62023CJ0417
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
2025. december 18. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – A személyek közötti, faji vagy etnikai származásra való tekintet nélküli egyenlő bánásmód – 2000/43/EK irányelv – Az »etnikai származás«, a »közvetlen hátrányos megkülönböztetés« és a »közvetett hátrányos megkülönböztetés« fogalma – Bizonyos lakóövezetekben az állami tulajdonú családi lakások százalékos arányának csökkentésére irányuló fejlesztési tervek elfogadását előíró nemzeti szabályozás – Ezen övezetek azonosítása a »nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik« aránya alapján – Igazolás – Társadalmi kohézió és integráció – Lakhatási politika – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 7. cikke – Az otthon tiszteletben tartásához való jog – Arányosság”
A C‑417/23. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Østre Landsret (keleti fellebbviteli bíróság, Dánia) a Bírósághoz 2023. július 6‑án érkezett, 2023. június 30‑i határozatával terjesztett elő
a Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge
és az
MV,
EH,
LI,
AQ,
LO
között,
a BL – Danmarks Almene Boliger,
az Institut for Menneskerettigheder
részvételével,
valamint az
XM,
ZQ,
FZ,
DL,
WS,
JI,
PB,
VT,
YB,
TJ,
RK
és
a Social‑, Bolig‑ og Ældreministeriet
között,
az Institut for Menneskerettigheder,
az FN særlige rapportør E. Tendayi Achiume,
az FN særlige rapportør Balakrishnan Rajagopal
részvételével folyamatban lévő eljárásokban,
A BÍRÓSÁG (nagytanács),
tagjai: K. Lenaerts elnök, T. von Danwitz elnökhelyettes, K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, M. L. Arastey Sahún (előadó), I. Ziemele, J. Passer és O. Spineanu‑Matei tanácselnökök, S. Rodin, E. Regan, A. Kumin, N. Jääskinen, D. Gratsias és Csehi Z. bírák,
főtanácsnok: T. Ćapeta,
hivatalvezető: C. Strömholm tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2024. szeptember 30‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
a Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge képviseletében H. Qwist advokat,
–
XM, ZQ, FZ, DL, WS, JI, PB, VT, YB, TJ és RK képviseletében P. A. Fokdal és E. O. R. Rosenberg Khawaja advokater,
–
MV, EH, LI, AQ és LO képviseletében N.‑E. Hansen és M. Tarp advokater,
–
a BL – Danmarks Almene Boliger képviseletében K. Paludan és L. V. Thomsen advokater,
–
az Institut for Menneskerettigheder képviseletében M. Akhtar, P. Hjaltason, L. Teilgård, T. B. Thomsen és M. Ventegodt, meghatalmazotti minőségben,
–
az FN’s særlige rapportør E. Tendayi Achiume és az FN’s særlige rapportør Balakrishnan Rajagopal képviseletében P. A. Fokdal és E. O. R. Rosenberg Khawaja advokater,
–
a dán kormány képviseletében C. A.‑S. Maertens, meghatalmazotti minőségben, segítői: R. Holdgaard és J. Pinborg advokater,
–
a spanyol kormány képviseletében A. Pérez‑Zurita Gutiérrez, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében P. Carlin, F. Clotuche‑Duvieusart és C. Vang, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. február 13‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a személyek közötti, faji‑ vagy etnikai származásra való tekintet nélküli egyenlő bánásmód elvének alkalmazásáról szóló, 2000. június 29‑i 2000/43/EK tanácsi irányelv (HL 2000. L 180., 22. o.; magyar nyelvű különkiadás 20. fejezet, 1. kötet, 23. o.) 2. cikke (2) bekezdése a) és b) pontjának értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet öt – az első négy tekintetében a Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (a továbbiakban: SAB) állami bérbeadó és az állami tulajdonú lakások öt bérlője között, az ötödik tekintetében tizenegy állami tulajdonú lakás bérlője és a Social‑, Bolig‑ og Ældreministeriet (szociális, lakásügyi és az időskorúakkal kapcsolatos ügyekért felelős minisztérium, Dánia) között – azon nemzeti szabályozás tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amely az állami tulajdonú családi lakások százalékos arányának csökkentésére irányuló fejlesztési tervek elfogadásának kötelezettségét írja elő olyan lakóövezetekben, amelyeket többek között az jellemez, hogy az elmúlt öt évben a „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” aránya meghaladta az 50%‑ot.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2000/43 irányelv
3
A 2000/43 irányelv (2)–(4), (9), (12), (13), (15), (16) és (28) preambulumbekezdése értelmében:
„(2)
Az [EUSZ] 6. cikkével összhangban az Európai Unió a szabadság, a demokrácia, az emberi jogok és az alapvető szabadságok tiszteletben tartása és a jogállamiság elvein alapul, olyan elveken, amelyek a tagállamokban közösek, és az Uniónak [a Rómában, 1950. november 4‑én aláírt,] az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezményben [(a továbbiakban: EJEE)] biztosított és a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból eredő alapvető jogokat a közösségi jog általános elveiként kell tisztelnie.
(3)
A törvény előtti egyenlőséghez és a megkülönböztetéssel [helyesen: hátrányos megkülönböztetéssel] szembeni védelemhez való jog minden ember számára egyetemes emberi jog, amelyet elismer az emberi jogok egyetemes nyilatkozata, az Egyesült Nemzeteknek a nőkkel szembeni megkülönböztetés minden formájának felszámolásáról szóló egyezménye, a faji megkülönböztetés minden formájának kiküszöböléséről szóló nemzetközi egyezmény, az Egyesült Nemzeteknek a polgári és politikai jogokról szóló, valamint a gazdasági, szociális és kulturális jogokról szóló nemzetközi egyezségokmánya, továbbá az [EJEE], amelyeknek valamennyi tagállam aláírója.
(4)
Fontos, hogy tiszteletben tartsák ezeket az alapvető jogokat és szabadságokat, beleértve az egyesülés szabadságának jogát. Szintén fontos az árukhoz és szolgáltatásokhoz való hozzáféréssel és azok nyújtásával összefüggésben a magán‑ és a családi élet, illetve az ennek körében végzett ügyletek védelmének tiszteletben tartása.
[…]
(9)
A faji vagy etnikai származáson alapuló megkülönböztetés [helyesen: hátrányos megkülönböztetés] alááshatja az [EUMSZ] célkitűzéseinek megvalósítását, különösen a magas fokú foglalkoztatási szint és szociális védelem elérését, az életszínvonal és életminőség emelését, a gazdasági és szociális kohéziót és szolidaritást. Alááshatja azt a célkitűzést is, hogy az Európai Unió a szabadság, biztonság és igazságosság térségévé fejlődjön.
[…]
(12)
A faji vagy etnikai származásra való tekintet nélkül minden ember részvételét lehetővé tevő, demokratikus és toleráns társadalmak fejlődésének biztosítása érdekében a faji vagy etnikai származáson alapuló megkülönböztetés [helyesen: hátrányos megkülönböztetés] területén tett intézkedéseknek túl kell mutatniuk az önálló és nem önálló kereső tevékenységhez való hozzáférésen, és olyan területeket is le kell fedniük, mint az oktatás, a szociális védelem, beleértve a szociális biztonságot és az egészségügyi ellátást, a szociális előnyöket, az árukhoz és szolgáltatásokhoz való hozzáférést és azok nyújtását.
(13)
E célból minden közvetlen és közvetett, faji vagy etnikai származáson alapuló, ezzel az irányelvvel érintett területekkel kapcsolatos megkülönböztetést [helyesen: hátrányos megkülönböztetést] meg kell tiltani az egész Közösségen belül. A megkülönböztetés e tilalmát harmadik országok állampolgáraira is alkalmazni kell, de nem vonatkozik az állampolgárság alapján történő eltérő bánásmódra, és nem érinti a harmadik országok állampolgárainak beutazását és tartózkodását szabályozó rendelkezéseket, illetve a munkavállaláshoz és foglalkoztatáshoz való hozzáférésüket.
[…]
(15)
A tények megítélése, amelyekből következtetni lehet arra, hogy történt‑e közvetlen vagy közvetett megkülönböztetés [helyesen: hátrányos megkülönböztetés], a tagállami bírói vagy egyéb, hatáskörrel rendelkező szervekre tartozik, a nemzeti jog vagy gyakorlat szabályainak megfelelően. Ezek a szabályok rendelkezhetnek különösen úgy, hogy a közvetett megkülönböztetést [helyesen: hátrányos megkülönböztetést] bármilyen módon, akár statisztikai bizonyítékok alapján is meg lehessen állapítani.
(16)
Fontos megvédeni minden természetes személyt a faji vagy etnikai származáson alapuló megkülönböztetéssel [helyesen: hátrányos megkülönböztetéssel] szemben. […]
[…]
(28)
[…] ennek az irányelvnek a célkitűzése, azaz a megkülönböztetéssel [helyesen: hátrányos megkülönböztetéssel] szembeni közös, magas szintű védelem minden tagállamban történő biztosítása a tagállamok által nem valósítható meg kielégítő mértékben […]”
4
Ezen irányelv „Cél” című 1. cikke kimondja:
„Ennek az irányelvnek a célja a faji vagy etnikai származáson alapuló megkülönböztetés [helyesen: hátrányos megkülönböztetés] elleni küzdelem keretrendszerének kialakítása azzal a szándékkal, hogy az egyenlő bánásmód elve a tagállamokban megvalósuljon.”
5
Az említett irányelv „A megkülönböztetés [helyesen: hátrányos megkülönböztetés] fogalma” című 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Ennek az irányelvnek az alkalmazásában az egyenlő bánásmód elve azt jelenti, hogy nem állhat fenn közvetlen vagy közvetett, faji vagy etnikai származáson alapuló megkülönböztetés [helyesen: hátrányos megkülönböztetés].
(2)   Az (1) bekezdés alkalmazásában:
a)
közvetlen megkülönböztetés [helyesen: közvetlen hátrányos megkülönböztetés] áll fenn, ha egy személlyel szemben faji vagy etnikai alapon kevésbé kedvezően járnak el, mint ahogyan egy másik személlyel szemben hasonló helyzetben eljárnak, eljártak vagy eljárnának;
b)
közvetett megkülönböztetés [helyesen: közvetett hátrányos megkülönböztetés] áll fenn, ha egy látszólag semleges rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat az egy faji vagy etnikai származású személyeket más személyekhez képest különösen hátrányosan érint [helyesen: hátrányosan érinthet], kivéve ha ez a rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat jogszerű céllal objektív módon igazolható, továbbá e cél megvalósításának eszközei megfelelőek és szükségesek.
[…]”
6
Ugyanezen irányelv „Hatály” című 3. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A Közösségre ruházott hatáskörök keretein belül ez az irányelv vonatkozik minden személyre, mind a köz‑, mind a magánszektorban, beleértve az állami szerveket is, a következők tekintetében:
[…]
h)
az árukhoz és a szolgáltatásokhoz való hozzáférés és azok nyújtása, amelyek a nyilvánosság számára hozzáférhetőek, beleértve a lakhatást.
(2)   Ez az irányelv nem vonatkozik az állampolgárságon alapuló eltérő bánásmódra, és nem érinti a harmadik országok állampolgárainak és hontalan személyeknek a tagállamok területére történő belépésének és ott tartózkodásának előírásait és feltételeit, továbbá semmilyen bánásmódot, amely harmadik országok állampolgárainak és hontalan személyeknek a jogállásából fakad.”
7
A 2000/43 irányelv „Bizonyítási teher” című 8. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A tagállamok nemzeti igazságszolgáltatási rendszerükkel összhangban meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy az alperesnek kelljen bizonyítania, hogy az egyenlő bánásmód elve nem sérült, abban az esetben, ha azok a személyek, akiket saját állításuk szerint az egyenlő bánásmód elvének be nem tartása miatt sérelem ért, a bíróság vagy más, hatáskörrel rendelkező hatóság előtt olyan tényeket bizonyítanak, amelyekből vélelmezni lehet, hogy közvetlen vagy közvetett megkülönböztetés [helyesen: hátrányos megkülönböztetés] történt.”
A 2006/123/EK irányelv
8
A belső piaci szolgáltatásokról szóló, 2006. december 12‑i 2006/123/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2006. L 376., 36. o.; helyesbítés: HL 2014. L 287., 33. o.) (27) preambulumbekezdése kimondja:
„Nem terjed ki ez az irányelv a szociális lakhatás, gyermekgondozás, családtámogatás és a rászorulók támogatása területén nyújtott olyan szociális szolgáltatásokra sem, amelyeket nemzeti, regionális vagy helyi szinten az állam vagy az állam által megbízott szolgáltató vagy az állam által ilyenként elismert jótékonysági intézmény nyújt a családi jövedelmük elégtelen volta, illetve a teljes vagy részleges függőségük miatt tartósan vagy ideiglenesen rászorulók, és a marginalizálódás veszélyének kitett személyek támogatására. E szolgáltatások a társadalmi kohézió és szolidaritás elvének megnyilvánulásai, amelyek elengedhetetlenek az emberi méltósághoz és sérthetetlenséghez való alapvető jog biztosításához, ezért ezen irányelv ezeket nem érintheti.”
9
Ezen irányelv 2. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében:
„(1)   Ez az irányelv a Közösség valamely tagállamában letelepedett szolgáltatók által nyújtott szolgáltatásokra alkalmazandó.
(2)   Ez az irányelv nem alkalmazandó a következő tevékenységekre:
[…]
j)
a szociális lakhatás […] terén nyújtott szociális szolgáltatások […]”
10
Az említett irányelv 4. cikkének 1. pontja a következőket írja elő:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
1.
»szolgáltatás«: az [EUMSZ 57. cikkben] említett, rendszerint díjazás ellenében nyújtott bármely önálló gazdasági tevékenység”.
A dán jog
11
A 2021. szeptember 27‑i lovbekendtgørelse nr. 1877 om almene boliger m.v. (almenboligloven) (a többek között az állami tulajdonú lakásokról szóló 1877. sz. egységes szerkezetbe foglalt törvény [a továbbiakban: az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény]) 27. cikkének (4) bekezdése a következőképpen szól:
„A 61a. cikk (4) bekezdése szerinti átalakítandó területen található lakások esetében a miniszter jóváhagyja az átruházást azzal a feltétellel, hogy felmondják […] az olyan bérlőkkel kötött bérleti szerződéseket, amelyek nem felelnek meg a települési tanács által a 27c. cikk (1) bekezdése alapján meghatározott feltételeknek.”
12
E törvény 27c. cikke a következőt mondja ki:
„(1)   A települési tanács meghatározza a 61a. cikk (1) bekezdésének értelmében veszélyeztetett lakóövezetben található, magánvevőknek átruházott ingatlanok bérbeadásának feltételeit. Az első mondatban említett kritériumokat a települési tanács legkésőbb az átruházás jóváhagyásakor határozza meg, és azok az érintett ingatlan birtokba vételének napjától számított 10 évig érvényesek. Az első mondatnak megfelelően megállapított kritériumok az ingatlanon épített új bérlakásokra is alkalmazandók.
[…]
(3)   Ha a bérleményt az említett kritériumok megsértésével adják bérbe, a települési tanács a bérleti szerződés felmondására kötelezi a bérbeadót.”
13
Az említett törvény 61a. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A veszélyeztetett lakóövezet olyan terület, amely az alábbi kritériumok közül legalább kettőnek megfelel:
1)
A 18 és 64 év közötti, a munkaerőpiachoz vagy oktatáshoz nem kapcsolódó lakosok aránya meghaladja a 40%‑ot, az elmúlt két év átlagaként számolva.
2)
A büntető törvénykönyv, a fegyverekről szóló törvény vagy a kábítószerekről szóló törvény szerinti bűncselekmények miatt elítélt lakosok aránya legalább háromszorosa a nemzeti átlagnak, az elmúlt két év átlagaként számolva.
3)
A 30 és 59 év közötti, csak általános iskolai végzettséggel rendelkező lakosok aránya meghaladja a 60%‑ot.
4)
A területen a 15 és 64 év közötti adófizetők átlagos bruttó jövedelme – az oktatásban tanulók kivételével – kevesebb, mint a régióban az ugyanezen csoport átlagos bruttó jövedelmének 55%‑a.
(2)   A párhuzamos társadalom olyan lakóövezet, amelyben a lakosság több mint 50%‑át »nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik« teszik ki, és amely az (1) bekezdésben felsorolt kritériumok közül legalább kettőnek megfelel.
[…]
(4)   Az átalakítandó terület olyan terület, amely az elmúlt öt évben megfelelt a (2) bekezdésben említett kritériumoknak.
(5)   Az [Indenrigs‑ og boligministeren (bel‑ és lakásügyi miniszter, Dánia)] minden év december 1‑jén közzéteszi [azoknak a területeknek a] listáját, amelyek teljesítik az (1), (2) és (4) bekezdésben, valamint a 61b. cikkben meghatározott feltételeket.”
14
Ugyanezen törvény 168a. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőket írja elő:
„(1)   Az állami bérbeadó és a települési tanács közösen készít fejlesztési tervet a 61a. cikk (4) bekezdése szerinti átalakítandó területre. A közös fejlesztési tervnek arra kell irányulnia, hogy 2030. január 1‑jéig az érintett átalakítandó területen található teljes lakásállomány legfeljebb 40%‑ára csökkenjen az állami tulajdonú családi lakások aránya, a 61a. cikk (4) bekezdése értelmében. A 2010 után lebontott és más állami tulajdonú családi lakásokkal nem helyettesített lakásokat figyelembe lehet venni az érintett lakóövezetben található lakások teljes számának kiszámításakor. Az üzlethelyiségeket úgy kell figyelembe venni a lakások számának kiszámításakor, hogy minden 75 négyzetméter [(m2)] üzlethelyiséget egy lakásként kell elszámolni.
(2)   A bel‑ és lakásügyi miniszter jóváhagyja az (1) bekezdésben említett fejlesztési terveket.”
15
Az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény 168b. cikkének (1) bekezdése szerint:
„(1)   A 168a. cikk (1) bekezdése szerinti közös fejlesztési tervre vonatkozó megállapodás hiányában a települési tanács kérheti a bel‑ és lakásügyi ügyminisztert, hogy hagyja jóvá a települési fejlesztési tervet. E fejlesztési tervnek arra kell irányulnia, hogy 2030. január 1‑jéig az érintett átalakítandó területen található teljes lakásállomány legfeljebb 40%‑ára csökkenjen az állami tulajdonú családi lakások aránya, a 61a. cikk (4) bekezdése értelmében. A 2010 után lebontott és más állami tulajdonú családi lakásokkal nem helyettesített lakásokat figyelembe lehet venni az érintett lakóövezetben található lakások teljes számának kiszámításakor. Az üzlethelyiségeket úgy kell figyelembe venni a lakások számának kiszámításakor, hogy minden 75 négyzetméter üzlethelyiséget egy lakásként kell elszámolni. A miniszter az első mondat szerinti döntés meghozatala előtt a települési fejlesztési tervet konzultációra megküldi az állami bérbeadónak.
(2)   A települési tanács kötelezheti az állami bérbeadókat, hogy az (1) bekezdés szerint jóváhagyott települési tervet hajtsák végre, ideértve a települési fejlesztési terv megvalósítása és az általános közérdek védelme szempontjából jelentős fontosságú intézkedések végrehajtását is, a települési tanács által meghatározott határidőn belül.”
16
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény 61a. cikkének eredeti változata, amelyet e törvénybe a 2010. december 22‑i lov nr. 1610 om ændring af lov om almene boliger m.v. (a többek között az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény módosításáról szóló 1610. sz. törvény) illesztett be, a (2) bekezdésében a „gettó” fogalmat, a (4) bekezdésében pedig a „kemény gettóterület” kifejezést használta a jelenleg használt kifejezések, azaz a „párhuzamos társadalom” és az „átalakítandó terület” helyett.
17
Ezen 2010. december 22‑i 1610. sz. törvény előkészítő munkálataiban a „gettó” vagy a „gettóterület” fogalmának meghatározása érdekében „három kritériumra […] javasolták helyezni a hangsúlyt: a nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik aránya, a munkaerőpiachoz nem kapcsolódó személyek aránya, valamint a büntető törvénykönyv, a fegyverekről szóló törvény vagy a kábítószerekről szóló törvény megsértése miatt elítélt személyek aránya, mivel ezek a tényezők mindegyike olyan szociális és társadalmi problémára utal, amely annyira eltér a Dániában fennálló általános helyzettől, hogy különleges erőfeszítéseket tesz szükségessé”.
18
A „gettóterület” fogalmának meghatározását módosította a 2013. december 26‑i lov nr. 1609 om ændring af lov om almene boliger m.v. (a többek között az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény módosításáról szóló 1609. sz. törvény), amely az oktatásra és a jövedelemre vonatkozóan két új kritériumot vezetett be. A 2013. december 26‑i 1609. sz. törvény előkészítő anyagai többek között a következőket tartalmazzák:
„A nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik integrációja a hátrányos helyzetű városrészekben központi kérdés. Fontos, hogy a lakóövezetek lakosai etnikai hovatartozásuktól függetlenül is találkozzanak egymással. Ellenkező esetben nehezebbé válhat a kulturális és nyelvi megértés, és könnyebben megjelenhetnek az előítéletek, a negatív attitűdök és a veszélyes »ők« és »mi« közötti megosztottság. Ez veszélyezteti a társadalom kohézióját. A más etnikai származású polgárok magas koncentrációja tehát arra utal, hogy figyelmet kell fordítani az érintett területre.”
19
Az alapügyben szóban forgóhoz hasonló fejlesztési tervek elfogadásának kötelezettségét a 2018. november 27‑i lov nr. 1322 om ændring af lov om almene boliger m.v., lov om leje af almene boliger og lov om leje (az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény, az állami tulajdonú lakások bérbeadásáról szóló törvény és a bérbeadásról szóló törvény módosításáról szóló 1322. sz. törvény) vezette be. A 2018. november 27‑i 1322. sz. törvény értelmében az arra vonatkozó kritérium, hogy a „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” aránya meghaladja az 50%‑ot az érintett lakóövezetben, szükséges feltételévé vált annak, hogy az ilyen lakóterületet „gettóterületnek” lehessen minősíteni. E törvény előkészítő munkálatai jelzik, hogy e kritérium „kiemeli azt a tényt, hogy a gettóterületeken a fő kihívást a nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik integrációjának hiánya jelenti”.
20
Az előző pontban említett törvény elfogadását eredményező törvényjavaslat a dán kormány által 2018 márciusában készített, „Párhuzamos társadalmak nélküli Dánia – Gettók nélkül 2030” című javaslaton alapult. E javaslat többek között a következőket tartalmazta:
„A kormány olyan Dániát szeretne, amely összetartó. […]
Az elmúlt közel 40 év során Dánia etnikai összetétele jelentősen megváltozott. 1980‑ban Dánia lakossága 5,1 millió fő volt. Ma közel 5,8 millióan vagyunk. A népesség növekedése kívülről származik. Mind a bevándorlóktól, mind az ő leszármazottaiktól. Az új dánok többsége nem nyugati származású.
[…]
[T]úl sok olyan bevándorló van, aki nem vesz részt aktívan [a dán társadalomban]. A nem nyugati származású személyek körében párhuzamos társadalom alakult ki. Túl sokan a bevándorlók és leszármazottaik közül elszakadtak végül a környező társadalomtól. Nincs képzettségük, nincs munkájuk, és nem rendelkeznek megfelelő dán nyelvtudással.
[…]
Évtizedek óta túl sok menekültet és családegyesített személyt fogadott be Dánia anélkül, hogy beilleszkedtek volna a dán társadalomba. Hagytuk, hogy gettókban csoportosuljanak, anélkül, hogy a környező társadalommal való bármiféle kapcsolatban lennének, akár úgy is, hogy már évek óta Dániában élnek, mert nem követeltük meg tőlük egyértelműen, hogy a dán társadalom részesei legyenek.
[…]
Dánia területén szigetek alakultak ki. Sokan élnek többé‑kevésbé elszigetelt enklávékban. Túl sok polgár nem vállalja ezzel kapcsolatban kellőképpen a felelősségét. Nem vesznek aktívan részt a dán társadalomban és a munkaerőpiacon. [Befogadtuk] egy olyan csoportját a polgároknak, akik nem tartják teljesen tiszteletben a dán normákat és értékeket. [Egy olyan csoportot], ahol a nőket alacsonyabb rendűnek tartják a férfiaknál, ahol a társadalmi kontroll és az egyenlőség hiánya szigorú korlátokat szab az egyén véleménynyilvánítási szabadságának.
[…]”
Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
21
Amint az a jelen ítélet 2. pontjában megállapításra került, az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet öt jogvita keretében terjesztették elő, amelyek közül négy a Slagelsében (Dánia) található Ringparken lakóövezetben lévő lakótelepre, a Schackenborgvængéra, egy pedig a Koppenhágában (Dánia) található lakótelepre, a Mjølnerparkenre vonatkozik.
A Schackenborgvænge lakóteleppel kapcsolatos jogviták
22
A Ringparken lakóövezet öt lakótelepből áll, amelyek közül négyet a Fællesorganisationens Boligforening állami bérbeadó, az ötödiket – a Schackenborgvængét – pedig az SAB kezeli.
23
2018. december 1‑jétől a Ringparken lakóövezetet az állami tulajdonú lakásról szóló törvény 61a. cikke (4) bekezdésének eredeti változata értelmében vett „kemény gettóterületként” jelölték ki, és e területet ezentúl e rendelkezésnek az alapeljárásokra alkalmazandó változata értelmében vett „átalakítandó területnek” minősül. E kijelölésre egyrészt azzal az indokkal került sor, hogy az említett lakóövezet megfelel az e 61a. cikk (1) bekezdésében előírt négy kritériumnak – nevezetesen a lakosok munkaerőpiachoz vagy oktatáshoz fűződő kapcsolata, a bűnözés szintje, az alapfokú oktatás szintje és az átlagjövedelem (a továbbiakban: társadalmi‑gazdasági kritériumok) –, másrészt pedig ugyanezen lakóövezet lakosainak 55,6%‑a az említett 61a. cikk (2) bekezdése értelmében vett „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” kategóriájába tartozik.
24
A Fællesorganisationens Boligforening, SAB és a Slagelse Kommune (slagelsei önkormányzat, Dánia) fejlesztési tervet dolgozott ki a Ringparken lakóövezetre vonatkozóan, amelyet a települési tanács 2019. május 27‑én hagyott jóvá annak érdekében, hogy az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény 168a. cikke (1) bekezdésének megfelelően az állami tulajdonú családi lakások arányát az e lakóövezetben található összes lakás 40%‑ára csökkentsék.
25
2019 júniusában az SAB úgy döntött, hogy 136 Schackenborgvængében található állami tulajdonú családi lakást elad egy magánvevőnek. Mivel ez az átruházás nem szerepelt az előző pontban említett fejlesztési tervben, ezt a tervet Slagelse önkormányzata 2019. augusztus 26‑án frissítette és jóváhagyta (a továbbiakban: Ringparken fejlesztési terv).
26
2019. augusztus 26‑án és szeptember 17‑én ez az önkormányzat az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény 27c. cikkének megfelelően jóváhagyta a Slagelse település területén található veszélyeztetett lakóövezetekben magánvevőkre átruházott lakások bérbeadására vonatkozó kritériumokat is. E kritériumok meghatározzák az ahhoz szükséges feltételeket, hogy a Schackenborgvængében található lakások bérlői ezen átruházást követően a lakásukban maradhassanak, nevezetesen azt, hogy bizonyos szintű jövedelemmel kell rendelkezniük, és az elmúlt hat hónapban sem e bérlők, sem élettársuk nem követett el bűncselekményt.
27
2020. január 14‑én a Trafik-, Bygge‑ og Boligstyrelsen (közlekedési, építésügyi és lakásügyi hatóság, Dánia) jóváhagyta a Ringparken fejlesztési tervét és a Schackenborgvænge lakótelep átruházását.
28
2020. február 17‑én az SAB 17 bérleti szerződést mondott fel Schackenborgvængében. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy e bérleti szerződések felmondása a jelen ítélet 26. pontjában említett kritériumokon alapult.
29
Mivel az érintett bérlők közül öt (a továbbiakban: öt schackenborgvængei bérlő) ellenezte a bérleti szerződésük felmondását, a nekik tett átköltöztetési ajánlat ellenére, az SAB 2020. május 7‑én keresetet indított mindegyikükkel szemben annak megállapítása iránt, hogy az említett bérleti szerződések felmondása jogszerű volt, és hogy az megfelelt többek között az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény 61a. cikkének (1) bekezdésében előírt feltételeknek. Ezen öt bérlő e keresetek elutasítását kérte, továbbá azt, hogy az SAB ismerje el e törvény 61a. cikkének érvénytelenségét.
30
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az öt schackenborgvængei bérlő közül három dán, de az említett törvény 61a. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „nem nyugati országban” született, hogy egy másik bérlő egy másik olyan ország állampolgára, amelyben született, és hogy az ötödik bérlő születési helyére vagy állampolgárságára vonatkozóan nincs információ. Egyikük 2012 óta, egy másik személy 2013 óta, a többi három személy pedig 2017 óta lakik Schackenborgvængében.
31
A BL – Danmarks Almene Boliger (dán államilakás‑szolgáltató szervezet) az SAB kérelmei támogatása érdekében, míg az Institut for Menneskerettigheder (emberi jogi intézet, Dánia) az öt schackenborgvængei bérlő támogatása érdekében avatkozott be.
32
2021. december 1‑je óta a Ringparken lakóövezet már nem minősül átalakítandó területnek, mivel már nem felel meg három társadalmi‑gazdasági kritériumnak. Ugyanakkor az SAB továbbra is köteles a Ringparken fejlesztési tervének végrehajtására.
A Mjølnerparken lakóteleppel kapcsolatos jogvita
33
Az ötödik alapeljárás a Bo‑Vita állami bérbeadó által üzemeltetett Mjølnerparken lakótelepre vonatkozik, amely 528 állami tulajdonú családi lakásokból és 32 ifjúsági lakásból áll, amelyek négy tömbben helyezkednek el.
34
2018. december 1‑től a Mjølnerparken lakóövezetet az állami tulajdonú lakásról szóló törvény 61a. cikke (4) bekezdésének eredeti változata értelmében vett „kemény gettóterületként” jelölték ki, és e területet ettől kezdve e rendelkezésnek az alapeljárásokra alkalmazandó változata értelmében vett „átalakítandó területnek” minősül. E kijelölésre azért került sor, mert egyrészt az említett lakóövezet megfelel a társadalmi‑gazdasági kritériumok közül háromnak, másrészt pedig ugyanezen lakóövezet lakosainak körülbelül 80%‑a az e 61a. cikk (2) bekezdése értelmében vett „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” kategóriájába tartozott. A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésének időpontjában a Mjølnerparken továbbra is átalakítandó terület volt.
35
Az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény 168a. cikke (1) bekezdésének megfelelően a Bo‑Vita elkészítette a Mjølnerparkenre vonatkozó fejlesztési tervet, amelyet 2019. június 20‑án a Københavns Kommune (koppenhágai önkormányzat, Dánia), majd 2019. szeptember 10‑én a Transport‑ og Boligministeriet (közlekedési és lakásügyi minisztérium, Dánia), jelenleg Indenrigs‑ og Boligministeriet (bel‑ és lakásügyi minisztérium, Dánia), majd a szociális, lakásügyi és az időskorúakkal kapcsolatos ügyekért felelős minisztérium hagyott jóvá. Ez a fejlesztési terv többek között előírja, hogy a 168a. cikk (1) bekezdésével összhangban az állami tulajdonú családi lakások arányának 40%‑ra történő csökkentését a 2. és 3. tömb eladásával kell megvalósítani.
36
A Bo‑Vita megállapodást kötött e tömbök eladásáról, amelyet 2022. június 2‑án a koppenhágai önkormányzat, majd 2023. január 4‑én a Social‑ og Boligstyrelsen (szociális és lakásügyi hatóság, Dánia) jóváhagyott.
37
A kérdést előterjesztő bíróság pontosítja, hogy a törvény értelmében a Bo‑Vita feladata, hogy felmondja az említett tömbök bérlőinek bérleti szerződéseit.
38
2020. május 27‑én tizenegy bérlő, akik a Mjølnerparken 2. és 3. tömbjének lakói (a továbbiakban: tizenegy mjølnerparkeni bérlő) keresetet indított a szociális, lakásügyi és az időskorúakkal kapcsolatos ügyekért felelős minisztériummal szemben annak megállapítása iránt, hogy a jelen ítélet 35. pontjában említett fejlesztési terv e minisztérium általi jóváhagyása érvénytelen, többek között annyiban, amennyiben az az állami lakásokról szóló törvény 61a. cikkének (4) bekezdésén alapult. E minisztérium e kereset elutasítását kérte.
39
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy e tizenegy bérlő mind dán, de közülük nyolc az e törvény 61a. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „nem nyugati országban” született, és hogy az említett bérlők közül egy másik szülei Libanonban születtek. Ugyanezen bérlők közül kilenc több mint húsz éve él Mjølnerparkenben, a másik két bérlő 2012, illetve 2014 óta él ott.
40
Az emberi jogi intézet beavatkozott a tizenegy mjølnerparkeni bérlő mellett, ahogyan az ENSZ a rasszizmus, az idegengyűlölet és a kapcsolódó intolerancia jelenkori formáival foglalkozó különleges előadója, valamint az ENSZ megfelelő lakhatás mint a megfelelő életszínvonalhoz való jog része, valamint ezzel összefüggésben a megkülönböztetésmentességhez való jog kérdésével megbízott különleges előadója is.
A kérdést előterjesztő bíróság alapeljárásokra vonatkozó megfontolásai
41
Az Østre Landsret (keleti fellebbviteli bíróság, Dánia), amely a kérdést előterjesztő bíróság, megállapítja, hogy az öt alapeljárásban az a központi kérdés, hogy az átalakítandó területeken található állami tulajdonú családi lakások arányának csökkentésére irányuló fejlesztési tervekre vonatkozó, az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény 168a. cikkének (1) bekezdésében előírt nemzeti rendelkezések a 2003. május 28‑i lov nr. 374 om etnisk ligebehandling (az etnikai származáson alapuló egyenlő bánásmódról szóló, 374. sz. törvény) alapeljárásra alkalmazandó változatával és a 2000/43 irányelvvel – amelyet ez utóbbi törvény kíván átültetni a dán jogba – ellentétes, etnikai származáson alapuló hátrányos megkülönböztetést valósítanak‑e meg.
42
E bíróság rámutat, hogy az öt schackenborgvængei bérlő és a tizenegy mjølnerparkeni bérlő többek között arra hivatkozott, hogy a bérleti szerződésük felmondása vagy az őket érintő fejlesztési terv elfogadása a 2000/43 irányelv által tiltott, etnikai származáson alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetésnek minősül, mivel az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény 61a. cikkének (2) bekezdésében előírt, „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” kritérium az ezen irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében vett „etnikai származás” fogalma alá tartozik.
43
Másodlagosan e bérlők azt állítják, hogy a bérlet általuk vitatott felmondása közvetett hátrányos megkülönböztetést eredményez, mivel az ilyen bérleti szerződések felmondásának gyakorlata különösen az említett irányelv 2. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében vett „[bizonyos] etnikai származású” személyeket érinti.
44
A kérdést előterjesztő bíróság szerint az SAB és a szociális, lakásügyi és az időskorúakkal kapcsolatos ügyekért felelős minisztérium többek között azt állította, hogy az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény 61a. cikkének (2) bekezdésében előírt, „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” kritérium nem tartozik a 2000/43 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontjában szereplő „etnikai származás” vagy „[bizonyos] etnikai származás” fogalma alá.
45
E bíróság rámutat, hogy a Danmarks Statistik (dán statisztikai hivatal) által kidolgozott „nem nyugati ország” fogalma minden egyéb országot magában foglal, kivéve az Unió tagállamai, Andorra, Izland, Liechtenstein, Monaco, Norvégia, Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága, San Marino, Svájc, a Vatikánvárosi Állam, Kanada, az Egyesült Államok, Ausztrália és Új‑Zéland.
46
E hivatal a „bevándorló” fogalmát olyan személyként határozza meg, aki külföldön született, és akinek egyik szülője sem Dániában született, és nem is dán állampolgár. Az említett hivatal a „leszármazott” fogalmát úgy határozza meg, hogy az olyan személy, aki Dániában született, és akinek egyik szülője sem Dániában született és nem dán állampolgár, vagy akinek szülei, még ha Dániában születtek is és dán állampolgárságot szereztek, mindketten megtartják külföldi állampolgárságukat is.
47
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy sem a 2000/43 irányelv 2. cikke (2) bekezdése a) és b) pontjának szövegéből, sem pedig a Bíróságnak a 2015. július 16‑i CHEZ Razpredelenie Bulgaria ítéletből (C‑83/14, a továbbiakban: CHEZ Razpredelenie Bulgaria ítélet, EU:C:2015:480), a 2017. április 6‑iJyske Finans ítéletből (C‑668/15, EU:C:2017:278) és a 2021. június 10‑iLand Oberösterreich (Lakhatási támogatás) ítéletből (C‑94/20, EU:C:2021:477) eredő ítélkezési gyakorlatából nem lehet levezetni, hogy az „etnikai származás” fogalma magában foglalja‑e a „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaiként” meghatározott személyek csoportját, és igenlő válasz esetén, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás az e rendelkezés értelmében vett közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést valósít‑e meg.
48
E körülmények között az Østre Landsret (keleti fellebbviteli bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a 2000/43 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontjában szereplő »etnikai származás« kifejezést, hogy e kifejezés a jelen ügyben fennállóakhoz hasonló körülmények között – ahol a szociális lakásokról szóló dán törvény értelmében vett »átalakítandó területeken« csökkenteni kell a szociális családi lakások arányát, és ahol az átalakítandó területkénti minősítés feltétele, hogy egy adott lakóövezet lakosainak több mint 50%‑át »nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik« tegyék ki – kiterjed a személyek »nem nyugati országokból származó bevándorlókként és leszármazottaikként« meghatározott csoportjára?
2)
Amennyiben az első kérdésre a válasz részben vagy teljesen igenlő, úgy kell‑e értelmezni a 2. cikk (2) bekezdésének a) és b) pontját, hogy a jelen ügyben leírt rendszer közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetésnek minősül?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
49
Kérdéseivel, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2000/43 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amely az olyan lakóövezetekben található állami tulajdonú családi lakások százalékos arányának csökkentésére irányuló fejlesztési tervek elfogadásának kötelezettségét írja elő, amelyeket többek között az jellemez, hogy az elmúlt öt évben az ezen területeken lakóhellyel rendelkező, „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” aránya meghaladta az 50%‑ot, az e rendelkezés értelmében vett, etnikai származáson alapuló közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetésnek minősül‑e.
A 2000/43 irányelv tárgyi hatályáról
50
Előzetesen meg kell vizsgálni, hogy az alapeljárások, amennyiben az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény által szabályozott állami tulajdonú családi lakások dán rendszerére vonatkoznak, a 2000/43 irányelv tárgyi hatálya alá tartoznak‑e.
51
E tekintetben először is kitűnik az ezen irányelv (12) preambulumbekezdéséből, hogy az uniós jogalkotó úgy vélte, hogy a faji vagy etnikai származásra való tekintet nélkül minden ember részvételét lehetővé tevő, demokratikus és toleráns társadalmak fejlődésének biztosítása érdekében a faji vagy etnikai származáson alapuló megkülönböztetés területén tett intézkedéseknek túl kell mutatniuk az önálló és nem önálló kereső tevékenységhez való hozzáférésen, és olyan területeket is le kell fedniük, mint amelyek ezen irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében vannak felsorolva (2011. május 12‑iRunevič‑Vardyn és Wardyn ítélet, C‑391/09, EU:C:2011:291, 41. pont; 2018. november 15‑iManiero ítélet, C‑457/17, EU:C:2018:912, 35. pont).
52
Ennélfogva – amint azt a Bíróság már megállapította – figyelemmel a 2000/43 irányelv céljára, az általa védeni kívánt jogok jellegére, valamint arra, hogy ez az irányelv a hatálya alá tartozó területeken az Európai Unió Alapjogi Chartájának (a továbbiakban: Charta) 21. cikkében foglalt, faji vagy etnikai származáson alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének konkrét kifejeződése, az említett irányelv hatályát nem lehet megszorító módon meghatározni (CHEZ Razpredelenie Bulgaria ítélet, 42. és 72. pont; 2018. november 15‑iManiero ítélet, C‑457/17, EU:C:2018:912, 36. pont).
53
Másodszor, a 2000/43 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének h) pontja úgy rendelkezik, hogy az Unióra ruházott hatáskörök keretein belül ez az irányelv vonatkozik minden személyre, mind a köz‑, mind a magánszektorban, beleértve az állami szerveket is, a nyilvánosság rendelkezésére álló árukhoz és szolgáltatásokhoz való hozzáférés, valamint ezen áruk szállítása és e szolgáltatások nyújtása, beleértve a lakással kapcsolatos árukat és szolgáltatásokat.
54
E tekintetben a 2006/123 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy ez az irányelv az Unió valamely tagállamában letelepedett szolgáltatók által nyújtott szolgáltatásokra alkalmazandó, a „szolgáltatás” fogalma alatt pedig „az [EUMSZ 57. cikkben] említett, rendszerint díjazás ellenében nyújtott bármely önálló gazdasági tevékenységet” kell érteni.
55
Az EUMSZ 57. cikk értelmében a Szerződések alkalmazásában „szolgáltatás” a rendszerint díjazás ellenében nyújtott szolgáltatás, különösen a kereskedelmi jellegű tevékenységek. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a díjazás lényegi jellemzője abban áll, hogy az a kérdéses szolgáltatás gazdasági ellentételezését képezi (2016. február 23‑iBizottság kontra Magyarország ítélet, C‑179/14, EU:C:2016:108, 151. és 153. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
56
E tekintetben a Bíróság megállapította, hogy az ingatlan bérbeadására irányuló, valamely jogi személy által végzett tevékenység a 2006/123 irányelv 4. cikkének 1. pontja értelmében vett „szolgáltatás” fogalma alá tartozik (lásd ebben az értelemben: 2020. szeptember 22‑iCali Apartments ítélet, C‑724/18 és C‑727/18, EU:C:2020:743, 34. pont).
57
A jelen ügyben, amint arra a főtanácsnok az indítványának 41. és 42. pontjában lényegében rámutatott, a dán államilakás‑szolgáltató szervezet, az öt schackenborgvængei bérlő, valamint a tizenegy mjølnerparkeni bérlő által a tárgyaláson adott magyarázatokból kitűnik, hogy az állami tulajdonú családi lakások dán rendszerét többek között az jellemzi, hogy azt állami bérbeadók, azaz nonprofit szervezetek működtetik. Minden, legalább tizenöt éves személy felvetetheti magát az ilyen lakások odaítélésére vonatkozó várólistára, jövedelmi feltétel nélkül. Azok a személyek, akik részére állami tulajdonú családi lakást utalnak ki, bérleti díjat kötelesek fizetni, amelynek összege a piaci árnál alacsonyabb, mivel e bérleti díj kizárólag az említett lakások működtetési és fenntartási költségeinek fedezésére szolgál.
58
Ezen információkra tekintettel, amelyek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata, meg kell állapítani, hogy a lakásoknak az állami tulajdonú családi lakások dán rendszeréhez hasonló rendszer keretében bérleti díj ellenében történő rendelkezésre bocsátását az EUMSZ 57. cikk, és tágabb értelemben a 2006/123 irányelv 4. cikkének 1. pontja értelmében vett „szolgáltatás” nyújtásának kell tekinteni, mivel díjazás ellenében nyújtott szolgáltatásokról van szó.
59
E tekintetben nincs jelentősége annak a körülménynek, hogy az e rendszert irányító állami bérbeadók nonprofit szervezetek, és hogy a bérlők által fizetett bérleti díj összege alacsonyabb a piaci árnál.
60
A tevékenység gazdasági jellege, tehát az, hogy a tevékenység kizárólag ellentételezésért folytatható, a meghatározó abból a szempontból, hogy az EUMSZ szolgáltatásnyújtásra vonatkozó rendelkezéseinek hatálya alá tartozik‑e a tevékenység. Ezzel szemben e tekintetben nem szükséges az, hogy a szolgáltatás végzőjét haszonszerzési cél vezérelje (2007. december 18‑iJundt ítélet, C‑281/06, EU:C:2007:816, 32. és 33. pont; 2016. február 23‑iBizottság kontra Magyarország ítélet, C‑179/14, EU:C:2016:108, 154. pont).
61
A Bíróság továbbá úgy ítélte meg, hogy gazdasági tevékenységnek minősülhetnek azok a díjazás ellenében nyújtott szolgáltatások, amelyek nem kapcsolódnak a közhatalmi jogkörök gyakorlásához, de amelyeket közérdekből és nem nyereségszerzés céljából nyújtanak, és versenyeznek a nyereségérdekelt szereplők által kínált szolgáltatásokkal (lásd analógia útján: 2011. szeptember 6‑iScattolon ítélet, C‑108/10, EU:C:2011:542, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2017. június 27‑iCongregación de Escuelas Pías Provincia Betania ítélet, C‑74/16, EU:C:2017:496, 45. és 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Az a körülmény, hogy az ilyen szolgáltatások kevésbé versenyképesek, mint a haszonszerzésre törekvő gazdasági szereplők által nyújtott hasonló szolgáltatások, nem akadályozhatja meg, hogy az érintett tevékenységeket gazdasági tevékenységnek lehessen tekinteni (2001. október 25‑iAmbulanz Glöckner ítélet, C‑475/99, EU:C:2001:577, 21. pont; 2021. november 11‑iManpower Lit ítélet, C‑948/19, EU:C:2021:906, 39. pont).
62
Egyébiránt az a tény, hogy valamely szolgáltatást a szokásos piaci árnál alacsonyabb áron nyújtanak, önmagában nem akadálya annak, hogy e szolgáltatás gazdasági tevékenységnek minősüljön, mivel az ilyen körülmény önmagában nem befolyásolja az említett szolgáltatásnyújtás és annak gazdasági ellentételezése közötti közvetlen kapcsolat fennállását (lásd ebben az értelemben, analógia útján: 2021. április 15‑iAdministration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA ítélet, C‑846/19, EU:C:2021:277, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
63
E körülmények között, mivel a Bíróság rendelkezésére álló iratokból következik, hogy az állami tulajdonú családi lakások dán rendszere a 2006/123 irányelv 4. cikkének 1. pontja értelmében vett szolgáltatásnyújtásokat foglal magában, meg kell állapítani, hogy az a 2000/43 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének h) pontja értelmében vett szolgáltatásokhoz való hozzáférésre és szolgáltatások nyújtására vonatkozik a lakhatás területén.
64
Úgy tűnik, hogy ezt a megállapítást nem kérdőjelezheti meg a 2006/123 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének j) pontja, amely előírja, hogy az irányelv nem alkalmazandó a szociális lakhatással kapcsolatos szociális szolgáltatásokra. Ezen irányelv (27) preambulumbekezdésének fényében értelmezve ugyanis e rendelkezés azt jelenti, hogy az említett irányelv nem alkalmazható az emberi méltósághoz való alapvető jog biztosítása szempontjából alapvető tevékenységekre, amelyek célja a kedvezményezettek marginalizálódása kockázatának elkerülése, és amelyek ebben az értelemben a társadalmi kohézió és szolidaritás elvének megnyilvánulásait jelentik (lásd ebben az értelemben: 2013. július 11‑iFemarbel ítélet, C‑57/12, EU:C:2013:517, 42. és 43. pont), mivel az ilyen tevékenységek valójában nem minősíthetők „gazdasági jellegűnek”.
65
A jelen ügyben, figyelembe véve az állami tulajdonú családi lakások dán rendszerének a jelen ítélet 57. pontjában kifejtett jellemzőit, a lakásoknak e rendszer címén díjazás ellenében történő rendelkezésre bocsátása gazdasági tevékenység jellegét mutatja, és ennélfogva nem tartozik a 2006/123 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének j) pontja értelmében vett, szociális lakhatással kapcsolatos „szociális szolgáltatások” körébe.
66
Így a jelen ítélet 58. pontjában említett vizsgálatok fenntartása mellett, amelyeket a kérdést előterjesztő bíróságnak kell elvégeznie, meg kell állapítani, hogy az állami tulajdonú családi lakások dán rendszerének hatálya a 2006/123 irányelv hatálya alá tartozó területre terjed ki, ami elegendő annak megállapításához, hogy e rendszer keretében a 2000/43 irányelv alkalmazandó ezen irányelv 3. cikkének (1) bekezdése alapján.
67
Ebből következik, hogy az alapeljárások a 2000/43 irányelv tárgyi hatálya alá tartoznak.
A 2000/43 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében vett, etnikai származáson alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetés fennállásáról
68
A 2000/43 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése konkretizálja az egyenlő bánásmód elvét, abban az értelemben, hogy az arra vonatkozik, hogy nem állhat fenn közvetlen vagy közvetett, faji vagy etnikai származáson alapuló megkülönböztetés.
69
Mivel kérdéseivel az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló, a „nem nyugati országokból származó bevándorlókra és leszármazottaikra” vonatkozó kritériumon alapuló nemzeti szabályozás az ezen irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontja értelmében vett, etnikai származáson alapuló közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetésnek minősül‑e, mindenekelőtt azt kell megvizsgálni, hogy e kritériumnak az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény 61a. cikkének (2) bekezdésében való alkalmazása az említett irányelv 2. cikke értelmében vett közvetlen hátrányos megkülönböztetésnek minősülhet‑e.
70
Ugyanezen irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja kifejti, hogy e cikk (1) bekezdésének alkalmazásában közvetlen hátrányos megkülönböztetés áll fenn, ha egy személlyel szemben faji vagy etnikai alapon kevésbé kedvezően járnak el, mint ahogyan egy másik személlyel szemben hasonló helyzetben eljárnak, eljártak vagy eljárnának.
Az „etnikai származás” 2000/43 irányelv értelmében vett fogalmáról
71
Az „etnikai származás” fogalmát a 2000/43 irányelv nem határozza meg.
72
Mindazonáltal a Bíróság már megállapította, hogy az „etnikai származás” ezen irányelv értelmében vett fogalma azon gondolatból következik, hogy a társadalmi csoportokat többek között a közös nemzetiség, a közös vallási meggyőződés, a közös nyelv, a közös kulturális és hagyománybeli gyökerek és a közös lakókörnyezet jellemzi (CHEZ Razpredelenie Bulgaria ítélet, 46. pont; 2017. április 6‑iJyske Finans ítélet, C‑668/15, EU:C:2017:278, 17. pont).
73
A Bíróság ítélkezési gyakorlatából az is kitűnik egyrészt, hogy mivel a jelen ítélet előző pontjában felsorolt szempontok listáját a „többek között” kifejezés vezeti be, az nem kimerítő jellegű, másrészt pedig egy etnikai származás nem határozható meg egyetlen kritérium alapján, hanem éppen ellenkezőleg, egy sor olyan tényezőn kell alapulnia, amelyek közül néhány objektív, mások pedig szubjektív jellegűek (lásd ebben az értelemben: 2017. április 6‑iJyske Finans ítélet, C‑668/15, EU:C:2017:278, 18. és 19. pont).
74
Ebből következik, hogy mivel a 2000/43 irányelv nem határozza meg az „etnikai származás” fogalmát, e fogalom körvonalait a jelen ítélet 72. pontjában említettekhez hasonló kritériumok kombinációja alapján kell meghatározni.
75
E célból figyelembe kell venni az ezen irányelv által követett célkitűzést, valamint azt a szövegkörnyezetet, amelybe az említett fogalom illeszkedik.
76
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis az uniós jog egységes alkalmazásának követelményéből és az egyenlőség elvéből az következik, hogy a jelentésének és hatályának meghatározása érdekében a tagállami jogokra kifejezett utalást nem tartalmazó uniós jogi rendelkezést az egész Unióban önállóan és egységesen kell értelmezni, figyelembe véve nemcsak annak kifejezéseit, hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is, amelynek az részét képezi (1984. január 18‑iEkro ítélet, 327/82, EU:C:1984:11, 11. pont; 2025. április 8‑iEurópai Ügyészség [Eljárási aktusok bírósági felülvizsgálata] ítélet, C‑292/23, EU:C:2025:255, 51. pont).
77
Ami először is a 2000/43 irányelv által követett célt illeti, annak 1. cikkéből kitűnik, hogy annak célja a faji vagy etnikai származáson alapuló hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelem keretrendszerének kialakítása azzal a szándékkal, hogy az egyenlő bánásmód elve a tagállamokban megvalósuljon. Ezenkívül, amint azt az ezen irányelv (28) preambulumbekezdése kimondja, az irányelv célja az ezen okokon alapuló hátrányos megkülönböztetéssel szembeni, közös, magas szintű védelem minden tagállamban történő biztosítása.
78
Másodszor, ami azt a kontextust illeti, amelybe az „etnikai származás” 2000/43 irányelv, és különösen annak 2. cikke értelmében vett fogalma illeszkedik, először is emlékeztetni kell arra, hogy – amint az a jelen ítélet 52. pontjában már megállapításra került – ezen irányelv a hatálya alá tartozó területeken a Charta 21. cikkében foglalt, faji vagy etnikai származáson alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének konkrét kifejeződése. Az Alapjogi Chartához fűzött magyarázatok (HL 2007. C 303., 17. o.) szerint a Charta 21. cikkének (1) bekezdése többek között az EJEE 14. cikkéből merít, és amennyiben egyezik azzal, azzal összhangban alkalmazandó.
79
E tekintetben az Emberi Jogok Európai Bíróságának az EJEE 14. cikkére vonatkozó ítélkezési gyakorlatából – amely megtilt minden, többek között faji alapon történő hátrányos megkülönböztetést – az következik, hogy valamely személy etnikai származásán alapuló hátrányos megkülönböztetés a faji megkülönböztetés egyik formájának minősül, és hogy ez utóbbi a hátrányos megkülönböztetés különösen aljas formájának minősül, amely következményei veszélyességére tekintettel különös éberséget és határozott választ követel meg a hatóságoktól. A rasszizmus elleni küzdelem érdekében minden rendelkezésükre álló eszközt fel kell használniuk, megerősítve ezáltal a társadalom demokratikus felfogását (EJEB, 2007. november 13., D. H. és társai kontra Cseh Köztársaság, CE:ECHR:2007:1113JUD005732500, 176. §; EJEB, 2024. február 20., Wa Baile kontra Svájc ítélet, CE:ECHR:2024:0220JUD004386818, 90. §).
80
Másodszor, a 2000/43 irányelv (3) preambulumbekezdése emlékeztet arra, hogy a törvény előtti egyenlőséghez és a hátrányos megkülönböztetéssel szembeni védelemhez való jog minden ember számára egyetemes emberi jog, amelyet több nemzetközi megállapodás elismer, köztük a faji megkülönböztetés valamennyi formájának kiküszöböléséről szóló, 1965. december 21‑én elfogadott nemzetközi egyezmény, amelyet valamennyi tagállam aláírt, és amelyet ezért megfelelően figyelembe kell venni. Ezen egyezmény 1. cikkének értelmében „a »faji megkülönböztetés« kifejezés minden olyan különbségtételt, kizárást, megszorítást vagy előnyben részesítést jelent, amelynek alapja a faj, a szín, a leszármazás, a nemzetiségi vagy etnikai származás”, így valamely személy etnikai származásán alapuló hátrányos megkülönböztetése a faji megkülönböztetés egyik formáját képezi (lásd ebben az értelemben: CHEZ Razpredelenie Bulgaria ítélet, 73. pont).
81
Harmadszor, amint az a 2000/43 irányelvnek mind a (13) preambulumbekezdéséből, mind pedig a 3. cikkének (2) bekezdéséből kitűnik, az irányelv nem vonatkozik az állampolgárságon alapuló eltérő bánásmódra, mivel valamely személy állampolgársága önmagában nem alapozhatja meg egy meghatározott etnikai csoporthoz való tartozás vélelmét.
82
E rendelkezés azonban nem képezheti akadályát annak, hogy az állampolgárságot vagy a megadásának alapjául szolgáló kritériumokat más tényezők mellett figyelembe vegyék az „etnikai származás” fogalma körvonalainak meghatározásakor. Az e fogalommal kapcsolatos, a jelen ítélet 72. pontjában említett kritériumok listájából ugyanis kitűnik, hogy az „közös nemzetiség” egyike azon tényezőknek, amelyek más elemekkel együtt lehetővé teszik az etnikai csoporthoz tartozás megállapítását.
83
Hasonlóképpen, a valamely személy születési hely szerinti országára vonatkozó kritérium csupán egy azon sajátos tényezők közül, amelyek a személy etnikai származására utalhatnak (lásd ebben az értelemben: 2017. április 6‑iJyske Finans ítélet, C‑668/15, EU:C:2017:278, 18. pont).
84
Valamely személy születési hely szerinti országa ugyanis kapcsolatot jelenthet e személy állampolgárságával, vallási meggyőződésével, nyelvével, kulturális és hagyománybeli gyökereivel vagy lakókörnyezetével, és ily módon olyan tényezőnek minősülhet, amelyet figyelembe lehet venni valamely személy etnikai csoporthoz való tartozásának meghatározása során, amennyiben az az „etnikai származás” fogalmára vonatkozó elemek sorába tartozik.
85
Ezzel szemben valamely személy születési hely szerinti országának kritériuma önmagában nem alapozhatja meg a meghatározott etnikai csoporthoz való tartozás vélelmét. Ugyanis nem lehet abból kiindulni, hogy szuverén államonként egy és csakis egy etnikai csoport létezne (2017. április 6‑iJyske Finans ítélet, C‑668/15, EU:C:2017:278, 21. pont).
86
Következésképpen, még ha egy személy állampolgárságának vagy születési hely szerinti országának kritériuma önmagában nem is elegendő az etnikai csoporthoz való tartozás ilyen vélelmének megalapozásához, a 2000/43 irányelv értelmében vett „etnikai származáson” alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetés fennállásának értékelése céljából mindkettő figyelembe vehető, más tényezőkkel együtt.
A „közvetlen hátrányos megkülönböztetés” 2000/43 irányelv értelmében vett fogalmáról
87
Amint az a jelen ítélet 70. pontjában kiemelésre került, az eltérő bánásmódot a 2000/43 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében vett, etnikai származáson alapuló „közvetlen hátrányos megkülönböztetésnek” kell minősíteni, ha egy személlyel szemben etnikai alapon kevésbé kedvezően járnak el, mint ahogyan egy másik személlyel szemben hasonló helyzetben eljárnak, eljártak vagy eljárnának. A jelen ügyben ennélfogva először is meg kell határozni, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás etnikai származáson alapuló eltérő bánásmódot valósít‑e meg, és igenlő válasz esetén második lépésben meg kell vizsgálni, hogy ez az eltérő bánásmód azt eredményezi‑e, hogy egyes személyeket más, hasonló helyzetben lévő személyekhez képest hátrányos helyzetbe hoz.
88
Ami először is az arra vonatkozó feltételt illeti, hogy „etnikai származáson alapuló” eltérő bánásmódot vezettek‑e be, meg kell állapítani, hogy az állami tulajdonú lakásokról szóló törvényből, és különösen annak 168a. és 168b. cikkéből kitűnik, hogy az állami tulajdonú családi lakások százalékos arányának csökkentésére irányuló fejlesztési terv elfogadásának kötelezettsége az e törvény értelmében vett „átalakítandó területekre” alkalmazandó. Ezeket az említett törvény 61a. cikkének (4) bekezdése úgy határozza meg, mint olyan lakóövezeteket, amelyek az elmúlt öt évben megfeleltek az e 61a. cikk (2) bekezdésében említett feltételeknek. Ez utóbbi rendelkezés a „párhuzamos társadalmakat” olyan lakóövezetekként határozza meg, amelyek egyrészt megfelelnek a társadalmi‑gazdasági kritériumok közül legalább kettőnek, másrészt pedig ahol a „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” aránya meghaladja az 50%‑ot.
89
Az állami lakásokról szóló törvény tehát eltérő bánásmódot vezet be ezen lakóövezetek és azok között, amelyek az elmúlt öt évben e társadalmi‑gazdasági kritériumok közül szintén legalább kettőnek megfeleltek, de amelyek esetében a „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” aránya nem haladta meg az 50%‑ot. Ez utóbbi, „veszélyeztetett lakóövezeteknek” nevezett területek tekintetében ugyanis e törvény nem ír elő ilyen fejlesztési terv elfogadására, következésképpen pedig az állami tulajdonú családi lakások százalékos arányának csökkentésére vonatkozó kötelezettséget.
90
A jelen ügyben úgy tűnik, hogy az említett társadalmi‑gazdasági kritériumok nem mutatnak semmilyen közvetlen kapcsolatot az átalakítandó területeken élő személyek etnikai származásával. A kérdést előterjesztő bíróságnak így meg kell állapítania, hogy egy ötödik kritérium, a „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” arányának figyelembevétele alapján úgy lehet‑e tekinteni, hogy az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény etnikai származáson alapuló eltérő bánásmódot valósít meg.
91
Ebben az összefüggésben hangsúlyozni kell, hogy ez utóbbi kritérium döntő szerepet játszik az átalakítandó területek azonosításában. Ugyanis, még ha egy adott lakóövezetben az összes társadalmi‑gazdasági kritérium öt éven keresztül teljesül is, ami általában a problematikus társadalmi‑gazdasági helyzet fennállását jelzi, az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény nem írja elő fejlesztési terv elfogadását, ha e lakóövezetben a „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” aránya nem haladja meg az 50%‑ot. Ezzel szemben a „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” 50%‑ot meghaladó aránya esetén elegendő, ha a négy társadalmi‑gazdasági kritérium közül kettő teljesül, ahhoz, hogy a szóban forgó terület „átalakítandó területnek” minősüljön, és hogy következésképpen az e területre vonatkozó fejlesztési terv elfogadásának kötelezettsége fennálljon.
92
Következésképpen úgy tűnik, hogy az alapügyben szóban forgó eltérő bánásmód elsősorban az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény értelmében vett, „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” kritériumán alapul.
93
A jelen ítélet 87. pontjában kifejtetteknek megfelelően meg kell tehát vizsgálni, hogy a „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” e kritériuma a 2000/43 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében vett etnikai származáson alapuló eltérő bánásmódot valósít‑e meg.
94
Mivel az említett kritériumot a dán jog írja elő, a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy e tekintetben állást foglaljon.
95
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis az EUMSZ 267. cikk alapján kezdeményezett eljárás keretében a nemzeti jogszabályok értelmezése a nemzeti bíróságok feladata, nem pedig a Bíróságé, és ez utóbbi nem dönthet a belső jogszabályoknak az uniós jogi rendelkezésekkel való összeegyeztethetőségéről. Ugyanakkor hatáskörrel rendelkezik arra, hogy tájékoztassa a nemzeti bíróságot minden olyan, az uniós jog értelmezésére vonatkozó szempontról, amely lehetővé teszi számára az ilyen jogszabályok uniós szabályozással való összeegyeztethetőségének értékelését (1981. december 17‑iFrans‑Nederlandse Maatschappij voor Biologische Producten ítélet, 272/80, EU:C:1981:312, 9. pont; 1995. november 30‑iGebhard ítélet, C‑55/94, EU:C:1995:411, 19. pont; 2023. november 30‑iMinistero dell’Istruzione és INPS ítélet, C‑270/22, EU:C:2023:933, 43. pont).
96
E tekintetben először is az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a „bevándorlónak” az állami lakásról szóló törvény értelmében vett fogalma olyan, külföldön született személynek felel meg, akinek egyik szülője sem Dániában született, és nem is dán állampolgár.
97
Továbbá az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint a „leszármazott” fogalma olyan személynek felel meg, aki Dániában született, és akinek egyik szülője sem Dániában született és nem dán állampolgár, vagy akinek szülei, még ha Dániában születtek is és dán állampolgárságot szereztek, mindketten megtartják külföldi állampolgárságukat is.
98
Végezetül a „nyugati ország” fogalma alátartoznak az Unió tagállamai, Andorra, Izland, Liechtenstein, Monaco, Norvégia, Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága, San Marino, Svájc, a Vatikánvárosi Állam, Kanada, az Egyesült Államok, Ausztrália és Új‑Zéland. A fent említettektől eltérő valamennyi ország tehát „nem nyugati országnak” minősül.
99
Márpedig, amint azt a jelen ítélet 81. és 85. pontja hangsúlyozza, az érintett személy születési hely szerinti országára, valamint a szülei születési hely szerinti országára és állampolgárságára vonatkozó kritériumok önmagukban véve nem elegendőek az etnikai csoporthoz való tartozás megállapításához. Következésképpen e kritériumok mindegyike e tekintetben semlegesnek tekinthető.
100
Mindazonáltal, amint azt a dán kormány az írásbeli észrevételeiben elismerte, a „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” általános kritériuma nem csupán az adott személy és szülei születési hely szerinti országa kritériumán alapul, sem pedig kizárólag ez utóbbiak állampolgárságának kritériumán, hanem e kritériumok összetett kombinációján. Egyrészt ugyanis figyelembe veszik az érintett személy születési hely szerinti országát, valamint szülei születési hely szerinti országát és állampolgárságát. Másrészt meg kell határozni, hogy „nem nyugati országnak” minősül‑e az az ország vagy országok, ahol ezen összes személy született, és/vagy amelyek állampolgárságával rendelkeznek.
101
Hozzá kell tenni továbbá először is, hogy önmagában az a tény, hogy egy olyan általános kritérium, mint a „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” kritériuma, több etnikai származásra vonatkozhat, önmagában nem elegendő annak kizárásához, hogy az ilyen általános kritérium az érintett személyek etnikai származásán alapul.
102
Ellentétes lenne ugyanis a 2000/43 irányelv hatékony érvényesülésével, ha a faji vagy etnikai származáson alapuló hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelemre irányuló, az irányelv 1. cikkében előírt célkitűzés nem lenne alkalmazható, ha több etnikai csoportot ugyanazon hátrányos megkülönböztetés ér.
103
E tekintetben a 2008. július 10‑iFeryn ítélet (C‑54/07, EU:C:2008:397) 28. pontjában, amely egy olyan ügyre vonatkozott, amelyben egy vállalkozás igazgatója nyilvánosan kijelentette, hogy megtagadja „allochtonok” – azaz az „autochtonok” ellentéte, és amely lényegében a „külföldiekkel” vagy a „bevándorlókkal” egyenértékű – alkalmazását, a Bíróság kimondta, hogy az a tény, hogy egy munkáltató nyilvánosan kijelenti, hogy nem vesz fel bizonyos etnikai vagy faji származású munkavállalókat, közvetlen hátrányos megkülönböztetést valósít meg a 2000/43 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében. A Bíróság ennélfogva nem zárta ki, hogy az olyan tág fogalom, mint az „allochtonok”, amely lényegében minden külföldit magában foglal, az említett irányelv értelmében vett faji vagy etnikai származásra vonatkozhat.
104
E körülmények között a 2000/43 irányelv hatálya nem korlátozható az egyetlen etnikai csoportot érintő hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelemre.
105
Másodszor, az olyan általános kritérium elfogadásának kontextusa, mint a „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” – amint azt azon jogszabályok előkészítő munkálatai is megvilágítják, amelyekbe e kritérium illeszkedik –, szintén releváns elemeket tartalmazhat annak meghatározása szempontjából, hogy e szabályozás etnikai származáson alapuló eltérő bánásmódot valósít‑e meg. Így a jelen ügyben e tekintetben relevánsak lehetnek az olyan előkészítő munkálatok, mint amelyeket az előzetes döntéshozatalra utaló határozat említ, és amelyeket a jelen ítélet 18. és 20. pontja ismertet.
106
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság kimondta, hogy a 2000/43 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében vett közvetlen hátrányos megkülönböztetés fennállásához elegendő, ha az etnikai származáshoz kapcsolódó megfontolás határozza meg az eltérő bánásmód bevezetésére vonatkozó döntést (lásd ebben az értelemben: CHEZ Razpredelenie Bulgaria ítélet, 76. pont).
107
Harmadszor, önmagában az a körülmény, hogy az átalakítandó területek lakosai között olyan személyek is vannak, akik nem „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik”, nem zárja ki, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti szabályozást etnikai származás alapján elfogadottnak lehessen tekinteni (lásd ebben az értelemben: CHEZ Razpredelenie Bulgaria ítélet, 75. pont).
108
Végül – negyedszer – úgy tűnik, hogy a „nem nyugati ország” fogalmának használata – a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálat függvényében – nem képezi akadályát annak, hogy a „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” általános kritériuma olyan személyekre vonatkozzon, akiknek születési helye és/vagy szüleik születési helye egy „nyugati országban” található, vagy olyan személyekre, akiknek az állampolgársága és/vagy szüleik állampolgársága egy ilyen „nyugati országé”.
109
Ez a körülmény azonban önmagában nem elegendő ahhoz, hogy kizárható legyen, hogy a jelen ítélet 100. pontjában említett kritériumok összetett kombinációja etnikai származáson alapuló eltérő bánásmódhoz vezethet.
110
Amint arra a jelen ítélet 87. pontja emlékeztet, ha a kérdést előterjesztő bíróság az általa elvégzendő vizsgálatok összessége alapján arra a következtetésre jut, hogy az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény értelmében vett „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” általános kritériuma etnikai származáson alapuló eltérő bánásmódot valósít meg, ezt követően meg kell vizsgálnia, hogy e törvény azzal a hatással jár‑e, hogy bizonyos személyek kevésbé kedvező bánásmódban részesülnek, mint a hasonló helyzetben lévő más személyek.
111
A 2000/43 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja ugyanis az „etnikai alapon” eltérő bánásmód bevezetésére vonatkozó feltételen kívül két további feltételt is előír, amelyek a vizsgált helyzetek „kevésbé kedvező” és „hasonló” jellegére vonatkoznak.
112
Emlékeztetni kell arra, hogy az egyenlő bánásmód elve megsértése fennállásának megállapítása érdekében a helyzetek „hasonló” jellegére vonatkozó követelményt az azokat jellemző tényezők összességére tekintettel kell értékelni (CHEZ Razpredelenie Bulgaria ítélet, 89. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
113
A jelen ügyben úgy tűnik, hogy az átalakítandó területeken élő, állami tulajdonú családi lakások bérlői a bérletük szempontjából hasonló helyzetben vannak az olyan veszélyeztetett lakóövezetekben hasonló bérleményben élő bérlőkkel, amelyek az elmúlt öt évben a társadalmi‑gazdasági kritériumok közül legalább kettőnek megfeleltek, de ahol a „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” aránya nem haladta meg az 50%‑ot.
114
Ami a „kevésbé kedvező bánásmód” fennállását illeti, a kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell vizsgálnia azokat a következményeket, amelyek a lakóövezet valamennyi lakosára nézve annak „átalakítandó területként” való kijelöléséből erednek.
115
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény 168a. és 168b. cikke olyan fejlesztési terv elfogadásának kötelezettségét írja elő, amelynek arra kell irányulnia, hogy 2030. január 1‑jéig az érintett átalakított területen az állami tulajdonú családi lakások arányát az összes lakás legfeljebb 40%‑ára csökkentsék.
116
Ilyen kötelezettség előírása által e törvény, úgy tűnik, azzal a hatással jár, hogy az átalakítandó területek összes lakóját fokozott kockázatnak teszi ki a bérleti szerződésük előtti felmondása, és ezáltal a lakásuk elvesztése tekintetében.
117
Úgy tűnik ugyanis – a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálat fenntartása mellett –, hogy maga az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény írja elő, hogy a bérlet idő előtti felmondása az egyik lehetséges következménye egy átalakítandó területre vonatkozó fejlesztési terv jóváhagyásának.
118
Így a Bíróság rendelkezésére álló iratokból kitűnik, hogy amennyiben az ilyen terv végrehajtása lakások magánvevőre történő átruházásával valósul meg, e törvény 27. cikkének (4) bekezdése előírja, hogy az ilyen átruházásnak az illetékes miniszter általi jóváhagyása ahhoz a feltételhez van kötve, hogy felmondják az olyan bérlőkkel kötött bérleti szerződéseket, amelyek nem felelnek meg azon kritériumoknak, amelyeket a települési tanácsnak az említett törvény 27c. cikke (1) bekezdésének megfelelően jóvá kell hagynia.
119
Hasonlóképpen, ugyanezen törvény 27c. cikkének (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy ha a bérleményt az említett kritériumok megsértésével adják bérbe, a települési tanács a bérleti szerződés felmondására kötelezi a bérbeadót.
120
E körülmények között úgy tűnik, hogy az átalakítandó területek lakosai fokozott kockázatnak vannak kitéve, hogy bérleti szerződésüket idő előtt felmondják, míg a veszélyeztetett lakóövezetek lakosai, akiknek társadalmi‑gazdasági helyzete legalábbis hasonló az átalakítandó területeken élőkéhez, nincsenek kitéve ilyen kockázatnak.
121
Márpedig hangsúlyozni kell, hogy az otthon tiszteletben tartásához való jog a Charta 7. cikkében biztosított alapvető jog, amely az EJEE 8. cikkének (1) bekezdésében garantált jogoknak megfelelő jogokat tartalmaz, és ezért a Charta 52. cikkének (3) bekezdése szerint ugyanolyan értelmet és hatályt kell neki tulajdonítani, mint ez utóbbiaknak (lásd ebben az értelemben: 2024. október 4‑iMirin ítélet, C‑4/23, EU:C:2024:845, 63. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
122
E tekintetben az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a lakás elvesztése az otthon tiszteletben tartásához való jog legsúlyosabb megsértésének minősül. Az ilyen veszteség ugyanis az érintett személyt és családját rendkívül nehéz helyzetbe hozza (lásd ebben az értelemben: EJEB, 2008. május 13., McCann kontra Egyesült Királyság ítélet, CE:ECHR:2008:0513JUD001900904, 50. §; 2014. szeptember 10‑iKušionová ítélet, C‑34/13, EU:C:2014:2189, 63. és 64. pont).
123
Ebből következik, hogy a jelen ítélet 120. pontjában azonosított fokozott kockázat a 2000/43 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében vett „kevésbé kedvező bánásmódnak” minősülhet.
124
Pontosítani kell továbbá, hogy az ilyen kevésbé kedvező bánásmód fennállásának értékelése szempontjából nincs jelentősége annak, hogy azok a kritériumok, amelyek alapján a felmondandó bérleteket egyedileg kiválasztják, magukban foglalják‑e a „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” kritériumát, vagy sem. Egy ilyen körülmény ugyanis nem vonhatja kétségbe a bérleti szerződések előzetes felmondásának fokozott kockázatát.
125
Ezenkívül e tekintetben nincs jelentősége annak a kérdésnek sem, hogy azok a bérlők, akiknek a bérleti szerződését megszüntették, „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” vagy sem. A Bíróság ugyanis már kimondta, hogy az egyenlő bánásmód elve, amelynek végrehajtására a 2000/43 irányelv irányul, nem személyek egy meghatározott csoportjára alkalmazandó, hanem ezen irányelv 1. cikkében felsorolt okok vonatkozásában, így azon személyek javát is szolgálja, akik jóllehet maguk nem tartoznak az érintett fajhoz vagy etnikumhoz, mégis kevésbé kedvező bánásmódban részesülnek, illetve különös hátrányt szenvednek el ezen okok egyike miatt (lásd ebben az értelemben: CHEZ Razpredelenie Bulgaria ítélet, 56. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
126
Végül annak értékeléséhez, hogy fennáll‑e a 2000/43 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében vett „kevésbé kedvező bánásmód”, amely valamely lakóövezet „átalakítandó területnek” való minősítéséből ered, a kérdést előterjesztő bíróság azt is megvizsgálhatja, hogy – amint azt az írásbeli észrevételeket előterjesztő felek és érdekeltek közül néhányan állították – maga az „átalakítandó terület” megnevezés, amelyből az ilyen területek lakosai számára a bérleti szerződésük idő előtti felmondásának veszélye következik, amely a „kemény gettóterület” kifejezés helyébe lépett, nemzeti szinten sértő és megbélyegző jellegű‑e (lásd ebben az értelemben: CHEZ Razpredelenie Bulgaria ítélet, 87. pont).
127
Ennek keretében e bíróság azt is értékelheti, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban említett és a jelen ítélet 17–20. pontjában hivatkozott különböző előkészítő munkálatokban szereplő egyes állítások arra engednek‑e következtetni, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás a „nem nyugati országokból származó bevándorlókra és leszármazottaikra” vonatkozó sztereotípiákon vagy előítéleteken alapul, sőt, amint azt a főtanácsnok az indítványának 152. pontjában lényegében megállapította, hozzájárul az ilyen sztereotípiák és előítéletek fenntartásához.
128
Meg kell továbbá állapítani, hogy ha a kérdést előterjesztő bíróság arra a következtetésre jutna, hogy fennáll az etnikai származáson alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetés vélelme, az egyenlő bánásmód elvének hatékony alkalmazása megköveteli, hogy a bizonyítási teher különösen a szociális, lakásügyi és az időskorúakkal kapcsolatos ügyekért felelős minisztériumot terhelje, amelynek a 8. cikk (1) bekezdésében előírt szabálynak megfelelően bizonyítania kell, hogy nem sértették meg ezt az elvet, és hogy az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény elfogadása, amennyiben az meghatározza az átalakítandó területeket, és előírja az e területekre vonatkozó fejlesztési tervek elfogadásának kötelezettségét, egyáltalán nem az említett területek lakosai többségének etnikai származásán, hanem kizárólag az etnikai származáson alapuló hátrányos megkülönböztetéstől független, objektív tényezőkön alapul (lásd ebben az értelemben: CHEZ Razpredelenie Bulgaria ítélet, 85. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
129
A fenti indokokra tekintettel meg kell állapítani, hogy a 2000/43 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amely olyan lakóövezetekben található állami tulajdonú családi lakások százalékos arányának csökkentésére irányuló fejlesztési tervek elfogadásának kötelezettségét írja elő, amelyeket többek között az jellemez, hogy az utóbbi öt évben az e területeken lakóhellyel rendelkező, „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” aránya meghaladta az 50%‑ot, az e rendelkezés értelmében vett közvetlen hátrányos megkülönböztetésnek minősül, amennyiben bebizonyosodik, hogy e nemzeti szabályozás elfogadása az említett lakóövezetek lakói többségének etnikai származásán alapul, és hogy az említett nemzeti szabályozás azzal a következménnyel jár, hogy ezek valamennyi lakosa kevésbé kedvező bánásmódban részesül, mint azon összehasonlítható lakóövezetek lakosai, ahol azonban e „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” aránya nem haladta meg az 50%‑ot.
A 2000/43 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében vett közvetett hátrányos megkülönböztetés fennállásáról
130
Abban az esetben, ha a kérdést előterjesztő bíróság arra a következtetésre jutna, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás nem valósít meg a 2000/43 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében vett közvetlen hátrányos megkülönböztetést, azt is meg kell vizsgálnia, hogy e szabályozás minősülhet‑e az e 2. cikk (2) bekezdésének b) pontja értelmében vett közvetett hátrányos megkülönböztetésnek.
131
Az említett 2. cikk (2) bekezdésének b) pontja értelmében közvetett hátrányos megkülönböztetés áll fenn, ha egy látszólag semleges rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat az egy faji vagy etnikai származású személyeket más személyekhez képest különösen hátrányosan érint, kivéve ha ez a rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat jogszerű céllal objektív módon igazolható, továbbá e cél megvalósításának eszközei megfelelőek és szükségesek.
132
Először is, ami valamely „látszólag semleges” rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat fennállását illeti, a Bíróság kimondta, hogy ez a feltétel azt jelenti, hogy a szóban forgó rendelkezést, feltételt vagy gyakorlatot látszólag semlegesen – azaz a védett tulajdonságtól eltérő, és azzal nem egyenértékű tényezők figyelembevételével – kell megfogalmazni vagy alkalmazni, azaz a védett tulajdonságtól eltérő és azzal nem egyenértékű tényezőket figyelembe véve (lásd ebben az értelemben: CHEZ Razpredelenie Bulgaria ítélet, 93. és 109. pont).
133
Másodszor emlékeztetni kell arra, hogy ha kitűnik, hogy valamely eltérő bánásmódot eredményező intézkedést, amely kevésbé kedvező bánásmódhoz vezet, faji vagy etnikai származáshoz fűződő okokból vezettek be, az ilyen intézkedést a 2000/43 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében vett közvetlen hátrányos megkülönböztetésnek kell minősíteni. Ellenben a faji vagy etnikai származáson alapuló, közvetett hátrányos megkülönböztetés fennállásához nem szükséges, hogy ilyen jellegű indok képezze a szóban forgó intézkedés alapját. Ahhoz ugyanis, hogy valamely intézkedés az ezen irányelv 2. cikke (2) bekezdésének b) pontja alá tartozhasson, elegendő, ha az, jóllehet más, nem a védett tulajdonságon alapuló feltételeket alkalmaz, hatását tekintve különösen olyan személyeket érint hátrányosan, akik rendelkeznek ezzel a tulajdonsággal (lásd ebben az értelemben: CHEZ Razpredelenie Bulgaria ítélet, 95. és 96. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
134
Harmadszor, ami az e 2. cikk (2) bekezdésének b) pontjában előírt azon feltételt illeti, amely szerint az érintett intézkedés az adott faji vagy etnikai származású személyeket más személyekhez képest „különösen hátrányosan” kell, hogy érinthesse, a Bíróság kimondta, hogy e feltételt úgy kell értelmezni, hogy az azt jelenti, hogy különösen valamely adott faji vagy etnikai származású személyek azok, akik hátrányba kerülnek a szóban forgó rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat miatt (CHEZ Razpredelenie Bulgaria ítélet, 100. pont; 2018. november 15‑iManiero ítélet, C‑457/17, EU:C:2018:912, 47. pont).
135
Mindemellett a szóban forgó rendelkezésnek, feltételnek vagy gyakorlatnak nem kell szükségszerűen konkrétan egyetlen etnikai származás hátrányos megkülönböztetését eredményeznie.
136
Amint ugyanis arra az emberi jogi intézet és az Európai Bizottság írásbeli észrevételeiben rámutatott, míg a 2000/43 irányelv 2. cikke (2) bekezdése b) pontjának több nyelvi változata tartalmaz egy, a dán „bestemt” („adott” vagy „meghatározott”) kifejezésnek megfelelő kifejezést, e rendelkezés más nyelvi változatai nem tartalmaznak ilyen kifejezést, hanem csupán „etnikai származásra” vagy „etnikumra” utalnak, további pontosítás nélkül.
137
Így az említett rendelkezés olyan értelmezését, amely szerint közvetett hátrányos megkülönböztetés csak akkor állapítható meg, ha egy látszólag semleges rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat egyetlen etnikai csoportot konkrétan hátrányosan érint, kizárva a több etnikai csoportot hátrányos helyzetbe hozó rendelkezéseket, feltételeket vagy gyakorlatot, ugyanezen rendelkezés több nyelvi változata sem támasztja alá.
138
Ebben az összefüggésben az állandó ítélkezési gyakorlat szerint egy uniós jogi rendelkezés valamely nyelvi változatának megfogalmazása nem szolgálhat e rendelkezés értelmezésének kizárólagos alapjául, illetve e tekintetben nem élvezhet elsőbbséget más nyelvi változatokkal szemben. Egy európai uniós jogi aktus egységes alkalmazása, és ennélfogva egységes értelmezése érdekében ugyanis az nem vizsgálható elszigetelten valamelyik változatában, hanem azt azon szabályozás általános rendszerére és céljára tekintettel kell értelmezni, amelynek a részét képezi (2010. március 25‑iHelmut Müller ítélet, C‑451/08, EU:C:2010:168, 38. pont; 2025. május 8‑iPielatak ítélet, C‑410/23, EU:C:2025:325, 58. pont).
139
Márpedig az olyan értelmezés, mint amely a jelen ítélet 137. pontjában szerepel, nehezen lenne összeegyeztethető a 2000/43 irányelvnek a jelen ítélet 77. pontjában említett céljaival.
140
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a jelen ítélet 102. és 103. pontjában kifejtett okokból ezen irányelv hatálya nem korlátozódhat az egyetlen etnikai csoportot érintő hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelemre.
141
Végül meg kell állapítani, hogy – amint azt az említett irányelv (15) preambulumbekezdése kimondja – a tagállamok joga vagy gyakorlata előírhatja, hogy a közvetett megkülönböztetést bármilyen módon, akár statisztikai bizonyítékok alapján is meg lehet állapítani.
142
E tekintetben a nemzeti bíróságnak kell megítélnie, hogy a hozzá benyújtott statisztikai adatok mennyire megbízhatóak és figyelembe vehetők, például nem csak véletlenszerű vagy konjunkturális jelenségek kifejeződései‑e, illetve hogy kellően szignifikánsnak minősülnek‑e (lásd ebben az értelemben: 2020. szeptember 24‑iYS [Vezető állású munkavállalók foglalkoztatói nyugdíja] ítélet, C‑223/19, EU:C:2020:753, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
143
Ha a kérdést előterjesztő bíróság az általa elvégzendő vizsgálatot követően arra a következtetésre jut, hogy az alapügyben szóban forgó rendelkezés és általános kritérium a 2000/43 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében vett, bizonyos etnikai csoportokhoz tartozó személyeket különösen hátrányosan érint, meg kell vizsgálnia, hogy e rendelkezés és ezen általános kritérium jogszerű cél által objektíve igazolható‑e, és hogy e cél elérésére irányuló eszközök megfelelőek és szükségesek‑e.
144
E tekintetben a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az arányosság elve megköveteli annak vizsgálatát, hogy a nemzeti intézkedések először is alkalmasak‑e a követett közérdekű cél megvalósítására, másodszor a feltétlenül szükséges mértékre korlátozódnak‑e abban az értelemben, hogy e cél észszerűen nem érhető el ilyen hatékony módon más, az érintett személyek számára biztosított jogokat és szabadságokat kevésbé sértő eszközökkel, harmadszor pedig nem aránytalanok‑e az említett célhoz képest, ami különösen e cél jelentőségének és az e jogokba és szabadságokba való beavatkozás súlyosságának egymással szembeni mérlegelését feltételezi (2023. december 5‑iNordic Info ítélet, C‑128/22, EU:C:2023:951, 77. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
145
Annak meghatározása érdekében, hogy a korlátozás megfelel‑e az arányosság ezen elvének, az alapszabadság vagy alapvető jog korlátozásának igazolására alkalmas célra hivatkozni szándékozó tagállamnak kell a nemzeti bíróság rendelkezésére bocsátania minden olyan információt, amely lehetővé teszi számára, hogy megbizonyosodjon arról, hogy az érintett intézkedés valóban megfelel az említett elvből eredő követelményeknek, és e tagállamnak az általa felhozható indokok mellett az ezen intézkedés e cél elérésére való alkalmasságára és szükségességére vonatkozó elemzést, valamint az érvelését alátámasztó konkrét bizonyítékokat is be kell mutatnia (2025. július 10‑iINTERZERO és társai ítélet, C‑254/23, EU:C:2025:569, 101. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
146
Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy az objektív igazolás 2000/43 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerinti fogalmát szigorúan kell értelmezni (CHEZ Razpredelenie Bulgaria ítélet, 112. pont).
147
A jelen ügyben először is az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény által követett célokat illetően meg kell állapítani, hogy a dán kormány szerint e törvény 61a. és 168a. cikke a dán állami lakásrendszerben megjelenő „párhuzamos társadalmak” létrejöttével kapcsolatos problémák megoldására, valamint a sikeres beilleszkedés biztosítására irányul.
148
E kormány így a társadalmi kohézióval és a harmadik országok állampolgárainak e rendszerbe való beilleszkedésével kapcsolatos okokra, valamint a szociális lakhatási politikával és annak finanszírozásával kapcsolatos okokra hivatkozik.
149
Ami először is a társadalmi kohézióra és beilleszkedésre vonatkozó célkitűzést illeti, a Bíróság már kimondta, hogy a harmadik országbeli állampolgárok sikeres beilleszkedésének biztosítására irányuló célkitűzés – tekintettel az integrációs intézkedéseknek az uniós jogban tulajdonított jelentőségére, amint az az EUMSZ 79. cikk (4) bekezdéséből kitűnik – közérdeken alapuló nyomós oknak minősülhet, mivel ezen állampolgárok beilleszkedése kulcsfontosságú tényező a gazdasági és társadalmi kohézió előmozdításában, amely az Uniónak az EUMSZ‑ben rögzített alapvető célkitűzése (lásd analógia útján: 2016. április 12‑iGenc ítélet, C‑561/14, EU:C:2016:247, 55. és 56. pont; 2022. december 22‑iUdlændingenævnet [A külföldiek számára előírt nyelvvizsga] ítélet, C‑279/21, EU:C:2022:1019, 37. és 38. pont).
150
Ezen alapvető uniós célkitűzés jelentőségére tekintettel a tagállamok főszabály szerint széles mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek a társadalmi kohézió és az integráció biztosítását célzó intézkedések elfogadása terén, beleértve a városfejlesztési intézkedéseket is.
151
Hangsúlyozni kell azonban, hogy – amint az a jelen ítélet 108. pontjából következik – a „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” fogalma magában foglalja azokat a személyeket is, akik valamely tagállam – ideértve a Dán Királyságot is – állampolgárságával rendelkeznek. Így az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás, amennyiben a tagállamok állampolgáraira alkalmazandó, nem igazolható az említett céllal.
152
Másodszor, ami az állami lakásrendszer keretében a lakhatási politikára vonatkozó követelmények érvényesítésére vonatkozó célkitűzést illeti, a Bíróság azt is kimondta, hogy egy tagállam lakáspolitikájával, valamint az annak finanszírozhatóságával kapcsolatos követelmények szintén képezhetnek közérdeken alapuló kényszerítő okokat (2009. október 1‑jei Woningstichting Sint Servatius ítélet, C‑567/07, EU:C:2009:593, 30. pont). Ugyanez vonatkozik a nehéz helyzetben lévő vagy alacsony jövedelmű személyek lakhatáshoz jutását elősegítő követelményekre is (2025. február 27‑iAEON NEPREMIČNINE és társai ítélet, C‑674/23, EU:C:2025:113, 55. pont).
153
Kétségtelen, hogy a tagállamok a lakhatási politikájuk keretében főszabály szerint szintén széles mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek.
154
Mindemellett a jelen ügyben úgy tűnik, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás azáltal, hogy az átalakítandó területeken az állami tulajdonú családi lakások arányának csökkentésére irányuló fejlesztési tervek elfogadásának kötelezettségét írja elő, nem az állami tulajdonú lakások finanszírozásával kapcsolatos problémák, hanem inkább az e területeken fennálló, a társadalmi kohézióval és az integrációval kapcsolatos társadalmi‑gazdasági problémák megoldására irányul. Következésképpen a dán kormány által hivatkozott, a jelen ítélet 147. pontjában említett közérdeken alapuló kényszerítő indokokra tekintettel a lakhatási politikára vonatkozó célkitűzést úgy kell tekinteni, mint amely a társadalmi kohézióra és integrációra vonatkozó célkitűzés tágabb keretébe illeszkedik.
155
Végeredményben, mivel e fejlesztési tervek a lakás elvesztéséhez vezethetnek, úgy tűnik, hogy azok nem igazolhatók a személyek bizonyos kategóriáinak lakáshoz jutásának előmozdítására irányuló célkitűzéssel.
156
Harmadszor, még ha úgy is tekinthető, hogy az alapügyben szóban forgó szabályozás főszabály szerint olyan területhez tartozik, amelyen a tagállamok széles mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek, ez nem változtat azon, hogy a tagállamok továbbra is kötelesek tiszteletben tartani a faji vagy etnikai származáson alapuló hátrányos megkülönböztetésnek a Charta 21. cikkében kimondott és a 2000/43 irányelvben konkretizált tilalmát.
157
E tekintetben ezen irányelv (9), (12) és (13) preambulumbekezdéséből kitűnik egyrészt, hogy a faji vagy etnikai származáson alapuló hátrányos megkülönböztetés alááshatja a Szerződés célkitűzéseinek megvalósítását, különösen a magas fokú foglalkoztatási szint és szociális védelem elérését, az életszínvonal és életminőség emelését, a gazdasági és szociális kohéziót és szolidaritást, valamint azt a célkitűzést is, hogy az Unió a szabadság, biztonság és igazságosság térségévé fejlődjön, másfelől pedig, hogy minden, ezzel az irányelvvel érintett területekkel kapcsolatos, ezen irányelvben meghatározott, ilyen típusú hátrányos megkülönböztetés tilalmának többek között az a célja, hogy biztosítsa a faji vagy etnikai származásra való tekintet nélkül minden ember részvételét lehetővé tevő, demokratikus és toleráns társadalmak fejlődését (CHEZ Razpredelenie Bulgaria ítélet, 74. pont).
158
Másodszor, ami azt a kérdést illeti, hogy az alapügyben szóban forgó szabályozás tiszteletben tartja‑e az arányosság elvét, először is azt kell megvizsgálni, hogy az általa előírt intézkedések alkalmasak‑e az e szabályozás által követett, nyomós közérdeken alapuló cél megvalósítására.
159
E tekintetben a különösen bizonyos lakóövezeteket érintő társadalmi‑gazdasági problémák megoldására irányuló fejlesztési tervek elfogadása főszabály szerint olyan intézkedésnek tekinthető, amely alkalmas a társadalmi kohézió és az integráció előmozdítására irányuló cél elérésére.
160
Mindemellett, amint arra a főtanácsnok az indítványának 167. és 168. pontjában lényegében rámutatott, a kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell állapítania, hogy a dán kormány szolgáltatott‑e számára olyan bizonyítékokat, amelyek alkalmasak annak bizonyítására, hogy az átalakítandó területeken az állami tulajdonú családi lakások százalékos arányának csökkentésére irányuló konkrét intézkedés ténylegesen alkalmas e cél elérésére.
161
Ami egy intézkedés alkalmasságát illeti egy közérdeken alapuló kényszerítő cél megvalósításának biztosítására, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely jogszabály csak akkor tekinthető alkalmasnak a hivatkozott célkitűzés elérésére, ha az általa előírt intézkedések valóban megfelelnek a célkitűzés elérésére irányuló törekvésnek, és azokat koherensen és szisztematikusan hajtják végre (lásd ebben az értelemben: 2023. november 28‑iCommune d’Ans ítélet, C‑148/22, EU:C:2023:924, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2024. március 21‑iLandeshauptstadt Wiesbaden ítélet, C‑61/22, EU:C:2024:251, 94. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
162
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a veszélyeztetett lakóövezetekben, amelyeket legalábbis az átalakítandó területeken fennállókhoz hasonló társadalmi‑gazdasági problémák jellemeznek, az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény nem írja elő az alapügyben szóban forgóhoz hasonló fejlesztési tervek elfogadását. Ebből következik, hogy a veszélyeztetett lakóövezetekben az ilyen problémákat adott esetben a társadalmi kohézió biztosítására irányuló egyéb eszközök révén kezelik.
163
Ennélfogva a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak meghatározása, hogy e törvény az ilyen tervek elfogadására vonatkozó kötelezettség előírásával koherens és szisztematikus módon törekszik‑e a társadalmi kohézió előmozdítására, jóllehet e kötelezettség csak azokra az átalakítandó területekre vonatkozik, ahol a „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” aránya meghaladja az 50%‑ot, kizárva a veszélyeztetett lakóövezeteket, ahol ez az arány nem éri el az 50%‑ot.
164
Abban az esetben, ha a kérdést előterjesztő bíróság mégis arra a következtetésre jutna, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás alkalmas a társadalmi kohézióra és integrációra vonatkozó célkitűzés megvalósításának biztosítására, akkor másodszor, annak meghatározása érdekében, hogy egy ilyen intézkedés szükséges‑e e cél eléréséhez, meg kell vizsgálnia, hogy – amint azt az írásbeli észrevételeket előterjesztő több fél és érdekelt fél állította – az említett cél ugyanolyan hatékonyan elérhető‑e más, az érintett személyek számára biztosított jogokat és szabadságokat kevésbé sértő eszközökkel is.
165
Harmadszor, még ha feltételezzük is, hogy semmilyen más hasonlóan hatékony intézkedés nem azonosítható, a kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell vizsgálnia e szabályozás szigorú értelemben vett arányosságát. E bíróságnak így meg kell vizsgálnia azt is, hogy az említett szabályozás által okozott hátrányok a hivatkozott célokhoz képest nem aránytalanul nagyok‑e, és hogy e szabályozás nem veszélyezteti‑e túlzott mértékben az átalakítandó területek lakóinak jogos érdekeit (lásd ebben az értelemben: CHEZ Razpredelenie Bulgaria ítélet, 123. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
166
Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy – amint az a jelen ítélet 121. pontjában megállapításra került – az otthon tiszteletben tartásához való jog a Charta 7. cikkében biztosított alapvető jog.
167
A 2000/43 irányelv (4) preambulumbekezdése egyébiránt kimondja, hogy az árukhoz és szolgáltatásokhoz való hozzáféréssel és azok nyújtásával összefüggésben fontos, hogy – amint az a jelen ítélet 63. és 66. pontjából kitűnik – a jelen ügyben érintett területen tiszteletben tartsák a magán‑ és a családi élet védelmét, vagyis azt az alapvető jogot, amely alá valamely személy és családja otthonának védelme tartozik (lásd ebben az értelemben: 2025. június 24‑iGR REAL ítélet, C‑351/23, EU:C:2025:474, 93. pont).
168
Márpedig pontosítani kell, hogy az olyan általános érdekű célkitűzéseket, mint a társadalmi kohézió és az integráció, nem lehet anélkül megvalósítani, hogy a nemzeti intézkedés ne venné figyelembe, hogy azokat össze kell egyeztetni az ezen intézkedéssel érintett – a Szerződésekben és a Chartában foglalt – alapvető jogokkal és elvekkel, mivel el kell végezni egyrészről e célkitűzések, másrészről pedig a szóban forgó jogok és elvek közötti kiegyensúlyozott mérlegelést annak biztosítása érdekében, hogy az ezen intézkedéssel okozott hátrányok ne legyenek aránytalanok az említett célokhoz képest. Így a Charta 7. cikkében biztosított jogokat érintő korlátozás igazolásának lehetőségét tehát az ilyen korlátozással járó beavatkozás súlyosságának felmérésével, valamint annak ellenőrzésével kell értékelni, hogy az e korlátozás által elérni kívánt közérdekű célok jelentősége arányban áll‑e a beavatkozás súlyosságával (lásd ebben az értelemben: 2025. július 10‑iINTERZERO és társai ítélet, C‑254/23, EU:C:2025:569, 109. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
169
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állami tulajdonú lakásokról szóló törvény azáltal, hogy az átalakítandó területek fejlesztési terveinek elfogadására vonatkozó kötelezettséget ír elő, úgy tűnik, az e területek lakosai számára a bérleti szerződésük idő előtti felmondásának, és következésképpen a lakásuk elvesztésének súlyosabb kockázatát vonja maga után.
170
Márpedig, amint az a jelen ítélet 121. és 122. pontjából kitűnik, a lakás elvesztése a Charta 7. cikke értelmében vett, az otthon tiszteletben tartásához való jogot a legsúlyosabban sérti, és az érintett személyt és családját különösen sérülékeny helyzetbe hozza.
171
Az Emberi Jogok Európai Bíróságának az EJEE 8. cikkére – amelynek (1) bekezdése a Charta 7. cikkében biztosított jogokkal egyenértékű jogokat ír elő – vonatkozó ítélkezési gyakorlatából mindenekelőtt az is kitűnik, hogy bár a nemzeti hatóságok széles mozgástérrel rendelkeznek, amikor szociális vagy gazdaságpolitikákról van szó, ideértve a lakhatás területét is, az e hatóságok számára ily módon meghagyott mérlegelési mozgástér annál is inkább korlátozott, mert a szóban forgó jog fontos az érintett személy számára elismert alapvető vagy „intim szférájához kacsolódó” jogok tényleges gyakorlásának biztosításához. Ez a helyzet többek között az e 8. cikkben biztosított jogok esetében, amelyek döntő fontosságúak a személy identitása, önrendelkezése, testi és lelki épsége, társadalmi kapcsolatainak fenntartása, valamint a társadalomban helyének stabilitása és biztonsága szempontjából (EJEB, 2013. október 17., Winterstein és társai kontra Franciaország, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, 148. §).
172
Továbbá minden olyan személynek, akit a lakás elvesztéséből eredő, az otthon tiszteletben tartásához való jog súlyos megsértésének veszélye fenyeget, főszabály szerint lehetőséget kell biztosítani arra, hogy az ilyen intézkedés arányosságát független bíróság vizsgálja meg az említett 8. cikkből eredő releváns elvek fényében. A kilakoltatási intézkedés arányosságának megítélésekor különösen a következő megfontolásokat kell figyelembe venni: vagyis ha a lakóhely jogszerűen jött létre, az csökkenti a kilakoltatás jogszerűségét, és fordítva, ha azt jogellenesen állapították meg, az érintett személy kevésbé erős helyzetben van. Egyébiránt, ha nem áll rendelkezésre alternatív szállás, a beavatkozás súlyosabb, mint ha ilyen szállás rendelkezésre áll, amelynek megfelelőségét többek között az érintett egyén sajátos igényeire tekintettel kell értékelni (lásd ebben az értelemben: EJEB, 2013. október 17., Winterstein és társai kontra Franciaország, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, 148. §).
173
Végül az érintett személyek egy szociálisan hátrányos helyzetű csoporthoz tartozását, és e tekintetben sajátos szükségleteiket figyelembe kell venni a nemzeti hatóságok által elvégzendő arányossági vizsgálat során (EJEB, 2013. október 17., Winterstein és társai kontra Franciaország, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, 160. §).
174
A jelen ügyben az a tény, hogy a dán állami lakásrendszerben a nemzeti hatóságok vállalják azon személyek átköltöztetését, akiknek a bérleti szerződését idő előtt felmondják, olyan tényezőnek minősülhet, amelyet a kérdést előterjesztő bíróságnak figyelembe kell vennie többek között az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás arányosságának vizsgálata keretében. Ez a tényező ugyanis csökkentheti az otthon tiszteletben tartásához való jog megsértésének ilyen idő előtti megszüntetésből eredő súlyosságát, amennyiben e vállalás tényleges, és a helyettesítő lakás e személyek és családjaik sajátos igényeihez igazodik. Figyelembe kell azonban venni azt a tényt, hogy az említett személyek és családok közül egyesek jogszerűen és hosszú évek óta azon családi lakásban laktak, amelyet elvesztettek.
175
A fenti indokokra tekintettel meg kell állapítani, hogy a 2000/43 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amely olyan lakóövezetekben található állami tulajdonú családi lakások százalékos arányának csökkentésére irányuló fejlesztési tervek elfogadásának kötelezettségét írja elő, amelyeket többek között az jellemez, hogy az utóbbi öt évben az e területeken lakóhellyel rendelkező, „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” aránya meghaladta az 50%‑ot, az e rendelkezés értelmében vett közvetett hátrányos megkülönböztetésnek minősül, annyiban, amennyiben egyrészt e nemzeti szabályozás, noha azt látszólag semlegesen – azaz az etnikai származáson kívüli egyéb tényezőkre figyelemmel – fogalmazták meg vagy alkalmazzák, bizonyos etnikai csoportokhoz tartozó személyeket különösen hátrányosan érint, másrészt pedig amennyiben az említett nemzeti szabályozás az általa követett nyomós közérdeken alapuló cél megvalósítása érdekében nem tartja tiszteletben az arányosság elvét.
176
E körülmények között az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a 2000/43/EK tanácsi irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontját úgy kell értelmezni, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amely olyan lakóövezetekben található állami tulajdonú családi lakások százalékos arányának csökkentésére irányuló fejlesztési tervek elfogadásának kötelezettségét írja elő, amelyeket többek között az jellemez, hogy az utóbbi öt évben az e területeken lakóhellyel rendelkező, „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” aránya meghaladta az 50%‑ot,
–
az e 2. cikk (2) bekezdésének a) pontja értelmében vett közvetlen hátrányos megkülönböztetésnek minősül, amennyiben bebizonyosodik, hogy e nemzeti szabályozás elfogadása e lakóövezetek lakói többségének etnikai származásán alapul, és hogy az említett nemzeti szabályozás azzal a következménnyel jár, hogy ezek valamennyi lakosa kevésbé kedvező bánásmódban részesül, mint azon összehasonlítható lakóövezetek lakosai, ahol azonban e „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” aránya nem haladta meg az 50%‑ot;
–
az említett 2. cikk (2) bekezdésének b) pontja értelmében vett közvetett hátrányos megkülönböztetésnek minősül, amennyiben egyrészt megállapítható, hogy ugyanazon nemzeti szabályozás, noha azt látszólag semlegesen – azaz az etnikai származáson kívüli egyéb tényezőkre figyelemmel – fogalmazták meg vagy alkalmazzák, bizonyos etnikai csoportokhoz tartozó személyeket különösen hátrányosan érint, másrészt pedig amennyiben az érintett nemzeti szabályozás az általa követett nyomós közérdeken alapuló cél megvalósítása érdekében nem tartja tiszteletben az arányosság elvét.
A költségekről
177
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
A személyek közötti, faji‑ vagy etnikai származásra való tekintet nélküli egyenlő bánásmód elvének alkalmazásáról szóló, 2000. június 29‑i 2000/43/EK tanácsi irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontját
a következőképen kell értelmezni:
az olyan nemzeti szabályozás, amely olyan lakóövezetekben található állami tulajdonú családi lakások százalékos arányának csökkentésére irányuló fejlesztési tervek elfogadásának kötelezettségét írja elő, amelyeket többek között az jellemez, hogy az utóbbi öt évben az e területeken lakóhellyel rendelkező, „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” aránya meghaladta az 50%‑ot,
–
az e 2. cikk (2) bekezdésének a) pontja értelmében vett közvetlen hátrányos megkülönböztetésnek minősül, amennyiben bebizonyosodik, hogy e nemzeti szabályozás elfogadása az említett lakóövezetek lakói többségének etnikai származásán alapul, és hogy az említett nemzeti szabályozás azzal a következménnyel jár, hogy ezek valamennyi lakosa kevésbé kedvező bánásmódban részesül, mint azon összehasonlítható lakóövezetek lakosai, ahol azonban e „nem nyugati országokból származó bevándorlók és leszármazottaik” aránya nem haladta meg az 50%‑ot;
–
az említett 2. cikk (2) bekezdésének b) pontja értelmében vett közvetett hátrányos megkülönböztetésnek minősül, amennyiben egyrészt megállapítható, hogy ugyanazon nemzeti szabályozás, noha azt látszólag semlegesen – azaz az etnikai származáson kívüli egyéb tényezőkre figyelemmel – fogalmazták meg vagy alkalmazzák, bizonyos etnikai csoportokhoz tartozó személyeket különösen hátrányosan érint, másrészt pedig amennyiben az érintett nemzeti szabályozás az általa követett nyomós közérdeken alapuló cél megvalósítása érdekében nem tartja tiszteletben az arányosság elvét.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: dán.