62003CC0128_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. Mint ahogy a C‑17/03. sz., Vereniging voor Energie, Milieu en water és társai ügyben(2) is, a Bíróságra most is az a feladat hárul, hogy átmeneti kérdéseket oldjon meg a 96/92/EK irányelv(3) (a továbbiakban: 96/92 irányelv) átültetésével összefüggésben.
2. A jelen ügyben olyan emelésről van szó, amelyet az olasz alaphálózati hozzáférési és használati díjon felül érvényesítettek bizonyos villamosenergia-termelőkkel szemben. A kérdést előterjesztő bíróság közlése szerint ez az emelés az indokolatlan költségelőnyök kiegyenlítését szolgálja a nemzeti villamosenergia-piac liberalizálásával összefüggésben, mert az adóköteles vállalkozások a piac liberalizációja után és a villamosenergia-termelők és elosztók közötti bizonyos kiegyensúlyozó mechanizmusok megszűnése után is olyan díjakat alkalmaznának, amelyek nem általuk viselt költségeket is figyelembe vennének.
3. Az emelés fizetésére kötelezett villamosenergia-termelők az emelés kivetését diszkriminatívnak, valamint azt az állami támogatásokra vonatkozó szabályok szempontjából aggályosnak tartják. A továbbiakban azt állítják, hogy az ezen emelésből származó bevételek az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben megadottakkal ellentétben állami támogatási intézkedések finanszírozását szolgálják.
4. Amennyiben a villamosenergia-piac liberalizációjával összefüggésben a 96/92 irányelv átültetését követően tényleges költségelőnyök keletkeznek, felvetődik lényegében a kérdés, hogy az EK 87. cikk, illetőleg a 96/92 irányelv 7. és 8. cikkében lefektetett hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve ellentétben áll‑e vagy sem azzal, hogy a nevezett előnyöket bizonyos díjaknak az emelésével ellentételezzék.
II – Jogi háttér
A – A közösségi jog
5. A 96/92 irányelv első cikke „közös szabályokat alkot a villamos energia termelésére, szállítására és elosztására vonatkozóan. Meghatározza a villamosenergia-ágazat szervezésével és működésével, a piachoz való hozzáféréssel, a versenytárgyalási felhívásoknál alkalmazandó feltételekkel és eljárásokkal, valamint az engedélyek kiadásával és a rendszerek működésével összefüggő szabályokat”.
6. A 96/92 irányelv 7. cikkének (1) és (5) bekezdése értelmében:
„(1) A tagállamok vagy a tagállam által felkért, alaphálózattal rendelkező vállalkozások a hatékonyság és a gazdasági egyensúly szempontjainak figyelembevételével meghatározott időtartamra rendszerirányítót jelölnek ki, amely felelős az adott területen lévő alaphálózat és a más rendszerekhez tartó rendszerösszekötők üzemeltetéséért, karbantartásáért és szükség esetén fejlesztéséért, hogy az ellátás biztonsága biztosított legyen.
[...]
(5)	A rendszer irányítója nem tehet különbséget a rendszerhasználók, vagy azok csoportjai között, különösen nem saját leányvállalatai, illetve részvényesei javára.”
7. A 96/92 irányelv 8. cikkének (1)–(3) bekezdése így rendelkezik:
„(1) Saját területén az alaphálózat irányítója felelős a termelőlétesítmények teherelosztásáért és a más rendszerekhez kapcsolódó rendszerösszekötő használatának meghatározásáért.
(2) A szerződéses kötelezettségek – beleértve a versenytárgyalási előírásokból származó kötelezettségeket is – alapján történő villamosenergia-ellátás sérelme nélkül a termelőlétesítmények teherelosztását és a rendszerösszekötők alkalmazását olyan feltételek alapján határozzák meg, amelyeket a tagállam jóváhagyhat, és amelyek tárgyilagosak, megkülönböztetéstől mentesen kerülnek kihirdetésre és alkalmazásra, hogy biztosítható legyen a villamos energia belső piacának megfelelő működése. E feltételek figyelembe veszik a meglévő termelőlétesítményekből, valamint a rendszerösszekötőkön keresztül érkező villamos energia gazdaságossági sorrendet és a rendszer műszaki korlátait.
(3) Egy tagállam a termelőlétesítmények teherelosztásakor a rendszerirányítótól megkövetelheti, hogy biztosítson elsőbbséget a megújuló energiahordozókat vagy hulladékot felhasználó, illetve villamos energiát hővel kapcsoltan termelő létesítményeknek.”
8. Az 96/92 irányelv 24. cikkének (1) bekezdése szerint:
„(1) Azok a tagállamok, amelyekben az irányelv hatálybalépése előtt nyújtott kötelezettségvállalásokat, vagy üzemeltetési garanciákat ezen irányelv rendelkezései következtében nem lehet betartani, átmeneti szabályozást kérelmezhetnek, amelyet a Bizottság adhat meg számukra többek között az érintett rendszer méretének, a rendszer összekapcsolási szintjének és a villamosenergia-ipar szerkezetének figyelembevételével. A Bizottság a határozathozatal előtt a bizalmasság tiszteletben tartása mellett tájékoztatja a tagállamokat ezekről a kérelmekről. A határozatot az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában
kell közzétenni.”
9. A 96/92 irányelv 24. cikkének (2) bekezdése azonban kimondja, hogy az átmeneti szabályozás iránti kérelmekről ezen irányelv hatálybalépését követően legkésőbb egy éven belül értesíteni kell a Bizottságot.
B – A nemzeti jog
10. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzés a nemzeti jogi helyzetet lényegében az alábbiak szerint ismerteti.
11. A villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról szóló 96/92/EK irányelv végrehajtásáról szóló, 1999. március 16‑i 79. sz. törvényerejű rendelet(4) (a továbbiakban: 79/99. sz. törvényerejű rendelet) 3. cikkének (10) bekezdésében úgy rendelkezik, hogy a nemzeti alaphálózathoz való hozzáférésért és annak használatáért a rendszerirányító részére díjat kell fizetni, amely a termelőlétesítmények és a végső fogyasztók földrajzi helyétől függetlenül az AEEG (Autorità per l’energia elettrica e per il gas, Villamos Energia és Gáz Hatóság) határoz meg, hátrányos megkülönböztetéstől mentes kritériumok alapján.
12. A 79/99. sz. törvényerejű rendelet 3. cikkének (11) bekezdése szerint az alaphálózathoz kapcsolódó általános költségeket, amelyek magukba foglalják a kutatási tevékenységek költségeit, a termelésüket beszüntetett atomerőművek szétszerelésének költségeit, a nukleáris üzemanyag-ciklus megszűnésével kapcsolatos költségeket, valamint az ahhoz kapcsolódó és abból következő tevékenységekkel kapcsolatos költségeket is, az AEEG javaslata alapján, a Ministro del tesoro, del biliancio e della programmazione economica (kincstári, költségvetési és gazdasági tervezési miniszter) egyetértésével a Ministro dell’industria, del commercio e dell’artigianato (ipari, kereskedelmi és kézműipari miniszter) rendelete állapítja meg. Ezen túlmenően az AEEG gondoskodik arról, hogy a (10) bekezdés szerinti díj megfelelően legyen kialakítva.
13. A Ministro dell’industria, del commercio e dell’artigianato által a Ministro del tesoro, del bilancio e della programmazione economica-val egyetértésben az AEEG javaslata alapján hozott, a villamosenergia-rendszer általános költségeiről szóló 2000. január 26‑i rendelet(5) (a továbbiakban: 2000. január 26‑i rendelet) 2. cikkének (1) bekezdése szerint „a villamosenergia-rendszer általános költségeit képezik:
a) a villamosenergia-termelési tevékenység általános költségei azon részének visszajuttatása a termelő-elosztó vállalkozások részére, amely rész a 96/92/EK irányelv végrehajtása következtében nem térül vissza, a jelen rendeletben meghatározott kritériumok alkalmazásával;
b) a 96/92/EK irányelv átültetéséből adódó, azon vízenergetikai és geotermikus létesítmények által termelt villamos energia jobb hasznosíthatósága miatti ellentételezés, amelyek 1997. február 19‑én a termelő-elosztó vállalkozások tulajdonában vagy rendelkezése alatt álltak;
c) a termelésükkel felhagyó atomerőművek szétszerelésével, a nukleáris üzemanyag-ciklus megszűnésével, valamint az ahhoz kapcsolódó és abból következő tevékenységekkel kapcsolatos költségek;
d) a villamosenergia-rendszer közérdekű technológiai fejlesztését célzó kutatási-fejlesztési tevékenységek költségei;
e) az AEEG 70/97. határozata 2. cikke (2) bekezdésének 4. pontjában és a Ministro dell’industria, del commercio e dell’artigianato 1995. december 19‑i rendeletének rendelkezései által szabályozott kedvezőbb díjszabás alkalmazása a villamosenergia-ellátásra.”
14. Ami a 2000. január 26‑i rendelet 2. cikke (1) bekezdésének b) pontját illeti, e rendelet „a 96/92 irányelv végrehajtásából származó költségek” cím alatt található 3. cikkének (3) bekezdése szerint:
„a villamosenergia-rendszerhez kapcsolódó általános költségek legalább részleges ellentételezése érdekében 2000. január 1‑jétől számított hét éven keresztül és az 5. cikkben szabályozott módon, kizárólag az Ármeghatározó Tárcaközi Bizottság 1989. július 12‑i 15., 1990. november 14‑i 34. és 1992. április 29‑i 6. módosított határozatai által szabályozott hozzájárulási rendszerhez nem tartozó vízenergetikai és geotermikus létesítmények által termelt villamos energia jobb hasznosíthatóságának megfelelő összeg kerül beszedésre. A jelen bekezdés rendelkezéseit nem kell alkalmazni a 3 MW-nál nem nagyobb névleges teljesítményű létesítményekre, sem a szivattyús vízenergetikai erőművekre.”
15. A 2000. január 26‑i rendelet 5. cikkének (9) bekezdése a következőknek megfelelően mondja ki a jobb hasznosíthatóságnak megfelelő beszedendő összeg meghatározására szolgáló részletes szabályokat:
„A 3. cikk (3) bekezdésében említett időszakban beszedendő, a jobb hasznosíthatóságnak megfelelő összeg 2000‑ben megfelel az AEEG 70/97. határozata 6. cikke (6) bekezdésének 5. pontja értelmében a kereskedelmi fosszilis tüzelőanyagokat felhasználó hőerőművek által termelt villamos energia elismert változó egységárának, majd a következő években, minden erőmű és kéthavi időtartam tekintetében, a különböző kéthavi időszakokban a nemzeti piacon kialakult nagykereskedelmi villamosenergia-árak átlagos, az erőmű által a különböző kéthavi időszakokban termelt villamosenergia-mennyiséggel súlyozott ára, valamint az erőműnek az AEEG által minden évben az előző év december 31‑étől meghatározott átlagos fix egységköltsége közötti különbség egy részének. Ez a rész 2001‑ben és 2002‑ben 75%, 2003‑ban és 2004‑ben 50%, 2005‑ben és 2006‑ban 25%. Ezután a dátum után ez a rész nullával egyenlő.”
16. A vízenergetikai és a geotermikus létesítmények termelte villamos energia jobb hasznosíthatósága miatt 2000‑ben(6) fizetendő díj meghatározásáról szóló, 2000. december 20‑i 231/00. sz. AEEG határozat 2. cikkének (1) és (2) bekezdése alapján a villamos energiát, amelyet nem a 3 MW-nál nem nagyobb névleges teljesítményű szivattyús vízenergetikai és geotermikus létesítmények – amelyek 1997. február 19‑én olyan vállalkozások tulajdonában voltak, illetve rendelkezésére álltak, amelyek egyidejűleg az elosztással is foglalkoztak, és az elosztott villamos energiát teljes egészében vagy részben maguk termelték –termeltek és vezettek be a hálózatba a „13/99 sz. határozat 8. cikke (1) bekezdése a) pontjának értelmében a dinamikus szolgáltatásokat fedező hálózathasználati díj emelésének vetik alá”, a 2000. január 26‑i rendelet 2. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti jobb hasznosíthatóság kiegyenlítése érdekében.
17. A vízenergetikai és a geotermikus létesítmények termelte villamos energia jobb hasznosíthatósága miatt 2001 és 2006 között(7) fizetendő díj meghatározásáról szóló, 2000. december 20‑i 232/00. sz. AEEG határozat 2. cikkének (1) és (2) bekezdése alapján, a 2000. január 26‑i rendelet 3. cikke (3) bekezdésében szóban forgó azon villamos energiát, amelyet nem 3 MW-nál nem nagyobb névleges teljesítményű szivattyús vízenergetikai és geotermikus létesítmények – amelyek 1997. február 19‑én olyan vállalkozások tulajdonában voltak, illetve rendelkezésére álltak, amelyek egyidejűleg az elosztással is foglalkoztak és az elosztott villamos energiát teljes egészében vagy részben maguk termelték – termeltek és vezettek be a hálózatba, „a 2000. január 26‑i rendelet 2. cikk (1) bekezdésének b) pontja értelmében a jobb hasznosíthatóság miatt kiegyenlítés alá kell vetni”. A 232/00. sz. határozat 2. cikkének (8) bekezdése alapján a fent nevezett jobb hasznosíthatóság miatt történő kiegyenlítés a „13/99 sz. határozat 8. cikkének (1) bekezdés a) pontjának értelmében a dinamikus szolgáltatásokat fedező hálózathasználati díj emelésével valósul meg”.
18. A 231/00. sz. és a 232/00. sz. határozat 2. cikkében szabályozott díjemelés bevételét az említett határozatok 3. cikkének (1) bekezdése értelmében a rendszerirányító a Cassa conguaglio per il settore elettrico-ba (a villamosenergia-ágazat kiegyenlítési alapja, a továbbiakban: kiegyenlítési alap) fizeti be. Az említett határozatok 3. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy ezeknek a befizetéseknek a Conto per la gestione della compensazione della maggiore valorizzazione dell’energia elettrica nella transizione-ra (számla a villamos energia jobb hasznosíthatósága kiegyenlítéséért az átmeneti időszakban) kell kerülniük. E határozatok 3. cikkének (3) bekezdése értelmében ez utóbbi számla esetleges többletét, a szükséges költségek levonását követően, a Conto per nuovi impianti da fonti rinnovabili e assimilate-ra (számla a megújuló és hasonló energiaforrásokat felhasználó új létesítményekért) utalják át.
III – A jogvita alapját képező tényállás és az eljárás
19. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésekből kitűnik, hogy az AEM és az AEM Torino kereseteket nyújtottak be a Tribunale Amministrativo Regionale per la Lombardia-hoz (Olaszország) a 231/00. sz. és a 232/00. sz. határozat és az e határozatokat „megelőző, azok alapjául szolgáló vagy azokhoz kapcsolódó jogi aktusok ellen”, beleértve a 2000. január 26‑i rendeletet is.
20. E keresetek elutasítását követően az AEM és az AEM Torino fellebbeztek a Consiglio di Stato-hoz az elutasító határozatok hatályon kívül helyezése végett.
21. A kérdést előterjesztő Consiglio di Stato kifejti, hogy az AEM és az AEM Torino érvelése lényegében az alábbiak szerint foglalható össze:
– A kérdéses díjemelés teljes egészében meghatározott vállalkozások vagy termelési ágazatok működésének támogatási rendszerébe tartozik, amelyet az ezen ágazat szállításaiból történő levonások útján finanszíroznak, ami az EK 87. cikk (1) bekezdésének értelmében állami támogatásnak minősül, amelyet a jelen esetben anélkül nyújtottak, hogy az EK‑Szerződés által megállapított eljárást lefolytatták volna.
– Eltérő díj megállapítása az alaphálózati hozzáférésért, amely bizonyos vállalkozások számára nagyobb terhet eredményez, a 96/92 irányelv egyik, arra vonatkozó alapvető elvének megsértését jelenti, hogy az említett hálózathoz mindenki hátrányos megkülönböztetés nélkül férhet hozzá.
– A villamos energia geotermikus létesítmények általi előállítását terhelő, az olyan hőerőművek javára történő árkiegyenlítő levonás bevezetése, amelyeknek a szabad piacon uralkodó versenyfeltételek alatt kialakult árszínvonal veszélyezteti az árbevételét, olyan intézkedés, amely alkalmas a piaci árak mesterséges torzítására.
– Ebből végső soron a piaci verseny torzulása következik, mind az egyazon piacon jelenlévő vállalkozások között (villamosenergiatermelő-vállalkozások), mind az egyazon termelési módszert alkalmazó vállalkozások (villamos energiát hővel együtt termelő vállalkozások) között, valamint végső soron az államközi kereskedelmi kapcsolatokban is, tekintettel arra, hogy egyedül Olaszország alkalmaz kötelező levonást bizonyos vízierőműveknél azért, hogy az irányelv átültetéséből eredő költségeket finanszírozza.
22. A Consiglio di Stato ezzel kapcsolatban megállapítja, hogy a vitatott rendelkezések összességének vizsgálata alapján a szóban forgó díjemelés azt a célt szolgálja, hogy kiegyenlítsék az indokolatlan előnyöket és azokat az egyensúlytalanságokat a versenyfeltételekben, amelyek a 96/92 irányelv átültetését követően a villamosenergia-piac liberalizációjának első (2000 és 2006 közötti) időszakában jelentek meg.
A kérdést előterjesztő bíróság elsőként annak a vizsgálatát tartja szükségesnek, hogy az érintett szabályozás az EK‑Szerződés 87. és azt követő cikkei alá eső állami támogatásnak minősül‑e. A Bíróság hajlik arra, hogy ezt a kérdést nemlegesen válaszolja meg. Teszi ezt abból a megfontolásból, hogy a hálózat használatáért megfizetett magasabb ellenszolgáltatási hányadból származó jövedelem – kereszttámogatási rendszer útján – nem a piacon jelenlévő bizonyos vállalatok vagy vállalatcsoportok javára kerül átirányításra, hanem sokkal inkább a villamosenergia-rendszer általános költségeit kívánja ellensúlyozni a fogyasztó javára (akinek ezeket az általános költségeket egyébként viselnie kellene) és meg kívánja akadályozni, hogy a költségek fedezése céljából beszedett magasabb díjak, melyek nem a termelő és elosztóvállalkozásoknál keletkeznek, a fogyasztókat a díjszabás szempontjából hátrányosan érintsék. Itt tehát általános gazdaságpolitikai intézkedésről van szó, amelynek nem célja bizonyos vállalatok vagy vállalatcsoportok kedvezményben részesítése, hanem éppen ellenkezőleg a közérdeket kívánja szolgálni annak elkerülése végett, hogy a bevételek elérése a fogyasztókat hátrányosan érintse, a piac egyensúlyát és működését megzavarja. A megtámadott határozatok ugyanis az előkészítő iratokban feltüntetett néhány utalással ellentétben nem törekednek az emelésből eredő bevétel bizonyos vállalatcsoportok részére történő kiosztására, a stranded costs fedezése céljából. Ez a bevétel sokkal inkább a rendszer általános költségeinek ellensúlyozása céljából olyan bankszámlára folyik be, amelynek célja a villamos energia átvitele során történő jobb hasznosíthatósága (az 53/00. sz. határozat 4. cikke értelmében). A kérdést előterjesztő bíróság szerint a 231/00. és 232/00. sz. határozatok a továbbiakban azt irányoznák elő, még ha csak esetlegesen is, hogy bármelyik fenti számlán keletkező fel nem használt többlet esetén a többlet, 70/97. sz. határozat 5. cikke szerinti megújuló és hasonló energiahordozókból nyert villamos energia termelésére létrehozott üzemek számlájára kerüljön átutalásra. A kérdést előterjesztő bíróság szerint végső soron a 2000. január 26‑i rendelet azon rendelkezése, amely a fenti összegek egyetlen bankszámlára való általános egyesítését rendeli el, amely a rendszer általános költségeit viseli, nem minősíthető állami támogatásnak, hanem legfeljebb az az ettől független későbbi döntés, miszerint az állam a rendelkezésére álló fenti összegeket bizonyos vállalkozásokat vagy termelési ágazatokat az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében előnyben részesítve használja fel.
23. A kérdést előterjesztő bíróság szükségesnek tartja, hogy a Bíróság a (a 2000. január 26‑i rendelet által beiktatott és a 231/00. sz. és 232/00. sz. határozatokkal végrehajtott) közigazgatási intézkedésnek – amely hatéves (2000–2006) átmeneti időre, anélkül hogy visszanyúlna az irányelv 24. cikkében lefektetett szabályozásra, az alaphálózati hozzáférésért és annak használatáért megemelt ellenszolgáltatást terhel a liberalizáció által kedvezményezett vállalkozásokra, akik akár a zárt piacon akár a nyitott piacon végeztek értékesítést – a 96/92 irányelv rendelkezéseivel és az EK‑Szerződés piaci versenyre, valamint az villamos energia piacának liberalizációjával összefüggésben a kereskedelmi forgalom szabadságára vonatkozó általános elveivel való összeegyeztethetőségének értelmezésével is foglalkozzon.
24. A Bíróságot különösképpen annak tisztázása végett keresik meg, hogy a 96/92 irányelv elveinek és rendelkezéseinek fényében ez az intézkedés, amely nyilvánvalóan diszkriminatív és a piaci versenyt torzítja, a fentiekben kifejtettekben és a kifogásolt határozatokban előadott szükségességre alapítható‑e, elsősorban, hogy előnyt gátoljon meg azon hőerőművek terhére, amelyeknek olyan tüzelőanyagköltségeket kell viselniük, amelyek a tőkehozam megszerzésével állnak összefüggésben, ami részükről lényegében nemsokára meghaladott díjszabályozáson alapul, másodsorban, hogy a fogyasztók hátrányos helyzetbe helyezését meggátolja olyan költségek átterhelése folytán, amelyeket ezen vállalkozások nem viselnek.
25. A Consiglio di Stato a továbbiakban szükségesnek tartja, hogy a Bíróság tisztázza a nevezett emelésnek a 96/92 irányelv 7. cikkével és 25. preambulumbekezdésével való összeegyezethetőségét. A kérdést előterjesztő bíróság ebben a kérdésben is hajlik a közösségi joggal való összeegyeztethetőség felé, mivel a közösségi jog a rendszerirányítóknak a fogyasztók irányába tanúsított hátrányosan megkülönböztető magatartását tiltja, míg jelen esetben a minisztérium és az AEEG határozatairól van szó, amelyek anélkül, hogy akadályoznák a hálózathoz való hozzáférést, olyan kritériumot határoznak meg, amely átmenetileg a közösségi jog által nem tiltott differenciált ellenszolgáltatást állapít meg. Ez az ellenszolgáltatás különösen nem diszkriminatív, mert az egyenlőtlenségeket bizonyos típusú rendszerhasználók javára kell kiegyenlítenie, akik olyan jövedelemből részesülnek, amely csupán a jogi keretszabályozás módosításával függ össze.
26. A fentiek fényében a kérdést előterjesztő bíróság mindkét ügyben előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdésekkel kereste meg a Bíróságot:
„1) Állami támogatásnak minősül‑e az EK 87. és azt követő cikkek szerint az olyan közigazgatási rendelkezés, amely a kifejtett feltételekkel és célokból a villamosenergia-alaphálózatot használó meghatározott vállalkozások terhére a villamosenergia-hálózat általános költségeinek finanszírozása céljából a hálózati hozzáférési és használati díj emelését írja elő?
2) A 96/92 irányelvvel elfogadott, a villamos energia belső piacának liberalizációjáról szóló elvekbe, különösen az irányelvnek az alaphálózat üzemeltetésére vonatkozó 7. és 8. cikk rendelkezéseibe ütközik‑e az, hogy valamely tagállam olyan intézkedést hozzon, amely bizonyos vállalkozások terhére átmeneti jelleggel olyan díjemelést ír elő, amelynek célja a vízerő és a geotermikus energia – a kifejtett feltételekkel és célokból a jogi környezet megváltozásából adódó – jobb hasznosíthatóságának kiegyenlítése, valamint a villamosenergia-rendszer általános költségeinek finanszírozása?”
IV – A jogkérdésről
A – Előzetes észrevételek
27. Első kérdésével az azt előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a piac liberalizációjával összefüggő indokolatlan költségelőny kiegyenlítésének céljából valamely, az ellenszolgáltatást(8) díj formájában terhelő emelés beszedése, milyen feltételek fennállása esetén minősül az EK 87. cikk szerinti állami támogatásnak.
28. Második kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az ilyen emelés beszedése a 96/92 irányelv 7. és 8. cikke szerinti hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvébe ütközik‑e alaphálózathoz való hozzáférés tekintetében, és ha igen, akkor milyen mértékben.
29. Tekintettel arra, hogy az EK‑Szerződés állami támogatásokra vonatkozó rendelkezéseit főszabály szerint a Szerződés más rendelkezéseivel együtt kell alkalmazni és a 96/92 irányelv liberalizációs irányelv, egymásután mindkét kérdést meg kell vizsgálni. Ebben az összefüggésben előzetesen meg kell jegyezni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kifejezetten rögzítette, hogy a villamosenergia-termelők ugyanazon piac szereplői, így egyértelműnek tűnhet az EK 87. cikkbe ütköző esetleges piaci verseny torzításából a 96/92 irányelv szerinti hátrányos megkülönböztetés levezetése.
B – Az EK 87. cikkhez
1. Bevezető megjegyzések
30. Az EK 87. cikk (1) bekezdése úgy definiálja a Szerződésben szabályozott állami támogatásokat, mint a közös piaccal összeegyeztethetetlen tagállamok által vagy tagállami forrásból bármilyen formában nyújtott olyan támogatás, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok közötti kereskedelmet. Az állandó ítélkezési gyakorlat alapján „e rendelkezés értelmében az állami támogatás fogalma általánosabb, mint a szubvencióé, mert nemcsak a pozitív szolgáltatások tartoznak bele, mint maga a szubvenció, hanem azok a beavatkozások is, amelyek különböző módokon megkönnyítik a vállalkozás költségvetésére általában nehezedő terheket”(9) .
31. Az állami támogatás ezen általános meghatározásából az következik, hogy a közvetlen(10) vagy a közvetett(11) adózással, valamint a szociális járulékokkal(12) összefüggő állami intézkedések is kimeríthetik az állami támogatás fogalmát.
32. Az első kérdés megválaszolásához azt kell vizsgálni, hogy az EK 87. cikk (1) bekezdésében az állami támogatás megvalósulásához szükséges feltételek teljesülnek‑e.
33. Először is a szóban forgó esetben az szükséges, hogy a támogatás állami támogatás vagy állami forrásból nyújtott támogatás legyen.
34. Jelen esetben olyan közigazgatási intézkedésekről van szó, melyeknek az államhoz való hozzárendelhetősége kétségtelennek tűnik. Az állami források felhasználásának tekintetében meg kell állapítani, hogy az emelés bizonyos villamosenergia-termelők esetén történő beszedése – jelen esetben a hálózathoz való hozzáféréskor, valamint annak használatakor – mindenekelőtt az állami bevételek növekedését eredményezi.(13) Amennyiben az emelés csak bizonyos vállalkozásokat terhel, akkor az a tény, hogy más vállalkozások nem kötelesek az emelés megfizetésére, és az állam így bevételekről mond le, ami állami források felhasználásával egyenértékű, állami támogatást valósíthat meg.(14)
35. Másodszor az állami támogatásnak hátrányosan kell érintenie a tagállamok közötti kereskedelmet. A villamos energia piacának liberalizációja óta és a villamos energia belső piacának a 96/92 irányelv alapján történt megvalósítása óta a tagállamok közötti kereskedelem káros befolyásolása mindenesetre valószínű.(15)
36. Harmadszor az állami támogatásnak alkalmasnak kell lennie arra, hogy bizonyos vállalkozást előnyben részesítsen, negyedszer az előnynek alkalmasnak kell lennie arra, hogy torzítsa a piaci versenyt, vagy ezzel fenyegessen.
37. A piaci verseny torzítására tekintettel előzetesen megállapításra került, hogy a piaci versenyben résztvevő vállalkozások közötti objektíven nem igazolható egyenlőtlen bánásmód alapvetően alkalmas arra, hogy a piaci verseny torzítását idézze elő. Azt, hogy ilyen objektíven nem igazolható egyenlőtlen bánásmód jelen esetben fennáll‑e, minden nyújtott előnyt figyelembe véve kell megállapítani.
38.
A fent nevezett harmadik feltételnél a szelektív előny nyújtása tényálláselemről van szó. Ennél azt kell különösen megvizsgálni, hogy az emelésköteles vállalkozások körének meghatározása milyen mértékben képez objektíven igazolható egyenlőtlen bánásmódot. A továbbiakban az előny biztosításának tényállási elemére való tekintettel jelentős, hogy az emelésből származó bevétel állami támogatások finanszírozását szolgálja‑e.
39. Ezért meg kell vizsgálni, hogy a kérdéses emelés beszedése – amennyiben az csak bizonyos villamosenergia-termelőket érint – mennyiben esik az állami támogatás fogalma alá, valamint mekkora jelentőséggel bír az abból eredő bevételek felhasználásának módja.
2. Az előny biztosításáról és az állami támogatásként kezelendő emelés beszedéséről
40. Amennyiben a kérdéses emelés túlmegy azon ellenszolgáltatás mértékén, amely az alaphálózati hozzáférést és annak használatát ellensúlyozza, azt parafiskális tehernek kell tekinteni.(16)
41. Az, hogy valamely adójellegű szabályozás mennyiben biztosít szelektív előnyöket az állandó ítélkezési gyakorlat alapján, attól függ, hogy valamely intézkedés vállalkozásokat olyan terhektől mentesít‑e, melyek az általános adórendszer szabályos alkalmazásából adódnak „anélkül, hogy a mentesítés e rendszer jellegénél vagy belső felépítésénél fogva igazolható lenne”.(17)
42. Az „általános” nemzeti adórendszer így vizsgálati kritériumként szolgál, ahol voltaképpen az is meghatározandó, hogy mi minősül „általános” adójogi szabályozásnak. Kétségkívül rendkívül kényes kérdésről van szó, amely a közvetlen adók területén mindenképpen a nemzeti adószabályozás átfogó elemzését igényli.(18)
43. A szóban forgó emelésekre vonatkozólag az elemzés annyiból könnyebb, hogy nem az egész érintett adórendszert, hanem csak a különleges díjszabályozást kell elemezni. A továbbiakban legelőször is azt kell megállapítani, hogy a mindenkori kedvezményezettek az emelés megfizetésére kötelezettekkel a piacon versenyeznek‑e, és ha igen, akkor milyen mértékben. Ezzel összefüggésben fejtette ki Tizzano főtanácsnok a Ferring-ügyben(19), hogy „minden díjat, amelyet gazdasági szereplők bizonyos csoportjának terhére vezetnek be, úgy kell tekinteni, mint minden olyan gazdasági szereplő részére juttatott előnyt, akit a díj nem terhel és a díj fizetésére kötelezettekkel többé vagy kevésbé szoros piaci versenyben áll”. Tizzano főtanácsnok jogosan emeli ki a résztvevők közötti versenykapcsolatok elemzésének jelentőségét, és ennek megfelelően helyesen zárja ki az előny biztosítására vonatkozó általános érvényű válasz lehetőségét, így „a megoldást minden ügyben egyedileg kell megtalálni, ahol a mindenkori tényállás tipikus elemeit és különösen a résztvevő gazdasági szereplők közötti versenykapcsolatokat, a díj indítékát és hatásait is figyelembe kell venni”(20) .
44. Az alapügyre való tekintettel arra kell emlékeztetni, hogy ahogy azt a kérdést előterjesztő bíróság is kifejezetten hangsúlyozza, minden villamosenergia-termelő ugyanazon a piacon van jelen. Tekintettel arra, hogy a kérdéses közigazgatási intézkedés az emelés kivetése tekintetében a villamosenergia-termelők között megkülönböztetést tesz, az lehet a döntő, hogy objektív okok az ilyen különbségtételt igazolják‑e.
45. Objektív igazolási okként bizonyos piaci szereplők indokolatlan költségelőnyeinek kiegyensúlyozása jöhetne szóba. Ezért vizsgálni kell, hogy az indokolatlan költségelőnyök emelés általi kiegyenlítése lehet‑e – és ha igen, akkor milyen feltételek mellett lehet – objektív igazolási ok a szóban forgó közigazgatási intézkedés által megvalósított különbségtételre. Ennek az lenne a következménye, hogy az emelés által nem terhelt vállalkozások részére – a velük piaci versenyben álló többi vállalkozást terhelő emelés kivetése miatt – nem biztosít az állam szelektív előnyt.
46. Ezen kérdés a Ferring-(21), az Altmark Trans(22) és az Enirisorse(23) -ügy alapjául szolgáló problémához való hasonlatossága félreismerhetetlen. Mint ismeretes, ezekben az ügyekben arról a kérdésről volt szó, hogy a tagállamok jogosultak‑e kiegyenlíteni az általános gazdasági érdek körében teljesített szolgáltatások igazgatásával kapcsolatban keletkezett többletterheket, és ha igen, akkor milyen mértékben, mindezt anélkül, hogy az EK‑Szerződés állami támogatásokról szóló rendelkezései alá essenek. A Bíróság bizonyos feltételek megvalósulása esetén egyik esetben sem zárkózott el a kiegyenlítést célzó emelés alkalmazásának elvétől. Ez a jelen ügyben logikusan azt jelentené, hogy lényegében lehetséges lenne bizonyos indokolatlan költségelőnyök kiegyenlítése, anélkül hogy az az állami támogatások fogalma szerinti szelektív előnynek minősülne.
47. A kérdést előterjesztő bíróság maga is az emelés megfizetésére köteles vállalkozások indokolatlan költségelőnyéből indul ki, amennyiben kifejti, hogy az olasz villamosenergia-termelők a 96/92 irányelv átültetése után össze nem hasonlítható helyzetben lettek volna. Ennek oka – legalábbis a szolgáltatóhoz kötött fogyasztók esetében – a változatlanul általános, minden villamosenergia-termelő részéről az elosztóvállalkozások irányába alkalmazott díjszabás, amely több összetevőből áll, és tartalmazza a tüzelőanyag fedezésére szolgáló díjelemet is. Az azonban minden további nélkül világos, hogy nem kell minden villamosenergia-termelőnek a tüzelőanyag költségeit viselnie, mint például a vízenergetikai és geotermikus eljárást alkalmazó villamosenergia-termelőknek. A villamos energia piacának liberalizációja előtt létezett kiegyenlítő mechanizmus, hogy azok a villamosenergia-termelők, akik nem viselték a tüzelőanyag költségeit, az érintett díjelemből eredő összeget befizessék a Cassa conguagliora. A piac liberalizálása során ezt a mechanizmust ugyan – a díjszabályozás kivételével – megszüntették, ami végül is indokolatlan költségelőnyhöz kellett hogy vezessen azon vállalkozások tekintetében, akiknek nem kell a tüzelőanyag költségeit viselniük. A kérdést előterjesztő bíróság közlése szerint ez a díjszabályozás a villamos energia liberalizált piacán is jelentőséggel bír annyiban, hogy a szolgáltatóhoz kötött piacon alkalmazott nagykereskedői árak viszonyítási pontként szolgálnak a szabad piacon létrejövő kétoldalú megállapodások tekintetében.
48. A kérdést előterjesztő bíróság ezen kifejtéséből arra lehet következtetni, hogy a villamos energia olaszországi piacának liberalizációja bizonyos vállalkozások tekintetében indokolatlan költségelőnyök kialakulásához vezetett, amelyeknek a jogalap nélkül kedvezményes helyzetben lévő vállalkozások esetében ideiglenes(24) emelés általi kiegyenlítését – nevezetesen a vízenergetikai és geotermikus elven működő villamosenergia-termelők esetében – bizonyos feltételek mellett nem lehet az emelés megfizetésére nem köteles vállalkozások javára teljesített szelektív előny biztosításának tekinteni.
49. A kiegyenlítési elv objektív igazolási okként való elfogadása mindenesetre feltételezi, hogy az emelés megfizetésére kötelezett vállalkozások köre megfelel azon vállalkozásoknak, amelyek a villamos energia piacának liberalizációja során ténylegesen indokolatlan költségelőnyökhöz jutottak, valamint hogy az emelés beszedése által elért ellensúlyozás nem haladja meg azt a mértéket, amely a vízenergetikai és geotermikus úton előállított villamos energia jobb hasznosíthatóságából eredő előnyök kiegyenlítését szolgálja. Ez utóbbi mellett szól bizonyára az, hogy a kérdéses emelés átmeneti intézkedésként került bevezetésre, mértéke pedig fokozatosan csökkent. Az azonban a nemzeti bíróság feladata, hogy a megfelelő végleges megállapításokat megtegye.
3. Az előny biztosításáról és az állami támogatási intézkedéseknek az érvényesített emelés általi finanszírozásáról
50. Vita tárgyát képezte továbbá, hogy a kérdéses emelésből származó bevétel felhasználása mennyiben bír jelentőséggel a vitatott közigazgatási intézkedés államitámogatás-jogilag való megítélésekor.
51. A kérdést előterjesztő bíróság előadja, hogy álláspontja szerint végső soron „nem a 2000. január 26‑i rendelet a rendszer általános költségeinek emelésből származó összegek egyetlen számlára való rendezését elrendelő rendelkezése minősíthető állami támogatásnak, hanem adott esetben az ettől különálló későbbi döntés, miszerint ezeket az állam rendelkezésére álló összegeket az EK 87. cikk (1) bekezdése szerinti bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos termelési ágazatok javára használják fel”. Ezzel az állásponttal lényegében a Bizottság is egyetért.
52. Itt mindenekelőtt a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata tűnik jelentősnek, amely szerint amennyiben „egy állami támogatás bizonyos vállalkozások vagy bizonyos termelési ágazatok által viselt járulékból kerül finanszírozásra [...] a Bizottságnak [...] vizsgálnia kell, hogy ez a finanszírozási mód a díjból táplált állami támogatással összefüggésben megfelel‑e az EK 87. és 88. cikk által támasztott követelményeknek”(25) . Valamely állami támogatás finanszírozási módjának alapvető megfelelőségét utoljára az Enirisorse-ügyben hozott ítéletben – a korábbi ítéletekre való utalással – erősítette meg a Bíróság: „[az állami támogatás] ezen fogalma nem csak bizonyos parafiskális terheket foglal magában az abból származó bevétel felhasználási módjának függvényében [...], (lásd többek között a C‑17/91. sz., Lornoy és társai ügyben 1992. december 16-án hozott ítélet [EBHT 1992., I‑6523. o.] 28. pontját), hanem már magában olyan díj kivetését is, amely állami támogatást valósít meg, amit költségvetést növelő emelésnek lehet tekinteni” (lásd a C‑72/92. sz. Scharbatke-ügyben 1993. október 27‑én hozott ítélet [EBHT 1993., I‑5509. o.] 20. pontját).
A Bíróság egyik ítélete alapján a Bizottságnak az állami támogatásokra vonatkozó vizsgálatkor figyelembe kell vennie a támogatás finanszírozási módját is, amennyiben az, különösen kötelező hozzájárulások formájában, az intézkedés részét képezi (lásd a C‑261/01. sz. és C‑262/01. sz., Van Calster és társai ügyben 2003. október 21‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑12249. o.] 49. pontját)”.(26)
53. Az ítélkezési gyakorlat állandóan hangsúlyozza ezen összefüggés szükségességét.(27) Mindenesetre a Bíróság valamely támogatási intézkedés finanszírozása figyelembevételének szükségességét a célhoz kötött felhasználású díjak tekintetében fejlesztette ki, amelyeknél a díj felismerhetően valamely támogatási intézkedés finanszírozását szolgálja.(28)
54. A Van Calster és társai ügyben(29) hozott ítéletben a Bíróság olyan díjra tesz utalást „amely kifejezetten állami támogatás finanszírozását szolgálja”(30), vagy a továbbiakban valamely állami támogatás finanszírozási módjáról szólva „az egész támogatási rendszer[re], amely ezáltal kerül finanszírozásra”.(31) A bejelentési kötelezettség tekintetében a Bíróság megállapítja, hogy „ahhoz, hogy valamely tagállam ezen kötelezettségnek megfeleljen, nem kizárólag a tényleges állami támogatást kell bejelentenie, hanem a támogatás finanszírozási módját is, amennyiben ezen finanszírozási mód a tervezett intézkedés részét képezi
(kiemelés tőlem).(32)
55. Az Enirisorse-ügyben(33) szintén részben támogatási intézkedés finanszírozását szolgáltó díjról volt szó . A Bíróság ott a díj kivetése és az abból származó bevétel felhasználása közötti összefüggés tekintetében a Van Calster-ügyben hozott ítéletre hivatkozott.
56. Mindebből az következik, hogy valamely támogatási intézkedés finanszírozása államitámogatás-jogilag lényeges kérdés, amennyiben az a tervezett intézkedés részét képezi. Ilyen típusú megfelelő összefüggés azonban hiányzik az alapügyben. Mindenesetre a kérdéses emelés kivetésének időpontjában kizárólag a villamos hálózat általános költségei kerültek finanszírozásra. Tekintettel arra, hogy az általános költségek finanszírozásánál a definíció alapján nem lehet szó szelektív előny biztosításáról, egyelőre bizonytalan marad, hogy ebben az esetben megvalósulna‑e támogatási intézkedés, az esetleges stranded costs
finanszírozása vagy az újrafelhasználható energiahordozók támogatása céljából. A nemzeti jogi keretek megfelelő fejlődése nem tud utólag összefüggést teremteni az emelés beszedése és ezen emelésből származó bevételek támogatási intézkedésekhez történő felhasználása között, ezért azt ennek megfelelően figyelmen kívül kell hagyni.
57. Meg kell tehát állapítani, hogy jelen ügyben a kérdéses emelésből származó bevétel felhasználása nem teljesen tisztázott. Csupán az kétségbevonhatatlan, hogy a szóban forgó emelésből származó bevétel a hálózat irányítói által történő átutalása után a Cassa conguaglio által üzemeltetett speciális számlán(34) kerül jóváírásra. Ezzel a számlával történik a hálózat általános költségeinek a 2000. január 26‑i rendelet 2. cikkének (1) bekezdése által megfogalmazott finanszírozása, ahol a számla esetleges pozitív szaldója esetén az általános költségek finanszírozásához szükséges összeget meghaladó rész a 70/97. sz határozat 5. cikke szerinti megújuló és hasonló energiaforrásokat felhasználó új létesítmények támogatására létrehozott számlán kerül jóváírásra.
58. A felperesek mindazonáltal kiemelik az álláspontjuk szerint egyértelmű összefüggést a kérdéses emelésből származó bevétel és ennek felhasználása között. Ezzel a nevezett ítélkezési gyakorlattal összhangban mindössze azt kívánják bizonyítani, hogy már magának az emelésnek a kivetése is az állami támogatások fogalma alá esik, amennyiben az abból származó bevétel támogatási intézkedések finanszírozásához kerül felhasználásra.
59. A felperesek fenti érvelése nem meggyőző.
60. Az ugyan tagadhatatlan, hogy létezhet bizonyos összefüggés a kérdéses emelés és az esetleges támogatási intézkedések finanszírozása között. Itt azonban nem szükséges arról dönteni, hogy a kérdéses emelésből származó bevétel az általános költségeknek a 2000. január 26‑i rendelet(35) szerinti finanszírozására kerül felhasználásra, vagy esetleges támogatási intézkedések finanszírozására, tekintettel a megújuló energiahordozók(36) támogatására. A kérdéses emelésből származó bevételek tényleges felhasználására irányuló vizsgálatok ugyanis a nemzeti bíróság feladatát képezik. A megfelelő bevétel végső felhasználására tekintet nélkül azonban véleményem szerint jelen esetben hiányzik az idézett ítélkezési gyakorlathoz elegendő meghatározható összefüggés a kérdéses emelés beszedésének folyamata és annak felhasználása között.
61. A fentiekre tekintettel azt javasolom a Bíróságnak, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdést úgy válaszolja meg, hogy az EK 87. cikk (1) bekezdése alapján az alapeljárásban vitatott olyan szabályozás, amely bizonyos villamosenergia-termelők terhére az alaphálózathoz való hozzáférésért valamint annak használatáért megnövelt díjat számít fel a villamos hálózat általános költségeinek finanszírozása céljából, nem tekinthető állami támogatásnak, amennyiben:
– azon villamosenergia-termelők köre, akiket a megnövelt díj fizetésére köteleztek, megfelel azon villamosenergia-termelők körének, akik a nemzeti jogi keretek megváltozása miatt indokolatlan költségelőnyök birtokába jutottak,
– a megnövelt díjat úgy határozzák meg, hogy annak mértéke ne haladja meg az érintett termelő indokolatlan költségelőnyének kiegyenlítéséhez szükséges mértéket.
C – A 96/92 irányelvről
62. A 96/92 irányelvre tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság szemmel láthatóan kétszeresen is aggályosnak tartja a szóban forgó emelés beszedését. Először is, a vitatott nemzeti szabályozás vonatkozásában nem nyúltak vissza az irányelv stranded costs
finanszírozását érintő 24. cikkére, másodszor, az emelés aggályos lehet, amennyiben a villamosenergia-termelőket különböző módon kezeli az alaphálózathoz való hozzáférés tekintetében.
63. Mindkét kérdés egymást követően kerül megvizsgálásra.
1. A stranded costs
és a jelen eljárás összefüggéséről
64. Az irányelv 24. cikke alapján a tagállamok, amelyekben az irányelv hatálybalépése előtt nyújtott kötelezettségvállalásokat vagy üzemeltetési garanciákat ezen irányelv rendelkezései következtében nem lehet betartani, „átmeneti szabályozást kérelmezhetnek, amelyet a Bizottság adhat meg számukra többek között az érintett rendszer méretének, a rendszer összekapcsolási szintjének és a villamosenergia-ipar szerkezetének figyelembevételével”.
65. Ez a rendelkezés a Bizottság ellenőrzése mellett lehetővé teszi a stranded costs
finanszírozását, azaz a még meg nem térült beruházások költségeit, amelyeket a múltban a hosszú távú használatban bízva eszközöltek, és amelyek a piac megnyitása folytán már nem térülhetnek meg.
66. A kérdés a vitatott nemzeti szabályozás, valamint a stranded costs
összefüggésében ott keletkezik, hogy a stranded costs
finanszírozása Olaszországban a Bizottság által még le nem zárt állami támogatásokat vizsgáló eljárás(37) tárgya, és szoros összefüggésben áll a vízenergetikai és geotermikus létesítmények által előállított villamos energia jobb hasznosíthatóságát ellensúlyozó vitatott rendelkezésekkel.
67. A 2000. január 26‑i rendelet tárgya a villamosenergia-hálózat általános költségeinek finanszírozása. A rendelet 2. cikkének (1) bekezdése általános költségként jelöli meg mind a vízenergetikai és geotermikus létesítmények által előállított villamos energia jobb hasznosíthatóságának ellensúlyozását célzó költségeket, mind az általános költségek villamosenergia-díjba való visszatérítésének, a 96/92 irányelv átültetése okán nem átterhelhető részét – más szavakkal a stranded costs-ot . A rendelet tehát e két elem finanszírozásának közös jogalapját képezi.
68. Az olasz kormány ugyanakkor elismerte(38), hogy a vízenergetikai és geotermikus létesítmények által előállított villamos energia jobb hasznosíthatóságának ellensúlyozását célzó költségek és a stranded costs
nem mutatnak összefüggést, amennyiben a kérdéses emelés beszedése nem a 96/92 irányelv 24. cikkén alapszik, és az emelésből származó bevétel felhasználásának kérdése ezen emelés beszedését meghatározó rendelkezésektől elválasztandó kérdés(39) . A Bizottság is minden bizonnyal ebből a véleményből indul ki, amennyiben a nevezett kiegyenlítést kivette vizsgálatának tárgyai közül. Ennek megfelelően a kérdés a vitatott emelés összeegyeztethetősége különösen az alaphálózathoz való hozzáférést érintő 96/92 irányelv rendelkezéseivel, anélkül hogy a 24. cikkének értelmezése szükséges lenne.
2. A 96/92 irányelv 7. és 8. cikkének értelmezéséről
69. Az irányelv 7. cikke általános elveket tartalmaz az alaphálózat működtetését illetően. Az irányítást olyan rendszerirányítóra kell bízni, aki a 7. cikk (5) bekezdése alapján köteles tartózkodni a rendszerhasználók, vagy azok csoportjai bárminemű hátrányos megkülönböztetésétől. A 96/92 irányelv 8. cikke lényegében megnevezi a termelőlétesítmények igénybevételére és az összekötő vezetékek többi használóval való közös használatára vonatkozó feltételeket.
70. Előzetesen meg kell jegyezni, hogy a 7. cikk (5) bekezdése szerinti hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének alkalmazhatósága, a folyamatban lévő C‑17/03. sz. ügyben(40) feltett előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megválaszolásától függ. A Bíróságnak ugyanis ebben az eljárásban különösen azt kell tisztáznia, hogy a 7. cikk (5) bekezdésében lefektetett hátrányos megkülönböztetés tilalmának elve a műszaki jellegű előírásokra korlátozódik‑e vagy sem. Az itt szóban forgó, a kérdéses emelés megfizetését előíró közigazgatási intézkedés nyilvánvalóan nem ilyen műszaki jellegű előírás. A C‑17/03. sz. ügyben javasolt véleményemmel összhangban, véleményem szerint itt is abból kell kiindulni, hogy a 96/92 irányelv 7. cikk (5) bekezdése nem korlátozható műszaki jellegű előírásokra.
71. A Bizottság ezenkívül kételyeit fejezi ki a 96/92 irányelv 7. cikke (5) bekezdésének alkalmazhatóságát illetően, tekintettel arra, hogy a kérdéses emelés esetében végső soron nem díjtípusú teherről van szó – mint az alaphálózathoz való hozzáférésért és annak használatáért felszámított díj –, hanem bizonyos célokhoz hozzárendelt(41) díjról, amely semmiképpen sem a hálózat irányítóinak a javára szolgál.(42)
72. Ezen megjegyzések helytállóak, de nem vezetnek ahhoz, hogy a kérdéses díjat ne a 96/92 irányelv 7. cikkének (5) bekezdése szerinti hátrányos megkülönböztetés tilalmának mércéjével kelljen mérni. Mint ahogy azt már az államitámogatás-jogi kérdés keretében kifejtettem(43), a hálózati hozzáférés tekintetében is abból kell kiindulni, hogy a villamosenergia-termelőkkel szembeni egyenlőtlen bánásmód – jelen esetben az emelés szelektív módon történő megvalósítása útján – csak akkor nem aggályos, amennyiben objektíven igazolható. Az ilyen különbségtétel ugyanis önmagában is alkalmas arra, hogy az alaphálózathoz való hozzáférést és annak használatát kevésbé vonzóvá tegye, illetve megnehezítse, ami ellentmond a 96/92 irányelv világos piacnyitási céljainak.
73. A nevezett objektív igazolási ok tekintetében utalunk a fentebb kifejtettekre(44) . Ezen kifejtésekből az következik, hogy mindaddig, amíg a nemzeti jogi keretfeltételek változása bizonyos villamosenergia-termelőknél indokolatlan költségelőnyhöz vezet, és ezen költségelőny kiegyenlítése alapvetően nem tekinthető államitámogatás-jogi szempontból jelentős előnynek, az eltérő bánásmód végső soron a fent nevezett feltételek mellett objektíven igazolhatónak tűnhet. Ebben az összefüggésben nem releváns, hogy a kérdéses emelés szelektív kivetése nem összehasonlítható villamosenergia-termelők eltérő bánásmódban való részesítését, vagy összehasonlítható villamosenergia-termelők(45) objektíven igazolt eltérő bánásmódban való részesítését valósítja‑e meg.
74. Minderre tekintettel azt javasolom a Bíróságnak, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdést úgy válaszolja meg, hogy a 96/92 irányelv 7. cikkének (5) bekezdése nem akadályozza a tagállamokat abban, hogy olyan intézkedéseket hozzanak, amelyekkel bizonyos vállalkozásoknak, abból a célból, hogy a vízenergetikai és geotermikus létesítmények által előállított villamos energia jobb hasznosíthatóságát ellensúlyozzák, ami a megváltoztatott nemzeti jogi keretfeltételekre vezethető vissza, átmeneti jelleggel az alaphálózathoz való hozzáférésért és annak használatáért megemelt díjat számítanak fel, amelynek célja, hogy a villamosenergia-rendszer általános költségeit finanszírozza. Ennek feltétele azonban annak bizonyítása, hogy az átmeneti időszakban ténylegesen indokolatlan költségelőnyök keletkeztek.
V – Végkövetkeztetések
75. A fenti megfontolások alapján azt javasolom a Bíróságnak, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket az alábbiak szerint válaszolja meg:
1) Az EK 87. cikk (1) bekezdése alapján az alapeljárásban vitatott olyan szabályozás, amely bizonyos villamosenergia-termelők terhére az alaphálózathoz való hozzáférésért, valamint annak használatáért megnövelt díjat számít fel a villamosenergia-hálózat általános költségeinek finanszírozása céljából, nem tekinthető állami támogatásnak, amennyiben:
– azon villamosenergia-termelők köre, akiket a megnövelt díj fizetésére köteleztek, megfelel azon villamosenergia-termelők körének, akik a nemzeti jogi keretek megváltozása miatt indokolatlan költségelőnyök birtokába jutottak,
– a megnövelt díjat úgy határozzák meg, hogy annak mértéke ne haladja meg az érintett termelő indokolatlan költségelőnyének kiegyenlítéséhez szükséges mértéket.
2) A 96/92 irányelv 7. cikkének (5) bekezdése nem akadályozza a tagállamokat abban, hogy olyan intézkedéseket hozzanak, amelyekkel bizonyos vállalkozásoknak, abból a célból, hogy a vízenergetikai és geotermikus létesítmények által előállított villamos energia jobb hasznosíthatóságát ellensúlyozzák, – amennyiben ezen vállalkozások bizonyítható indokolatlan költségelőnye a megváltozott nemzeti jogi keretfeltételek következménye – átmeneti jelleggel az alaphálózathoz való hozzáférésért és annak használatáért megemelt díjat számítanak fel, amelynek célja, hogy a villamosenergia-rendszer általános költségeit finanszírozza.
(1) .
(2)
–	Lásd indítványomat ebben a folyamatban lévő ügyben, amelyet szintén ma ismertetek.
(3)
–	A villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról szóló, 1996. december 19‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 27., 20. o.; magyar nyelvű különkiadás 12. fejezet, 2. kötet, 3. o.).
(4)
–	GURI, 75. szám, 1999. március 31.
(5)
–	GURI, 27. szám, 2000. február 3.
(6)
–	GURI, általános melléklet, 4. szám, 2001. január 5.
(7)
–	GURI, általános melléklet, 4. szám, 2001. január 5.
(8) –	Az egyszerűség kedvéért a szóban forgó emelésre, amelyet a villamosenergia-termelőknek az alaphálózathoz való hozzáférésért, valamint annak használatáért fizetett ellenszolgáltatására vetettek ki, a továbbiakban „emelésként” utalunk, ahol gondolatban meg kell különböztetni, a néhány – itt nem érintett – villamosenergia-termelő által fizetett (alap)ellenszolgáltatást, valamint az itt kérdéses – bizonyos villamosenergia-termelőkre korlátozott – célzottan megemelt ellenszolgáltatást.
(9)
–	Lásd legutóbb a C‑276/02. sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben 2004. szeptember 14‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑8091. o.) 24. pontját számos további hivatkozással.
(10)
–	Lásd például a C‑183/02. P. sz. és C‑187/02. P. sz., Demesa és Territorio Histórico de Alava kontra Bizottság és C‑186/02. P. sz. és C‑188/02. P. sz., Ramondin kontra Bizottság a Bíróság előtt folyamatban lévő ügyeket.
(11)
–	Lásd például a C‑126/01. sz., GEMO-ügyben 2003. november 20‑án hozott ítéletet (EBHT 2003., I‑13769. o.).
(12)
–	Lásd például a C‑5/01. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 2002. december 12‑én hozott ítéletet (EBHT 2002., I‑11991.) az ESZAK‑Szerződés állami támogatásokra vonatkozó rendelkezései tekintetében. Az ügy hátterében többek között az egyes szociális járulékokhoz való munkaadói hozzájárulás mértékének csökkentése állt.
(13)
–	Ezen nem változtat az a körülmény, hogy a rendszerirányító – amely a szóban forgó szabályozás szerint a díj beszedésével lett megbízva – társasági formája magánjogi forma, mert a bevétel a Cassa conguagliora (kiegyenlítő-kassza) kerül átutalásra, melyeknek tagjai az AEEG 194/00. sz. határozatának 6. cikke alapján (GURI, 2000. november 3.) az AEEG által a pénzügyminiszterrel egyetértésben kerülnek kinevezésre. Ennyiben jogosan utal a Bizottság a C‑379/98. sz. PreussenElektra-ügyben 2001. március 13‑án hozott ítéletre (EBHT 2001., I‑2099. o.) amely szerint „a közvetlenül az állam által nyújtott előnyök, valamint azok, amelyeket valamely állam által megnevezett vagy létrehozott nyilvános vagy privát intézmény nyújt” az állami támogatások fogalma alá esnek.
(14)
–	Ehhez kapcsolódóan lásd Jansen: Vorgaben des europäischen Beihilferechts für das nationale Steuerrecht
című művét, Baden-Baden, 2003., 126. o. és a rá következő oldalak.
(15)
–	A kereskedelem hátrányos befolyásolása akkor forog fenn, ha a kedvezményezett vállalkozás olyan gazdasági tevékenységet gyakorol, amely tagállamok közötti kereskedelem tárgyát képezi. Lásd Jansennek a 14. sz. lábjegyzetben idézett művét, 135. o.
(16)
–	Ebben a kérdésben lásd a C‑34/01–C‑38/01. sz., Enirisorse ügyben 2003. november 27‑én hozott ítélethez (EBHT 2003., I‑14223. o.) kapcsolódó, 2002. november 7‑én ismertetett indítványom 167. pontját.
(17)
–	Lásd többek között a 173/73. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 1974. július 2‑án hozott ítélet (EBHT 1974., 709. o.) 33–35. pontját. Lásd szintén a C‑143/99. sz., Adria-Wien Pipeline és Wietersdorfer & Peggauer Zementwerk ügyben 2001. november 8‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑8365. o.) 42. pontját.
(18)
–	Mivel olyan kísérletekről van szó, hogy a vizsgálati kritérium fogalmát úgy pontosítsák, hogy a teljesítőképesség elvét általános jogi elvként („Leistungsfähigkeitsprinzip”) fogadják el (lásd ebben a tekintetben például Jansennek a 14.  lábjegyzetben idézett művét, 68. o. és a rá következő oldalakat), meg kell jegyezni, hogy ez az elv – mint a egyenlőség elvének következménye –a mindenkori objektív igazolási okokat is számba vevő alapos vizsgálatot nem teszi nélkülözhetővé, így e megközelítés hozadéka a jogbiztonság tekintetében inkább csekélynek mondható.
(19)
–	A C‑53/00. sz. ügyben 2001. november 22‑én hozott ítélethez (EBHT 2001., I‑9067. o.) kapcsolódó, 2001. május 8‑án ismertetett indítvány 36. pontja.Conclusions du 8 mai 2001, point 36 (arrêt du 22 novembre 2001, C-53/00, Rec. p. I-9067).
(20)
–	Uo., 39. pont.
(21)
–	Hivatkozás a 19. lábjegyzetben.
(22)
–	A C‑280/00. sz. ügyben 2003. július 24‑én hozott alapelvi jelentőségű ítélet (EBHT 2003., I‑7747. o.).
(23)
–	Hivatkozás a 16. lábjegyzetben.
(24)
–	Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokból az derül ki, hogy a kivetés kezdeti időpontja a kérdéses indokolatlan költségelőnyök létrejöttéhez igazodik. A díjkivetés – átmenetiként tervezett  – időtartamára való tekintettel a továbbiakban meg kell állapítani, hogy a vitatott díjat 2002. január 1‑i hatállyal megszüntették.
(25)
–	Az elvhez lásd a 47/69. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 1970. június 25‑én hozott ítélet (EBHT 1970., 487. o.) 11–14. pontját.
(26)
– A 16. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 43. pontja és a rá következő pontok.
(27)
–	Ez egyértelmű, ha belegondolunk, hogy az állami támogatási intézkedések fogalmából az következik, hogy állami forrásokból finanszírozzák őket, ami azonban nem jelenti azt, hogy az érintett költségvetés összes bevételét az intézkedés részének kell tekinteni.
(28)
–	Lásd a 25. sz. lábjegyzetben idézett ítéletet.
(29)
–	A fent idézett ítélet 52. pontja.
(30)
–	Uo., 48. pont.
(31)
–	Uo., 49. pont.
(32)
–	Uo., 51. pont.
(33)
–	Hivatkozás a 16. lábjegyzetben.
(34)
–	Az 53/00. sz. határozat 4. cikke szerinti, a villamos energiának az átmeneti időszakban való jobb hasznosíthatóságának költségkiegyenlítésére fenntartott számla.
(35)
–	Nem vitatott, hogy erről a rendeletről értesítették a Bizottságot – legalábbis a stranded costs
és a vízenergetikai és geotermikus létesítmények által termelt villamos energia jobb hasznosíthatósága miatti költségkiegyenlítés finanszírozása tekintetében.
(36)
–	A felperesek a tárgyalás szóbeli szakaszában előadták, hogy az AEEG kormányhivatal határozatai, különösen a 228/01. sz. határozat folytán az érintett bevétel felhasználását oly módon változtatták meg, hogy az elsődlegesen a megújuló energiaforrások támogatására kerül felhasználásra.
(37)
–	A Bizottság kiemeli, hogy az olasz hatóságok a 96/92 irányelv 24. cikke alapján az értesítésről lemondtak, és ehelyett arra kötelezték magukat, hogy az EK 88. cikk (3) bekezdése szerint támogatási intézkedésekről adnak értesítést.
(38)
–	Lásd például a kérdést előterjesztő bíróság által idézett a termelői tevékenység minisztériumának a 2002. június 25‑i közleményét.
(39)
–	Nevezetesen bizonyos villamosenergia-termelők indokolatlan költségelőnyének a „semlegesítése”.
(40)
–	Lásd a 2: lábjegyzetben hivatkozott indítványomat ebben az ügyben.
(41)
–	Nevezetesen a vízenergetikai és geotermikus létesítmények által termelt villamos energia jobb hasznosíthatósága miatti költségkiegyenlítés, más szavakkal az indokolatlan költségelőny semlegesítése.
(42)
–	Ki kell azonban fejteni, hogy a kérdéses díjat a rendszerirányítótól szedik ugyan be, a megfelelő összegek azonban a villamosenergia-szektor kiegyenlítő kasszájába folynak be, majd onnan a villamos energiának az átmeneti időszakban való jobb hasznosíthatóságának költségkiegyenlítésére fenntartott számlára kerülnek.
(43)
–	Lásd fenn a 44. pontot és a rá következő pontokat.
(44)
–	Lásd fenn a 45. pontot és a rá következő pontokat.
(45)
–	A összehasonlíthatóság hiánya a bizonyos termelőknél fennálló indokolatlan költségelőny meglétéből, illetve a nyilvánvalóan alacsony előállítási költségeik folytán keletkezett indokolatlan költségelőny meglétéből következik.