62022CJ0654
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
2024. április 11. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – A vegyi anyagok regisztrálása, értékelése, engedélyezése és korlátozása – 1907/2006/EK rendelet (REACH‑rendelet) – A 2. cikk (1) bekezdésének b) pontja – Hatály – A 3. cikk 10. és 11. pontja – A »behozatal« és az »importőr« fogalma – 6. cikk – Regisztrálási kötelezettség – A regisztrálásért felelősséget vállaló személy – A 952/2013/EU rendelet – Európai Uniós Vámkódex – Vámraktározás”
A C‑654/22. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a rechtbank van eerste aanleg Oost‑Vlaanderen, afdeling Gent (a kelet‑flandriai elsőfokú bíróság genti részlege, Belgium) a Bírósághoz 2022. október 19‑én érkezett, 2022. október 17‑i határozatával terjesztett elő
az FOD Volksgezondheid, Veiligheid van de Voedselketen & Leefmilieu
és
a Triferto Belgium NV
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
tagjai: C. Lycourgos tanácselnök, O. Spineanu‑Matei, J.‑C. Bonichot, S. Rodin (előadó) és L. S. Rossi bírák,
főtanácsnok: J. Kokott,
hivatalvezető: A. Lamote tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2023. október 12‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
a Triferto Belgium NV képviseletében E. Vermeulen advocaat, és S. A. Gawronski advocate,
–
a belga kormány képviseletében S. Baeyens, P. Cottin és C. Pochet, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: M. Rysman avocate,
–
az Európai Bizottság képviseletében E. Mathieu, K. Mifsud‑Bonnici, F. Moro és G. Wils, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2023. november 16‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2008. december 16‑i 1272/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2008. L 353., 1. o.; helyesbítések: HL 2011. L 16., 1. o.; HL 2016. L 349., 1. o.; HL 2019. L 117., 8. o.) módosított, a vegyi anyagok regisztrálásáról, értékeléséről, engedélyezéséről és korlátozásáról (REACH), az Európai Vegyianyag‑ügynökség létrehozásáról, az 1999/45/EK irányelv módosításáról, valamint a 793/93/EGK tanácsi rendelet, az 1488/94/EK bizottsági rendelet, a 76/769/EGK tanácsi irányelv, a 91/155/EGK, a 93/67/EGK, a 93/105/EK és a 2000/21/EK bizottsági irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2006. december 18‑i 1907/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2006. L 396., 1. o.; helyesbítések: HL 2007. L 136., 3. o., HL 2008. L 141., 22. o., HL 2009. L 36., 84. o., HL 2010. L 118., 89. o., HL 2015. L 212., 39. o.; a továbbiakban: REACH‑rendelet) 2. cikke (1) bekezdése b) pontjának, 3. cikke 10. és 11. pontjának, valamint 6. cikke (1) bekezdésének értelmezésére irányul.
2
E kérelmet a FOD Volksgezondheid, Veiligheid van de Voedselketen & Leefmilieu (szövetségi közegészségügyi, élelmiszerlánc‑biztonsági és környezetvédelmi hivatal, Belgium; a továbbiakban: FOD Volksgezondheid) és a genti (Belgium) székhelyű Triferto Belgium NV (a továbbiakban: Triferto) között az utóbbival szemben az anyagok regisztrálására vonatkozóan a REACH‑rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében előírt kötelezettség megsértése miatt kiszabott bírság tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
A REACH‑rendelet
3
A REACH‑rendelet (10), (16), (17) és (19) preambulumbekezdése értelmében:
„(10)
Azokat a vámfelügyelet alatt álló anyagokat, amelyeket átmenetileg vámszabad területen vagy vámszabad raktárban tárolnak, és amelyeket ismételt kivitelre szánnak, vagy amelyek tranzitáruk, ennek a rendeletnek az értelmében nem »használják fel«, és ezért ezeket ki kell zárni e rendelet hatálya alól. A veszélyes anyagok és veszélyes keverékek vasúti, közúti, belvízi, tengeri vagy légi szállítását is ki kell zárni a hatálya alól, mivel az ilyen szállításra már konkrét jogszabályok vonatkoznak.
[…]
(16)
Ez a rendelet az önmagukban, keverékekben vagy árucikkekben előforduló anyagok gyártóira, importőreire és továbbfelhasználóira vonatkozó különleges feladatokat és kötelezettségeket határozza meg. Ez a rendelet azon az elven nyugszik, hogy az iparnak a vegyi anyagokat olyan felelősséggel és gondossággal kell gyártania, importálnia, felhasználnia vagy forgalomba hoznia, amely elvárható annak biztosítására, hogy az az észszerűen előrelátható feltételek között ne legyen káros hatással az emberi egészségre és a környezetre.
(17)
Az emberi egészségre és a környezetre gyakorolt káros hatások megakadályozása érdekében össze kell gyűjteni a veszélyes tulajdonságok azonosítását elősegítő összes rendelkezésre álló és lényeges információt az önmagukban, keverékekben vagy árucikkekben előforduló anyagokról, és az ellátási láncokon keresztül az észszerűen szükséges mértékben továbbítani kell a kockázatkezelési intézkedésekkel kapcsolatos ajánlásokat. […]
[…]
(19)
Ezért a regisztrálási rendelkezések előírják a gyártók és importőrök számára, hogy adatokat gyűjtsenek az általuk gyártott vagy behozott/importált anyagokról, ezeknek az adatoknak a felhasználásával értékeljék az ezekkel az anyagokkal összefüggő kockázatokat, valamint alakítsanak ki és ajánljanak megfelelő kockázatkezelési intézkedéseket. Annak biztosítása érdekében, hogy ezeket a kötelezettségeket ténylegesen betartsák, valamint átláthatósági okokból, a regisztrálás során mindezen információt tartalmazó dokumentációt kell benyújtaniuk az [Európai Vegyianyag-ügynökség (ECHA)] számára. A regisztrált anyagok belső piaci forgalmát meg kell engedni.”
4
E rendelet „Cél és hatály” című 1. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„E rendelet célja az emberi egészség és a környezet magas szintű védelmének – beleértve az anyagokkal kapcsolatos veszélyek felmérésénél az alternatív vizsgálati módszerek elősegítését is –, valamint az anyagok belső piaci szabad forgalmának biztosítása, a versenyképesség és az innováció erősítésével egyidejűleg.”
5
E rendelet „Alkalmazás” című 2. cikke (1) bekezdésének b) pontja a következőket írja elő:
„Ezt a rendeletet nem kell alkalmazni a következőkre:
[…]
b)
olyan önmagukban, keverékekben vagy árucikkekben előforduló anyagok, amelyek vámfelügyelet alatt állnak, feltéve, hogy semmilyen módon nem kezelik vagy dolgozzák fel őket, és amelyeket ideiglenesen tárolnak, vagy amelyek újrakivitel céljából vámszabad területen vagy vámszabad raktárban találhatók, vagy tranzitáruk.”
6
E rendelet „Fogalommeghatározások” című 3. cikkének 10–14. és 24. pontja a következőket írja elő:
„E rendelet alkalmazásában:
[…]
10.
»behozatal«: a Közösség vámterületére történő fizikai behozatal;
11.
»importőr«: az a Közösségben letelepedett természetes vagy jogi személy, aki a behozatalért felel;
12.
»forgalomba hozatal«: a harmadik fél számára fizetés ellenében vagy ingyenesen történő szállítás vagy rendelkezésre bocsátás. A behozatal forgalomba hozatalnak minősül;
13.
»továbbfelhasználó«: az a gyártótól vagy importőrtől különböző, a Közösségben letelepedett természetes vagy jogi személy, aki vagy amely ipari vagy foglalkozásszerű tevékenységei során az anyagot önmagában vagy keverékben felhasználja. […];
14.
»forgalmazó«: a Közösségen belül letelepedett természetes vagy jogi személy, beleértve a kiskereskedőt is, aki az önmagában vagy keverékben előforduló anyagot kizárólag harmadik felek számára tárolja és hozza forgalomba;
[…]
24.
»felhasználás«: bármely feldolgozás, összeállítás, fogyasztás, tárolás, tartás, kezelés, tartályokba való töltés, egyik tartályból egy másikba való áttöltés, keverés, árucikk előállítása és minden egyéb felhasználás.”
7
A REACH‑rendelet „Adatok hiányában a forgalomba hozatal tilalma” című 5. cikkének szövege a következő:
„A 6., 7., 21. és 23. cikkre is figyelemmel a Közösségben nem gyárthatók és nem hozhatók forgalomba önmagukban, keverékekben vagy árucikkekben előforduló anyagok, kivéve, ha ezeket e cím vonatkozó rendelkezéseivel összhangban regisztrálták, amennyiben ez az előírás.”
8
Az említett rendeletnek „Az önmagukban vagy keverékekben előforduló anyagokra vonatkozó általános regisztrálási kötelezettség” című 6. cikkének (1) bekezdése ekként rendelkezik:
„Ha e rendelet másképp nem rendelkezik, az évi egy tonnát elérő vagy meghaladó mennyiségű, önmagában vagy egy vagy több keverékben előforduló anyag gyártója vagy importőre regisztrálási kérelmet nyújt be az [ECHA‑hoz].”
9
Az említett rendelet „Általános regisztrálási célból benyújtandó információk” című 10. cikke értelmében:
„Az 6. cikk vagy a 7. cikk (1) vagy (5) bekezdése által előírt regisztrálási kérelem az alábbi információkat tartalmazza:
a)
technikai dokumentáció, amely az alábbiakat tartalmazza:
[…]
[…]
b)
kémiai biztonsági jelentés, amennyiben a 14. cikk azt előírja, az I. mellékletben meghatározott formátumban. Amennyiben azt a regisztráló megfelelőnek tartja, e jelentés 5. és 6. szakasza tartalmazhatja a vonatkozó felhasználási és expozíciós kategóriákat.”
10
A REACH‑rendelet „Anyagok gyártása és behozatala” című 21. cikke (1) bekezdésének első albekezdése szerint:
„A 27. cikk (8) bekezdésének sérelme nélkül, a regisztráló megkezdheti vagy folytathatja az anyag gyártását vagy behozatalát vagy az árucikk előállítását vagy behozatalát, ha az [ECHA] – a 20. cikk (2) bekezdésével összhangban – a benyújtási dátumot követő három héten belül nem küld ezzel ellentétes értesítést.”
11
E rendeletnek „A regisztrálók további kötelezettségei” című 22. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A regisztrálást követően a regisztráló feladata, hogy saját kezdeményezésére a regisztrálást indokolatlan késedelem nélkül naprakésszé tegye a vonatkozó új információkkal és azokat az [ECHA‑hoz] benyújtsa a következő esetekben:
[…]”
A Vámkódex
12
Az Uniós Vámkódex létrehozásáról szóló, 2013. október 9‑i 952/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2013. L 269., 1. o.; helyesbítések: HL 2013. L 287., 90. o.; HL 2016. L 267., 2. o.; HL 2018. L 173., 35. o.; a továbbiakban: Vámkódex) „Fogalommeghatározások” című 5. cikkének 3., 11. és 17. pontja a következőképpen rendelkezik:
„A Vámkódex alkalmazásában:
[…]
3.
»vámellenőrzések«: a vámhatóságok által elvégzett konkrét intézkedések, amelyek célja az, hogy biztosítsák az Unió vámterülete és az e területen kívüli országok vagy területek között szállított áruk belépését, kilépését, árutovábbítását, szállítását, tárolását és meghatározott célra történő felhasználását, valamint a nem uniós áruknak és a meghatározott célra történő felhasználás alatt lévő áruknak az Unió vámterületén belüli jelenlétét és szállítását szabályozó vámjogszabályoknak és a más jogszabályoknak való megfelelést;
[…]
11.
»átmeneti megőrzési árunyilatkozat«: azon cselekmény, amellyel valamely személy az előírt formában és módon jelzi, hogy az áruk átmeneti megőrzésben vannak;
[…]
17.
»átmeneti megőrzés«: a nem uniós áruk azon helyzete, amikor azokat a vám elé állításuk és a vámeljárás alá vonásuk vagy újrakivitelük közötti időszakban vámfelügyelet alatt ideiglenesen tárolják.”
13
Az áruk átmeneti megőrzésére vonatkozó eljárást a Vámkódexnek a IV. címe 2. fejezetének 3. szakaszában található 144–152. cikke szabályozza. Ezen eljárás értelmében a nem az Európai Unióból származó áruk (a továbbiakban: nem uniós áruk) a vám elé állításukkor átmeneti megőrzésbe kerülnek. Ezek az áruk legfeljebb 90 napig maradhatnak az említett vámeljárás alatt.
14
Az árutovábbítási vámeljárásra az említett kódexnek a VII. címe 2. fejezete 1. szakaszában foglalt 226–236. cikke vonatkozik, amely eljárás magában foglalja egyrészt a külső árutovábbítási eljárást, amely lehetővé teszi a nem uniós áruknak az Unió vámterületén belül egy adott pontról egy másikra történő szállítását anélkül, hogy ezekre az árukra behozatali vámok, egyéb terhek vagy kereskedelempolitikai intézkedések vonatkoznának. Másrészt magában foglalja a belső árutovábbítási eljárást, amely lehetővé teszi az Unió vámterületének egyik pontjáról a másikra uniós áruk e vámterületen kívüli területen vagy országon keresztül történő szállítását vámjogi státusukban történő változás nélkül.
15
A vámraktározási eljárást a Vámkódexnek a VII. címe 3. fejezetének 2. szakaszában található 240–242. cikke szabályozza. Ez az eljárás lehetővé teszi, hogy a nem uniós árukat az említett eljárás céljára a vámhatóságok által engedélyezett helyiségekben vagy bármilyen egyéb helyen vámfelügyelet alatt, úgynevezett „vámraktárakban” tárolják. A vámraktárakat áruk vámraktározására használhatja bármely személy (közvámraktár) vagy a vámraktározás engedélyese (magánvámraktár).
16
Az említett kódex VII. címe 3. fejezetének 3. szakasza tartalmazza e kódex 243–249. cikkét, amelyek a vámszabad területi eljárásra vonatkoznak, amely eljárás alá az árukat többek között behozatali vámok és egyéb adók felfüggesztése mellett vonják.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
17
2019‑ben a Triferto több mint egy tonna karbamidot rendelt a szingapúri székhelyű Dreymoor Fertilizers Overseas PTE LTD társaságtól (a továbbiakban: Dreymoor). Ez az áru harmadik országból származott, és a megállapodás szerint a teljesítés helye Gent volt. A Dreymoor kérésére a bambergi (Németország) székhelyű Belor‑Eurofert Gmbh (a továbbiakban: Belor) fizikailag behozta az alapügyben szóban forgó karbamid‑szállítmányt az Unióba, és azt egy genti vámraktárban tárolta. A Belor korábban a REACH‑rendelet 6. cikkének (1) bekezdése értelmében vett importőrként az alapügyben szóban forgó karbamid regisztrálása iránti kérelmet nyújtott be az ECHA‑hoz, és ezen árura vonatkozóan vámáru‑nyilatkozatot tett.
18
A REACH‑rendeletnek való megfelelés ellenőrzésére irányuló, 2020. február 11‑i ellenőrzést követően az FOD Volksgezondheid úgy ítélte meg, hogy nem a Belort, hanem a Trifertót kell a REACH‑rendelet 3. cikkével összefüggésben értelmezett 6. cikke értelmében vett importőrnek tekinteni. Mivel úgy tekintette, hogy az alapügyben szóban forgó karbamidot a Trifertónak kellett volna regisztrálnia, az FOD Volksgezondheid 32856 euró összegű bírságot szabott ki vele szemben.
19
2022. február 10‑én benyújtott közös keresetlevelükben a Triferto és az FOD Volksgezondheid a kérdést előterjesztő bírósághoz, a rechtbank van eerste aanleg Oost‑Vlaanderen, afdeling Genthez (a kelet‑flandriai elsőfokú bíróság genti részlege, Belgium) fordult.
20
Emlékeztetve az uniós jog releváns rendelkezéseire, e bíróság a REACH‑rendelet 3. cikkének 11. pontja értelmében vett „importőr” fogalmának értelmezését kéri, mivel álláspontja szerint e fogalom döntő jelentőséggel bír e rendelet 6. cikke (1) bekezdésének helyes alkalmazása szempontjából.
21
Az említett bíróság továbbá az említett rendelet 2. cikke (1) bekezdése b) pontjának értelmezését kéri, amely szerint ezt a rendeletet nem kell alkalmazni olyan önmagukban, keverékekben vagy árucikkekben előforduló anyagokra, amelyek vámfelügyelet alatt állnak, feltéve hogy semmilyen módon nem kezelik vagy dolgozzák fel őket, és amelyeket ideiglenesen tárolnak, vagy amelyek újrakivitel céljából vámszabad területen vagy vámszabad raktárban találhatók, vagy tranzitáruk.
22
A kérdést előterjesztő bíróság rámutat, hogy az FOD Volksgezondheid szerint az „importőr” REACH‑rendelet értelmében vett fogalmát úgy kell érteni, hogy az arra a személyre vonatkozik, aki az anyagot közvetlenül megvásárolta egy harmadik országban, nem pedig arra a személyre, aki ezt az anyagot fizikailag az Unióba behozta és/vagy szállította. Az FOD Volksgezondheid e tekintetben az ECHA honlapján szereplő magyarázatokra támaszkodik.
23
A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy ezzel szemben a Triferto véleménye szerint az anyag fizikai behozataláért felelős vállalkozást kell importőrnek tekinteni függetlenül attól, hogy ki vásárolta az anyagot. E társaság azt is állítja, hogy az érintett vállalkozások megállapodhatnak vagy abban, hogy a vámáru‑nyilatkozatot tevő a REACH‑rendelet értelmében vett importőr, és így ő felel az ECHA‑nál történő regisztrációért, vagy pedig abban, hogy egy szállítmányozó vagy egy logisztikai vállalkozás nyújtja be a nyilatkozatot, a behozatalért azonban egy másik vállalkozásnak kell a végső felelősséget viselnie, amely esetben e vállalkozás az e rendelet értelmében vett importőr. A Triferto e tekintetben a REACH‑rendeletre és az importőrökre vonatkozó, a holland hatóságok által közzétett adatlapra hivatkozik.
24
E körülmények között a rechtbank van eerste aanleg Oost‑Vlaanderen, afdeling Gent (a kelet‑flandriai elsőfokú bíróság genti részlege) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a REACH‑rendelet 6. cikkének (1) bekezdését, valamint 3. cikkének 10. és 11. pontját, hogy azt a személyt, aki az anyagot megrendeli, illetve megvásárolja az Európai Unión kívül letelepedett gyártótól, akkor is regisztrálási kötelezettség terheli, ha ténylegesen olyan harmadik személy végzi el az Unió vámterületére történő fizikai behozatallal kapcsolatos valamennyi alakiságot, aki kifejezetten meg is erősíti, hogy ő felel ezért?
Jelentőséggel bír‑e az e kérdésre adandó válasz szempontjából, hogy a megrendelt, illetve megvásárolt mennyiség egy, az Európai Unión kívül letelepedett ugyanazon gyártó azonos anyagát tartalmazó nagyobb szállítmánynak csak egy (de több mint egy tonnás) része, amelyet az említett harmadik személy hoz be az Unió vámterületére, hogy azt ott vámraktárban tárolják?
2)
Úgy kell‑e értelmezni a REACH‑rendelet 2. cikke (1) bekezdésének b) pontját, hogy a (J eljárás [az egységes vámokmány 37. rovatában szereplő 71 00 kód] alá vonás révén) vámraktárban tárolt anyagok sem tartoznak a REACH‑rendelet hatálya alá, amíg egy későbbi szakaszban ki nem raktározzák és másik vámeljárás (például szabad forgalomba bocsátás) alá nem vonják azokat?
Ha igen: Úgy kell‑e értelmezni a REACH‑rendelet 6. cikkének (1) bekezdését, valamint 3. cikkének 10. és 11. pontját, hogy a regisztrálási kötelezettség ebben az esetben akkor is azt a személyt terheli, aki az anyagot közvetlenül megvásárolta az Unión kívül, és lehívja azt (anélkül, hogy ezt az anyagot ezt megelőzően fizikailag behozta volna az Unió vámterületére), ha az anyagot már regisztrálta az a harmadik vállalkozás, amely korábban fizikailag behozta azt az Unió vámterületére?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
A második kérdés első részéről
25
Második kérdésének első részével, amelyet célszerű elsőként vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a REACH‑rendelet 2. cikke (1) bekezdésének b) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az e rendelet hatálya alóli, e rendelkezésben előírt kizárás kizárólag azokra az önmagukban, keverékekben vagy árucikkekben előforduló anyagokra alkalmazandó, amelyek vámfelügyelet alatt állnak, és azokat semmilyen módon nem kezelik vagy dolgozzák fel, amennyiben ezek az anyagok az említett rendelkezésben kifejezetten említett helyzetek valamelyikének hatálya alá tartoznak.
26
A REACH‑rendelet 2. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében e rendeletet nem kell alkalmazni „olyan […] anyagok[ra], amelyek vámfelügyelet alatt állnak, feltéve, hogy semmilyen módon nem kezelik vagy dolgozzák fel őket, és amelyeket ideiglenesen tárolnak, vagy amelyek újrakivitel céljából vámszabad területen vagy vámszabad raktárban találhatók, vagy tranzitáruk”.
27
Ebből következik, hogy a REACH‑rendelet nem alkalmazható azokra a vám elé állított anyagokra, amelyek egy kettős feltételnek megfelelnek, mégpedig először is annak, hogy ezeket az anyagokat semmilyen módon nem kezelik vagy dolgozzák fel, másodszor pedig annak, hogy azok az e rendelkezésben említett helyzetek valamelyikének hatálya alá tartoznak.
28
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság által az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésében szolgáltatott pontosításból kitűnik, hogy az alapügyben szóban forgó anyag vámfelügyelet alatt áll, amelynek keretében J eljárás – az egységes vámokmány 37. rovatában szereplő 71 00 kód – alá vonták. E kód azt mutatja, hogy az árut vámraktározási eljárás alá vonták (71), és korábban nem állt vámeljárás alatt (00).
29
Márpedig, amint az a jelen ítélet 27. pontjában megállapításra került, ahhoz, hogy a REACH‑rendelet hatálya alóli, az e rendelet 2. cikke (1) bekezdésének b) pontjában előírt kizárás alkalmazandó legyen, többek között az szükséges, hogy a szóban forgó anyag az e rendelkezésben említett vámhelyzetek valamelyike – vagyis ideiglenes tárolás, vámszabad területen vagy vámszabad raktárban tárolás, vagy árutovábbítás – alá tartozik.
30
Tekintettel arra, hogy a vámraktározási eljárás nem tartozik e helyzetek közé, úgy kell tekinteni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a Vámkódex VII. címe 3. fejezetének 2. szakaszában szereplő 240–242. cikk hatálya alá tartozó vámraktározási eljárás a REACH‑rendelet hatályának meghatározása szempontjából mégis az említett helyzetek valamelyikéhez hasonlítható‑e.
31
Ami először is az átmeneti megőrzést illeti, azt a Vámkódex 5. cikkének 11. és 17. pontja határozza meg, és e kódexnek a IV. címe 2. fejezete 3. szakaszában foglalt 144–152. cikke szabályozza. Amint arra a főtanácsnok az indítványának 34. pontjában rámutatott, ez a vámeljárás alá vonás, tehát a vámraktárban történő tárolás alternatívája, így ez utóbbi eljárás nem hasonlítható az átmeneti megőrzéshez.
32
Másodszor, ami az áruk vámszabad területen való tárolására vonatkozó, a REACH‑rendelet 2. cikke (1) bekezdésének b) pontjában említett eljárást illeti, bár ez az eljárás – a vámraktározáshoz hasonlóan – a Vámkódex VII. címe 3. fejezetének tárgyát képező tárolás alá tartozik, azt az ezen fejezet egy másik szakasza, nevezetesen a Vámkódex 243–249. cikkét tartalmazó 3. szakasza szabályozza. Következésképpen, amint azt a főtanácsnok az indítványának 35. pontjában megjegyezte, e két vámeljárás kölcsönösen kizárja egymást.
33
Harmadszor, ami a vámszabad raktárban történő tárolásra vonatkozó, a REACH‑rendelet 2. cikke (1) bekezdésének b) pontjában szintén említett eljárást illeti, elegendő megjegyezni – amint azt a főtanácsnok az indítványának 36. pontjában tette –, hogy ezt az eljárást a Vámkódex az alapeljárás tényállásának időpontjában már nem írta elő.
34
Negyedszer és utolsósorban az árutovábbítási eljárás – amint arra a főtanácsnok az indítványának 38. pontjában rámutatott – a tárolási eljárásoktól eltérő külön vámeljárásnak minősül, amely a Vámkódex VII. címe 2. fejezetének hatálya alá tartozik, és amely ennélfogva szintén nem hasonlítható a vámraktározási eljáráshoz.
35
Ebből következik, hogy a vámraktározási eljárás különös vámeljárás, amely nem hasonlítható a REACH‑rendelet 2. cikke (1) bekezdésének b) pontjában felsorolt helyzetek valamelyikéhez.
36
Következésképpen, mivel e rendelkezés nem alkalmazandó a vámraktározási eljárás alá vont anyagokra, ezek az anyagok a REACH‑rendelet hatálya alá tartoznak, így az e rendelet 3. cikkének 10. pontja értelmében vett behozatal már az Unió vámterületére történő fizikai behozatallal végbemegy.
37
A jelen ítélet 35. pontjában szereplő következtetést a REACH‑rendelet célkitűzései, valamint az e rendelet 5. cikkében foglalt, az „Adatok hiányában a forgalomba hozatal tilalma” is alátámasztja.
38
E tekintetben egyrészt a REACH‑rendelet 1. cikkének (1) bekezdése értelmében e rendelet célja az emberi egészség és a környezet magas szintű védelmének – beleértve az anyagokkal kapcsolatos veszélyek felmérésénél az alternatív vizsgálati módszerek elősegítését is –, valamint az anyagok belső piaci szabad forgalmának biztosítása, a versenyképesség és az innováció erősítésével egyidejűleg. Másrészt e rendelet 5. cikke főszabály szerint tiltja az olyan anyag forgalomba hozatalát, amelyet nem az említett rendelet vonatkozó rendelkezéseivel összhangban regisztráltak, amennyiben ez az előírás. Ugyanezen rendelet 3. cikkének 12. pontja értelmében a behozatal forgalomba hozatalnak minősül.
39
A Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően a REACH‑rendelet nem az anyagok kivitelének szabályozására irányul, hanem jogi keretet hoz létre a gyártókra, importőrökre és továbbfelhasználókra vonatkozóan az anyagok gyártása, behozatala, forgalomba hozatala vagy felhasználása kapcsán, annak érdekében, hogy biztosítsa az áruk szabad mozgását, valamint az emberi egészség és a környezet magas szintű védelmét a belső piacon (lásd ebben az értelemben: 2017. április 27‑iPinckernelle ítélet, C‑535/15, EU:C:2017:315, 43. pont). Márpedig, feltéve hogy az e rendelet 2. cikke (1) bekezdésének b) pontjában előírt, a kezelés és feldolgozás hiányára vonatkozó feltétel teljesül, meg kell állapítani, hogy – amint az az említett rendelet (10) preambulumbekezdéséből kitűnik – az e rendelkezésben említett helyzetek valamelyikében lévő anyagokat ekkor nem használják fel az Unióban. Következésképpen az említett rendelkezés hatálya alóli kizárás azon a körülményen alapul, hogy kevéssé valószínű, hogy az ezen anyagokkal összefüggő kockázatok megvalósulnak az Unióban.
40
Következésképpen a második kérdés első részére azt a választ kell adni, hogy a REACH‑rendelet 2. cikke (1) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy az e rendelet hatálya alóli, e rendelkezésben előírt kizárás kizárólag azokra az önmagukban, keverékekben vagy árucikkekben előforduló anyagokra alkalmazandó, amelyek vámfelügyelet alatt állnak, és azokat semmilyen módon nem kezelik vagy dolgozzák fel, amennyiben ezek az anyagok az említett rendelkezésben kifejezetten említett helyzetek valamelyikének hatálya alá tartoznak.
41
A második kérdés első részére adott válaszra tekintettel e kérdés második részére nem szükséges válaszolni.
Az első kérdésről
42
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a REACH‑rendelet 3. cikkének 10. és 11. pontját, valamint 6. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy az Unióba behozott és az e rendelet hatálya alá tartozó anyag vásárlója nem köteles arra, hogy maga nyújtson be kérelmet ezen anyag regisztrálása iránt, ha az Unióban letelepedett valamely másik személy vállalta az említett anyag Unióba történő behozataláért való felelősséget.
43
A REACH‑rendelet 6. cikkének (1) bekezdése értelmében az évi egy tonnát elérő vagy meghaladó mennyiségű anyag importőrének feladata, hogy regisztrálási kérelmet nyújtson be az ECHA‑hoz.
44
E tekintetben a REACH‑rendelet 3. cikke 10. és 11. pontjának szövegéből az következik, hogy e rendelet alkalmazásában a „behozatal” egyrészt az anyagnak „az [Unió] vámterületére történő fizikai behozatala”, másrészt pedig az „importőr”„az [Unióban] letelepedett természetes vagy jogi személy, aki a behozatalért felel”.
45
Amint azt a főtanácsnok az indítványának 48. és 49. pontjában megjegyezte, bár nem zárható ki, hogy több, az Unióban letelepedett természetes vagy jogi személyt felelősség terhelhet az anyagoknak az Unió vámterületére történő fizikai behozataláért, ez a körülmény azonban nem vezethet a REACH‑rendelet 3. cikke 11. pontjának és 6. cikkének olyan értelmezéséhez, amely szerint e személyek mindegyikének ezen anyagok tekintetében regisztrálási kérelmet kell benyújtania.
46
Kétségtelen, hogy e rendelkezések – e rendelet (17) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezve – arra irányulnak, hogy az említett rendelet hatálya alá tartozó anyagokra vonatkozóan összegyűjtsék az ezen anyagok veszélyes tulajdonságainak azonosítását elősegítő összes rendelkezésre álló és lényeges információt. Így az Unióban gyártott vagy az Unióba behozott, évi egy tonnát elérő vagy meghaladó mennyiségű anyagot regisztrálni kell. Mindemellett e cél eléréséhez nem szükséges, hogy több, „importőrnek” minősíthető személy ugyanazon behozatal kapcsán a szóban forgó anyagok regisztrálása iránti kérelmet nyújtson be. Feltéve, hogy a regisztrálási kérelem hiánytalan, elegendő, ha e személyek közül egy teljesíti az ugyanezen rendelet 6. cikkének (1) bekezdéséből eredő kötelezettséget.
47
A jelen ügyben a Bíróság rendelkezésére álló iratokból kitűnik, hogy kizárólag a Belor és a Triferto társaságok felelhetnek meg a REACH‑rendelet 3. cikkének 11. pontja értelmében vett „importőr” fogalmának.
48
E tekintetben meg kell állapítani, hogy bár az ECHA regisztrálási kötelezettségről szóló útmutatója, amely szerint az importőrt az egyedi eset körülményei alapján kell azonosítani, a gyakorlatban bizonyos mértékben hasznos lehet azáltal, hogy a REACH‑rendelet 3. cikkének 11. pontja értelmében vett „behozatalért felel[ős személy]” azonosítását lehetővé tévő információkat szolgáltat, ez az útmutató azonban nem kötelező jellegű (lásd ebben az értelemben: 2015. szeptember 10‑iFCD és FMB ítélet, C‑106/14, EU:C:2015:576, 29. pont).
49
Ezenkívül, amint azt a főtanácsnok az indítványának 51–53. pontjában lényegében kiemelte, az említett útmutatóból az következik, hogy bár a valamely anyag behozataláért felelős személy gyakran annak címzettje, nem zárható ki, hogy e felelősséget az ezen behozatalt szervező személy, vagy akár ezen anyag eladója átvállalja.
50
Következésképpen ugyanezen útmutatóra nem lehet eredményesen hivatkozni azon lehetőség kizárása érdekében, hogy az ellátási láncban részt vevő valamely személy bizonyos feltételek mellett felelősséget vállalhasson valamely anyagnak a REACH‑rendelet alapján történő behozataláért és regisztrálásáért.
51
Valamely importált anyag behozataláért és regisztrálásáért való felelősséget azonban nem lehet azzal a céllal vállalni, hogy megkerüljék a REACH‑rendeletből eredő kötelezettségeket ezen anyag mennyiségének a különböző importőrök közötti olyan elosztása révén, hogy az egyes importőröknek ily módon kiosztott mennyiség a regisztrálási kötelezettség küszöbértéke vagy a részletesebb információszolgáltatásra vonatkozó küszöbérték alatt marad.
52
Ezenkívül a REACH‑rendelet 10. cikkéből az következik, hogy valamely anyag regisztrálási kérelméhez csatolni kell az ezen anyagra vonatkozó teljes és részletes dokumentációt, valamint az említett anyagra vonatkozó kémiai biztonsági jelentést, másrészt pedig e rendelet 22. cikke (1) bekezdésének első albekezdéséből az következik, hogy a regisztráló feladata, hogy bizonyos esetekben saját kezdeményezésére, indokolatlan késedelem nélkül naprakésszé tegye a regisztrálását releváns új információkkal, és azokat az ECHA‑hoz benyújtsa.
53
Ebből következik, hogy –amint arra a főtanácsnok az indítványának 56. pontjában rámutatott – a valamely anyag behozatalával kapcsolatos, a REACH‑rendelet 3. cikkének 10. pontja értelmében vett felelősség átvállalása feltételezi a behozatalban részt vevő valamennyi gazdasági szereplő jogos bizalmát abban, hogy az ezen anyag regisztrálásáért felelősséget vállaló személy rendelkezik az e rendelet 10. és 22. cikkéből eredő kötelezettségek teljesítéséhez szükséges ismeretekkel és erőforrásokkal. Így e gazdasági szereplőknek kellő gondossággal kell eljárniuk, és az említett behozatalt megelőzően meg kell bizonyosodniuk arról, hogy az említett személy ténylegesen regisztrálta az adott mennyiségű anyagot az ECHA‑nál.
54
A jelen ügyben, mivel a Bíróság rendelkezésére álló iratok egyike sem utal arra, hogy a Belor a REACH‑rendeletben előírt kötelezettségek megkerülése érdekében vállalta az alapügyben szóban forgó anyag behozatalával kapcsolatos felelősséget, és feltételezve, hogy bizonyítást nyer, hogy az e társaság által benyújtott regisztrálási kérelem teljes egészében az ezen behozatallal érintett anyagra vonatkozott, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata, nem állapítható meg, hogy a Triferto köteles lett volna maga regisztrálni az említett anyagot.
55
A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy a REACH‑rendelet 3. cikkének 10. és 11. pontját, valamint 6. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az évi egy tonnát elérő vagy meghaladó mennyiségű, az Unióba behozott és az e rendelet hatálya alá tartozó anyagot megvásárló személy nem köteles maga benyújtani az ezen anyag regisztrálása iránti kérelmet, amennyiben az Unióban letelepedett valamely másik személy vállalta a felelősséget az említett anyag Unióba történő behozataláért, e személy benyújtotta e kérelmet, és semmi nem utal arra, hogy az említett rendelet által létrehozott regisztrálási mechanizmushoz kapcsolódó kötelezettségeket megkerülték volna.
A költségekről
56
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A 2008. december 16‑i 1272/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel módosított, a vegyi anyagok regisztrálásáról, értékeléséről, engedélyezéséről és korlátozásáról (REACH), az Európai Vegyianyag‑ügynökség létrehozásáról, az 1999/45/EK irányelv módosításáról, valamint a 793/93/EGK tanácsi rendelet, az 1488/94/EK bizottsági rendelet, a 76/769/EGK tanácsi irányelv, a 91/155/EGK, a 93/67/EGK, a 93/105/EK és a 2000/21/EK bizottsági irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2006. december 18‑i 1907/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 2. cikke (1) bekezdésének b) pontját
a következőképpen kell értelmezni:
a módosított 1907/2006 rendelet hatálya alóli, e rendelkezésben előírt kizárás kizárólag azokra az önmagukban, keverékekben vagy árucikkekben előforduló anyagokra alkalmazandó, amelyek vámfelügyelet alatt állnak, és azokat semmilyen módon nem kezelik vagy dolgozzák fel, amennyiben ezek az anyagok az említett rendelkezésben kifejezetten említett helyzetek valamelyikének hatálya alá tartoznak.
2)
Az 1272/2008 rendelettel módosított 1907/2006 rendelet 3. cikkének 10. és 11. pontját, valamint 6. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
az évi egy tonnát elérő vagy meghaladó mennyiségű, az Európai Unióba behozott és a módosított 1907/2006 rendelet hatálya alá tartozó anyagot megvásárló személy nem köteles maga benyújtani az ezen anyag regisztrálása iránti kérelmet, amennyiben az Unióban letelepedett valamely másik személy vállalta a felelősséget az említett anyag Unióba történő behozataláért, e személy benyújtotta e kérelmet, és semmi nem utal arra, hogy az e rendelet által létrehozott regisztrálási mechanizmushoz kapcsolódó kötelezettségeket megkerülték volna.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: holland.