62024CJ0743_RES
C‑743/24. sz. [Alchaster II] (
i
) ügy
Minister for Justice and Equality
kontra
MA
(a Supreme Court [Írország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
A Bíróság ítélete (nagytanács), 2025. április 3.
„Előzetes döntéshozatal – Az egyrészről az Európai Unió és az Európai Atomenergia‑közösség, és másrészről Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága közötti kereskedelmi és együttműködési megállapodás – Valamely személy Egyesült Királyságnak való átadása büntetőeljárás lefolytatása céljából – Alapvető jog megsértésének veszélye – Az Európai Unió Alapjogi Chartája 49. cikke (1) bekezdésének második mondata – A bűncselekmények és büntetések törvényességének elve – A feltételes szabadságra bocsátás rendszerének az elítéltre nézve hátrányos módosítása”
Alapvető jogok – Alapjogi Charta – A bűncselekmények és büntetések törvényességének elve – Mind az Alapjogi Charta, mind pedig az Emberi Jogok Európai Egyezménye általi elismerés – Azonos értelem és hatály – A Charta által biztosított védelmi szint, amely nem sérti az ezen egyezmény által biztosított védelmi szintet
(Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 49. cikk, (1) bekezdés)
(lásd: 24. pont)
Büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Az Egyesült Királysággal kötött kereskedelmi és együttműködési megállapodás – Az elítélt vagy gyanúsított személyeknek a kibocsátó igazságügyi hatóságok részére történő átadása – Az alapvető jogok és jogelvek tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettség – Az elfogatóparancs végrehajtásának az Alapjogi Charta 49. cikke (1) bekezdése sérelmének veszélye miatti megtagadása – Feltételek – A kiszabható büntetés mértékének visszaható hatályú módosítása – Az eredetileg kiszabható büntetésnél szigorúbb büntetés valós veszélye – A feltételes szabadságra bocsátás rendszerének módosítása esetén súlyosabb büntetés kiszabása – Feltételek
(Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 49. cikk, (1) bekezdés; az EU és az Egyesült Királyság közötti kereskedelmi és együttműködési megállapodás)
(lásd: 25–47. pont és a rendelkező rész)
Összefoglalás
A Supreme Court (legfelsőbb bíróság, Írország) előzetes döntéshozatal iránti kérelme alapján nagytanácsban eljáró Bíróság gyorsított eljárás keretében és a Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságával kötött kereskedelmi és együttműködési megállapodás (
1
) alapján kibocsátott elfogatóparancs összefüggésében pontosítja a súlyosabb büntetés kiszabásának fogalmát az Európai Unió Alapjogi Chartája (
2
) 49. cikke (1) bekezdésének második mondatában foglalt, a bűncselekmények és büntetések törvényességének elve fényében.
A District Judge of the Magistrates’ Courts of Northern Ireland (Észak‑Írország általános hatáskörű elsőfokú bíróságának körzeti bírája, Egyesült Királyság) négy elfogatóparancsot bocsátott ki MA‑val szemben az állítólagosan 2020‑ban elkövetett, terrorizmussal kapcsolatos bűncselekmények miatt.
2022‑ben a High Court (felsőbíróság, Írország) elrendelte MA Egyesült Királyság részére történő átadását. MA e határozattal szemben fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz, amely előzetes döntéshozatal céljából a kereskedelmi és együttműködési megállapodás értelmezésére vonatkozóan kérdést terjesztett a Bíróság elé, amelyre a Bíróság az Alchaster ítéletben (
3
) válaszolt.
Ebben az ítéletben a Bíróság kimondta, hogy amennyiben a kereskedelmi és együttműködési megállapodás alapján kibocsátott elfogatóparanccsal érintett személy az Egyesült Királyság részére történő átadásakor a feltételes szabadságra bocsátás feltételeinek az azon bűncselekmény állítólagos elkövetését követő módosítása miatt a Charta 49. cikke (1) bekezdése megsértésének veszélyére hivatkozik, amely miatt ellene büntetőeljárás folyik, a végrehajtó igazságügyi hatóságnak – mielőtt ezen elfogatóparancs végrehajtásáról döntene – külön vizsgálatot kell lefolytatnia e veszély fennállása tekintetében. E válaszra tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság kiegészítő információkat kért (
4
) az Egyesült Királyság hatóságaitól azon szabályozásra vonatkozóan, amely MA átadása esetén a feltételes szabadságra bocsátására alkalmazandó lenne.
Észak‑Írország általános hatáskörű elsőfokú bírósága körzeti bírájának válaszából kitűnik, hogy az alapügyben szóban forgó bűncselekmények feltételezett elkövetésekor Észak‑Írországban alkalmazandó szabályozás szerint a határozott ideig tartó szabadságvesztés‑büntetést kiszabó bíróságnak olyan „szabadságvesztési időtartamot” kell megállapítania, amely nem haladhatja meg a kiszabott büntetés felét, és amelynek végén az elítéltet kötelező jelleggel feltételes szabadságra kell bocsátani. Ezzel szemben a 2021. április 30‑tól alkalmazandó új szabályozás értelmében – amelynek hatálya az ezen időpont előtt elkövetett bűncselekményekre is kiterjed – a „meghatározott terrorista bűncselekmény” miatt kiszabott, határozott ideig tartó szabadságvesztés‑büntetés a bíró által meghatározott „megfelelő szabadságvesztési időtartamból” és egy további egyéves időtartamból áll, amely alatt az elítélt feltételes szabadságon tartózkodik, és ezek együttes időtartama nem haladhatja meg a kiszabható szabadságvesztés maximális időtartamát. E személy ezenkívül a „megfelelő szabadságvesztési időtartam” kétharmadának letöltése után feltételes szabadságra bocsátható, feltéve, hogy a Parole Commissioners (feltételes szabadságra bocsátási biztosok, Egyesült Királyság) meggyőződtek arról, hogy a társadalom védelme már nem teszi szükségessé a további fogva tartását.
A kérdést előterjesztő bíróság, mivel kétségei merültek fel azzal kapcsolatban, hogy e módosítások úgy tekinthetők‑e, mint amelyek kizárólag a büntetések végrehajtására vonatkoznak, vagy éppen ellenkezőleg, úgy tekintendők, mint amelyek visszaható hatállyal módosítják magát a kiszabott büntetés terjedelmét, következésképpen pedig úgy tekintendők, hogy az érintett személlyel szemben a feltételezett bűncselekmények elkövetése idején alkalmazandó büntetésnél súlyosabb büntetés kiszabását eredményezik, és ezáltal sérül a Charta 49. cikkének (1) bekezdése, előzetes döntéshozatal céljából kérdést terjesztett a Bíróság elé.
A Bíróság álláspontja
Elöljáróban a Bíróság emlékeztet arra, hogy a Charta 49. cikke legalább ugyanazokat a garanciákat tartalmazza, mint az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény (
5
) 7. cikkében foglaltak, amelyeket a Charta 52. cikkének (3) bekezdése alapján a védelem minimális szintjeként kell figyelembe venni.
Az EJEE 7. cikkének alkalmazásában különbséget kell tenni a „büntetésnek” minősülő intézkedés és a büntetés „foganatosítására” vagy „alkalmazására” vonatkozó intézkedés között.
A büntetés foganatosítására vonatkozó intézkedés csak akkor összeegyeztethetetlen a Charta 49. cikke (1) bekezdésének második mondatával, ha visszaható hatállyal oly módon módosítja magának a szóban forgó bűncselekmény feltételezhető elkövetésekor kiszabható büntetésnek a terjedelmét, hogy az az eredetileg kiszabott büntetésnél szigorúbb büntetés kiszabását vonja maga után. Bár ez nem áll fenn akkor, ha ez az intézkedés a feltételes szabadságra bocsáthatóság időpontjának meghosszabbítására korlátozódik, más lehet a helyzet többek között akkor, ha az intézkedés lényegében megszünteti a feltételes szabadságra bocsátás lehetőségét, vagy ha olyan intézkedéscsomag részét képezi, amely az eredetileg kiszabott büntetés jellegének szigorítását eredményezi.
Ennélfogva az a körülmény, hogy valamely nemzeti szabályozás a hatálybalépése előtt elkövetett bűncselekményeket illetően a szabadságvesztés‑büntetésnek a feltételes szabadságra bocsáthatóság előtt szükségszerűen letöltendő része meghosszabbítását írja elő, önmagában nem eredményezheti a Charta 49. cikke (1) bekezdése második mondatának megsértését.
Az előterjesztett kérdés azonban a feltételes szabadságra bocsátás rendszerének olyan módosításaira vonatkozik, amelyek kérdésessé teszik azt a szabályt, amely szerint a feltételes szabadságra bocsátás a büntetés felének letöltését követően automatikusan bekövetkezik. Márpedig, bár a feltételes szabadságra bocsátás rendszerének e módosítása a jelen ügyben a fogva tartást övező helyzet szigorodását vonja maga után, e körülmény nem tekintendő szükségszerűen úgy, mint amely a Charta 49. cikke (1) bekezdésének második mondata értelmében vett súlyosabb büntetés kiszabását eredményezi.
E megfontolás a kiszabott vagy kiszabható büntetésként értendő „büntetés” fogalmának és a büntetés „végrehajtására” vagy „alkalmazására” vonatkozó intézkedések fogalmának szétválasztásából ered. Ez nemcsak a feltételes szabadságra bocsáthatóság időpontjának meghosszabbítására vonatkozik, hanem a feltételes szabadságra bocsátás elrendelésére vonatkozó egyéb feltételek módosítására is.
Így, amennyiben e módosítások lényegében nem szüntetik meg a szabadságra bocsátás lehetőségét, és nem eredményezik a szóban forgó bűncselekmények feltételezett elkövetésének időpontjában kiszabható büntetés jellegének szigorítását, a hatálybalépésüket megelőzően elkövetett bűncselekményekre való alkalmazásuk nem ellentétes a Charta 49. cikke (1) bekezdésének második mondatával.
E két feltétel közül az elsőt illetően hangsúlyozni kell, hogy a bevezetett módosítás a jelen ügyben sem a törvény erejénél fogva, sem a gyakorlatban nem vezet a feltételes szabadságra bocsátás lehetőségének lényegében való megszüntetéséhez.
Ami a második feltételt illeti, nem tűnik úgy, hogy a szóban forgó feltételes szabadságra bocsátás rendszerének olyan módosítása, amely nem hosszabbítja meg a kiszabott szabadságvesztés maximális időtartamát, súlyosbítaná az eredetileg kiszabott büntetés jellegét. A büntetőbíróság által kiszabható szabadságvesztés‑büntetés időtartama ugyanis mind az új rendszer szerint, mind pedig a szóban forgó bűncselekmények feltételezett elkövetésének időpontjában alkalmazandó rendszer szerint az a maximális időtartam, amely alatt az elítélt végeredményben fogva tartható. Mindkét feltételes szabadságra bocsátási rendszer magában foglalja annak lehetőségét, hogy a szabadlábra helyezett személyt ismét fogva tartásba helyezzék, amennyiben e személy magatartása a szabadságra bocsátás visszavonását indokolja. E rendszerek egyike sem biztosítja tehát e személy számára, hogy a büntetőbíróság által kiszabott szabadságvesztés‑büntetés előre meghatározott része tekintetében szabadlábon maradhat.
Ezenkívül az elítélt személy feltételes szabadságra bocsáthatóságának időpontjában értékelt veszélyességére vonatkozó kritérium a büntetés‑végrehajtási politikákban bevett kritérium, és az elítélésekor lefolytatottól eltérő jellegű értékelést jelent, és ezáltal a büntetés végrehajtásához kapcsolódik.
A Bíróság megállapítja, hogy a Charta 49. cikke (1) bekezdésének második mondata alkalmazásában nem jelenti súlyosabb büntetés kiszabását az, ha a határozott ideig tartó szabadságvesztésre ítélt személlyel szemben olyan rendszert alkalmaznak, amely szerint e személynek egy meghatározott fogvatartási időtartam legalább kétharmadát le kell töltenie ahhoz, hogy feltételes szabadságra legyen bocsátható, és az ilyen szabadságra bocsátás feltétele, hogy a szakhatóság úgy ítélje meg, hogy a társadalom védelme nem teszi szükségessé az említett személy további fogva tartását, továbbá e személy a kiszabott büntetés letöltésének vége előtt egy évvel szükségszerűen feltételes szabadságra bocsátandó, míg a szóban forgó bűncselekmények elkövetésének feltételezett időpontjában alkalmazandó szabályok értelmében automatikusan jogosult lett volna feltételes szabadságra bocsátásra e büntetés felének letöltését követően.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.
(
1
)	Az egyrészről az Európai Unió és az Európai Atomenergia‑közösség, és másrészről Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága közötti kereskedelmi és együttműködési megállapodás (HL 2021. L 149., 10. o.; a továbbiakban: kereskedelmi és együttműködési megállapodás).
(
2
)	A továbbiakban: Charta.
(
3
)	2024. július 29‑iAlchaster ítélet (C‑202/24, EU:C:2024:649).
(
4
)	A kereskedelmi és együttműködési megállapodás 613. cikkének (2) bekezdése értelmében.
(
5
)	1950. november 4‑én, Rómában aláírt egyezmény (kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény; a továbbiakban: EJEE).