62007CC0016
YVES BOT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2008. június 12. (
1
)
C-16/07. P. sz. ügy
Marguerite Chetcuti
kontra
az Európai Közösségek Bizottsága
„Fellebbezés — Közszolgálat — Intézményen belüli versenyvizsga — Jelentkezés elutasítása — Vizsgára bocsátási feltételek”
1.
A jelen ügy tárgya az M. Chetcuti kisegítő alkalmazott által az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának 2006. november 8-án hozott azon ítéletével (
2
) szemben benyújtott fellebbezés, amelyben ez utóbbi elutasította az Európai Közösségek Bizottságának a B. besorolási osztályból A. besorolási osztályba történő, osztályváltásra irányuló versenyvizsgára való jelentkezését elutasító határozatával szemben benyújtott megsemmisítés iránti keresetet.
2.
M. Chetcuti a fellebbezése alátámasztása érdekében három jogalapot hoz fel, külön-külön az intézményen belüli versenyvizsga fogalmának az Elsőfokú Bíróság általi téves értelmezésére, az egyenlő bánásmód elvének megsértésére és az ítéletek indokolási kötelezettségének megsértésére alapítva.
3.
A jelen főtanácsnoki indítványban azt az álláspontot képviselem, hogy az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottságnak jogában állt, hogy a vitatott versenyvizsgán való részvétel lehetőségét a tisztviselők és ideiglenes alkalmazottak körére korlátozza, a kisegítő alkalmazottak kizárásával, és hogy az ítéletét jogilag kellően indokolt.
I – Jogi háttér
4.
Az Európai Közösségek tisztviselői személyzeti szabályzatának (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 2004. április 30-ig hatályos, a jelen esetre alkalmazandó változatának 4. cikke kimondja:
„Kinevezésre vagy előléptetésre kizárólag e személyzeti szabályzat rendelkezéseinek megfelelően, a megüresedett beosztások betöltése céljából kerülhet sor.
Az intézményekben megüresedő beosztásokról értesíteni kell az adott intézmény személyzetét, mihelyt a kinevezésre jogosult hatóság úgy dönt, hogy az üresedést be kell tölteni.
Ha az üresedés nem tölthető be áthelyezés [helyesen: intézményen belüli áthelyezés], előléptetés vagy belső versenyvizsga útján, a megüresedett beosztásról értesíteni kell a három Európai Közösség személyzetét.”
5.
A személyzeti szabályzat 27. cikkének első bekezdése kimondja:
„A felvétel során arra kell törekedni, hogy az intézmények részére olyan tisztviselők munkáját biztosítsák, akik megfelelnek az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek, és akiket a Közösségek tagállamainak állampolgárai közül a lehető legszélesebb földrajzi alapon toboroztak.
[…]”
6.
A személyzeti szabályzat 29. cikkének (1) bekezdése előírja:
„Mielőtt egy intézmény egy üres beosztását betöltené, a kinevezésre jogosult hatóság mérlegeli, hogy:
a)
a beosztás betölthető-e előléptetéssel, vagy az intézmények közötti áthelyezéssel [helyesen: betölthető-e az intézményen belüli előléptetéssel vagy áthelyezéssel];
b)
tartsanak-e az intézményen belüli versenyvizsgát;
c)
milyen áthelyezésre [helyesen: intézmények közötti áthelyezésre] vonatkozó kérelmeket nyújtottak be a három Közösség többi intézményének tisztviselői;
és ezután követi a vagy képesítéseken, vagy vizsgákon, vagy mind képesítéseken, mind vizsgákon alapuló versenyvizsgára vonatkozó eljárást. A versenyvizsgákra vonatkozó eljárást a III. melléklet állapítja meg.
Az eljárás a jövőbeli felvétel számára történő tartalékképzés céljából is lefolytatható.”
7.
A személyzeti szabályzat „Versenyvizsgák” elnevezésű III. melléklete 1. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„A versenyvizsgák kiírását a kinevezésre jogosult hatóság a vegyes bizottsággal folytatott konzultációt követően készíti el.
A kiírás tartalmazza:
a)
a versenyvizsga jellegét (intézményen belüli versenyvizsga, intézményeken belüli versenyvizsga, nyílt – adott esetben egy vagy több intézmény által közösen kiírt – versenyvizsga);
b)
a versenyvizsga típusát (vagy képesítéseken, vagy vizsgákon, vagy mind képesítéseken, mind vizsgákon alapuló);
c)
a betöltendő beosztással járó tevékenységek és feladatok jellegét;
d)
a betöltendő beosztáshoz szükséges okleveleket és a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványokat vagy tapasztalatokat;
[…]”
8.
Az Európai Közösségek egyéb alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételek 2004. április 30-ig hatályos, a jelen ügy tényállására alkalmazandó változatának 12. cikke (1) bekezdésének első francia bekezdése előírja:
„Az ideiglenes alkalmazottak alkalmazása során arra kell törekedni, hogy az intézmény részére olyan személyek munkáját biztosítsák, akik megfelelnek az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek, és akiket a Közösségek tagállamainak állampolgárai közül a lehető legszélesebb földrajzi alapon toboroztak.”
9.
Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek azonban semmiféle, a kisegítő alkalmazottakkal szemben a felvételkor támasztott alkalmassággal vagy teljesítménnyel kapcsolatos követelményt nem fogalmaznak meg.
II – A jelen ügy alapjául szolgáló tényállás
10.
M. Chetcuti 1991. november 1-je és 2004. április 30-a között az Európai Közösségek Bizottsága máltai képviseletének helyi alkalmazottjaként tevékenykedett. A szerződése a Máltai Köztársaságnak ugyanezen év május 1-jén az Európai Unióhoz történő csatlakozásával megszűnt.
11.
2004. április 27-én a fellebbező B. besorolási osztályba tartozó kisegítő alkalmazotti szerződést írt alá a 2004. május 1-jétől2004. december 31-ig terjedő időszakra. Szerződésének 2. cikke értelmében a fellebbező feladatköre „összetett szerkesztői, korrektori, könyvelői vagy technikai jellegű feladatok” elvégzéséből állt.
12.
2004. április 6-án a Bizottság „COM/PA/04 – B. besorolási osztályból A. besorolási osztályba történő osztályváltás” elnevezéssel versenyvizsga-kiírást tett közzé, amelynek célja (A7/A6 besorolási fokozatú) tisztviselők tartaléklistájának létrehozása volt (a továbbiakban: versenyvizsga-kiírás).
13.
A versenyvizsga-kiírás III. pontja értelmében jelentkezhettek a B. besorolási osztály valamely besorolási fokozatába tartozó tisztviselők és ideiglenes alkalmazottak, valamint a magasabb besorolási osztály valamely besorolási fokozatába tartozó tisztviselők és ideiglenes alkalmazottak, akik a pályázatok benyújtására nyitva álló határidő lejártakor a Bizottság szolgálatában aktív tevékenységet láttak el, szolgálati érdekből kiküldetésben voltak, vagy katonai szolgálat teljesítése érdekében szabadságon voltak. Emellett e személyeknek a működési vagy kutatási előirányzatokból fizetett állást kell betölteniük.
14.
Ugyanakkor, ugyanezen rendelkezés értelmében a jelentkezőknek legalább öt év szolgálati idővel kellett rendelkezniük, amelyet B. besorolási osztályba vagy magasabb besorolási osztályba tartozó tisztviselőként vagy ideiglenes alkalmazottként vagy az I–V. csoportba tartozó kisegítő alkalmazottként szereztek a Bizottság, vagy részben más intézmény, vagy olyan ügynökség szolgálatában, amelynek személyi állománya az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek hatálya alá tartozik.
15.
A versenyvizsgára jelentkező fellebbező pályázatát 2004. június 22-én levélben elutasították azzal az indokolással, hogy az előírt öt év szolgálati idővel nem rendelkezett, és hogy a szolgálati jogállásra vonatkozóan sem teljesítette a jelentkezési feltételeket, mivel a versenyvizsga-kiírás értelmében kizárólag tisztviselők vagy ideiglenes alkalmazottak jelentkezhettek.
III – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
16.
Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. augusztus 31-én benyújtott keresetlevelével a felperes keresetet indított a versenyvizsga-bizottságnak a B. besorolási osztályból A. besorolási osztályba történő osztályváltásra irányuló versenyvizsgára való jelentkezését elutasító határozata (a továbbiakban: megtámadott határozat), valamint a versenyvizsga-eljárás ezt követő aktusainak megsemmisítése, és különösen a versenyvizsga-kiírás feltételeit teljesítő jelölteknek a versenyvizsga-bizottság által megállapított listája, a betöltendő álláshelyek számát ennek alapján meghatározó bizottsági határozat, az alkalmas jelölteknek a versenyvizsga-bizottság által a munkája végén meghatározott lista, valamint a kinevezésre jogosult hatóság által ennek alapján elfogadott kinevezési határozatok megsemmisítése iránt.
17.
A fellebbező továbbá kérte, hogy a Bizottságot kötelezzék a költségek viselésére.
18.
A fellebbező a keresete alátámasztása érdekében két jogalapra hivatkozott, mindkettőt a versenyvizsga-kiírás jogellenességének kifogására alapítva.
19.
Az első jogalapjában a fellebbező azt állította, hogy a versenyvizsga-kiírás III.1. pontjának első és második francia bekezdése, valamint harmadik francia bekezdésének a) alpontja ellentétes a személyzeti szabályzat 4. és 27. cikkével és 29. cikke (1) bekezdésének b) pontjával, valamint az egyenlő bánásmód elvével annyiban, amennyiben a vitatott versenyvizsgán való részvétel lehetőségét kizárólag tisztviselők és ideiglenes alkalmazottak számára biztosítja, kizárva a kisegítő alkalmazottakat. Ebből következően a vitatott határozat jogellenes.
20.
A második jogalapjában a fellebbező azzal érvel, hogy a versenyvizsga-kiírás III.1. pontjának harmadik francia bekezdésének b) alpontja, a III.2. pontja és III.3. pontja ellentétes a személyzeti szabályzat 27. és 29. cikkével, valamint a szolgálati érdekkel és az egyenlő bánásmód elvével annyiban, amennyiben öt év B., vagy magasabb besorolási osztályban tisztviselőként, ideiglenes alkalmazottként, vagy az I–V. csoportba tartozó kisegítő alkalmazottként megszerzett szolgálati idő megszerzését írja elő, és kizárja a helyi alkalmazottként megszerzett szolgálati idő beszámításának lehetőségét. Így a vitatott határozat ezen indok alapján ugyancsak jogellenes.
21.
A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság a felperes keresetét elutasította, és úgy határozott, hogy a felek maguk viselik saját költségeiket.
22.
Az Elsőfokú Bíróság az első jogalapot mint megalapozatlant elutasította, mégpedig a következő indokolással.
23.
Először is úgy ítélte meg, hogy a személyzeti szabályzat a felvételi eljárásra vonatkozóan széles mérlegelési jogkört biztosít az intézmények számára, és a közösségi bíróság felülvizsgálati jogköre arra a kérdésre korlátozódik, hogy az érintett hatóság nem követett-e el nyilvánvaló mérlegelési hibát e jogkörének gyakorlása során.
24.
Majd az Elsőfokú Bíróság rámutatott, hogy a Közösségek által alkalmazott személyek különféle csoportokba sorolása a közösségi igazgatás jogos igényeit elégíti ki. Hozzátette, hogy a tisztviselők és ideiglenes alkalmazottak alkalmazásához meghatározott lényeges követelmények eltérnek a kisegítő alkalmazottakra vonatkozó követelményektől.
25.
Ezt követően az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a versenyvizsga-kiírásból kitűnik, hogy ez utóbbi elsősorban a tisztviselőknek és ideiglenes alkalmazottaknak a B. besorolási osztályból A. besorolási osztályba történő osztályváltását szolgálja. Az Elsőfokú Bíróság tehát úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nem gyakorolta helytelenül mérlegelési jogkörét, amikor a versenyvizsga-kiírás III.1. pontjában a versenyvizsgán való részvétel feltételeként tisztviselői vagy ideiglenes alkalmazotti minőség meglétét írta elő, kizárva a kisegítő alkalmazottakat.
26.
Ezen felül az Elsőfokú Bíróság irrelevánsnak ítélte a fellebbező azon érvét, amely szerint a vitatott versenyvizsga, amely egyrészt A. és B. besorolási osztályba tartozó ideiglenes alkalmazottak, másrészt az A. besorolási osztályba tartozó tisztviselők számára állt nyitva, nem csupán B. besorolási osztályból A. besorolási osztályba történő osztályváltási versenyvizsga volt, hanem más jellegű belső versenyvizsga is. Az Elsőfokú Bíróság véleménye szerint ez az érv nem helytálló, mivel azon tisztviselők és ideiglenes alkalmazottak, akik e versenyvizsgán indulhattak, a személyzeti szabályzat 27. cikkének és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 12. cikkének megfelelően már eredeti felvételük alkalmával bizonyították alkalmasságukat, ellentétben a kisegítő alkalmazottakkal.
27.
Következésképpen az Elsőfokú Bíróság arra az álláspontra helyezkedett, hogy mivel ez utóbbi két rendelkezést már a tisztviselők és ideiglenes alkalmazottak eredeti felvételekor is alkalmazták, megalapozatlan a fellebbező azon érve, amely szerint a Bizottság megsértette a fent említett rendelkezésekben meghatározott, minden felvételre irányadó célkitűzést.
28.
Az Elsőfokú Bíróság azt is hozzátette, hogy noha a kisegítő alkalmazottak az intézményben bármilyen feladatot elláthatnak, ez nem elegendő ahhoz, hogy az előmeneteli versenyvizsga szempontjából tisztviselőként vagy ideiglenes alkalmazottként kezeljék őket. Ebből következően, az Elsőfokú Bíróság álláspontja szerint a Bizottságnak jogában állt, hogy a vitatott versenyvizsgán való részvétel lehetőségét azon tisztviselők és ideiglenes alkalmazottak B. besorolási osztályból A. besorolási osztályba történő osztályváltásának körére korlátozza, akik a személyzeti szabályzat 27. cikkének és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 12. cikkének megfelelően már megfeleltek az eredeti felvételi és alkalmazási követelményeknek.
29.
Végül az Elsőfokú Bíróság úgy vélte, hogy a fellebbező tévesen hivatkozott az egyenlő bánásmód elvének megsértésére, mivel a két csoport – egyfelől a tisztviselők és ideiglenes alkalmazottak, másfelől a kisegítő alkalmazottak – jogi helyzete a felvételükkor alkalmazott feltételek különbözősége miatt nem hasonlítható össze.
30.
Ezen tényezők összességére tekintettel az Elsőfokú Bíróság nem tartotta szükségesnek, hogy a második jogalapról határozzon, és a versenyvizsga-eljárás ezt követő aktusaival szembeni kereseti kérelmeket elutasította.
IV – A Bíróság előtti eljárás és a felek kereseti kérelmei
31.
A Bíróság Hivatalához 2007. január 18-án benyújtott fellebbezésével M. Chetcuti a jelen fellebbezést terjesztette elő.
32.
A fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, semmisítse meg a vitatott határozatot, a versenyvizsga-eljárás ezt követő aktusait, és különösen a versenyvizsga-kiírásban megjelölt feltételeknek megfelelő jelölteknek a versenyvizsga-bizottság által megállapított listáját, a betöltendő álláshelyek számát ennek alapján meghatározó bizottsági határozatot, az alkalmas jelölteknek a versenyvizsga-bizottság által a munkája végén meghatározott listáját, valamint a kinevezésre jogosult hatóság által ennek alapján elfogadott kinevezési határozatokat.
33.
A fellebbező továbbá azt kéri, hogy a Bíróság kötelezze a Bizottságot az Elsőfokú Bíróság és a Bíróság előtti eljárás költségeinek viselésére.
34.
A Bizottság kéri a fellebbezés elutasítását és a fellebbező kötelezését a költségek viselésére.
V – Értékelés
35.
Véleményem szerint a fellebbező a fellebbezése alátámasztása érdekében három jogalapra hivatkozik.
36.
Az első jogalapjában a fellebbező azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte a belső versenyvizsga fogalmát, és emiatt abból helytelen jogi következtetéseket vont le.
37.
A második jogalapjában a fellebbező azzal érvel, hogy a megtámadott ítélet sérti az egyenlő bánásmód elvét.
38.
Végül, a harmadik jogalapjában a fellebbező úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság jogilag nem indokolta megfelelően az ítéletét.
39.
Ezt a három jogalapot egymást követően vizsgálom meg.
A – A belső versenyvizsga fogalmának téves értelmezésére alapított első jogalapról
40.
Előzetesen meg kell vizsgálni az első jogalap elfogadhatóságát.
41.
A Bizottság ugyanis úgy véli, hogy az első jogalap elfogadhatatlan, mivel a fellebbező kétségbe vonja a vitatott versenyvizsga Elsőfokú Bíróság általi minősítését. Ugyanakkor a Bizottság szerint az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében kizárólag az Elsőfokú Bíróság rendelkezik hatáskörrel a tényállás megállapítására és értékelésére.
42.
Ezen ítélkezési gyakorlat értelmében az EK 225. cikkből és a Bíróság alapokmánya 58. cikkének első bekezdéséből kitűnik, hogy kizárólag az Elsőfokú Bíróság rendelkezik hatáskörrel egyrészt a tényállás megállapítására, kivéve, ha megállapításainak anyagi pontatlansága a hozzá benyújtott eljárási iratokból ered, másrészt a tények értékelésére (
3
).
43.
A Bíróság hozzátette, hogy amint az Elsőfokú Bíróság megállapította vagy értékelte a tényállást, az EK 225. cikk értelmében a Bíróság rendelkezik hatáskörrel a tények jogi minősítésének és az abból az Elsőfokú Bíróság által levont jogi következtetések felülvizsgálatára (
4
).
44.
A fellebbezésből egyértelműen kitűnik, hogy M. Chetcuti vitatja az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 56. pontjában kifejtett azon megállapítását, miszerint a vitatott versenyvizsga egy olyan versenyvizsga, amelynek „fő célja a B. besorolási osztályból A. besorolási osztályba történő átlépés”. Ennek vitatása érdekében a fellebbező több érvet hoz fel, amelyek annak bizonyítására irányulnak, hogy az Elsőfokú Bíróság helytelenül állapította meg a belső versenyvizsga fogalmának jogi minősítését, és hogy ebből eredően téves jogi következtetéseket vont le.
45.
Mivel valamely tény vagy aktus Elsőfokú Bíróság általi jogi minősítése olyan jogkérdés, amely előterjeszthető a fellebbezési eljárásban (
5
), az a véleményem, hogy a jogalap elfogadható.
46.
Ezen első jogalapban a fellebbező úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a személyzeti szabályzat 4. cikke és 29. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett „intézményen belüli versenyvizsga” fogalmát, és ebből eredően abból téves jogi következtetéseket vont le.
47.
Ezen jogalap alátámasztására több érvet hoz fel.
48.
A fellebbező elsősorban azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy a megtámadott ítélet 56. pontjában a versenyvizsga természetének megállapítása céljából egy szubjektív szempontra, mégpedig a versenyvizsga-kiírásban megjelölt fő célkitűzésre támaszkodott. Ezen minősítésre támaszkodva az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy a jelöltek mely köre vehet részt jogszerűen a vitatott versenyvizsgán. A fellebbező véleménye szerint a vitatott versenyvizsga természetét magában a versenyvizsga kiírásban előírt objektív, a betöltendő munkakör igényeinek megfelelően megállapított részvételi feltételek alapján kellett volna meghatározni.
49.
Másodlagosan kifejti, hogy még ha feltételezzük is, hogy a versenyvizsga elsődleges célja a B. besorolási osztályból az A. besorolási osztályba történő átlépés volt, akkor is igaz, hogy egyben tisztviselői kinevezésre irányuló versenyvizsgáról is szó volt, és így az „belső versenyvizsgának” minősítendő. Ebből következően, a Rauch kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (
6
) és a Van Huffel kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (
7
) alapján kialakult ítélkezési gyakorlat értelmében a kisegítő alkalmazottakat jogszerűen nem lehetett volna kizárni e versenyvizsgából.
50.
Véleményem szerint ez az érv megalapozatlan.
51.
Először is, az Elsőfokú Bíróság a minden egyes felvételi eljárásra irányadó elvek felidézésével indított.
52.
Így az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 48. pontjában emlékeztetett arra, hogy „a személyzeti szabályzat 27. cikke által az összes felvételi eljárásra vonatkozóan meghatározott cél tiszteletben tartása érdekében, azaz hogy »az intézmények részére olyan tisztviselők munkáját biztosítsák, akik megfelelnek az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek«, a tisztviselők felvétele szükségszerűen a lehető legszélesebb alapon kell, hogy történjen. Következésképpen, az »intézményen belüli versenyvizsga« kifejezés főszabály szerint – bármilyen címen – az intézmény szolgálatában álló összes személyre vonatkozik”.
53.
Majd a megtámadott ítélet 49. pontjában az Elsőfokú Bíróság arra emlékeztetett, hogy „[m]indazonáltal a személyzeti szabályzat az intézmények számára széles mérlegelési jogkört biztosít a betöltendő munkakörök igényeinek megfelelő alkalmassági szempontok meghatározása, és ezen szempontok függvényében, illetve általánosabban a szolgálati érdek függvényében a versenyvizsgák módjának és feltételeinek meghatározása terén” (
8
). Az Elsőfokú Bíróság ezt követően pontosította, hogy ez a jogkör különösen akkor gyakorolható, amikor a kinevezésre jogosult hatóság a versenyvizsgát kiírja, és meghatározza a versenyvizsgán való részvétel feltételeit (
9
).
54.
Amint arra az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 50. pontjában helyesen emlékeztet, a kinevezésre jogosult hatóság számára biztosított mérlegelési jogkörnek összeegyeztethetőnek kell lennie különösen a személyzeti szabályzat 27. cikkének és 29. cikke (1) bekezdésének kötelező érvényű rendelkezéseivel.
55.
Ezen elvek fényében mondta ki az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 56. pontjában azt, hogy a versenyvizsga-kiírásból egyértelműen kitűnt, hogy B. besorolási osztályból A. besorolási osztályba történő, belső osztályváltási versenyvizsgáról volt szó, amely arra irányult, hogy a tisztviselők és az ideiglenes alkalmazottak számára, akik a kisegítő alkalmazottakkal ellentétben már bizonyították az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek való megfelelést, lehetővé tegye, hogy B. besorolási osztályból A. besorolási osztályba lépjenek át.
56.
Véleményem szerint az Elsőfokú Bíróság az intézményen belüli versenyvizsga fogalmát helyesen minősítette.
57.
A személyzeti szabályzat 29. cikke (1) bekezdésének szövege ugyanis azt mutatja, hogy a kinevezésre jogosult hatóság a versenyvizsga módjának meghatározása terén széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik. Ezen rendelkezés értelmében a kinevezésre jogosult hatóság, miután megvizsgálta, hogy a beosztás betölthető-e előléptetéssel, vagy az intézmények közötti áthelyezéssel, hogy tartsanak-e az intézményen belüli versenyvizsgát, illetve milyen áthelyezésre vonatkozó kérelmeket nyújtottak be a három Közösség többi intézményének tisztviselői, megnyitja a vagy képesítéseken, vagy vizsgákon, vagy mind képesítéseken, mind vizsgákon alapuló versenyvizsgára vonatkozó eljárást. A versenyvizsgákra vonatkozó eljárást a III. melléklet állapítja meg. Ugyanakkor kimondja, hogy ezen eljárás a jövőbeli felvétel számára történő tartalékképzés céljából is lefolytatható.
58.
A Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a „lehetőség” kifejezés használata nyilvánvalóan arra utal, hogy a kinevezésre jogosult hatóság nem köteles egy adott eljáráshoz ragaszkodni, hanem több eljárás közül választhatja ki azt, amely számára a legalkalmasabb pályázatok megszerzését teszi lehetővé (
10
), mivel a lényeg az, hogy az eljárás minden egyes esetben az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeivel rendelkező személyek kinevezéséhez vezessen (
11
).
59.
Ugyanakkor a Bíróság egy osztályváltási versenyvizsga ügyében úgy határozott, hogy a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik az újonnan kialakított munkakörök igényeinek megfelelő alkalmassági szempontok meghatározása terén, illetve ebből következően ezen szempontok és a szolgálati érdek függvényében a versenyvizsgán való részvétel feltételeinek megállapítása terén (
12
).
60.
Sőt, felidézendő, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a kinevezésre jogosult hatóság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeivel rendelkező pályázók felkutatása terén (
13
).
61.
A jelen ügyben a vitatott versenyvizsga címe egyértelmű, hiszen egy intézményen belül B. besorolási osztályból A. besorolási osztályba való átlépésre irányuló versenyvizsgáról van szó.
62.
Ugyanakkor, amint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 56. pontjában kimondta, a vitatott versenyvizsgán a tisztviselők és az ideiglenes alkalmazottak vehettek részt, mivel a személyzeti szabályzat 27. cikke és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 12. cikke értelmében ezek a személyek az eredeti felvételükkor már bizonyították, hogy eleget tesznek az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek, szemben a kisegítő alkalmazottakkal, akiktől ezen tulajdonságok egyikét sem követelik meg a felvétel alkalmával.
63.
Ilyen körülmények között úgy vélem, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen tekinthette úgy a megtámadott ítélet 56. és 57. pontjában, hogy a vitatott versenyvizsga B. besorolási osztályból A. besorolási osztályba történő, osztályváltási, belső versenyvizsgának minősül, és hogy következésképpen a Bizottság nem követett el mérlegelési hibát jogkörének gyakorlása során, amikor előírta, hogy csakis e két csoport vehet részt a versenyvizsgán.
64.
Hozzáteszem, hogy a Bizottság a tanácsosi tartaléklista képzése érdekében a személyi szabályzat 45. cikke értelmében választhatta volna az előléptetés útján történő felvételt, ami a felvételt kizárólag a tisztviselőkre korlátozta volna, mivel az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek nem tartalmaznak ennek megfelelő rendelkezéseket az ideiglenes alkalmazottakra nézve.
65.
A Bizottság azzal, hogy a tisztviselők és az ideiglenes alkalmazottak számára nyitva álló, osztályváltásra irányuló, belső versenyvizsga mellett határozott, az intézmény számára biztosította a lehető legszélesebb alapon történő választás útján a legalkalmasabb pályázatok versenyét.
66.
Másodsorban a fellebbező úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a kisegítő alkalmazottaknak a vitatott versenyvizsgából való kizárása azért volt indokolt, mert ez utóbbiak a tisztviselőkkel és az ideiglenes alkalmazottakkal ellentétben már az eredeti felvételükkor nem bizonyíthatták, hogy eleget tesznek az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek. A fellebbező vitatja azt, hogy az ezen igényeknek való megfelelés feltétele levezethető a betöltendő munkakörök, illetve általánosabban a szolgálati érdek követelményeiből. Véleménye szerint a B. besorolási osztályba tartozó tisztviselők és az ideiglenes alkalmazottak kizárólag a B. besorolási osztályba tartozó munkakörök betöltésére vonatkozóan bizonyították alkalmasságukat. Az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményei bizonyítékának az előválogatási és kiválasztási vizsgákon való sikeres részvételnek kellene lennie.
67.
E pontban nem értek egyet.
68.
Úgy vélem, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 59. és 60. pontjában érvényesen tekinthette úgy, hogy a Bizottság nem sértette meg a személyzeti szabályzat 27. cikke és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 12. cikke által az összes felvételi eljárásra vonatkozóan meghatározott cél tiszteletben tartását.
69.
Emlékeztetek arra, hogy ezen két rendelkezés értelmében a felvétel során arra kell törekedni, hogy az intézmények részére olyan tisztviselők és ideiglenes alkalmazottak munkáját biztosítsák, akik megfelelnek az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek.
70.
Ugyanakkor, bár igaz, hogy az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 55. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében a kisegítő alkalmazottaknak a felvételükkor biztosítaniuk kell, hogy a tevékenységük kifejtéséhez megkövetelt erkölcsi követelményeknek megfelelnek, az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek azonban egyáltalán nem említik, hogy ezen alkalmazottaknak ugyanilyen jellemzőkkel kellene bírniuk.
71.
A fellebbező arra hivatkozik, hogy az eredeti felvételre vonatkozó kritérium nem releváns, mivel a betöltendő munkakör igényeiből, illetve általánosabban a szolgálati érdekből nem következik az, hogy a pályázóknak az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek kell megfelelniük.
72.
Felidézendő, hogy a kinevezésre jogosult hatóság széles mérlegelési jogkörrel bír a szolgálati érdek meghatározása terén. Következésképpen, az Elsőfokú Bíróság felülvizsgálatának azon kérdésre kell korlátozódnia, hogy a kinevezésre jogosult hatóság a nem kifogásolható kereteken belül maradt-e, és a jogkörével nem élt-e nyilvánvalóan hibásan (
14
).
73.
Amint az a megtámadott ítélet 15. pontjából kitűnik, a vitatott versenyvizsga tartaléklista képzését szolgálja, és nem meghatározott munkakör betöltésére irányul. Ebben a vonatkozásban hivatkozom arra, hogy a versenyvizsga-kiírás nem tartalmazott oklevelekre vagy sajátos képzettségekre vonatkozó követelményt. Tartaléklista képzésekor ugyanis a részvételre vonatkozó feltételek annak előírására vonatkoznak, hogy a pályázók általános alkalmassággal rendelkezzenek (
15
). A Bizottsághoz hasonlóan úgy vélem, hogy az eredeti felvétellel kapcsolatos követelmények, azaz az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek bizonyítása, a pályázók részvételének elfogadása tekintetében tehát helytálló szempontoknak minősülnek.
74.
Következésképpen az az álláspontom, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen tekintette úgy, hogy a Bizottság nem sértette meg a személyzeti szabályzat 27. cikke és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 12. cikke által meghatározott célt.
75.
Harmadsorban a fellebbező úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen utasította el a fellebbező azon érvelését, miszerint, mivel a kisegítő alkalmazottak az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 3. cikke értelmében mindenfajta feladatot végezhetnek, amennyiben felvételük nem valamely tisztviselő helyettesítésére szolgál, ezen alkalmazottak helyzete a tisztviselők és az ideiglenes alkalmazottak helyzetéhez hasonlítható. A fellebbező ebben a vonatkozásban megállapítja, hogy a B. besorolási osztályba tartozó tisztviselők és ideiglenes alkalmazottak nem bizonyították az A. besorolási osztályhoz tartozó feladatok ellátására vonatkozóan az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek való megfelelést, ennek ellenére részt vehettek a vitatott versenyvizsgán.
76.
Emlékeztetek arra, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 61. pontjában a fellebbező érvelését azzal az indokkal utasította el, hogy „az a tény, hogy a kisegítő alkalmazottak bármilyen feladatot elláthatnak az intézményben, nem elegendő ahhoz, hogy az előmeneteli versenyvizsga szempontjából tisztviselőként vagy ideiglenes alkalmazottként kezeljék őket. Ily módon a Bizottságnak jogában állt, hogy az A. besorolási osztályba való előléptetésre irányuló vitatott versenyvizsgán való részvétel lehetőségét azon tisztviselők és ideiglenes alkalmazottak körére korlátozza, akik a személyzeti szabályzat 27. cikke és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 12. cikke értelmében az eredeti felvételükkor már megfeleltek e követelményeknek, függetlenül az általuk betöltött munkakörtől”.
77.
Emlékeztetek továbbá arra, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 49. és 56. pontjában arra hivatkozott, hogy a személyzeti szabályzat széles mérlegelési jogkört biztosít a kinevezésre jogosult hatóság számára a betöltendő beosztáshoz szükséges alkalmassági követelmények megállapítása terén, és hogy a tisztviselőkkel és az ideiglenes alkalmazottakkal ellentétben a kisegítő alkalmazottaknak a felvételükkor nem kellett bizonyítaniuk az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek való megfelelést.
78.
Ugyanakkor az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 52. pontjában helyesen hivatkozott arra, hogy a Közösség által alkalmazott személyek minden egyes csoportja a közösségi igazgatás jogos szükségleteinek, és a betöltendő – állandó vagy ideiglenes – feladatok természetének felel meg.
79.
Következésképpen a fellebbező érvelését megalapozatlannak tartom.
80.
Mindezen tényezőkre tekintettel az álláspontom az, hogy az első jogalap elfogadható, de megalapozatlan.
B – Az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított második jogalapról
81.
A fellebbező véleménye szerint az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 62. pontjában tévesen ítélte meg úgy, hogy a tisztviselők és az ideiglenes alkalmazottak jogi helyzete a felvételük eltérő körülményei miatt nem hasonlítható a kisegítő alkalmazottak helyzetéhez, és ezáltal megsértette az egyenlő bánásmód elvét.
82.
Amint azt a Bíróság kimondta, bár az egyenlő bánásmód elve a közösségi közszolgálati jogban alkalmazandó általános alapelv, a hátrányos megkülönböztetésnek azonban az is feltétele, hogy azonos vagy összehasonlítható helyzeteket eltérően kezeljenek (
16
).
83.
Az egyenlőség elve különösen akkor sérül, ha lényeges különbséget fel nem mutató tény- vagy joghelyzetben lévő személyek két kategóriája különböző bánásmódban részesül a felvételi eljárás alkalmával (
17
).
84.
Felmerül tehát a kérdés, hogy egyrészről a tisztviselők, illetve az ideiglenes alkalmazottak, másrészről a kisegítő alkalmazottak azonos vagy összehasonlítható helyzetben vannak-e.
85.
Álláspontom szerint nem.
86.
Ugyanis, amint arra az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 53. pontjában helyesen hivatkozott, a személyzeti szabályzat 27. cikkéből és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 12. cikkéből az következik, hogy a tisztviselők és az ideiglenes alkalmazottak felvételére vonatkozóan megállapított fő követelmények eltérnek a kisegítő alkalmazottakkal szemben támasztott követelményektől, mivel ez utóbbiaknak a másik két csoporttal ellentétben a felvételükkor nem kell bizonyítaniuk az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek való megfelelést.
87.
Láttuk, hogy az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 55. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében a kisegítő alkalmazottaknak a felvételük érdekében csupán azt kell biztosítaniuk, hogy a feladataik ellátásához megkövetelt erkölcsi követelményeknek megfelelnek.
88.
Hozzáteszem azonban, hogy egyrészről a tisztviselők, illetve az ideiglenes alkalmazottak jogállása, másrészről pedig a kisegítő alkalmazottak jogállása között jelentős különbségek vannak.
89.
A személyzeti szabályzat 6. cikkéből és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 9. cikkéből ugyanis kitűnik, hogy a létszámtáblázatban megjelölt állást betöltő tisztviselőkkel és ideiglenes alkalmazottakkal ellentétben a kisegítő alkalmazottak e táblázatban nem szerepelnek. A Bíróság ugyanakkor úgy ítélte meg, hogy az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 3. cikke értelmében kisegítő alkalmazottnak tekintendő a valamely intézményben feladatokat ellátó, de nem a költségvetés adott intézményre vonatkozó részéhez mellékelt létszámtáblázatban felsorolt beosztás betöltésére felvett alkalmazott (
18
).
90.
A Bíróság hozzátette, hogy az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 52. cikke értelmében valamely kisegítő alkalmazott tényleges alkalmazási ideje nem haladhatja meg a feladatait ideiglenesen ellátni képtelen tisztviselő vagy ideiglenes alkalmazott helyettesítésének időtartamát, illetve minden más esetben az egy évet (
19
).
91.
A Bíróság ebből azt a következtetést vonta le, hogy a kisegítő alkalmazotti szerződés jellegzetessége tehát az alkalmazás időtartamának bizonytalansága, mivel e szerződés csupán rövid idejű helyettesítés, vagy átmeneti jellegű, vagy sürgősséget igénylő, vagy pontosan meg nem határozott igazgatási feladatok ellátása céljából vehető igénybe (
20
).
92.
Továbbá megjegyzendő, hogy egyrészről a kisegítő alkalmazotti jogállás, másrészről pedig a tisztviselői, illetve az ideiglenes alkalmazotti jogállás között eltérések mutatkoznak, különösen az értékelést, az előmenetelt és a nyugdíjjogosultságot illetően. Míg a tisztviselőket és az ideiglenes alkalmazottakat értékelik, nyitva áll számukra az előmenetel lehetősége, és a szolgálati idő alapján nyugdíjra jogosultak (
21
), az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek ilyen fajta rendelkezéseket egyáltalán nem írnak elő a kisegítő alkalmazottak tekintetében.
93.
A kisegítő alkalmazotti jogállást a közösségi intézmények pillanatnyi szükségleteinek való megfelelés érdekében hozták létre, és az ilyen alkalmazott tevékenysége nem huzamos idejű.
94.
Továbbá az a véleményem, hogy a tisztviselők és az ideiglenes alkalmazottak a kisegítő alkalmazottakhoz képest eltérő jogi helyzetben vannak.
95.
Ezek alapján úgy vélem, hogy az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott ítélet 62. pontjában úgy ítélte meg, hogy a tisztviselők és az ideiglenes alkalmazottak jogi helyzete a kisegítő alkalmazottak jogi helyzetével a felvételükkor alkalmazott feltételek különbözősége miatt nem hasonlítható össze.
96.
Következésképpen, a fenti tényezőkre tekintettel úgy vélem, hogy a második jogalapot, mint megalapozatlant, el kell utasítani.
C – A megtámadott ítélet indokolásának hiányára alapított harmadik jogalapról
97.
Úgy érthető, hogy a fellebbező a harmadik jogalapjában azzal érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság nem adott választ a fellebbező azon érveire, amelyek a Bizottság azon elméletének megdöntésére irányultak, miszerint a versenyvizsga-kiírásban az általános alkalmasságra vonatkozó követelmények – mint például az egyetemi oklevél – hiányát az magyarázza, hogy a tisztviselők és az ideiglenes alkalmazottak az eredeti felvételükkor már bizonyították, hogy eleget tesznek az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek.
98.
A fellebbező az elsőfokú eljárásban tévesnek tekintette a Bizottság azon érvelését, miszerint ezt a hiányt az magyarázza, hogy a tisztviselők és az ideiglenes alkalmazottak az eredeti felvételükkor már bizonyították, hogy eleget tesznek az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek.
99.
A fellebbező tehát az Elsőfokú Bíróság előtt azt állította, hogy ezt a hiányt nem magyarázza az, hogy a tisztviselők és az ideiglenes alkalmazottak az eredeti felvételükkor már bizonyították alkalmasságukat, mivel a versenyvizsgán a B. besorolási osztályba tartozó tisztviselők vehetnek részt, és ezen besorolási osztályba való felvételhez nem szükséges felsőfokú végzettség.
100.
A fellebbező véleménye szerint ezen feltételek hiánya annak tudható be, hogy a Bizottság úgy tekintette, hogy tisztviselőként, ideiglenes alkalmazottként vagy kisegítő alkalmazottként megszerzett öt év szolgálati idő a személyzeti szabályzat 5. cikke értelmében releváns szakmai tapasztalatnak minősül. A fellebbező továbbá úgy értékelte, hogy a sajátos feltételek hiányát az magyarázza, hogy a Bizottság szándéka nem arra irányult, hogy a megüresedett beosztást közvetlenül betöltse, hanem arra, hogy olyan tartaléklistát képezzen, amely tekintetében a részvételi feltételek az általános alkalmasság követelményére korlátozódtak.
101.
Ugyanakkor a fellebbező azt állította, hogy a tisztviselők felvételére irányuló versenyvizsgának kötelező jelleggel meg kell felelnie a személyzeti szabályzat 27. cikkében meghatározott célkitűzésnek. Következésképpen lényegtelen, hogy ezen célkitűzés teljesítését a tisztviselők és az ideiglenes alkalmazottak esetében már megvizsgálták, a kisegítő alkalmazottak esetében azonban nem, mivel a vitatott belső versenyvizsga éppen ezen vizsgálat lehetőségét biztosította.
102.
Először is emlékeztetni kell arra, hogy jogi kérdés az, hogy az Elsőfokú Bíróság ítéletének indokolása ellentmondásos vagy hiányos-e, amelyre ily módon, a fellebbezés keretében lehet hivatkozni (
22
).
103.
Továbbá emlékeztetek arra, hogy a Bíróság alapokmányának 36. cikke értelmében, amely ezen alapokmány 53. cikke értelmében az Elsőfokú Bíróságra is alkalmazandó, „[a]z ítéleteket indokolni kell”.
104.
Ugyanakkor, az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az Elsőfokú Bíróság ítéletének indokolása világosan és egyértelműen kell, hogy megjelenítse ennek érvelését annak érdekében, hogy az érintettek megismerhessék a meghozott határozatok indokait, és hogy a Bíróság gyakorolhassa a bírósági felülvizsgálatot (
23
).
105.
Ebből következően meg kell tehát vizsgálni, hogy az Elsőfokú Bíróság elmulasztotta-e a fellebbező érvelésére való válaszadást.
106.
Az Elsőfokú Bíróság, miután a megtámadott ítélet 48. pontjában felidézte, hogy az intézménynek a személyzeti szabályzat 27. cikke által kitűzött cél tiszteletben tartása érdekében a lehető legszélesebb alapon kell toboroznia, az ítéletének 53. pontjában úgy tekintette, hogy „amint az külön-külön a személyzeti szabályzat 27. cikkéből és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 12. cikkéből következik, a tisztviselők és ideiglenes alkalmazottak alkalmazásához meghatározott lényeges követelmények eltérnek a kisegítő alkalmazottakra vonatkozó követelményektől. A kisegítő alkalmazottakkal ellentétben, akikkel szemben ilyen követelményeket nem támasztanak, a fent hivatkozott két rendelkezés előírja, hogy a tisztviselők és az ideiglenes alkalmazottak felvétele arra kell, hogy irányuljon, hogy az intézmények részére olyan tisztviselők munkáját biztosítsák, akik megfelelnek az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek”.
107.
Majd miután a versenyvizsgát „B. besorolási osztályból A. besorolási osztályba történő, osztályváltási, belső versenyvizsgának” minősítette, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 59. és 60. pontjában úgy ítélte meg, hogy ezen versenyvizsgára kizárólag a tisztviselők és az ideiglenes alkalmazottak jelentkezhettek, mivel pontosan e két csoport bizonyíthatta az eredeti felvételekor, hogy a személyzeti szabályzat 27. cikkének és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 12. cikkének megfelelően az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek eleget tesznek.
108.
Az indokolási kötelezettség nem kötelezi az Elsőfokú Bíróságot arra, hogy olyan magyarázatot adjon, amely egyenként és kimerítően követi a felek által előadott összes érvet. Az Elsőfokú Bíróság indokolása lehet közvetett is, amennyiben lehetővé teszi az érdekelt felek számára, hogy megismerjék az adott intézkedés indokait, és lehetővé teszik a hatáskörrel rendelkező bíróság számára a bírói felülvizsgálat gyakorlását (
24
).
109.
Az Elsőfokú Bíróság bizonyára nem válaszolt részletesen az M. Chetcuti által előadott összes érvre. Elegendő azonban azt megállapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 59. és 60. pontjában egyértelműen megerősítette a Bizottság álláspontját. Kifejtette, hogy a tisztviselők és az ideiglenes alkalmazottak, a kisegítő alkalmazottakkal ellentétben, kötelesek az eredeti felvételükkor azt bizonyítani, hogy a személyzeti szabályzat 27. cikkének és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 12. cikkének megfelelően az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek eleget tesznek.
110.
Amint azt megfigyelhettük, az Elsőfokú Bíróság elemzése különösen azon indokok kifejtésében állt, amelyek alapján kizárólag a tisztviselők és az ideiglenes alkalmazottak jelentkezhettek a vitatott versenyvizsgára, illetve annak bizonyításában állt, hogy az összes felvételi eljárásra vonatkozóan meghatározott célt figyelembe vették, ugyanakkor felidézve, hogy a kinevezésre jogosult hatóság a versenyvizsga módjának meghatározása terén széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik.
111.
Az Elsőfokú Bíróság ebből tehát arra következtethetett, hogy a Bizottság jogában állt, hogy a vitatott versenyvizsgán való részvétel lehetőségét a tisztviselők és ideiglenes alkalmazottak körére korlátozza, és hogy az összes felvételi eljárásra vonatkozóan meghatározott célkitűzés, vagyis az említett jellemzőkkel való rendelkezés teljesült.
112.
A fellebbező továbbá azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy nem adott választ azon érvelésére, miszerint a versenyvizsga-kiírás bizonyos belső ellentmondásokat mutat annyiban, amennyiben az első részvételi feltétellel kizárta a kisegítő alkalmazottakat, az ezen alkalmazottak által szerzett tapasztalatnak a szakmai tapasztalatba való beszámíthatóságát azonban elismerte.
113.
Úgy vélem, hogy ez az érvelés megalapozatlan.
114.
Láttuk ugyanis, hogy az Elsőfokú Bíróság az egész elemzése során gondosan kifejtette azon okokat, amelyek alapján a Bizottság nem lépte túl a hatáskörét azáltal, hogy kizárólag a tisztviselők és az ideiglenes alkalmazottak részvételét tette lehetővé, mégpedig azzal az indokkal – idézzük fel –, hogy e két csoport már bizonyíthatta az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek való megfelelést.
115.
A tisztviselők és az ideiglenes alkalmazottak szolgálati idejének kiszámítása során a kisegítő alkalmazotti szakmai tapasztalat figyelembevétele nem változtat azon, hogy a kisegítő alkalmazottakkal ellentétben az említett két csoport adott pillanatban bizonyította a személyzeti szabályzat 27. cikke és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 12. cikke értelmében a felvételhez megkövetelt alkalmasságát.
116.
Ugyanakkor, az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek alapján felvett alkalmazott szolgálati idejének figyelembe vétele a szolgálati érdek követésének megfelelő eszköze (
25
).
117.
E két feltétel tehát nem mond ellent egymásnak, hanem kiegészíti egymást. Ugyanígy, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 61. pontjában helyesen ítélhette meg úgy, hogy noha a kisegítő alkalmazottak bármilyen feladatot elláthatnak az intézményben, ez nem elegendő ahhoz, hogy a tisztviselőkhöz vagy az ideiglenes alkalmazottakhoz legyenek hasonlíthatók, mivel e két csoport a kisegítő alkalmazottakkal ellentétben az eredeti felvételükkor már bizonyították, hogy eleget tesznek az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek.
118.
Következésképpen azt javasolom a Bíróságnak, hogy ezt a jogalapot mint megalapozatlant utasítsa el.
VI – A költségekről
119.
A Bíróság eljárási szabályzata 122. cikkének első bekezdése szerint a Bíróság a fellebbezési eljárásban határoz a költségekről.
120.
Ugyanezen szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési eljárásra megfelelően alkalmazandó 69. cikk 2. §-ának megfelelően a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
121.
Az eljárási szabályzat 70. cikke értelmében a Közösségek és azok alkalmazottai közötti jogvitákban az intézmények maguk viselik saját költségeiket.
122.
Ugyanezen szabályzat 122. cikkének második bekezdése értelmében azonban a 70. cikk nem alkalmazandó valamely intézmény tisztviselője vagy egyéb alkalmazottja által ezen intézménnyel szemben előterjesztett fellebbezésekre.
123.
Mivel M. Chetcuti véleményem szerint pervesztes lett, a Bizottság kereseti kérelmének megfelelően őt kell kötelezni a költségek viselésére.
VII – Végkövetkeztetések
124.
A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javasolom, hogy a Bíróság a következőképpen határozzon:
„1)
A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
2)
A Bíróság M. Chetcutit kötelezi a fellebbezés költségeinek viselésére.”
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	A T-357/04. sz., Chetcuti kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT-KSZ 2006., I-A-2-255. és II-A-2-1323. o.), a továbbiakban: megtámadott ítélet.
(
3
)	Lásd különösen az ítélet (C-167/04. P. sz., JCB Service kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 21-én hozott EBHT 2006., I-8935. o.)106. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
4
)	Ugyanott.
(
5
)	Lásd a C-154/99. P. sz., Politi kontra Európai Képzési Alapítvány ügyben 2000. június 29-én hozott ítélet (EBHT 2000., I-5019. o.) 11. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
6
)	A 16/64. sz. ügyben 1965. március 31-én hozott ítélet (EBHT 1965., 179. o.).
(
7
)	A T-142/00. sz. ügyben 2001. november 15-én hozott ítélet (EBHT-KSZ 2001., I-A-219. és II-1011. o.).
(
8
)	A T-56/89. sz., Bataille és társai kontra Parlament ügyben 1990. november 8-án hozott ítélet (EBHT 1990., II-597. o.) 42. pontja, a T-207/95. sz., Ibarra Gil kontra Bizottság ügyben 1997. február 5-én hozott ítélet (EBHT-KSZ 1997., I-A-13. és II-31. o.) 66. pontja és a T-256/01. sz., Pyres kontra Bizottság ügyben 2005. február 15-én hozott ítélet (EBHT-KSZ 2005., I-A-23. és II-99. o.) 36. pontja.
(
9
)	A T-214/99. sz., Carrasco Benitez kontra Bizottság ügyben 2000. november 21-én hozott ítélet (EBHT-KSZ 2000., I-A-257. és II-1169. o.) 52. pontja és a fent hivatozott Van Huffel kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 51. pontja.
(
10
)	Lásd különösen a C-174/99. P. sz., Parlament kontra Richard ügyben 2000. július 13-án hozott ítélet (EBHT 2000., I-6189. o.) 38. pontját. Lásd még a T-372/00. sz., Campolargo kontra Bizottság ügyben 2002. április 23-án hozott ítélet (EBHT-KSZ 2002., I-A-49. és II-223. o.) 93. és 98. pontját.
(
11
)	Lásd a 12/64. és 29/64. sz., Ley kontra Bizottság ügyben 1965. március 31-én hozott ítéletet (EBHT 1965., 143. és 161. o.), a 10/82. sz., Mogensen és társai kontra Bizottság ügyben 1983. július 14-én hozott ítélet (EBHT 1983., 2397. o.) 9. pontját és a 135/87. sz., Vlachou kontra Számvevőszék ügyben 1988. június 8-án hozott ítélet (EBHT 1988., 2901. o.) 23. pontját.
(
12
)	Lásd a 90/74. sz., Deboeck kontra Bizottság ügyben 1975. október 16-án hozott ítélet (EBHT 1975., 1123. o.) 29. pontját.
(
13
)	Az Elsőfokú Bíróság T-248/02. sz., Faita kontra CES ügyben 2003. november 11-én hozott ítéletének (EBHT-KSZ 2003., I-A-281. és II-1365. o.) 45. pontja.
(
14
)	Lásd a T-237/95. sz., Carbajo Ferrero kontra Parlament ügyben 1997. június 12-én hozott ítélet (EBHT-KSZ 1997., I-A-141. és II-429. o.) 99. pontját és a T-258/03. sz., Mausolf kontra Europol ügyben 2005. március 1-jén hozott ítélet (EBHT-KSZ 2005., I-A-45. és II-189. o.) 49. pontját.
(
15
)	A T-40/96. és a T-55/96. sz., Kerros és Kohn-Bergé kontra Bizottság ügyben 1997. március 6-án hozott ítélet (EBHT-KSZ 1997., I-A-47. és II-135. o.) 43. pontja.
(
16
)	A 198/81–202/81. sz., Micheli és társai kontra Bizottság ügyben 1982. december 2-án hozott ítélet (EBHT 1982., 4145. o.) 5. pontja.
(
17
)	A 66/83–68/83. és 136/83–140/83. sz., Hattet és társai kontra Bizottság ügyben 1985. július 11-én hozott ítélet (EBHT 1985., 2459. o.) 24. pontja. Lásd még az Elsőfokú Bíróság T-18/89. és T-24/89. sz., Tagaras kontra Bíróság ügyben 1991. február 7-én hozott ítéletének (EBHT 1991., II-53. o.) 68. pontját; a T-159/95. sz., Dricot és társai kontra Bizottság ügyben 1997. december 17-én hozott ítéletének (EBHT-KSZ 1997., I-A-385. és II-1035. o.) 83. és 98. pontját; a T-225/95. sz., Chiou kontra Bizottság ügyben 1997. december 17-én hozott ítéletének (EBHT-KSZ 1997., I-A-423. és II-1135. o.) 48. és 66. pontját, és a T-381/00. sz., Wasmeier kontra Bizottság ügyben 2002. július 11-én hozott ítéletének (EBHT-KSZ 2002., I-A-125. és II-677. o.) 122. pontját.
(
18
)	A 17/78. sz., Deshormes kontra Bizottság ügyben 1979. február 1-jén hozott ítélet (EBHT 1979., 189. o.) 35. pontja.
(
19
)	Uo., 36. pont. Megjegyzendő, hogy az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek értelmében a kisegítő alkalmazottak alkalmazási idejének maximuma három év lett minden olyan esetben, amelyben nem valamely tisztviselő vagy ideiglenes alkalmazott helyettesítéséről van szó (az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 52. cikkének b) pontja).
(
20
)	A fent hivatkozott Deshormes kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 37. pontja.
(
21
)	Lásd a tisztviselőket illetően a személyzeti szabályzat 43., 44. és 77. cikkét, és az ideiglenes alkalmazottakat illetően az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 15., 20. és 39. pontját.
(
22
)	Lásd a C-3/06. P. sz., Groupe Danone kontra Bizottság ügyben 2007. február 8-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-1331. o.)45. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
23
)	Lásd ebben a vonatkozásban a C-259/96. P. sz., Tanács kontra de Nil és Impens ügyben 1998. május 14-én hozott (EBHT 1998., I-2915. o.) 32–34. pontját és a C-449/98. P. sz., IECC kontra Bizottság ügyben 2001. május 17-én hozott ítélet (EBHT 2001., I-3875. o.) 70. pontját, valamint a Bíróság elnöke által a C-149/95. P (R). sz., Bizottság kontra Atlantic Container Line és társai ügyben 1995. július 19-én hozott végzés (EBHT 1995., I-2165. o.) 58. pontját, a C-268/96. P (R). sz., SCK és FNK kontra Bizottság ügyben 1996. október 14-én hozott végzés (EBHT 1996., I-4971. o.) 52. pontját és a C-159/98. P (R). sz., Holland Antillák kontra Tanács ügyben 1998. június 25-én hozott végzés (EBHT 1998., I-4147. o.)70. pontját.
(
24
)	A fent hivatkozott Groupe Danone kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 46. pontja. Lásd még a C-204/00. P., C-205/00. P., C-211/00. P., C-213/00. P., C-217/00. P. és C-219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság ügyben 2004. január 7-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-123. o.) 372. pontját.
(
25
)	A fent hivatkozott Kohn-Bergé kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 47. pontja.