62008CC0507_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. În temeiul acțiunii în constatarea neîndeplinirii obligațiilor prevăzute la articolul 108 alineatul (2) TFUE, Comisia critică Republica Slovacă pentru faptul că nu a recuperat un ajutor de stat declarat de aceasta incompatibil cu piața comună, care a luat forma unei anulări a datoriei fiscale în favoarea întreprinderii Frucona Košice a.s. (denumită în continuare „Frucona”), în cadrul unui concordat preventiv confirmat printr‑o hotărâre cu autoritate de lucru judecat. Se ridică astfel din nou problema conținutului obligației ce revine statelor membre în ceea ce privește recuperarea ajutoarelor declarate necuvenite de către Comisie. Mai exact, se pune problema posibilității de a justifica neîndeplinirea acestei obligații invocând existența unor hotărâri judecătorești naționale având autoritate de lucru judecat, care ar face imposibilă recuperarea ajutorului în temeiul dreptului național.
I – Situația de fapt
2. Prin Decizia din 7 iunie 2006 cu privire la ajutorul de stat C 25/05 (ex NN 21/05), pus în aplicare de Administrația fiscală a Republicii Slovace, în favoarea Frucona(2), Comisia a declarat că măsurile adoptate de Republica Slovacă în favoarea Frucona constituie un ajutor de stat incompatibil cu piața comună.
3. Astfel cum reiese din decizia menționată, întreprinderea Frucona, care operează în sectorul producției de băuturi alcoolice și spirtoase, de băuturi fără alcool, de conserve de fructe și legume, precum și de oțet, a beneficiat de un ajutor de stat sub forma anulării, de către biroul local de taxe Košice (denumit în continuare „biroul impozite”), a unei datorii fiscale în valoare de 416 515 990 SKK (11 milioane de euro), în cadrul unui „concordat” încheiat de respectiva întreprindere cu creditorii săi, în conformitate cu procedura stabilită prin Legea nr. 328/91 privind falimentul și concordatele, și care urmărește, asemenea procedurii falimentului, să reglementeze situația financiară a societăților îndatorate. Procedura menționată, inițiată de societatea îndatorată, are drept obiectiv încheierea unui concordat cu creditorii, prin care aceasta rambursează o parte a datoriilor sale în schimbul anulării datoriei restante. Concordatul în cauză trebuie, în orice caz, să fie aprobat de organul jurisdicțional care exercită controlul asupra procedurii.
4. La 8 martie 2004, Frucona a prezentat Krajský súd de Košice, instanța regională competentă, o propunere de concordat referitor la o pluralitate de datorii, printre care este cuprinsă și o datorie fiscală pentru accize pe alcool. Procedura concordatului a fost autorizată de instanța menționată la 14 iulie 2004. Autorizarea instanței regionale a fost ulterior confirmată de Najvyšší súd Slovenskej republiky(3) prin decizia din 25 octombrie 2004.
5. Potrivit concordatului, Frucona ar trebui să ramburseze 35 % din datorie în termen de o lună, creditorii renunțând la restul de 65 %. În ceea ce privește datoria fiscală a Frucona, cuantumul acesteia se ridica la un total de 640 793 831 SKK (16,86 milioane de euro). În temeiul concordatului, biroul impozite a putut recupera suma de 224 277 841 SKK (5,86 milioane de euro), astfel încât amnistia fiscală s‑a ridicat la suma de 416 515 990 SKK (11 milioane de euro). Trebuie menționat că, odată achitate sumele convenite, Frucona și‑a continuat activitatea comercială.
6. După finalizarea examinării amnistiei fiscale în cauză, Comisia a concluzionat că: (a) biroul impozite se găsea într‑o situație juridică și economică mai favorabilă decât creditorii privați și (b) Republica Slovacă acordase în mod ilegal anularea datoriei fiscale a Frucona. Concret, în Decizia din 7 iunie 2006, Comisia a decis:
„Articolul 1
Ajutor de stat pus în executare de Republica Slovacă în favoarea societății Frucona Košice a.s., în valoare de 416 515 990 SKK, este incompatibil cu piața comună.
Articolul 2
1. Republica Slovacă va adopta toate măsurile necesare pentru a recupera de la beneficiar ajutorul menționat în articolul 1, ajutor care i‑a fost acordat în mod ilegal.
2. Recuperarea va avea loc neîntârziat, în conformitate cu procedurile prevăzute de legislația națională, în măsura în care acestea permit punerea în aplicare imediată și eficientă a prezentei decizii.
3. Ajutorul care trebuie recuperat include dobânzile datorate pentru perioada începând cu data la care acest ajutor a fost pus în executare în favoarea societății Frucona Košice a.s. până la data la care acesta a fost recuperat în mod efectiv.
4. Dobânzile se calculează în conformitate cu dispozițiile capitolului V din Regulamentul (CE) nr. 794/2004 al Comisiei din 21 aprilie 2004 privind punerea în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 659/1999 […]. Rata dobânzii se aplică pe bază compusă pe întreaga perioadă specificată la alineatul (3).
Articolul 3
Republica Slovacă va informa Comisia, în termen de două luni de la data notificării prezentei decizii, cu privire la măsurile pe care le‑a luat pentru a se conforma acesteia și va utiliza, în acest scop, chestionarul din anexa I la prezenta decizie.”
7. La 12 ianuarie 2007, Frucona a introdus o acțiune la Tribunalul de Primă Instanță pentru anularea deciziei Comisiei, fără a solicita măsuri provizorii. Republica Slovacă, la rândul său, nu a formulat nicio acțiune. În prezent, respectiva acțiune este pendinte, iar ședința publică a avut loc în decembrie 2009.
8. În ceea ce privește măsurile de punere în executare adoptate de statul solicitant, la 4 iulie 2006 biroul impozite a solicitat Frucona să ramburseze în termen de opt zile ajutorul acordat ilegal, plus dobânzile. Somația nefiind îndeplinită, biroul impozite a introdus, la 21 iulie 2006, o acțiune la Tribunalul Districtual Košice II.
9. Prin hotărârea din 11 iunie 2007, Tribunalul Districtual Košice II a respins acțiunea biroului impozite pentru motivul că Frucona nu era obligată să ramburseze ajutorul. Potrivit instanței, (a) datoria Frucona către administrația fiscală s‑a stins ex lege
prin plata sumei datorate conform condițiilor prevăzute în concordat; (b) chiar dacă Comisia obligă Republica Slovacă să adopte toate măsurile necesare pentru recuperarea ajutorului, acest lucru nu conferă administrației fiscale dreptul de a-și valorifica creanța de la beneficiarul ajutorului și (c) nu se poate admite că beneficiarul ajutorului este obligat în mod direct prin lege să îl restituie, dat fiind că articolul 26 alineatul (1) din Legea 231/1999 privind ajutorul de stat presupune ca beneficiarul acestuia să fie conștient de faptul că i‑a fost acordat un ajutor și, dat fiind că administrația fiscală a acționat în limitele legii, beneficiarul nu putea presupune că i s‑a acordat un ajutor ilegal.
10. Hotărârea tribunalului districtual a fost confirmată printr‑o hotărâre a Tribunalului Regional Košice din 21 aprilie 2008, prin care, pe lângă achiesarea la motivarea celei dintâi instanțe, se adaugă că (a) nu a fost posibilă revizuirea deciziei privind concordatul, deoarece acesta beneficiază de autoritate de lucru judecat, (b) Comisia nu a respectat dispozițiile dreptului intern privind soluționarea conflictului dintre procedurile de concordat și procedurile de punere în executare și (c) principiul independenței judiciare fundamentează, printre altele, principiul aprecierii suverane a faptelor, în temeiul căruia instanțele naționale – pe baza unei experiențe pe care, astfel cum se pretinde, Comisia nu a pus‑o la dispoziția acestora – au concluzionat că valoarea creanței administrației fiscale stabilite de concordat era proporțională.
11. Prin scrisoarea din 2 iulie 2008, administrația fiscală a solicitat procurorului general al Republicii Slovace să formuleze o cale de atac extraordinară. Comisia a precizat, în cererea sa, că nu dispunea de informații mai precise cu privire la acest subiect.
12. Pe parcursul procedurii, Comisia a insistat în mod repetat în sensul punerii în executare imediate și efective a deciziei sale, reproșând autorităților slovace că, în loc să procedeze direct la executarea acesteia în temeiul dreptului național, au considerat necesară intervenția unei instanțe.
13. Confruntându‑se cu aspectele menționate mai sus, autoritățile slovace au invocat, în esență, două argumente principale: (A) procedura judiciară a fost inevitabilă în vederea recuperării ajutorului, dat fiind că dreptul fiscal slovac nu oferă un temei juridic pentru recuperarea unei creanțe a administrației fiscale care a făcut obiectul unei amnistii în temeiul unui concordat, astfel încât era necesară obținerea unui titlu executoriu. Potrivit dreptului slovac, o decizie administrativă a biroului impozite nu poate „anula” decizia instanței responsabile cu monitorizarea concordatului dintre Frucona și creditorii săi. (B) Decizia Comisiei nu creează în mod direct obligații în sarcina Frucona, însă, deoarece este adresată Republicii Slovace, o obligă pe aceasta din urmă să adopte toate măsurile necesare pentru recuperarea ajutorului acordat ilegal. Prin urmare, decizia Comisiei, ca decizie administrativă „străină”, nu a dat naștere unei obligații pentru Frucona de a rambursa ajutorul, nefiind astfel posibil să se procedeze la punerea în executare la nivel național a deciziei Comisiei.
14. În urma diferitelor corespondențe și atenționări ulterioare expirării termenului de două luni prevăzut de decizie pentru comunicarea măsurilor adoptate și preconizate pentru executarea acesteia, Comisia, apreciind că Republica Slovacă nu a procedat la această executare într‑un mod imediat și efectiv, a decis să formuleze prezenta acțiune.
II – Argumentele părților
15. Comisia începe prin a aminti jurisprudența potrivit căreia eliminarea unui ajutor ilegal prin recuperare este consecința logică a constatării nelegalității sale (Hotărârile Belgia/Comisia(4) și, Italia/Comisia(5) ). De asemenea, Comisia invocă jurisprudența potrivit căreia obligația ce revine statului membru în vederea eliminării unui ajutor pe care Comisia îl consideră incompatibil cu piața comună urmărește restabilirea situației anterioare deoarece, atât timp cât beneficiarul ajutorului nu îl restituie, beneficiază de un avantaj necuvenit (Hotărârea Comisia/Franța(6) ).
16. Invocând articolul 288 TFUE, Comisia reamintește caracterul obligatoriu al deciziei și consecințele care derivă din aceasta pentru statul de destinație (Hotărârea Comisia/Spania(7) ) și constată că, întrucât au trecut mai mult de 29 de luni de la primirea deciziei de către autoritățile slovace, încă nu a fost recuperat ajutorul acordat în favoarea Frucona, care păstrează astfel un avantaj pe care decizia vizează, în mod întemeiat, să îl elimine.
17. În consecință, Comisia consideră că Republica Slovacă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul deciziei și al articolului 14 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999, fără să fi fost suficientă, astfel cum au pretins autoritățile naționale, adoptarea tuturor măsurilor corespunzătoare pentru a asigura executarea deciziei, deoarece este necesar ca mijloacele utilizate să producă drept rezultat executarea imediată și efectivă a acesteia. În orice caz, aplicarea procedurilor de drept intern în vederea executării unei decizii este supusă condiției ca aceste proceduri să permită executarea în condițiile menționate (Hotărârea citată anterior Comisia/Franța, punctul 49, și Hotărârea Comisia/Grecia(8), punctele 35 și 44).
18. Comisia amintește că, în lipsa unei hotărâri a Tribunalului prin care, în conformitate cu articolul 278 TFUE, să se dispună suspendarea deciziei atacate (ceea ce nu a fost cazul, întrucât nici Frucona și nici autoritățile slovace nu au formulat o cerere în acest sens), acțiunea în anulare pendinte în fața Tribunalului nu afectează caracterul executoriu al deciziei nerespectate. În prezenta cauză, Comisia consideră că motivele invocate de instanțele naționale împiedică punerea în aplicare imediată și efectivă a respectivei decizii. Comisia critică în special argumentul constând în faptul că Frucona nu putea cunoaște faptul că amnistia unei părți din datoria sa fiscală constituie ajutor de stat, întrucât, independent de lipsa de relevanță a argumentului privind această necunoaștere în domeniul ajutoarelor de stat (Hotărârea Germania/Comisia(9) ), tocmai Legea 231/1999 invocată de autoritățile slovace asimilează, în versiunea sa în vigoare la data faptelor, acordarea unei degrevări fiscale cu o formă indirectă a unui ajutor de stat.
19. Comisia nu admite nici argumentul privind stingerea ex lege
a datoriei fiscale, deoarece, prin negarea acesteia, instanțele slovace au negat de asemenea efectul direct al deciziei, încălcând astfel jurisprudența consacrată (Hotărârea Carmine Capolongo/Azienda Agricole Maya(10) și Hotărârea Steinike & Weinling/Germania(11) ).
20. Comisia neagă de asemenea că ar fi relevantă împrejurarea că instanțele naționale, prin exercitarea propriei independențe, au evaluat o anumită experiență în termeni care le‑au permis să concluzioneze, în calitate de unice entități competente să aprecieze situația de fapt, că valoarea datoriei fiscale reglementate în concordatul încheiat între creditori a fost proporțională. În schimb, Comisia consideră că odată ce ajutorul de stat a fost declarat ilegal, rolul autorităților naționale se limitează la executarea deciziei astfel stabilite, iar autoritățile nu dispun, în această privință, de nicio putere de apreciere (Hotărârea Alcan Deutschland(12) ).
21. Mai mult, Comisia nu admite că autoritatea de lucru judecat dobândită prin hotărârile pronunțate în speță ar fi un motiv valabil în scopul justificării încălcării imputate. Comisia invocă în această privință jurisprudența stabilită prin Hotărârea Lucchini(13), observând că nici această jurisprudență nu a făcut obiectul unor observații din partea autorităților judecătorești slovace.
22. În sfârșit, Comisia consideră că, în acest caz, nu a fost respectat principiul echivalenței, întrucât decizia nu a beneficiat de forță executorie, despre care trebuie să se prezume că este caracteristică actelor administrației fiscale slovace. Procedura de obținere a unui titlu executoriu pe cale judiciară a însemnat, prin urmare, că decizia nu a putut fi executată în condiții echivalente cu cele ale deciziilor naționale.
23. Republica Slovacă a contestat acțiunea, susținând că interpretarea literală a articolului 2 alineatele (1) și (2) din decizia Comisiei și în special utilizarea termenului „vymáhanie” („récuperation” în versiunea în limba franceză) în loc de „vymoženie” („recouvrement” în versiunea în limba franceză) nu permite să se concluzioneze, față de cele susținute de Comisie, că Republica Slovacă trebuie să recupereze în mod efectiv ajutorul în termenul stabilit, ci numai să adopte toate măsurile necesare pentru a‑l recupera, ceea ce s‑a făcut în mod efectiv, urmând demersurile fiscale și judecăto rești oportune, inclusiv o cerere privind o cale de atac extraordinară adresată de biroul impozite procurorului general al Republicii la 2 iulie 2008, care pare a lăsa să se înțeleagă că lucra la respectiva cale de atac, în momentul prezentării memoriului în apărare al Republicii Slovace în fața Curții (8 ianuarie 2009).
24. Republica Slovacă susține că în prezenta cauză există împrejurări care o fac foarte diferită de cazurile obișnuite în materie de ajutor de stat. În primul rând, ajutorul a fost acordat în temeiul unei decizii a autorității judecătorești, nu a celei administrative, care a dobândit autoritate de lucru judecat, fapt care ar împiedica astfel aplicarea jurisprudenței stabilite în cauza Lucchini, hotărâre care este, în orice caz, ulterioară momentului în care Republica Slovacă a inițiat procedurile relevante în vederea recuperării ajutorului. În al doilea rând, întrucât, în temeiul deciziei, organul administrativ care a acordat ajutorul este cel responsabil de recuperarea acestuia, nu se poate pretinde (și dreptul Uniunii nu impune acest lucru) ca respectivul organ să anuleze o hotărâre judecătorească definitivă. Nu există o asemenea cerință atunci când o hotărâre a Curții trebuie să se aplice retroactiv (cu excepția cazurilor în care sunt întrunite circumstanțe excepționale care impun să se facă abstracție de un principiu atât de important pentru securitatea juridică, cum este caracterul imuabil al autorității de lucru judecat; Hotărârile Kühne și Heitz(14), precum și Kapferer(15) ) Comisia dorind astfel ca decizia sa să producă efecte pe care nu le au, în principiu, nici măcar hotărârile Curții.
25. Prin urmare, în opinia Republicii Slovace, nu trebuia să se utilizeze o altă cale decât cea urmată, și anume formularea unei acțiuni în justiție împotriva Frucona. Astfel, această metodă de recuperare a ajutorului nu ar fi presupus încălcarea principiului echivalenței. Potrivit Republicii Slovace, în afară de faptul că acest argument se bazează pe afirmații generale și imprecise, acesta trebuie respins, întrucât recuperarea ajutorului trebuie să fie compatibilă cu principiul autonomiei procedurale a statelor. În sfârșit, decizia nu ar putea constitui titlu executoriu deoarece (a) nu vizează un particular, ci statul membru, (b) nu creează obligații în sarcina beneficiarului ajutorului, ci a statului care l‑a acordat și (c) nu prezintă gradul de claritate dorit pentru a constitui în sine un titlu executoriu. În plus, autoritățile slovace subliniază că domeniul principiului echivalenței constă în a proteja drepturile particularilor, iar nu obligațiile statelor față de Comisie.
26. În memoriul său în replică, Comisia respinge argumentul invocat de autoritățile slovace privind interpretarea literală a deciziei, deoarece nu poate fi pus la îndoială faptul că obligația acestora era de a obține în mod efectiv recuperarea ajutorului în termenul prevăzut, sub rezerva existenței unor circumstanțe excepționale și neprevăzute care ar face imposibilă această recuperare și pe care, în orice caz, guvernul slovac nu le‑a invocat.
27. Comisia admite că, în lipsa unor dispoziții comunitare privind procedura de recuperare a ajutorului, revine statelor membre sarcina de a stabili modul în care acesta urmează să fie recuperat, însă cu condiția ca ajutorul să fie efectiv recuperat și, desigur, astfel încât dispozițiile naționale să fie aplicate într‑un mod în care să nu devină practic imposibilă recuperarea impusă de dreptul comunitar. În plus, Comisia nu ar fi avut intenția să impună autorităților slovace modul în care ar trebui să recupereze ajutorul. Mai exact, nu ar fi pretins ca biroul impozite să anuleze o hotărâre judecătorească, ci doar a sugerat că una dintre procedurile posibile ar fi ca autoritatea competentă să retragă acordarea ajutorului.
28. Prin invocarea principiului supremației dreptului Uniunii și a jurisprudenței conținute în cauza Lucchini (care, întrucât se limitează la a interpreta legislația în vigoare, s‑ar aplica perfect situației din prezenta cauză, în pofida afirmațiilor autorităților slovace), Comisia susține că un astfel de principiu impune neaplicarea oricărei dispoziții naționale care se opune executării imediate și efective a deciziei. În acest scop, nu se poate face o excepție atunci când acea dispoziție este o hotărâre judecătorească care a dobândit autoritate de lucru judecat. În orice caz, relevanța autorității de lucru judecat trebuie nuanțată în funcție de domeniul în cauză, în special în funcție de gradul în care părțile pot influența obiectul procedurii judiciare. În speță, o astfel de influență ar fi minimă, având în vedere implicarea competențelor comunitare de care instanțele naționale nu ar putea să nu țină seama și să nu le valorifice. Toate acestea, în final, nu aduc atingere faptului că dreptul slovac prevede cazuri în care se poate reveni asupra lucrului judecat (articolul 228 din Codul de procedură civilă).
29. Comisia analizează, în cele din urmă, dacă în speță a fost respectat principiul echivalenței, respingând argumentul Republicii Slovace potrivit căruia principiul echivalenței s‑ar referi la protecția drepturilor particularilor, deoarece Curtea s‑a pronunțat în alt sens într‑o cauză privind un ajutor de stat în Hotărârea Deutsche Milchkontor(16) și în Hotărârea Alcan Deutschland, citată anterior, punctul 24. Pe de altă parte, Comisia consideră suficientă invocarea din partea sa a dreptului fiscal slovac pentru a dovedi că deciziei în cauză i s‑a acordat un tratament mai puțin favorabil.
30. În memoriul în duplică, autoritățile slovace afirmă din nou că au făcut tot posibilul pentru recuperarea ajutorului, în conformitate cu modul de redactare a versiunii autentice a deciziei. Acestea fac încă o dată referire la imposibilitatea de a ignora existența unei hotărâri judecătorești definitive. Autoritățile slovace precizează, în sfârșit, că în niciun moment nu au intenționat să invoce această împrejurare pentru a susține imposibilitatea de a recupera ajutorul sau pentru a eluda obligația de a‑l recupera, ci doar pentru a demonstra dificultățile procesului de recuperare în termenul de două luni.
III – Cadrul juridic
31. Considerentul (13) al Regulamentului (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului 93 din Tratatul CE(17) prevede:
„întrucât, în cazul ajutoarelor ilegale care nu sunt compatibile cu piața comună, trebuie restabilită concurența efectivă; întrucât, în acest scop, este necesară recuperarea fără întârziere a ajutorului, inclusiv a dobânzii; întrucât este necesar ca recuperarea să se realizeze în conformitate cu procedurile de drept național; întrucât aplicarea acestor proceduri nu trebuie să ridice obstacole în calea restabilirii concurenței nedenaturate, prin împiedicarea executării imediate și efective a deciziei Comisiei; întrucât, pentru a obține acest rezultat, statele membre trebuie să ia toate măsurile necesare pentru a asigura efectul util al deciziei Comisiei”.
32. Articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 prevede:
„Fără a aduce atingere unui ordin emis de Curtea de Justiție a Comunităților Europene în temeiul articolului 185 din tratat, recuperarea se efectuează fără întârziere și în conformitate cu procedurile legislației naționale a statului membru în cauză, cu condiția ca acestea să permită executarea imediată și efectivă a deciziei Comisiei. În acest scop și în eventualitatea unei proceduri derulate în fața instanțelor naționale, statele membre în cauză parcurg toate etapele necesare permise de legislațiile naționale respective, inclusiv măsuri provizorii, fără a aduce atingere dreptului comunitar.”
33. Articolul 23 din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 prevede:
„(1) Atunci când statul membru în cauză nu respectă deciziile condiționale sau negative, mai ales în situațiile prevăzute la articolul 14, Comisia poate sesiza direct Curtea de Justiție a Comunităților Europene, în conformitate cu articolul 93 alineatul (2) din tratat.
(2) În cazul în care consideră că statul membru în cauză nu a respectat o hotărâre a Curții de Justiție a Comunităților Europene, Comisia poate acționa în conformitate cu articolul 171 din tratat.”
IV – Apreciere
34. Faptul că decizia a cărei nepunere în aplicare este invocată în prezenta cauză a constituit obiectul unei acțiuni aflate încă pe rolul Tribunalului (cauza T‑11/07), fără a se fi convenit asupra unor măsuri provizorii în această privință, nu împiedică Curtea de Justiție să se pronunțe cu privire la această nepunere în aplicare, fără a trebui să aștepte pronunțarea hotărârii Tribunalului (Hotărârea Comisia/Franța, citată anterior, punctul 60).
35. Unicul obiect al prezentei proceduri este conduita autorităților slovace în ceea ce privește Decizia din 7 iunie 2006 privind ajutorul de stat C 25/05, din moment ce Comisia susține că Republica Slovacă nu și‑a îndeplinit obligația de a pune în aplicare această decizie în condițiile prevăzute la articolul 288 TFUE și la articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999. Astfel, potrivit jurisprudenței constante, nu trebuie să se mai ia în considerare problema referitoare la valabilitatea respectivei decizii(18), această validitate constituind, în opinia noastră, condiția sine qua non
a obligației de punere în aplicare ce constituie obiectivul adevărat și unic al prezentei proceduri.
36. Primul aspect care trebuie clarificat este identificarea obligației neîndeplinite. Republica Slovacă susține că, având în vedere modul de redactare a deciziei, nu era în mod special obligată să recupereze ajutorul în orice caz, ci numai să încerce să îl recupereze. Admițând că versiunea în limba slovacă a deciziei ar fi putut da curs unei astfel de interpretări(19), adevărul este că, având în vedere legislația aplicabilă și jurisprudența în domeniu, autoritățile slovace nu puteau ignora ceea ce de fapt li s‑a cerut. Prin urmare, nu trebuie să se evalueze dacă s‑a îndeplinit sau nu s‑a îndeplinit obligația de a lua măsurile necesare pentru recuperarea ajutorului, ci să se stabilească dacă ajutorul a fost efectiv recuperat, pentru că acesta era conținutul obligației impuse. Constituie o problematică distinctă aspectul dacă, în cazul în care nu se recuperează în cele din urmă ajutorul acordat ilegal, faptul că statul în cauză a luat toate măsurile necesare în acest scop l‑ar putea exonera de răspunderea pentru neîndeplinirea obligației dacă se demonstrează imposibilitatea absolută de a executa decizia (a se vedea printre altele Hotărârea Comisia/Spania, citată anterior, punctele 45-47). Totuși este evident că obligația principală a fost întotdeauna recuperarea efectivă, iar nu doar obligația de a găsi mijloacele de a o îndeplini. Este vorba în definitiv despre o obligație tipică de rezultat, care nu este alta decât restabilirea echilibrului condițiilor de piață încălcate prin ajutorul acordat ilegal unuia dintre participanții pe piață (Hotărârea Comisia/Franța, citată anterior, punctul 47). Vom vedea mai târziu că obiectivul urmărit nu este impus cu orice preț și, în special, cu sacrificarea principiilor care sunt inerente statului de drept și, recunoscute ca atare ca principii fundamentale de către Uniune.
37. În primul rând, ceea ce contează în mod evident este că obligația nu a fost îndeplinită, întrucât ajutorul nu a fost de fapt recuperat. Prin urmare, ceea ce trebuie examinat este dacă respectiva neîndeplinire poate sau nu poate fi justificată, fără să fie necesar să se țină seama de observația Republicii Slovace cu privire la durata scurtă a termenului acordat pentru a recupera ajutorul. Asemenea tuturor criticilor referitoare la conținutul deciziei, respectiva obiecție trebuia invocată, eventual, cu privire la decizie în sine și în cadrul unei proceduri în care se contestă decizia, iar nu în contextul punerii în aplicare a respectivei decizii. În plus, autoritățile slovace se contrazic într‑o anumită măsură susținând, în primul rând, că circumstanțele cazului au făcut imposibilă recuperarea ajutorului și, în al doilea rând, că, de fapt, este vorba doar despre dificultăți majore (care ar justifica nevoia unei perioade mai lungi). În orice caz, faptul cert și determinant este că, astfel cum susține Comisia, prezenta acțiune s‑a formulat la 29 de luni de la primirea deciziei de către autoritățile slovace și în urma cererilor repetate din partea Comisiei.
38. Potrivit unei jurisprudențe constante, în lipsa unor dispoziții comunitare privind procedura de recuperare a ajutoarelor plătite în mod necuvenit de autoritățile naționale implicate, recuperarea trebuie efectuată în principiu în conformitate cu dispozițiile relevante de drept național (principiul autonomiei procedurale; a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Spania, citată anterior__ punctul 22). Jurisprudența trebuie interpretată de respectivele autorități naționale, inclusiv de cele judecătorești, în cei mai favorabili termeni pentru punerea în aplicare a dreptului Uniunii (Hotărârea Lucchini citată anterior, punctul 60). Această regulă este formalizată de articolul 14 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999, care se referă la „procedurile din legislația națională a statului membru respectiv”, dar întotdeauna cu condiția ca astfel de proceduri „să permită executarea imediată și eficientă a deciziei Comisiei”. Totuși, trebuie remarcat imediat că, în temeiul alineatului (1) al acestei dispoziții, nu se solicită recuperarea ajutorului „în cazul în care aceasta ar contraveni unui principiu general de drept comunitar”.
39. Astfel cum s‑a putut observa, procedura internă urmată de autoritățile slovace a avut ca rezultat faptul că, până în prezent, ajutorul ilegal nu a fost recuperat. Desigur, Republica Slovacă nu exclude în niciun fel că, în cele din urmă, respectivul ajutor se poate recupera, declarând în cadrul ședinței că nu poate fi eliminată posibilitatea unei revizuiri în conformitate cu fostul articol 228 alineatul 1 din Codul de procedură civilă, la care vom face referire ulterior, a cărei consecință putea fi anularea hotărârii judecătorești definitive care, până în prezent, a împiedicat recuperarea ajutorului în cauză. Cu toate acestea, chiar și în acest caz, Republica Slovacă ar fi fost într‑o situație de neîndeplinire a obligațiilor condamnabilă, deoarece obligația pe care trebuie să o îndeplinească în speță este cea de a aduce la îndeplinire prevederile Deciziei din 7 iunie 2006 într‑un anumit termen.
40. Din punctul nostru de vedere, problema de fond ridicată de această cauză nu este atât dacă procedura internă urmată de Republica Slovacă era sau nu era cea potrivită în vederea recuperării ajutorului, ci mai degrabă, din nou, dacă existența unei hotărâri judecătorești naționale care are autoritate de lucru judecat constituie un motiv suficient pentru a înlătura, pur și simplu, obligația de a iniția o procedură oarecare, și aceasta în măsura în care, în principiu, autoritatea de lucru judecat presupune tocmai să facă neviabilă orice încercare de a revizui conținutul hotărârilor care au autoritate de lucru judecat sau, cel puțin, să facă extrem de dificilă o astfel de încercare care este incompatibilă de asemenea, din principiu, cu caracterul obligatoriu al termenelor acordate de obicei statelor membre pentru recuperarea efectivă a ajutorului declarat ilegal.
41. Mai exact, existența unei hotărâri judecătorești definitive presupune punerea în discuție a cazului de la care în mod normal se pornește în procedurile de constatare a neîndeplinirii obligațiilor: măsurile și dispozițiile naționale care împiedică buna îndeplinire a obligației pot fi înlăturate fără dificultate, respectând procedura adecvată. Întrucât Republica Slovacă a invocat existența unei hotărâri definitive care, fără a exclude în mod absolut posibilitatea de a recupera ajutorul acordat ilegal, face extrem de dificilă atingerea acestui scop, iar în replică, Comisia a arătat în această privință că autoritatea de lucru judecat nu se poate opune eficient obligației de a îndeplini în mod adecvat și în timp util dispozițiile deciziei acesteia, este clar că problema de fond se concentrează din nou pe importanța autorității de lucru judecat în delimitarea responsabilității statelor pentru obligațiile pe care acestea le au față de Uniunea Europeană. În cele din urmă, această problemă presupune definirea normelor privind raportul dintre dreptul național și dreptul comunitar.
42. Astfel, posibilitățile în prezenta speță sunt următoarele: dacă, pe de o parte, nu se ia în considerare autoritatea de lucru judecat ca un factor determinant al calității hotărârilor judecătorești definitive, justificând ca acestea să beneficieze de un tratament special, diferit de cel conferit altor acte și dispoziții statale, ar trebui să se concluzioneze că acest caz trebuie rezolvat prin aplicarea jurisprudenței cunoscute în domeniul neîndeplinirii obligațiilor imputabile autorităților administrative și legislative ale statelor. Dacă, dimpotrivă, se acceptă că autoritatea de lucru judecat este o circumstanță deosebit de relevantă în contextul stabilirii responsabilității statale, va fi necesar prin urmare să se stabilească în ce măsură. Astfel, autoritatea de lucru judecat ar putea merge până la a justifica pe deplin neîndeplinirea sau, în mod mai puțin radical, până la a consimți că, întrucât obligația statului subzistă, acesta poate încerca să pună în aplicare anumite proceduri care să permită revenirea asupra autorității de lucru judecat care, din cauza complexității acestora, necesită limite de timp mai mari decât cele normale.
43. Astfel, prezenta cauză oferă posibilitatea de a face anumite precizări, dintr‑o anumită perspectivă, în definirea normelor privind raportul dintre dreptul Uniunii și dreptul statelor. De altfel, dacă principiul supremației este bine stabilit atât în sine, cât și în ceea ce privește logica efectelor sale(20), nu la fel stau lucrurile în legătură cu domeniul de aplicare al acestui principiu atunci când autoritatea implicată într‑un posibil conflict între dreptul național și cel comunitar este parte a puterii judecătorești a unui stat.
44. Desigur, puterea judecătorească este parte integrantă a statului membru în sensul responsabilității acestuia atât față de cetățenii săi, pentru încălcarea drepturilor individuale recunoscute de dreptul Uniunii (a se vedea printre altele Hotărârea Köbler(21) ), cât și față de Uniune, în temeiul articolului 258 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Italia(22) ), astfel încât, în conformitate cu logica acestor principii structurale, o hotărâre judecătorească, chiar dacă este definitivă (astfel cum reiese din Hotărârea Comisia/Spania(23) ), nu va putea prevala niciodată, asemenea unei legi ori, eventual, asemenea unei dispoziții constituționale, față de o normă, față de o dispoziție sau față de un act de drept comunitar.
45. Simplitatea acestei constatări este totuși înșelătoare pentru mai multe motive. În primul rând, deoarece puterea judecătorească din statul membru este de asemenea, din punct de vedere funcțional, puterea judecătorească a Uniunii, astfel încât raportul dintre legislații pe care îl au în vedere aceste principii nu funcționează în cazul sistemelor de reglementare și de autoritate separate și distincte, ci în legătură cu o autoritate în ale cărei acte prevederile respectivelor sisteme concurente devin ale unui singur sistem. Al doilea motiv, și mai relevant, este că, din cauza independenței lor instituționale și funcționale, instanțele sunt dincolo de orice posibilitate de intervenție și de influență din partea guvernelor, și anume din partea celor care reprezintă statul în relația acestuia cu Uniunea Europeană și se angajează în mod direct față de aceasta să adopte măsurile naționale relevante pentru îndeplinirea corectă a obligațiilor care îi revin în temeiul dreptului comunitar. Respectivul angajament, care ar putea privi în mod indirect puterea legislativă, în măsura în care sistemele parlamentare democratice din statele membre asigură întotdeauna concordanța dintre voința guvernului și cea a majorității legislative, este complet străin, în principiu, de voința judecătorilor și a instan țelor. În sfârșit, cel din urmă motiv este că principiile securității și al certitudinii pe care le susține principiul autorității de lucru judecat nu sunt deloc străine legislației Uniunii Europene, constituind, dimpotrivă, principii fundamentale și inalienabile ale acesteia.
46. Deși Hotărârea Lucchini, asupra căreia vom reveni în continuare, ar fi putut să fie interpretată în alt sens, este evident că Curtea nu a încetat să sublinieze importanța autorității de lucru judecat drept principiu caracteristic al statului de drept, care, pentru acest motiv, constituie un principiu specific Uniunii, în calitate de comunitate de state întemeiate pe principiile ce caracterizează în esență statul de drept. Drept referință se poate considera recenta Hotărâre Fallimento Olimpiclub(24), în care Curtea insistă asupra „importanței pe care o are atât în ordinea juridică comunitară, cât și în ordinile juridice naționale principiul autorității de lucru judecat”, întrucât, „pentru a garanta atât stabilitatea dreptului și a raporturilor juridice, cât și o bună administrare a justiției, este necesar ca deciziile judecătorești devenite definitive după epuizarea căilor de atac disponibile sau după expirarea termenelor de exercitare a acestor căi de atac să nu mai poată fi contestate”.
47. În această ordine de idei, Curtea a ajuns să admită că statele nu sunt obligate, în principiu, să ignore hotărârile judecătorești definitive, chiar și în cazul în care acest lucru ar face posibilă remedierea unei încălcări a legislației Uniunii Europene (a se vedea printre altele Hotărârea Eco Swiss(25) și Hotărârea Kapferer, citată anterior). În vederea acestei remedieri se impune, prin urmare, să se recurgă la procedurile interne de revizuire a lucrului judecat prevăzute, eventual, de legislația națională în cauză (Hotărârea Kühne & Heitz, citată anterior). În cele din urmă, dacă revizuirea nu este posibilă, Curtea a preferat să considere o hotărâre judecătorească definitivă drept premisă a unei nelegalități susceptibile să atragă răspunderea statului (a se vedea, de exemplu, Hotărârea Köbler, citată anterior) mai degrabă decât să încalce principiul autorității de lucru judecat. Totuși, Curtea a nuanțat în sensul că: „considerând natura specifică a puterii judecătorești, precum și cerințele legitime ale securității juridice, răspunderea statului în astfel de caz nu este nelimitată” și „poate fi angajată doar în cazul excepțional în care hotărârea instanței de ultim resort a încălcat în mod vădit legea aplicabilă” (Hotărârea Traghetti del Mediterraneo(26) ). Rezumând, Curtea a optat în definitiv pentru remediere condiționată mai degrabă decât pentru restabilirea cu orice preț a situației anterioare încălcării ordinii juridice comunitare prin retragerea pură și simplă a hotărârii definitive.
48. Această consecință rezultă din luarea în considerare a principiului securității juridice ca unul dintre principiile generale recunoscute de dreptul Uniunii (a se vedea printre altele Hotărârea Kempter(27) ) și, ca atare, situat între limitele prevăzute la articolul 14 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 659/1999, cu privire la recuperarea unui ajutor de stat de către Comisie. Astfel cum am menționat deja, nu este vorba despre o jurisprudență ale cărei principii au făcut obiectul revizuirii în Hotărârea Lucchini. Astfel cum a observat avocatul general Geelhoed în Concluziile prezentate la 14 septembrie 2006 în cauza Lucchini (punctul 16), respectiva cauză era, având în vedere ansamblul situației de drept și de fapt, „cu adevărat neobișnuită”(28) . Desigur, a fost excepțională pentru că, spre deosebire de ceea ce s‑a întâmplat în cauzele deferite anterior Curții, hotărârea judecătorească definitivă în cauză a fost ulterioară actului comunitar contrazis în aceasta. Curtea nu s‑a confruntat, așadar, cu un act sau cu o dispoziție comunitară a cărei punere în aplicare să fie îngreunată în legislația națională din cauza unei hotărâri naționale preexistente și definitive, ci, dimpotrivă, cu o decizie a Comisiei care, adoptată într‑un domeniu de competența exclusivă a Uniunii Europene, întâmpina obstacolul unei hotărâri definitive emise ex post
de o instanță lipsită de competență. În aceste condiții conflictul în cauză nu era între securitatea și certitudinea lucrului judecat, pe de o parte, și întâietatea și eficacitatea dreptului Uniunii, pe de altă parte. Conflictul era între securitatea și certitudinea cu privire la condițiile în care se structurează relația dintre dreptul Uniunii și cel al statelor, pe de o parte, și încercarea nelegitimă de a consolida în dreptul intern o decizie națională lipsită de orice temei jurisdicțional, pe de altă parte. Prin urmare, Curtea și‑a concentrat analiza pe repartizarea competențelor între Uniune și state, renunțând, într‑o mare măsură, să examineze cauza din perspectiva autorității de lucru judecat.
49. Cu toate acestea, pentru a insista asupra acestei a doua perspective, ar trebui să se recunoască în fond și printr‑o abordare strictă, că hotărârea definitivă care a stat la baza cauzei Lucchini a intervenit în cursul unui proces care a depășit granițele formale ale procedurii judecătorești strict naționale. Astfel, se poate spune că, având în vedere că respectiva cauză avea ca obiect un domeniu de competența exclusivă a Uniunii, toate deciziile puterii judecătorești care ar afecta punerea în aplicare a deciziei Comisiei ar fi incluse într‑un proces care, din punct de vedere funcțional, este comunitar. Prin urmare, se poate afirma că instanța națională care a emis astfel de hotărâri era îndreptățită să le pronunțe numai în calitate de instanță a Uniunii și, în consecință, în deplină concordanță cu ordinea juridică comunitară. În cele din urmă, astfel de decizii nu ar putea, așadar, să conducă în mod valabil la o hotărâre cum este cea care, în respectiva cauză, intra în conflict în mod atât de deschis cu decizia Comisiei. În consecință, în cadrul unei proceduri judecătorești naționale din punct de vedere formal, dar comunitare din punct de vedere funcțional și material, se putea pronunța cu siguranță o hotărâre definitivă potrivit dreptului național, dar aceasta era lipsită de orice forță juridică în cadrul procedurii, din punct de vedere material, comunitare. Prin urmare, în această cauză, precum și într‑o cauză similară, ultimul cuvânt (final și definitiv) este întotdeauna rezervat Curții (din nou trebuie menționată recenta Hotărâre Comisia/Spania, C‑154/08).
50. Desigur, statul membru destinatar al unei decizii prin care este obligat să recupereze ajutorul acordat în mod ilegal este obligat, în temeiul articolului 288 TFUE, să ia toate măsurile necesare pentru punerea în aplicare a acelei decizii, în scopul de a recupera, fără întârziere, ajutoarele necuvenite (a se vedea, de exemplu, Hotărârea Comisia/Franța, citată anterior, punctele 42 și 43). Totuși, în afara cazurilor excepționale precum cel descris mai sus, această obligație nu poate atrage după sine sacrificarea valorilor securității și certitudinii pe care le susține instituția autorității de lucru judecat, cu excepția situației în care nu se realizează prin intermediul procedurilor stabilite cu formalitățile și condițiile specifice legalității procedurale și, prin urmare, respectând principiile menționate ale securității, certitudinii și previzibilității pe care se bazează caracterul intangibil al hotărârilor judecătorești definitive. Cu alte cuvinte, Uniunea nu a fost niciodată în măsură să pretindă că recuperarea unui ajutor ilegal poate fi realizată prin încălcarea de către stat a propriei legalități procedurale, pentru că în caz contrar i s‑ar impune o încălcare a unui principiu fundamental al statului de drept. Astfel, Uniunea nu a făcut niciodată abstracție de anumite valori și principii ale tradițiilor constituționale comune statelor pe care, în consecință, și le‑a asumat. Astfel cum vom putea observa, faptul că Uniunea Europeană poate solicita statelor ca normele lor de procedură, în anumite cazuri, să permită revizuirea unei hotărâri contrare dreptului comunitar, chiar dacă aceasta a dobândit autoritate de lucru judecat, constituie o problemă diferită. Într‑un cuvânt, respectivele norme de procedură pot să impună o revizuire stabilită de lege și, în niciun caz, o încălcare ad casum .
51. Revenind la prezenta speță: este necesar să se solicite din partea statelor rezultatul constând în recuperarea ajutorului, dar fără a renunța la garanțiile fundamentale ale procedurii
care trebuie respectate pentru atingerea acestui obiectiv și, în principiu, nici cu sacrificarea principiului autonomiei procedurale a statelor, în orice caz, cu condiția ca dispozițiile dreptului național să fie puse în aplicare astfel încât să nu facă practic imposibilă recuperarea ajutorului (Hotărârea Alcan Deutschland, citată anterior, punctul 24) și ca documentele și dispozițiile comunitare să beneficieze de un tratament echivalent cu cel prevăzut pentru actele și dispozițiile naționale (Hotărârea Fallimento Olimpiclub, citată anterior, punctul 24).
52. În acest context, considerăm că obligația statelor de a obține rezultatul constând în recuperarea ajutorului acordat ilegal implică în mod inevitabil și, în cele din urmă, obligația de a‑și organiza ordinea juridică procedurală astfel încât un asemenea rezultat să fie posibil, cu caracter general, fără necesitatea de a repune în discuție principiile care caracterizează statul de drept. Într‑un mod mai direct, se poate afirma că, în cazuri precum prezenta speță, statele trebuie să fi prevăzut prin lege, printre motivele de anulare a autorității de lucru judecat care sunt în mod normal menționate în sistemele juridice proprii, motivul constând în nelegalitatea în temeiul dreptului comunitar a actelor sau a deciziilor care au devenit definitive.
53. Pentru început, aceasta este tendința perceptibilă în unele state care, conduse de preocuparea de a‑și îndeplini angajamentele internaționale, au soluționat anumite cauze impuse de circumstanțe favorizând executarea și efectivitatea, la nivel național, a deciziilor judiciare internaționale în pofida existenței unor hotărâri emise de instanțele naționale care au autoritate de lucru judecat. Un exemplu este cel al hotărârii Curții de Casație italiene din 3 octombrie 2006, Somogyi, prin care s‑a decis redeschiderea unei proceduri penale încheiate prin sentință definitivă în scopul de a aplica în mod corect o hotărâre a Curții Europene a Drepturilor Omului. În ceea ce privește Convenția de la Roma, putem cita de asemenea abordarea Curții Constituționale spaniole care, prin hotărârea din 16 decembrie 1991, Bultó, autorizează în mod excepțional utilizarea unui „recurso de amparo” ca mijloc pentru punerea în aplicare, la nivel național, a anumitor hotărâri judecătorești ale Curții Europene a Drepturilor Omului, până când legiuitorul adoptă reformele procedurale necesare pentru a se asigura că, în anumite cazuri, o astfel de punere în aplicare poate fi îndeplinită în fața instanțelor de drept comun.
54. Însă mai presus de toate și în conformitate cu direcția pe care o susținem, anumite sisteme cum ar fi, mai exact, cel slovac, au recurs la reforma legislativă a procedurilor judiciare. Astfel, prin reforma recentă din 15 octombrie 2008, s‑a adăugat o nouă literă e) la articolul 228 alineatul 1 din Codul de procedură civilă al Republicii Slovace, în baza căruia constituie o cauză de revizuire a unei hotărâri judecătorești definitive faptul de „a fi în contradicție cu o decizie a Curții de Justiție a Uniunii sau a oricărui alt organ al Uniunii Europene”. O dispoziție similară a fost introdusă deja în ceea ce privește Curtea Europeană a Drepturilor Omului prin reforma din 1 septembrie 2005. Aceasta reprezintă o soluție perfectă întrucât respectă angajamentele internaționale ale statelor și garanțiile formale de legalitate inerente statului de drept.
55. Din această perspectivă, se poate afirma că Republica Slovacă a făcut un efort notabil pentru a-și îndeplini obligațiile de stat membru prin crearea unor raporturi structurale între propria ordine juridică și cerințele legislației Uniunii Europene în domeniul ajutorului de stat. Astfel, de la acea dată există o modalitate adecvată și satisfăcătoare pentru punerea în aplicare a deciziilor Comisiei în acest domeniu, care elimină dificultatea reprezentată până la acel moment de existența unor hotărâri judecătorești care aveau autoritate de lucru judecat.
56. Concluzia trebuie să fie diferită dacă ne oprim, astfel cum este necesar în acest context, la circumstanțele cazului de față, trecând apoi la examinarea activității desfășurate de autoritățile slovace în scopul de a pune în aplicare Decizia din 7 iunie 2006. Este un fapt indiscutabil, care trebuie subliniat și pe care cu siguranță Republica Slovacă nu îl contestă, că nu a fost încă posibilă recuperarea ajutorului oferit în mod neîntemeiat în favoarea Frucona. Intervalul de timp scurs conduce în mod inevitabil la concluzia că neîndeplinirea obligațiilor criticată în speță este un fapt cert. În fața acestui fapt, în niciun caz nu s‑a adus ca motiv justificativ imposibilitatea reprezentată de existența unei hotărâri judecătorești definitive, dat fiind că, astfel cum s‑a putut observa, autoritățile slovace au invocat doar dificultățile ce pot apărea la recuperarea ajutorului, dar nu au declarat niciodată că recuperarea este imposibilă.
57. Chiar admițând că regimul juridic al concordatului creditorilor presupune că, în legislația slovacă, validarea sa judecătorească a condus la dispariția datoriei fiscale anulate și care, ca atare, constituie pentru Comisie, un ajutor plătit în mod nejustificat, este cert că, având în vedere poziția susținută de reprezentanții autorităților slovace în diferitele memorii prezentate și în cadrul ședinței, nu se puteau exclude anumite soluții procedurale, a căror aplicare diligentă ar fi condus, foarte probabil, la recuperarea ajutorului ilegal într‑un termen rezonabil.
58. Astfel, nu se poate exclude faptul că hotărârile în cauză, chiar dacă beneficiază de autoritate de lucru judecat, nu mai constituie un obstacol în calea recuperării ajutorului în cazul în care aceasta s‑ar fi solicitat, invocând drept causa petendi
specifică și diferită de cazul anterior intervenția deciziei Comisiei prin care s‑a cerut rambursarea sumei, întrucât articolul 26 din Legea 231/1999 privind ajutoarele de stat prevede că, „pe baza unei decizii a Comisiei privind ajutorul ilegal, cel care acordă ajutorul are obligația să solicite restituirea de către beneficiar”. De asemenea, nu se poate exclude posibilitatea că, inclusiv anterior reformei Codului de procedură civilă din 2008, citat anterior, prezenta speță intra deja sub incidența cauzei de revizuire prevăzute la articolul 228 alineatul 1 litera a), care prevede ca motiv pentru redeschiderea unei proceduri judiciare existența unor „elemente, decizii și probe” care nu au putut fi utilizate în cadrul procedurii principale și care ar fi putut fi decisive pentru rezultatul final al respectivei proceduri. În cele din urmă, nu se poate exclude, cu siguranță, faptul că aceeași reformă din 2008, care include un motiv specific de revizuire privind deciziile Uniunii, ar fi putut fi utilizată de la intrarea sa în vigoare, în scopul recuperării ajutorului. De fapt, aceasta pare să fie, pe de altă parte, abordarea luată în considerare de procurorul general al Republicii Slovace pentru a răspunde la cererea prezentată de autoritatea fiscală, în scopul de a obține revizuirea hotărârii definitive.
V – Recapitulare
59. Din cele expuse mai sus rezultă că, în pofida faptului că Republica Slovacă a efectuat anumite reforme legislative care, în ansamblu, trebuie să faciliteze în continuare executarea corespunzătoare a deciziilor Comisiei în cazuri precum prezenta speță, în circumstanțele prezentei cauze și pentru motivele enumerate mai sus, Republica Slovacă nu și‑a îndeplinit obligația de punere în aplicare a Deciziei Comisiei din 7 iunie 2006.
VI – Concluzie
60. Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem Curții:
1) să declare că, prin faptul că nu a pus în aplicare Decizia din 7 iunie 2006 a Comisiei cu privire la ajutorul de stat C 25/05 (ex NN 21/05), acordat de Republica Slovacă în favoarea Frucona Košice a.s., Republica Slovacă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 288 al patrulea paragraf TFUE și al articolului 2 din decizia citată;
2) să oblige Republica Slovacă la plata cheltuielilor de judecată.
(1) .
(2)
–	Notificată cu numărul C (2006) 2082, publicată în JO L 112, p. 14.
(3)
–	Curtea Supremă a Republicii Slovace în materie civilă.
(4)
– Hotărârea din 21 martie 1990, C‑142/87, Rec., p. I‑959, punctul 66.
(5)
– Hotărârea din 21 martie 1991, C‑305/89, Rec., p. I‑1603, punctul 41.
(6)
– Hotărârea din 5 octombrie 2006, C‑232/05, Rec., p. I‑10071, punctul 47.
(7)
– Hotărârea din 26 iunie 2003, C‑404/00, Rec., p. I‑6695, punctul 21.
(8)
– Hotărârea din 12 mai 2005, C‑415/03, Rec., p. I‑3875.
(9)
– Hotărârea din 20 septembrie 1990, C‑5/89, Rec., p. I‑3437, punctul 14.
(10)
–	Hotărârea din 19 iunie 1973, 77/72, Rec., p. 611.
(11)
– Hotărârea din 22 martie 1977, 78/76, Rec., p. 595.
(12)
– Hotărârea din 20 martie 1997, C‑24/95, Rec., p. I‑1595, punctul 34.
(13)
– Hotărârea din 18 iulie 2007, C‑119/95, Rep., p. I‑6199, punctul 63.
(14)
– Hotărârea din 13 ianuarie 2004, C‑453/00, Rec., p. I‑837, punctul 28.
(15)
– Hotărârea din 16 martie 2006, C‑234/04, Rec., p. I‑2585, punctele 20 și 21.
(16)
– Hotărârea din 21 septembrie 1983, 205/82, Rec., p. 2633.
(17)
– JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41.
(18)
– Astfel, Curtea a statuat în repetate rânduri că statul membru în cauză nu poate invoca nelegalitatea deciziei ca mijloc de apărare împotriva unei acțiuni în constatarea neîndeplinirii obligațiilor întemeiate pe omisiunea de a pune în aplicare respectiva decizie (a se vedea printre altele Hotărârea din 6 martie 2008, Comisia/Spania, C‑196/07, Rep., p. I‑41, punctul 34), cu excepția cazului în care este vorba despre vicii grave care ar putea duce la calificarea deciziei drept act inexistent (Hotărârea din 30 iunie 1988, Comisia/Grecia, C‑226/87, Rec., p. I‑3611, punctul 16).
(19)
– Deși nu există îndoieli, astfel cum a susținut Comisia în memoriul său în replică (punctul 10) dacă se ține seama de celelalte versiuni lingvistice ale deciziei. Astfel, de exemplu: EN: „to recover the aid”; FR: „récupérer l’aide”; DE: „Beihilfe zurückzufordern”. În acest context multilingvistic trebuie să se interpreteze dispozițiile deciziei (a se vedea, de exemplu, Hotărârea din 17 iulie 1997, Ferriere Nord/Comisia, C‑219/95 P, Rec., p. I‑4411, punctul 15).
(20)
–	Într‑un lung proces care a început cu hotărâri atât de emblematice, precum cele conținute în Hotărârea Costa/ENEL [Hotărârea din 15 iulie 1964 (6/64, Rec., p. 1141)] și în Hotărârea Simmenthal [din 9 martie 1978 (106/77, Rec., p. 629)]. De atunci, s‑a convenit că legislația Uniunii prevalează în caz de conflict, față de legislația națională, fără nicio posibilitate ca statele să poată opune norme de rang superior.
(21)
–	Hotărârea din 30 septembrie 2003, C‑224/01, Rec., p. I‑10239.
(22)
–	Hotărârea din 9 decembrie 2003, C‑129/00, Rec., p. I‑14637, punctul 29.
(23)
–	Hotărârea din 12 noiembrie 2009, C‑154/08.
(24)
–	Hotărârea din 3 septembrie 2009, C‑2/08, Rep., p. I‑7501, punctul 22 (care face trimitere la Hotărârea Köbler, citată anterior, punctul 38, și la Hotărârea Kapferer, punctul 20).
(25)
–	Hotărârea din 1 iunie 1999, C‑126/97, Rec., p. I‑3055.
(26)
– Hotărârea din 13 iunie 2006, C‑173/03, Rec., p. I‑5177, punctul 32.
(27)
–	Hotărârea din 12 februarie 2008, C‑2/06, Rep., p. I‑411, punctul 37.
(28)
–	În același sens s‑a pronunțat de asemenea o mare parte a doctrinarilor; a se vedea, de exemplu, Germelmann, C. F., EWS, 9/2007, p. 392; Kremer, C., EuZW, 23/2007, p. 726. Pe de altă parte, domină opinia potrivit căreia Curtea, prin respectiva hotărâre, mai degrabă decât să încalce jurisprudența anterioară, a insistat asupra logicii doctrinei tradiționale; a se vedea, de exemplu, Peroni, G., Diritto del commercio internazionale, 22.1, 2008, p. 221; Biondi, A., Common Market Law Review, 2008, p. 1459; Fontana, E., Diritto del commercio internazionale, 22.1, 2008, p. 193.