62009CC0291_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Curtea a pronunțat mai multe hotărâri cu privire la problema dacă o dispoziție națională prin care se impune reclamanților resortisanți străini în cadrul unei proceduri jurisdicționale să depună o cauțiune pentru garantarea cheltuielilor de judecată ( cautio iudicatum solvi ) este compatibilă cu tratatul. Prezenta cauză este diferită deoarece privește situația unui resortisant al unei țări terțe și ridică problema dacă, în acest context, cautio iudicatum solvi
constituie un obstacol în calea liberei circulații a mărfurilor.
Cadrul legal
Tratatul CE (2)
2. Articolul 12 primul paragraf CE prevede: „În domeniul de aplicare a prezentului tratat și fără a aduce atingere dispozițiilor speciale pe care le prevede, se interzice orice discriminare exercitată pe motiv de cetățenie sau naționalitate.”
3. Articolul 28 CE prevede: „Între statele membre sunt interzise restricțiile cantitative la import, precum și orice măsuri cu efect echivalent.”
4. Articolul 29 CE prevede: „Între statele membre sunt interzise restricțiile cantitative la export, precum și orice măsuri cu efect echivalent.”
5. Articolul 30 CE prevede: „Dispozițiile articolelor 28 și 29 nu se opun interdicțiilor sau restricțiilor la import, la export sau de tranzit, justificate pe motive de morală publică, de ordine publică, de siguranță publică, de protecție a sănătății și a vieții persoanelor și a animalelor sau de conservare a plantelor, de protejare a unor bunuri de patrimoniu național cu valoare artistică, istorică sau arheologică sau de protecție a proprietății industriale și comerciale. Cu toate acestea, interdicțiile sau restricțiile respective nu trebuie să constituie un mijloc de discriminare arbitrară și nici o restricție disimulată în comerțul dintre statele membre.”
6. Monaco nu figurează la articolul 299 CE printre teritoriile cărora li se aplică tratatul. În plus, spre deosebire (de exemplu) de Republica San Marino(3), nu există un acord internațional special încheiat cu Monaco, care să reglementeze relațiile sale comerciale cu Uniunea Europeană.
Codul vamal comunitar
7. Articolul 3 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul nr. 2913/92(4) prevede: „Următoarele teritorii situate în afara teritoriilor statelor membre se consideră, având în vedere convențiile și tratatele aplicabile lor, ca făcând parte din teritoriul vamal al Comunității: […] (b) FRANȚA[:] Teritoriul Principatului Monaco, așa cum este definit prin Convenția vamală semnată la Paris la 18 mai 1963”.
Legislația națională relevantă
8. Potrivit articolului 851 din Gerechtelijk Wetboek (Codul de procedură civilă belgian), toți străinii, reclamanți principali sau intervenienți, sunt ținuți să depună, la cererea pârâtului belgian, o cauțiune pentru garantarea cheltuielilor de judecată și a despăgubirilor rezultate din proces, la plata cărora ar putea fi obligați, cu excepția resortisanților statelor cu care există o convenție de scutire de această obligație.
Situația de fapt, procedura și întrebarea preliminară
9. Reclamanta din acțiunea principală, Francesco Guarnieri & Cie (denumită în continuare „Guarnieri”), este o societate în comandită simplă de drept monegasc cu sediul social în Monaco. Pârâta, Vandevelde Eddy VOF (denumită în continuare „Vandevelde”), are sediul social în Belgia.
10. Un terț, Fourcroy NV, a comandat la Vandevelde 21 000 de pahare și 100 000 de lumânări‑pastilă cu accesorii în cadrul unei campanii promoționale legate de vânzarea sticlelor de lichior „Mandarine Napoléon”. Vandevelde a comandat lumânările‑pastilă și paharele la Guarnieri.
11. La primirea mărfurilor, Vandevelde a refuzat să plătească mărfurile livrate de Guarnieri, susținând că livrarea a avut loc prea târziu, că ambalajul de plastic a 3 000 de articole era deteriorat și 65 % din pahare erau sparte, că acelea dintre articole care erau intacte erau foarte murdare și că etichetele autocolante promoționale destinate să fie lipite pe pahare au fost aplicate pe partea greșită.
12. În consecință, Guarnieri a introdus acțiune la Rechtbank van Koophandel te Brussel (Tribunalul Comercial din Bruxelles), solicitând plata sumelor de 51 034,98 USD și de 16 345,27 EUR în vederea achitării facturilor restante pentru mărfurile livrate și a dobânzilor de întârziere. Prin intermediul unei cereri reconvenționale, Vandevelde a solicitat daune interese în valoare de 31 530,38 EUR, majorate cu dobânda legală, pentru prejudiciul material suferit, și despăgubiri în valoare de 60 000 EUR, majorate cu dobânda legală, pentru beneficiul nerealizat.
13. Ulterior, Vandevelde a solicitat în temeiul articolului 851 din Codul de procedură civilă belgian obligarea Guarnieri la depunerea unei cauțiuni în valoare de 2 500 EUR pentru garantarea cheltuielilor de judecată.
14. Guarnieri arată că obligarea sa la depunerea cauțiuni pentru garantarea cheltuielilor de judecată ar fi contrară principiului nediscriminării și articolelor 28 CE, 29 CE și 30 CE. Guarnieri susține că, în pofida faptului că are sediul social în Monaco, beneficiază de dispozițiile tratatului în domeniul liberei circulații a mărfurilor.
15. Instanța de trimitere observă că dispozițiile din tratat referitoare la libera circulație a mărfurilor sunt direct aplicabile și sesizează Curtea cu următoarea întrebare preliminară:
„Articolele 28 CE, 29 CE și 30 CE se opun faptului ca un reclamant de naționalitate monegască și care a introdus în Belgia o acțiune în justiție pentru plata unor facturi emise pentru livrarea unor «twister‑glazen» (pahare Twister) și a unor lumânări‑pastilă cu accesorii să fie constrâns, la cererea unui pârât de naționalitate belgiană, să depună o cauțiune pentru plata cheltuielilor și a despăgubirilor rezultate din proces la care poate fi obligat?”
16. Guvernul belgian și Comisia au prezentat observații scrise. Nu s‑a solicitat și nu s‑a desfășurat nicio audiere a pledoariilor.
Apreciere
Observații introductive
Originea mărfurilor
17. Este necontestat faptul că Guarnieri este de naționalitate monegască și, prin urmare, resortisantul unei țări terțe. Cu toate acestea, nici ordonanța de trimitere și nici dosarul de la instanța națională nu conțin vreo informație cu privire la originea mărfurilor în cauză. Proveniența mărfurilor prezintă o importanță crucială pentru aprecierea problemei de fond din acțiunea principală.
18. Există diferite scenarii posibile cu privire la originea mărfurilor. Ar fi posibil ca mărfurile să fie fost fabricate în Monaco sau (mai probabil) să fi fost importate în Monaco dintr‑o țară terță, precum Taiwan, și apoi expediate din Monaco în Belgia. O altă posibilitate este aceea ca mărfurile să fi intrat în Belgia din alt stat membru: de exemplu, acestea puteau să fie fabricate în Țările de Jos sau importate dintr‑o țară terță în Țările de Jos și ulterior exportate din această țară în Belgia(5) . În sfârșit, mărfurile ar fi putut fi fabricate chiar în Belgia sau importate dintr‑o țară terță direct în Belgia.
19. Proveniența mărfurilor este o problemă de fapt asupra căreia trebuie să se pronunțe instanța națională. Cu toate acestea, analiza juridică a problemei ridicate de instanța de trimitere va fi diferită în funcție de răspunsul dat la această întrebare fundamentală.
Mărfuri originare din Monaco
20. Dacă mărfurile provin din Monaco, care nu este un teritoriu în care tratatul să se aplice în temeiul articolului 299 CE, trebuie să se examineze cu titlu preliminar dacă articolele 28 CE și 30 CE sunt aplicabile situației de fapt din acțiunea principală.
21. Nu există nicio hotărâre a Curții cu privire la problema dacă mărfurile de origine monegască beneficiază de dispozițiile tratatului în domeniul liberei circulații. Cu toate acestea, avocatul general Fennelly a abordat această problemă în Concluziile prezentate în cauza Estée Lauder(6) . În această cauză, produsul (un produs cosmetic) era fabricat în Monaco și distribuit de aici în întreaga Europă. Problema ridicată în fața Curții era aceea dacă versiunea în vigoare atunci a articolelor 30 și 36 din Tratatul CE și/sau articolul 6 alineatul (3) din Directiva cosmetice(7) se opuneau aplicării unei legislații naționale în domeniul concurenței neloiale prin care se permitea interzicerea importului și a distribuirii unui produs cosmetic fabricat și distribuit într‑un stat membru al UE pentru motivul că denumirea acestuia putea induce în eroare consumatorii, făcându‑i să creadă că avea efecte durabile.
22. Avocatul general Fennelly a admis că Monaco este într‑adevăr o țară terță, dar a considerat că, „întrucât nicio taxă vamală sau o taxă cu efect echivalent nu poate fi aplicată schimburilor dintre Monaco și Comunitate, la prima vedere se pare că de aici rezultă că mărfurile originare din Monaco, exportate direct spre un stat membru, ar trebui tratate ca și cum ar fi de origine comunitară”(8) . După ce a examinat dacă acest punct de vedere era repus în discuție de lipsa unui sistem complet care să guverneze relațiile comerciale dintre Monaco și Comunitate, avocatul general Fennelly a concluzionat: „apreciem că simplul fapt că Monaco face parte din teritoriul vamal al Comunității justifică faptul ca produsele originare din Monaco să fie considerate ca beneficiind de normele liberei circulații”(9) .
23. În Hotărârea Estée Lauder, Curtea s‑a pronunțat în temeiul altor motive și, în consecință, nu a abordat această problemă. Cu toate acestea, susținem cu respect abordarea avocatului general Fennelly și împărtășim punctul său de vedere în sensul că mărfurile de origine monegască, împreună cu mărfurile importate dintr‑o țară terță în Monaco și puse în liberă circulație în acest stat(10), ar trebui să beneficieze de dispozițiile tratatului în domeniul liberei circulații.
Mărfuri originare dintr‑un alt stat membru
24. Dacă instanța națională ar constata că mărfurile provin dintr‑un alt stat membru, atunci, în mod firesc, dispozițiile articolelor 28 CE-30 CE și‑ar găsi aplicare. Mărfurile importate dintr‑o țară terță într‑un alt stat membru și care au fost puse în liberă circulație în acest stat ar beneficia de asemenea de aceste dispoziții.
Mărfuri originare din Belgia
25. Spre deosebire de cele două ipoteze descrise mai sus, în cazul în care mărfurile provin din Belgia (sau au fost importate dintr‑o țară terță în Belgia și au fost puse în liberă circulație în Uniunea Europeană pentru prima dată în Belgia), în opinia noastră, dispozițiile tratatului în domeniul liberei circulații a mărfurilor sunt nerelevante.
26. Este adevărat că, în Hotărârile Pistre și alții(11) și Guimont(12), Curtea a hotărât că trimiterile preliminare din procedurile în care produsele și părțile în cauză erau limitate la un singur stat membru sunt admisibile și ulterior s‑a pronunțat în temeiul interpretării versiunii de atunci a articolului 30 din Tratatul CE. Cu toate acestea, ambele cazuri priveau măsuri naționale de natură, cel puțin potențial, să aibă un efect evident asupra liberei circulații a mărfurilor.
27. În cauza Pistre și alții, legislația franceză interzicea includerea indicației „munte” sau „Munții Lacaune” pe eticheta produselor de mezelărie, fără autorizația prealabilă a autorităților administrative competente (o astfel de autorizație privea utilizarea indicației rezervate zonelor montane). Persoanele acuzate în această cauză erau cetățeni francezi cărora li se interzisese producerea și comercializarea propriilor produse de mezelărie în Franța. Curtea a hotărât că articolul 30 din Tratatul CE, în formularea de la acel moment, „nu poate fi totuși înlăturat pentru simplul motiv că în cazul concret supus instanței naționale toate elementele sunt limitate la interiorul unui singur stat membru. Astfel, într‑o asemenea situație, aplicarea măsurii naționale poate avea de asemenea efecte asupra liberei circulații a mărfurilor între statele membre, în special atunci când măsura în cauză favorizează comercializarea mărfurilor de origine națională în detrimentul mărfurilor importate”(13) . Curtea a observat în continuare că măsura națională atacată discrimina în mod direct produsele importate (deoarece, în principiu, indicația se putea aplica numai mărfurilor produse în Franța) și a hotărât că discriminarea nu se putea justifica(14) .
28. În cauza Guimont, reglementarea națională în domeniul etichetării sancționa desemnarea ca „Emmental” a unui tip de brânză produs în țară, deoarece, deși era compatibil din alte puncte de vedere cu specificațiile prevăzute de reglementarea respectivă(15), nu avea crustă. Reglementarea națională atacată se aplica fără distincție produselor importate și produselor naționale. Curtea a hotărât că trimiterea preliminară este admisibilă deoarece „un asemenea răspuns ar putea fi util [instanței naționale] în ipoteza în care dreptul național ar impune, într‑o procedură precum cea din speță, ca unui producător național să i se acorde aceleași drepturi precum acelea conferite de dreptul comunitar unui producător dintr‑un alt stat membru aflat în aceeași situație”(16) . Cu toate acestea, Curtea a fost ulterior prudentă, răspunzând la întrebarea preliminară numai în ceea ce privește efectul reglementării atacate asupra produselor importate și hotărând că, în această privință, versiunea în vigoare atunci a articolului 30 din Tratatul CE se opunea legislației naționale(17) .
29. În schimb, în prezenta cauză, Curtea examinează o normă ( cautio iudicatum solvi ) care face parte din reglementarea unui stat membru în domeniul procedurii civile. Măsura atacată nu privește în mod direct comercializarea mărfurilor(18) . Efectul discriminatoriu al acesteia se raportează la naționalitatea reclamantului, iar nu la originea mărfurilor. Aceasta se aplică fără distincție la produsele importate și la produsele naționale. Dată fiind nesiguranța cu privire la originea exactă a mărfurilor, este clar că instanța comunitară trebuie să dea un răspuns instanței naționale, dar este de asemenea evident că dispozițiile tratatului în domeniul liberei circulații a mărfurilor nu sunt aplicabile dacă mărfurile în cauză în acțiunea principală sunt de origine belgiană.
30. În continuarea prezentelor concluzii vom considera că mărfurile în cauză în acțiunea principală au fost introduse în mod legal pe piața UE, dar că instanța națională trebuie să stabilească originea acestora înainte de a putea decide cu privire la soluționarea litigiului.
Aplicabilitatea articolului 29 CE
31. A doua problemă preliminară este dacă articolul 29 CE (care interzice restricțiile cantitative la export) este relevant pentru prezenta cauză. Potrivit atât opiniei Comisiei, cât și a guvernului belgian, Curtea ar trebui să își limiteze analiza la articolele 28 CE și 30 CE.
32. În principiu, dacă mărfurile care fac obiectul unui litigiu se află în liberă circulație într‑un stat membru și ulterior au traversat sau sunt destinate să traverseze frontiera spre alt stat membru, nu vedem motivul pentru care – în funcție de formularea convenției contractuale aflate la originea litigiului – articolul 29 CE nu ar trebui să se aplice. În definitiv, exportul din statul membru A în statul membru B este numai reversul importului în statul membru B din statul membru A.
33. Acestea fiind spuse, este clar că, pe baza situației de fapt din prezenta cauză, instanța națională este sesizată cu un litigiu referitor la mărfuri aflate în același stat membru (Belgia) ca și instanța sesizată. În măsura în care acestea au traversat o frontieră, direcția relevantă a fost un import în Belgia, iar nu un export din Belgia. Prin urmare, vom porni de la ideea că numai articolele 28 CE și 30 CE sunt relevante pentru soluționarea acțiunii principale.
Pe fond
34. Jurisprudența constantă a Curții confirmă faptul că legislația națională care impune cautio iudicatum solvi
intră în domeniul de aplicare al tratatului(19) . Totuși, jurisprudența Curții a vizat, până în prezent, reclamanți din acțiunea principală care erau resortisanți ai unui stat membru, iar nu ai unei țări terțe.
35. Astfel, de exemplu, cauza Data Delecta privea o societate cu sediul în Regatul Unit care a fost obligată să depună o cauțiune pentru garantarea cheltuielilor de judecată într‑o acțiune având ca obiect plata bunurilor livrate, introdusă în Suedia împotriva unei societăți suedeze. Curtea a hotărât că: „Prin interzicerea «oricărei discriminări exercitate pe motiv de cetățenie sau de naționalitate», [articolul 12 CE] impune în statele membre perfecta egalitate de tratament a persoanelor aflate într‑o situație reglementată de dreptul comunitar și a resortisanților statului membru avut în vedere”. Prin urmare, reglementarea suedeză prin care resortisanții străini puteau fi obligați să depună o cauțiune pentru garantarea cheltuielilor de judecată a fost considerată o discriminare directă exercitată pe motiv de cetățenie sau de naționalitate(20) .
36. Suntem de părere că din Hotărârea Data Delecta și din cauze similare rezultă două aspecte. În primul rând, cautio iudicatum solvi
este incompatibilă cu articolul 12 CE atunci când distinge între persoanele aflate în fața instanțelor naționale „într‑o situație reglementată de dreptul comunitar” din motive de cetățenie sau naționalitate, în detrimentul resortisantului străin. În al doilea rând, o astfel de reglementare încalcă dreptul reclamantului de a beneficia de libertățile fundamentale garantate de tratat deoarece posibilitatea (dacă este necesară) de a valorifica o pretenție pe cale judiciară în fața unei instanțe competente constituie corolarul indispensabil al exercitării acestor drepturi(21) .
37. Observăm că interpretarea articolului 12 CE nu a fost pusă în discuție în mod explicit de către instanța națională. Totuși, considerăm că aceasta este relevantă pentru soluționarea prezentei cauze.
38. Pentru a invoca jurisprudența Curții referitoare la cautio iudicatum solvi, este suficient ca mărfurile
care fac obiectul acțiunii principale să fie supuse dispozițiilor tratatului în domeniul liberei circulații? Sau este necesar ca reclamantul
din acțiunea principală să fie de asemenea cetățean al Uniunii Europene ori o societate stabilită pe teritoriul acesteia?
39. Curtea a statuat recent în Hotărârea Vatsouras că pentru aplicarea articolului 12 CE trebuie îndeplinite două condiții: „Această dispoziție [articolul 12 CE] vizează situațiile care fac parte din domeniul de aplicare al dreptului comunitar în care un resortisant al unui stat membru este suspus unui tratament discriminatoriu față de resortisanții unui alt stat membru exclusiv pe motiv de cetățenie și nu are vocație de aplicare în cazul unei eventuale diferențe de tratament între resortisanții statelor membre și cei ai statelor terțe(22) .
40. În opinia noastră, formularea din jurisprudența Curții privind cautio iudicatum solvi, care se referă la „persoane aflate într‑o situație reglementată de dreptul comunitar”, ar trebui interpretată în lumina Hotărârii Vatsouras. Astfel, reclamantul din acțiunea principală ar trebui să îndeplinească două condiții: în primul rând, ca situația în cauză să intre în domeniul de aplicare al dreptului UE, iar în al doilea rând, ca reclamantul să fie resortisant al unui stat membru, care a fost supus unui tratament discriminatoriu.
41. Întrucât Guarnieri este o societate monegască, ar rezulta de aici că nu se poate întemeia pe articolul 12 CE.
42. În fond, această concluzie ar fi suficientă pentru soluționarea cauzei. Cu toate acestea, în cazul în care Curtea ar considera că naționalitatea reclamantei nu este relevantă pentru aplicarea articolului 12 CE și/sau ar dori să examineze prezenta cauză într‑un mod mai aprofundat în lumina articolelor 28 CE-30 CE, vom analiza pe scurt cum s‑ar putea aplica dispozițiile privind libera circulație a mărfurilor.
43. Cautio iudicatum solvi
reprezintă o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative în sensul articolului 28 CE?
44. Reprezintă o jurisprudență constantă de la Hotărârea Dassonville că „orice reglementare comercială a statelor membre susceptibilă să constituie, în mod direct sau indirect, efectiv sau potențial, un obstacol în calea comerțului intracomunitar trebuie considerată o măsură cu efect echivalent unor restricții cantitative”(23) .
45. Articolul 851 din Codul de procedură civilă belgian face distincție între resortisanții belgieni și cei străini pe baza cetățeniei sau a naționalității. Acest articol impune resortisanților străini să depună o cauțiune pentru garantarea cheltuielilor de judecată atunci când nu există o convenție reciprocă între statul lor de cetățenie și Belgia. Totuși, considerăm că aceasta nu constituie o măsură cu efect echivalent în sensul articolului 28 CE.
46. Cautio iudicatum solvi
nu este o normă comercială. Aceasta se raportează la cetățenia sau la naționalitatea părții din proces, iar nu la originea mărfurilor, și obiectivul acesteia nu este acela de a reglementa comerțul. Norma menționată nu reprezintă nici o condiție legată în mod direct de livrarea mărfurilor, care, la fel ca reglementările din domeniul ambalării sau al etichetării, poate fi utilizată pentru a discrimina importurile străine și, prin urmare, pentru a constitui un obstacol în calea liberei circulații. Este vorba mai degrabă despre o normă de procedură civilă. Aplicarea sa depinde de îndeplinirea a două condiții. În primul rând, un litigiu trebuie să survină în urma încheierii unui contract (în speță, de livrare de mărfuri) care să conducă la un proces în fața instanțelor belgiene. În al doilea rând, într‑o astfel de acțiune trebuie să existe un pârât resortisant belgian care decide să se prevaleze de articolul 851 din Codul de procedură civilă belgian.
47. În consecință, considerăm că aplicarea articolului 851 din Codul de procedură civilă belgian este prea incertă și prea indirectă pentru a constitui un obstacol în calea liberei circulații a mărfurilor, în sensul articolului 28 CE(24) .
48. În cazul în care Curtea nu va fi de acord cu acest punct de vedere și va considera că norma privind cautio iudicatum solvi
este o măsură cu efect echivalent în sensul articolului 28 CE, va fi necesar să se examineze dacă este justificată prin unul dintre motivele de interes general enumerate la articolul 30 CE. Întrucât, în ceea ce privește mărfurile care fac obiectul litigiului, norma națională atacată nu discriminează între produsele importate și cele naționale, aceasta ar putea fi de asemenea justificată în temeiul uneia dintre cerințele imperative consacrate în jurisprudența Curții(25) (în cazul în care Curtea ar considera că reclamantul, cetățean al unei țări terțe, poate invoca de asemenea articolul 12 CE(26), norma atacată – deoarece constituie o discriminare evidentă pe motiv de cetățenie sau naționalitate – ar putea fi justificată numai în temeiul articolului 30 CE, iar nu al jurisprudenței în domeniul cerințelor imperative).
49. Guvernul belgian susține că obiectivul articolului 851 din Codul de procedură civilă este asigurarea securității juridice și garantarea executării adecvate a hotărârilor instanțelor belgiene. Scopul dispoziției este de a asigura că resortisanții străini care nu sunt supuși unei convenții reciproce nu se sustrag de la plata daunelor interese la care au fost obligați de instanțele belgiene. Astfel, obiectivul este acela de a pune resortisanții străini într‑o poziție similară cu cei belgieni care sunt supuși în mod evident competenței instanțelor lor de executare naționale.
50. Cu toate că suntem gata să acceptăm că o dispoziție de drept procesual național, care reglementează depunerea unei cauțiuni pentru asigurarea cheltuielilor de judecată, poate fi considerată, în principiu, ca urmărind un obiectiv de interes public – fie potrivit excepției de ordine publică de la articolul 30 CE, fie ca o „cerință imperativă” în temeiul jurisprudenței „Cassis de Dijon” –, totuși nici decizia de trimitere, nici observațiile scrise prezentate de guvernul belgian nu conțin elemente suficiente pentru a permite Curții să aprofundeze analiza. În consecință, considerăm că problema dacă norma privind cautio iudicatum solvi
poate fi justificată este de competența instanței naționale. La examinarea acestei probleme, instanța națională ar trebui să analizeze dacă dispoziția este mijlocul cel mai puțin restrictiv în vederea realizării obiectivului urmărit și dacă aceasta este proporțională(27) .
Concluzie
51. Având în vedere considerațiile prezentate mai sus, apreciem că, la întrebarea adresată de Rechtbank van Koophandel te Brussel, Curtea ar trebui să răspundă după cum urmează:
„Articolul 28 CE nu se opune faptului ca un reclamant de naționalitate sau de cetățenie monegască și care a introdus în Belgia o acțiune în justiție pentru plata livrării unor mărfuri să fie constrâns, la cererea unui pârât de naționalitate belgiană, să depună o cauțiune pentru garantarea cheltuielilor de judecată și a despăgubirilor rezultate din proces, la care poate fi obligat.”
(1) .
(2)
–	Întrucât acțiunea principală a fost declanșată înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, facem trimitere la dispozițiile tratatului, în vigoare la acel moment. Dispozițiile articolului 12 CE se găsesc în prezent la articolul 18 TFUE, cele ale articolelor 28 CE, 29 CE și 30 CE se găsesc la articolele 34 TFUE, 35 TFUE și, respectiv, 36 TFUE, iar cele ale articolului 299 CE la articolul 52 TUE și la articolul 355 TFUE. Trebuie să se rețină de asemenea că, înainte de intrarea în vigoare a Tratatului de la Amsterdam în 1999, dispozițiile articolelor 28 CE, 29 CE și 30 CE se aflau, cu anumite diferențe, în cadrul articolelor 30, 34 și 36 din Tratatul CE și sunt menționate ca atare în jurisprudența mai veche citată. Trimiterile la Comunitate existente în jurisprudența și în legislația mai veche trebuie să fie interpretate, în mod evident, ca trimiteri la Uniunea Europeană în contextul actual.
(3)
–	A se vedea Acordul privind cooperarea și uniunea vamală dintre Comunitatea Economică Europeană și Republica San Marino din 16 decembrie 1991 (JO L 84, p. 43, Ediție specială, 11/vol. 74, p. 72).
(4)
–	Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58), înlocuit în prezent cu articolul 3 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 450/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 23 aprilie 2008 de stabilire a Codului vamal comunitar (Codul vamal modernizat) (JO L 145, p. 1). Monaco face parte din teritoriul vamal al Comunității din 1968, când, prin articolul 2 din Regulamentul (CEE) nr. 1496/68 al Consiliului din 27 septembrie 1968 privind definirea teritoriului vamal al Comunității (JO L 238, p. 1), s‑a prevăzut că anumite teritorii (inclusiv Monaco) situate în afara teritoriului comunitar, dar menționate în anexa la regulament trebuie considerate ca făcând parte din teritoriul vamal al Comunității Europene.
(5)
–	În Hotărârea din 15 decembrie 1976, Donckerwolcke și Schou, 41/76, Rec., p. 1921, punctele 14-18, s‑a stabilit că produse aflate în „liberă circulație” în Comunitate sunt cele care, provenind din țări terțe, au fost importate în mod legal în oricare dintre statele membre, în conformitate cu tratatul. Astfel de produse erau asimilate în mod definitiv și total cu produsele originare din statele membre. În consecință, articolul 30 din Tratatul CE se aplica fără distincție produselor originare din Comunitate și celor care fuseseră puse în liberă circulație în oricare dintre statele membre, indiferent de originea reală a produselor.
(6)
–	Hotărârea din 13 ianuarie 2000, C‑220/98, Rec., p. I‑117, punctele 12-14 din concluziile prezentate în această cauză.
(7)
–	Directiva 76/768/CEE din 27 iulie 1976 privind apropierea legislațiilor statelor membre cu privire la produsele cosmetice (JO L 262, p. 169, Ediție specială, 13/vol. 3, p. 101).
(8)
–	Concluziile prezentate în cauza Estée Lauder, citată la nota de subsol 6, punctul 12.
(9)
–	Concluziile prezentate în cauza Estée Lauder, citată la nota de subsol 6, punctul 14.
(10)
–	Aceasta rezultă în mod logic din Hotărârea Donckerwolcke și Schou, citată la nota de subsol 5: prin ipoteză, astfel de produse au fost importate în mod legal pe teritoriul vamal al Comunității și au fost asimilate în mod definitiv și total cu produsele originare din Monaco.
(11)
–	Hotărârea din 7 mai 1997, C‑321/94-C‑324/94, Rec., p. I‑2343.
(12)
–	Hotărârea din 5 decembrie 2000, C‑448/98, Rec., p. I‑10663.
(13)
–	Hotărârea Pistre și alții, citată la nota de subsol 11, punctele 44 și 45.
(14)
–	Hotărârea Pistre și alții, citată la nota de subsol 11, punctele 49-54.
(15)
–	Legislația relevantă descria brânza Emmental după cum urmează: „pastă de consistență tare, fiartă, presată și sărată la suprafață sau în saramură; de culoarea fildeșului, variind până la galben deschis, prezentând găuri de dimensiuni între mărimea unei cireșe și cea a unei nuci; crustă dură și uscată de culoare galbenă aurită, variind până la maro deschis”.
(16)
–	Hotărârea Guimont, citată la nota de subsol 12, punctul 23.
(17)
–	Hotărârea Guimont, citată la nota de subsol 12, punctele 25-35.
(18)
–	Dezvoltăm în detaliu această analiză în continuare, la examinarea aspectului dacă dispoziția atacată constituie o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative: a se vedea punctul 43 și următoarele.
(19)
–	Hotărârea din 1 iulie 1993, Hubbard, C‑20/92, Rec., p. I‑3777 (prestare de servicii), Hotărârea din 26 septembrie 1996, Data Delecta și Forsberg, C‑43/95, Rec., p. I‑4661 (livrare de mărfuri), Hotărârea din 20 martie 1997, Hayes, C‑323/95, Rec., p. I‑1711 (livrare de mărfuri), și Hotărârea din 2 octombrie 1997, Saldanha și MTS, C‑122/96, Rec., p. I‑5325 (dreptul societăților – protecția intereselor acționarilor).
(20)
–	Hotărârea Data Delecta și Forsberg, citată la nota de subsol 19, punctul 16.
(21)
–	A se vedea în această privință Concluziile avocatului general La Pergola prezentate în cauza Hayes, citată la nota de subsol 19, punctele 7-9.
(22)
–	Hotărârea din 4 iunie 2009, Vatsouras și Koupatantze, C‑22/08 și C‑23/08, Rep., p. I‑4585, punctele 51 și 52.
(23)
–	Hotărârea din 11 iulie 1974, Dassonville, 8/74, Rec., p. 837, punctul 5. Pentru exemple de cauze în care Curtea a hotărât că formalități administrative constituie măsuri cu efect echivalent în sensul articolului 28 CE, a se vedea Hotărârea din 17 iunie 1987, Comisia/Italia, 154/85, Rec., p. 2717, punctele 8-12 (privind condițiile care reglementează importarea paralelă de vehicule), și Hotărârea din 15 martie 2007, Comisia/Finlanda, C‑54/05, Rep, p. I‑2473, punctele 38 și 39 (privind un sistem de permis de transfer aplicat numai vehiculelor importate).
(24)
–	A se vedea în același sens Hotărârea din 7 martie 1990, Krantz, C‑69/88, Rec., p. I‑583, punctele 11 și 12, Hotărârea din 24 ianuarie 1991, Alsthom Atlantique, C‑339/89, Rec., p. I‑107, punctele 14 și 15, Hotărârea din 13 octombrie 1993, CMC Motorradcenter, C‑93/92, Rec., p. I‑5009, punctele 10-13, și Hotărârea din 22 iunie 1999, ED, C‑412/97, Rec., p. I‑3845, punctele 11 și 12.
(25)
–	Hotărârea din 20 februarie 1979, Rewe‑Zentral (cunoscută sub numele „Cassis de Dijon”), 120/78, Rec., p. 649, punctul 8.
(26)
–	A se vedea punctul 42 de mai sus.
(27)
–	A se vedea, de exemplu, Hotărârea Comisia/Finlanda, citată la nota de subsol 23, punctul 38.