62007TO0215
UZNESENIE SUDCU ROZHODUJÚCEHO O PREDBEŽNOM OPATRENÍ
z 15. novembra 2007 (
*1
)
Vo veci T-215/07 R,
Beniamino Donnici, bydliskom v Castrolibero (Taliansko), v zastúpení: M. Sanino, G. M. Roberti, I. Perego a P. Salvatore, advokáti,
žalobca,
ktorého v konaní podporuje:
Talianska republika, v zastúpení: I. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci P. Gentili, avvocato dello Stato,
vedľajší účastník konania,
proti
Európskemu parlamentu, v zastúpení: H. Krück, N. Lorenz a A. Caiola, splnomocnení zástupcovia,
žalovanému,
ktorého v konaní podporuje:
Achille Occhetto, bydliskom v Ríme (Taliansko), v zastúpení: P. De Caterini a F. Paola, advokáti,
vedľajší účastník konania,
ktorej predmetom je návrh na odklad výkonu rozhodnutia Európskeho parlamentu z 24. mája 2007 o preskúmaní osvedčenia o zvolení Beniamina Donniciho za poslanca [2007/2121(REG)] do doby, než Súd prvého stupňa rozhodne o žalobe vo veci samej,
SUDCA ROZHODUJÚCI O PREDBEŽNOM OPATRENÍ,
zastupujúci predsedu Súdu prvého stupňa v súlade s článkom 106 rokovacieho poriadku a rozhodnutiami pléna Súdu prvého stupňa z 5. júla 2006, 6. júna a 19. septembra 2007,
vydal toto
Uznesenie
Právny rámec
1
Články 6 až 8, článok 12 a článok 13 ods. 3 aktu o priamych a všeobecných voľbách poslancov Európskeho parlamentu [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 278, 1976, s. 5), naposledy zmeneného, doplneného a prečíslovaného rozhodnutím Rady 2002/772/ES, Euratom z 25. júna 2002 a z 23. septembra 2002 (Ú. v. ES L 283, s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 137, ďalej len „akt z roku 1976“), stanovuje:
„Článok 6
1.   Členovia Európskeho parlamentu hlasujú jednotlivo a osobne. Pri výkone svojho mandátu nie sú viazaní žiadnymi pokynmi ani príkazmi.
2.   Členovia Európskeho parlamentu požívajú výsady a imunity, ktoré im prináležia podľa Protokolu z 8. apríla 1967 o výsadách a imunitách Európskych spoločenstiev.
Článok 7
1.   Funkcia člena Európskeho parlamentu je nezlučiteľná s funkciou:
—
člena vlády členského štátu,
—
člena Komisie Európskych spoločenstiev,
—
sudcu, generálneho advokáta alebo tajomníka Súdneho dvora Európskych spoločenstiev alebo Súdu prvého stupňa,
—
člena Rady guvernérov Európskej centrálnej banky,
—
člena Dvora audítorov Európskych spoločenstiev,
—
ombudsmana Európskych spoločenstiev,
—
člena Hospodárskeho a sociálneho výboru Európskeho hospodárskeho spoločenstva a Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu,
—
člena výborov alebo orgánov vytvorených na základe alebo podľa zmlúv o založení Európskeho hospodárskeho spoločenstva a Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu na účely hospodárenia s prostriedkami Spoločenstva alebo stálej a priamej funkcie v riadiacej správe,
—
člena správnej rady, riadiaceho výboru alebo zamestnanca Európskej investičnej banky,
—
činného úradníka alebo zamestnanca orgánov Európskych spoločenstiev alebo k nim pripojených špecializovaných subjektov alebo Európskej centrálnej banky.
2.   Od volieb do Európskeho parlamentu v roku 2004 je funkcia člena Európskeho parlamentu nezlučiteľná s funkciou poslanca národného parlamentu.
Ako výnimka z tohto pravidla a bez toho, aby bolo dotknuté uplatňovanie odseku 3:
—
poslanci Írskeho národného parlamentu, ktorí sú volení do Európskeho parlamentu v nasledujúcich voľbách, môžu vykonávať dvojitý mandát až do nových volieb do Írskeho národného parlamentu, pričom odvtedy sa bude uplatňovať prvý pododsek tohto odseku,
—
poslanci Parlamentu Spojeného kráľovstva, ktorí sú zároveň členmi Európskeho parlamentu počas päťročného obdobia, predchádzajúceho voľby do Európskeho parlamentu v roku 2004, môžu vykonávať dvojitý mandát až do volieb do Európskeho parlamentu v roku 2009, keď sa uplatní prvý pododsek tohto odseku.
…
Článok 8
S výhradou ustanovení tohto aktu sa volebný postup v každom členskom štáte spravuje jeho vnútroštátnymi predpismi.
Týmito vnútroštátnymi predpismi, ktoré môžu v prípade potreby zohľadniť osobitú situáciu v členských štátoch, nesmie byť dotknutá podstata pomerného volebného systému.
…
Článok 12
Európsky parlament overuje mandáty svojich členov. Na tento účel berie na vedomie členskými štátmi oficiálne vyhlásené výsledky a rozhoduje v sporoch, ktoré prípadne vzniknú na základe ustanovení tohto aktu, nie však ustanovení vnútroštátnych predpisov, na ktoré tento akt odkazuje.
Článok 13
…
3.   Ak právny predpis členského štátu výslovne požaduje odňatie mandátu člena Európskeho parlamentu, tento mandát skončí v súlade s týmito právnymi predpismi. Príslušné orgány o tom informujú Európsky parlament.“ [neoficiálny preklad]
2
Článok 3 a článok 4 ods. 3 a 4 Rokovacieho poriadku Európskeho parlamentu znejú:
„Článok 3
Preskúmanie osvedčení o zvolení za poslanca
1.   Po voľbách do Európskeho parlamentu predseda požiada príslušné orgány členských štátov, aby Parlamentu bezodkladne oznámili mená zvolených poslancov, ktorí tak budú môcť zaujať svoje miesta v Parlamente s účinnosťou od otvorenia prvej schôdze po voľbách.
Predseda zároveň upozorní tieto orgány na príslušné ustanovenia [aktu z roku 1976] a požiada ich, aby urobili potrebné opatrenia na zabránenie akejkoľvek nezlučiteľnosti funkcií s funkciou poslanca Európskeho parlamentu.
2.   Každý poslanec, o zvolení ktorého bol Parlament informovaný, podá predtým ako zaujme miesto v Parlamente písomné vyhlásenie, že nevykonáva žiadnu funkciu nezlučiteľnú s funkciou poslanca Európskeho parlamentu v zmysle článku 7 ods. 1 a 2 [aktu z roku 1976]. Toto vyhlásenie sa podáva po voľbách podľa možnosti do šiestich dní pred ustanovujúcou schôdzou Parlamentu. Kým nebudú osvedčenia o zvolení za poslanca preskúmané, alebo do rozhodnutia v akomkoľvek spore a za predpokladu, že poslanec už predtým podpísal hore uvedené písomné vyhlásenie, zaujme miesto v Parlamente a jeho orgánoch a požíva všetky práva s tým spojené.
Ak sa na základe skutočností preukázateľných z verejne prístupných zdrojov zistí, že poslanec vykonáva funkciu, ktorá je nezlučiteľná s funkciou poslanca Európskeho parlamentu v zmysle článku 7 ods. 1 alebo 2 [aktu z roku 1976], Parlament na základe oznámenia svojho predsedu potvrdí uvoľnenie mandátu.
3.   Na základe správy príslušného výboru Parlament bezodkladne preskúma osvedčenia o zvolení za poslanca a rozhodne o overení platnosti voľby každého novozvoleného poslanca a tiež o všetkých sporoch, ktoré mu boli postúpené podľa ustanovení [aktu z roku 1976], s výnimkou tých, ktoré sa zakladajú na vnútroštátnych právnych predpisoch upravujúcich voľby.
4.   Podkladom pre správu výboru je úradné oznámenie každého členského štátu o celkových výsledkoch volieb s menami zvolených kandidátov a prípadných náhradníkov, v poradí podľa výsledkov volieb.
Platnosť voľby poslanca nie je možné potvrdiť, pokiaľ neboli urobené písomné vyhlásenia požadované podľa tohto článku a prílohy I k rokovaciemu poriadku.
Na základe správy výboru môže Parlament kedykoľvek rozhodnúť prípadné spory o platnosti voľby poslanca.
5.   V prípade, že je poslanec menovaný v dôsledku odstúpenia kandidátov nachádzajúcich sa na tom istom zozname, výbor zodpovedný za preskúmanie osvedčení o zvolení za poslanca zabezpečí, aby sa tieto odstúpenia uskutočnili v súlade s [aktom z roku 1976] a čl. 4 ods. 3 tohto rokovacieho poriadku.
6.   Výbor zabezpečí, aby orgány členských štátov alebo Európskej únie bezodkladne oznámili Európskemu parlamentu každú informáciu, ktorá by mohla ovplyvniť výkon povinností poslanca Európskeho parlamentu alebo poradie náhradníkov, s uvedením dátumu účinnosti, ak ide o menovanie poslanca.
Ak príslušné orgány členských štátov začnú konanie, ktoré by mohlo viesť k zániku mandátu poslanca, predseda ich požiada, aby ho pravidelne informovali o priebehu konania. Predseda pridelí vec príslušnému výboru. Na základe návrhu tohto výboru môže Parlament prijať stanovisko k danej záležitosti.
Článok 4
Trvanie poslaneckého mandátu
…
3.   Poslanec, ktorý sa vzdáva mandátu, oznámi túto skutočnosť predsedovi. Zároveň uvedie dátum, kedy vzdanie sa mandátu nadobúda účinnosť, a ktorý nesmie byť neskôr ako tri mesiace po oznámení. Toto oznámenie má formu úradného záznamu spísaného v prítomnosti generálneho tajomníka alebo jeho zástupcu, overeného ich podpismi a podpisom dotknutého poslanca. Záznam sa okamžite predloží príslušnému výboru, ktorý ho zaradí do programu prvej schôdze nasledujúcej po predložení.
Ak podľa príslušného výboru nie je vzdanie sa mandátu v súlade s [aktom z roku 1976], informuje v tomto zmysle Parlament, ktorý môže rozhodnúť, či potvrdí uvoľnenie mandátu alebo nie.
V opačnom prípade sa uvoľnenie mandátu potvrdí s účinnosťou od dátumu uvedeného poslancom v úradnom zázname. Parlament o tejto veci nehlasuje.
…
4.   Ak príslušný orgán členského štátu oznámi predsedovi zánik mandátu poslanca Európskeho parlamentu v súlade s ustanoveniami práva tohto členského štátu buď v dôsledku nezlučiteľnosti funkcií v zmysle článku 7 ods. 3 [aktu z roku 1976], alebo v dôsledku straty mandátu podľa článku 13 ods. 3 toho aktu, predseda oznámi Parlamentu, že mandát zanikol v deň uvedený členským štátom, a požiada členský štát, aby bezodkladne obsadil uvoľnené miesto.
Ak príslušné orgány členských štátov alebo Únie alebo dotknutý poslanec oznámia predsedovi, že bol menovaný alebo zvolený do funkcie, ktorá je nezlučiteľná s funkciou poslanca Európskeho parlamentu v zmysle článku 7 ods. 1 alebo 2 [aktu z roku 1976], predseda o tom informuje Parlament, ktorý potvrdí uvoľnenie mandátu.“
3
Podľa článku 9 Rokovacieho poriadku Európskeho parlamentu a jeho prílohy I sú ďalej poslanci Parlamentu povinní podrobne uviesť svoje profesijné činnosti a iné platené funkcie alebo činnosti.
4
Články 2 a 30 rozhodnutia Európskeho parlamentu 2005/684/ES, Euratom z 28. septembra 2005, ktorým sa prijíma štatút poslancov Európskeho parlamentu (Ú. v. EÚ L 262, s. 1), uvádzajú:
„Článok 2
1.   Poslanci sú slobodní a nezávislí.
2.   Dohody o vzdaní sa mandátu poslanca v priebehu alebo na konci volebného obdobia sú neplatné.
…
Článok 30
Tento štatút nadobúda účinnosť prvým dňom volebného obdobia Európskeho parlamentu, ktoré sa začne v roku 2009.“
5
Odôvodnenie č. 4 štatútu poslancov pritom znie:
„Sloboda a nezávislosť poslancov, ktoré sú upravené v článku 2 a nie sú uvedené v žiadnom ustanovení primárneho práva, by mali byť upravené právnymi predpismi. Záväzky, ktoré poslanci vykonali s cieľom vzdať sa mandátu v danom čase, alebo ‚bianco‘ vyhlásenia o ich úmysle vzdať sa mandátu v bližšie neurčenom čase, ktoré môžu politické strany použiť podľa uváženia, sa považujú za nezlučiteľné so slobodou a nezávislosťou poslanca, a preto by nemali byť právne záväzné.“
Skutkové okolnosti
6
Žalobca Beniamino Donnici kandidoval vo voľbách do Európskeho parlamentu, ktoré sa konali 12. a 13. júna 2004, na spoločnej kandidátnej listine „Società Civile — Di Pietro Occhetto“ vo volebnom obvode Južné Taliansko. Kandidátna listina získala dve kreslá, jedno v tomto obvode a druhé vo volebnom obvode Severozápadné Taliansko. A. Di Pietro sa ako víťaz v oboch obvodoch rozhodol pre volebný obvod Južné Taliansko.
7
A. Occhetto sa vzhľadom na počet hlasov získaných v oboch volebných obvodoch umiestnil na volebných zoznamoch ako druhý v poradí, pričom predstihol žalobcu vo volebnom obvode Južné Taliansko a G. Chiesu v obvode Severozápadné Taliansko. Keďže sa A. Di Pietro rozhodol pre mandát za volebný obvod Južné Taliansko, A. Occhetto mal byť vyhlásený za zvoleného za volebný obvod Severeozápadné Taliansko. Písomným vyhlásením podpísaným pred notárom 6. júla 2004 a doručeným 7. júla 2004 na Ufficio elettorale nazionale per il Parlamento europeo presso la Corte di cassazione (Štátny volebný úrad pre Európsky parlament pri talianskom Kasačnom súde, ďalej len „taliansky volebný úrad“) sa však A. Occhetto, ktorý v tom čase pôsobil ako senátor v talianskom parlamente, „neodvolateľne“ vzdal mandátu poslanca Európskeho parlamentu za jeden i druhý volebný obvod.
8
V nadväznosti na toto vzdanie sa zaslal 12. novembra 2004 taliansky volebný úrad Parlamentu oficiálne výsledky volieb do Európskeho parlamentu spolu so zoznamom zvolených kandidátov a ich náhradníkov. Taliansky volebný úrad vyhlásil za zvolených G. Chiesu za volebný obvod Severozápadné Taliansko a Di Pietra za volebný obvod Južné Taliansko, takže žalobca sa v poslednom menovanom obvode ocitol na mieste prvého nezvoleného kandidáta.
9
V parlamentných voľbách, ktoré sa konali v Taliansku 9. a 10. apríla 2006, bol A. Di Pietro zvolený za poslanca talianskeho parlamentu a s účinnosťou od 28. apríla 2006 sa rozhodol pre vnútroštátny mandát. Pretože je táto funkcia podľa článku 7 ods. 2 aktu z roku 1976 nezlučiteľná s funkciou člena Parlamentu, 27. apríla 2006 skonštatoval Parlament uvoľnenie mandátu s účinnosťou od nasledujúceho dňa a informoval o tom Taliansku republiku.
10
Vyhlásením z 27. apríla 2006 zaslaným talianskemu volebnému úradu vzal A. Occhetto vzdanie sa mandátu zo 7. júla 2004 späť a vyjadril „svoju vôľu nastúpiť ako prvý nezvolený kandidát za volebný obvod [Južné Taliansko] na miesto [A. Di] Pietra, pričom akýkoľvek iný v minulosti urobený prejav vôle sa má považovať za neplatný, neúčinný a v každom prípade odvolaný…, a v tomto ohľade je každopádne nevyhnutné zohľadniť vôľu vyjadrenú v deň vyhlásenia zvolených kandidátov“.
11
V nadväznosti na toto vyhlásenie vyhlásil taliansky volebný úrad 8. mája 2006 A. Occhetta za zvoleného člena Parlamentu.
12
Tribunale amministrativo regionale del Lazio (Krajský správny súd v Laziu, Taliansko) rozsudkom z 21. júla 2006 zamietol ako nedôvodnú žalobu o neplatnosť tohto vyhlásenia podanú žalobcom. Tribunale amministrativo regionale del Lazio v podstate usúdil, že odstúpenie A. Occhetta súvisiace s vyhlásením mien zvolených poslancov sa nemôže považovať za vzdanie sa miesta v poradí na povolebnom zozname. V odôvodnení svojho rozhodnutia zdôraznil, že vôľa voličov sa musí rešpektovať a do volebných výsledkov sa nesmie zasahovať a toto odstúpenie nemá právny účinok, pokiaľ ide o prijatie prípadných aktov týkajúcich sa nahradenia v prípade nezlučiteľnosti, straty mandátu, nespôsobilosti alebo odstúpenia od vymenovania alebo pozície zo strany oficiálne oprávnených osôb a že tým kandidát, ktorý sa vzdal miesta, na ktoré bol zvolený, má právo — v prípade, ak platia podmienky týkajúce sa nahradenia — odvolať svoje odstúpenie a miesto, na ktorom mal byť nahradený, obsadiť.
13
Žalobca spochybnil ustanovenie A. Occhetta za poslanca Európskeho parlamentu namiesto A. Di Pietra aj pred Parlamentom. Námietkou sa zaoberal parlamentný výbor pre právne záležitosti na svojom zasadaní 21. júna 2006. Po tom, čo v súlade s článkom 12 aktu z roku 1976 výbor pre právne záležitosti konštatoval neprípustnosť tejto námietky z dôvodu, že jej právnym základom je taliansky volebný zákon, Parlamentu jednomyseľne odporučil, aby sa s účinnosťou od 8. mája 2006 potvrdil mandát A. Occhetta. Dňa 3. júla 2006 Parlament mandát A. Occhetta osvedčil.
14
Konečným rozsudkom zo 6. decembra 2006, ktorý má právoplatnosť rozhodnutej veci, vyhovel Consiglio di Stato (Štátna rada) odvolaniu žalobcu proti vyššie uvedenému rozsudku Tribunale amministrativo regionale del Lazio, tento rozsudok zmenil a zrušil ustanovenie A. Occhetta za člena Parlamentu, ktoré uskutočnil taliansky volebný úrad 8. mája 2006. Consiglio di Stato po prvé usúdil, že rozlišovaniu medzi vzdaním sa zvolenia a vzdaním sa umiestnenia v poradí chýba logická súvislosť, pretože zvolenie je dôsledkom umiestnenia v poradí a vzdanie sa zvolenia vedie k tomu, že dotknutá osoba je z poradia vyňatá so všetkými z toho vyplývajúcimi dôsledkami. Po druhé Consiglio di Stato usúdil, že si tvrdenie, že vzdanie sa zvolenia je na účely náhradníctva neúčinné a že kandidát, ktorý sa vzdá funkcie poslanca Európskeho parlamentu, má právo svoje vzdanie sa prehodnotiť, ak má dôjsť k nahradeniu, protirečí. Napokon Consiglio di Stato po tretie usúdil, že vzdanie sa zvolenia je neodvolateľným vyhlásením, pokiaľ ho príslušný orgán či úrad, ktorému je zaslané, vezme na vedomie, a v dôsledku toho dochádza k zmene pôvodného poradia zostaveného volebným úradom.
15
Dňa 29. marca 2007 taliansky volebný úrad vzal vyššie uvedený rozsudok Consiglio di Stato na vedomie a vyhlásil zvolenie žalobcu za člena Parlamentu za volebný obvod Južné Taliansko, čím zrušil mandát A. Occhetta.
16
Toto vyhlásenie bolo zaslané Parlamentu, ktorý ho vzal na vedomie v zápisnici z plenárneho zasadania z 23. apríla 2007, v nasledujúcom znení:
„Príslušné talianske úrady oznámili, že vyhlásenie o zvolení Achilla Occhetta bolo zrušené a že mandát, ktorý sa takto uvoľnil, bol pridelený [žalobcovi]. Parlament vzal toto rozhodnutie na vedomie s účinnosťou od 29. 3. 2007.
…
Podľa článku 3 ods. 2 [Rokovacieho poriadku Parlamentu] zaujme… [žalobca]… miesto v Parlamente a jeho orgánoch a [požíva] všetky práva s tým spojené, kým nebudú preskúmané osvedčenia o [jeho] zvolení za poslanca, alebo do rozhodnutia v akomkoľvek spore za predpokladu, že vopred [predložil] vyhlásenie o tom, že [nevykonáva] žiadnu funkciu nezlučiteľnú s funkciou poslanca Európskeho parlamentu.“
17
Medzitým A. Occhetto listom z 5. apríla 2007, doplneným poznámkou zo 14. apríla 2007, vzniesol námietku a požiadal Parlament, aby mu potvrdil mandát a zároveň neosvedčil mandát žalobcu. Rozhodnutím z 24. mája 2007 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) prijatým na základe správy výboru pre právne záležitosti z 22. mája 2007 (A6-0198/2007) vyhlásil Parlament mandát poslanca Parlamentu zastávaný žalobcom, o ktorého zvolení informovali vnútroštátne orgány, za neplatný a potvrdil platnosť mandátu A. Occhetta. Parlament zároveň poveril svojho predsedu, aby toto uznesenie zaslal príslušnému vnútroštátnemu orgánu, žalobcovi a A. Occhettovi.
Konanie a návrhy účastníkov konania
18
Návrhom zapísaným v kancelárii Súdu prvého stupňa 22. júna 2007 podal žalobca žalobu o neplatnosť napadnutého rozhodnutia podľa článku 230 štvrtého odseku ES.
19
Samostatným podaním doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa v ten istý deň podal žalobca podľa článku 104 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa a článku 242 ES prejednávaný návrh na nariadenie predbežného opatrenia, ktorým navrhuje odložiť výkon napadnutého rozhodnutia a uložiť Parlamentu povinnosť nahradiť trovy tohto konania, resp. navrhuje, aby o nich rozhodol v konaní o veci samej.
20
Vo svojich písomných pripomienkach doručených do kancelárie Súdu prvého stupňa 8. júla 2007 sa Parlament domáha, aby bol návrh na nariadenie predbežného opatrenia odmietnutý ako neprípustný, a subsidiárne, aby bol tento návrh zamietnutý ako nedôvodný, a napokon, aby bola žalobcovi uložená povinnosť nahradiť trovy konania.
21
Návrhom doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 5. júla 2007 podal A. Occhetto návrh na vstup vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov Parlamentu.
22
Ostatní účastníci konania predložili svoje pripomienky k tomuto návrhu v stanovených lehotách.
23
Uznesením z 13. júla 2007 sudca rozhodujúci o predbežnom opatrení povolil A. Occhettovi vstúpiť do konania ako vedľajší účastník konania a vyzval ho na podanie vyjadrenia.
24
Vo svojom vyjadrení vedľajšieho účastníka konania doručenom do kancelárie Súdu prvého stupňa 29. júla 2007 sa A. Occhetto domáha, aby Súd prvého stupňa zamietol návrh na nariadenie predbežného opatrenia a žalobcovi uložil povinnosť nahradiť trovy konania, resp. navrhuje, aby o nich rozhodol v konaní o veci samej.
25
Návrhom doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 2. augusta 2007 podala Talianska republika návrh na vstup vedľajšieho účastníka do konania na podporu žalobcu. Talianska republika bola vyzvaná, aby svoje pripomienky predložila počas vypočúvania, pričom o povolení jej vstupu do konania sa malo rozhodnúť neskôr.
26
Ústne vysvetlenia účastníkov konania boli vypočuté na vypočúvaní, ktoré sa konalo 12. septembra 2007.
27
Na vypočúvaní boli účastníci konania vyzvaní, aby predložili svoje pripomienky k návrhu na vstup Talianskej republiky do konania ako vedľajšieho účastníka konania. Účastníci konania v tomto ohľade nevzniesli žiadne námietky. Za týchto okolností a vzhľadom na článok 40 prvý odsek Štatútu Súdneho dvora, uplatniteľný na Súd prvého stupňa na základe článku 53 prvého odseku tohto štatútu, sudca rozhodujúci o predbežnom opatrení povolil Talianskej republike, aby do konania vstúpila ako vedľajší účastník konania, čo sa uviedlo v zápisnici z vypočúvania.
28
Talianska republika vo svojich pripomienkach prednesených na vypočúvaní navrhla, aby Súd prvého stupňa návrhu na nariadenie predbežného opatrenia vyhovel.
29
Sudca rozhodujúci o predbežnom opatrení rozhodol na vypočúvaní založiť do spisu výňatok zo zápisnice plenárneho zasadania Parlamentu z 23. apríla 2007, ktorý zachytáva bod 10 zápisnice, a tiež kópiu druhej správy parlamentného výboru pre preskúmavanie osvedčení o zvolení zo 7. januára 1983. Účastníci konania v tomto ohľade nevzniesli žiadne námietky.
Právny stav
30
Podľa článkov 242 ES a 243 ES v spojení s článkom 225 ods. 1 ES môže Súd prvého stupňa, ak usúdi, že si to okolnosti vyžadujú, nariadiť odklad výkonu na ňom napadnutého aktu alebo nariadiť nevyhnutné predbežné opatrenia. Na tieto účely zohľadní podmienky stanovené v článku 104 ods. 2 rokovacieho poriadku, ktoré sú bližšie rozvedené v judikatúre.
31
Odklad výkonu a predbežné opatrenia tak môže sudca rozhodujúci o predbežnom opatrení nariadiť, ak je preukázané, že zo skutkového i právneho hľadiska je ich nariadenie na prvý pohľad odôvodnené (fumus boni iuris) a že sú naliehavé v tom zmysle, že je nevyhnutné, aby na zabránenie vážnej a nenapraviteľnej ujmy na záujmoch navrhovateľa boli vydané a vykonané ešte pred rozhodnutím vo veci samej. Sudca rozhodujúci o predbežnom opatrení prípadne prikročí aj k zváženiu protichodných záujmov (uznesenia predsedu Súdneho dvora z 25. júla 2000, Holandsko/Parlament a Rada, C-377/98 R, Zb. s. I-6229, bod 41, a z 23. februára 2001, Rakúsko/Rada, C-445/00 R, Zb. s. I-1461, bod 73; uznesenie predsedu Súdu prvého stupňa zo 16. februára 2007, Maďarsko/Komisia, T-310/06 R, neuverejnené v Zbierke — Zb. 2007, s. II-15*, bod 19).
O prípustnosti
Tvrdenia účastníkov konania
32
Parlament sa domáha neprípustnosti tohto návrhu. Podľa Parlamentu napadnuté rozhodnutie obsahuje jediné ustanovenie, ktoré sa dá vykonať, a to pokyn predsedovi Parlamentu, aby toto rozhodnutie zaslal dotknutým orgánom a osobám. Čo sa týka žalobcu, výrok napadnutého rozhodnutia je zamietavý, a tým nevykonateľný vzhľadom na to, že sa obmedzuje len na vyhlásenie jeho mandátu za neplatný. Odklad výkonu napadnutého rozhodnutia sa ale nemôže zmeniť na kladný akt, čiže na rozhodnutie potvrdzujúce mandát žalobcu. Podľa judikatúry totiž návrh na odklad výkonu v zásade nemôže smerovať proti zamietavému správnemu rozhodnutiu, keďže priznanie takéhoto odkladu nemôže vo svojom dôsledku viesť k zmene právneho postavenia žalobcu (uznesenie predsedu Súdneho dvora z 21. februára 2002, Front national a Martinez/Parlament, C-486/01 P-R a C-488/01 P-R, Zb. s. I-1843, bod 73; uznesenie predsedu Súdu prvého stupňa z 12. mája 2006, Gollnisch/Parlament, T-42/06 R, neuverejnené v Zbierke — Zb. 2006, s. II-40*, bod 30), a z toho dôvodu mu neprináša žiadny praktický úžitok (uznesenia predsedu Súdu prvého stupňa z 2. júla 2004, Bactria/Komisia, T-76/04 R, Zb. s. II-2025, bod 52, a Gollnisch/Parlament, už citované, body 36 a 37).
Posúdenie sudcu rozhodujúceho o predbežnom opatrení
33
Bolo opakovane rozhodnuté, že návrh na odklad výkonu v zásade nemôže smerovať proti zamietavému správnemu rozhodnutiu, keďže priznanie takéhoto odkladu nemôže vo svojom dôsledku viesť k zmene právneho postavenia žalobcu [uznesenia predsedu Súdneho dvora z 30. apríla 1997, Moccia Irme/Komisia, C-89/97 P(R), Zb. s. I-2327, bod 45, a Front national a Martinez/Parlament, už citované v bode 32 vyššie, bod 73; uznesenia predsedu Súdu prvého stupňa z 11. júla 2002, Lormines/Komisia, T-107/01 R a T-175/01 R, Zb. s. II-3193, bod 48; zo 16. januára 2004, Arizona Chemical a i./Komisia, T-369/03 R, Zb. s. II-205, bod 62, a Gollnisch/Parlament, už citované v bode 32 vyššie, bod 30].
34
V tejto súvislosti je zamietavým rozhodnutie, ktorým sa odmieta prijatie požadovaného opatrenia (pozri v tomto zmysle uznesenie Lormines/Komisia, už citované v bode 33 vyššie, bod 48).
35
V prejednávanom prípade sa označenie napadnutého rozhodnutia za zamietavý akt Parlamentom nezdá správne. Týmto rozhodnutím sa totiž preskúmava osvedčenie o zvolení žalobcu za člena Parlamentu a v nadväznosti na toto preskúmanie sa vyhlasuje jeho mandát za neplatný. Napadnuté rozhodnutie súčasne potvrdzuje mandát A. Occhetta, čím v zmysle článku 3 ods. 2 Rokovacieho poriadku Parlamentu od 29. marca 2007 ukončuje dočasné priaznivé postavenie, ktoré požíval žalobca.
36
Ako pritom uznáva sám Parlament (pozri bod 99 nižšie), odklad výkonu napadnutého rozhodnutia povedie k zmene právneho postavenia žalobcu tým, že vo svojom dôsledku zachová spomínané dočasné a priaznivé postavenie, počas ktorého trvania bude naďalej zaujímať miesto v Parlamente a v jeho orgánoch a požívať všetky s tým spojené práva. Na rozdiel od toho, čo tvrdí Parlament, nemožno za týchto okolností napadnuté rozhodnutie vo vzťahu k žalobcovi označiť za zamietavý akt v zmysle judikatúry citovanej v bode 33 vyššie.
37
Z toho vyplýva, že žalobca z právneho hľadiska dostatočne odôvodnil záujem na požadovanom odklade výkonu a že sa preto musí prejednávaný návrh vyhlásiť za prípustný.
O fumus boni iuris
38
Žalobca uvádza, že v žalobe vo veci samej vzniesol dva žalobné dôvody na zrušenie napadnutého rozhodnutia. Základom toho prvého je, že prijatím napadnutého rozhodnutia porušil Parlament pravidlá a zásady vymedzujúce jeho právomoc vo veci preskúmavania osvedčení o zvolení svojich členov. Vo svojom druhom žalobnom dôvode žalobca spochybňuje náležitosť odôvodnenia napadnutého rozhodnutia.
39
Na zistenie, či je v danom prípade podmienka fumus boni iuris splnená, je nevyhnutné prikročiť k preskúmaniu prima facie opodstatnenosti právnych dôvodov, ktorých sa žalobca dovoláva na podporu svojej žaloby, a teda overiť, či aspoň jeden z nich je natoľko závažný, že ho v rámci tohto konania o predbežnom opatrení nemožno odmietnuť [pozri v tomto zmysle uznesenie predsedu Súdneho dvora z 19. júla 1995, Komisia/Atlantic Container Line a i., C-149/95 P(R), Zb. s. I-2165, bod 26; uznesenie predsedu Súdu prvého stupňa z 30. júna 1999, Pfizer Animal Health/Rada, T-13/99 R, Zb. s. II-1961, bod 132, a uznesenie sudcu Súdu prvého stupňa rozhodujúceho o predbežnom opatrení z 28. septembra 2007, Francúzsko/Komisia, T-257/07 R, Zb. s. II-4153, bod 59].
40
Sudca rozhodujúci o predbežnom opatrení zastáva názor, že najprv je potrebné prikročiť k preskúmaniu prima facie opodstatnenosti tvrdení, ktoré žalobca rozvádza v rámci svojho prvého žalobného dôvodu.
Tvrdenia účastníkov konania
41
Žalobca podporovaný Talianskou republikou uvádza, že vnútroštátne akty týkajúce sa mandátu členov Parlamentu patria podľa článku 190 ods. 4 ES a článku 8 aktu z roku 1976 do pôsobnosti členských štátov a sú prijímané v súlade s predpismi, postupmi a zárukami upravenými vnútroštátnymi poriadkami týchto štátov. Pri preskúmavaní osvedčení o zvolení sa má Parlament v súlade s článkom 12 aktu z roku 1976 obmedziť len na to, že rozhodnutia prijaté na vnútroštátnej úrovni vezme na vedomie, pričom nemôže spochybňovať vyhlásenie volebných výsledkov a priznanie mandátu zvolenému zástupcovi, pretože tie sú prejavom výsad vnútroštátnych orgánov, ktoré im priznávajú predpisy Spoločenstva. Overenie, či bol dodržaný postup stanovený vnútroštátnym právom, platnosť vnútroštátnych predpisov, najmä tých, ktoré upravujú vzdanie sa zvolenia, ako aj dodržiavanie základných práv dotknutých osôb patrí výlučne do právomoci príslušných vnútroštátnych súdov, resp. Európskeho súdu pre ľudské práva, pokiaľ sa naň dotknuté osoby obrátia, nie však Parlamentu.
42
Uvedené závery dokladá judikatúra (rozsudok Súdu prvého stupňa z 10. apríla 2003, Le Pen/Parlament, T-353/00, Zb. s. II-1729, body 92 a 93, a rozsudok Súdneho dvora zo 7. júla 2005, Le Pen/Parlament, C-208/03 P, Zb. s. I-6051, bod 51), ktorá potvrdzuje „úplnú absenciu kompetencií Parlamentu vo vzťahu k uprázdneniu miesta v dôsledku aplikácie vnútroštátnej právnej úpravy“, ako aj prax samotného Parlamentu, ktorá je zrejmá tak z rozhodnutia Parlamentu z 3. júla 2006, ktorým bola námietka žalobcu odmietnutá ako neprípustná, ako aj zo správy parlamentného výboru pre právne záležitosti z 26. novembra 2004 (A6-0043/2004) o preskúmaní osvedčení o zvolení za poslanca. Posledná uvedená správa totiž rozlišuje medzi námietkami voči osobitným ustanoveniam aktu z roku 1976 a námietkami týkajúcimi sa vnútroštátnej legislatívy, ktoré boli odmietnuté ako neprípustné.
43
Žalobca ďalej považuje ostatné ustanovenia, ktoré parlamentný výbor pre právne záležitosti pripomína vo svojej správe z 22. mája 2007 (A6-0198/2007) o preskúmaní osvedčení o zvolení žalobcu za poslanca, a konkrétne, ustanovenie článku 3 ods. 5 Rokovacieho poriadku Parlamentu, ktorý odkazuje na článok 4 ods. 3 tohto poriadku, za irelevantné.
44
V prejednávanom prípade ide na jednej strane o preskúmanie osvedčenia o zvolení novozvoleného zástupcu v zmysle článku 12 aktu z roku 1976, a nie o uvoľnenie mandátu, na ktorý by sa uplatňoval článok 4 ods. 3 Rokovacieho poriadku Parlamentu. Každopádne akt z roku 1976 zreteľne rozlišuje medzi uvoľnením mandátu z dôvodu odstúpenia, ktoré je jediné predmetom posledného uvedeného ustanovenia, a dôvodmi straty mandátu upravenými vnútroštátnym právnym poriadkom, ktoré Parlament v súlade s článkom 13 tohto aktu iba berie na vedomie. V danom prípade je uvoľnenie mandátu zastávaného A. Occhettom a jeho nahradenie žalobcom priamym dôsledkom oznámenia talianskeho volebného úradu z 29. marca 2007, ktorým tento úrad informoval Parlament o právoplatnom zrušení vyhlásenia A. Occhetta za náhradníka A. Di Pietra a zároveň o vyhlásení žalobcu za poslanca za volebný obvod Južné Taliansko. Z tohto dôvodu mal Parlament vychádzať z rozhodnutí prijatých na vnútroštátnej úrovni a neskúmať, ani či vzdanie sa A. Occhetta bolo v súlade s aktom z roku 1976, ani či spĺňalo formálne náležitosti podľa článku 4 ods. 3 Rokovacieho poriadku Parlamentu.
45
Na druhej strane odkaz na súlad s aktom z roku 1976 uvedený v článku 3 ods. 5 Rokovacieho poriadku Parlamentu nemožno vykladať v tom zmysle, že by umožňoval Parlamentu preskúmavať rozhodnutia vnútroštátnych orgánov, keďže článok 12 aktu z roku 1976 jednoznačne uvádza, že oficiálne vyhlásenie volebných výsledkov vnútroštátnymi orgánmi Parlament „vezme na vedomie“. Opačný výklad článku 3 ods. 5 Rokovacieho poriadku Parlamentu je nevyhnutne neplatný, keďže by zavádzal odchýlku nezlučiteľnú s aktom z roku 1976.
46
Okrem toho sa na účely spochybnenia vyhlásenia urobeného príslušným vnútroštátnym orgánom Parlament nemôže odvolávať na článok 3 ods. 5 Rokovacieho poriadku Parlamentu ani len v spojení s článkom 6 aktu z roku 1976. Po prvé článok 6 aktu z roku 1976 sa týka len výkonu mandátu riadne zvolenými členmi Parlamentu, takže sa neuplatňuje na vlastné zvolenie člena Parlamentu, čo je otázka, ktorá sa vynára skôr. Po druhé toto ustanovenie v žiadnom prípade neumožňuje osvedčovať neplatnosť úkonov či rozhodnutí kandidátov, a to ani urobených v rámci dohôd politického charakteru, ako napríklad v prípade neodvolateľného odstúpenia kandidáta spojeného so vzdaním sa poslaneckého mandátu. To potvrdzuje aj obsah uznesenia Parlamentu o námietkach neplatnosti poslaneckých mandátov v súvislosti so „systémom otáčavých dverí“ (Ú. v. ES C 68, 1983, s. 31), ako i v tomto uznesení spomínaná druhá správa výboru pre preskúmavanie osvedčení o zvolení zo 7. januára 1983. Čo sa týka článku 2 štatútu poslancov, oproti tomu, čo sa uvádza v napadnutom rozhodnutí, ide o úplne nové ustanovenie, čo vyplýva aj z odôvodnenia č. 4 tohto štatútu, a v prejednávanej veci každopádne o neuplatniteľné ustanovenie.
47
Žalobca sa napokon domnieva, že napadnuté rozhodnutie porušuje zásadu prekážky právoplatne rozhodnutej veci tým, že odníma účinky rozsudku Consiglio di Stato, ktorý takúto právoplatnosť nadobudol. Žalobca sa v tomto ohľade odvoláva na rozsudok Súdneho dvora z 30. novembra 2003 (Köbler, C-224/01, Zb. s. I-10239, body 38 a 39), ktorý podľa neho vylučuje akúkoľvek možnosť obchádzať prekážku právoplatne rozhodnutej veci, a to aj v prípade porušenia práva Spoločenstva, ktoré ponecháva otvorenú len možnosť uplatňovať si za určitých podmienok na vnútroštátnom súde nárok voči štátu na náhradu prípadnej škody.
48
Parlament v prvom rade uvádza, že právomoc, ktorú mu zveruje prvá veta článku 12 aktu z roku 1976, je vlastnou podstatou tohto ustanovenia. Spôsobilosť Parlamentu preskúmavať osvedčenia svojich členov o zvolení spočíva v preskúmaní, či je menovací akt zaslaný vnútroštátnymi orgánmi na základe uplatnenia vnútroštátnych volebných predpisov v súlade so zásadami aktu z roku 1976. Toto je zmyslom daného postupu, čo vyplýva aj zo správy výboru pre rokovací poriadok, z overovania osvedčení o zvolení a imunity Parlamentu, o zmene článkov 7 a 8 Rokovacieho poriadku Parlamentu, ktoré sa týkajú preskúmavania osvedčení o zvolení za poslanca a trvania poslaneckého mandátu (A3-0166/94) a ktoré zodpovedajú článkom 3 a 4 v súčasnosti platného Rokovacieho poriadku Parlamentu.
49
V dôsledku toho, pokiaľ ako v prejednávanom prípade Parlament zistí, že ustanovenie člena Parlamentu príslušným vnútroštátnym orgánom je v rozpore s právom Spoločenstva, nemôže tento mandát potvrdiť, a to ani ak bol daný vnútroštátny akt právoplatne prijatý najvyšším súdnym orgánom dotknutého členského štátu. V konečnom dôsledku má Parlament v takom prípade právomoc overiť dodržiavanie zásad a predpisov Spoločenstva a zabezpečiť tak prednosť práva Spoločenstva tým, že vnútroštátne právne akty, ktoré sú s ním v rozpore, neuplatní. Parlament sa v takom prípade nemôže obmedziť len na upozornenie Komisie na prípadné porušenie aktu z roku 1976, keďže by bol nútený prijať rozhodnutie o preskúmaní osvedčenia o zvolení za poslanca, ktoré by nebolo v súlade s aktom z roku 1976, a teda v danom prípade potvrdiť mandát žalobcu v rozpore s článkom 6 tohto aktu.
50
V druhom rade Parlament tvrdí, že napadnuté rozhodnutie je v súlade s článkom 6 aktu z roku 1976. Podľa Parlamentu taliansky systém volieb členov Európskeho parlamentu umožňuje nominovať kandidátov vo viacerých volebných obvodoch. Táto možnosť môže kandidátov viesť k tomu, aby uzatvárali dohody o budúcom poslaneckom mandáte, ktorý prípadne získajú po voľbách. Takéto dohody však nielenže opomínajú vôľu ľudu vyjadrenú vo voľbách, ale aj obmedzujú zvolených kandidátov pri výkone poslaneckého mandátu. Parlament preto musí dohliadať na dodržiavanie práva Spoločenstva a brániť tomu, aby sa prípadné protiprávnosti neodrazili na ním prijímaných aktoch.
51
V prejednávanom prípade Parlament konštatoval, že talianske úrady porušili článok 6 aktu z roku 1976. V tomto ustanovení zakotvená zásada voľného poslaneckého mandátu je totiž nezlučiteľná s uznaním akéhokoľvek právneho významu dohôd o výkone poslaneckého mandátu. Tribunale amministrativo regionale del Lazio preto vo svojom rozsudku správne rozhodol, že odstúpenie A. Occhetta sa na jeho kandidatúru nemohlo nikdy vzťahovať. V protichodnom rozsudku naproti tomu Consiglio di Stato dosah zásady voľného mandátu porušil.
52
V treťom rade sa Parlament domnieva, že ustanovenie článku 3 ods. 5 Rokovacieho poriadku Parlamentu je pre preskúmavanie osvedčenia o zvolení žalobcu relevantné, pretože jeho ustanovenie za poslanca Parlamentu vyplýva z toho, že príslušné talianske orgány prihliadli na platnosť vzdania sa A. Occhetta zo 7. júla 2004. Odo dňa, keď ako v prípade mandátu A. Occhetta v júli 2006 Parlament potvrdí poslanecký mandát, je teda príslušný preskúmať, či v prípade odvolania tohto poslanca vnútroštátnymi orgánmi je toto odvolanie v súlade so zásadami vyslovenými v akte z roku 1976. V protiklade s tým, čo tvrdí žalobca, nejde o prípad straty poslaneckého mandátu z dôvodu uplatnenia vnútroštátneho práva, ktorú by mal Parlament iba vziať na vedomie. Ak by to tak bolo, potom by rozhodnutie Parlamentu z 3. júla 2006 o platnosti mandátu A. Occhetta nemalo žiadne právne účinky. Za takejto situácie by totiž toto obmedzenie právomoci Parlamentu zbavilo kontrolnú právomoc, ktorú mu výslovne zveruje článok 12 aktu z roku 1976, potrebného účinku a bolo by zjavne nezlučiteľné s výkladovými pravidlami práva Spoločenstva. Z tohto dôvodu sa musí žalobcom podaná námietka nezákonnosti článku 3 ods. 5 Rokovacieho poriadku Parlamentu zamietnuť, keďže tento článok je v súlade s článkami 6 a 12 aktu z roku 1976.
53
Uznesenie Parlamentu o námietkach neplatnosti poslaneckých mandátov v súvislosti so „systémom otáčavých dverí“ (pozri bod 46 vyššie) nemôže predchádzajúce úvahy spochybniť, keďže Parlament v tomto uznesení potvrdil aj dodržiavanie zásady voľného mandátu zakotvenej v článku 6 aktu z roku 1976. V napadnutom rozhodnutí Parlament neporušil ani zásadu prekážky právoplatne rozhodnutej veci, keďže v bode O odôvodnení tohto rozhodnutia konštatoval, že rozsudok Consiglio di Stato túto prekážku zakladá.
54
V poslednom rade zastáva Parlament názor, že v napadnutom rozhodnutí sa právom inšpiroval štatútom poslancov. Tento štatút je aktom, ktorý zákonodarca Spoločenstva prijal už v roku 2005, aj keď účinnosť nadobudne až v roku 2009. Výklad článku 6 aktu z roku 1976 by preto mal zohľadniť názor, ktorý už zákonodarca Spoločenstva vyjadril. Okrem toho majú členské štáty povinnosť zdržať sa prijímania vnútroštátnych predpisov, ktoré by boli v rozpore s už prijatým ustanovením práva Spoločenstva, aj keď také ustanovenie ešte nenadobudlo účinnosť.
55
A. Occhetto tvrdí, že k vzdaniu sa zvolenia, doručenému na taliansky volebný úrad 7. júla 2004 (pozri bod 7 vyššie), došlo v nadväznosti na volebnú dohodu o rozdelení miest získaných vo voľbách do Európskeho parlamentu pre spoločnú kandidátnu listinu „Società Civile — Di Pietro Occhetto“, ktorú uzavreli lídri oboch jej zložiek, teda on sám a A. Di Pietro. To napokon vyplýva aj z tvrdení žalobcu a A. Di Pietra uvedených v rámci žaloby o náhradu škody, ktorú podali proti A. Occhettovi na Tribunale civile di Roma (Občianskoprávny súd v Ríme) a ktorou sa domáhali náhrady škody, ktorá im údajne vznikla v dôsledku toho, že A. Occhetto vzal svoje vzdanie sa vymenovania za člena Parlamentu späť. V rámci toho istého konania podal A. Occhetto vzájomnú žalobu, ktorou sa dovolával absolútnej neplatnosti svojho vzdania sa, ktoré malo vyplynúť podľa neho z protiprávnej, a tým aj neplatnej dohody.
56
A. Occhetto spresňuje, že v súvislosti s vykonaním uvedenej dohody podpísal 6. júla 2004 pred notárom štyri vzdania sa vymenovania za poslanca vrátane toho, ktoré bolo na druhý deň doručené príslušným talianskym orgánom. Tieto dokumenty umožnili A. Di Pietrovi, zvolenému v oboch dotknutých volebných obvodoch, stať sa „pánom“ a „arbitrom“ nad uplatnením svojho práva voľby pre niektorý z nich a mať tak kontrolu nad pridelením druhého miesta získaného spoločnou kandidátnou listinou.
57
Podľa A. Occhetta je teda dohoda o zmene poradia kandidátov na danom zozname vzídenom z hlasovania voličov protiprávna a neplatná. V dôsledku toho je neplatné aj akékoľvek vzdanie sa na základe plnenia takejto dohody. Takéto vzdanie sa je okrem toho v rozpore s článkom 3 dodatkového protokolu k Európskemu dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (EDĽP), podpísanému v Ríme 4. novembra 1950, podľa ktorého sa Vysoké zmluvné strany zaväzujú konať slobodné voľby „za podmienok, ktoré zabezpečia slobodné vyjadrenie názorov ľudu pri voľbe zákonodarného zboru“, ako i s článkom 4 aktu z roku 1976. Takéto vzdanie sa je okrem toho nielen v rozpore s „pasívnym volebným právom“ A. Occhetta, ale aj „aktívnym volebným právom“ voličov, ktorí zaň hlasovali.
58
A. Occhetto uvádza, že argument o absolútnej neplatnosti jeho vzdania sa vyplývajúcej z protiprávnej dohody, nebol doposiaľ na talianskych správnych súdoch uplatnený, pretože tie sa ním nemohli zaoberať. Obsahom talianskeho súdneho systému je deľba vecnej príslušnosti medzi správne a všeobecné súdy, a teda Consiglio di Stato ako správny súd nemôže rozhodovať o otázke neplatnosti vzdania sa zvolenia zo strany A. Occhetta, ktorá patrí do pôsobnosti talianskych občianskoprávnych súdov.
59
Parlament preto správne prijal v rámci výkonu svojich vlastných výsad, ktoré mu priznáva akt z roku 1976 a Rokovací poriadok Parlamentu, napadnuté rozhodnutie. V konečnom dôsledku totiž prináleží Parlamentu, aby sa ubezpečil, že vnútroštátne postupy sú v súlade so základnými zásadami ústavnej demokracie.
60
V tomto ohľade z ustanovení aktu z roku 1976 a EDĽP vyplýva, že poradie kandidátov vo voľbách stanovené podľa počtu hlasov je nedotknuteľné a nemožno ho meniť prejavmi vôle súkromnoprávnej povahy. Preto jediným okamihom, keď príslušné volebné orgány môžu prihliadať na prípadné vzdanie sa prvého kandidáta v poradí, je okamih začatia vyhlasovania zvolených kandidátov, pričom daný kandidát má možnosť prípadné predchádzajúce vzdanie sa hoc i mlčky odvolať či poprípade potvrdiť. Odňať túto možnosť danému kandidátovi, ako vo svojom rozsudku urobil Consiglio di Stato (pozri bod 14 vyššie), by znamenalo, že by sa vzdanie sa nedalo odvolať, ani keby plynulo z nedostatkov vôle alebo politických či volebných obchodov a podvodov.
61
Spomínaný rozsudok Consiglio di Stato teda porušuje EDĽP a A. Occhetto podal voči nemu sťažnosť na Európsky súd pre ľudské práva.
62
A. Occhetto sa napokon domnieva, že žalobcom spomínané uznesenie Parlamentu o námietkach neplatnosti poslaneckých mandátov v súvislosti so „systémom otáčavých dverí“ (pozri bod 46 vyššie) je irelevantné, pretože v danom prípade ide o skutkové okolnosti, ktoré nastali vnútri tej istej politickej strany, a nie v rámci volebného zoznamu združujúceho odlišné politické útvary, ako je to v prejednávanom prípade. Zároveň tu nejde ani o zmluvnú dohodu, ani o žiadny nátlak vyvíjaný na kandidáta, ale len o jednoduchú voľbu, ktorej cieľom je zabezpečiť celoplošné a rovné zastúpenie jednotlivých zložiek danej strany bez toto, aby tým bolo vylúčené právo ktoréhokoľvek kandidáta na zastúpenie, vychádzajúc pritom zo zásady rovnakého politického zámeru.
63
Z týchto dôvodov sa A. Occhetto domnieva, že podmienka existencie fumus boni iuris nie je v prejednávanom prípade splnená.
Posúdenie sudcom rozhodujúcim o predbežnom opatrení
64
Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa článku 7 ods. 1 druhého pododseku ES a článku 189 prvého odseku ES vykonáva Parlament právomoci a koná v medziach právomocí, ktoré mu zverujú Zmluvy.
65
Článok 190 ods. 4 ES stanovuje, že Parlament vypracuje návrhy na priame a všeobecné voľby konané jednotným postupom vo všetkých členských štátoch alebo v súlade so zásadami spoločnými pre všetky členské štáty a že Rada so súhlasom Európskeho parlamentu vyjadreným väčšinou hlasov svojich poslancov jednomyseľne prijme zodpovedajúce pravidlá a odporučí členským štátom prijať ich v súlade s príslušnými vnútroštátnymi ústavnými predpismi.
66
Tieto ustanovenia boli prijaté aktom z roku 1976, ktorého článok 8 prvý odsek hovorí, že s výhradou ustanovení tohto aktu sa volebný postup v každom členskom štáte spravuje jeho vnútroštátnymi predpismi. Takže v súlade s týmto článkom sa v každom členskom štáte volebný postup volieb členov Parlamentu, ktoré sa konali 12. a 13. júna 2004, spravoval príslušnými vnútroštátnymi predpismi, v konkrétnom prípade talianskym zákonom č. 18 z 24. januára 1979 o voľbách talianskych zástupcov do Európskeho parlamentu (GURI č. 29 z 30. januára 1979, s. 947).
67
Na spresnenie rámca prejednávaného sporu je potrebné pripomenúť, že taliansky zákon č. 18 dáva možnosť predložiť kandidatúru súčasne vo viacerých volebných obvodoch. Preto mohol A. Di Pietro kandidovať na spoločnej kandidátnej listine „Società Civile — Di Pietro Occhetto“ zároveň vo volebnom obvode Južné Taliansko i v obvode Severozápadné Taliansko. Ako bolo uvedené vyššie, sporná kandidátna listina získala dve kreslá, po jednom v oboch z týchto volebných obvodov. A. Di Pietro sa ako víťaz v oboch volebných obvodoch rozhodol 6. júla 2004 obsadiť kreslo za volebný obvod Južné Taliansko a A. Occhetto, ktorý v tom čase vykonával aj mandát poslanca talianskeho parlamentu, sa v ten istý deň pred notárom „neodvolateľne“ vzdal získania mandátu poslanca Európskeho parlamentu v jednom i druhom volebnom obvode.
68
Po týchto udalostiach zaslal taliansky volebný úrad 12. novembra 2004 Parlamentu oficiálne výsledky volieb do Európskeho parlamentu spolu so zoznamom zvolených kandidátov a ich náhradníkov. Taliansky volebný úrad vyhlásil za zvolených G. Chiesu za volebný obvod Severozápadné Taliansko a A. Di Pietra za volebný obvod Južné Taliansko, pričom žalobca sa v tomto poslednom uvedenom volebnom obvode ocitol na mieste prvého nezvoleného kandidáta. A. Occhetto sa na predmetnej kandidátnej listine nenachádzal.
69
A. Di Pitero však po tom, čo bol vo voľbách, ktoré sa konali 9. a 10. apríla 2006, zvolený do talianskeho parlamentu a rozhodol sa pre vnútroštátny mandát, svoje miesto v Parlamente uvoľnil. Po odvolaní svojho vzdania sa vyhlásil taliansky volebný úrad A. Occhetta za zvoleného za volebný obvod Južné Taliansko. Toto vyhlásenie sa stalo predmetom sporu vedeného na príslušných talianskych súdoch, v rámci ktorého bola nastolená a preberaná otázka vzdania sa A. Occhetta, pričom sa skončil oficiálnym vyhlásením zvolenia žalobcu, ktoré bolo Parlamentu oznámené talianskym volebným úradom 29. marca 2007.
70
Prejednávaný spor preto spadá do rámca preskúmavania osvedčenia o zvolení žalobcu, ktoré Parlament uskutočnil podľa článku 12 aktu z roku 1976 v nadväznosti na námietku vznesenú A. Occhettom na základe tohto istého článku tvoriaceho právny základ právomoci Parlamentu v tejto oblasti.
71
Zo znenia článku 12 aktu z roku 1976 vyplýva, že Parlamentu ani vo všeobecnosti, ani osobitne vo volebných veciach neprináleží primárna právomoc dohliadať na dodržiavanie práva Spoločenstva členskými štátmi. Znenie tohto ustanovenia naopak ukazuje, že kontrolná právomoc Parlamentu sa prinajmenšom na prvý pohľad javí ako obmedzená.
72
Parlament v bode P odôvodnenia napadnutého rozhodnutia síce správne poukazuje na to, že len a jedine Európsky parlament je príslušný na preskúmavanie osvedčení svojich poslancov, nezmieňuje sa však už o druhej vete článku 12 aktu z roku 1976, ktorú nemožno od prvej odčleniť, pretože ju ďalej spresňuje zavedením dvoch obmedzení kontrolnej právomoci Parlamentu.
73
Parlament tak na jednej strane „berie na vedomie členskými štátmi oficiálne vyhlásené výsledky“.
74
V tejto súvislosti je nevyhnutné pripomenúť, že podľa článku 8 aktu z roku 1976 sa s výhradou ustanovení tohto aktu „volebný postup v každom členskom štáte spravuje jeho vnútroštátnymi predpismi“. Členské štáty tak síce majú povinnosť dodržiavať ustanovenia aktu z roku 1976 upravujúce niektoré podrobnosti volieb, rovnako sú to však v konečnom dôsledku ony, komu prináleží úloha zorganizovať voľby postupom upraveným vnútroštátnymi predpismi a v rámci toho pristúpiť tiež k sčítaniu hlasov a oficiálnemu vyhláseniu výsledkov volieb.
75
Vykonanie „vzatia na vedomie“ daných výsledkov zrejme znamená, že úloha Parlamentu sa obmedzuje na to, aby vzal na vedomie už vnútroštátnymi orgánmi urobené zistenie zvolených osôb, čiže už skôr existujúci právny stav vyplývajúci výlučne z rozhodnutia týchto orgánov, čo len zvýrazňuje úplnú neexistenciu voľnej úvahy Parlamentu v tejto oblasti. Zdá sa preto vylúčené, aby v tomto ohľade mohol Parlament spochybňovať vlastnú správnosť daného vnútroštátneho aktu a odmietnuť ho vziať na vedomie, pokiaľ by zastával názor, že došlo k nesprávnostiam (pozri v súvislosti s prípadom, keď Parlament vzal na vedomie stratu mandátu vyslovenú príslušným vnútroštátnym orgánom, rozsudok zo 7. júla 2005, Le Pen/Parlament, už citovaný v bode 42 vyššie, body 49 a 56, a rozsudok z 10. apríla 2003, Le Pen/Parlament, už citovaný v bode 42 vyššie, body 90 až 92).
76
Na druhej strane je osobitná právomoc Parlamentu rozhodovať v sporoch, ku ktorým dôjde pri preskúmavaní osvedčení o zvolení, ratione materiae obmedzená na spory, „ktoré prípadne vzniknú na základe [aktu z roku 1976], nie však ustanovení vnútroštátnych predpisov, na ktoré tento akt odkazuje“.
77
Prinajmenšom je teda na prvý pohľad zrejmé, že Parlament opomenul význam článku 6 aktu z roku 1976, keď ho uplatnil v situácii, ktorá nepatrí do jeho pôsobnosti. Tento článok sa totiž vzťahuje iba na členov Parlamentu, ktorí musia mať možnosť vykonávať svoje výsady nezávisle, a nie na zvolených kandidátov, ktorých osvedčenia o zvolení ešte Parlament podľa článku 12 aktu z roku 1976 nepreskúmal. Potvrdenie mandátu takejto osoby Parlamentom v rámci postupu preskúmania jeho osvedčenia o zvolení je nevyhnutným predpokladom na to, aby sa na ňu mohol článok 6 aktu z roku 1976 vzťahovať.
78
Nezdá sa, že by posledná veta článku 3 ods. 2 prvého pododseku Rokovacieho poriadku Parlamentu mohla tento záver spochybniť. Toto ustanovenie umožňuje zvolenému kandidátovi, ktorého osvedčenie o zvolení nebolo ešte preskúmané, zasadať v Parlamente ako poslanec a požívať všetky s tým spojené práva vrátane práv vyplývajúcich z článku 6 aktu z roku 1976, no iba dočasne a bez toho, aby tým bolo dotknuté neskoršie rozhodnutie Parlamentu o preskúmaní jeho osvedčenia o zvolení.
79
Je však potrebné poznamenať, že z odôvodnenia napadnutého rozhodnutia je zrejmá snaha Parlamentu klásť postavenie zvoleného kandidáta na roveň postavenia člena Parlamentu, a to na základe chápania článku 6 aktu z roku 1976 vychádzajúceho zo znenia článku 2 štatútu poslancov, ktorý nadobudne účinnosť až v roku 2009 a ktorý stanovuje, že poslanci sú slobodní a nezávislí (odsek 1) a že dohody o vzdaní sa mandátu poslanca v priebehu alebo na konci volebného obdobia sú neplatné (odsek 2) (pozri bod F odôvodnenia napadnutého rozhodnutia).
80
Parlament tak v bode K odôvodnenia napadnutého rozhodnutia usudzuje, že „v rozsahu pôsobnosti článku 6 aktu [z roku 1976] sú zahrnutí kandidáti, ktorí sú oficiálne zapísaní na zozname zvolených osôb, [a] to v záujme… Parlamentu, pretože z týchto kandidátov sa môžu prípadne stať poslanci… Parlamentu“.
81
Okrem toho, že A. Occhetto v poradí kandidátov vzídenom z volieb zostavenom talianskymi orgánmi po voľbách v júni 2004 práve zapísaný nebol, možno prima facie usúdiť, že uvedené tvrdenie Parlamentu má základ vo výklade contra legem článku 6 aktu z roku 1976, ktorý nemožno uznať.
82
Problematika vznesená v námietke A. Occhetta a priori nijako nesúvisí so skutočným výkonom poslaneckého mandátu, ale týka sa situácie, ktorá nastala skôr a ktorá sa týka zákonnosti oficiálneho vyhlásenia zvolenia určitého kandidáta príslušnými vnútroštátnymi orgánmi. Táto situácia a s ňou súvisiace spory sa spravujú vnútroštátnymi volebnými predpismi a patria do pôsobnosti príslušných vnútroštátnych správnych a súdnych orgánov.
83
Je dôležité zdôrazniť, že práve v tomto zmysle prijal Parlament rozhodnutie z 3. júla 2006, o ktorom sa v napadnutom rozhodnutí nezmienil a v ktorom na základe uplatnenia článku 12 aktu z roku 1976 rozhodol, že námietka žalobcu v nadväznosti na oficiálne vyhlásenie zvolenia A. Occhetta, ktorému sa predtým vrátilo miesto prvého nezvoleného kandidáta za volebný obvod Južné Taliansko, je neprípustná z dôvodu, že vychádza z talianskeho volebného zákona.
84
Za týchto okolností sa tvrdenie žalobcu, že Parlament prijatím napadnutého rozhodnutia porušil článok 12 aktu z roku 1976, nezdá ako úplne nedôvodné.
85
Tento záver zrejme nemôže vyvrátiť ani znenie článku 3 ods. 5 Rokovacieho poriadku Parlamentu, na ktoré výslovne poukazuje bod C odôvodnenia napadnutého rozhodnutia. Odkaz na toto ustanovenie prima facie neumožňuje Parlamentu meniť rozsah právomoci vo veciach osvedčení svojich členov o zvolení, ktorý mu priznáva článok 12 aktu z roku 1976.
86
Ustanovenie Rokovacieho poriadku Parlamentu totiž v zmysle zásady hierarchie právnych predpisov nemôže dovoľovať odchýlku od ustanovení aktu z roku 1976 a zveriť Parlamentu širšie právomoci, ako právomoci, ktoré mu zveruje tento akt (rozsudok z 10. apríla 2003, Le Pen/Parlament, už citovaný v bode 42 vyššie, bod 93). Pokiaľ by sa teda mal článok 3 ods. 5 Rokovacieho poriadku Parlamentu vnímať takto, bolo by to, ako správne podotýka žalobca, protiprávne.
87
Parlament navrhuje iné chápanie článku 3 ods. 5 svojho rokovacieho poriadku, a to, že „odo dňa, keď ako v prípade mandátu A. Occhetta v júli 2006 Parlament potvrdí poslanecký mandát, je príslušný preskúmať, či — v prípade odvolania tohto poslanca vnútroštátnymi orgánmi na základe vyhlásenia daného európskeho poslanca o odstúpení, ako to bolo v prípade oznámenia [talianskeho volebného úradu] z 29. marca 2007 — je toto odvolanie v súlade so zásadami vyslovenými v akte z roku 1976“.
88
V tomto smere stačí uviesť, že žalobca nebol vymenovaný za poslanca v nadväznosti na odstúpenie „poslanca“ A. Occhetta.
89
Argument Parlamentu, že by iný výklad kontrolnej právomoci podľa článku 12 aktu z roku 1976 než výklad podaný v napadnutom rozhodnutí viedol v podstate k tomu, že by bolo toto ustanovenie úplne zbavené svojho potrebného účinku, sa nezdá byť dôvodné. Je totiž nesporné, že Parlament má v rámci článku 12 aktu z roku 1976 úplnú právomoc rozhodovať o postavení zvoleného kandidáta zastávajúceho niektorú z funkcií nezlučiteľných s funkciou člena Parlamentu, ktoré sú vymenované v článku 7 aktu z roku 1976.
90
Čo sa týka tvrdenia Parlamentu, že by bolo samotné jeho rozhodnutie o preskúmaní osvedčenia o zvolení protiprávne, pokiaľ by vychádzalo z protiprávneho vnútroštátneho aktu, t. j. v danom prípade vnútroštátneho aktu, ktorým boli oficiálne vyhlásené výsledky volieb, ani to sa nezdá byť dôvodné.
91
Podľa judikatúry totiž, pokiaľ ako v prejednávanom prípade tvorí vnútroštátny akt súčasť rozhodovacieho procesu Spoločenstva a v dôsledku rozdelenia právomocí v danej oblasti zaväzuje orgán Spoločenstva prijímajúci rozhodnutie, a tým predurčuje obsah rozhodnutia Spoločenstva, ktoré sa má prijať, nemôžu mať možné nedostatky, ktoré prípadne tento vnútroštátny akt obsahuje, na platnosť rozhodnutia orgánu Spoločenstva žiadny vplyv (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 3. decembra 1992, Oleificio Borelli/Komisia, C-97/91, Zb. s. I-6313, body 10 až 12, a uznesenie predsedu Súdu prvého stupňa z 21. mája 2007, Kronberger/Parlament, T-18/07 R, neuverejnené v Zbierke — Zb. 2007, s. II-50*, body 38 až 40).
92
Prípadné nedostatky, ktoré obsahuje oficiálne vyhlásenie volieb príslušným vnútroštátnym orgánom, preto nemôžu nijako ovplyvniť zákonnosť rozhodnutia Parlamentu o preskúmaní osvedčení kandidátov o ich zvolení za poslancov.
93
V tejto súvislosti je dôležité pripomenúť, že rozhodovať o zákonnosti vnútroštátnych volebných predpisov a postupov prináleží v prípade potreby po podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania v zmysle článku 234 ES vnútroštátnym súdom (pozri v tomto zmysle uznesenie Kronberger/Parlament, už citované v bode 91 vyššie, bod 41).
94
V prejednávanom prípade skutočne došlo k súdnemu preskúmaniu na príslušných talianskych súdoch podľa talianskeho zákona č. 18. O zákonnosti talianskeho volebného postupu totiž postupne rozhodovali Tribunale amministrativo regionale del Lazio a potom Consiglio di Stato, čo napokon viedlo k vyhláseniu žalobcu za poslanca zvoleného do Európskeho parlamentu. Skutočnosť, že talianske súdy v rámci tohto konania nepodali na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania, sa dá azda vysvetliť tým, že otázky, ktoré im boli predložené, sa netýkali výkladu práva Spoločenstva, ale vnútroštátneho práva, konkrétne platnosti pôvodného vzdania sa zvolenia zo strany A. Occhetta a jeho neskoršieho späťvzatia.
95
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že argumentácia žalobcu o chýbajúcej právomoci Parlamentu prijať napadnuté rozhodnutie je pádna a nemožno ju odmietnuť bez hlbšieho právneho rozboru, ktorý prináleží uskutočniť výlučne súdu rozhodujúcemu vo veci samej. Je teda potrebné konštatovať, že podmienka existencie fumus boni iuris je v prejednávanom prípade splnená, pričom nie je nevyhnutné zaoberať sa ďalšími žalobcom predkladanými tvrdeniami.
O naliehavosti a zvážení záujmov
Tvrdenia účastníkov konania
96
Žalobca tvrdí, že zamietnutie prejednávaného návrhu mu spôsobí vážnu a nenapraviteľnú ujmu, pretože napadnutým rozhodnutím mu bol odňatý mandát v Európskom parlamente a tým sa mu zabránilo plniť úlohy, ktorými ho poverili voliči. K tejto ujme už začína dochádzať, keď z internetovej stránky Parlamentu zmizlo žalobcovo meno i profil. Súd prvého stupňa už skôr uznal, že taká ujma je nenapraviteľná a že v takom prípade je podmienka naliehavosti splnená (uznesenie predsedu Súdu prvého stupňa z 26. januára 2001, Le Pen/Parlament, T-353/00 R, Zb. s. II-125, body 96 až 98).
97
Pokiaľ ide o zváženie protichodných záujmov, žalobca tvrdí, že sudca rozhodujúci o predbežnom opatrení by mal postupovať rovnako ako v uzneseniach predsedu Súdu prvého stupňa z 25. novembra 1999 (Martinez a de Gaulle/Parlament, T-222/99 R, Zb. s. II-3397, bod 80), a z 26. januára 2001, Le Pen/Parlament, už citované v bode 96 vyššie (body 101 a 103), a priznať prednosť konkrétnemu záujmu žalobcu, ktorému napadnuté rozhodnutie odňalo možnosť vykonávať právoplatne zverený mandát. Tento jeho záujem sa inak prelína tak so všeobecným záujmom Parlamentu na tom, aby bol obsadzovaný legitímnym spôsobom a v súlade s predpismi a postupmi platného vnútroštátneho práva, ako aj so záujmom dotknutého členského štátu na rešpektovaní jeho právomocí vo volebných veciach a právoplatných rozhodnutí vydaných jeho súdnymi orgánmi (pozri vo vzťahu k tomuto poslednému uvedenému záujmu uznesenie predsedu Súdneho dvora z 31. júla 2003, Le Pen/Parlament, C-208/03 P-R, Zb. s. I-7939, bod 108).
98
Parlament sa domnieva, že žalobca naliehavosť nepreukázal. Tvrdenie, že napadnutým rozhodnutím bol žalobcovi odňatý mandát, ktorý mu zverili jeho voliči, nemožno uznať, keďže pred žalobcom sa na volebnom zozname umiestnil A. Occhetto. Podľa Parlamentu v prípade poslaneckého mandátu sa naliehavosť nemôže posudzovať iba z hľadiska práv zvolených kandidátov, ale aj z hľadiska práv voličov. A. Occhetto pritom svoj mandát vykonáva už viac než rok.
99
Parlament sa takisto domnieva, že zváženie záujmov účastníkov sporu nie je pre žalobcu priaznivé. V prejednávanom prípade nejde o prechodné pokračovanie mandátu člena Parlamentu ako vo veci, v ktorej bolo vydané uznesenie z 26. januára 2001, Le Pen/Parlament, už citované v bode 96 vyššie. Žalobca skôr usiluje o zachovanie prechodného postavenia, ktoré požíval na základe článku 3 ods. 2 Rokovacieho poriadku Parlamentu od 29. marca 2007 a ktorého trvanie ukončilo napadnuté rozhodnutie. Toto žalobcovo postavenie je teda neistejšie než postavenie žalobcu vo veci, v ktorej bolo vydané uznesenie z 26. januára 2001, Le Pen/Parlament, už citované v bode 96 vyššie, ktorý usiloval o zachovanie Parlamentom právoplatne potvrdeného mandátu.
100
Odklad výkonu napadnutého rozhodnutia bude pritom spôsobovať právne následky nielen voči Parlamentu, ale aj voči A. Occhettovi tým, že zasiahne do výkonu jeho mandátu, ktorý Parlament rozhodnutím z 3. júla 2006 právoplatne potvrdil. Za týchto okolností sa Parlament domnieva, že priznanie požadovaného odkladu výkonu spôsobí veľmi závažnú ujmu na verejnom záujme. Keďže ide o otázku základných zásad upravujúcich mandát člena Parlamentu, zmenu súčasného stavu môže privodiť len rozsudok vo veci samej, pričom tým, že v prospech žalobcu svedčí prinajlepšom fumus boni iuris, nemožno pripustiť, aby mohli prevážiť jeho záujmy.
101
A. Occhetto uvádza, že len posúdenie sporu vo veci samej môže viesť k ďalšej obmene poslaneckých funkcií, pričom k prvému striedaniu došlo už v dôsledku vyhlásenia žalobcu 29. marca 2007. Pretože A. Occhetto vykonával funkciu poslanca od svojho vyhlásenia 8. mája 2006 a bol pritom aj predsedom delegácie Parlamentu pre vzťahy so Severoatlantickou alianciou (NATO), prípadné prerušenie výkonu poslaneckého mandátu by mu spôsobilo nenapraviteľnú ujmu a ohrozilo by samotné fungovanie Parlamentu. Tvrdenia žalobcu o naliehavosti veci sú preto nedôvodné.
102
V každom prípade sa však vzhľadom na to, že A. Occhetto získal väčší počet hlasov než žalobca, pri zvážení protichodných záujmov zdá celkom nenáležité, aby sa návrhu na nariadenie predbežného opatrenia vyhovelo na základe posúdenia, ktoré je, ako to vyplýva zo samotnej jeho povahy, len obmedzené.
Posúdenie sudcom rozhodujúcim o predbežnom opatrení
103
Podľa ustálenej judikatúry je účelom konania o nariadení predbežného opatrenia zaručiť plnú účinnosť rozsudku vo veci samej. Na dosiahnutie tohto cieľa musia byť navrhované opatrenia naliehavé, a to v tom zmysle, že je nevyhnutné, aby na účely zabránenia závažnej a nenapraviteľnej ujmy na záujmoch navrhovateľa boli vydané a vykonateľné ešte pred rozhodnutím vo veci samej [uznesenie predsedu Súdneho dvora z 25. marca 1999, Willeme/Komisia, C-65/99 P(R), Zb. s. I-1857, bod 62; uznesenia predsedu Súdu prvého stupňa z 15. júla 1999, Giulietti/Komisia, T-167/99 R, Zb. VS s. I-A-139 a II-751, bod 29, a Martinez a de Gaulle/Parlament, už citované v bode 97 vyššie, bod 79].
104
V prejednávanom prípade je z toho, že trvanie mandátu člena Parlamentu je obmedzené na päť rokov a že vyslovenie neplatnosti mandátu žalobcu vyplývajúce z napadnutého rozhodnutia znemožňuje žalobcovi ďalší výkon funkcie európskeho poslanca, zrejmé, že ak by súd rozhodujúci vo veci samej napadnutý akt zrušil, potom by bola ujma vzniknutá žalobcovi, pokiaľ sa neodloží výkon tohto aktu, nenapraviteľná (pozri v tomto zmysle uznesenia z 31. júla 2003, Le Pen/Parlament, už citované v bode 97 vyššie, bod 102, a z 26. januára 2001, Le Pen/Parlament, už citované v bode 96 vyššie, bod 96).
105
K tejto ujme už začalo dochádzať, keďže zo spisu a z písomností Parlamentu jasne vyplýva, že za poslanca zastávajúceho predmetný mandát za volebný obvod Južné Taliansko považoval Parlament po prijatí napadnutého rozhodnutia A. Occhetta, a nie žalobcu.
106
V tejto fáze rozboru ešte sudcovi rozhodujúcemu o predbežnom opatrení prináleží zvážiť protichodné záujmy. Je nesporné, že závažná a nenapraviteľná ujma ako kritérium naliehavosti je zároveň prvoradým porovnávacím meradlom pri posudzovaní zváženia protichodných záujmov. Toto porovnávanie musí konkrétne viesť sudcu rozhodujúceho o predbežnom opatrení k zisteniu, či prípadným zrušením sporného aktu sudcom rozhodujúcim vo veci samej možno zvrátiť situáciu, ku ktorej by došlo v dôsledku bezodkladného výkonu daného aktu, a naopak, či odklad výkonu tohto aktu môže ako taký zabrániť jeho plnému účinku, pokiaľ by bola žaloba v hlavnom konaní zamietnutá (pozri uznesenie z 31. júla 2003, Le Pen/Parlament, už citované v bode 97 vyššie, bod 106 a tam citovanú judikatúru).
107
V prejednávanom prípade je vyslovenie neplatnosti poslaneckého mandátu žalobcu so všetkými z toho preň vyplývajúcimi nepriaznivými dôsledkami účinné od 24. mája 2007. Pritom čím dlhšie je žalobcovi znemožnené vykonávať mandát, z ktorého zostávajú ešte necelé dva roky, tým väčšia bude spôsobená ujma, ktorá je sama osebe nezvratná (pozri v tomto zmysle uznesenie z 26. januára 2001, Le Pen/Parlament, už citované v bode 96 vyššie, bod 102). Nedá sa totiž vylúčiť, že prípadný pre žalobcu priaznivý rozsudok vo veci samej bude vyhlásený až po uplynutí volebného obdobia v čase, keď žalobcom uvádzaná ujma — čiže odňatie postavenia člena Parlamentu — už bude celkom nezvratná (pozri v tomto zmysle uznesenie z 31. júla 2003, Le Pen/Parlament, už citované v bode 97 vyššie, bod 107).
108
Na rozdiel však od okolností vo veci, v ktorej bolo vydané uznesenie z 26. januára 2001, Le Pen/Parlament, už citované v bode 96 vyššie (bod 105), v prejednávanom prípade je potrebné zohľadniť aj záujem A. Occhetta na výkone napadnutého rozhodnutia, ktoré preň znamená zachovanie mandátu. Ak totiž hrozí, že výkon napadnutého rozhodnutia spôsobí žalobcovi nezvratnú ujmu, rovnako to hrozí aj A. Occhettovi v prípade vyhovenia tomuto návrhu vzhľadom na to, že prípadný rozsudok zamietajúci žalobu bude vyhlásený až po uplynutí veľkej či dokonca celej zvyšnej časti jeho mandátu. Okrem toho záujem žalobcu nemožno vzhľadom na lepšie umiestnenie A. Occhetta na zozname zvolených kandidátov v čase pred jeho odstúpením 7. júla 2004 v žiadnom prípade označiť za skorší či prevažujúci.
109
V takom prípade rovnosti konkrétnych a bezprostredných záujmov žalobcu a A. Occhetta majú osobitný význam všeobecnejšie záujmy, ktoré hovoria v prospech priznania požadovaného odkladu výkonu alebo v prospech jeho odmietnutia.
110
Je pritom nepopierateľné, že daný členský štát, v konkrétnom prípade Talianska republika, má záujem na tom, aby Parlament rešpektoval jeho právne predpisy vo volebných veciach (pozri v tomto zmysle uznesenia z 31. júla 2003, Le Pen/Parlament, už citované v bode 97 vyššie, bod 108, a z 26. januára 2001, Le Pen/Parlament, už citované v bode 96 vyššie, bod 104). Proti tomuto záujmu možno akiste postaviť všeobecný záujem Parlamentu na zachovaní jeho rozhodnutí (pozri v tomto zmysle uznesenie z 26. januára 2001, Le Pen/Parlament, už citované v bode 96 vyššie, bod 99). Ten však nemôže pri zvážení protichodných záujmov prevážiť.
111
V tejto súvislosti treba najprv pripomenúť, že na účely preukázania fumus boni iuris môže sudca rozhodujúci o predbežnom opatrení zohľadniť pri posudzovaní naliehavosti a prípadne aj zvážení protichodných záujmov väčšiu či menšiu závažnosť uvádzaných žalobných dôvodov (pozri uznesenie z 31. júla 2003, Le Pen/Parlament, už citované v bode 97 vyššie, bod 110 a tam citovanú judikatúru).
112
Z úvah uvedených v bodoch 64 až 95 vyššie v prejednávanom prípade vyplýva, že žalobcove tvrdenia uvádzané na podporu fumus boni iuris sa vzhľadom na skutočnosti, ktoré sú sudcovi rozhodujúcemu o predbežnom opatrení známe, zdajú ako nezlomné a závažné.
113
Pritom aj keby sa Parlament mohol dovolávať svojej právomoci a neprihliadať na výsledky volieb oznámené daným členským štátom, pokiaľ by z jeho pohľadu boli v rozpore s aktom z roku 1976, nič by to nemenilo na tom, že takú právomoc možno vykonávať len v ojedinelých, a teda výnimočných prípadoch, pretože možno oprávnene predpokladať, že členské štáty spravidla dodržia povinnosť vyplývajúcu pre ne z článku 10 ES a prispôsobia svoje vnútroštátne predpisy požiadavkám aktu z roku 1976.
114
Bolo by preto nenáležité dovoliť, aby napadnuté rozhodnutie vyvolalo nezvratné účinky, pokiaľ je existencia takéhoto výnimočného prípadu, ktorý by jeho prijatie oprávňoval, na súde Spoločenstva vážne spochybnená.
115
Pri zvážení záujmov je napokon potrebné zohľadniť aj skutočnosť, že A. Occhetto vykonával svoj poslanecký mandát od 28. apríla 2006 do vyhlásenia talianskeho volebného úradu z 29. marca 2007 a potom znovu od prijatia napadnutého rozhodnutia, t. j. od 24. mája 2007, čiže viac než rok (pozri analogicky uznesenie z 31. júla 2003, Le Pen/Parlament, už citované v bode 97 vyššie, bod 109).
116
Z uvedených skutočností vyplýva, že podmienky odkladu výkonu napadnutého rozhodnutia sú splnené a návrhu žalobcu treba vyhovieť.
Z týchto dôvodov
SUDCA ROZHODUJÚCI O PREDBEŽNOM OPATRENÍ
nariadil:
1.
Výkon rozhodnutia Európskeho parlamentu z 24. mája 2007 o preskúmaní osvedčenia o zvolení Beniamina Donniciho za poslanca [2007/2121(REG)] sa odkladá.
2.
O trovách konania sa rozhodne vo veci samej.
V Luxemburgu 15. novembra 2007
Tajomník
E. Coulon
Sudca
M. Vilaras
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.