti žalobkyne vo veci samej jej Úrad sociálneho zabezpečenia, pobočka v Koszaline, rozhodnutím zo 4. októbra 2002 priznal nárok na invalidný dôchodok z dôvodu jej čiastočnej pracovnej neschopnosti spôsobenej jej pobytom v koncentračnom tábore, ale vyplácanie tejto dávky pozastavil z dôvodu, že mala trvalé bydlisko v cudzine. Pozastavenie vyplácania invalidného dôchodku bolo potvrdené rozsudkom z 22. mája 2003.
10.
Žalobkyňa vo veci samej podala v septembri 2006 novú žiadosť, ktorou sa domáhala vyplácania dávok súvisiacich s nárokom na dôchodok a ktorú odôvodnila tým, že Poľská republika vstúpila do Európskej únie a v dôsledku toho prevzala právne predpisy Spoločenstva do svojho vnútroštátneho práva. Rozhodnutím zo 14. septembra 2006 Úrad sociálneho zabezpečenia, pobočka v Koszaline, však potvrdil zamietnutie vyplácania tejto dávky a odôvodnil to tým, že žalobkyňa vo veci samej nemala bydlisko na území Poľskej republiky.
11.
Žalobkyňa vo veci samej sa teda obrátila na okresný súd v Koszaline s návrhom na vyplácanie invalidného dôchodku, pričom tvrdila, že vzhľadom na vstup Poľska do Európskej únie nesmie jej súčasné bydlisko predstavovať dôvod na pozastavenie vyplácania dávok, na ktoré má nárok.
12.
Okresný súd v Koszaline sa domnieva, že rozhodnutie vo veci samej závisí od výkladu práva Spoločenstva, a preto sa Súdneho dvora pýta, či právo voľného pohybu a pobytu, ktoré článok 18 ES spája s občianstvom Únie, bráni uplatneniu takých vnútroštátnych právnych úprav, akou je aj úprava vo veci samej, ktoré podmieňujú vyplácanie dávok invalidného dôchodku z dôvodu pracovnej neschopnosti zapríčinenej pobytom v koncentračnom tábore podmienkou bydliska oprávnenej osoby na území daného štátu.
III — Posúdenie
13.
V prvom rade je potrebné uviesť, že nikto z účastníkov konania nespochybnil skutočnosť, že na dávky sociálneho zabezpečenia, akou je aj dotknutý invalidný dôchodok vo veci samej poskytovaný z dôvodu pracovnej neschopnosti zapríčinenej pobytom v koncentračnom tábore, sa nevzťahujú nástroje Spoločenstva na koordináciu systémov v oblasti sociálneho zabezpečenia, ktoré v zásade zakazujú akúkoľvek podmienku bydliska stanovovanú oprávnenému. Najmä nariadenie (EHS) č. 1408/71, ktoré zavádza zásadu prevoditeľnosti dávok sociálneho zabezpečenia do zahraničia, totiž výslovne vylučuje zo svojej pôsobnosti „systémy dávok obetiam vojny alebo jej dôsledkov“ (
3
). Invalidný dôchodok v tejto veci musí byť totiž považovaný za dávku v prospech obetí dôsledkov vojny vzhľadom na svoj účel a na podmienky jej priznania: nezávisle od toho, či ide o pracovníka, sa snaží kompenzovať utrpenie spôsobené deportáciou; nezdá sa teda byť náhradou za odvedené príspevky, ale je indemnizačnej povahy (
4
).
14.
Keďže taký dôchodok, ako je dôchodok vo veci samej, nepredstavuje dávku sociálneho zabezpečenia, je v právomoci členských štátov stanoviť jeho režim, najmä podmienky jeho priznania. Uvedené štáty však musia túto svoju právomoc vykonávať pri súčasnom dodržiavaní ustanovení Zmluvy, najmä tých, ktoré sa týkajú práva slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území členských štátov, ktorá je priznaná každému občanovi Únie. (
5
) Táto sloboda voľne sa pohybovať a zdržiavať na území členských štátov je základnou slobodou, (
6
) ktorá tvorí samotnú podstatu občianstva Únie.
15.
Pani Nerkowska má ako poľská štátna príslušníčka štatút občana Únie v zmysle článku 17 ods. 1 ES. Môže sa teda domáhať práv aj vo vzťahu k svojmu členskému štátu pôvodu, ktoré patria k tomuto štatútu. (
7
)
16.
Isteže, cieľom občianstva Únie, aj keď predstavuje „základný štatút štátnych príslušníkov členských štátov“, (
8
) nie je rozšíriť rozsah vecnej pôsobnosti Zmluvy na vnútorné situácie, ktoré nijako nesúvisia s právom Spoločenstva. (
9
) Medzi situácie, ktoré spadajú do ratione materiae práva Spoločenstva, však patria prípady, ktoré sa týkajú uplatňovania základných slobôd zaručených Zmluvou, a najmä prípady uplatňovania práva slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území členských štátov, ako je stanovené v článku 18 ES. (
10
) Okrem toho pani Nerkowska usadením sa v Nemecku realizovala svoje právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území iného členského štátu ako štátu, ktorého je štátnou príslušníčkou, a práve z dôvodu tohto bydliska jej poľské orgány odmietli vyplácať invalidný dôchodok, ktorý jej bol priznaný. Situáciu, keď by výkon práva priznaného právnym poriadkom Spoločenstva mal vplyv na vyplácanie dávky upravenej vnútroštátnou právnou úpravou, nemožno považovať za čisto vnútornú situáciu ani za situáciu, ktorá nijako nesúvisí s právom Spoločenstva. (
11
)
17.
Keďže článok 18 ods. 1 ES je uplatniteľný na takú situáciu, o akú ide v konaní vo veci samej, je potrebné teraz určiť, či tento článok bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, ktorá podmieňuje vyplácanie dávky poskytovanej z dôvodu ujmy utrpenej v dôsledku pobytu v koncentračnom tábore splnením podmienky, že obete majú bydlisko na území daného štátu.
18.
Z tohto pohľadu z judikatúry vyplýva, že možnosti, ktoré ponúka Zmluva v oblasti voľného pohybu osôb, by sa nemohli v plnom rozsahu uplatniť, ak by štátneho príslušníka členského štátu mohli od ich využitia odradiť prekážky jeho pobytu v prijímajúcom členskom štáte kladené právnou úpravou krajiny pôvodu, ktorá ho penalizuje len preto, lebo uvedené možnosti realizoval. (
12
) Bolo by totiž nezlučiteľné s právom voľného pohybu, ak by sa s občanom Európskej únie v členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom, zaobchádzalo menej priaznivo ako v prípade, ak by tieto možnosti nevyužil; v podobnom prípade by sa s občanom Únie nezaobchádzalo v jeho štáte pôvodu z právneho hľadiska rovnako ako so štátnymi príslušníkmi tohto členského štátu, ktorí sa ocitnú v rovnakej situácii, pričom by bol znevýhodnený len z toho dôvodu, že realizoval svoje právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území iného členského štátu. (
13
)
19.
Preto vnútroštátna právna úprava, akou je úprava vo veci samej, zavádza rozdielne zaobchádzanie s obeťami deportácií, poľskými štátnymi občanmi, ktorí majú trvalé bydlisko v Poľskej republike, a tými, ktorí využili svoje právo slobodne sa pohybovať a usadili sa v inom členskom štáte. Tým, že uvedená vnútroštátna právna úprava spája vyplácanie invalidného dôchodku z dôvodu pracovnej neschopnosti zapríčinenej pobytom v koncentračnom tábore so splnením podmienky bydliska oprávnenej osoby na území daného štátu, znevýhodňuje tak niektorých štátnych príslušníkov len z toho dôvodu, že vykonali svoje právo slobody pohybu a usadili sa v inom členskom štáte, pričom ich môže od takéhoto konania odradiť. Preto predstavuje táto vnútroštátna právna úprava obmedzenie slobôd, ktoré sú priznané článkom 18 ods. 1 ES každému občanovi Únie.
20.
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že „takéto obmedzenie môže byť z hľadiska práva Spoločenstva oprávnené len vtedy, ak vychádza z objektívnych hľadísk všeobecného záujmu, ktoré sú nezávislé od štátnej príslušnosti dotknutých osôb a sú primerané cieľu, ktorý legitímne sleduje vnútroštátne právo“, pričom „opatrenie je primerané vtedy, ak popri tom, že je spôsobilé realizovať sledovaný cieľ, nejde nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie tohto cieľa“ (
14
).
21.
Pokiaľ ide o existenciu objektívnych hľadísk všeobecného záujmu, poľské orgány v prvom rade tvrdia, že cieľom dotknutej vnútroštátnej právnej úpravy je priznanie dávok ako odškodnenia za ujmy a utrpenie spôsobené všeobecne vojnovými represiami a represiami povojnového obdobia, a čo sa konkrétne žalobkyne vo veci samej týka, spôsobené jej nútenou deportáciou na Sibír. Poľská spoločnosť tak preukazuje svoju solidaritu vo vzťahu k týmto obetiam. Vzhľadom na uvedený cieľ je teda dôvodné obmedziť túto povinnosť solidarity výlučne na osoby, ktoré zachovávajú dostatočné väzby s poľskou spoločnosťou.
22.
Je zrejmé, že cieľ obmedziť solidaritu určitej spoločnosti iba na osoby, ktoré v nej ostali dostatočne integrované, môže v určitých prípadoch predstavovať objektívne hľadisko všeobecného záujmu. (
15
) Za súčasného stavu práva Spoločenstva môže členský štát podmieniť poskytnutie určitých sociálnych dávok existenciou dostatočných väzieb spájajúcich oprávnené osoby s týmto štátom. Táto väzba však nemôže spočívať v podmienke bydliska. Je totiž nevyhnutné, aby vnútroštátne opatrenie prijaté na tento účel bolo spôsobilé realizovať sledovaný legitímny cieľ a neobmedzovať slobodu voľného pohybu občanov Únie nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie tohto cieľa. V tejto súvislosti poľské orgány tvrdia, že podmienka bydliska umožňuje preukázať vôľu oprávneného udržiavať väzby s danou spoločnosťou, ktorá mu takto preukáže svoju solidaritu.
23.
Takáto argumentácia sa mi nezdá byť presvedčivá. Podmienka bydliska, ako ju upravuje poľský zákonodarca, t. j., že sa vyžaduje, aby príslušná osoba mala bydlisko na území štátu počas celého obdobia, keď jej má byť táto dávka vyplácaná, sa mi nezdá byť vhodnou na preukázanie existencie nevyhnutnej väzby. Pre národné uznanie a solidaritu za spôsobené utrpenie, ktorých vyjadrením je priznanie dávky, postačuje, že osoba bola z dôvodu svojej štátnej príslušnosti a/alebo svojho bydliska obeťou represií. Postavenie obete ako člena spoločnosti v čase represií na základe jej štátnej príslušnosti a/alebo bydliska je určujúcim prvkom jej väzby na danú spoločnosť, ktorý je dostatočným dôvodom na to, aby táto spoločnosť preukázala svoju solidaritu. Z pohľadu legitímneho cieľa solidarity nič podľa mňa neodlišuje poľského štátneho občana, ktorý bol obeťou deportácií sovietskeho režimu a dodnes má bydlisko na poľskom štátnom území, od iného poľského štátneho občana, rovnako obete týchto deportácií, ktorý má už však bydlisko v inom členskom štáte. Toto rozdielne zaobchádzanie sa mi zdá ešte menej prípustné vzhľadom na to, že občianstvo Únie má predstavovať základný štatút príslušníkov členských štátov, s ktorým je spojené základné právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území celého priestoru Spoločenstva. Z uvedeného vyplýva, že členský štát už nemôže v zásade podmieňovať povinnosť solidarity väzbou integrácie danej osoby, ktorá sa má preukázať podmienkou vnútroštátnej teritoriality. Občianstvo Únie musí podnecovať členské štáty do toho, aby už nechápali legitímnu väzbu integrácie len v úzkom rámci vnútroštátneho spoločenstva, ale tiež v širšom rámci národov Únie. (
16
)
24.
Nato, aby poľské orgány úspešne namietali proti takému záveru a odôvodnili podmienku bydliska, ktorá musí byť zachovaná počas celého obdobia vyplácania dávky, sa nemôžu platne odvolávať na rozsudok Tas-Hagen a Tas, ktorým sa tiež rozhodovalo o zlučiteľnosti podmienky bydliska, ktorá sa vyžadovala na poskytnutie dávky obetiam vojny a jej dôsledkov, s právom Spoločenstva. V tomto rozsudku Súdny dvor nepochybne rozhodol, že kritérium bydliska nie je vhodné na dosiahnutie cieľa obmedzenia povinnosti solidarity, lebo tým, že sa vzťahuje výlučne na čas podania žiadosti o dávku, môže viesť k rozdielnym výsledkom pre osoby usadené v zahraničí, ktorých stupeň integrovania sa do spoločnosti členského štátu poskytujúceho posudzovanú dávku je v každom ohľade porovnateľný. (
17
) Takéto riešenie však nemôže byť vykladané tak, že umožňuje uplatniť podmienku bydliska, ktorá by sa zakladala na dlhšom období, údajne z dôvodu, že na tomto základe by sa preukázali skutočné rozdiely z pohľadu stupňa integrácie, ktorú vyžaduje členský štát. Ak môže byť v takom kontexte, ktorý sa v uvedenom prípade týkal dávok obetiam vojny a jej následkov, prípustná podmienka vnútroštátnej teritoriality, tak len v rozsahu, v akom umožňuje stanoviť štatút obete, ktorej môže národné spoločenstvo preukázať svoju solidaritu, výlučne v čase škodných udalostí.
25.
Poľské orgány tiež odôvodňujú podmienku bydliska potrebou kontrolovať pretrvávanie podmienok na priznanie invalidného dôchodku. Na základe tejto podmienky môžu teda príslušné lekárske služby stanoviť zdravotný stav žiadateľa, určiť spojitosť medzi poškodením zdravia a deportáciou, zhodnotiť práceneschopnosť a v prípade, že bolo rozhodnuté o dočasnej povahe tejto práceneschopnosti, podrobiť oprávnenú osobu novým vyšetreniam po uplynutí lehoty stanovenej v tomto rozhodnutí.
26.
Ak však povinnosť kontroly podmienok na poskytovanie sociálnej dávky predstavuje objektívne hľadisko všeobecného záujmu (
18
), požiadavka bydliska na území štátu počas celého obdobia poskytovania tejto dávky ide zjavne nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie tohto cieľa. Je možné si predstaviť rôzne iné prostriedky, ktoré sú vhodné na dosiahnutie tohto cieľa, ale zároveň v menšej miere obmedzujú slobodu pohybu a pobytu občanov Únie. Zjavne by napríklad stačilo uložiť žiadateľovi povinnosť dostaviť sa pri posudzovaní jeho žiadosti pred príslušné vnútroštátne služby na účely vykonania lekárskej prehliadky.
27.
Na odôvodnenie podmienky bydliska, o ktorú ide v konaní vo veci samej, poľské orgány nakoniec uvádzajú, že disponujú modulačnou právomocou, pokiaľ ide o výšku a povahu dávok v závislosti od potrieb oprávnených v oblasti zdravia a životných podmienok. Okrem invalidného dôchodku, ktorého výška sa môže meniť s cieľom zabezpečenia oprávneným minimálnej životnej úrovne, upravuje dotknutá vnútroštátna právna úprava aj iné dávky, ako napríklad znížené cestovné, odborné vzdelávanie, poskytovanie osobitnej starostlivosti a elektrický invalidný vozík. Preto v snahe o prispôsobenie dávok, ktoré sú určené na odškodnenie ujmy zapríčinenej pobytom v koncentračnom tábore, situácii oprávneného, nie je možné túto situáciu správne posúdiť v prípade neexistencie podmienky bydliska na poľskom štátnom území.
28.
Poľská republika touto argumentáciou výslovne odkazuje na judikatúru Súdneho dvora, ktorá povoľuje podmienku bydliska ako výnimku zo zásady prevoditeľnosti dávok sociálneho zabezpečenia do zahraničia v prípade, že ide o dávky „úzko spojené so sociálnym prostredím“. (
19
) Základná myšlienka takého riešenia je, že pokiaľ výška a povaha dávky závisí od životnej úrovne a podmienok v členskom štáte, ktorý ju poskytuje, podmienka bydliska v tomto štáte na jej získanie sa zdá byť oprávnená, vhodná a potrebná. (
20
)
29.
Nezdá sa mi však, že by invalidný dôchodok, o ktorý ide vo veci samej, patril do typu dávok, ktoré sú úzko spojené so sociálnym prostredím. Dávky, ktoré judikatúra takto kvalifikuje, predstavujú dávky, ktorých základným kritériom priznania je hmotná núdza oprávneného, a ktoré sa mu teda snažia zabezpečiť minimálnu životnú úroveň v hospodárskom a sociálnom kontexte členského štátu poskytujúceho tieto dávky. Invalidný dôchodok vo veci samej je však poskytovaný na odškodnenie ujmy na zdraví spôsobenej pobytom v koncentračnom tábore, nezávisle od ekonomickej situácie oprávneného; jeho úlohou je kompenzovať spôsobené utrpenie. To potvrdil aj odporca vo veci samej, keď vo svojich pripomienkach výslovne uviedol, že priznanie dôchodku, ktorý je predmetom konania vo veci samej, nepodlieha posúdeniu osobných potrieb oprávneného. Výška uvedeného dôchodku môže byť upravená nanajvýš podľa výšky hospodárskej životnej úrovne v Poľsku. Je pravda, že iné dávky stanovené dotknutou vnútroštátnou právnou úpravou môžu byť považované za úzko spojené so sociálnym prostredím. Tieto dávky však nemôžu, bez porušenia zásady proporcionality, odôvodňovať všeobecnú požiadavku bydliska počas celého obdobia vyplácania dávky, bez ohľadu na jej povahu. Vnútroštátnemu zákonodarcovi teda prináleží vykonať toto rozlíšenie podľa bydliska vzhľadom na povahu jednotlivých dávok. Keďže predmetný invalidný dôchodok vo veci samej sa v nijakom prípade nezdá byť úzko spojený so sociálnym prostredím, podmienenie jeho vyplácania splnením podmienky bydliska by nebolo odôvodnené.
IV — Návrh
30.
Na základe uvedeného navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na položenú prejudiciálnu otázku takto:
Článok 18 ES, ktorý zaručuje občanom Európskej únie právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území členských štátov, sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá podmieňuje vyplácanie invalidného dôchodku z dôvodu pobytu v koncentračnom tábore splnením podmienky bydliska oprávnenej osoby na území daného štátu počas celého obdobia jeho poskytovania.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Pozri v tomto zmysle Azoulai, L.: Le rôle constitutionnel de la Cour de justice des Communautés européennes tel qu’il se dégage de sa jurisprudence, článok, ktorý bude publikovaný v Revue trimestrielle de droit européen.
(
3
)	Článok 4 ods. 4 nariadenia Rady č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996 (Ú. v. ES L 28, s. 1; Mim. vyd. 05/003, s. 3).
(
4
)	Pre rovnaké uvažovanie, ktoré vedie rovnako k vylúčeniu posúdenia týchto dávok ako dávok sociálneho zabezpečenia: k dávkam poskytovaným vojnovým zajatcom pozri rozsudky zo 6. júla 1978, Directeur régional de la Sécurité sociale de Nancy, 9/78, Zb. s. 1661; zo 16. septembra 2004, Baldinger, C-386/02, Zb. s. I-8411; k vojenským invalidným dôchodkom pozri rozsudok z 31. mája 1979, Even a ONPTS, 207/78, Zb. s. 2019; k dávkam stanoveným právnym predpisom, ktoré majú za cieľ zmierniť určité situácie spôsobené udalosťami spojenými s národnosocialistickým režimom a druhou svetovou vojnou pozri rozsudky z 31. marca 1977, Fossi, 79/76, Zb. s. 667, a z 22. februára 1979, Tinelli, 144/78, Zb. s. 757.
(
5
)	Pozri napríklad rozsudky z 23. novembra 2000, Elsen, C-135/99, Zb. s. I-10409, bod 33; z 2. októbra 2003, Garcia Avello, C-148/02, Zb. s. I-11613, bod 25; z 15. marca 2005, Bidar, C-209/03, Zb. s. I-2119, bod 33, a z 26. októbra 2006, Tas-Hagen a Tas, C-192/05, Zb. s. I-10451, bod 22.
(
6
)	Ako ju už Súdny dvor výslovne kvalifikoval (pozri rozsudok z 11. júla 2002, D’Hoop, C-224/98, Zb. s. I-6191, bod 29).
(
7
)	Pozri v tomto zmysle, nakoniec, rozsudok z 23. októbra 2007, Morgan a Bucher, C-11/06, a C-12/06, Zb. s. I-9161, bod 22.
(
8
)	Rozsudky z 20. septembra 2001, Grzelczyk, C-184/99, Zb. s. I-6193, bod 31, a z 11. septembra 2007, Schwarz a Gootjes-Schwarz, C-76/05, Zb. s. I-6849, bod 86.
(
9
)	Pozri rozsudky Tas-Hagen a Tas, už citovaný, bod 23, a Garcia Avello, už citovaný, bod 26.
(
10
)	Pozri rozsudky Garcia Avello, už citovaný, bod 24, a Schwarz a Gootjes-Schwarz, už citovaný, bod 87.
(
11
)	Na analogické úvahy pozri rozsudok Tas-Hagen a Tas, už citovaný, body 24 až 28, a rozsudok z 12. júla 2005, Schempp, C-403/03, Zb. s. I-6421, body 20 až 25.
(
12
)	Pozri rozsudok Schwarz a Gootjes-Schwarz, už citovaný, bod 89 a tam citovanú judikatúru.
(
13
)	Štatút občana Únie by teda tým bol dotknutý (pozri napríklad rozsudok D’Hoop, už citovaný, body 28 a 30).
(
14
)	Rozsudok Morgan a Bucher, už citovaný, bod 33 a tam citovaná judikatúra.
(
15
)	Pozri rozsudok Tas-Hagen a Tas, už citovaný, bod 35. Pozri tiež, čo sa týka štipendií poskytovaných študentom, rozsudky D’Hoop, už citovaný, bod 38, a Bidar, už citovaný, bod 57. Čo sa týka dávok vyplácaných žiadateľom o prácu, pozri rozsudky z 23. marca 2004, Collins, C-138/02, Zb. s. I-2703, bod 67, a z 15. septembra 2005, Ioannidis, C-258/04, Zb. s. I-8275, bod 30.
(
16
)	Pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Trstenjak vo veci Habelt a i. (rozsudok z 18. decembra 2007, C-396/05, C-419/05 a C-450/05, Zb. s. I-11895, body 82 až 84).
(
17
)	Už citovaný rozsudok, body 37 až 39.
(
18
)	Pozri v tomto zmysle, čo sa týka podpory v nezamestnanosti, rozsudok z 18. júla 2006, De Cuyper, C-406/04, Zb. s. I-6947, bod 41.
(
19
)	Pozri rozsudky z 27. septembra 1988, Lenoir, 313/86, Zb. s. 5391, bod 16; zo 4. novembra 1997, Snares, C-20/96, Zb. s. I-6057, bod 42; z 31. mája 2001, Leclere a Deaconescu, C-43/99, Zb. s. I-4265, bod 32; zo 6. júla 2006, Kersbergen-Lap a Dams-Schipper, C-154/05, Zb. s. I-6249, bod 33; Habelt a i., už citovaný, bod 81.
(
20
)	Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Léger vo veci Snares, už citovanej, body 85 až 88.