Predbežné znenie
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
prednesené 14. novembra 2019 (1)
Vec C‑616/18
Cofidis SA
proti
YU,
ZT
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunal d’instance Épinal (Súd prvého stupňa Épinal, Francúzsko)]
Vec C‑679/18
OPR‑Finance s.r.o.
proti
GK
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Okresní soud v Ostravě (Česká republika)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Ochrana spotrebiteľa – Smernica 2008/48 – Zmluvy o spotrebiteľskom úvere – Predzmluvné overovanie úverovej bonity spotrebiteľa veriteľom – Informačné povinnosti veriteľa pri uzatváraní zmluvy – Sankcie v prípade nedodržania – Postup ex offo – Vnútroštátny právny predpis, ktorý po uplynutí premlčacej, resp. prekluzívnej lehoty zakazuje vnútroštátnym súdom určiť alebo sankcionovať, ex offo alebo na základe námietky vznesenej zo strany spotrebiteľa, prípadné porušenia povinností“
I.      Úvod
1.        Veci Cofidis (C‑616/18) a OPR‑Finance (C‑679/18) sa zakladajú na francúzskom a českom návrhu na začatie prejudiciálneho konania, pričom oba tieto návrhy sa týkajú výkladu smernice o spotrebiteľských úveroch.(2) V podstate ide o otázky, do akej miery musia prekluzívne a premlčacie lehoty brániť preskúmaniu porušenia článkov 8 a 10 smernice o spotrebiteľských úveroch vnútroštátnym súdom ex offo a do akej miery musia súdy ex offo
sankcionovať zistené porušenia.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
2.        Článok 8 ods. 1 smernice o spotrebiteľských úveroch znie:
„Členské štáty zabezpečia, že veriteľ pred uzavretím zmluvy o úvere posúdi úverovú bonitu spotrebiteľa na základe dostatočných informácií získaných, ak je to vhodné, od spotrebiteľa a v prípade potreby na základe nahliadnutia do príslušnej databázy. Členské štáty, ktorých právne predpisy ukladajú veriteľovi povinnosť posúdiť úverovú bonitu spotrebiteľa na základe nahliadnutia do príslušnej databázy, si môžu túto povinnosť zachovať.“
3.        Článok 10 ods. 2 smernice o spotrebiteľských úveroch vymenováva údaje, ktoré treba „zrozumiteľne a stručne“ uviesť v zmluve o úvere, medzi nimi najmä ročnú percentuálnu mieru nákladov a celkovú čiastku, ktorú musí spotrebiteľ zaplatiť [písm. g)], ako aj informácie o určitých právach spotrebiteľa.
4.        Článok 23 smernice o spotrebiteľských úveroch ukladá členským štátom povinnosť „ustanovi[ť] pravidlá o sankciách za porušenie vnútroštátnych ustanovení prijatých na základe tejto smernice a prij[ať] všetky potrebné opatrenia, aby zabezpečili ich vykonávanie. Ustanovené sankcie musia byť účinné, primerané a odrádzajúce“.
B.      Vnútroštátne právo
1.      Francúzske právo (vec Cofidis)
5.        Francúzsko prebralo pravidlá smernice o spotrebiteľských úveroch do francúzskeho práva prostredníctvom zmeny ustanovení spotrebiteľského zákonníka na základe Loi n° 2010‑737 du 1er
juillet 2010 portant réforme du crédit à la consommation (zákon č. 2010‑737 z 1. júla 2010 o reforme spotrebiteľského úveru)(3).
6.        Medzi konkrétne ustanovenia Code de la consommation (spotrebiteľský zákonník), ktoré sú relevantné pre rozhodnutie v prejudiciálnom konaní, v znení relevantnom pre skutkový stav, patrí jednak článok L. 311‑9(4), ktorý stanovuje, že pred uzavretím zmluvy o úvere veriteľ overí úverovú bonitu spotrebiteľa na základe dostatočného množstva informácií, vrátane informácií poskytnutých posledným uvedeným na žiadosť veriteľa. Na druhej strane článok L. 311‑18 ods. 2(5) umožňuje stanoviť informácie, ktoré je povinné uviesť v zmluve, prostredníctvom dekrétu. Na základe tohto splnomocnenia bol vydaný Décret n° 2011‑136 du 1er
février 2011 (dekrét č. 2011‑136 z 1. februára 2011), ktorý bol zasa kodifikovaný v článku R. 311‑5 spotrebiteľského zákonníka(6). Odsek 1 tohto ustanovenia stanovuje: „Zmluva o úvere, stanovená v článku L. 311‑18, je napísaná písmom, ktorého veľkosť nesmie byť menšia ako osem pt. Obsahuje zrozumiteľne a čitateľne“ viaceré podstatné ustanovenia.
7.        Článok L. 311‑48 spotrebiteľského zákonníka upravuje právne následky, ktoré sa uplatnia pri nesplnení povinností veriteľa. Nesplnenie informačnej povinnosti podľa článku L. 311‑18 sa sankcionuje podľa článku L. 311‑48 ods. 1 zánikom nároku na úroky. Táto sankcia sa podľa článku L. 311‑48 ods. 2 uplatní rovnako v prípade nesplnenia povinnosti overiť úverovú bonitu podľa článku L. 311‑9, pričom súd môže v tomto prípade obmedziť sankciu na pomernú časť nároku na úroky.
8.        Spory vyplývajúce z uplatnenia ustanovení spotrebiteľského zákonníka týkajúcich sa spotrebiteľských úverov podliehajú rôznym prekluzívnym a premlčacím lehotám. Žaloby o zaplatenie v dôsledku oneskorenej platby treba podľa článku L. 311‑52 spotrebiteľského zákonníka podať v prekluzívnej lehote dvoch rokov po tom, ako došlo k udalosti zakladajúcej spor. Na žaloby spotrebiteľa sa vzťahuje článok L. 110‑4 ods. 1 Code de commerce (obchodný zákonník), podľa ktorého záväzky vzniknuté v rámci podnikateľskej činnosti medzi podnikateľmi alebo medzi podnikateľmi a nepodnikateľmi sa premlčujú po uplynutí piatich rokov, ak sa na ne nevzťahuje osobitná kratšia premlčacia doba. Článok 2224 Code civil (Občiansky zákonník) okrem toho všeobecne stanovuje, že premlčacia doba pre všetky osobné žaloby alebo žaloby týkajúce sa hnuteľného majetku je päť rokov odo dňa, kedy sa držiteľ práva dozvedel alebo sa mohol dozvedieť o skutočnostiach, ktoré mu umožňujú uplatniť si právny nárok.
2.      Právo Českej republiky (vec OPR‑Finance)
9.        Česká republika zákonom č. 257/2016 Sb., o spotřebitelském úvěru (ďalej len „zákon o spotrebiteľskom úvere“) prebrala smernicu o spotrebiteľských úveroch do českého práva s účinnosťou k 1. decembru 2016.
10.      § 86 zákona o spotrebiteľských úveroch upravuje posúdenie úverovej bonity spotrebiteľa takto:
„1      Poskytovateľ pred uzavretím zmluvy o spotrebiteľskom úvere alebo pred zmenou záväzku z takejto zmluvy spočívajúcej vo významnom navýšení celkovej výšky spotrebiteľského úveru posúdi úverovú bonitu spotrebiteľa na základe nevyhnutných, spoľahlivých, dostatočných a primeraných informácií získaných od spotrebiteľa, a ak je to potrebné, z databázy umožňujúcej posúdenie úverovej bonity spotrebiteľa alebo aj z iných zdrojov. Poskytovateľ poskytne spotrebiteľský úver len vtedy, ak z výsledku posúdenia úverovej bonity spotrebiteľa vyplýva, že nie sú opodstatnené pochybnosti o schopnosti spotrebiteľa spotrebiteľský úver splácať.“
11.      Pre prípad nesplnenia povinnosti posúdenia úverovej bonity § 87 zákona o spotrebiteľských úveroch stanovuje:
„1.      Ak poskytovateľ poskytne spotrebiteľovi spotrebiteľský úver v rozpore s § 86 ods. 1 druhou vetou, zmluva je neplatná. Spotrebiteľ môže uplatniť námietku neplatnosti v trojročnej premlčacej lehote plynúcej odo dňa uzatvorenia zmluvy. Spotrebiteľ je povinný vrátiť poskytnutú istinu spotrebiteľského úveru v dobe primeranej jeho možnostiam.“
12.      § 586 zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník (ďalej len „Občiansky zákonník“) upravuje tzv. neplatnosť zmluvy o úvere, ako ju stanovuje okrem iného § 87 ods. 1 zákona o spotrebiteľskom úvere, takto:
„1.      Ak je neplatnosť právneho úkonu stanovená na ochranu záujmov určitej osoby, môže podať námietku neplatnosti len táto osoba.
2.      Ak oprávnená osoba nenamietne neplatnosť právneho úkonu, považuje sa právny úkon za platný.“
III. Skutkový stav, konanie vo veci samej a návrh na začatie prejudiciálneho konania vo veci Cofidis
A.      Skutkový stav a konanie vo veci samej
13.      Cofidis, žalobkyňa vo veci samej, uzatvorila so žalovanými vo veci samej ako spotrebiteľmi 5. mája 2013 zmluvu o zlúčení úverov vo výške 20 600 eur.(7) Dňa 20. decembra 2017 Cofidis oznámila ukončenie zmluvy a 29. marca 2018 vyzvala žalovaných na zaplatenie nezaplatených splátok.
14.      Žalobou doručenou 9. mája 2018 Cofidis navrhuje zaviazať žalovaných spoločne a nerozdielne na zaplatenie a zároveň navrhuje predbežné vykonanie rozhodnutia. Na pojednávaní 21. júna 2018 predseda súdu ex offo v konaní uviedol tak prípadné porušenie povinnosti predložiť ponuku na uzavretie zmluvy, zahŕňajúcu údaje prezentované zrozumiteľným a čitateľným spôsobom, ako aj prípadné porušenie povinnosti overiť úverovú bonitu dlžníkov a s tým súvisiacich sankcií (neplatnosť, úplné alebo čiastočné odňatie nároku na úroky) a vyzval účastníkov konania, aby sa k tomu vyjadrili. Cofidis voči tomu namietala, že žalobné dôvody vznesené ex offo
boli premlčané, keďže boli vznesené súdom po uplynutí piatich rokov po uzatvorení zmluvy.
B.      Návrh na začatie prejudiciálneho konania a konanie pred Súdnym dvorom
15.      Uznesením z 20. septembra 2018, ktoré bolo do kancelárie Súdneho dvora doručené 1. októbra 2018, Tribunal d’instance Épinal (Súd prvého stupňa Épinal, Francúzsko) predložil Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho konania o tejto otázke:
Bráni ochrana, ktorú smernica o spotrebiteľských úveroch zabezpečuje pre spotrebiteľov, vnútroštátnemu ustanoveniu, ktoré v prípade konania začatého podnikateľom proti spotrebiteľovi na základe zmluvy o úvere uzatvorenej medzi nimi, zakazuje vnútroštátnemu súdu, aby po uplynutí päťročnej premlčacej doby, ktorá začína plynúť odo dňa uzavretia zmluvy, uplatnil ex offo
alebo na základe námietky vznesenej zo strany spotrebiteľa dôvod spočívajúci v porušení ustanovení týkajúcich sa povinnosti overiť schopnosť spotrebiteľa splácať úver stanovenú v článku 8 tejto smernice, ustanovení týkajúcich sa informácií, ktoré musia byť v zmluvách o úvere uvedené zrozumiteľným a stručným spôsobom, obsiahnutých v článku 10 a nasl. uvedenej smernice, a všeobecnejšie porušenie akýchkoľvek ustanovení chrániacich spotrebiteľov stanovených v danej smernici, a uložil zodpovedajúce sankcie za toto porušenie?
16.      V konaní o návrhu na začatie prejudiciálneho konania pred Súdnym dvorom podali svoje písomné pripomienky Cofidis ako žalobkyňa vo veci samej, Francúzska republika, Česká republika a Európska komisia. Tí istí účastníci konania boli zastúpení aj na pojednávaní, ktoré sa konalo 4. septembra 2019.
IV.    Skutkový stav, konanie vo veci samej a návrh na začatie prejudiciálneho konania vo veci OPR‑Finance
A.      Skutkový stav a konanie vo veci samej
17.      OPR‑Finance, žalobkyňa vo veci samej, poskytla žalovanej vo veci samej ako spotrebiteľke 21. apríla 2017 revolvingový úver v celkovej výške 4 900 českých korún (CZK)(8). Po tom, ako spotrebiteľka nezaplatila splatné úverové splátky, OPR‑Finance prostredníctvom žaloby, ktorá bola súdu doručená 7. júna 2018, žiadala zaplatenie sumy vo výške 7 839 CZK(9) vrátane zákonných úrokov z omeškania od 1. októbra 2017.
18.      V priebehu konania OPR Finance ani netvrdila, ani nepreukázala, že pred uzatvorením zmluvy o úvere overila úverovú bonitu žalovanej. Žalovaná zasa neuplatnila námietku neplatnosti zmluvy o úvere z dôvodu neoverenia úverovej bonity zo strany žalobkyne.
B.      Návrh na začatie prejudiciálneho konania a konanie pred Súdnym dvorom
19.      Uznesením z 25. októbra 2018, ktoré bolo kancelárii Súdneho dvora doručené 5. novembra 2018, Okresní soud v Ostravě (Česká republika) predložil Súdnemu dvoru podľa článku 267 ZFEÚ návrh na začatie prejudiciálneho konania o týchto otázkach:
1.      Bráni článok 8 v spojení s článkom 23 smernice o spotrebiteľských úveroch vnútroštátnej právnej úprave, ktorá za porušenie povinnosti veriteľa posúdiť pred uzavretím zmluvy o úvere úverovú bonitu spotrebiteľa stanovuje sankciu neplatnosti zmluvy o úvere spojenú s povinnosťou spotrebiteľa vrátiť veriteľovi poskytnutú istinu v dobe primeranej jeho možnostiam, pričom však táto sankcia (neplatnosť zmluvy o úvere) sa uplatní len v prípade, že sa jej spotrebiteľ v trojročnej premlčacej dobe dovolá (t. j. namietne neplatnosť zmluvy)?
2.      V prípade, že Súdny dvor odpovie na prvú otázku kladne:
Zakladá článok 8 v spojení s článkom 23 smernice o spotrebiteľských úveroch povinnosť vnútroštátneho súdu uplatniť sankciu stanovenú vo vnútroštátnej právnej úprave za porušenie povinnosti veriteľa posúdiť úverovú bonitu spotrebiteľa ex offo
(t. j. aj v prípade, že sa jej spotrebiteľ aktívne neodvolá)?
20.      V konaní o návrhu na začatie prejudiciálneho konania vedenom pred Súdnym dvorom predložili svoje písomné pripomienky Česká republika, Portugalská republika a Európska komisia. Tí istí účastníci konania boli zastúpení aj na pojednávaní, ktoré sa konalo 4. septembra 2019.
V.      O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania vo veci Cofidis
21.      Francúzska vláda namieta proti prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania vo veci Cofidis. Podľa nej ide o hypotetickú otázku, pretože citované právne predpisy francúzskeho práva týkajúce sa premlčania vôbec nie sú uplatniteľné v spore vo veci samej.
22.      Túto námietku podľa môjho názoru nemožno uznať.
23.      Okrem toho treba poznamenať, že – ako uvádza aj samotná francúzska vláda – podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora pre návrhy na začatie prejudiciálneho konania, ktoré sa týkajú výkladu práva Únie, platí prezumpcia relevantnosti.(10) Súdny dvor môže odmietnuť rozhodnúť o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom len vtedy, ak je zjavné, že výklad alebo posúdenie platnosti právnej normy Únie nijako nesúvisí s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, ak ide o hypotetický problém alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi nevyhnutnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sa mu položili.(11) V prejednávanej veci o tom nemožno hovoriť. Ako totiž uvádza francúzska vláda, uplatniteľnosť francúzskej právnej úpravy o premlčaní vyplývajúcej z článku L. 110‑4 obchodného zákonníka a článku 2224 Code civil (Občiansky zákonník) v situáciách, o aké ide aj v konaní vo veci samej, posudzujú vnútroštátne súdy rozdielne. Za týchto okolností treba vychádzať z názoru vnútroštátneho súdu týkajúceho sa uplatniteľných predpisov vnútroštátneho práva a v zásade treba vychádzať z relevantnosti prejudiciálnej otázky na účely rozhodnutia sporu.
24.      Pokiaľ sa ale prejudiciálna otázka vzťahuje na situáciu, keď sa porušenie povinnosti sankcionuje na návrh spotrebiteľa, treba poznamenať, že v konaní vo veci samej nebol takýto návrh podaný. Tento aspekt otázky preto nie je relevantný pre rozhodnutie konkrétneho právneho sporu, a teda je hypotetickej povahy.
25.      Okrem toho námietka, ktorú podala Cofidis, je podľa môjho názoru oprávnená, keď tvrdí, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný v rozsahu, v akom žiada vydanie rozhodnutia o tom, či vnútroštátne súdy majú všeobecne právomoc ex offo
zistiť a sankcionovať porušenia proti všetkým ustanoveniam na ochranu spotrebiteľa stanoveným v smernici o spotrebiteľských úveroch. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania totiž nie je jasné, aké ďalšie ustanovenia chce vnútroštátny súd konkrétne ex offo
uplatniť v spore vo veci samej. Súdny dvor preto nemá k dispozícii skutkové a právne okolnosti na to, aby mohol poskytnúť užitočnú odpoveď na tento aspekt otázky.
26.      O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania vo veci Cofidis preto nie sú žiadne pochybnosti, pokiaľ sa týka objasnenia právomoci vnútroštátneho súdu bez ohľadu na protichodnú vnútroštátnu právnu úpravu o premlčaní, ex offo
preskúmania a prípadného sankcionovania porušení povinností veriteľa vyplývajúcich z článku 8 a článku 10 ods. 2 smernice o spotrebiteľských úveroch.
VI.    Obsahové posúdenie prejudiciálnych otázok
27.      Francúzsky súd sa vo veci Cofidis pýta, či musí ex offo určiť a sankcionovať
porušenie ustanovení smernice o spotrebiteľských úveroch, konkrétne povinnosť overenia úverovej bonity spotrebiteľa podľa článku 8, ako aj pravidlo zrozumiteľne a stručne uviesť v zmluve údaje uvedené v článku 10, hoci tomu bráni vnútroštátna právna úprava o premlčaní.
28.      Vo veci OPR‑Finance chce český súd prostredníctvom svojich dvoch prejudiciálnych otázok v podstate zistiť, či smernica o spotrebiteľských úveroch prikazuje ex offo sankcionovať
omeškanie overenia úverovej bonity spotrebiteľa, aj keď vnútroštátna sankčná právna úprava vyhradzuje spotrebiteľovi uplatnenie porušenia povinnosti (druhá prejudiciálna otázka) a okrem toho stanovuje trojročnú premlčaciu dobu (prvá prejudiciálna otázka).
29.      V oboch veciach tým vzniká otázka, do akej miery musí vnútroštátny súd určiť a prípadne sankcionovať nesplnenie povinností veriteľa vyplývajúcich zo smernice o spotrebiteľských úveroch bez ohľadu na vnútroštátnu právnu úpravu o prekluzívnych a premlčacích lehotách. Zdá sa preto, že je účelné posúdiť obe veci v spoločnom konaní.
30.      Najprv vysvetlím, že vnútroštátne súdy musia tieto porušenia preskúmať ex offo, potom overiť účinok príslušných lehôt a napokon vysvetliť sankcionovanie porušení.
A.      O povinnosti vnútroštátnych súdov ex  offo
preskúmať dodržiavanie povinností veriteľa vyplývajúcich zo smernice o spotrebiteľských úveroch (druhá prejudiciálna otázka vo veci OPR‑Finance)
31.      Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora zabezpečenie praktickej účinnosti rôznych nástrojov na ochranu spotrebiteľa vyplývajúcich z práva Únie vyžaduje, že vnútroštátny súd môže, resp. musí ex offo
preskúmať ich dodržiavanie.(12) Za týchto okolností treba najprv ukázať, že dôvody prijatia takejto povinnosti preskúmania (pozri bod 1) platia aj pre tu relevantné povinnosti vyplývajúce zo smernice o spotrebiteľských úveroch (pozri bod 2).
1.      Odôvodnenie preskúmania ex offo v oblasti ochrany spotrebiteľa
32.      Východiskom je judikatúra týkajúca sa smernice o nekalých podmienkach v zmluvách,(13) ktorá hovorí najprv o právomoci(14) a miestami o povinnosti(15) vnútroštátnych súdov preskúmať nekalú povahu zmluvnej podmienky ex offo, pokiaľ majú k dispozícii právny a skutkový základ, ktorý je na to potrebný.
33.      Súdny dvor musí vo vzťahu k zmluvám uzavretým mimo podnikateľských priestorov rozhodnúť aj o tom, že vnútroštátny súd môže ex offo
prihliadnuť na porušenie povinnosti upozornenia na právo odstúpiť od zmluvy(16) podľa článku 4 smernice 85/577/EHS(17).
34.      Táto doktrína sa navyše prostredníctvom veci Faber dostala aj do práva týkajúceho sa predaja spotrebného tovaru. V spomínanej veci Súdny dvor predpokladal povinnosť vnútroštátnych súdov preskúmať postavenie spotrebiteľa
ex offo(18) v rámci pôsobnosti smernice 1999/44/ES(19).
35.      Súdny dvor v oblasti práva o ochrane spotrebiteľa už vo veci Rampion a Godard(20) uznal právomoc vnútroštátneho súdu, aby ex offo
preskúmal dodržiavanie ochrany poskytnutej článkom 11 ods. 2 smernice 87/102/EHS(21) v rámci spojených zmlúv o spotrebiteľskom úvere. Vo veci Radlinger a Radlingerová Súdny dvor okrem iného v súvislosti s informačnou povinnosťou zakotvenou v článku 10 ods. 2 smernice o spotrebiteľských úveroch vysvetlil, že vnútroštátny súd má povinnosť skúmať ex offo a prípadne sankcionovať dodržanie informačnej povinnosti.(22)
36.      Povinnosť vnútroštátneho súdu preskúmať ex offo
porušenie určitých predpisov na ochranu spotrebiteľa v práve Únie sa v ustálenej judikatúre označuje ako nevyhnutné opatrenie na dosiahnutie ochrany spotrebiteľa, o ktoré sa usilujú príslušné smernice.(23) Vychádza z predpokladu, že spotrebiteľ sa v porovnaní s predajcom alebo dodávateľom nachádza v znevýhodnenom postavení, pokiaľ ide o vyjednávaciu silu, ako aj o úroveň informovanosti.(24) Existuje preto nezanedbateľné nebezpečenstvo, že sa spotrebiteľ najmä z dôvodu nevedomosti nebude dovolávať právnej normy určenej na jeho ochranu.(25) Povinnosťou vnútroštátnych súdov preskúmať porušenia predpisov na ochranu spotrebiteľa ex offo
sa má preto dosiahnuť, aby sa nerovný stav existujúci medzi spotrebiteľom a predajcom alebo dodávateľom kompenzoval aktívnym postupom nezávislým od samotných zmluvných strán.(26)
37.      Existencia takejto povinnosti vnútroštátneho súdu však predpokladá dôkladnú analýzu systematického postavenia a cieľov predpisu, ktorého dodržanie má byť ex offo preskúmané. Na rozdiel od názoru Komisie na tieto účely nestačí paušálne odkázať na dôvody „súladu“ v oblasti ochrany spotrebiteľa.(27)
38.      Súdny dvor v tomto zmysle napokon vysvetlil, že nie každá povinnosť týkajúca sa postavenia spotrebiteľa vyplývajúca zo smerníc sa hodí na preskúmanie ex offo. Vo veci Bankia(28) Súdny dvor odôvodnil chýbajúce prenesenie zásad o povinnosti preskúmania na oblasť nekalých obchodných praktík napríklad koncepčným rozdielom medzi smernicou o nekalých praktikách(29) a smernicou o nekalých podmienkach v zmluvách. Smernica o nekalých podmienkach v zmluvách zakazuje používanie nekalých zmluvných podmienok v spotrebiteľských zmluvách a zároveň stanovuje právne následky takéhoto použitia, konkrétne zbavenie záväznej povahy. Naproti tomu smernica o nekalých praktikách síce zakazuje určité praktiky, ale vytvorenie potrebných relevantných opatrení na zabránenie takýmto praktikám, ponecháva na členské štáty.
39.      Súdny dvor aj vo veci Salvoni(30) odmietol uplatnenie judikatúry týkajúcej sa povinnosti preskúmania nekalých zmluvných podmienok na preskúmanie dodržiavania pravidiel o právomoci v spotrebiteľských veciach podľa nariadenia Brusel-Ia(31) odvolávajúc sa na rozdielne predmety úpravy dvoch nástrojov.
40.      Treba sa preto venovať otázke, či sa povinnosť vnútroštátneho súdu, ktorú Súdny dvor už uznal, aby ex offo
preskúmal dodržanie informačnej povinnosti veriteľa vyplývajúcej z článku 10 ods. 2 smernice o spotrebiteľských úveroch, vzťahuje aj na požiadavku transparentnosti platnej tiež v rámci článku 10 ods. 2, ako aj na predzmluvnú povinnosť overiť úverovú bonitu spotrebiteľa podľa článku 8.
2.      O požiadavke preskúmať ex offo, či veriteľ splnil svoje povinnosti vyplývajúce z článkov 8 a 10 smernice o spotrebiteľských úveroch
41.      Vnútroštátny súd vo veci Cofidis nemá žiadne pochybnosti o tom, že otázku, či veriteľ splnil svoje povinnosti vyplývajúce z právnych predpisov, ktorými sa preberá smernica o spotrebiteľských úveroch, treba preskúmať ex offo. Naproti tomu vnútroštátny súd vo veci OPR‑Finance chce prostredníctvom svojej druhej prejudiciálnej otázky najmä zistiť, či takáto požiadavka platí aj vtedy, ak vnútroštátna sankčná právna úprava ponecháva výlučne na spotrebiteľa, či bude namietať proti porušeniam povinností veriteľa.
42.      Česká vláda je v zásade proti predpokladu povinnosti vnútroštátneho súdu preskúmať dodržiavanie predmetných povinností veriteľa ex offo.(32) Podobne ako Súdny dvor vo veci Bankia(33) argumentuje koncepčným rozdielom, tentokrát ale medzi smernicou o spotrebiteľských úveroch a smernicou o nekalých podmienkach v zmluvách: kým nezáväznosť nekalej zmluvnej podmienky je v práve Únie zakotvená v článku 6 smernice o nekalých podmienkach v zmluvách, článok 23 smernice o spotrebiteľských úveroch ponecháva na členské štáty, aby sami určili právne následky porušenia povinností vyplývajúcich zo smernice o spotrebiteľských úveroch. Táto konštitutívna autonómia členským štátom umožňuje, aby sa vzdali súkromnoprávnych sankcií a rozhodli sa pre právne uznané sankcie, pokiaľ sú účinné, odrádzajúce a primerané.
43.      Toto tvrdenie však nie je presvedčivé.
44.      Je správne, že článok 23 smernice o spotrebiteľských úveroch ponecháva na členské štáty, aby stanovili sankcie pre prípad porušení príslušných transpozičných právnych predpisov, zatiaľ čo smernica o nekalých podmienkach v zmluvách stanovuje, že nekalé zmluvné podmienky sú neplatné. V tejto súvislosti ide o paralelu s článkom 13 smernice o nekalých obchodných praktikách, ktorý má rovnaké znenie a ktorý bol predmetom rozsudku Bankia. Na základe tejto konštitutívnej autonómie sa môžu členské štáty skutočne slobodne rozhodnúť, či takéto porušenia sankcionujú prostriedkami súkromného práva alebo verejného práva, najmä prostredníctvom dohľadu, pokiaľ je dotknuté sankčné pravidlo účinné, odrádzajúce a primerané.
45.      To však nevylučuje povinnosť preskúmať porušenia smernice o spotrebiteľských úveroch ex offo.
46.      Na jednej strane tak české, ako aj francúzske právo spája tieto porušenia s právnymi následkami v prospech daného spotrebiteľa, ktoré môže súd presadiť na základe preskúmania ex offo.
47.      Na druhej strane rozsudok Bankia odmietol právomoc vnútroštátnych súdov vyplývajúcu z práva Únie, aby existenciu zakázaných obchodných praktík prípadne preskúmali ex offo v rámci posúdenia platnosti exekučného titulu, z dôvodu systematiky a cieľov smernice o nekalých obchodných praktikách, ktorá bola v danom prípade relevantná. Táto smernica sa podľa jej odôvodnenia 9 nedotýka najmä individuálnych žalôb podaných osobami, ktoré boli poškodené nekalými obchodnými praktikami, ani predpisov Únie a vnútroštátnych právnych predpisov o zmluvnom práve, vrátane, ako výslovne vyplýva z článku 3 ods. 2 tejto smernice, pravidlá o platnosti, uzatváraní alebo účinkoch zmlúv.(34) Z toho vyplýva, že výlučne na základe ustanovení tejto smernice nemožno vyhlásiť zmluvnú podmienku za neplatnú, hoci bola dohodnutá medzi zmluvnými stranami na základe nekalej obchodnej praktiky.(35) Praktický účinok tejto smernice preto nevyžaduje, aby vnútroštátne súdy v konaní o platnosti takýchto zmlúv skúmali ex offo, či sa zmluvy zakladajú na nekalých obchodných praktikách.(36)
48.      Naproti tomu Súdny dvor už vo veci Radlinger a Radlingerová rozhodol, že splnenie informačnej povinnosti podľa článku 10 ods. 2 smernice o spotrebiteľských úveroch treba prípadne ex offo
posúdiť.(37) Vychádzal pritom zo znevýhodneného postavenia spotrebiteľa, pokiaľ ide o vyjednávaciu silu a o úroveň informovanosti, ako aj z nebezpečenstva, že sa spotrebiteľ najmä z dôvodu nevedomosti nebude dovolávať právnej normy určenej na jeho ochranu.(38)
49.      Tieto úvahy platia rovnako vo vzťahu k predzmluvnej povinnosti veriteľa, o ktorú ide v oboch prejednávaných veciach, podľa článku 8 ods. 1 smernice o spotrebiteľských úveroch, aby overil úverovú bonitu spotrebiteľa, a vo vzťahu k požiadavke transparentnosti v rámci informačnej povinnosti podľa článku 10 ods. 2 smernice.
50.      Podľa článku 8 ods. 1 smernice o spotrebiteľských úveroch členské štáty zabezpečia, že veriteľ pred uzavretím zmluvy o úvere posúdi úverovú bonitu spotrebiteľa na základe dostatočných informácií získaných, ak je to vhodné, od spotrebiteľa a v prípade potreby na základe nahliadnutia do príslušnej databázy.
51.      Cieľom tejto povinnosti overiť úverovú bonitu spotrebiteľa je posilniť zodpovednosť veriteľa a zabrániť poskytnutiu nebonitného spotrebiteľského úveru.(39) Má chrániť spotrebiteľov pred rizikami nadmerného zadlženia a platobnej neschopnosti. Prispieva tým k dosiahnutiu cieľa sledovaného smernicou o spotrebiteľských úveroch, ktorým je zabezpečiť vysokú a rovnocennú úroveň ochrany spotrebiteľa a uľahčiť vytvorenie riadne fungujúceho vnútorného trhu so spotrebiteľskými úvermi.(40)
52.      Vzhľadom na tento význam povinnosti overenia úverovej bonity a na nerovný stav medzi veriteľmi a spotrebiteľmi, uvedený v bode 36 vyššie, je nutné, aby vnútroštátny súd ex offo
preskúmal splnenie tejto povinnosti. Systematické súdne preskúmanie splnenia povinností okrem toho prispieva k zabezpečeniu rovnocenných konkurenčných podmienok („level playing‑field“) pre veriteľov. Naproti tomu spotrebiteľ by sa prakticky sotva mohol uistiť o splnení tejto povinnosti.
53.      Aj dodržanie požiadavky transparentnosti podľa článku 10 ods. 2 smernice o spotrebiteľských úveroch sa má kontrolovať ex offo. Podľa tohto ustanovenia musí veriteľ v zmluve o úvere uviesť zrozumiteľne a stručne údaje uvedené v tomto článku.
54.      Súdny dvor v rozsudku Radlinger a Radlingerová(41) zdôraznil zásadný význam informačnej povinnosti pre spotrebiteľa, keďže ten sa „na základe týchto informácií… rozhoduje, či chce byť viazaný podmienkami, ktoré predávajúci alebo dodávateľ vopred vyhotovil“. Ako však vyplýva aj z odôvodnenia 31 smernice o spotrebiteľských úveroch, takéto rozhodnutie zakladajúce sa na informovanosti predpokladá nielen poskytnutie všetkých údajov stanovených v článku 10 ods. 2. Vyžaduje sa skôr aj dodržanie požiadavky transparentnosti, ktorá je v tom zahrnutá, aby sa zabezpečilo, že spotrebiteľ sa môže s príslušnými údajmi skutočne aj oboznámiť. Požiadavka transparentnosti sa pritom neobmedzuje na formálne požiadavky kladené na čitateľnosť údajov, ale obsahuje aj materiálne požiadavky kladené na ich zrozumiteľnosť.
3.      Predbežný záver
55.      Vnútroštátny súd je tak v zásade povinný ex offo
preskúmať splnenie povinností veriteľa vyplývajúcich z vnútroštátnych právnych predpisov, ktorými sa preberá článok 8 a článok 10 ods. 2 smernice o spotrebiteľských úveroch. V tomto zmysle článok 8 v spojení s článkom 23 smernice o spotrebiteľských úveroch bráni vnútroštátnej sankcii za porušenie povinnosti overiť úverovú bonitu spotrebiteľa, ktorá predpokladá, že spotrebiteľ sa na príslušné porušenie povinnosti aktívne odvolá.
B.      O vnútroštátnych premlčacích, resp. prekluzívnych lehotách (prvá časť prejudiciálnej otázky vo veci Cofidis a prvá prejudiciálna otázka vo veci OPR‑Finance)
56.      Vnútroštátne súdy sa však v konaniach vo veciach samých cítia brzdené v preskúmaní a prípadne v sankcionovaní dodržiavania článku 8 a článku 10 ods. 2 smernice o spotrebiteľských úveroch, pretože príslušné nároky podľa vnútroštátnych požiadaviek týkajúcich sa dodržiavania predpisov podliehajú troj‑, resp. päťročnej prekluzívnej, resp. premlčacej lehote. V dôsledku toho vzniká otázka prípustnosti takýchto pravidiel na úrovni Únie.
57.      Smernica o spotrebiteľských úveroch neupravuje premlčanie alebo preklúziu nárokov zo zmluvy o spotrebiteľskom úvere. Tieto pravidlá tak v zásade podliehajú procesnej autonómii členských štátov, ktorá je však obmedzená zásadami ekvivalencie a efektivity.
58.      Keďže tak česká prekluzívna lehota, ako aj francúzska premlčacia lehota sa vzťahujú rovnako na nároky vnútroštátne, ako aj nároky vyplývajúce z práva Únie, o zásade ekvivalencie nie sú žiadne pochybnosti.
59.      Podrobné skúmanie však vyžaduje otázka, či sú dotknuté pravidlá o preklúzii a premlčaní zlučiteľné so zásadou efektivity.
60.      Podľa môjho názoru to tak nie je.
61.      Zásada efektivity znamená, že vnútroštátne právo nesmie prakticky znemožňovať alebo nadmerne sťažovať výkon práv priznaných právom Únie. To sa musí skúmať s prihliadnutím na systematické postavenie tohto ustanovenia, ako aj jeho cieľ.(42)
62.      Je pravda, že stanovenie primeraných lehôt na podanie opravných prostriedkov v podobe prekluzívnych lehôt zohľadňuje základný princíp právnej istoty.(43) Vnútroštátna prekluzívna lehota preto môže byť zlučiteľná so zásadou efektivity, predovšetkým, ak je isté, že lehota nezačne plynúť alebo dokonca neuplynie bez toho, aby sa spotrebiteľ dozvedel o svojich právach.(44)
63.      Inak to ale musí byť v prípade, ak vnútroštátne prekluzívne, resp. premlčacie lehoty vedú k asymetrii možností podať žalobu, t. j. ak veriteľ môže uplatňovať svoje platobné nároky dlhšie ako spotrebiteľ neplatnosť zmluvy. Súd preto musí nekalú povahu zmluvnej podmienky preskúmať napriek uplynutiu lehoty, keďže predávajúci alebo dodávateľ môže v opačnom prípade obísť ochranu spotrebiteľa zamýšľanú smernicou o nekalých podmienkach v zmluvách tým, že jednoducho počká na uplynutie lehoty, aby následne mohol svoje nekalé zmluvné podmienky uplatniť súdne.(45)
64.      V prejednávaných veciach ale okolnosť, že vnútroštátne právne úpravy stanovujú trojročné prekluzívne lehoty, resp. päťročné premlčacie lehoty, však sama osebe nepredstavuje porušenie zásady efektivity. Obdobie troch, resp. piatich rokov totiž môže pre spotrebiteľa predstavovať dostatočne dlhý čas na to, aby v prípade narušení zmluvného vzťahu uplatnil svoje nároky na súde v občianskoprávnom konaní. Inak je to ale v prípade, ak spotrebiteľ z dôvodu nerovného stavu opísaného v bode 36 vyššie nenamieta, resp. nemôže namietať proti nesplneniu povinností veriteľa, hoci len brániac sa v rámci žaloby o zaplatenie, ktorá bola voči nemu podaná.
65.      Za takýchto okolností treba zohľadniť, že zmluvy o spotrebiteľských úveroch typicky zakladajú dlhoročné povinnosti. Premlčacie a prekluzívne lehoty, ktoré začínajú plynúť od uzatvorenia zmluvy, môžu mať za následok, že bránia preskúmaniu – na návrh spotrebiteľa alebo ex offo – toho, či veriteľ splnil svoje povinnosti vyplývajúce z právnych predpisov, ktorými sa preberá smernica o spotrebiteľských úveroch. Ešte podozrivejšie to je, keď dôvod na toto preskúmanie nastane až pri problémoch s plnením záväzku, a teda pravdepodobne až po uplynutí premlčacej, resp. prekluzívnej lehoty (ktorá je relevantná pre spotrebiteľa). Existuje preto riziko, že spotrebiteľ stratí príslušné práva bez toho, aby sa o tom čo len dozvedel.
66.      Naproti tomu veriteľ bude môcť uplatňovať platobné nároky spravidla po uplynutí takýchto lehôt, keďže tie vznikajú až splatnosťou splátky dlžníka, a teda ich premlčanie začína plynúť až od tohto okamihu. Spotrebiteľovi tým hrozí, že mu bude uložená povinnosť zaplatiť zmluvne dohodnutú sumu bez toho, aby ešte bolo možné preskúmať a prípadne sankcionovať nesplnenie povinností veriteľa. Táto asymetria – porovnateľná so situáciou v skoršom rozsudku Cofidis(46) – môže narušiť efektivitu ochrany zaručenej smernicou o spotrebiteľských úveroch. Toto riziko ozrejmuje skutkový stav v prejednávanej veci Cofidis: veriteľ zažaloval spotrebiteľa niekoľko dní po uplynutí päťročnej premlčacej lehoty.
67.      Vzhľadom na takúto nerovnosť by občianskoprávne sankcie, ktoré sú obmedzené prekluzívnymi a premlčacími lehotami, neboli účinné, odrádzajúce a primerané ani v zmysle článku 23 smernice o spotrebiteľských úveroch.
68.      Napokon, premlčacie a prekluzívne lehoty plynúce od uzavretia zmluvy nevyžaduje ani právna istota, ani riziko, že spotrebitelia môžu počas relatívne dlhého obdobia žiadať zrušenie alebo zmenu zmlúv. Veriteľ totiž sám spôsobil toto riziko svojím vlastným pochybením tým, že nesplnil svoje povinnosti vyplývajúce z práva Únie.(47)
69.      Ochrana spotrebiteľa je ale limitovaná prekluzívnymi a premlčacími lehotami, ak sa veriteľ už nemôže dovolávať žiadnych nárokov zo zmluvy o úvere. Nie je totiž známy dôvod, prečo by mal byť spotrebiteľ po splnení zmluvy naďalej chránený. Ak by takéto lehoty naďalej nemohli platiť, vznikla by skôr nerovnosť v prospech spotrebiteľa, čo by mohlo viesť k zneužívaniu.
70.      Pokiaľ veriteľ môže voči spotrebiteľovi uplatniť nároky zo zmluvy o úvere, preskúmaniu a sankcionovaniu porušenia článku 8 a článku 10 ods. 2 smernice o spotrebiteľských úveroch tak nemôžu brániť vnútroštátne prekluzívne a premlčacie lehoty.
C.      O právnych následkoch porušení článku 8 a článku 10 ods. 2 smernice o spotrebiteľských úveroch (druhá časť prejudiciálnej otázky vo veci Cofidis a druhá prejudiciálna otázka vo veci OPR‑Finance v rozsahu, v akom sa týka hmotnoprávnej sankčnej úpravy)
71.      Treba rozlišovať medzi otázkou určenia porušenia a otázkou právnych následkov takého určenia.(48)
72.      Možným následkom určenia porušení článku 10 ods. 2 smernice o spotrebiteľských úveroch je právo na odstúpenie od zmluvy. Podľa článku 14 ods. 1 písm. b) lehota na odstúpenie od zmluvy začína plynúť až dňom, keď sú spotrebiteľovi doručené zmluvné podmienky a informácie v súlade s článkom 10. V prejednávaných veciach sa tým ale netreba ďalej zaoberať, lebo právo na odstúpenie od zmluvy nie je predmetom návrhov na začatie prejudiciálneho konania, pravdepodobne z dôvodu, že v konaniach vo veciach samých nebolo vyslovené odstúpenie od zmluvy.
73.      Mimochodom, právo členských štátov určuje právne následky porušení požiadavky transparentnosti pri oznamovaní povinných údajov v zmluve alebo porušení povinnosti overiť úverovú bonitu spotrebiteľa. Podľa článku 23 smernice o spotrebiteľských úveroch totiž členské štáty samy stanovujú sankcie. Zvolené sankcie musia byť preto, ale už aj z dôvodu lojálnej spolupráce s Úniou(49) účinné, primerané a odrádzajúce. Tvrdosť sankcií teda musí byť primeraná závažnosti porušení, ktoré postihujú, a to najmä zabezpečením skutočne odrádzajúceho účinku, pričom musia rešpektovať všeobecnú zásadu proporcionality.(50)
1.      O posúdení účinnej, odrádzajúcej a primeranej povahy predmetných sankčných pravidiel
a)      Vec Cofidis
74.      Cieľom prejudiciálnej otázky vo veci Cofidis je najmä zistiť, či vnútroštátne pravidlo o premlčaní bráni vnútroštátnemu súdu v tom, aby prípadné porušenia povinnosti veriteľa ex offo
preskúmal a prípadne sankcionoval. Súdnemu dvoru nie je položená otázka, či predmetné sankčné pravidlo, čiže zánik nároku na úroky v celom rozsahu alebo v pomernej časti,(51) mimochodom, je účinné, primerané a odrádzajúce. V záujme užitočnej odpovede na prejudiciálnu otázku sa tým ale treba zaoberať.
75.      Sankčné pravidlá vo veci Cofidis ponechávajú vnútroštátnemu súdu určitú mieru voľnej úvahy pri stanovení sankcií, keďže v prípade neoverenia úverovej bonity má rozhodnúť, či nárok na úroky zaniká v celom rozsahu alebo v pomernej časti. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že výkon tejto voľnej úvahy treba realizovať za rešpektovania zásady proporcionality vyjadrenej v článku 23 smernice o spotrebiteľských zmluvách. Vnútroštátny súd musí pri výbere sankcie dbať konkrétne na to, aby sankcia pri zohľadnení všetkých okolností individuálneho prípadu bola primeraná závažnosti porušenia, resp. porušení a osobnej situácii omeškaného spotrebiteľa. Medzi okolnosti individuálneho prípadu, ktoré treba zohľadniť, nepochybne patrí aj čas, ktorý uplynul medzi porušením povinnosti veriteľa a výpadkom platby.
76.      Rovnaké kritériá musí vnútroštátny súd stanoviť aj vo vzťahu k zániku nároku na úroky v celom rozsahu v prípade porušenia požiadavky transparentnosti, ktorý stanovuje francúzske právo.
b)      Vec OPR‑Finance
77.      Tieto úvahy platia aj vo vzťahu k sankčnému pravidlu v českom práve, o ktoré ide vo veci OPR‑Finance. Neplatnosť v prípade porušenia povinnosti overiť úverovú bonitu, stanovená v § 87 ods. 1 zákona o spotrebiteľských úveroch, možno ex offo
uplatniť tiež iba s výhradou splnenia požiadaviek článku 23 smernice o spotrebiteľských úveroch.
78.      Na základe neplatnosti zmluvy o úvere veriteľ stráca svoje nároky na zaplatenie dohodnutých úrokov a nákladov, zatiaľ čo spotrebiteľ musí splatiť úver. § 87 ods. 1 zákona o spotrebiteľských úveroch pritom umožňuje stanoviť splátkové obdobie v súlade so skutočnými možnosťami spotrebiteľa.(52) Komisia správne poukazuje na to, že Súdny dvor vo veciach Home Credit Slovakia(53) a LCL Le Crédit Lyonnais(54) už poskytol výklad článku 23 smernice o spotrebiteľských zmluvách vo vzťahu k vnútroštátnym sankčným pravidlám, ktoré tiež spôsobujú stratu nároku veriteľa na úroky. Možno teda odkázať na úvahy Súdneho dvora v týchto rozsudkoch.
79.      V rozsahu, v akom česká vláda presadzuje názor, že splnenie týchto požiadaviek treba posúdiť podľa všetkých sankčných pravidiel vnútroštátneho práva, zohľadňujúc tým aj správne sankcie, ktoré stanovujú vnútroštátne právne predpisy o dohľade nad úverovými inštitúciami v prípade poskytnutia úveru nezohľadňujúc pritom povinnosť overiť úverovú bonitu spotrebiteľa, toto tvrdenie nie je presvedčivé.
80.      Po prvé zohľadnenie ďalších pravidiel vnútroštátneho práva je potrebné iba vtedy, ak existujú pochybnosti o účinnosti alebo odrádzajúcej povahe dotknutého súkromnoprávneho sankčného pravidla. V kontexte uvedených rozsudkov a vzhľadom na to, že povinnosť splatenia úveru spotrebiteľom možno časovo predĺžiť, však z hmotnoprávneho hľadiska takéto pochybnosti neexistujú.
81.      Po druhé, aj keby išlo o ďalšie sankčné pravidlá vnútroštátneho práva, ich posúdenie by napokon záviselo od ich skutočného uplatnenia v praxi. To však aj napriek otázke položenej na pojednávaní zostáva maximálne nejasné. Komisia tvrdila, pričom jej tvrdenie nebolo spochybnené, že príslušný dozorný orgán, konkrétne česká národná banka, neoznámila žiadne rozhodnutia o uložení pokút z dôvodu porušenia povinnosti overiť úverovú bonitu. Všeobecný odkaz českej vlády na prebiehajúce kontroly a existujúca metodika hodnotenia podľa môjho názoru nestačí.
82.      Beztak je otázne, či na splnenie požiadaviek článku 23 smernice o spotrebiteľských úveroch vôbec môže postačovať iba samotná možnosť uložiť dozorné sankcie pre prípad porušenia povinnosti veriteľa. Takéto sankcie totiž s ohľadom na charakter overenia úverovej bonity, ktorý sa vyznačuje aj ochranou jednotlivcov, neponúkajú dostatočne efektívnu možnosť presadenia ochrany, o ktorú sa usiluje článok 8 smernice o spotrebiteľských úveroch. Všeobecné dozorné opatrenia totiž dotknutému spotrebiteľovi neposkytujú konkrétnu pomoc.
2.      O limitoch uplatnenia vnútroštátnych sankčných pravidiel ex offo
83.      V rámci vnútroštátneho civilného procesu má však spravidla mimoriadny význam dispozičná zásada, t. j. ovládanie predmetu sporu účastníkmi konania. Predmet sporu teda nemožno rozšíriť preskúmaním prípadných porušení povinností veriteľa ex offo. Vzhľadom na rozmanitosť sankčných opatrení, ktoré môžu členské štáty stanoviť na základe svojej konštitutívnej autonómie, treba dbať aj o to, aby vnútroštátny súd neuplatnil ex offo
žiadnu sankciu, ktorá vedie k vzájomnej žalobe. O takúto situáciu by išlo napríklad v prípade, ak by súd priznal spotrebiteľovi náhradu škodu bez príslušnej žaloby.
84.      Zdá sa mi ale možné uplatniť sankcie ex offo v záujme poškodeného, ak sa tým len odvracia žalobný návrh. Takýto postup nespôsobuje žiadne pochybnosti o teórii predmetu sporu.
85.      Aj v tejto súvislosti však treba rešpektovať záruky kontradiktórneho konania, a najmä právo na vypočutie.(55) Je to súčasťou práva na obhajobu zaručeného článkom 48 Charty základných práv. Vnútroštátny súd musí preto účastníkov konania vypočuť predtým, ako rozhodne v právnom spore na základe aspektu zohľadneného ex offo.
86.      Okrem toho treba nutne vziať do úvahy prípadnú protichodnú vôľu spotrebiteľa.(56) Spotrebiteľ sa môže v tomto zmysle slobodne rozhodnúť, a to aj vo veci OPR‑Finance so zreteľom na tzv. relatívnu neplatnosť zmluvy o úvere, či bude odporovať vyhláseniu neplatnosti, ak chce zmluvu zachovať.
VII. Návrh
87.      Vo veci Cofidis (C‑616/18) preto Súdnemu dvoru navrhujem, aby na prejudiciálnu otázku odpovedal takto:
Ochrana, ktorú smernica 2008/48/ES o spotrebiteľských úveroch zabezpečuje spotrebiteľom, bráni vnútroštátnemu ustanoveniu, ktoré zakazuje vnútroštátnemu súdu, aby v prípade žaloby podanej podnikateľom proti spotrebiteľovi na základe zmluvy o úvere, ktorú medzi sebou uzatvorili, po uplynutí päťročnej premlčacej doby, ktorá začína plynúť odo dňa uzavretia zmluvy, uplatnil ex offo
dôvod spočívajúci v porušení ustanovení týkajúcich sa povinnosti overiť schopnosť spotrebiteľa splácať úver stanovenú v článku 8 tejto smernice alebo ustanovení týkajúcich sa informácií, ktoré musia byť v zmluvách o úvere uvedené zrozumiteľným a stručným spôsobom, obsiahnutých v článku 10 ods. 2 uvedenej smernice, a vyvodil dôsledky, ktoré podľa vnútroštátneho práva vyplývajú z porušenia týchto povinností. Pri sankcionovaní takéhoto porušenia musí vnútroštátny súd pri zohľadnení všetkých okolností konkrétneho prípadu preskúmať, či sú príslušné sankcie účinné, odrádzajúce a primerané.
88.      Vo veci OPR‑Finance (C‑679/18) Súdnemu dvoru navrhujem, aby na prejudiciálne otázky odpovedal takto:
1.      Článok 8 smernice 2008/48/ES o spotrebiteľských úveroch bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá zakazuje vnútroštátnemu súdu, aby v rámci žaloby podanej veriteľom proti spotrebiteľovi zakladajúcej sa na zmluve o spotrebiteľskom úvere, ktorú medzi sebou uzatvorili, ex offo
overil, či veriteľ splnil svoju povinnosť posúdiť úverovú bonitu spotrebiteľa, ak sa toho spotrebiteľ nedovolával v trojročnej prekluzívnej lehote alebo táto lehota uplynula.
2.      Ak vnútroštátny súd ex offo
určil porušenie článku 8 smernice 2008/48, s výhradou prípadnej protichodnej vôle spotrebiteľa musí vyvodiť všetky dôsledky, ktoré z tohto určenia vyplývajú podľa vnútroštátneho práva bez toho, aby čakal na príslušný návrh spotrebiteľa a prípadne aj bez ohľadu na uplynutie prekluzívnej lehoty, pokiaľ sú sankcie zavedené týmto právom účinné, odrádzajúce a primerané.
1      Jazyk prednesu: nemčina.
2      Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2008/48/EG z 23. apríla 2008 o zmluvách o spotrebiteľskom úvere a o zrušení smernice Rady 87/102/EHS (Ú. v. EÚ L 133, 2008, s. 66) (ďalej len „smernica o spotrebiteľských úveroch“).
3      JORF z 2. júla 2010, s. 12001.
4      Teraz článok L. 312‑16 spotrebiteľského zákonníka.
5      Teraz článok L. 312‑28 ods. 2 spotrebiteľského zákonníka.
6      Teraz článok R. 312‑10 spotrebiteľského zákonníka.
7      Podľa opisu vnútroštátneho súdu bola dohodnutá fixná úroková sadzba vo výške 10,86 % (ročná percentuálna miera nákladov vo výške 11,42 %). Úver bol splatný v 84 rovnakých mesačných splátkach vo výške 351,23 eura.
8      V prepočte cca. 190 eur.
9      Podľa opisu vnútroštátneho súdu sa táto pohľadávka skladá z celkovej výšky úveru (4 900 CZK), nákladov na poskytnutie úveru (980 CZK), úrokov (3 696 CZK) a zmluvnej pokuty (363 CZK) po odpočítaní výšky už zaplatených splátok (2 100 CZK).
10      Pozri iba rozsudky zo 7. februára 2018, American Express (C‑304/16, EU:C:2018:66, bod 32); z 29. mája 2018, Liga van Moskeeën en Islamitische Organisaties Provincie Antwerpen a i. (C‑426/16, EU:C:2018:335, bod 31), a z 25. júla 2018, Confédération paysanne a i. (C‑528/16, EU:C:2018:583, bod 73).
11      Rozsudok z 28. marca 2019, Verlezza a i. (C‑487/17 až C‑489/17, EU:C:2019:270, bod 29 a tam citovaná judikatúra).
12      Pozri napríklad rozsudky z 27. júna 2000, Océano Grupo Editorial a Salvat Editores (C‑240/98 až C‑244/98, EU:C:2000:346, bod 26); zo 4. júna 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, bod 32); zo 4. júna 2015, Faber (C‑497/13, EU:C:2015:357, bod 42), a z 13. septembra 2018, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, bod 42).
13      Smernica Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (Ú. v. ES L 95, 1993, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288).
14      V tomto zmysle aj rozsudok z 27. júna 2000, Océano Grupo Editorial a Salvat Editores (C‑240/98 až C‑244/98, EU:C:2000:346, bod 28). Pozri tiež rozsudok z 21. novembra 2002, Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705, bod 36).
15      Pozri už rozsudok z 26. októbra 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, bod 38). Jasnejšie: rozsudky zo 4. júna 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, bod 32); zo 14. júna 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, bod 43), a z 21. februára 2013, Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88, bod 23).
16      Rozsudok zo 17. decembra 2009, Martín Martín (C‑227/08, EU:C:2009:792, bod 29).
17      Smernica Rady z 20. decembra 1985 o ochrane spotrebiteľa pred zmluvami uzavretými mimo podnikateľských priestorov (Ú. v. ES L 372, 1985, s. 31; Mim. vyd. 15/001, s. 262).
18      Rozsudok zo 4. júna 2015, Faber (C‑497/13, EU:C:2015:357, bod 48).
19      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 25. mája 1999 o určitých aspektoch predaja spotrebného tovaru a záruk na spotrebný tovar (Ú. v. ES L 171, 1999, s. 12; Mim. vyd. 15/004, s. 223).
20      Rozsudok zo 4. októbra 2007, Rampion a Godard (C‑429/05, EU:C:2007:575, bod 69). Pozri ďalej v súvislosti s informačnou povinnosťou vyplývajúcou z článku 4 smernice 87/102/EHS uznesenie zo 16. novembra 2010, Pohotovosť (C‑76/10, EU:C:2010:685, bod 76).
21      Smernica Rady z 22. decembra 1986 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov, ktoré sa týkajú spotrebiteľského úveru (Ú. v. ES L 42, 1987, s. 48; Mim. vyd. 15/001, s. 326).
22      Rozsudok z 21. apríla 2016, Radlinger a Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, bod 74). Pozri naposledy aj uznesenie z 28. novembra 2018, PKO Bank Polski (C‑632/17, EU:C:2018:963, bod 51).
23      Pozri už rozsudok z 21. novembra 2002, Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705, bod 33). Pozri tiež rozsudok zo 4. októbra 2007, Rampion a Godard (C‑429/05, EU:C:2007:575, bod 63).
24      V súvislosti so smernicou o spotrebiteľských úveroch pozri rozsudok z 21. apríla 2016, Radlinger a Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, bod 63) s odkazom na rozsudok z 1. októbra 2015, ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, bod 39) a tam citovanú judikatúru týkajúcu sa smernice o nekalých podmienkach v zmluvách.
25      Rozsudok z 21. apríla 2016, Radlinger a Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, bod 65). Pozri už rozsudky z 27. júna 2000, Océano Grupo Editorial a Salvat Editores (C‑240/98 až C‑244/98, EU:C:2000:346, bod 26); z 21. novembra 2002, Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705, bod 33), a rozsudok zo 4. októbra 2007, Rampion a Godard (C‑429/05, EU:C:2007:575, bod 65).
26      Rozsudok z 21. apríla 2016, Radlinger a Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, bod 67).
27      Pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. januára 2014, Kainz (C‑45/13, EU:C:2014:7, bod 20), a z 2. mája 2019, Pillar Securitisation (C‑694/17, EU:C:2019:345, bod 35), podľa ktorého potreba zabezpečiť súlad medzi jednotlivými aktmi práva Únie v žiadnom prípade nemôže viesť k tomu, aby sa ustanovenia nariadenia týkajúceho sa pravidiel súdnej právomoci vykladali spôsobom odporujúcim systematike a cieľom tohto nariadenia.
28      Rozsudok z 19. septembra 2018 (C‑109/17, EU:C:2018:735, bod 31 a nasl.).
29      Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica o nekalých obchodných praktikách“) (Ú. v. EÚ L 149, 2005, s. 22).
30      Rozsudok zo 4. septembra 2019 (C‑347/18, EU:C:2019:661, bod 44).
31      Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1).
32      Vec OPR‑Finance sa týka iba povinnosti veriteľa preskúmať úverovú bonitu spotrebiteľa.
33      Rozsudok z 19. septembra 2018 (C‑109/17, EU:C:2018:735).
34      Rozsudok z 19. septembra 2018, Bankia (C‑109/17, EU:C:2018:735, bod 32).
35      Rozsudok z 19. septembra 2018, Bankia (C‑109/17, EU:C:2018:735, bod 43; pozri aj body 33 a 46).
36      Rozsudok z 19. septembra 2018, Bankia (C‑109/17, EU:C:2018:735, body 34 a 47).
37      Rozsudok z 21. apríla 2016, Radlinger a Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, bod 66).
38      Rozsudok z 21. apríla 2016, Radlinger a Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, body 64 a 65).
39      Rozsudky z 18. decembra 2014, CA Consumer Finance (C‑449/13, EU:C:2014:2464, bod 43), a zo 6. júna 2019, Schyns (C‑58/18, EU:C:2019:467, bod 40). Pozri aj odôvodnenie 26 smernice o spotrebiteľských úveroch.
40      Rozsudok zo 6. júna 2019, Schyns (C‑58/18, EU:C:2019:467, body 28 a 41). Pozri aj odôvodnenia 7 a 9 smernice o spotrebiteľských úveroch.
41      Rozsudok z 21. apríla 2016 (C‑377/14, EU:C:2016:283, bod 64). V súvislosti s predzmluvnou informačnou povinnosťou pozri aj odôvodnenia 19 a 24 smernice o spotrebiteľských úveroch.
42      Rozsudky zo 6. októbra 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, bod 39), a z 21. novembra 2002, Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705, bod 37). Pozri už aj rozsudok zo 14. decembra 1995, Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437, bod 14).
43      Rozsudky zo 6. októbra 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, bod 41); z 10. júla 1997, Palmisani (C‑261/95, EU:C:1997:351, bod 28), a zo 16. decembra 1976, Rewe‑Zentralfinanz a Rewe‑Zentral (33/76, EU:C:1976:188, bod 5).
44      Rozsudok zo 6. októbra 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, body 45 a 46).
45      Rozsudok z 21. novembra 2002, Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705, bod 35).
46      Rozsudok z 21. novembra 2002 (C‑473/00, EU:C:2002:705).
47      V tomto zmysle aj rozsudok z 19. decembra 2013, Endress (C‑209/12, EU:C:2013:864, bod 30).
48      Pozri návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Trstenjak vo veci Martín Martín (C‑227/08, EU:C:2009:295, bod 73), v súvislosti so smernicou o nekalých podmienkach v zmluvách.
49      Rozsudok z 27. marca 2014, LCL Le Crédit Lyonnais (C‑565/12, EU:C:2014:190, bod 44 a tam citovaná judikatúra).
50      Rozsudok z 9. novembra 2016, Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842, bod 63 a tam citovaná judikatúra). Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Van Gerven vo veci Hansen (C‑326/88, EU:C:1989:609, bod 8): „‚Primerané a s odstrašujúcim účinkom‘ znamená, že sankcie musia byť dostatočne, hoci nie nadmerne, prísne, majúc na zreteli sledované ciele“.
51      Pozri bod 7 vyššie.
52      Česká vláda na pojednávaní v tejto súvislosti vysvetlila, že splátkové obdobie nie je zákonom stanovené, takže súd sa môže v konkrétnom prípade postarať o primerané vyváženie medzi všetkými záujmami.
53      Rozsudok z 9. novembra 2016. (C‑42/15, EU:C:2016:842).
54      Rozsudok z 27. marca 2014 (C‑565/12, EU:C:2014:190).
55      Rozsudok z 21. februára 2013, Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88, bod 29 a nasl.).
56      Rozsudky z 21. februára 2013, Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88, bod 35), a zo 4. júna 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, bod 33).