Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
ATHANASIOS
RANTOS
prednesené
5. júna
2025(1)
Vec C‑743/23
A
proti
GKV‑Spitzenverband,
za účasti:
Moguntia Food Group AG
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
ktorý
podal
Landessozialgericht
für
das
Saarland
(Krajinský
súd
pre
sociálne
veci
spolkovej krajiny Sársko,
Nemecko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Migrujúci
pracovníci – Sociálne
zabezpečenie – Uplatniteľná
právna
úprava – Nariadenie
(ES)
č. 883/2004 – Článok 13
ods. 1 písm. a) a článok 13 písm. b)
bod i) – Nariadenie
(ES)
č. 987/2009 – Článok 14
ods. 8 – Dohoda
medzi
Európskym
spoločenstvom a jeho
členskými
štátmi
na
jednej
strane a Švajčiarskou
konfederáciou
na
strane
druhej o voľnom
pohybe
osôb – Príloha II – Článok 1
ods. 2 – Osoba,
ktorá
zvyčajne a súčasne
pracuje v Nemecku,
Švajčiarsku a pokiaľ
ide o kvantitatívne
väčšinový
podiel, v tretích
štátoch – Hraničné
ukazovatele – Pojem ‚podstatná časť činností‘ – Zohľadnenie
činností
vykonávaných v tretích
štátoch – Uplatniteľnosť
právnych
predpisov
členského
štátu, v ktorom
má
zamestnávateľ
sídlo “
I.      Úvod
1.        A
(ďalej
len
„žalobca“),
ktorý
býval v Nemecku,
kde
zvyčajne
odpracoval
10,5
dňa
za
štvrťrok,
bol
prijatý
do
zamestnania
spoločnosťou
Moguntia
Food
Group
AG
so
sídlom
vo
Švajčiarsku. V tomto
štáte
tiež
zvyčajne
odpracoval
10,5 dňa
za
štvrťrok,
pričom
kvantitatívne
väčšinový
podiel
svojej
práce
vykonával v tretích
štátoch
iných
ako
vo
Švajčiarskej
konfederácii.
2.        V tejto
situácii
vzniká
otázka,
ktoré
právne
predpisy v oblasti
sociálneho
zabezpečenia
sú
uplatniteľné
na
žalobcu.
Treba v tejto
súvislosti
zohľadniť
činnosti
vykonávané v tretích
štátoch
na
účely
určenia,
či v členskom
štáte
svojho
bydliska
vykonával
ako
zamestnanec
„podstatnú
časť“
svojich
činností v zmysle
článku 13
ods. 1
nariadenia
(ES)
č. 883/2004(2),
zmeneného
nariadením (EÚ)
č. 465/2012(3) (ďalej
len
„nariadenie
č. 883/2004“), a článku 14
ods. 8
nariadenia (ES)
č. 987/2009(4),
zmeneného
nariadením
č. 465/2012
(ďalej
len
„nariadenie
č. 987/2009“)?
To
je v podstate
otázka,
ktorú
položil
Landessozialgericht
für
das
Saarland
(Krajinský
súd
pre
sociálne
veci
spolkovej krajiny Sársko,
Nemecko).
3.        Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
bol
podaný v rámci
sporu
medzi
žalobcom a Spitzenverband
Bund
der
Krankenkassen
(ďalej
len
„GKV‑Spitzenverband“),
ktorý
je
nemeckou
inštitúciou
určenou
na
stanovenie
právnej
úpravy v oblasti
sociálneho
zabezpečenia
uplatniteľnej v prípade,
že
sa
činnosť
zvyčajne
vykonáva v dvoch
alebo
vo viacerých
členských
štátoch,
vo
veci
jeho
rozhodnutia,
podľa
ktorého
sa
na
pracovnoprávny
vzťah
medzi
žalobcom a spoločnosťou
Moguntia
Food
Group
uplatňuje
nemecká
právna
úprava.
II.    Právny rámec
A.      Medzinárodné právo
4.        Európske
spoločenstvo a jeho
členské
štáty
na
jednej
strane a Švajčiarska
konfederácia
na
druhej
strane
podpísali
21. júna
1999
sedem
dohôd,
medzi
ktoré
patrí
aj
dohoda o voľnom
pohybe
osôb(5).
Rozhodnutím
2002/309/ES(6) bolo
týchto
sedem
dohôd
schválených v mene
Európskeho
spoločenstva a účinnosť
nadobudli
1. júna
2002.
5.        Podľa
preambuly
tejto
dohody o voľnom
pohybe
osôb,
zmenenej a doplnenej
rozhodnutím č. 1/2012(7) (ďalej
len
„DVPO“),
sú
zmluvné
strany
„rozhodnuté
dosiahnuť
voľný
pohyb
osôb
medzi
stranami
na
základe
pravidiel
uplatňovaných v Európskom
spoločenstve“.
6.        Článok 8 DVPO,
nazvaný
„Koordinácia
systémov
sociálneho
zabezpečenia“, v písmene
b)
stanovuje:
„Zmluvné
strany
prijmú
opatrenia v súlade s prílohou II týkajúce
sa
koordinácie
systémov
sociálneho
zabezpečenia
najmä s cieľom:
…
b)      stanoviť
uplatniteľné
právne
predpisy.“
7.        Príloha
II k DVPO s názvom
„Koordinácia
systémov
sociálneho
zabezpečenia“
v článku 1 stanovuje:
„1.      Zmluvné
strany
sa
dohodli,
že
pokiaľ
ide o koordináciu
systémov
sociálneho
zabezpečenia,
budú
medzi
sebou
uplatňovať
právne
akty
Európskej
únie,
na
ktoré
sa
uvádza
odkaz v oddiele A tejto
prílohy a ktoré
sú
zmenené a doplnené
týmto
oddielom,
alebo
predpisy,
ktoré
sú
rovnocenné s takýmito
aktmi.
2.      Pojem
‚členský
štát/členské
štáty‘
obsiahnutý v právnych
aktoch
uvedených v oddiele A tejto
prílohy
znamená
okrem
štátov,
na
ktoré
sa
vzťahujú
príslušné
právne
akty
Európskej
únie,
aj
Švajčiarsko.“
8.        Oddiel
A
tejto prílohy II s názvom
„Právne
akty,
na
ktoré
sa
odkazuje“,
uvádza
nariadenie
č. 883/2004 a nariadenie
č. 987/2009 v znení
zmien.
B.      Právo Únie
1.      Nariadenie č. 883/2004
9.        Článok 1 nariadenia
č. 883/2004 s názvom
„Definície“ v písmene a)
stanovuje:
„Na
účely
tohto
nariadenia:
a)      ‚činnosť ako zamestnanec‘ znamená
každú
činnosť
alebo
rovnocennú
situáciu,
ktorá
sa
za
takú
považuje
na
účely
právnych
predpisov v oblasti
sociálneho
zabezpečenia
členského
štátu, v ktorom
takáto
činnosť
alebo
rovnocenná
situácia
existuje.“
10.      V prvej
hlave
tohto
nariadenia s názvom
„Všeobecné
ustanovenia“
sa
nachádza článok 2 tohto
nariadenia s názvom
„Osoby,
na
ktoré
sa
toto
nariadenie
vzťahuje“,
ktorý
v
odseku
1
stanovuje:
„Toto
nariadenie
sa
vzťahuje
na
štátnych
príslušníkov
členského
štátu,
osoby
bez
štátnej
príslušnosti a utečencov,
ktorí
majú
bydlisko v členskom
štáte a podliehajú
alebo
podliehali
právnym
predpisom
jedného
alebo
viacerých
členských
štátov,
ako
aj
na
ich
rodinných
príslušníkov a ich
pozostalých.“
11.      Hlava
II
uvedeného
nariadenia s názvom
„Určenie
príslušnosti
právnych
predpisov“
zahŕňa články 11
až
16. Článok 11
toho
istého
nariadenia s názvom
„Všeobecné
pravidlá“ v odsekoch
1 a 3
stanovuje:
„1.      Osoby,
na
ktoré
sa
toto
nariadenie
vzťahuje,
podliehajú
právnym
predpisom
len
jedného
členského
štátu.
Tieto
právne
predpisy
sa
určia v súlade s touto
hlavou.
…
3.      S výhradou článkov 12
až
16:
a)      osoba
vykonávajúca
činnosť
ako
zamestnanec
alebo
samostatne
zárobkovo
činná
osoba v členskom
štáte
podlieha
právnym
predpisom
tohto
členského
štátu
…“
12.      Podľa článku 13
nariadenia č. 883/2004 s názvom
„Vykonávanie
činností v dvoch
alebo
viacerých
členských
štátoch“:
„1.      Osoba,
ktorá
zvyčajne
vykonáva
činnosť
ako
zamestnanec v dvoch
alebo
vo
viacerých
členských
štátoch,
podlieha:
a)      právnym
predpisom
členského
štátu
bydliska,
ak
podstatnú
časť
svojej
činnosti
vykonáva v tomto
členskom
štáte,
alebo
b)      ak
nevykonáva
podstatnú
časť
svojej
činnosti v členskom
štáte
bydliska:
i)      právnym
predpisom
členského
štátu, v ktorom
sa
nachádza
registrované
sídlo
alebo
miesto
podnikania
podniku
alebo
zamestnávateľa,
ak
je
zamestnaná
jedným
podnikom
alebo
zamestnávateľom,
alebo
…
2.      Osoba,
ktorá
zvyčajne
vykonáva
činnosť
ako
samostatne
zárobkovo
činná
osoba v dvoch
alebo
viacerých
členských
štátoch,
podlieha:
a)      právnym
predpisom
členského
štátu
bydliska,
ak
podstatnú
časť
svojej
činnosti
vykonáva v tomto
členskom
štáte;
alebo
b)      právnym
predpisom
členského
štátu, v ktorom
sa
nachádza
centrum
jej
záujmu,
ak
nemá
bydlisko v jednom z členských
štátov, v ktorých
vykonáva
podstatnú
časť
svojej
činnosti.
…
4.      Osoba,
ktoré
je
zamestnaná
ako
štátny
zamestnanec
niektorým
členským
štátom a vykonáva
činnosť
ako
zamestnanec
a/alebo
ako
samostatne
zárobkovo
činná
osoba v jednom
alebo
vo
viacerých
členských
štátoch,
podlieha
právnym
predpisom
členského
štátu,
ktorého
správa
ju
zamestnáva.
…“
2.      Nariadenie č. 987/2009
13.      Hlava
II
nariadenia č. 987/2009 s názvom
„Určenie
uplatniteľných
právnych
predpisov“
obsahuje články 14
až
21.
Článok 14
tohto
nariadenia s názvom
„Spresnenia
týkajúce
sa
článkov 12 a 13
nariadenia
[č. 883/2004]“
v odsekoch 8, 9 a 11
stanovuje:
„8.      Na
účely
uplatňovania článku 13 ods. 1 a 2
[nariadenia č. 883/2004]
formulácia
‚podstatná
časť
činnosti,
ktorú
osoba
vykonáva
ako
zamestnanec
alebo
ako
samostatne
zárobkovo
činná
osoba‘ v členskom
štáte
znamená,
že
sa
kvantitatívne
podstatná
časť
všetkých
činností
zamestnanca
alebo
samostatne
zárobkovo
činnej
osoby
vykonáva v tomto
členskom
štáte,
pričom
to
nemusí
byť
nevyhnutne
väčšia
časť
týchto
činností.
Na
určenie
toho,
či
sa
podstatná
časť
činností
vykonáva v členskom
štáte,
sa
zohľadňujú
tieto
orientačné
kritériá:
a)      v prípade
zamestnania
pracovný
čas
a/alebo
odmena
a
b)      v prípade
samostatnej
zárobkovej
činnosti
obrat,
pracovný
čas,
počet
poskytovaných
služieb
a/alebo
príjem.
V rámci
celkového
posúdenia
podiel
nižší
ako
25 %,
pokiaľ
ide o uvedené
kritériá,
znamená,
že
sa
podstatná
časť
činností
nevykonáva v príslušnom
členskom
štáte.
9.      Na
účely
uplatňovania článku 13 ods. 2 písm. b)
[nariadenia č. 883/2004]
sa
‚centrum
záujmu‘
činností
samostatne
zárobkovo
činnej
osoby
určí
pri
zohľadnení
všetkých
aspektov
pracovných
činností
tejto
osoby,
konkrétne
miesta,
ktoré
je
stálym a trvalým
miestom
podnikateľskej
činnosti
osoby,
zvyčajnej
povahy
alebo
dĺžky
trvania
vykonávaných
činností,
počtu
poskytovaných
služieb a zámeru
dotknutej
osoby,
ako
naň
poukazujú
všetky
tieto
okolnosti.
…
11.      V prípade,
že
osoba
vykonáva
činnosť
ako
zamestnanec v dvoch
alebo
vo
viacerých
členských
štátoch
pre
zamestnávateľa
usadeného
mimo
územia
Únie a táto
osoba
má
bydlisko v členskom
štáte, v ktorom
nevykonáva
podstatnú
činnosť,
vzťahujú
sa
na
ňu
právne
predpisy
členského
štátu, v ktorom
má
bydlisko.“
III. Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie na Súdnom dvore
14.      Žalobca,
ktorý
býval v Nemecku,
bol
zamestnaný
ako
potravinársky
technik
spoločnosťou
Moguntia
Food
Group,
ktorá
sa
nachádza
vo
Švajčiarsku, s cieľom
vykonávať v období
od 1. decembra 2015
do 31. decembra 2020
činnosť
technologického
pracovníka
vývozu.
Táto
činnosť
spočívala v navštevovaní
zákazníkov a poskytovaní
poradenstva,
organizovaní
školení a seminárov,
ako
aj
ochutnávok.
Žalobca
zvyčajne
odpracoval
10,5
dňa
za
štvrťrok
vo
Švajčiarsku,
10,5
dňa
za
štvrťrok v Nemecku v režime
práce
na
diaľku
vo
svojom
bydlisku
a,
pokiaľ
ide o kvantitatívne
väčšinový
podiel, v tretích
krajinách,
kde
sa
jeho
klienti
prevažne
nachádzali,
konkrétne v Bielorusku,
Iráne,
Moldavsku a na
Ukrajine.
Svoj
mesačný
plat
poberal
jednotne a bez
pomerného
pridelenia podľa
miesta
výkonu
svojich
činností.
15.      Dňa
19. novembra
2015
sa
žalobca
obrátil
na
GKV‑Spitzenverband,
ktorý
je
podľa článku 16 ods. 2
nariadenia č. 987/2009(8) určenou
inštitúciou
miesta
bydliska
na
stanovenie
uplatniteľnej
právnej
úpravy,
ak
sa
zárobková
činnosť
dotknutej
osoby
zvyčajne
vykonáva v dvoch
alebo
vo viacerých
členských
štátoch,
pričom
uviedol,
že
pracoval
pre
Moguntia
Food
Group a v Nemecku
vykonával
menej
ako
25 % svojej
činnosti.
Dňa
1. decembra
2015
žalobca
uzavrel
zdravotné
poistenie v zdravotnej
poisťovni
vo
Švajčiarsku.
Dňa 16. decembra 2015
mu
bolo
udelené
cezhraničné
pracovné
povolenie
pre
Švajčiarsko.
Listom z 22. februára
2016
Amt
für
Sozialbeiträge
des
Kantons
Basel‑Stadt
(Úrad
pre
sociálne
príspevky
kantónu
Bazilej-mesto,
Švajčiarsko)
informoval
žalobcu,
že
mu
bol
doručený
doklad o zdravotnom
poistení a že
vzal
na
vedomie
skutočnosť,
že
žalobca
mal
vo
Švajčiarsku
uzatvorené
zákonné
poistenie
podľa
Bundesgesetz
über
die
Krankenversicherung
(federálny
zákon o zdravotnom
poistení,
Švajčiarsko) z 18. marca 1994.
Tento
úrad
dodal,
že v zásade
už
nie
je
možné
zmeniť
poistenie v prospech
zákonného
alebo
súkromného
poistenia v zahraničí.
16.      Rozhodnutím z 18. augusta 2016
(ďalej
len
„rozhodnutie z 18. augusta 2016“)
GKV‑Spitzenverband
na
základe článku 13
nariadenia č. 883/2004
dospel k záveru,
že
na
žalobcu
sa v období
od 1. decembra 2015
do 30. novembra 2020
vzťahovala
nemecká
právna
úprava v oblasti
sociálneho
zabezpečenia, a v súlade s článkom 19
ods. 2
nariadenia č. 987/2009(9) mu
vydal
príslušné
potvrdenie A1. V tomto
rozhodnutí
sa
konštatovalo,
že
žalobca
zvyčajne
vykonával
svoju
činnosť
ako
zamestnanec v dvoch
alebo
vo viacerých
členských
štátoch a podstatnú
časť
svojej
činnosti
vykonával v členskom
štáte
svojho
bydliska,
t. j. v Nemecku.
Uvedené
rozhodnutie,
ku
ktorému
bolo
tiež
priložené
potvrdenie
A1,
bolo
oznámené
Moguntia
Food
Group a Bundesamt
für
Sozialversicherungen
(Spolkový
úrad
sociálneho
zabezpečenia,
Švajčiarsko),
ako
aj
na
účely
kontroly
príspevkov
do
dotknutej
nemeckej
zdravotnej
poisťovne a do
systému
zákonného
úrazového
poistenia v Nemecku.
17.      Rozhodnutím z 18. decembra
2020
GKV‑Spitzenverband
zamietol
námietku,
ktorú
žalobca
podal
proti
rozhodnutiu z 18. augusta 2016,
pričom
okrem
iného
uviedol,
že
nariadenia
č. 883/2004 a 987/2009
sú
uplatniteľné
na
skutkové
okolnosti
prejednávanej
veci a že
vzhľadom
na
ich
geografickú
pôsobnosť
treba
zohľadniť
len
doby
výkonu
práce
žalobcom v Nemecku a vo
Švajčiarsku,
čo
znamená,
že
podstatnú
časť
svojej
činnosti
vykonával v členskom
štáte, v ktorom
mal
bydlisko.
Dňa 28. decembra 2020
žalobca
podal
proti
tomuto
rozhodnutiu z 18. decembra
2020
žalobu
na
Sozialgericht
für
das
Saarland
(Súd
pre
sociálne
veci
spolkovej krajiny Sársko,
Nemecko),
pričom
najmä
tvrdil,
že
na
účely
určenia,
či
vykonával
podstatnú
časť
svojich
činností v členskom
štáte
svojho
bydliska,
treba
vychádzať z jeho
pracovnej
činnosti v celom
rozsahu, a teda
aj z jeho
činností
vykonávaných v tretích
štátoch.
Rozsudkom
zo 4. augusta 2022
tento
súd
zrušil
rozhodnutie z 18. augusta 2016 a uložil
GKV‑Spitzenverband
povinnosť
určiť,
že
podľa
článku 13
nariadenia č. 883/2004 v spojení s článkom 16
nariadenia č. 987/2009
sa
švajčiarske
právne
predpisy v oblasti
sociálneho
zabezpečenia
uplatňujú
na
zamestnanie
vykonávané
žalobcom v spoločnosti
Moguntia
Food
Group. V tejto
súvislosti
uvedený
súd
najmä
uviedol,
že v Nemecku
odpracoval
len
10,5
dňa
za
štvrťrok,
teda
sotva
jednu
šestinu
jeho
štvrťročného
pracovného
času, a že
túto
dobu
nemožno
považovať
za
„podstatnú
časť“
jeho
činností v zmysle
článku 13
ods. 1
nariadenia č. 883/2004 a článku 14
ods. 8
nariadenia
č. 987/2009.
Podľa
toho
istého
súdu
Súdny
dvor
už v tomto
zmysle
rozhodol v rozsudku
INAIL a INPS(10).
18.      Dňa
6. septembra
2022
GKV‑Spitzenverband
podal
proti
tomuto
rozsudku
odvolanie
na
Landessozialgericht
für
das
Saarland
(Krajinský
súd
pre
sociálne
veci
spolkovej krajiny Sársko),
vnútroštátny
súd,
ktorý
podal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
pričom
sa
domáhal
jeho
zrušenia
najmä z dôvodu,
že
určenie
uplatniteľnej
právnej
úpravy
sa
vzťahuje
výlučne
na
činnosti
vykonávané v rámci
pôsobnosti
nariadení
č. 883/2004 a 987/2009 a že
ak
by
normotvorca
Únie v kontexte
článku 13
nariadenia
č. 883/2004
chcel,
aby
sa
zohľadnili
činnosti
vykonávané v tretích
štátoch,
boli
by
na
tento
účel
prijaté
pravidlá.
Okrem
toho
rozsudok
vo
veci
INAIL a INPS
nie
je
relevantný v prejednávanej
veci,
keďže
sa
týka
špecifickej
situácie
palubného
personálu a neuvádza
sa v ňom,
že
dotknuté
osoby
vykonávali
činnosť v štáte, v ktorom
sa
nariadenie č. 883/2004
neuplatňuje.
19.      Vnútroštátny
súd
zdôrazňuje,
že
otázka, v ktorom
členskom
štáte
sa
na
žalobcu
vzťahovala
povinnosť
byť
poistený v rámci
systému
zdravotného
poistenia
počas
sporného
obdobia,
závisí
od
správneho
výkladu
článku 13
nariadenia č. 883/2004 a článku 14
nariadenia č. 987/2009. V rozsahu, v akom
žalobca
poberal
svoju
mesačnú
odmenu
jednotne a bez
pomerného
pridelenia
podľa
miesta
výkonu
svojich
činností,
neposkytuje
údaj o tom,
že
podstatnú
časť
svojich
činností
vykonával v Nemecku.
Jeho
pracovný
čas
má
teda
rozhodujúci
význam a v tejto
súvislosti
počas
približne
65
dní
činnosti
za
štvrťrok
odpracoval
10,5
dňa
(približne
16 % svojho
pracovného
času) v Nemecku,
kde
býva,
10,5
ďalších
dní
(t. j. rovnaký
podiel)
vo
Švajčiarsku a zvyšné
dni v tretích
štátoch
(t. j. približne
68 % jeho
pracovného
času).
20.      Tento
súd
uvádza,
že
za
predpokladu,
že
by
mal
vychádzať z celkového
pracovného
času
žalobcu,
teda s prihliadnutím
na
jeho
činnosti v tretích
štátoch,
odvolanie
GKV‑Spitzenverband
by
zamietol. V takom
prípade
by
totiž
časť
činností,
ktoré
žalobca
vykonával
ako
zamestnanec v Nemecku
bola
nižšia
ako
25 % jeho
pracovného
času, a teda
by nepredstavovala
„podstatnú
časť“
jeho
činností v zmysle
článku 14
ods. 8
nariadenia
č. 987/2009,
čo
by
znamenalo,
že
sa
na
neho
uplatňuje
švajčiarska
právna
úprava.
Žalobca
by
potom
mohol
tiež
požadovať,
aby
GKV‑Spitzenverband v súlade s článkom 16 ods. 2
prvou
vetou
tohto
nariadenia
rozhodol o uplatniteľnosti
tejto
právnej
úpravy.
Naopak,
za
predpokladu,
že
by
sa
mala
zohľadniť
výlučne
činnosť
žalobcu v členských
štátoch,
časť
jeho
činnosti v Nemecku
by
dosahovala
50 % jeho
pracovného
času, a preto
by
predstavovala
podstatnú
časť
jeho
činností, v dôsledku
čoho
by
sa
na
neho
vzťahovali
nemecké
právne
predpisy.
21.      Podľa
uvedeného
súdu
sa
Súdny
dvor
ešte
jasne
nevyjadril k otázke,
či
na
účely
určenia,
či
sa
podstatná
časť
činností
vykonáva v členskom
štáte
bydliska,
treba
vychádzať
zo
všetkých
týchto
činností,
vrátane
činností
vykonávaných v tretích
štátoch.
Najmä
rozsudok
INAIL a INPS,
ako
aj
dva
rozsudky,
ktoré
citoval
GKV‑Spitzenverband,
konkrétne
rozsudky
Inspecteur
van
de
Belastingdienst(11) a Finanzamt
Österreich
(Rodinné
prídavky
pre
rozvojového
pracovníka)(12),
sa
týkajú
iných
prípadov,
ako
je
ten,
ktorý
je
predmetom
prejednávanej
veci.
22.      Za
týchto
podmienok
Landessozialgericht
für
das
Saarland
(Krajinský
súd
pre
sociálne
veci
spolkovej krajiny Sársko)
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Má
sa
článok 13
ods. 1
nariadenia
[č. 883/2004] v spojení s článkom 14
ods. 8
nariadenia
[č. 987/2009]
vykladať v tom
zmysle,
že
pri
posudzovaní,
či
sa
podstatná
časť
činnosti
vykonáva v jednom
členskom
štáte,
sa
musia
zohľadniť
všetky
činnosti
zamestnanca
vrátane
jeho
činností v tretích
krajinách?
2.      Alebo
sa
má
článok 13
ods. 1
nariadenia
č. 883/2004 v spojení s článkom 14
ods. 8
nariadenia
č. 987/2009
vykladať v tom
zmysle,
že
pri
posudzovaní,
či
sa
podstatná
časť
činností
vykonáva v jednom
členskom
štáte,
sa
musia
zohľadniť
iba
činnosti
zamestnanca
vykonávané v členských
štátoch?“
23.      Písomné
pripomienky
predložili
Súdnemu
dvoru
žalobca,
GKV‑Spitzenverband,
Moguntia
Food
Group,
nemecká a belgická
vláda,
ako
aj
Európska
komisia.
Títo
účastníci
konania a francúzska
vláda
predniesli
ústne
pripomienky
na
pojednávaní,
ktoré
sa
konalo 5. marca 2025.
IV.    Analýza
24.      Svojimi
dvoma
prejudiciálnymi
otázkami,
ktoré
treba
preskúmať
spoločne,
sa
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
má
článok 13
ods. 1
nariadenia č. 883/2004 v spojení s článkom 14
ods. 8
nariadenia č. 987/2009
vykladať v tom
zmysle,
že
na
účely
určenia,
či
sa
na
osobu,
ktorá
zvyčajne
vykonáva
činnosť
ako
zamestnanec v dvoch
alebo
vo viacerých
členských
štátoch,
vzťahujú
právne
predpisy v oblasti
sociálneho
zabezpečenia
členského
štátu
jej
bydliska,
vyžaduje
pojem
„podstatná
časť
činností“ v zmysle
týchto
ustanovení
zohľadnenie
všetkých
činností
tejto
osoby,
vrátane
činností
vykonávaných v tretích
štátoch,
alebo
len
činností,
ktoré
vykonáva v členských
štátoch.
25.      Na
úvod
pripomínam,
že
ustanovenia
hlavy
II
nariadenia
č. 883/2004,
ktorej
súčasťou
je
článok 13
ods. 1
tohto
nariadenia,
predstavujú
podľa
ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
úplný a jednotný
systém
kolíznych
noriem.
Cieľom
týchto
ustanovení
je
totiž
nielen
vyhnúť
sa
súčasnému
uplatňovaniu
viacerých
vnútroštátnych
právnych
úprav a komplikáciám,
ktoré z toho
môžu
vyplynúť,
ale
aj
zabrániť
tomu,
aby
osoby,
ktoré
patria
do
pôsobnosti
tohto
nariadenia,
boli
zbavené
ochrany v oblasti
sociálneho
zabezpečenia v prípade
neexistencie
právnej
úpravy,
ktorá
by
sa
na
tieto osoby
vzťahovala.
Ak
teda
osoba
patrí
do
osobnej
pôsobnosti
uvedeného
nariadenia, a tak,
ako
je
vymedzené v článku 2 tohto
nariadenia, v zásade
sa
uplatní
pravidlo
výlučnosti
stanovené v článku 11
ods. 1
tohto
nariadenia a relevantný
právny
poriadok
sa
určí v súlade s ustanoveniami
hlavy II
nariadenia č. 883/2004.
Na
tento
účel článok 11 ods. 3 písm. a)
tohto
nariadenia
stanovuje
zásadu,
podľa
ktorej
osoba
vykonávajúca
činnosť
ako
zamestnanec
na
území
členského
štátu
podlieha
právnym
predpisom
tohto
štátu.
Táto
zásada
je
však
formulovaná
„s
výhradou článkov 12
až
16“
uvedeného
nariadenia. V určitých
osobitných
situáciách
by
totiž
jasné a jednoduché
uplatnenie
všeobecnej
zásady
uvedenej v článku 11 ods. 3 písm. a)
tohto
nariadenia
mohlo
viesť k riziku,
že
tak
pracovník,
ako
aj
zamestnávateľ a inštitúcie
sociálneho
zabezpečenia
sa
nevyhnú
administratívnym
komplikáciám,
ktoré
by
mohli
byť
prekážkou
výkonu
voľného
pohybu
osôb,
na
ktoré
sa
vzťahuje
uvedené
nariadenie,
ale
naopak,
by
samo
vyvolalo
takéto
komplikácie.(13)
26.      Medzi
tieto
osobitné
situácie
patrí
situácia
uvedená v článku 13 ods. 1 písm. a) a písm. b)
bode
i)
tohto
nariadenia,
podľa
ktorej
osoba,
ktorá
ako
zamestnanec
zvyčajne
vykonáva
činnosť v dvoch
alebo
vo
viacerých
členských
štátoch,
podlieha
právnym
predpisom
členského
štátu
bydliska,
ak
podstatnú
časť
svojej
činnosti
vykonáva v tomto
členskom
štáte,
alebo
ak
tam
nevykonáva
podstatnú
časť
svojej
činnosti,
právnym
predpisom
členského
štátu, v ktorom
sa
nachádza
registrované
sídlo
alebo
miesto
podnikania
podniku
alebo
zamestnávateľa,
ak
je
zamestnaná
jedným
podnikom
alebo
zamestnávateľom.
Súdny
dvor v tejto
súvislosti
spresnil,
že
osoba
môže
patriť
do
pôsobnosti
tohto článku 13
len
pod
podmienkou,
že
obvykle
vykonáva
značnú
časť
svojej
činnosti
na
území
dvoch
alebo
viacerých
členských
štátov.(14)
27.      Článok 14 ods. 8
nariadenia č. 987/2009
stanovuje,
že
na
účely
uplatňovania článku 13 ods. 1 a 2
nariadenia č. 883/2004
formulácia
„podstatná
časť“
činnosti,
ktorú
osoba
vykonáva
ako
zamestnanec
alebo
samostatne
zárobkovo
činná
osoba v členskom
štáte
znamená,
že
sa
„kvantitatívne
podstatná
časť“
všetkých
činností
zamestnanca
alebo
samostatne
zárobkovo
činnej
osoby
vykonáva v tomto
členskom
štáte,
pričom
to
nemusí
byť
nevyhnutne
väčšia
časť
týchto
činností.
Tento článok 14 ods. 8
spresňuje,
že
na
určenie
toho,
či
sa
podstatná
časť
činností
vykonáva v členskom
štáte,
sa v prípade
zamestnania
zohľadnia
orientačné
kritériá
pracovného
času
a/alebo
odmeny a že v rámci
celkového
posúdenia
podiel
nižší
ako
25 %,
pokiaľ
ide o uvedené
kritériá,
znamená,
že
sa
podstatná
časť
činností
nevykonáva v príslušnom
členskom
štáte.
28.      V prejednávanej
veci z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že v období
od
1. decembra
2015
do 31. decembra 2020
žalobca
býval v Nemecku a zvyčajne
odpracoval 10,5 dňa
za
štvrťrok v tomto
členskom
štáte v režime
práce
na
diaľku
vo
svojom
bydlisku,
10,5
dňa
za
štvrťrok
vo
Švajčiarsku,
kde
sa
nachádzalo
sídlo
jeho
zamestnávateľa, a vo
zvyšnej
časti v tretích
štátoch. V tejto
súvislosti
sa
vnútroštátny
súd
pýta,
či
sa
na
žalobcu
vzťahovali
nemecké
alebo
švajčiarske
právne
predpisy v oblasti
sociálneho
zabezpečenia.
29.      V tejto
súvislosti
poznamenávam,
že
podľa článku 8 DVPO
zmluvné
strany
prijmú
opatrenia v súlade s prílohou II k tejto
dohode
týkajúce
sa
koordinácie
systémov
sociálneho
zabezpečenia
najmä s cieľom
stanoviť
uplatniteľné
právne
predpisy.
Táto príloha II v článku 1 ods. 2
stanovuje,
že
„pojem
‚členský
štát/členské
štáty‘
obsiahnutý v právnych
aktoch
uvedených v oddiele A tejto
prílohy
znamená
okrem
štátov,
na
ktoré
sa
vzťahujú
príslušné
právne
akty
Európskej
únie,
aj
Švajčiarsko“.
Tento oddiel A pritom
stanovuje,
že
medzi
zmluvnými
stranami
sa
uplatnia
nariadenia
č. 883/2004 a 987/2009. V dôsledku
toho
na
účely
prejednávanej
veci
nie
je
potrebné
považovať
Švajčiarsku
konfederáciu
za
tretí
štát,
ale
za
členský
štát.
30.      Okrem
toho
podľa
ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
samotná
okolnosť,
že
činnosť
zamestnanca
sa
vykonáva
mimo
územia
Únie,
nepostačuje
na
to,
aby
sa
neuplatňovali
pravidlá
Únie o voľnom
pohybe
pracovníkov, a najmä
nariadenie č. 883/2004,
pokiaľ
si
pracovný
vzťah
zachováva
dostatočne
úzku
väzbu s týmto
územím.
Taká
väzba
vyplýva
najmä z okolnosti,
že
občana
Únie,
ktorý
má
bydlisko v členskom
štáte,
zamestnáva
podnik
usadený v inom
členskom
štáte,
pre
ktorý
vykonáva
svoje
pracovné
činnosti.(15) Okrem
toho
uplatnenie
systému
pravidiel
kolíznych
noriem
zavedeného
týmto
nariadením
závisí
len
od
objektívnej
situácie, v ktorej
sa
nachádza
dotknutý
zamestnanec a od
všetkých
okolností
jeho
zamestnania.(16)
31.      Keďže
žalobca
vykonával
svoju
činnosť v dvoch
členských
štátoch, a to v Nemecku a vo
Švajčiarsku,
pričom
Švajčiarska
konfederácia sa
považuje
za
členský
štát,
právna
úprava v oblasti
sociálneho
zabezpečenia,
ktorá
sa
na
neho
uplatňuje,
je
stanovená v článku 13
ods. 1
nariadenia
č. 883/2004 v spojení s článkom 14
ods. 8
nariadenia
č. 987/2009.
32.      Ako
vyplýva z článku 14 ods. 8
nariadenia č. 987/2009,
pracovný
čas
a/alebo
odmena
sa
musia
povinne
zohľadniť.(17) V tomto
prípade,
ako
uvádza
vnútroštátny
súd,
žalobca
dostával
svoju
mesačnú
odmenu
jednotne a bez
pomerného
prideľovania
podľa
miesta
výkonu
činností.
Keďže
tento
súd
neuvádza
iné
kritériá,
ktoré
by
sa
mohli
zohľadniť,
právna
úprava,
ktorá
sa
na
žalobcu
vzťahuje,
sa
musí
určiť
na
základe
jeho
pracovného
času.
Podľa
výpočtov
uvedeného
súdu
vzhľadom
na
to,
že
na
štvrťrok
pripadá
približne
65
pracovných
dní,
činnosti
žalobcu v Nemecku
predstavovali
približne
16 % jeho
pracovného
času,
ak
sa
zohľadnia
činnosti
vykonávané v tretích
štátoch,
zatiaľ
čo v prípade
ich
vylúčenia
vykonával
žalobca v Nemecku
50 % svojho
pracovného
času, s prihliadnutím
na
jeho
prácu
vo
Švajčiarsku.
33.      Domnievam
sa,
že
zo
znenia
nariadenia
č. 987/2009,
ako
aj z judikatúry
Súdneho
dvora
vyplýva,
že
treba
zohľadniť
všetky
činnosti
zamestnanca,
vrátane
činností
vykonávaných v tretích
štátoch.
34.      Pokiaľ
totiž
ide
o znenie
nariadenia
č. 987/2009,
článok 14
ods. 8
prvý pododsek
tohto
nariadenia
stanovuje,
že
treba
vziať
do
úvahy
všetky
činnosti
pracovníka. V dôsledku
toho
toto
ustanovenie
neodkazuje
len
na
činnosti
vykonávané v členských
štátoch.
Okrem
toho
tretí
pododsek
tohto
ustanovenia
spresňuje,
že v prípade
závislej
činnosti
„v
rámci
celkového
posúdenia
podiel
nižší
ako
25 %,
pokiaľ
ide o kritériá
[pracovného
času
a/alebo
odmeny],
znamená,
že
sa
podstatná
časť
činností
nevykonáva v príslušnom
členskom
štáte“.
Uvedené
ustanovenie
tak
za
okolností, o aké
ide
vo
veci
samej,
keď
odmena
nie
je
relevantným
kritériom,
stanovuje,
že
právne
predpisy
členského
štátu
bydliska
pracovníka
sa
na
neho
uplatňujú
len
vtedy,
ak
odpracuje v tomto
členskom
štáte
viac
ako
25 % svojho
pracovného
času.
Okrem
toho
podľa
toho
istého
ustanovenia
je
potrebné
vykonať
celkové
posúdenie s cieľom
určiť,
či
sa
podstatná
časť
činností
vykonáva v uvedenom
členskom
štáte.
Článok 14
ods. 8
nariadenia č. 987/2009 v tejto
súvislosti
nerozlišuje,
či
sa
činnosti
vykonávajú v členskom
štáte
alebo v treťom
štáte.
Metóda
použitá v tomto
nariadení
sa
preto
zameriava
na
podiel
činnosti
vykonávanej v členskom
štáte
bydliska
vo
vzťahu k súhrnu
všetkých
činností
dotknutého
pracovníka a skúma,
či
dosahuje
aspoň
25 %,
bez
toho,
aby
bolo
potrebné
skúmať,
či
ostatné
časti
činností
sa
vykonávajú v členskom
štáte
alebo v tretej
krajine.
35.      Tento
výklad
potvrdzuje
judikatúra
Súdneho
dvora
týkajúca
sa
určenia
právnej
úpravy v oblasti
sociálneho
zabezpečenia
uplatniteľnej v kontexte
nariadení
č. 883/2004 a 987/2009.
Je
pravda,
ako
uviedol
vnútroštátny
súd,
že
táto
judikatúra
sa
priamo
netýka
otázky
nastolenej v prejednávanej
veci.
Poskytuje
však
usmernenie k metóde,
ktorá
sa
má
použiť v prípade,
že
určitá
osoba
zvyčajne a súčasne
pracuje v dvoch
alebo
vo viacerých
členských
štátoch a v tretích
štátoch.
36.      V prvom
rade
teda
konštatujem,
že
aj
keď
nariadenie
č. 883/2004
má,
ako
je
uvedené v jeho
odôvodnení
3,
za
cieľ
modernizovať a zjednodušiť
koordinačné
pravidlá
pre
vnútroštátne
právne
úpravy v oblasti
sociálneho
zabezpečenia,
zachovalo
si
rovnaké
ciele,
ako
sú
ciele
nariadenia
(EHS)
č. 1408/71(18). V tejto
súvislosti
Súdny
dvor
rozhodol,
že
zo
štruktúry a systematiky
tohto
nariadenia
vyplýva,
že
ukazovateľ
„miesta
výkonu“
zamestnania
alebo
samostatnej
zárobkovej
činnosti
dotknutého
pracovníka
je
hlavným
kritériom
na
účely
určenia
jednej
uplatniteľnej
právnej
úpravy a že
od
tohto
ukazovateľa
sa
možno
odchýliť
len v osobitných
situáciách, a to
prostredníctvom
takých
podporných
hraničných
ukazovateľov,
ako
je
napríklad
štát
bydliska
pracovníka,
štát
sídla
podniku,
ktorý
ho
zamestnáva,
alebo
miesta
pobočky
či
stáleho
zastúpenia
podniku,
alebo
miesta
hlavnej
činnosti
pracovníka.(19) Podľa
Súdneho
dvora
sa
však
pojem
„miesto
výkonu“
činnosti
musí
chápať
ako
pojem
označujúci
miesto,
kde
dotknutá
osoba
konkrétne
vykonáva
úkony
súvisiace s touto
činnosťou.(20) Preto
je
na
účely
určenia
toho,
ktoré
právne
predpisy v oblasti
sociálneho
zabezpečenia
sa
na
pracovníka
vzťahujú,
potrebné
preskúmať
jeho
skutočnú
situáciu a zohľadniť
všetky
činnosti,
ktoré
vykonáva,
bez
ohľadu
na
miesto
ich
výkonu.
Inými
slovami,
zohľadnenie
iba
činností
vykonávaných v členských
štátoch
by
viedlo k vytvoreniu
právnej
fikcie,
ktorá
by
bola
vzdialená
od
konkrétnej
reality
činnosti
vykonávanej v členskom
štáte
bydliska,
t. j. 16 % jeho
skutočne
odpracovaného
pracovného
času.
37.      V druhom
rade v rozsudku
INAIL a INPS,
na
ktorý
sa
žalobca
odvoláva
na
podporu
svojej
argumentácie,
Súdny
dvor
za
okolností
prejednávanej
veci
preskúmal,
ktorá
právna
úprava v oblasti
sociálneho
zabezpečenia
je
uplatniteľná
na
palubný
personál
leteckej
spoločnosti. V tejto
súvislosti
Súdny
dvor v bode 64
tohto
rozsudku
uviedol,
že
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
neobsahuje
informácie o odmeňovaní
dotknutých
pracovníkov, a pokiaľ
ide o pracovný
čas
týchto
pracovníkov,
vnútroštátny
súd
uviedol,
že
počas
dotknutých
období
mali
títo
pracovníci
bydlisko v Taliansku a pracovali
na
území
tohto
členského
štátu,
konkrétne
45
minút
denne v miestnosti
pre
posádku
nachádzajúcej
sa
na
letisku a počas
zvyšnej
pracovnej
doby
na
palube
lietadiel
leteckej
spoločnosti.
Súdny
dvor z toho
vyvodil,
že s výhradou
určenia
celkového
denného
pracovného
času
uvedených
pracovníkov
sa
teda
nezdá,
že
by
aspoň
25 % pracovného
času
týchto
pracovníkov
bolo
odpracovaných v členskom
štáte
ich
bydliska.(21) Súdny
dvor
preto
postupoval
tak,
ako
je
uvedené v bode 34
vyššie,
t. j. zameral
sa
na
časť
činnosti
vykonávanej v Taliansku,
bez
toho,
aby
preskúmal,
či
ostatné
časti
pracovného
času
boli
vykonávané v členských
štátoch
alebo v tretích
štátoch.
Na
vyvodenie
záveru,
že
právna
úprava
členského
štátu
bydliska
nie
je
uplatniteľná,
stačí
konštatovať,
že
percentuálny
podiel
činnosti
vykonávanej v tomto
štáte
je
nižší
ako 25 % celkových
činností.
Inými
slovami,
ako
uviedla
Moguntia
Food
Group
vo
svojich
písomných
pripomienkach, z rozsudku
INAIL a INPS
vyplýva,
že
záleží
výlučne
na
tom,
aká
časť
činností
sa
vykonáva v členskom
štáte
bydliska a aká
mimo
tohto
štátu.
38.      Rovnako
ako
vnútroštátny
súd
sa
domnievam,
že
rozsudky
Inspecteur
van
de
Belastingdienst(22) a Finanzamt
Österreich
(Rodinné
prídavky
pre
rozvojového
pracovníka)(23) sa
na
účely
odpovede
na
položené
otázky
nezdajú
byť
relevantné,
keďže
na
rozdiel
od
veci
samej
dotknutí
pracovníci
pracovali
len v tretích
štátoch, a nevzťahoval
sa
na
nich
článok 13
nariadenia
č. 883/2004.
Okrem
toho
sa
rozsudok
Sozialversicherungsanstalt(24),
na
ktorý
sa
počas
pojednávania
odvolali
GKV‑Spitzenverband,
francúzska
vláda a Komisia,
týkal
otázky,
ako
uplatňovať
DVPO a Dohodu o Európskom
hospodárskom
priestore z 2. mája 1992(25) v znení
zmenenom
dohodou o účasti
Bulharskej
republiky a Rumunska v Európskom
hospodárskom
priestore(26), v situácii,
keď
občan
Únie,
ktorý
vykonáva
samostatnú
zárobkovú
činnosť
súčasne v členskom
štáte
Únie a v štáte
Európskeho
združenia
voľného
obchodu,
ktorý
je
stranou
Dohody o Európskom
hospodárskom
priestore,
začne
vykonávať
vo
Švajčiarsku
ďalšiu
zárobkovú
činnosť.
Táto
otázka
sa
teda
netýkala
zohľadnenia
činností
vykonávaných v tretích
štátoch
na
účely
určenia,
či
sa
podstatná
časť
činností
vykonáva v členskom
štáte,
ale
vymedzenia
rozsahu
pôsobnosti
týchto
dohôd.
39.      Podľa článku 13 ods. 1 písm. b)
bodu
i)
uvedeného
nariadenia,
ak
dotknutá
osoba
nevykonáva
podstatnú
časť
svojej
činnosti v členskom
štáte
bydliska,
podlieha
právnym
predpisom
členského
štátu, v ktorom
sa
nachádza
registrované
sídlo
alebo
miesto
podnikania
podniku
alebo
zamestnávateľa.
40.      Dodávam,
že
zohľadnenie
činností
vykonávaných v tretích
štátoch
nijako
nevyvracia
všeobecné
pravidlo,
podľa
ktorého
pracovník,
ktorý
vykonáva
činnosti
vo
viacerých
členských
štátoch,
vždy
podlieha
právnym
predpisom
členského
štátu.
Ak
sa
totiž
sídlo
zamestnávateľa
nachádza v treťom
štáte, z článku 14 ods. 11
nariadenia č. 987/2009
výslovne
vyplýva,
že
„v
prípade,
že
osoba
vykonáva
činnosť
ako
zamestnanec v dvoch
alebo
vo
viacerých
členských
štátoch
pre
zamestnávateľa
usadeného
mimo
územia
Únie a táto
osoba
má
bydlisko v členskom
štáte, v ktorom
nevykonáva
podstatnú
činnosť,
vzťahujú
sa
na
ňu
právne
predpisy
členského
štátu, v ktorom
má
bydlisko“.
41.      Žiadna
zo
skutočností,
ktoré
uviedli
GKV‑Spitzenverband,
nemecká,
belgická a francúzska
vláda
nemôže
spochybniť
výklad,
podľa
ktorého
sa v prípade,
akým
je
prípad
žalobcu,
uplatniteľná
právna
úprava v oblasti
sociálneho
zabezpečenia
musí
určiť
so
zreteľom
na
všetky
vykonávané
činnosti,
vrátane
činností
vykonávaných v tretích
štátoch.
42.      Po
prvé
GKV‑Spitzenverband,
ako
aj
nemecká,
belgická a francúzska
vláda
totiž
tvrdia,
že
článok 13
ods. 1
nariadenia
č. 883/2004
výslovne
vychádza z predpokladu,
že
osoba
zvyčajne
vykonáva
činnosť
ako
zamestnanec v dvoch
alebo
vo viacerých
členských
štátoch.
Podľa článku 1 písm. a)
tohto
nariadenia
tak
definícia
pojmu
„činnosť
ako
zamestnanec“
znamená,
že
tento
pojem
vždy
súvisí s činnosťou v členskom
štáte.
Okrem
toho o zvyčajnú
činnosť
ako
zamestnanec v dvoch
alebo
vo viacerých
členských
štátoch
nejde,
ak
osoba
vykonáva
svoju
činnosť v členskom
štáte a v treťom
štáte. V dôsledku
toho
sa
článok 13
tohto
nariadenia
nevzťahuje
na
činnosti
vykonávané v tretích
štátoch a pracovný
čas
venovaný
činnostiam v týchto
štátoch
sa
nemá
zohľadniť
pri
posudzovaní,
či
sa
podstatná
časť
zamestnania
vykonáva v členskom
štáte
bydliska. V prejednávanej
veci
je
však
nesporné,
že
žalobca
„zvyčajne“
vykonáva
činnosť
ako
zamestnanec v členskom
štáte, a to v Spolkovej
republike
Nemecko, a v štáte,
ktorý
sa
považuje
za
členský
štát,
konkrétne
vo
Švajčiarskej
konfederácii.
Takisto
je
nesporné,
že
žalobca
pracuje
na
účet a pod
vedením
zamestnávateľa
so
sídlom
vo
Švajčiarsku. Z toho
vyplýva,
že
tento
článok 13
ods. 1
sa
uplatňuje
na
situáciu
žalobcu,
aj
keď
pracoval
prevažne v tretích
štátoch,
ako
to
potvrdzuje
judikatúra
Súdneho
dvora
citovaná v bode 30
vyššie, a toto
ustanovenie
nestanovuje,
že
činnosti
vykonávané v tretích
štátoch
musia
byť
pri
určovaní
uplatniteľnej
právnej
úpravy
vylúčené.
43.      Po
druhé
títo
účastníci
konania
tvrdia,
že
cieľom
sledovaným
článkom 13
nariadenia
č. 883/2004
je
podriadiť
dotknutú
osobu
právnym
predpisom
členského
štátu, s ktorým
má
najužšiu
väzbu,
pričom
tento
cieľ
by
mohol
byť
ohrozený,
ak
by
sa
zohľadnili
činnosti
vykonávané v tretích
štátoch.
Je
pravda,
že
zohľadnenie
tejto
skutočnosti
len
na
účely
výpočtu
percentuálneho
podielu
činností
pracovníka
vykonávaných v rôznych
dotknutých
členských
štátoch
vedie
de facto k zníženiu
kvantitatívneho
podielu
činností
vykonávaných v členskom
štáte
bydliska,
čo
podporuje
uplatňovanie
právnych
predpisov
členského
štátu, v ktorom
má
zamestnávateľ
sídlo. V zmysle
judikatúry
Súdneho
dvora
týkajúcej
sa
výkladu
nariadenia č. 1408/71
sa
však
uplatniteľnosť
právnych
predpisov
členského
štátu
bydliska
pracovníka
javí
ako
sekundárne
pravidlo,
ktoré
sa
použije
za
predpokladu,
že
tieto
právne
predpisy
vykazujú
väzbu s pracovným
vzťahom.(27) Toto
pravidlo
preto
predstavuje
výnimku
zo
všeobecného
pravidla
spočívajúceho v uplatňovaní
právnych
predpisov
členského
štátu
miesta
výkonu
činnosti. V tom
istom
zmysle
Súdny
dvor
uznal
odchýlku,
ktorú
predstavuje
väzba
na
členský
štát
bydliska.(28) Takýto
výklad
sa
analogicky
uplatňuje
na
nariadenie
č. 883/2004,
pričom
článok 14
ods. 8
tretí
pododsek
nariadenia
č. 987/2009
spresnil
kvantitatívnu
časť
potrebnú
na
preukázanie
tejto
väzby.
Preto
nesúhlasím s tvrdením
nemeckej
vlády,
podľa
ktorého
uplatniteľnosť
práva
členského
štátu
bydliska
predstavuje
východiskový
bod
kolíznych
noriem
uvedených v článku 13 ods. 1
nariadenia č. 883/2004.
44.      Po
tretie
podľa
GKV‑Spitzenverband, nemeckej a francúzskej
vlády,
aj
keby
sa v kontexte článku 13 ods. 1
nariadenia č. 883/2004
mali
zohľadniť
činnosti
zamestnanca
vykonávané v tretích
štátoch,
to
isté
nemôže
platiť,
pokiaľ
ide o odsek
2
tohto
článku,
ktorý
sa
týka
samostatnej
zárobkovej
činnosti.
Ak
by
to
tak
totiž
bolo,
vzhľadom
na
znenie článku 13 ods. 2 písm. b)
tohto
nariadenia a skutočnosť,
že
neexistuje
pravidlo
podobné článku 14 ods. 11
nariadenia č. 987/2009,
pokiaľ
ide o samostatnú
zárobkovú
činnosť,
by
nebolo
jasné,
ktoré
právne
predpisy v oblasti
sociálneho
zabezpečenia
by
sa
na
samostatne
zárobkovo
činnú
osobu
vzťahovali.
Pokiaľ
ide o toto
tvrdenie,
poukazujem
na
to,
že
pravidlá
uplatniteľné
na
zamestnancov a samostatne
zárobkovo
činné
osoby
sú
odlišné,
v dôsledku čoho
riešenie
prijaté
pre
zamestnancov
nemožno
analogicky
uplatniť
na
samostatne
zárobkovo
činné
osoby.
Pokiaľ
ide o posledné
uvedené, článok 13 ods. 2 písm. b)
nariadenia č. 883/2004
stanovuje,
že
osoba,
ktorá
zvyčajne
vykonáva
činnosť
ako
samostatne
zárobkovo
činná
osoba v dvoch
alebo
vo viacerých
členských
štátoch,
podlieha
právnym
predpisom
členského
štátu, v ktorom
sa
nachádza
centrum
jej
záujmu,
ak
táto
osoba
nemá
bydlisko v jednom z členských
štátov, v ktorých
vykonáva
podstatnú
časť
svojej
činnosti.
Aj v tomto
prípade
toto
ustanovenie
výslovne
vedie k určeniu
právnej
úpravy
sociálneho
zabezpečenia
členského
štátu, a nie
právnej
úpravy
tretieho
štátu.
Okrem
toho
podľa článku 14 ods. 9
nariadenia č. 987/2009
sa
„centrum
záujmu“
činností
samostatne
zárobkovo
činnej
osoby v zmysle
tohto
článku 13
ods. 2 písm. b)
nariadenia č. 883/2004
určí
pri
zohľadnení
všetkých
aspektov
pracovných
činností
tejto
osoby,
konkrétne
miesta,
ktoré
je
stálym a trvalým
miestom
podnikateľskej
činnosti
osoby,
zvyčajnej
povahy
alebo
dĺžky
trvania
vykonávaných
činností,
počtu
poskytovaných
služieb a zámeru
dotknutej
osoby,
ako
naň
poukazujú
všetky
tieto
okolnosti.
Ide
teda o posúdenie
skutkového
stavu,
ktoré
sa
nemôže
zmeniť
podľa
toho,
či
sa
pri
výpočte
percentuálneho
podielu
činností
vykonávaných v členskom
štáte
bydliska
zohľadňujú
alebo
nezohľadňujú
činnosti
vykonávané v tretích
štátoch.
45.      Po
štvrté sa
títo
účastníci
konania
domnievajú,
že
nariadenia č. 883/2004 a 987/2009
stanovujú
mechanizmy
poskytovania
informácií a spolupráce s cieľom
zabezpečiť
riadne
uplatňovanie
ich
ustanovení,
najmä v článku 76
nariadenia č. 883/2004.(29) Povinnosť
lojálnej
spolupráce
však
existuje
len
medzi
členskými
štátmi a informácie,
ktoré
príslušný
orgán
potrebuje
na
určenie
uplatniteľnej
právnej
úpravy,
napríklad o pracovnom
čase
alebo
sídle
zamestnávateľa,
nie
je
možné
získať
alebo
overiť v tretích
štátoch,
čo
vytvára
riziko
zneužitia. V tejto
súvislosti
pripomínam,
že
podľa
týchto
nariadení
bude
uplatniteľnou
právnou
úpravou v oblasti
sociálneho
zabezpečenia
vždy
právna
úprava
členského
štátu.
Za
týchto
podmienok
za
predpokladu,
že
zohľadnenie
činností
vykonávaných v tretích
štátoch
vedie k uplatneniu
právnej
úpravy
členského
štátu, v ktorom
má
zamestnávateľ
svoje
sídlo,
príslušná
inštitúcia
tohto
štátu a inštitúcia
členského
štátu
bydliska,
rovnako
ako
dotknutý
pracovník,
majú
povinnosť
vzájomného
informovania a spolupráce.(30) Konkrétne,
ako
zdôraznila
Komisia
na
pojednávaní,
príslušná
inštitúcia
členského
štátu
bydliska
môže v rámci
celkového
posúdenia,
ktoré
musí
vykonať,
požiadať
inštitúciu
členského
štátu, v ktorom
sa
nachádza
sídlo
zamestnávateľa,
aby
si u tohto
zamestnávateľa
overila,
či
sú
služby
poskytované
pracovníkom v tretích
štátoch
skutočné,
napríklad
požadovaním
takých
dôkazov,
ako
sú
cestovné
lístky
alebo
faktúry.
Na
rozdiel
od
toho,
čo
tvrdí
belgická
vláda,
zohľadnenie
činností
vykonávaných v treťom
štáte
nevedie k tomu,
že
tieto
činnosti
sú
definované
právnymi
predpismi
tretích
štátov, v ktorých
sa
práca
vykonáva.
46.      Po
piate
belgická
vláda
ilustruje
svoje
stanovisko
na
príklade
osoby,
ktorá
má
bydlisko v členskom
štáte
A a ktorá
vykonáva
činnosť
ako
zamestnanec
na
územiach
členských
štátov
B a D. Zároveň
je
táto
osoba
príslušníkom
záložných
vojenských
síl v treťom
štáte,
kde
počas
víkendov
alebo
dovolenky
vykonáva
aktívne
úlohy a absolvuje
výcvik
na
území
tohto
tretieho
štátu.
Podľa
tejto
vlády
bude
uvedený
tretí
štát
podľa
svojho
vnútroštátneho
práva
vo
všeobecnosti
považovať
tieto
činnosti
za
činnosti
vo
verejnom
záujme,
čo
by
na
základe článku 13 ods. 4
nariadenia č. 883/2004
viedlo k tomu,
že
by
sa
na
túto
osobu
uplatnila
právna
úprava v oblasti
sociálneho
zabezpečenia
tohto
tretieho
štátu. V tejto
súvislosti
poznamenávam,
že
podľa
tohto
ustanovenia
osoba,
ktorá
je
zamestnaná
ako
štátny
zamestnanec
„niektorým
členským
štátom“ a vykonáva
činnosť
ako
zamestnanec
a/alebo
ako
samostatne
zárobkovo
činná
osoba v jednom
alebo
vo
viacerých
členských
štátoch,
podlieha
právnym
predpisom
členského
štátu,
ktorého
správa
ju
zamestnáva. V dôsledku
toho
sa
uvedené
ustanovenie
nemôže
uplatniť
na
osobu,
ktorá
je
úradníkom v treťom
štáte.
47.      Po
šieste
belgická a francúzska
vláda
na
pojednávaní
tvrdili,
že
zahrnutie
činností
vykonávaných v tretích
štátoch
by
de facto
alebo
de iure
umelo
posilnilo
členský
štát
sídla
zamestnávateľa.
Francúzska
vláda
tak
uviedla
príklad
zamestnanca,
ktorý
má
bydlisko
vo
Francúzsku,
ktorého
sídlo
zamestnávateľa
sa
nachádza v Nemecku a ktorý
okrem
iného
pracuje v Dánsku a zvyšok
času v tretích
štátoch.
Pre tohto
pracovníka
je
uplatniteľnou
právnou
úpravou v oblasti
sociálneho
zabezpečenia
nemecká
právna
úprava,
aj
keby
tam
strávil 0 % jeho
pracovného
času.
Hoci
je
pravda,
že
pracovník
má
určite
lepšiu
znalosť
právnej
úpravy
členského
štátu
svojho
bydliska,
pričom
ovláda
jazyk
používaný
na
komunikáciu s príslušnou
inštitúciou,
logika, z ktorej
vychádzajú
nariadenia č. 883/2004 a 987/2009,
ako
už
bolo
uvedené,
spočíva v tom,
že
pracovník,
ktorý
vykonáva
činnosti
vo
viacerých
členských
štátoch,
podlieha
právnym
predpisom
členského
štátu, v ktorom
sa
nachádza
sídlo
jeho
zamestnávateľa,
ak,
ako
vo
veci
samej,
nevykonáva
podstatnú
časť
svojich
činností v členskom
štáte
svojho
bydliska. V tomto
zmysle
je
úplné
nezohľadnenie
väčšej
časti
pracovného
času
len z toho
dôvodu,
že
sa
uskutočňuje v tretích
štátoch, v rozpore s cieľom
týchto
nariadení.
Okrem
toho
sa
javí
ako
zjavne
vykonštruované,
že
16 % pracovného
času
odpracovaného v členskom
štáte
by
sa
malo
započítať
ako
50 % celkového
času
vykonávaných
činností.
48.      Komisia
vo
svojich
pripomienkach
napokon
konštatovala,
že
zámerom
normotvorcu
Únie
nebolo
úplne
vynechať
činnosti
vykonávané v tretích
štátoch.
Komisia
vo
svojich
písomných a ústnych
pripomienkach
navrhla
napokon odpovedať
na
položené
prejudiciálne
otázky v tom
zmysle,
že
na
účely
preskúmania,
či
sa
podstatná
časť
činností
vykonáva v členskom
štáte
bydliska,
je
potrebné
zohľadniť
všetky
činnosti
vykonávané
dotknutým
pracovníkom,
vrátane
činností
vykonávaných v tretích
štátoch,
pričom
tieto
činnosti
musia
byť
pripísané
členskému
štátu, v ktorom
má
podnik,
ktorý
ho
zamestnáva,
svoje
sídlo,
ak
tento
pracovník
vykonáva
tiež
činnosti v členskom
štáte
sídla
podniku a vykonáva
svoju
činnosť v zahraničí v mene
uvedeného
podniku a v súlade s jeho
pokynmi.
Ako
som
uviedol v bode 34
vyššie,
uplatniteľná
právna
úprava
sa
musí
určiť
tak,
že
sa
najprv
preskúma,
akú
kvantitatívne
významnú
časť
všetkých
činností
zamestnanec
vykonáva v členskom
štáte
bydliska. V závislosti
od
toho,
či
je
táto
časť
väčšia
alebo
menšia
ako
25 %,
sa
budú
uplatňovať
buď
právne
predpisy
členského
štátu
bydliska,
alebo
právne
predpisy
členského
štátu, v ktorom
sa
nachádza
sídlo
zamestnávateľa.
49.      Vzhľadom
na
vyššie
uvedené
zastávam
názor,
že
na
účely
určenia,
či
sa
na
osobu,
ktorá
zvyčajne
vykonáva
činnosť
ako
zamestnanec v dvoch
alebo
vo viacerých
členských
štátoch,
vzťahujú
právne
predpisy
členského
štátu
bydliska,
vyžaduje
pojem
„podstatná
časť
činností“
zohľadnenie
všetkých
činností
tejto
osoby,
vrátane
činností
vykonávaných v tretích
štátoch, a nielen
činností,
ktoré
vykonáva v členských
štátoch.
50.      V prejednávanej
veci
toto
ustanovenie
vedie k tomu,
že
na
žalobcu
sa
uplatní
právna
úprava v oblasti
sociálneho
zabezpečenia
štátu
považovaného
za
členský
štát, v ktorom
sa
nachádza
sídlo
jeho
zamestnávateľa,
teda
Švajčiarskej
konfederácie.
V.      Návrh
51.      Vzhľadom
na
predchádzajúce
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prejudiciálne
otázky,
ktoré
položil
Landessozialgericht
für
das
Saarland
(Krajinský
súd
pre
sociálne
veci
spolkovej krajiny Sársko,
Nemecko),
takto:
Článok 13 ods. 1
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii
systémov
sociálneho
zabezpečenia,
zmeneného
nariadením
Európskeho
parlamentu a Rady
(EÚ)
č. 465/2012 z 22. mája 2012, v spojení s článkom 14
ods. 8
nariadenia
Európskeho
parlamentu a Rady
(ES)
č. 987/2009
zo 16. septembra 2009,
ktorým
sa
stanovuje
postup
vykonávania
nariadenia
(ES)
č. 883/2004 o koordinácii
systémov
sociálneho
zabezpečenia,
zmeneného
nariadením č. 465/2012,
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že:
na
účely
určenia,
či
sa
na
osobu,
ktorá
zvyčajne
vykonáva
činnosť
ako
zamestnanec v dvoch
alebo
vo viacerých
členských
štátoch,
vzťahujú
právne
predpisy v oblasti
sociálneho
zabezpečenia
členského
štátu
jej
bydliska,
pojem
„podstatná
časť
činností“ v zmysle
týchto
ustanovení
vyžaduje
zohľadnenie
všetkých
činností
tejto
osoby,
vrátane
činností
vykonávaných v tretích
štátoch, a nielen
činností,
ktoré
vykonáva v členských
štátoch.
1      Jazyk prednesu: francúzština.
2      Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (Ú. v. EÚ L 166, 2004, s. 1; Mim. vyd. 05/005, s. 72).
3      Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady z 22. mája 2012 (Ú. v. EÚ L 149, 2012, s. 4).
4      Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady zo 16. septembra 2009, ktorým sa stanovuje postup vykonávania nariadenia (ES) č. 883/2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (Ú. v. EÚ L 284, 2009, s. 1).
5      Ú. v. ES L 114, 2002, s. 6; Mim. vyd. 13/025, s. 399.
6      Rozhodnutie Rady a Komisie, Euratom, pokiaľ ide o Dohodu o vedeckej a technologickej spolupráci zo 4. apríla 2002 o uzavretí siedmich dohôd so Švajčiarskou konfederáciou (Ú. v. ES L 114, 2002, s. 1; Mim. vyd. 11/041, s. 89).
7      Rozhodnutie spoločného výboru zriadeného na základe dohody medzi Európskym spoločenstvom a jeho členskými štátmi na jednej strane a Švajčiarskou konfederáciou na strane druhej o voľnom pohybe osôb z 31. marca 2012, ktorým sa nahrádza príloha II k uvedenej dohode o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (Ú. v. EÚ L 103, 2012, s. 51), ktoré nadobudlo účinnosť 1. apríla 2012.
8      Podľa tohto ustanovenia „určená inštitúcia členského štátu bydliska bezodkladne určí uplatniteľné právne predpisy, ktoré sa na dotknutú osobu uplatňujú, so zreteľom na článok 13 nariadenia [č. 883/2004] a článok 14 nariadenia [č. 987/2009]. Toto určenie sa považuje za predbežné. Inštitúcia informuje o predbežnom určení uplatniteľných právnych predpisov určené inštitúcie každého členského štátu, v ktorom sa činnosť vykonáva“.
9      Podľa tohto ustanovenia „príslušná inštitúcia členského štátu, ktorého právne predpisy sú uplatniteľné podľa hlavy II nariadenia [č. 883/2004], na požiadanie dotknutej osoby alebo zamestnávateľa poskytne osvedčenie, že tieto právne predpisy sú uplatniteľné, prípadne uvedie, dokedy a za akých podmienok sú uplatniteľné.“
10      Rozsudok z 19. mája 2022 (C‑33/21, ďalej len „rozsudok INAIL a INPS“, EU:C:2022:402).
11      Rozsudok z 8. mája 2019 (C‑631/17, EU:C:2019:381).
12      Rozsudok z 25. novembra 2021 (C‑372/20, EU:C:2021:962).
13      Pozri rozsudok z 3. júna 2021, TEAM POWER EUROPE (C‑784/19, EU:C:2021:427, body 32 až 35 a citovaná judikatúra).
14      Pozri rozsudok zo 16. júla 2020, AFMB a i. (C‑610/18, EU:C:2020:565, bod 46, ako aj citovaná judikatúra).
15      Pozri rozsudok z 25. novembra 2021, Finanzamt Österreich (Rodinné prídavky pre rozvojového pracovníka) (C‑372/20, EU:C:2021:962, body 36 a 37, ako aj citovaná judikatúra).
16      Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2020 AFMB a i. (C‑610/18, EU:C:2020:565, body 54 a 60, ako aj citovaná judikatúra).
17      „Praktická príručka o uplatniteľných právnych predpisoch v Európskej únii (EÚ), Európskom hospodárskom priestore (EHP) a vo Švajčiarsku“, ktorú vypracovala a schválila Správna komisia pre koordináciu systémov sociálneho zabezpečenia a ktorá bola uverejnená v decembri 2013, uvádza, že „do úvahy sa môžu vziať aj iné kritériá. Pred prijatím rozhodnutia o uplatniteľných právnych predpisoch musia určené inštitúcie zohľadniť všetky príslušné kritériá a vykonať celkové posúdenie situácie osoby“, avšak bez toho, aby boli tieto ďalšie kritériá definované. Táto príručka, ktorá je k dispozícii v rôznych úradných jazykoch Únie, je dostupná na adrese: https://employment‑social‑affairs.ec.europa.eu/policies‑and‑activities/moving‑working‑europe/eu‑social‑security‑coordination/specialised‑information/official‑documents_en.
18      Nariadenie Rady zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci Spoločenstva (Ú. v. ES L 149, 1971, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 35). Pozri rozsudok z 5. júna 2014, I (C‑255/13, EU:C:2014:1291, bod 41).
19      Pozri rozsudok z 27. septembra 2012, Partena (C‑137/11, EU:C:2012:593, bod 49).
20      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. septembra 2012, Partena (C‑137/11, EU:C:2012:593, bod 57).
21      V bode 65 uvedeného rozsudku však Súdny dvor dodal, že prináleží vnútroštátnemu súdu, aby na základe vyššie uvedených kritérií overil, či počas príslušných období dotknutí pracovníci vykonávali podstatnú časť svojej činnosti v členskom štáte, v ktorom majú bydlisko, a to v Taliansku, a že v prípade kladnej odpovede ich treba v súlade s nariadením č. 883/2004 v znení zmien z roku 2009 považovať za osoby, na ktoré sa od 1. mája 2010, dátumu nadobudnutia účinnosti uvedeného nariadenia, vzťahuje talianska právna úprava v oblasti sociálneho zabezpečenia.
22      Rozsudok z 8. mája 2019 (C‑631/17, EU:C:2019:381).
23      Rozsudok z 25. novembra 2021 (C‑372/20, EU:C:2021:962).
24      Rozsudok z 26. septembra 2024 (C‑329/23, EU:C:2024:802).
25      Ú. v. ES L 1, 1994, s. 3; Mim. vyd. 13/025, s. 399.
26      Ú. v. EÚ L 221, 2007, s. 15.
27      Pozri rozsudok z 19. marca 2015 Kik (C‑266/13, EU:C:2015:188, bod 58 a citovaná judikatúra). Ako uviedol generálny advokát Bot vo svojich návrhoch vo veci Chain (C‑189/14, EU:C:2015:345, bod 62), v čase prípravy prvého nariadenia o sociálnom zabezpečení migrujúcich pracovníkov spočívala mobilita pracovníkov predovšetkým v jednorazovej migrácii do iného členského štátu, a preto napojenie na štát miesta výkonu práce tak vychádzalo z predpokladu, že ide o riešenie, ktoré pracovníkovi zabezpečí najlepšiu ochranu vzhľadom na to, že sa bude môcť domáhať rovnakých práv ako vnútroštátni pracovníci.
28      Pozri rozsudok z 13. septembra 2017, X (C‑570/15, EU:C:2017:674, bod 28).
29      Tento článok v odseku 4 stanovuje, že „inštitúcie a osoby, na ktoré sa vzťahuje toto nariadenie, majú povinnosť vzájomného informovania a spolupráce, aby sa zabezpečilo riadne vykonávanie tohto nariadenia“.
30      Podľa judikatúry Súdneho dvora riadne fungovanie systému zavedeného nariadením č. 883/2004 si vyžaduje účinnú a úzku spoluprácu tak medzi príslušnými inštitúciami rôznych členských štátov, ako aj medzi týmito inštitúciami a osobami, ktoré patria do pôsobnosti tohto nariadenia. Súdny dvor dodal, že takáto spolupráca je nevyhnutná na účely určenia práv a povinností dotknutých osôb a na to, aby tieto osoby mohli uplatniť svoje práva čo možno najskôr a za čo možno najlepších podmienok (pozri rozsudok zo 16. novembra 2023, Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Toruniu, C‑422/22, EU:C:2023:869, bod 53).