62023CJ0540
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
z 5. februára 2026 (
*1
)
„Odvolanie – Prístup k dokumentom – Nariadenie (ES) č. 1049/2001 – Článok 4 ods. 3 druhý pododsek – Ochrana rozhodovacieho procesu – Odmietnutie sprístupniť dokumenty o hlasovaní členských štátov o zmene prílohy III k nariadeniu (ES) č. 1925/2006 – Nariadenie (EÚ) č. 182/2011 – Komitológia – Rozhodnutie 1999/468/ES – Regulačný postup s kontrolou – Vzájomné odvolanie“
Vo veci C‑540/23 P,
ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 23. augusta 2023,
Európska komisia, v zastúpení: pôvodne Ș. Ciubotaru, C. Ehrbar a A. Spina, neskôr C. Ehrbar a A. Spina, splnomocnení zástupcovia,
žalobkyňa,
ďalší účastníci konania:
Covington & Burling LLP, so sídlom v Saint‑Josse‑ten‑Noode (Belgicko),
Bart Van Vooren, bydliskom v Meise (Belgicko),
v zastúpení: P. Diaz Gavier, advocaat,
žalobcovia v prvostupňovom konaní,
ktorých v konaní podporuje:
Holandské
kráľovstvo, v zastúpení: M. K. Bulterman, H. S. Gijzen a C. S. Schillemans, splnomocnené zástupkyne,
vedľajší účastník konania v odvolacom konaní,
SÚDNY DVOR (piata komora),
v zložení: predsedníčka piatej komory M. L. Arastey Sahún, sudcovia J. Passer, E. Regan, D. Gratsias (spravodajca) a B. Smulders,
generálny advokát: M. Szpunar,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní z 12. júna 2025,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Európska komisia sa svojím odvolaním domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie zo 14. júna 2023, Covington & Burling a Van Vooren/Komisia (T‑201/21, ďalej len napadnutý rozsudok, EU:T:2023:333), ktorým Všeobecný súd zrušil rozhodnutie Komisie C(2021) 2541 final zo 7. apríla 2021 (ďalej len „sporné rozhodnutie“), v rozsahu, v akom týmto rozhodnutím uvedená inštitúcia odmietla na základe článku 4 ods. 3 druhého pododseku nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (Ú. v. ES L 145, 2001, s. 43; Mim. vyd. 01/003, s. 331) prístup k dokumentom týkajúcim sa jednotlivých hlasov členských štátov vyjadrených pri hlasovaní v rámci komitológie týkajúcej sa zmeny prílohy III k nariadeniu Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1925/2006 z 20. decembra 2006 o pridávaní vitamínov a minerálnych látok a niektorých ďalších látok do potravín (Ú. v. EÚ L 404, 2006, s. 26), pokiaľ ide o rastlinné druhy obsahujúce deriváty hydroxyantracénu.
2
Spoločnosť Covington & Burling LLP a pán Bart Van Vooren (ďalej len „žalobcovia v prvostupňovom konaní“) sa svojím vzájomným odvolaním domáhajú zrušenia napadnutého rozsudku v rozsahu, v akom Všeobecný súd rozhodol, že v prejednávanej veci sa uplatňuje článok 4 ods. 3 druhý pododsek nariadenia č. 1049/2001.
Právny rámec
Nariadenie č. 1049/2001
3
Odôvodnenia 2 a 4 nariadenia č. 1049/2001 uvádzajú:
„(2)
Otvorenosť umožňuje občanom tesnejšie sa zapájať do rozhodovacieho procesu a zaručuje, že v demokratickom systéme sa administratíva stáva legitímnejšou, efektívnejšou a zodpovednejšou voči občanovi. Otvorenosť prispieva k posilneniu princípov demokracie a úcty k základným právam, ako to ustanovuje článok 6 [ZEÚ] a Charta základných práv Európskej únie.
…
(4)
Účelom tohto nariadenia je čo najúčinnejšie uplatniť právo verejnosti na prístup k dokumentom a ustanoviť pre tento prístup všeobecné pravidlá a obmedzenia v súlade s článkom 255 ods. 2 [ES].“
4
Článok 1 tohto nariadenia stanovuje:
„Účelom tohto nariadenia je:
a)
vymedziť pravidlá, podmienky a obmedzenia z dôvodu verejného alebo súkromného záujmu, ktorými sa spravuje právo na prístup k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady [Európskej únie] a Komisie (ďalej len ‚orgány‘), ako sa ustanovuje v článku 255 [ES], takým spôsobom, aby sa zaistil čo najširší prístup k dokumentom;
…“
5
Podľa článku 4 ods. 1 a 3 tohto nariadenia:
„1.   Orgány odmietnu prístup k dokumentu v prípade, ak by sa jeho zverejnením porušila ochrana:
…
b)
súkromia alebo bezúhonnosti jednotlivca, predovšetkým v súlade s právnymi predpismi spoločenstva týkajúcimi sa ochrany osobných údajov.
…
3.   Prístup k dokumentu, ktorý orgán vypracoval pre vnútornú potrebu alebo ktorý orgán obdržal, vzťahujúcemu sa k veci, v ktorej ešte orgán nerozhodol, bude odmietnutý v prípade, ak by zverejnenie dokumentu mohlo vážne narušiť rozhodovací proces orgánu, pokiaľ nepreváži verejný záujem na jeho zverejnení.
Prístup k dokumentu, ktorý obsahuje stanoviská pre vnútornú potrebu, ktoré sú súčasťou rokovaní a predbežných porád v dotknutom orgáne, bude odmietnutý aj po prijatí rozhodnutia, ak by zverejnenie dokumentu mohlo vážne narušiť rozhodovací proces orgánu, pokiaľ nepreváži verejný záujem na jeho zverejnení.“
Nariadenie (ES) č. 178/2002
6
Článok 58 nariadenia (ES) č. 178/2002 Európskeho parlamentu a Rady z 28. januára 2002, ktorým sa ustanovujú všeobecné zásady a požiadavky potravinového práva, zriaďuje Európsky úrad pre bezpečnosť potravín a stanovujú postupy v záležitostiach bezpečnosti potravín (Ú. v. ES L 31, 2002, s. 1; Mim. vyd. 15/006, s. 463), zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 652/2014 z 15. mája 2014 (Ú. v. EÚ L 189, 2014, s. 1), v odseku 1 stanovuje:
„Komisii pomáha Stály výbor pre rastliny, zvieratá, potraviny a krmivá…. Tento výbor je výborom v zmysle nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 182/2011 [zo 16. februára 2011, ktorým sa ustanovujú pravidlá a všeobecné zásady mechanizmu, na základe ktorého členské štáty kontrolujú vykonávanie vykonávacích právomocí Komisie (Ú. v. EÚ L 55, 2011, s. 13)]…“
Nariadenie č. 1925/2006
7
Článok 8 nariadenia (ES) č. 1925/2006, zmeneného nariadením Komisie (EÚ) 2019/650 z 24. apríla 2019 (Ú. v. EÚ L 110, 2019, s. 21), nazvaný „Zakázané a obmedzené látky alebo látky podliehajúce skúmaniu Spoločenstva“, v odsekoch 1 a 2 stanovuje:
„1.   Postup ustanovený v tomto článku sa uplatní, ak sa do potravín pridávajú iné látky ako vitamíny alebo minerálne látky alebo prísady, ktoré obsahujú inú látku ako vitamíny a minerálne látky, alebo sa takéto látky používajú pri ich výrobe za podmienok, v dôsledku ktorých by nastal značne zvýšený príjem týchto látok v porovnaní s príjmom, ktorý možno rozumne očakávať za bežných podmienok konzumácie vyváženej a pestrej stravy a/alebo ktorý by inak mohol pre spotrebiteľov predstavovať možné ohrozenie.
2.   Komisia môže z vlastného podnetu alebo na základe informácií poskytnutých členskými štátmi v súlade s regulačným postupom s kontrolou uvedeným v článku 14 ods. 3 a po tom, čo [Európsky úrad pre bezpečnosť potravín (EÚBP)] v každom jednotlivom prípade posúdi dostupné informácie, prijať rozhodnutie zamerané na zmenu a doplnenie nepodstatných prvkov tohto nariadenia, ktoré sa týka prípadného začlenenia látky alebo zložky do prílohy III. …
…“
8
Článok 14 tohto nariadenia, nazvaný „Výbor“, v odsekoch 1 a 3 stanovuje:
„1.   Komisii pomáha Stály výbor pre potravinový reťazec a zdravie zvierat zriadený článkom 58 ods. 1 nariadenia [č. 178/2002].
…
3.   Ak sa odkazuje na tento odsek, uplatňuje sa článok 5a ods. 1 až 4 a článok 7 rozhodnutia 1999/468/ES [Rady z 28. júna 1999, ktorým sa ustanovujú postupy pre výkon vykonávacích právomocí prenesených na Komisiu (Ú. v. ES L 184, 1999, s. 23; Mim. vyd. 01/003, s. 124),] so zreteľom na jeho článok 8.“
Nariadenie č. 182/2011
9
Podľa odôvodnení 6, 10 a 19 až 21 nariadenia č. 182/2011:
„(6)
V prípade základných aktov, na základe ktorých sa pri prijímaní vykonávacích aktov Komisiou vyžaduje kontrola členských štátov, by sa na účely takejto kontroly mali zriadiť výbory zložené zo zástupcov členských štátov, ktorým predsedá Komisia.
…
(10)
Mali by sa stanoviť kritériá na výber jednotlivých postupov na účely prijímania vykonávacích aktov Komisiou. V záujme dosiahnutia väčšej konzistentnosti by procedurálne požiadavky mali byť primerané povahe a dosahu vykonávacích aktov, ktoré sa majú prijať.
…
(19)
Mal by sa zabezpečiť prístup verejnosti k informáciám o činnosti výborov v súlade s nariadením [č. 1049/2001].
(20)
Komisia by mala viesť register obsahujúci informácie o činnosti výboru. Pravidlá týkajúce sa ochrany utajovaných dokumentov, ktoré platia pre Komisiu, by sa následne mali vzťahovať aj na používanie registra.
(21)
Rozhodnutie [1999/468] by sa malo zrušiť. V záujme zabezpečenia prechodu z režimu stanoveného v rozhodnutí [1999/468] na režim podľa tohto nariadenia by sa každý odkaz v existujúcich právnych predpisoch na postupy stanovené v uvedenom rozhodnutí, s výnimkou regulačného postupu s kontrolou stanoveného v článku 5a uvedeného rozhodnutia, mal považovať za odkaz na príslušné postupy stanovené v tomto nariadení. Účinok článku 5a rozhodnutia [1999/468] by sa mal predbežne zachovať na účely existujúcich základných aktov, v ktorých sa na tento článok odkazuje.“
10
Článok 2 tohto nariadenia, nazvaný „Výber postupov“, v odseku 2 stanovuje:
„Postup preskúmania sa uplatňuje najmä pri prijímaní:
a)
vykonávacích aktov všeobecnej pôsobnosti;
…“
11
Podľa článku 3 tohto nariadenia s názvom „Všeobecné ustanovenia“:
„1.   Všeobecné ustanovenia uvedené v tomto článku sa uplatňujú na všetky postupy uvedené v článkoch 4 až 8.
2.   Komisii pomáha výbor zložený zo zástupcov členských štátov. Výboru predsedá zástupca Komisie. …
3.   Predseda predkladá výboru návrh vykonávacích aktov, ktoré má Komisia prijať.
…
4.   Kým výbor nevydá stanovisko, môže každý člen výboru navrhovať zmeny a doplnenia a predseda môže predkladať zmenené a doplnené znenia návrhu vykonávacieho aktu.
Predseda sa snaží nájsť riešenia, ktoré majú čo najširšiu podporu vo výbore. …
5.   Predseda môže v riadne odôvodnených prípadoch získať stanovisko výboru prostredníctvom písomného postupu. Predseda zašle členom výboru návrh vykonávacieho aktu a stanoví lehotu na vydanie stanoviska podľa naliehavosti predmetnej veci. Ak sa člen výboru pred uplynutím uvedenej lehoty nevyjadrí proti návrhu vykonávacieho aktu alebo sa výslovne nezdrží hlasovania o ňom, považuje sa to za vyjadrenie tichého súhlasu s návrhom vykonávacieho aktu.
…
6.   Stanovisko výboru sa zaznamená v zápisnici. …
…“
12
Článok 4 tohto nariadenia s názvom „Konzultačný postup“ stanovuje:
„1.   Ak sa uplatňuje konzultačný postup, výbor vydá stanovisko, pričom tak v prípade potreby urobí na základe hlasovania. …
2.   Komisia rozhodne o návrhu vykonávacieho aktu, ktorý sa má prijať, pričom v maximálnej miere zohľadní závery diskusie prebiehajúcej vo výbore a vydané stanovisko.“
13
Podľa článku 9 uvedeného nariadenia, nazvaného „Rokovací poriadok“:
„1.   Každý výbor prijme jednoduchou väčšinou všetkých svojich členov svoj rokovací poriadok, a to na návrh predsedu a na základe štandardného rokovacieho poriadku, ktorý vypracuje Komisia po porade s členskými štátmi. Komisia uverejní štandardný rokovací poriadok v Úradnom vestníku Európskej únie.
Existujúce výbory prispôsobia podľa potreby svoje rokovacie poriadky štandardnému rokovaciemu poriadku.
2.   Na výbory sa vzťahujú rovnaké zásady a podmienky o prístupe verejnosti k dokumentom a pravidlá na ochranu údajov ako na Komisiu.“
14
Článok 10 nariadenia č. 182/2011, nazvaný „Informácie o činnosti výborov“, stanovuje:
„1.   Komisia vedie register činností výborov, ktorý obsahuje:
a)
zoznam výborov;
b)
programy zasadnutia výborov;
c)
súhrnné záznamy a zoznamy orgánov a organizácií, ku ktorým patria osoby menované členskými štátmi na účely zastupovania;
d)
návrhy vykonávacích aktov, ku ktorým majú výbory vydať stanovisko;
e)
výsledky hlasovania;
f)
konečné návrhy vykonávacích aktov po vydaní stanovísk výborov;
g)
informácie o prijatí konečných návrhov vykonávacích aktov Komisiou a
h)
štatistické údaje o činnosti výborov.
2.   Komisia uverejňuje aj výročnú správu o činnosti výborov.
3.   Európsky parlament a Rada majú v súlade s platnými pravidlami prístup k informáciám uvedeným v odseku 1.
4.   Komisia sprístupní dokumenty uvedené v odseku 1 písm. b), d) a f) Európskemu parlamentu a Rade a informuje ich o tom, že tieto dokumenty sú k dispozícii, a to súbežne s ich zaslaním členom výboru.
5.   Odkazy na všetky dokumenty uvedené v odseku 1 písm. a) až g), ako aj informácie uvedené v odseku 1 písm. h) sa zverejňujú v registri.“
15
Článok 11 tohto nariadenia s názvom „Kontrolná právomoc Európskeho parlamentu a Rady“ stanovuje, že ak je základný akt prijatý podľa riadneho legislatívneho postupu, môže Parlament alebo Rada kedykoľvek oznámiť Komisii, že sa domnievajú, že návrh vykonávacieho aktu presahuje vykonávacie právomoci ustanovené v základnom akte, a v takom prípade Komisia prehodnotí návrh vykonávacieho aktu, pričom zohľadní vyjadrené pozície.
16
V zmysle článku 12 uvedeného nariadenia:
„Rozhodnutie [1999/468] sa týmto zrušuje.
Účinky článku 5a rozhodnutia [1999/468] sa zachovávajú na účely existujúcich základných aktov, v ktorých sa na tento článok odkazuje.“
17
Článok 13 toho istého nariadenia, nazvaný „Prechodné ustanovenia: prispôsobenie existujúcich základných aktov“ uvádza:
„1.   Ak sa v základných aktoch prijatých pred nadobudnutím účinnosti tohto nariadenia ustanovuje vykonávanie vykonávacích právomocí Komisiou v súlade s rozhodnutím [1999/468], uplatňujú sa tieto pravidlá:
a)
ak sa v základnom akte odkazuje na článok 3 rozhodnutia [1999/468], uplatňuje sa konzultačný postup uvedený v článku 4 tohto nariadenia;
…
e)
ak sa v základnom akte odkazuje na články 7 a 8 rozhodnutia [1999/468], uplatnia sa články 10 a 11 tohto nariadenia.
2.   Články 3 a 9 tohto nariadenia sa na účely odseku 1 uplatnia na všetky existujúce výbory.
…“
Rozhodnutie 1999/468
18
Podľa odôvodnenia 7a rozhodnutia 1999/468, zmeneného rozhodnutím Rady 2006/512/ES zo 17. júla 2006 (Ú. v. EÚ L 200, 2006, s. 11):
„V prípade opatrení so všeobecnou pôsobnosťou, ktorých cieľom je zmeniť a doplniť nepodstatné prvky aktu prijatého podľa postupu uvedeného v článku 251 [ES] okrem iného vypustením niektorých z týchto prvkov alebo doplnením nových nepodstatných prvkov, je potrebné uplatniť regulačný postup s kontrolou. Tento postup musí obidvom zložkám legislatívneho orgánu umožniť uskutočnenie predbežnej kontroly pred prijatím takýchto opatrení. Podstatné prvky legislatívneho aktu môže meniť a dopĺňať iba zákonodarca na základe zmluvy.“
19
Článok 5a tohto rozhodnutia, nazvaný „Regulačný postup s kontrolou“, v odsekoch 1 až 4 stanovoval:
„1.   Komisii pomáha Regulačný výbor s kontrolou zložený zo zástupcov členských štátov, ktorému predsedá zástupca Komisie.
2.   Zástupca komisie predloží výboru návrh opatrení, ktoré sa majú prijať. Výbor vydá stanovisko k návrhu v rámci lehoty, ktorú môže stanoviť predseda podľa naliehavosti záležitosti. V prípade rozhodnutí, ktoré má Rada prijať na návrh Komisie, prijme výbor stanovisko väčšinou ustanovenou v článku 205 ods. 2 a 4 [ES]. Hlasy zástupcov členských štátov v rámci výboru sú vážené spôsobom uvedeným v danom článku. Predseda nehlasuje.
3.   Ak sú opatrenia predpokladané Komisiou v súlade so stanoviskom výboru, uplatňuje sa tento postup:
a)
Komisia bezodkladne predloží návrh opatrení Európskemu parlamentu a Rade na kontrolu;
b)
Európsky parlament, uznášajúci sa väčšinou svojich členov, alebo Rada, uznášajúca sa kvalifikovanou väčšinou, môžu vzniesť námietku proti prijatiu tohto návrhu Komisiou, pričom svoju námietku odôvodnia tým, že návrh opatrení predložený Komisiou presahuje vykonávacie právomoci ustanovené v základnom akte alebo že tento návrh nie je v súlade s cieľom alebo obsahom základného aktu alebo nedodržiava zásadu subsidiarity alebo proporcionality;
c)
ak v lehote troch mesiacov od obdržania návrhu Európsky parlament alebo Rada vznesú námietku proti prijatiu návrhu opatrení, Komisia tieto opatrenia neprijme. V tomto prípade môže Komisia výboru predložiť zmenený a doplnený návrh opatrení alebo predložiť legislatívny návrh na základe zmluvy;
d)
ak počas tejto lehoty Európsky parlament ani Rada nevzniesli námietku proti prijatiu návrhu opatrení, Komisia tieto opatrenia prijme.
4.   Ak opatrenia predpokladané Komisiou nie sú v súlade so stanoviskom výboru alebo ak výbor neposkytol žiadne stanovisko, uplatňuje sa tento postup:
a)
Komisia bezodkladne predloží Rade návrh týkajúci sa opatrení, ktoré sa majú prijať, a súčasne ho postúpi Európskemu parlamentu;
b)
Rada sa o tomto návrhu uznáša kvalifikovanou väčšinou v lehote dvoch mesiacov od obdržania návrhu;
c)
ak Rada v tejto lehote vznesie kvalifikovanou väčšinou námietku proti prijatiu navrhovaných opatrení, tieto opatrenia sa neprijmú. …
d)
ak má Rada v úmysle prijať navrhované opatrenia, bezodkladne ich predloží Európskemu parlamentu. Ak sa Rada neuznesie v uvedenej lehote dvoch mesiacov, Komisia bezodkladne predloží opatrenia Európskemu parlamentu;
e)
Európsky parlament, uznášajúci sa väčšinou svojich členov v lehote štyroch mesiacov od zaslania návrhu v súlade s písm. a), môže vzniesť námietku proti prijatiu uvedených opatrení_…
f)
ak Európsky parlament v tejto lehote vznesie námietku proti prijatiu navrhovaných opatrení, tieto opatrenia sa neprijmú. …
g)
ak počas uvedenej lehoty Európsky parlament nevzniesol námietku proti prijatiu navrhovaných opatrení, tieto opatrenia prijme Rada alebo Komisia, a to v závislosti od prípadu.“
Vzorový rokovací poriadok
20
Článok 10 vzorového rokovacieho poriadku pre výbory (Ú. v. EÚ C 206, 2011, s. 11, ďalej len „vzorový rokovací poriadok“), nazvaný „Zápisnica a súhrnný záznam zo zasadnutí“, v odseku 2 stanovuje:
„Na účely článku 10 nariadenia [č. 182/2011] je zodpovednosťou predsedu vypracovať súhrnný záznam, v ktorom je v krátkosti opísaný každý bod programu a výsledky hlasovania o každom návrhu vykonávacieho aktu predloženom výboru. V tomto súhrnnom zázname sa neuvádzajú jednotlivé stanoviská členov vyjadrené počas rokovania výboru.“
21
Článok 13 vzorového rokovacieho poriadku s názvom „Prístup k dokumentom a zachovávanie dôvernosti“ stanovuje:
„1.   Žiadosti o prístup k dokumentom výboru sa predkladajú v súlade s nariadením [č. 1049/2001]. O žiadostiach o prístup k týmto dokumentom rozhoduje Komisia podľa jej rokovacieho poriadku, ktorý bol zmenený a doplnený rozhodnutím [Komisie] 2001/937/ES, ESUO, Euratom [z 5. decembra 2001, ktorým sa mení jej rokovací poriadok (Ú. v. ES L 345, 2001, s. 94)]. …
2.   Rokovania výboru sú dôverné.
3.   Dokumenty predložené členom výboru, expertom a zástupcom tretích strán sú dôverné…, okrem prípadov keď sa k týmto dokumentom poskytne prístup podľa odseku 1 alebo keď ich iným spôsobom zverejní Komisia.
4.   Členovia výboru, ako aj experti a zástupcovia tretích strán, sú povinní zachovávať dôvernosť stanovenú v tomto článku. Predseda zabezpečí, aby experti a zástupcovia tretích strán boli oboznámení s povinnosťou zachovávať dôvernosť, ktorá sa od nich vyžaduje.“
Okolnosti predchádzajúce sporu
22
Okolnosti predchádzajúce sporu sú uvedené v bodoch 2 až 7 napadnutého rozsudku takto:
„2.
Dňa 4. decembra 2020 [žalobcovia v prvostupňovom konaní] podali prostredníctvom internetového portálu Komisie žiadosť o prístup k dokumentom obsahujúcim hlasovanie 22 členských štátov v Stálom výbore pre rastliny, zvieratá, potraviny a krmivá – sekcia všeobecného potravinového práva [Standing Committee on Plants, Animals, Food and Feeds, ďalej len ‚Scopaff‘]. Hlasy v tomto hlasovaní boli odovzdané v prospech návrhu nariadenia Komisie o zmene prílohy III k nariadeniu [č. 1925/2006], ktorý viedol k prijatiu nariadenia Komisie (EÚ) 2021/468 z 18. marca 2021, ktorým sa mení príloha III k nariadeniu Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1925/2006, pokiaľ ide o botanické druhy obsahujúce deriváty hydroxyantracénu (Ú. v. EÚ L 96, 2021, s. 6_…).
3.
Generálne riaditeľstvo (GR) Komisie pre zdravie a bezpečnosť potravín zaslalo 11. januára 2021 listom adresovaným ‚Mr Bart Van Vooren Covington & Burling LLP‘ odpoveď na žiadosť o prístup k dokumentom zo 4. decembra 2020.
4.
V tomto liste Komisia uviedla, že ako dokumenty, na ktoré sa vzťahuje žiadosť bolo identifikovaných 21 dokumentov…. Prístup k týmto dokumentom bol zamietnutý na základe výnimky týkajúcej sa ochrany rozhodovacieho procesu stanovenej v článku 4 ods. 3 druhom pododseku nariadenia [č. 1049/2001].
5.
E‑mailom z 29. januára 2021 pán Van Vooren podal opakovanú žiadosť podľa článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001 v nadväznosti na pôvodnú zamietavú odpoveď.
6.
Dňa 15. februára 2021 Komisia informovala [žalobcov v prvostupňovom konaní] e‑mailom adresovaným pánovi Van Voorenovi, že lehota na prijatie rozhodnutia o opakovanej žiadosti bola predĺžená o ďalších 15 pracovných dní, teda do 12. marca 2021.
7.
Dňa 10. marca 2021 Komisia zaslala [žalobcom v prvostupňovom konaní] nový e‑mail, v ktorom uviedla, že v predĺženej lehote nemôže prijať rozhodnutie o opakovanej žiadosti.“
Konanie na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
23
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 6. apríla 2021 podali žalobcovia v prvostupňovom konaní vzhľadom na to, že nedostali výslovnú odpoveď na ich opakovanú žiadosť z 29. januára 2021 uvedenú v bode 5 napadnutého rozsudku, žalobu o neplatnosť implicitného rozhodnutia Komisie o zamietnutí tejto žiadosti. Dňa 7. apríla 2021 však Komisia prijala sporné rozhodnutie a oznámila ho pánovi Van Voorenovi, pričom v ňom potvrdila svoje zamietnutie prístupu k požadovaným dokumentom, vychádzajúc z výnimky týkajúcej sa ochrany rozhodovacieho procesu stanovenej v článku 4 ods. 3 druhom pododseku nariadenia č. 1049/2001. Okrem toho sa v tomto rozhodnutí odvolala na výnimku týkajúcu sa ochrany súkromia a integrity jednotlivca stanovenú v článku 4 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia, aby odôvodnila svoje odmietnutie poskytnúť prístup k osobným údajom uvedeným v požadovaných dokumentoch.
24
Samostatným podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 12. apríla 2021 žalobcovia v prvostupňovom konaní na základe článku 86 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu upravili svoju žalobu tak, aby z nej vyplýval návrh na zrušenie sporného rozhodnutia.
25
Na podporu svojej žaloby títo žalobcovia uviedli päť žalobných dôvodov, pričom prvý, uvedený ako hlavný, sa týkal porušenia článku 4 ods. 3 druhého pododseku nariadenia č. 1049/2001, druhý sa v podstate týkal nepreukázania skutočnosti, že sprístupnenie požadovaných dokumentov by narušilo rozhodovací proces a že toto narušenie by bolo vážne, v treťom žalobnom dôvode sa poukazovalo na to, že Komisia sa nesprávne odvolávala na nariadenie č. 182/2011 pri odôvodnení odmietnutia sprístupnenia požadovaných dokumentov, štvrtý žalobný dôvod sa týkal skutočnosti, že Komisia sa nesprávne odvolávala na vzorový rokovací poriadok, aby odôvodnila zamietnutie prístupu k požadovaným dokumentom, a piaty žalobný dôvod sa týkal porušenia zásady transparentnosti a narušenia demokratickej legitímnosti vykonávacích aktov prijatých postupom ustanoveným nariadením č. 182/2011.
26
Konkrétne svojím prvým žalobným dôvodom žalobcovia v prvostupňovom konaní tvrdili, že článok 4 ods. 3 druhý pododsek nariadenia č. 1049/2001 sa vzhľadom na svoje znenie nevzťahuje na ich žiadosť o prístup k dokumentom. Na jednej strane sa ich žiadosť týkala hlasov 22 členských štátov v prospech návrhu nariadenia Komisie, ktorým sa mení príloha III k nariadeniu č. 1925/2006, pokiaľ ide o botanické druhy obsahujúce deriváty hydroxyantracénu. Toto hlasovanie však nepredstavovalo „rokovania a predbežné porady“, ale bolo ich výsledkom. Bolo „vonkajšie“ vo vzťahu k „vnútornému“ rozhodovaciemu procesu, ktorý je ako jediný chránený predmetnou výnimkou. Na druhej strane hlas v rámci uvedeného hlasovania nevyjadruje názor jednotlivého člena výboru, ale predstavuje akt, ktorým sa vykonáva zvrchovaná právomoc v mene členského štátu.
27
V tejto súvislosti Všeobecný súd konštatoval, že požadované dokumenty boli vydané v rámci rozhodovacieho procesu, ktorý viedol k prijatiu nariadenia č. 2021/468 a prebiehal na základe článku 8 ods. 2 nariadenia č. 1925/2006, v súlade s regulačným postupom s kontrolou uvedeným v článku 14 ods. 3 tohto nariadenia, a teda v súlade s článkom 5a rozhodnutia 1999/468. Z napadnutého rozsudku vyplýva, že práve na základe tohto článku Komisia predložila výboru Scopaff návrh nariadenia, ktorý viedol k prijatiu nariadenia č. 2021/468, pričom tento výbor vydal k návrhu kladné stanovisko a uvedený návrh bol následne predložený Parlamentu a Rade pred jeho prijatím Komisiou.
28
Všeobecný súd pripomenul, že výbor Scopaff, ktorý je zložený zo zástupcov členských štátov a predsedá mu zástupca Komisie, je stálym výborom, ktorý v súlade s článkom 14 ods. 1 nariadenia č. 1925/2006 pomáha Komisii pri výkone jej vykonávacích právomocí. V tejto súvislosti v bodoch 40 a 41 napadnutého rozsudku Všeobecný súd konštatoval, že hoci je hlasovanie členských štátov vyjadrením ich zvrchovaných práv, prebehlo v rámci tohto výboru s cieľom umožniť Komisii vypracovať stanovisko, a to predtým, ako bol návrh nariadenia, ktorý viedol k prijatiu nariadenia č. 2021/468, predložený Parlamentu a Rade. Ako sa uvádza v bodoch 42 a 43 napadnutého rozsudku, výsledok odovzdania týchto jednotlivých hlasov mal vplyv na vnútorný rozhodovací proces Komisie, a preto sa tieto hlasy musia považovať vo vzťahu k tomuto návrhu nariadenia za prípravné úkony, ktoré mala táto inštitúcia zohľadniť v rámci svojho vnútorného rozhodovacieho procesu, a teda za úkony vykonané v rámci „rokovaní a predbežných porád“ v zmysle článku 4 ods. 3 druhého pododseku nariadenia č. 1049/2001.
29
Vzhľadom na to, že podmienky uplatniteľnosti tohto ustanovenia boli splnené, Všeobecný súd zamietol prvý žalobný dôvod uvedený žalobcami v prvostupňovom konaní. V tejto súvislosti v bode 44 napadnutého rozsudku spresnil, že otázka, či samotné hlasovanie členských štátov predstavuje rokovania alebo výsledok rokovaní, je irelevantná, keďže hlasovania predstavujú prinajmenšom poslednú fázu rokovaní uskutočnených v rámci Komisie. Všeobecný súd v tejto súvislosti odkázal na rozsudok zo 14. septembra 2022, Pollinis France/Komisia (T‑371/20 a T‑554/20, EU:T:2022:556), ktorý podľa bodu 45 napadnutého rozsudku potvrdil, že v riadne odôvodnených prípadoch môže Komisia odmietnuť prístup k dokumentom týkajúcim sa jednotlivých stanovísk členských štátov v rámci výboru Scopaff.
30
Všeobecný súd následne spoločne preskúmal druhý až piaty žalobný dôvod, ktoré subsidiárne uviedli žalobcovia v prvostupňovom konaní, a v podstate v nich tvrdili, že Komisia jednak nepreukázala, že zverejnenie požadovaných dokumentov by vážne narušilo rozhodovací proces, a jednak sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď usúdila, že dané zverejnenie nemožno odôvodniť. Napokon namietali, že Komisia porušila všeobecnú zásadu transparentnosti zaručenú Zmluvami a Chartou základných práv Európskej únie a že došlo k narušeniu demokratickej legitimity vykonávacích aktov prijatých na základe postupu stanoveného nariadením č. 182/2011.
31
V prvom rade Všeobecný súd preskúmal tvrdenia predložené žalobcami v prvostupňovom konaní smerujúce k spochybneniu sporného rozhodnutia, podľa ktorého celý právny rámec uplatniteľný na komitológiu jasne poukazuje na dôvernosť jednotlivých hlasovacích pozícií členských štátov. V bode 68 napadnutého rozsudku Všeobecný súd rozhodol, že tento právny rámec nebráni právu na prístup k dokumentom stanovenému v nariadení č. 1049/2001 a nemôže sám osebe odôvodniť existenciu rizika vážneho narušenia rozhodovacieho procesu Komisie.
32
Všeobecný súd, ktorý viackrát odkázal najmä na rozsudok zo 14. septembra 2022, Pollinis France/Komisia (T‑371/20 a T‑554/20, EU:T:2022:556), po prvé v bode 59 napadnutého rozsudku pripomenul, že v súlade s judikatúrou právna úprava Únie v oblasti prístupu k dokumentom nemôže odôvodniť, aby inštitúcia z princípu odmietla prístup k dokumentom týkajúcim sa jej rokovaní z dôvodu, že tieto dokumenty obsahujú informácie o stanovisku zástupcov členských štátov.
33
Pokiaľ ide po druhé o vzorový rokovací poriadok, na ktorý sa odvoláva Komisia v spornom rozhodnutí, Všeobecný súd v bode 63 napadnutého rozsudku konštatoval, že ustanovenia rokovacieho poriadku výboru, a dokonca ani ustanovenia vzorového rokovacieho poriadku neumožňujú priznať dokumentom, ktorých sa týka žiadosť o prístup, ochranu, ktorá by išla nad rámec toho, čo je stanovené v nariadení č. 1049/2001.
34
Po tretie Všeobecný súd konštatoval, že Komisia sa tiež nesprávne opierala o článok 10 ods. 1 nariadenia č. 182/2011, aby odôvodnila svoje zamietnutie prístupu k požadovaným dokumentom. Hoci podľa bodu 67 napadnutého rozsudku je pravda, že toto ustanovenie stanovuje len vedenie registra činnosti dotknutého výboru na účely zaznamenávania celkového výsledku hlasovania, a nie zaznamenávania jednotlivých hlasov členských štátov, nič to nemení na tom, že uvedené ustanovenie sa týka len obsahu tohto registra, a nie prístupu verejnosti k dokumentom, ktoré sa vzťahujú na tieto činnosti.
35
V druhom rade, pokiaľ ide o riziko, ktoré podľa Komisie so sebou prináša zverejnenie požadovaných dokumentov, a najmä riziko narušenia vzájomnej dôvery medzi členskými štátmi v rámci komitológie, Všeobecný súd v bodoch 73 a 74 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že dôvody uvádzané Komisiou boli abstraktné a založené na predpoklade, že komitológia chráni dôvernosť jednotlivých stanovísk členských štátov, čo je predpoklad, ktorý je podľa Všeobecného súdu nesprávny.
36
Všeobecný súd preto zrušil sporné rozhodnutie v rozsahu, v akom ním Komisia odmietla prístup k jednotlivým hlasom zástupcov členských štátov na základe článku 4 ods. 3 druhého pododseku nariadenia č. 1049/2001, a usúdil, že nie je potrebné skúmať otázku existencie prevažujúceho verejného záujmu, ktorý by mohol odôvodniť zverejnenie požadovaných dokumentov, alebo otázku prípadného porušenia zásady transparentnosti.
Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
37
Komisia vo svojom odvolaní navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
zamietol všetky žalobné dôvody, ktorým Všeobecný súd vyhovel v prvostupňovom konaní,
–
rozhodol s konečnou platnosťou o spore,
–
subsidiárne vrátil vec Všeobecnému súdu a
–
rozhodol, že o trovách tohto konania sa rozhodne neskôr, ak vráti vec Všeobecnému súdu, alebo uložil žalobcom v prvostupňovom konaní povinnosť nahradiť trovy konania, ak vo veci rozhodne s konečnou platnosťou.
38
Žalobcovia v prvostupňovom konaní navrhujú, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie,
–
potvrdil napadnutý rozsudok v celom rozsahu a
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
39
Holandské kráľovstvo, ktorému bol rozhodnutím predsedu Súdneho dvora z 9. februára 2024 povolený vstup do konania ako vedľajšiemu účastníkovi konania na podporu návrhov žalobcov v prvostupňovom konaní, navrhuje, aby Súdny dvor zamietol odvolanie, potvrdil napadnutý rozsudok v celom rozsahu a uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
40
Žalobcovia v prvostupňovom konaní vo svojom vzájomnom odvolaní navrhujú, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok, keďže Všeobecný súd rozhodol, že článok 4 ods. 3 druhý pododsek nariadenia č. 1049/2001 sa uplatňuje,
–
sám rozhodol s konečnou platnosťou, že jednotlivé hlasy členských štátov v rámci komitológie musia byť bez výnimky zverejnené, alebo
–
subsidiárne vrátil vec Všeobecnému súdu a
–
ak vráti vec Všeobecnému súdu, rozhodol, že o trovách tohto konania sa rozhodne neskôr, alebo ak vo veci rozhodne s konečnou platnosťou, uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
41
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol vzájomné odvolanie a
–
uložil žalobcom v prvostupňovom konaní povinnosť nahradiť trovy konania na oboch stupňoch.
O vzájomnom odvolaní
42
Na podporu svojho vzájomného odvolania žalobcovia v prvostupňovom konaní uvádzajú jediný odvolací dôvod založený na tom, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď usúdil, že v prejednávanej veci sa uplatňuje článok 4 ods. 3 druhý pododsek nariadenia č. 1049/2001, a navrhujú preto zrušenie napadnutého rozsudku v celom rozsahu.
Argumentácia účastníkov konania
43
Svojím jediným odvolacím dôvodom žalobcovia v prvostupňovom konaní tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 35 až 47 napadnutého rozsudku rozhodol, že jednotlivé hlasy členských štátov, ako boli vyjadrené v rámci výboru Scopaff, treba považovať za hlasy v rámci rokovaní a predbežných porád v zmysle článku 4 ods. 3 druhého pododseku nariadenia č. 1049/2001. Tvrdia, že ak by sa pripustilo, že tieto hlasy spadajú do týchto rokovaní a predbežných porád, znamenalo by to, že iba konečný akt procesu, akým je ten v prejednávanej veci, teda nariadenie č. 2021/468, nespadá do pôsobnosti tohto ustanovenia nariadenia č. 1049/2001.
44
Po prvé podľa žalobcov v prvostupňovom konaní tieto hlasy nepredstavujú dočasné stanoviská, ktoré sa môžu kedykoľvek zmeniť, ale výsledok rokovaní. Nie sú ani internými rokovaniami alebo predbežnými poradami výboru Scopaff alebo Komisie, keďže k aktu hlasovania o príslušnej otázke dochádza po skončení diskusií alebo rokovaní o nej. Znenie článku 4 ods. 3 druhého pododseku nariadenia č. 1049/2001 sa však týka len rokovaní alebo porád.
45
Po druhé, ako vyplýva z rozsudku z 21. júla 2011, Švédsko/MyTravel a Komisia (C‑506/08 P, EU:C:2011:496), hlasovanie nespadá do kategórie „stanovisko pre vnútornú potrebu“ uvedenej v článku 4 ods. 3 druhom pododseku nariadenia č. 1049/2001. Nespadá ani do kategórie stanovísk, pre ktoré je potrebné, aby členovia príslušného výboru mali „priestor na úvahu“. Jednotlivé hlasy členských štátov v rámci výboru Scopaff sú vyjadrením ich suverenity a nie sú „internými“ hlasmi v Komisii alebo v tomto výbore.
46
Po tretie vzhľadom na článok 2 ZEÚ by skutočnosť, že jednotlivé hlasy členských štátov v rámci komitológie patria do pôsobnosti článku 4 ods. 3 druhého pododseku nariadenia č. 1049/2001, narušila demokratickú legitimitu vykonávacích aktov Únie. Občania Európskej únie by nielenže nemohli zistiť, ako tieto štáty hlasovali, ale v prípade, akým je tento, by ani nemohli kontrolovať zákonnosť rozhodnutia prijatého v rámci postupu, ako je ten v prejednávanej veci.
47
Komisia túto argumentáciu spochybňuje.
Posúdenie Súdnym dvorom
48
Ako vyplýva z judikatúry Súdneho dvora, článok 4 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001 jasne rozlišuje v závislosti od okolnosti, či je konanie skončené, alebo nie. Na jednej strane podľa prvého pododseku tohto odseku 3 patrí do pôsobnosti výnimky týkajúcej sa ochrany rozhodovacieho procesu každý dokument, ktorý inštitúcia vypracovala pre svoju vnútornú potrebu, alebo dostala, a vzťahuje sa na otázku, o ktorej ešte táto inštitúcia nerozhodla (rozsudok z 21. júla 2011, Švédsko/MyTravel a Komisia, C‑506/08 P, EU:C:2011:496, bod 78).
49
Na druhej strane vzhľadom na to, že ak je už rozhodnutie prijaté, požiadavky ochrany rozhodovacieho procesu sú menej prísne (rozsudok z 21. júla 2011, Švédsko/MyTravel a Komisia, C‑506/08 P, EU:C:2011:496, bod 80), v druhom pododseku uvedeného odseku 3 normotvorca Únie ohraničil uplatnenie výnimky stanovenej v článku 4 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001 prísnymi podmienkami. Táto výnimka sa teda vzťahuje výlučne na určité druhy dokumentov, a to na dokumenty obsahujúce stanoviská pre vnútornú potrebu, ktoré sú súčasťou rokovaní a predbežných porád v dotknutej inštitúcii, a podmienkou umožňujúcou odôvodniť zamietnutie je to, že zverejnenie by mohlo „vážne“ narušiť rozhodovací proces inštitúcie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. júna 2012, Komisia/Agrofert Holding, C‑477/10 P, EU:C:2012:394, bod 77).
50
Ako však uviedol generálny advokát v bode 58 svojich návrhov, nič to nemení na tom, ako už Súdny dvor konštatoval, že uvedená výnimka sa uplatňuje na každý dokument obsahujúce takéto stanoviská (rozsudok z 21. júla 2011, Švédsko/MyTravel a Komisia, C‑506/08 P, EU:C:2011:496, bod 93).
51
V prejednávanej veci z ustanovení upravujúcich postup, v rámci ktorého boli vyjadrené hlasy členských štátov, na ktoré sa vzťahuje žiadosť žalobcov v prvostupňovom konaní, vyplýva, že tieto hlasy predstavujú fázu predmetného rozhodovacieho procesu a treba ich považovať za stanovisko pre vnútornú potrebu, ktoré je súčasťou rokovaní a predbežných porád v rámci Komisie v zmysle článku 4 ods. 3 druhého pododseku nariadenia č. 1049/2001.
52
Konkrétne sa týmito hlasmi, odovzdanými v rámci Scopaff, členské štáty vyslovili za návrh nariadenia Komisie, ktorým sa mení príloha III k nariadeniu č. 1925/2006, ktorá podľa článku 8 odseku 2 a článku 14 ods. 3 tohto nariadenia môže byť zmenená regulačným postupom s kontrolou v zmysle článku 5a rozhodnutia 1999/468.
53
Po skončení hlasovania v tomto výbore, ktorý pomáha Komisii v súlade s článkom 58 nariadenia č. 178/2002 a článkom 5a ods. 1 rozhodnutia 1999/468, a vzhľadom na kladné stanovisko uvedeného výboru, ktoré z hlasovania vyplynulo, Komisia podľa článku 5a ods. 3 písm. a) uvedeného rozhodnutia predložila tento návrh nariadenia Parlamentu a Rade na kontrolu.
54
Ako Všeobecný súd správne konštatoval v bode 43 napadnutého rozsudku, hlasy, ktorých sa týkala žiadosť žalobcov v prvostupňovom konaní a na základe ktorých dotknutý výbor prijal stanovisko predtým, ako Komisia predložila svoj návrh nariadenia Parlamentu a Rade, predstavujú „stanovisko“ v zmysle článku 4 ods. 3 druhého pododseku nariadenia č. 1049/2001, ktoré nemožno ako také považovať za konečný výsledok predmetného rozhodovacieho procesu.
55
V prvom rade totiž, ako v podstate uviedol generálny advokát v bode 62 svojich návrhov, nič v nariadení č. 1049/2001 neumožňuje vylúčiť z pôsobnosti článku 4 ods. 3 druhého pododseku tohto nariadenia dokumenty, ktoré nie sú označené ako „stanovisko“, ale ktoré má dotknutá inštitúcia k dispozícii a sú určené pre vnútornú potrebu v rámci rokovaní a predbežných porád tejto inštitúcie. Vzhľadom na to, že nemožno spochybniť, že hlasy, ktorých sa týka žiadosť žalobcov v prvostupňovom konaní, konkretizujú stanoviská členských štátov v rámci výboru Scopaff k opatreniam plánovaným Komisiou na účely zmeny prílohy III k nariadeniu č. 1925/2006, treba teda tieto hlasy považovať za stanoviská v zmysle článku 4 ods. 3 druhého pododseku nariadenia č. 1049/2001.
56
V druhom rade z článku 5a ods. 3 a 4 rozhodnutia 1999/468 vyplýva, že kladné alebo záporné stanovisko prijaté dotknutým výborom, v tomto prípade výborom Scopaff, po hlasovaní zástupcov členských štátov, ktoré ho tvoria, nemôže predurčiť, či opatrenia zamýšľané Komisiou budú alebo nebudú prijaté, keďže táto inštitúcia je v každom prípade povinná predložiť Parlamentu a Rade návrh opatrení nezávisle od obsahu stanoviska vydaného týmto výborom.
57
Je pravda, že v zmysle článku 5a ods. 3 rozhodnutia 1999/468, ak sú opatrenia zamýšľané Komisiou, ako je to v prejednávanej veci, v súlade so stanoviskom výboru, Komisia „bezodkladne predloží“ návrh opatrení Parlamentu a Rade na kontrolu. Na rozdiel od toho, čo zrejme tvrdia žalobcovia v prvostupňovom konaní, znenie tohto ustanovenia nemôže mať za následok zmenu postavenia výboru, ktorý podľa odseku 1 tohto článku 5a pomáha Komisii, ani zmenu povahy hlasovania členských štátov v tomto výbore v závislosti od obsahu stanoviska vydaného príslušným výborom. Toto hlasovanie teda nemožno v žiadnom prípade považovať za hlasovanie, ktoré samo osebe vedie k prijatiu pozmeňujúceho nariadenia, akým je v prejednávanej veci nariadenie č. 2021/468.
58
Argumentácia žalobcov v prvostupňovom konaní uvedená v bode 46 tohto rozsudku nemôže tieto úvahy spochybniť. Skutočnosť, že hlasy členských štátov v rámci postupu, akým je rozhodovací proces, na ktorý sa odvoláva Komisia v prejednávanej veci, patria do pôsobnosti článku 4 ods. 3 druhého pododseku nariadenia č. 1049/2001, totiž neznamená, že občania Únie by vo všeobecnosti nemali právo poznať obsah týchto hlasov, a preto ju nemožno považovať za ohrozenie demokratickej legitimity vykonávacích aktov Únie. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v súlade s týmto ustanovením môže byť prístup k dokumentu obsahujúcemu stanoviská pre vnútornú potrebu, ktoré sú súčasťou rokovaní a predbežných porád v dotknutej inštitúcii, odmietnutý aj po prijatí rozhodnutia, a to len ak by zverejnenie tohto dokumentu mohlo vážne narušiť rozhodovací proces inštitúcie, pokiaľ nepreváži záujem na jeho zverejnení.
59
Treba však pripomenúť, ako uviedol generálny advokát v bode 67 svojich návrhov, že účelom nariadenia č. 1049/2001 je podľa jeho článku 1 písm. a) v spojení s jeho odôvodnením 4 poskytnúť verejnosti čo najširšie právo na prístup k dokumentom inštitúcií. Toto právo síce nepochybne podlieha – aj v prípade dokumentov týkajúcich sa činnosti inštitúcie v jej postavení normotvorcu – určitým obmedzeniam z dôvodu verejného alebo súkromného záujmu, avšak vzhľadom na to, že tieto výnimky sa odchyľujú od zásady čo najširšieho prístupu verejnosti k dokumentom, treba ich vykladať a uplatňovať reštriktívne (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. januára 2025, Komisia/Pollinis France, C‑726/22 P, EU:C:2025:17, bod 62 a citovanú judikatúru).
60
Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné zamietnuť jediný odvolací dôvod, ktorý uviedli žalobcovia v prvostupňovom konaní, a v dôsledku toho aj vzájomné odvolanie v celom rozsahu.
O hlavnom odvolaní
61
Na podporu svojho odvolania Komisia uvádza dva odvolacie dôvody, z ktorých prvý je založený na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa dopustil Všeobecný súd tým, že rozhodol, že právny rámec uplatniteľný na komitológiu nie je relevantný v rámci preskúmania otázky, či by zverejnenie požadovaných dokumentov vážne narušilo rozhodovací proces tejto inštitúcie v zmysle článku 4 ods. 3 druhého pododseku nariadenia č. 1049/2001, a druhý na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa dopustil Všeobecný súd tým, že v rámci tohto preskúmania celkovo neposúdil všetky relevantné faktory.
O prvom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
62
Prvý odvolací dôvod sa delí na dve časti.
63
V prvej časti prvého odvolacieho dôvodu Komisia vytýka Všeobecnému súdu, že sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri uplatnení zásady koherentného výkladu nariadenia č. 1049/2001, ktorý by bol v súlade s inými odvetvovými predpismi, ktoré sa priamo netýkajú prístupu k dokumentom, a tým porušil svoju povinnosť odôvodnenia.
64
S odvolaním sa konkrétne na body 64 a 67 napadnutého rozsudku Komisia zastáva názor, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď konštatoval, že článok 10 ods. 1 nariadenia č. 182/2011 a článok 10 ods. 2 vzorového rokovacieho poriadku nie sú relevantné v oblasti prístupu k dokumentom. Tieto ustanovenia sú podľa nej relevantné pre uplatnenie výnimky stanovenej v článku 4 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001 a mali byť zohľadnené v rámci analýzy týkajúcej sa existencie rizika narušenia rozhodovacieho procesu tejto inštitúcie. Na podporu týchto tvrdení sa Komisia odvoláva na rozsudky z 29. júna 2010, Komisia/Technische Glaswerke Ilmenau (C‑139/07 P, EU:C:2010:376, body 58 a 59); z 21. septembra 2010, Švédsko a i./API a Komisia (C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P, EU:C:2010:541, bod 79 a nasl.); z 28. júna 2012, Komisia/Agrofert Holding (C‑477/10 P, EU:C:2012:394), ako aj zo 14. novembra 2013, LPN a Fínsko/Komisia (C‑514/11 P a C‑605/11 P, EU:C:2013:738, body 59 až 64).
65
Vzhľadom na tieto rozsudky sa Komisia domnieva, že skutočnosť, že pravidlá komitológie stanovujú, že súhrnné záznamy z rokovaní uskutočnených na základe týchto pravidiel musia uvádzať výsledok hlasovania bez uvedenia jednotlivých stanovísk členov, je súčasťou relevantných „objektívnych dôvodov“, ktoré treba zohľadniť pri konkrétnom posúdení dôvernosti dokumentov týkajúcich sa jednotlivých hlasov. Keďže Všeobecný súd nevysvetlil dôvody, pre ktoré sa odchýlil od rozsudkov uvedených v predchádzajúcom bode tohto rozsudku, podľa Komisie porušil aj svoju povinnosť odôvodnenia.
66
V druhej časti prvého odvolacieho dôvodu Komisia tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne vyložil článok 13 vzorového rokovacieho poriadku. Cituje najmä body 66 a 67 napadnutého rozsudku a v podstate tvrdí, že ak by sa riadne nezohľadnili pravidlá komitológie, stali by sa bezpredmetnými. Výklad článku 13 vzorového rokovacieho poriadku Všeobecným súdom však odporuje jeho zneniu, ako aj zneniu článku 10 ods. 2 tohto rokovacieho poriadku, keďže tieto dve ustanovenia odrážajú citlivú povahu jednotlivých stanovísk vyjadrených členskými štátmi.
67
Zo znenia týchto ustanovení v ich vzájomnej súvislosti, ako aj z článku 10 nariadenia č. 182/2011, na ktorý odkazuje článok 10 ods. 2 vzorového rokovacieho poriadku, jasne vyplýva, že jednotlivé stanoviská členov dotknutého výboru, ako aj dokumenty odovzdané týmto členom obsahujú citlivé informácie. Komisia v tejto súvislosti zdôrazňuje rozdiel medzi článkom 13 ods. 2 vzorového rokovacieho poriadku, ktorý je formulovaný v absolútnych pojmoch, na jednej strane a článkom 13 ods. 3, ktorý výslovne uvádza výnimky týkajúce sa dokumentov vymieňaných so zástupcami tretích strán v rámci komitologických výborov na strane druhej. Hoci Komisia pripúšťa, že „hlavnou zásadou je transparentnosť“, domnieva sa, že z uvedeného rozdielu, ako aj z ustanovení nariadenia č. 182/2011 vyplýva, že normotvorca Únie zamýšľal priznať „rokovaniam“ v rámci komitológie, ako aj jednotlivým stanoviskám vyjadreným členmi týchto výborov zvýšenú ochranu. Tieto pravidlá nemožno vylúčiť len z dôvodu, že dokumenty odovzdané v rámci komitológie patria do pôsobnosti nariadenia č. 1049/2001.
68
Komisia okrem toho s odkazom na bod 63 napadnutého rozsudku tvrdí, že pravidlá, akým je článok 339 ZFEÚ, nepredstavujú lex specialis umožňujúci odchýliť sa od požiadaviek stanovených nariadením č. 1049/2001, ale môžu a musia byť zohľadnené v rámci jeho uplatnenia, keďže uvedené nariadenie nestanovuje vopred a in abstracto osobitnú úroveň transparentnosti uplatniteľnú na činnosti Únie a neobmedzuje rôzne právne alebo skutkové okolnosti, ktoré by mohli byť vzaté do úvahy na účely preukázania in concreto, že zverejnenie dokumentu môže poškodiť záujmy, ktoré môžu byť chránené článkom 4 tohto nariadenia.
69
Komisia napokon tvrdí, že z rovnakých dôvodov, ako sú dôvody uvedené v bodoch 66 až 68 tohto rozsudku, sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 73 až 76 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že Komisia vychádzala z abstraktného odôvodnenia týkajúceho sa zachovania spolupráce medzi členskými štátmi v rámci komitológie vo všeobecnosti.
70
Žalobcovia v prvostupňovom konaní, ktorých v konaní podporuje Holandské kráľovstvo, túto argumentáciu spochybňujú.
Posúdenie Súdnym dvorom
71
Dvoma časťami svojho prvého odvolacieho dôvodu, ktoré treba preskúmať spoločne, Komisia v podstate na jednej strane spochybňuje výklad ustanovení nariadenia č. 182/2011 a vzorového rokovacieho poriadku, ku ktorému dospel Všeobecný súd. Podľa tejto inštitúcie tieto ustanovenia zakotvujú dôvernosť práce výboru, ako je Scopaff, a najmä dôvernosť stanovísk vyjadrených členskými štátmi v rámci tohto výboru. Na druhej strane Komisia spochybňuje súvislosť, ktorú Všeobecný súd identifikoval medzi týmito ustanoveniami a ustanoveniami nariadenia č. 1049/2001.
72
Touto argumentáciou pritom Komisia v podstate žiada Súdny dvor, aby v prejednávanej veci uznal existenciu všeobecnej domnienky dôvernosti, a teda nezverejnenia niektorých dokumentov týkajúcich sa komitológie, najmä dokumentov týkajúcich sa jednotlivých stanovísk členských štátov vyjadrených počas práce výborov, akým je Scopaff.
73
Treba pripomenúť, že na účely odôvodnenia zamietnutia prístupu k dokumentu, o ktorého zverejnenie sa žiada, podľa ustálenej judikatúry v zásade nestačí, že tento dokument spadá do rámca činnosti uvedenej v článku 4 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001. Dotknutá inštitúcia musí tiež poskytnúť vysvetlenie, pokiaľ ide o to, ako by prístup k uvedenému dokumentu mohol konkrétne ohroziť záujem chránený výnimkou upravenou v tomto článku, na ktorú sa táto inštitúcia odvoláva (pozri v tomto zmysle rozsudky z 29. júna 2010, Komisia/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, EU:C:2010:376, bod 53, a z 27. februára 2014, Komisia/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, bod 64, ako aj citovanú judikatúru).
74
Súdny dvor však pripustil, že v tejto súvislosti sa dotknutá inštitúcia Únie môže opierať o všeobecné domnienky uplatňujúce sa na určité kategórie dokumentov, pretože na žiadosti o zverejnenie týkajúce sa dokumentov rovnakej povahy možno uplatniť podobné všeobecné úvahy (rozsudok z 27. februára 2014, Komisia/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, bod 65 a citovaná judikatúra).
75
Uznanie všeobecnej domnienky vo vzťahu k novej kategórii dokumentov však predpokladá, že sa najprv preukáže, že zverejnenie tohto druhu dokumentov patriacich do tejto kategórie by rozumne predvídateľným spôsobom mohlo skutočne ohroziť záujem chránený touto výnimkou. Navyše všeobecné domnienky predstavujú výnimku z povinnosti dotknutej inštitúcie Únie konkrétne a individuálne skúmať jednotlivé dokumenty uvedené v žiadosti o prístup a zároveň vo všeobecnosti zo zásady čo najširšieho prístupu verejnosti k dokumentom inštitúcií Únie, a preto sa musia vykladať a uplatňovať reštriktívne (rozsudok zo 4. septembra 2018, ClientEarth/Komisia, C‑57/16 P, EU:C:2018:660, bod 80 a citovaná judikatúra).
76
V takejto situácii uznanie všeobecnej domnienky, podľa ktorej by zverejnenie dokumentov určitej povahy v zásade mohlo ohroziť ochranu jedného zo záujmov uvedených v článku 4 nariadenia č. 1049/2001, umožňuje dotknutej inštitúcii posúdiť žiadosť ako celok a odpovedať na ňu zodpovedajúcim spôsobom (rozsudok z 27. februára 2014, Komisia/EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, bod 68 a citovaná judikatúra).
77
V prejednávanej veci v prvom rade, ako správne uviedol Všeobecný súd v bode 67 napadnutého rozsudku, článok 9 ods. 2 nariadenia č. 182/2011 v spojení s odôvodnením 19 tohto nariadenia spresňuje, že právo na prístup k dokumentom patriacim do jeho pôsobnosti sa vykonáva v rámci nariadenia č. 1049/2001. Ako v tejto súvislosti vyplýva z toho istého bodu napadnutého rozsudku, článok 10 ods. 1 nariadenia č. 182/2011, ktorý len uvádza prvky, ktoré musia byť zahrnuté do registra činnosti výboru, akým je Scopaff, je irelevantný, keďže toto ustanovenie neobsahuje žiadne osobitné pravidlo týkajúce sa prístupu k týmto prvkom alebo iným dokumentom.
78
V druhom rade, ako Všeobecný súd pripomenul v bodoch 63 až 68 napadnutého rozsudku, ustanovenia vzorového rokovacieho poriadku nemožno vykladať ani v tom zmysle, že vylučujú prístup verejnosti k jednotlivým stanoviskám členských štátov. Konkrétne okolnosť, že článok 10 ods. 2 tohto rokovacieho poriadku stanovuje, že súhrnný záznam z práce výborov neuvádza tieto jednotlivé stanoviská, nemôže nijako predurčovať, ako správne uviedol Všeobecný súd v bode 64 tohto rozsudku, prístup verejnosti na požiadanie k dokumentom obsahujúcim tieto jednotlivé stanoviská. Pokiaľ ide o článok 13 uvedeného rokovacieho poriadku, obsahuje ustanovenia, ktoré výslovne upravujú vzťahy medzi týmto rokovacím poriadkom a nariadením č. 1049/2001. Podľa odseku 1 tohto článku 13 totiž žiadosti o prístup k dokumentom výborov Komisia bez výnimky vybavuje v súlade s nariadením č. 1049/2001.
79
Je pravda, ako Všeobecný súd zdôraznil v bode 66 napadnutého rozsudku, že odsek 2 uvedeného článku 13 stanovuje, že „rokovania“ výborov majú dôvernú povahu. Treba však konštatovať, že odsek 3 toho istého článku 13, podľa ktorého sa na dokumenty odovzdané členom výboru, expertom a zástupcom tretích strán vzťahuje režim stanovený nariadením č. 1049/2001 bez ohľadu na ich dôvernú povahu, neobsahuje žiadnu výnimku.
80
V každom prípade článok 13 vzorového rokovacieho poriadku, ktorý je podľa článku 9 ods. 1 nariadenia č. 182/2011 textom „vypracovaným“ a „uverejneným“ Komisiou „po porade s členskými štátmi“, sa má vykladať v súlade s nariadením č. 1049/2001, ktorým, ako bolo pripomenuté v bode 59 tohto rozsudku, normotvorca Únie zakotvil zásadu čo najširšieho prístupu k dokumentom inštitúcií Únie.
81
Z uvedeného vyplýva, že Všeobecný súd v bodoch 67 a 68 napadnutého rozsudku správne a v súlade so svojou povinnosťou odôvodnenia rozhodol, že právny rámec týkajúci sa komitológie nemôže sám osebe ani brániť právu na prístup k dokumentom vyplývajúcim z nariadenia č. 1049/2001, ani umožniť Komisii tvrdiť, že existuje riziko vážneho narušenia jej rozhodovacieho procesu.
82
Judikatúra, na ktorú sa v tejto súvislosti odvoláva Komisia, je v prejednávanej veci irelevantná.
83
Po prvé v rozsudku z 29. júna 2010, Komisia/Technische Glaswerke Ilmenau (C‑139/07 P, EU:C:2010:376), Súdny dvor konštatoval, že všeobecné domnienky, aké sú uvedené v bode 74 tohto rozsudku, môžu vyplývať z právnej úpravy uplatniteľnej na konania o preskúmaní štátnej pomoci, ako aj z judikatúry týkajúcej sa práva nahliadať do dokumentov založených v príslušnom administratívnom spise. Ako Súdny dvor konštatoval v bode 56 tohto rozsudku, nariadenie Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca 1999 ustanovujúce podrobné pravidlá na uplatňovanie článku 93 Zmluvy o ES (Ú. v. ES L 83, 1999, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 339), uplatniteľné vo veci, v ktorej bol vyhlásený uvedený rozsudok, nepriznáva „dotknutým osobám žiadne právo na prístup k dokumentom založeným v administratívnom spise Komisie“ v rámci konania o preskúmaní štátnej pomoci. To však nie je prípad nariadenia č. 182/2011 ani vzorového rokovacieho poriadku, ktoré, ako vyplýva z bodov 77 a 78 tohto rozsudku, odkazujú buď výslovne, alebo v podstate na režim prístupu k dokumentom stanovený nariadením č. 1049/2001.
84
Po druhé úvahy podobné tým, ktoré sú uvedené v rozsudku citovanom v predchádzajúcom bode, platia, ako uvádza Súdny dvor v bode 59 svojho rozsudku z 28. júna 2012, Komisia/Agrofert Holding (C‑477/10 P, EU:C:2012:394), v oblasti konania o kontrole koncentrácií medzi podnikmi. V bode 62 tohto rozsudku sa totiž konštatovalo, že všeobecný prístup k dokumentom, ktoré si vymieňala Komisia s oznamujúcimi subjektmi alebo tretími osobami na základe nariadenia č. 1049/2001, v rámci takéhoto konania by mohol ohroziť rovnováhu, ktorú normotvorca Únie zamýšľal dosiahnuť medzi povinnosťou dotknutých podnikov oznámiť Komisii prípadné citlivé obchodné informácie, aby táto inštitúcia mohla posúdiť zlučiteľnosť plánovanej koncentrácie so spoločným trhom a zárukou zvýšenej ochrany, ktorá sa s ohľadom na služobné a obchodné tajomstvo vzťahuje na informácie takto oznámené Komisii. Ako však uviedol generálny advokát v bode 91 svojich návrhov, vzorový rokovací poriadok nemožno považovať za výsledok takejto rovnováhy stanovenej normotvorcom Únie na účely ochrany práce komitologických výborov.
85
Po tretie Súdny dvor vo svojom rozsudku zo 14. novembra 2013, LPN a Fínsko/Komisia (C‑514/11 P a C‑605/11 P, EU:C:2013:738), uznal existenciu všeobecnej domnienky, aká je uvedená v bode 74 tohto rozsudku, pokiaľ ide o dokumenty týkajúce sa konania o nesplnení povinnosti. Z bodu 59 prvého uvedeného rozsudku vyplýva, že právo Únie nestanovuje právo jednotlivca nahliadať do spisu týkajúceho sa takéhoto konania, aj keď toto konanie bolo začaté na základe jeho sťažnosti. Treba však konštatovať, že v prejednávanej veci nie sú relevantné také úvahy, aké sú uvedené v bode 63 uvedeného rozsudku, ktoré osobitne odkazujú na možné dôsledky prípadného zverejnenia dokumentov patriacich do takého spisu na priebeh dotknutého konania o nesplnení povinnosti.
86
Po štvrté právny rámec uplatniteľný na komitológiu nemožno porovnávať ani s pravidlami upravujúcimi sprístupnenie vyjadrení predložených inštitúciou v rámci súdneho konania. Podľa judikatúry nie je stanovené všeobecné právo tretích osôb na prístup k vyjadreniam predloženým Súdnemu dvoru v rámci takýchto konaní (rozsudok z 21. septembra 2010, Švédsko a i./API a Komisia, C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P, EU:C:2010:541, bod 99).
87
Napokon judikatúra, na ktorú sa odvoláva Komisia na podporu svojej argumentácie, nemôže byť v prejednávanej veci uplatniteľná vzhľadom na osobitnú povahu konania, ktorého sú požadované dokumenty súčasťou.
88
Ako v tejto súvislosti vyplýva z článku 2 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 182/2011, výbory, akým je Scopaff, pomáhajú Komisii najmä pri prijímaní vykonávacích aktov všeobecnej pôsobnosti. Okrem toho podľa odôvodnenia 7a rozhodnutia 1999/468 regulačný postup s kontrolou uplatnený v prejednávanej veci musí umožniť obom zložkám legislatívneho orgánu uskutočniť kontrolu pred prijatím opatrení, ktorých cieľom je zmeniť a doplniť nepodstatné prvky aktu prijatého riadnym legislatívnym postupom.
89
Pri skúmaní argumentácie Komisie je preto potrebné zohľadniť výhody prameniace podľa odôvodnenia 2 nariadenia č. 1049/2001 zo zvýšenej transparentnosti, ktorými sú možnosť občanov tesnejšie sa zapájať do rozhodovacieho procesu, ako aj skutočnosť, že v demokratickom systéme sa administratíva stáva legitímnejšou, efektívnejšou a zodpovednejšou voči občanovi (rozsudok z 1. júla 2008, Švédsko a Turco/Rada, C‑39/05 P a C‑52/05 P, EU:C:2008:374, bod 45).
90
Tieto úvahy sú síce osobitne dôležité, pokiaľ inštitúcie Únie konajú v postavení normotvorcu (rozsudok z 1. júla 2008, Švédsko a Turco/Rada, C‑39/05 P a C‑52/05 P, EU:C:2008:374, bod 46), sú však rovnako relevantné, keď Komisia vykonáva svoje právomoci v rámci postupu prijímania vykonávacích aktov všeobecnej pôsobnosti, akým je postup vypracovania návrhu nariadenia, ktorým sa mení príloha III k nariadeniu č. 1925/2006, teda aktov, ktoré, ako uviedol generálny advokát v bode 100 svojich návrhov, môžu mať vplyv na občanov v celej Únii.
91
Vzhľadom na vyššie uvedené sa musí prvý odvolací dôvod zamietnuť.
O druhom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
92
Druhý odvolací dôvod sa skladá z dvoch častí.
93
V prvej časti druhého odvolacieho dôvodu Komisia vytýka Všeobecnému súdu, že porušil svoju povinnosť odôvodnenia a že nedostatočne posúdil dôvody, o ktoré sa opiera sporné rozhodnutie.
94
Konkrétne Všeobecný súd rozdelil dôvody uvedené v tomto rozhodnutí do dvoch kategórií, pričom prvú tvoria dôvody týkajúce sa „individuálneho stanoviska členských štátov v rámci komitológie“, preskúmané v bodoch 54 až 69 napadnutého rozsudku, a druhú dôvody týkajúce sa „spolupráce členských štátov v rámci komitológie“, ktoré boli preskúmané v bodoch 70 až 76 tohto rozsudku. Všeobecný súd nepreskúmal riziko zverejnenia dotknutých dokumentov z hľadiska zásady lojálnej spolupráce stanovenej v článku 4 ods. 3 ZEÚ. Toto ustanovenie by pritom umožnilo odôvodniť nezverejnenie dôverných informácií, ak by ich zverejnenie mohlo ohroziť legislatívny proces.
95
Všeobecný súd okrem toho nezohľadnil skutočnosť, že postup prijímania nariadenia č. 2021/468 nebol úplne ukončený, čo predstavuje podstatný prvok preukazujúci, že „nie je vylúčené, že Komisia musí opätovne otvoriť rokovania pred [jeho] konečným prijatím…“. Všeobecný súd preto porušil svoju povinnosť odôvodnenia a vykonal „neúplné posúdenie tvrdení, ktoré Komisia uviedla v [spornom] rozhodnutí“.
96
V druhej časti druhého odvolacieho dôvodu Komisia tvrdí, že Všeobecný súd celkovo neposúdil okolnosti, na ktoré pri posúdení existencie rizika vážneho narušenia rozhodovacieho procesu uvedeného v spornom rozhodnutí poukázala táto inštitúcia.
97
Žalobcovia v prvostupňovom konaní túto argumentáciu spochybňujú.
Posúdenie Súdnym dvorom
98
Dvoma časťami svojho druhého odvolacieho dôvodu, ktoré treba preskúmať spoločne, Komisia v podstate vytýka Všeobecnému súdu, že v rámci svojho posúdenia existencie rizika vážneho narušenia rozhodovacieho procesu tejto inštitúcie nevykonal celkové posúdenie dôkazov, ktoré predložila. Všeobecný súd konkrétne odmietol relevantnosť jednak článku 4 ods. 3 ZEÚ a jednak komitologických pravidiel týkajúcich sa dôvernosti práce výborov, akým je výbor Scopaff. Za týchto okolností Všeobecný súd okrem toho údajne porušil svoju povinnosť odôvodnenia.
99
Ako vyplýva z bodov 73 a 74 tohto rozsudku, s výnimkou prípadov, keď Súdny dvor uzná všeobecnú domnienku nezverejnenia určitej kategórie dokumentov, sú inštitúcie Únie povinné vykonať individuálne a konkrétne preskúmanie každého z dokumentov požadovaných na základe nariadenia č. 1049/2001 a poskytnúť špecifické vysvetlenia týkajúce sa rizika narušenia rozhodovacieho procesu, na ktoré poukazujú, a nemôžu sa teda pri odôvodnení nesprístupnenia týchto dokumentov uspokojiť s abstraktnými a všeobecnými dôvodmi.
100
Ako však vyplýva z úvah uvedených v rámci preskúmania prvého dôvodu tohto odvolania, predpoklad, z ktorého Komisia vychádzala v spornom rozhodnutí, a to, že regulačný rámec upravujúci komitológiu chráni vo vzťahu k akejkoľvek žiadosti o prístup k dokumentom dôvernosť jednotlivých stanovísk členských štátov, je nesprávny.
101
Vzhľadom na tieto konštatovania žiadne z tvrdení uvedených Komisiou v rámci jej druhého odvolacieho dôvodu nemôže spochybniť bod 73 napadnutého rozsudku, v ktorom Všeobecný súd dospel k záveru, že sporné rozhodnutie je založené na abstraktnom odôvodnení týkajúcom sa zachovania spolupráce medzi členskými štátmi v rámci komitológie vo všeobecnosti.
102
To platí najmä pre okolnosť, na ktorú sa odvoláva Komisia, že Všeobecný súd neposúdil ako samostatné tvrdenie jej argument založený na článku 4 ods. 3 ZEÚ, na ktorý sa Všeobecný súd v každom prípade výslovne odvolal v bode 72 napadnutého rozsudku. Všeobecný súd totiž v bodoch 73 a 74 tohto rozsudku uviedol bez toho, aby to Komisia spochybnila v štádiu tohto odvolania, že negatívne dôsledky uvedené v spornom rozhodnutí, pokiaľ ide o spoluprácu členských štátov, nemajú nijakú konkrétnu súvislosť s osobitnými okolnosťami predmetného rozhodovacieho procesu, pričom tieto negatívne dôsledky sa zakladajú na predpoklade, že komitológia chráni dôvernosť jednotlivých stanovísk členských štátov vo vzťahu ku každej žiadosti o prístup k dokumentom, čo je predpoklad, ktorý je nesprávny, ako bolo pripomenuté v bode 100 tohto rozsudku.
103
To isté platí, pokiaľ ide o tvrdenia Komisie, podľa ktorých Všeobecný súd nezohľadnil komitologické pravidlá týkajúce sa dôvernosti konaní, o aké ide v prejednávanej veci. V tejto súvislosti Všeobecný súd v bodoch 68 a 69 napadnutého rozsudku rozhodol, že hoci právny rámec týkajúci sa komitológie nemôže brániť právu na prístup k dokumentom vyplývajúcemu z nariadenia č. 1049/2001 ani viesť Komisiu k tvrdeniu, že existuje riziko vážneho narušenia rozhodovacieho procesu len z dôvodu uplatniteľnosti tohto právneho rámca, nijako to nebráni tejto inštitúcii, aby v riadne odôvodnených prípadoch zamietla prístup k takým dokumentom, akými sú dokumenty požadované v prejednávanej veci, ak by ich zverejnenie mohlo konkrétne poškodiť záujmy chránené výnimkami stanovenými v článku 4 tohto nariadenia. Komisia však netvrdí, že v spornom rozhodnutí uviedla konkrétne skutočnosti, ktoré by mohli preukázať existenciu takéhoto rizika, pokiaľ ide o dotknutý rozhodovací proces.
104
Okrem toho, hoci Komisia tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne rozdelil dôvody uvedené v spornom rozhodnutí na dve kategórie, treba konštatovať, že táto inštitúcia nevysvetľuje, v čom Všeobecný súd nezohľadnil všetky relevantné skutočnosti v prejednávanej veci, ani dôvody, pre ktoré by iná metóda preskúmania týchto dôvodov viedla k inému výsledku.
105
Za týchto okolností Komisia nemôže ani tvrdiť, že Všeobecný súd porušil svoju povinnosť odôvodnenia.
106
Napokon treba zamietnuť tvrdenie Komisie založené na tom, že Všeobecný súd nepreskúmal skutočnosť, že postup prijímania nariadenia č. 2021/468 nebol úplne ukončený, čo podľa Komisie vyplýva zo sporného rozhodnutia.
107
Na jednej strane totiž treba konštatovať, že najmä z bodu 25 a z výroku napadnutého rozsudku vyplýva, že v tomto rozhodnutí sa Komisia, ktorá vo svojom odvolaní nenamieta skreslenie v tejto súvislosti, odvolala na druhý pododsek článku 4 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001, a nie na prvý pododsek tohto odseku 3, ktorý sa týka ochrany stále prebiehajúceho rozhodovacieho procesu. Ako uviedol generálny advokát v bode 114 svojich návrhov, keďže sa Komisia opiera o tento druhý pododsek, nemôže sa odvolávať na údajné neukončenie konania pri tvrdení, že zverejnenie požadovaných dokumentov by vážne narušilo jej rozhodovací proces.
108
Na druhej strane a v každom prípade bolo nariadenie č. 2021/468 prijaté 18. marca 2021, teda pred prijatím sporného rozhodnutia 7. apríla toho istého roku. Nemožno teda konštatovať, že postup prijímania tohto nariadenia nebol v čase prijatia tohto rozhodnutia úplne ukončený.
109
Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné zamietnuť druhý odvolací dôvod, a v dôsledku toho aj odvolanie v celom rozsahu.
O trovách
110
Podľa článku 184 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne o trovách konania.
111
Podľa článku 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe jeho článku 184 ods. 1 na konanie o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
112
Keďže Komisia nemala vo svojom hlavnom odvolaní úspech a žalobcovia v prvostupňovom konaní navrhli uložiť tejto inštitúcii povinnosť nahradiť trovy konania, je opodstatnené uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania súvisiace s hlavným odvolaním.
113
Keďže žalobcovia v prvostupňovom konaní nemali úspech vo svojom vzájomnom odvolaní a Komisia navrhla uložiť týmto účastníkom konania povinnosť nahradiť trovy konania, je opodstatnené uložiť im povinnosť nahradiť trovy konania súvisiace so vzájomným odvolaním.
114
Článok 140 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ktorý je tiež uplatniteľný na konanie o odvolaní podľa článku 184 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku, stanovuje, že členské štáty a inštitúcie, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci konania, znášajú svoje vlastné trovy konania.
115
Holandské kráľovstvo preto znáša svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:
1.
Hlavné odvolanie aj vzájomné odvolanie sa zamietajú.
2.
Európska komisia je povinná nahradiť trovy konania súvisiace s hlavným odvolaním.
3.
Covington & Burling LLP a pán Bart Van Vooren sú povinní nahradiť trovy konania súvisiace s vedľajším odvolaním.
4.
Holandské kráľovstvo znáša svoje vlastné trovy konania.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.