62024CJ0258
HOTĂRÂREA CURȚII (Marea Cameră)
17 martie 2026 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Politica socială – Directiva 2000/78/CE – Egalitate de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă – Activități profesionale ale bisericilor și ale altor organizații a căror etică este bazată pe religie sau convingeri – Asociație care oferă femeilor însărcinate consiliere în materie de sarcină – Cerințe profesionale – Atitudine de bună credință și de loialitate față de etica bisericii sau a organizației – Tratament diferențiat bazat pe religie sau convingeri – Concedierea unei lucrătoare pentru că s‑a retras din Biserica Catolică”
În cauza C‑258/24,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă, Germania), prin decizia din 1 februarie 2024, primită de Curte la 12 aprilie 2024, în procedura
Katholische Schwangerschaftsberatung
împotriva
JB,
CURTEA (Marea Cameră),
compusă din domnul K. Lenaerts, președinte, domnul T. von Danwitz, vicepreședinte, domnul F. Biltgen (raportor), doamna K. Jürimäe, domnii C. Lycourgos și F. Schalin, președinți de cameră, domnii S. Rodin, E. Regan, D. Gratsias, M. Gavalec, S. Gervasoni, N. Fenger și doamna R. Frendo, judecători,
avocat general: doamna L. Medina,
grefier: domnul D. Dittert, șef de unitate,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 17 martie 2025,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru Katholische Schwangerschaftsberatung, de K. Schmitt, Rechtsanwalt, și G. Thüsing, profesor de drept;
–
pentru JB, de K. Windisch, Rechtsanwältin;
–
pentru guvernul elen, de V. Baroutas și M. Tassopoulou, în calitate de agenți;
–
pentru Comisia Europeană, de B.‑R. Killmann și E. Schmidt, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatei generale în ședința din 10 iulie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Prezenta cerere de decizie preliminară privește interpretarea Directivei 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă (JO 2000, L 303, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 7), citită în lumina articolului 10 alineatul (1) și a articolului 21 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Katholische Schwangerschaftsberatung (Asociația Catolică de Consiliere în Materie de Sarcină, Germania) (denumită în continuare „Asociația”), pe de o parte, și JB, pe de altă parte, în legătură cu legalitatea concedierii acesteia din urmă, justificată de o pretinsă încălcare a obligației de bună‑credință și de loialitate față de etica Asociației.
Cadrul juridic
Directiva 2000/78
3
Considerentele (4), (11), (12), (23), (24) și (29) ale Directivei 2000/78 au următorul cuprins:
„(4)
Dreptul fiecărei persoane la egalitate în fața legii și la protecție împotriva discriminării constituie un drept universal recunoscut prin Declarația Universală a Drepturilor Omului, prin Convenția Organizației Națiunilor Unite privind eliminarea tuturor formelor de discriminare față de femei, prin pactele Organizației Națiunilor Unite privind drepturile civile și politice și, respectiv drepturile economice, sociale și culturale și prin Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnate de toate statele membre; Convenția nr. 111 a Organizației Internaționale a Muncii interzice discriminarea în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă.
[…]
(11)
Discriminarea pe motive de apartenență religioasă sau convingeri […] poate compromite realizarea obiectivelor Tratatului de instituire a Comunității Europene, cum ar fi: un nivel al ocupării forței de muncă și de protecție socială ridicat, creșterea nivelului de trai și a calității vieții, coeziunea economică și socială, solidaritatea și libera circulație a persoanelor.
(12)
În acest scop, orice discriminare directă sau indirectă pe motive de apartenență religioasă sau convingeri […] în domenii reglementate de prezenta directivă trebuie să fie interzisă în Comunitate; […]
[…]
(23)
În împrejurări foarte limitate, un tratament diferențiat poate fi justificat atunci când o caracteristică legată de religie sau de convingeri, de un handicap, de vârstă sau de orientare sexuală constituie o cerință profesională esențială și determinantă, în măsura în care obiectivul este legitim, iar cerința proporționată. Aceste împrejurări trebuie să fie menționate în informațiile furnizate de statele membre Comisiei [Europene].
(24)
Uniunea Europeană a recunoscut explicit în Declarația nr. 11 privind statutul bisericilor și organizațiilor neconfesionale, anexată la Actul final al Tratatului de la Amsterdam, că respectă și nu aduce atingere statutului de care beneficiază, în temeiul dreptului național, bisericile și asociațiile sau comunitățile religioase în statele membre și că respectă, de asemenea, statutul organizațiilor filosofice și neconfesionale; din această perspectivă, statele membre pot menține sau prevedea dispoziții specifice cu privire la cerințele profesionale esențiale, legitime și justificate care pot fi necesare pentru exercitarea unei activități profesionale.
[…]
(29)
Persoanele care au făcut obiectul unei discriminări pe motive de apartenență religioasă sau convingeri, handicap, vârstă sau orientare sexuală trebuie să dispună de mijloace de protecție juridică adecvate; […]”
4
Articolul 1 din această directivă prevede:
„Prezenta directivă are ca obiectiv stabilirea unui cadru general de combatere a discriminării pe motive de apartenență religioasă sau convingeri, handicap, vârstă sau orientare sexuală, în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă, în vederea punerii în aplicare, în statele membre, a principiului egalității de tratament.”
5
Articolul 2 alineatele (1) și (2) din directiva menționată prevede:
„(1)   În sensul prezentei directive, prin principiul egalității de tratament se înțelege absența oricărei discriminări directe sau indirecte, bazate pe unul din motivele menționate la articolul 1.
(2)   În sensul alineatului (1):
(a)
o discriminare directă se produce atunci când o persoană este tratată într‑un mod mai puțin favorabil decât este, a fost sau va fi tratată într‑o situație asemănătoare o altă persoană, pe baza unuia dintre motivele menționate la articolul 1;
[…]”
6
Articolul 3 alineatul (1) litera (c) din aceeași directivă prevede:
„În limitele competențelor conferite Comunității, prezenta directivă se aplică tuturor persoanelor, atât în sectorul public, cât și în cel privat, inclusiv organismelor publice, în ceea ce privește:
[…]
(c)
condițiile de încadrare și de muncă, inclusiv condițiile de concediere și de remunerare”.
7
Articolul 4 din Directiva 2000/78 are următorul cuprins:
„(1)   Fără a aduce atingere articolului 2 alineatele (1) și (2), statele membre pot să prevadă că un tratament diferențiat bazat pe o caracteristică legată de unul dintre motivele prevăzute la articolul 1 nu constituie o discriminare atunci când, având în vedere natura unei activități profesionale sau condițiile de exercitare a acesteia, caracteristica în cauză constituie o cerință profesională esențială și determinantă, astfel încât obiectivul să fie legitim, iar cerința să fie proporțională.
(2)   Statele membre pot menține în legislația lor națională în vigoare la data adoptării prezentei directive sau pot prevedea într‑o legislație viitoare, care preia practicile naționale existente la data adoptării prezentei directive, dispoziții în temeiul cărora, în cazul activităților profesionale ale bisericilor și ale altor organizații publice sau private a căror etică este bazată pe religie sau convingeri, un tratament diferențiat bazat pe religia sau convingerile unei persoane nu constituie o discriminare atunci când, prin natura acestor activități sau prin contextul în care sunt exercitate, religia sau convingerile constituie o cerință profesională esențială, legitimă și justificată în privința eticii organizației. Acest tratament diferențiat trebuie exercitat cu respectarea dispozițiilor și principiilor constituționale ale statelor membre, precum și a principiilor generale de drept comunitar, și nu poate justifica o discriminare bazată pe un alt motiv.
Cu condiția ca dispozițiile să fie respectate în restul situațiilor, prezenta directivă, fără a aduce atingere dreptului bisericilor și al altor organizații publice sau private a căror etică este bazată pe religie sau convingeri, acționând în conformitate cu dispozițiile constituționale și legislative naționale, poate impune personalului care lucrează pentru ele o atitudine de bună‑credință și de loialitate față de etica organizației.”
Dreptul german
GG
8
Articolul 4 alineatele (1) și (2) din Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (Legea fundamentală a Republicii Federale Germania) din 23 mai 1949 (BGBl. 1949 I, p. 1, denumită în continuare „GG”) prevede:
„(1)   Libertatea de credință și de conștiință, precum și libertatea de profesiune a unui crez religios sau filozofic sunt inviolabile.
(2)   Practicarea liberă a religiei este garantată.”
9
În conformitate cu articolul 140 din GG, dispozițiile articolelor 136-139 și 141 din Weimarer Reichsverfasssung (Constituția de la Weimar) din 11 august 1919 fac parte integrantă din GG.
10
Articolul 137 alineatele (3) și (7) din Constituția de la Weimar prevede:
„(3)   Orice comunitate religioasă își reglementează și gestionează afacerile în mod independent în limitele legii aplicabile. Aceasta conferă funcții fără participarea statului sau a autorităților locale.
[…]
(7)   Sunt asimilate comunităților religioase asociațiile care au scopul de a cultiva în comun o credință filosofică.”
AGG
11
Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz (Legea generală privind egalitatea de tratament) din 14 august 2006 (BGBl. 2006 I, p. 1897), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „AGG”), urmărește transpunerea Directivei 2000/78 în dreptul german.
12
Articolul 1 din AGG prevede:
„Prezenta lege are drept obiectiv să împiedice sau să elimine orice dezavantaj pe motive de rasă sau origine etnică, sex, religie sau credință, handicap, vârstă sau identitate sexuală.”
13
Articolul 2 din AGG prevede:
„(1)   În temeiul prezentei legi, discriminările bazate pe unul din motivele menționate la articolul 1 sunt ilicite în raport cu:
[…]
2.
condițiile de încadrare în muncă și de muncă, inclusiv remunerarea și condițiile de concediere, în special cele înscrise în convențiile colective și în contractele individuale de muncă, precum și măsurile adoptate în cadrul executării și al încetării unui raport de muncă și în cazul unei avansări în funcție.
[…]”
14
Articolul 3 alineatul (1) din AGG prevede:
„O discriminare directă se produce atunci când o persoană este tratată într‑un mod mai puțin favorabil decât este, a fost sau va fi tratată într‑o situație asemănătoare o altă persoană, pe baza unuia dintre motivele menționate la articolul 1. […]”
15
Articolul 7 din AGG prevede:
„(1)   Lucrătorii salariați nu trebuie să sufere nicio discriminare pe baza unuia dintre motivele enumerate la articolul 1; această interdicție se aplică deopotrivă atunci când autorul discriminării nu face decât să presupună existența unuia dintre motivele prevăzute la articolul 1 în cadrul faptului discriminatoriu.
(2)   Sunt nule dispozițiile cuprinse în acorduri care încalcă interdicția discriminării în sensul alineatului (1).
(3)   O discriminare din partea angajatorului sau a altui lucrător în sensul alineatului (1) reprezintă o încălcare a obligațiilor contractuale.”
16
Articolul 8 alineatul (1) din AGG prevede:
„Un tratament diferențiat bazat pe unul dintre motivele vizate la articolul 1 este permis în cazul în care acest motiv, având în vedere natura unei activități profesionale sau condițiile de exercitare a acesteia, constituie o cerință profesională esențială și determinantă, cu condiția ca obiectivul să fie legitim, iar cerința să fie proporțională.”
17
Articolul 9 din AGG prevede:
„(1)   Fără a aduce atingere articolului 8 [din prezenta lege], în cazul încadrării în muncă de către comunități religioase, instituții afiliate acestora, indiferent de forma juridică, sau de către asociații care au drept obiect de activitate cultivarea unei religii sau convingeri, se admite de asemenea tratamentul diferențiat bazat pe religie sau convingeri atunci când o anumită religie sau convingere constituie o cerință profesională, având în vedere identitatea proprie a comunității religioase respective sau a asociației din perspectiva dreptului la autodeterminare [al comunității religioase sau al asociației] sau în funcție de natura activităților sale.
(2)   Interdicția unui tratament diferențiat bazat pe religie sau convingeri nu aduce atingere dreptului comunităților religioase menționate la alineatul (1), al instituțiilor afiliate acestora, indiferent de forma juridică, sau dreptului asociațiilor care au drept obiect de activitate cultivarea unei religii sau a unei convingeri de a putea impune angajaților lor o atitudine de bună‑credință și de loialitate în sensul identității proprii.”
Dreptul canonic
18
Articolul 1 din Grundordnung des kirchlichen Dienstes im Rahmen kirchlicher Arbeitsverhältnisse (Regulamentul de bază privind serviciul ecleziastic, aplicabil raporturilor de muncă din cadrul Bisericii) din 22 septembrie 1993 (Amtsblatt des Erzbistums Köln, 1993, p. 222), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumit în continuare „GrO”), intitulat „Principii fundamentale ale serviciului ecleziastic” prevede:
„Toate persoanele care își desfășoară activitatea într‑o instituție a Bisericii Catolice contribuie în comun, prin munca lor, indiferent de poziția lor din perspectiva dreptului muncii, la îndeplinirea părții din misiunea bisericii care revine instituției respective (comunitate de serviciu). […]”
19
Articolul 3 alineatul (4) din GrO prevede:
„Nu sunt apte să fie angajate în serviciul bisericii persoanele care demonstrează o activitate ostilă față de biserică sau care s‑au retras din Biserica Catolică.”
20
Articolul 4 din GrO, intitulat „Obligații de loialitate”, are următorul cuprins:
„(1)   Angajații catolici sunt obligați să recunoască și să respecte principiile dogmei și eticii catolice. […]
(2)   Angajații creștini necatolici sunt obligați să respecte adevărurile și valorile evangheliei și să contribuie la evidențierea acestora în cadrul instituției.
(3)   Angajații necreștini trebuie să fie dispuși să îndeplinească sarcinile care le sunt atribuite într‑o instituție bisericească în spiritul bisericii.
(4)   Toți angajații trebuie să se abțină de la a manifesta un comportament anticlerical. […]”
21
Articolul 5 din GrO, intitulat „Încălcarea obligațiilor de loialitate”, prevede:
„(1)   În cazul în care un membru al personalului încetează să mai îndeplinească cerințele impuse la încadrarea în muncă, angajatorul va încerca să îl susțină prin consiliere în direcția remedierii permanente a acestei deficiențe. În cazul concret, trebuie să se examineze dacă o astfel de discuție clarificatoare sau un avertisment, o mustrare formală sau o altă măsură (de exemplu, transfer, rezilierea contractului de muncă sub rezerva modificării) sunt suficiente pentru a remedia încălcarea obligațiilor. În ultimă instanță, se va lua în considerare măsura concedierii.
(2)   Pentru o concediere pentru motive ecleziastice specifice, biserica consideră grave în special următoarele încălcări ale obligațiilor de loialitate în sensul articolului 4:
1.
În ceea ce privește toți angajații/angajatele:
a)
luarea de poziție publică împotriva principiilor fundamentale [directoare] ale Bisericii Catolice (de exemplu propaganda avortului sau a xenofobiei);
[…]
2.
În ceea ce privește angajații/angajatele catolici/catolice:
a)
retragerea din Biserica Catolică,
[…]
(3)   În cazul unei încălcări grave a loialității în sensul alineatului (2), posibilitatea menținerii în serviciu depinde de aprecierea împrejurărilor specifice cazului individual. În această privință, este necesar să se acorde o importanță specială identității ecleziologice a bisericii, fără ca interesele bisericii să prevaleze în principiu asupra intereselor angajatului. Trebuie să se țină seama în mod corespunzător, printre altele, de conștientizarea de către angajat a încălcării obligației de loialitate săvârșite, de interesul menținerii locului de muncă, de vârstă, de perioada angajării și de perspectivele unui nou loc de muncă. În ceea ce privește membrii personalului care sunt angajați în cadrul unei activități pastorale sau catehetice, în temeiul unei missio canonica sau al unei alte misiuni episcopale scrise, existența unei încălcări grave a loialității menționate la alineatul (2) exclude, de regulă, posibilitatea continuării raportului de muncă. În mod excepțional, măsura concedierii nu se va lua atunci când aceasta este excesivă din perspectiva împrejurărilor grave ale cazului individual. Același lucru este valabil și pentru retragerea unui membru al personalului din Biserica Catolică.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
22
Asociația este o asociație specializată din cadrul Bisericii Catolice germane, al cărei scop este de a ajuta copii, tineri, femei și familiile acestora aflați în situații speciale. Printre misiunile sale se numără consilierea femeilor însărcinate. În cadrul consilierii în materie de sarcină oferite potrivit dispozițiilor statale, Asociația aplică orientările Bisericii Catolice pe care toți membrii personalului care lucrează în centrele de consiliere catolică se angajează în scris să le respecte și a căror nerespectare determină consecințe în materia dreptului muncii. Aceste orientări prevăd în esență că orice consiliere în materie de sarcină are ca obiectiv protejarea vieții copilului nenăscut și trebuie prin urmare să se inspire din preocuparea de a încuraja femeia însărcinată să continue sarcina și să își accepte copilul.
23
În această privință, din decizia de trimitere reiese că, în Germania, întreruperea sarcinii nu se pedepsește, în condițiile prevăzute la articolele 218 și 219 din Strafgesetzbuch (Codul penal), dacă femeia însărcinată aflată într‑o situație dificilă și de conflict a beneficiat de consiliere din partea unui centru de consiliere. Însă, ca urmare a unei scrisori papale din anul 2002 adresate Episcopului de Limburg (Germania), Asociația nu eliberează certificate de consiliere, care constituie o condiție prealabilă pentru o întrerupere a sarcinii nesancționabilă penal.
24
JB, mamă a cinci copii, a fost angajată de Asociație în cursul anului 2006. Până la intrarea în concediul pentru creșterea copilului, care a început la 11 iunie 2013 și a încetat la 31 mai 2019, ea era responsabilă de consilierea în materie de sarcină. În luna octombrie 2013, JB, conform procedurii prevăzute de dispozițiile naționale, a declarat în fața autorității locale competente că se retrage din Biserica Catolică. Ea a motivat această retragere prin faptul că dioceza din Limburg percepea, pe lângă impozitul ecleziastic perceput de stat, o taxă bisericească suplimentară de la persoanele de religie catolică care, precum JB, sunt căsătorite, în cadrul unei căsătorii interconfesionale, cu un soț care dispune de venituri ridicate.
25
După ce a încercat fără succes să o convingă pe JB să readere la Biserica Catolică, Asociația a concediat‑o pe JB la 1 iunie 2019 pentru că s‑a retras din această biserică, în temeiul articolului 5 alineatul (2) punctul 2 litera a) și al articolului 3 alineatul (4) din GrO. Din decizia de trimitere reiese că, la data acestei concedieri, Asociația avea angajate, în serviciul de consiliere în materie de sarcină în cadrul căruia își desfășura activitatea JB, patru salariate care erau membre ale Bisericii Catolice și două salariate care nu erau membre ale acestei biserici.
26
Acțiunea lui JB având ca obiect constatarea caracterului nejustificat al concedierii sale a fost admisă de Arbeitsgericht (Tribunalul pentru Litigii de Muncă, Germania). Asociația a declarat apel împotriva sentinței acestei instanțe la Landesarbeitsgericht (Tribunalul Superior pentru Litigii de Muncă, Germania), care a confirmat această sentință. Asociația a formulat recurs împotriva hotărârii acestei din urmă instanțe la Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă, Germania), care este instanța de trimitere.
27
Instanța de trimitere consideră că concedierea lui JB constituie o discriminare directă pe motive de apartenență religioasă, în sensul articolului 1 și al articolului 3 alineatul (1) prima teză din AGG, precum și al articolului 1 și al articolului 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/78. Astfel, discriminarea ar fi direct legată de exercitarea de către JB a libertății sale de a nu adera la o religie, care s‑a concretizat prin retragerea sa din Biserica Catolică. În această privință, instanța menționată arată că, spre deosebire de JB, un angajat care nu a fost niciodată membru al Bisericii Catolice nu poate fi concediat pentru motivele prevăzute la articolul 5 alineatul (2) punctul 2 litera a) și la articolul 3 alineatul (4) din GrO. JB ar fi, așadar, supusă unui tratament diferențiat bazat în mod direct pe religie în raport cu persoanele care s‑au retras din alte comunități religioase sau care nu au făcut niciodată parte din astfel de comunități religioase.
28
Instanța de trimitere consideră că, în aceste condiții, soluționarea litigiului principal necesită să se stabilească dacă acest tratament diferențiat poate fi justificat în temeiul articolelor 8 și 9 din AGG. În această privință, ea arată că, potrivit jurisprudenței Bundesverfassungsgericht (Curtea Constituțională Federală, Germania), retragerea din Biserica Catolică, din punctul de vedere al acesteia din urmă, aduce atingere credibilității sale și nu este compatibilă cu atitudinea de bună‑credință și de loialitate impusă părților la contractul de muncă. Cu toate acestea, în măsura în care articolul 9 din AGG transpune articolul 4 alineatul (2) din Directiva 2000/78, iar articolul 8 din AGG transpune printre altele articolul 4 alineatul (1) din această directivă, aceste două dispoziții naționale ar trebui, în măsura posibilului, să fie interpretate în conformitate cu aceste dispoziții ale directivei menționate.
29
În ceea ce privește, mai întâi, articolul 4 alineatul (2) din Directiva 2000/78, instanța de trimitere consideră că această dispoziție, interpretată în lumina articolelor 10 și 21 din cartă, se opune unei interpretări a articolului 9 din AGG conform căreia un angajat al unei asociații catolice este obligat, în cursul raportului de muncă, să adopte o atitudine de loialitate în sensul acestei directive, prin faptul de a nu se retrage din Biserica Catolică sau prin aderarea din nou la aceasta după ce s‑a retras, spre deosebire de angajații acestei asociații care nu sunt membri ai Bisericii Catolice.
30
În această privință, ea arată, pe de o parte, că primul paragraf al alineatului (2) al articolului 4 din Directiva 2000/78 nu permite justificarea tratamentului diferențiat bazat pe religie care rezultă din concedierea unui angajat pentru simplul motiv că acesta s‑a retras din Biserica Catolică. Astfel, o asemenea retragere nu ar constitui o bază de apreciere suficientă pentru a concluziona că acest angajat nu va mai îndeplini cerințele profesionale care i se aplică. Pentru a asigura un control jurisdicțional efectiv, angajatorul ar trebui să arate, pe baza unor elemente concrete și verificabile, că există îndoieli cu privire la faptul că angajatul respectiv, ca urmare a unei schimbări a credinței sau a concepțiilor etice, dorește sau mai poate îndeplini aceste cerințe. Acest lucru ar fi valabil cu atât mai mult într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care toți membrii personalului care își desfășoară activitatea în centrul de consiliere al Asociației trebuie să se angajeze, în contractul lor de muncă, să respecte orientările Bisericii Catolice.
31
Pe de altă parte, nici al doilea paragraf al alineatului (2) al articolului 4 din Directiva 2000/78 nu ar permite justificarea unui asemenea tratament diferențiat în absența unor împrejurări speciale, pe lângă simplul fapt că un angajat s‑a retras din Biserica Catolică. Astfel, o asemenea retragere nu ar constitui, în sine, un comportament neloial al angajatului față de angajatorul său. Situația ar putea fi diferită numai în cazurile în care obligația de a rămâne membru al acestei biserici este justificată de cerințe profesionale concrete. Or, nu este cazul atunci când angajatorul angajează și persoane care nu sunt membre ale bisericii menționate. În plus, declarația referitoare la retragerea din Biserica Catolică ar fi efectuată în fața unei autorități publice, care ar informa numai această biserică și angajatorul pentru ca acesta să poată lua în considerare această declarație la calcularea remunerației angajatului. În aceste condiții, numai în ipoteza în care angajatul diseminează în mod public și inadecvat informația referitoare la retragerea sa din Biserica Catolică, această retragere ar putea fi considerată un comportament ostil față de această biserică și, prin urmare, neloial.
32
În plus, modul de redactare a articolului 4 alineatul (2) al doilea paragraf din Directiva 2000/78, în măsura în care se referă la o atitudine de bună‑credință și de loialitate „față de etica organizației”, ar putea permite să se distingă între atitudinea angajatului față de biserică, pe de o parte, și atitudinea sa față de această organizație în calitate de angajator, pe de altă parte. Astfel, chiar presupunând că retragerea angajatului din Biserica Catolică poate fi calificată drept neloială față de această biserică, nu se poate deduce în mod automat din aceasta că angajatul respectiv are un comportament neloial față de angajatorul său, cu condiția să continue să respecte etica acestuia din urmă în activitatea sa.
33
În ceea ce privește, în continuare, articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2000/78, instanța de trimitere exprimă îndoieli cu privire la faptul că această dispoziție, citită în lumina articolelor 10 și 21 din cartă, permite o interpretare a articolului 8 din AGG care ar autoriza un tratament diferențiat precum cel în discuție în litigiul principal. În acest context, ea observă în special că cerința de a nu se fi retras din Biserica Catolică nu este necesară în mod obiectiv pentru exercitarea unei activități de consiliere în materie de sarcină.
34
În sfârșit, în ipoteza în care Curtea ar considera totuși că articolul 4 alineatul (1) sau (2) din Directiva 2000/78 permite justificarea unui astfel de tratament diferențiat, instanța de trimitere ridică problema cerințelor aplicabile unei asemenea justificări.
35
În aceste condiții, Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Este compatibilă cu dreptul Uniunii, în special cu [Directiva 2000/78], citită în lumina articolului 10 alineatul (1) și a articolului 21 alineatul (1) din [cartă], o reglementare națională care prevede că o organizație privată a cărei etică este bazată pe religie poate impune personalului care lucrează pentru ea să nu se retragă dintr‑o anumită biserică pe durata raportului de muncă sau [că această organizație] poate condiționa menținerea raportului de muncă al unei persoane care lucrează pentru ea, care s‑a retras dintr‑o anumită biserică pe durata raportului de muncă, de readerarea la aceasta în timp ce, pe de altă parte, organizația nu impune personalului care lucrează pentru ea să facă parte din această biserică, iar persoana care lucrează pentru ea nu desfășoară activități anticlericale perceptibile în mod public?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, ce alte cerințe, dacă există, sunt aplicabile în temeiul Directivei 2000/78, citită în lumina articolului 10 alineatul (1) și a articolului 21 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale, pentru a justifica un astfel de tratament diferențiat bazat pe religie?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
36
În cadrul procedurii de cooperare prevăzute la articolul 267 TFUE, Curtea poate fi chemată să furnizeze instanței de trimitere toate elementele de interpretare a dreptului Uniunii care pot fi utile pentru judecarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă respectiva instanță s‑a referit sau nu la respectivele elemente în enunțul întrebărilor sale. Revine Curții sarcina de a extrage din ansamblul elementelor furnizate de instanța națională și mai ales din motivarea deciziei de trimitere elementele de drept al Uniunii care necesită o interpretare, având în vedere obiectul litigiului principal [Hotărârea din 20 martie 1986, Tissier, 35/85, EU:C:1986:143, punctul 9, și Hotărârea din 1 august 2022, TL (Lipsa unui interpret și a unei traduceri), C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, punctul 37].
37
În speță, deși, în enunțul primei întrebări, instanța de trimitere se referă la Directiva 2000/78 în general, reiese cu toate acestea din cererea sa de decizie preliminară că ea vizează mai exact articolul 4 alineatele (1) și (2) din aceasta.
38
În aceste condiții, trebuie să se considere că, prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 4 alineatele (1) și (2) din Directiva 2000/78, citit în lumina articolului 10 alineatul (1) și a articolului 21 alineatul (1) din cartă, trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia o organizație privată, a cărei etică este bazată pe o religie, poate impune unui angajat care este membru al unei anumite biserici care practică această religie să nu se retragă din această biserică pe durata raportului de muncă sub sancțiunea concedierii sau, în vederea menținerii raportului de muncă, să readere la biserica respectivă după ce s‑a retras din acesta, în timp ce
–
această organizație angajează alte persoane pentru a îndeplini aceleași atribuții ca angajatul în cauză, fără a impune ca acestea să fie membre ale bisericii respective, și
–
acest angajat nu desfășoară activități anticlericale perceptibile în mod public.
39
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că această întrebare se întemeiază pe premisa, formulată de instanța de trimitere și amintită la punctul 27 din prezenta hotărâre, că tratamentul diferențiat suferit de JB se bazează în mod direct pe religia acesteia.
40
În această privință, trebuie amintit că articolul 2 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2000/78 prevede că, în vederea aplicării articolului 2 alineatul (1) din aceasta, o discriminare directă se produce atunci când o persoană este tratată într‑un mod mai puțin favorabil decât este tratată într‑o situație asemănătoare o altă persoană, pe baza unuia dintre motivele menționate la articolul 1 din directivă, printre care figurează apartenența religioasă sau convingerile.
41
În speță, nu se contestă faptul că concedierea lui JB a fost dispusă în temeiul unei norme care se aplică numai angajaților catolici, astfel încât trebuie să se considere, la fel cum consideră instanța de trimitere, că această normă instituie un tratament diferențiat bazat în mod direct pe religie. Pe de altă parte, nu se contestă că Asociația face parte din categoria organizațiilor religioase în sensul articolului 4 alineatul (2) din Directiva 2000/78.
42
În ceea ce privește aspectul dacă un asemenea tratament diferențiat poate fi justificat în condițiile prevăzute la articolul 4 alineatele (1) și (2) din Directiva 2000/78, trebuie amintit că această directivă, în conformitate cu articolul 1, are ca obiectiv stabilirea unui cadru general de combatere a discriminării pe motive de, printre altele, apartenență religioasă sau convingeri, în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă, în vederea punerii în aplicare, în statele membre, a principiului egalității de tratament. Directiva menționată concretizează astfel, în domeniul pe care îl acoperă, principiul general al nediscriminării consacrat la articolul 21 din cartă (Hotărârea din 17 aprilie 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, punctul 47).
43
Potrivit jurisprudenței Curții, deși Directiva 2000/78 urmărește să protejeze dreptul fundamental al lucrătorilor de a nu face obiectul unei discriminări în funcție de religia sau convingerile lor, totuși, prin articolul 4 alineatul (2), această directivă urmărește de asemenea să țină seama de dreptul la autonomie al bisericilor și al altor organizații publice sau private a căror etică este bazată pe religie sau convingeri, astfel cum este recunoscut la articolul 17 TFUE și la articolul 10 din cartă, care corespunde articolului 9 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”) (Hotărârea din 17 aprilie 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, punctul 50).
44
În această privință, reiese din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului că libertatea de gândire, de conștiință și de religie consacrată la articolul 9 din CEDO protejează și drepturi negative, printre altele libertatea de a nu adera la o religie și aceea de a nu o practica (Curtea EDO, 25 iunie 2020, Stavropoulos și alții împotriva Greciei, CE:ECHR:2020:0625JUD005248418, § 43 și 44).
45
În cazul unui dezacord doctrinar sau organizatoric între o comunitate religioasă și unul dintre membrii săi, libertatea religioasă a individului se exercită prin posibilitatea de a părăsi în mod liber comunitatea. Respectarea autonomiei comunităților religioase recunoscute de stat presupune în special acceptarea de către stat a dreptului acestor comunități de a reacționa conform propriilor norme și interese la posibilele mișcări disidente care ar apărea în interiorul lor și care ar putea constitui o amenințare pentru coeziunea, imaginea sau unitatea acestora. Prin urmare, nu este de competența autorităților naționale să arbitreze între organizațiile religioase și diferitele entități disidente care există sau ar putea apărea în sfera lor (Curtea EDO, 12 iunie 2014, Fernández Martínez împotriva Spaniei, CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, § 128).
46
În aceste condiții, dreptul la libertatea de gândire, de conștiință și de religie garantat la articolul 10 din cartă are drept corolar interdicția oricărei discriminări bazate pe religie consacrată la articolul 21 alineatul (1) din aceasta (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 noiembrie 2023, Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, punctul 40). Astfel, nu este suficient ca o comunitate religioasă să invoce existența unei atingeri reale sau potențiale aduse autonomiei sale pentru a justifica orice tratament diferențiat bazat pe religie sau convingere. Această comunitate trebuie să demonstreze în plus, în lumina împrejurărilor speței, că pretinsul risc de afectare a autonomiei sale este probabil și serios, că tratamentul diferențiat în cauză nu afectează substanța dreptului la egalitate, că nu depășește ceea ce este necesar pentru a înlătura acest risc și de asemenea că nu servește nici unui scop străin de exercitarea autonomiei comunității menționate. Instanțele naționale trebuie să se asigure că aceste condiții sunt îndeplinite, efectuând o examinare aprofundată a circumstanțelor cauzei și o evaluare comparativă temeinică a intereselor concurente în cauză (a se vedea prin analogie Curtea EDO, 12 iunie 2014, Fernández Martínez împotriva Spaniei, CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, § 132).
47
În ceea ce privește mai exact articolul 4 alineatul (2) din Directiva 2000/78, trebuie amintit că această dispoziție urmărește să asigure un just echilibru între, pe de o parte, dreptul la autonomie al bisericilor și al altor organizații a căror etică este bazată pe religie sau convingeri și, pe de altă parte, dreptul lucrătorilor de a nu face obiectul, în special în ceea ce privește condițiile de încadrare și de muncă, inclusiv condițiile de concediere și de remunerare, al unei discriminări pe motive de apartenență religioasă sau convingeri, în situații în care drepturile respective pot fi concurente (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 aprilie 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, punctul 51).
48
Din această perspectivă, dispoziția menționată enunță criteriile care trebuie luate în considerare în cadrul evaluării comparative care trebuie efectuată pentru a asigura un just echilibru între aceste drepturi eventual concurente (Hotărârea din 17 aprilie 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, punctul 52), fără a efectua însă o evaluare comparativă exactă și definitivă a intereselor în joc.
49
Conform prevederilor articolului 4 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 2000/78, statele membre pot menține în legislația lor națională în vigoare la data adoptării acestei directive sau pot prevedea într‑o legislație viitoare, care preia practicile naționale existente la data adoptării directivei menționate, dispoziții în temeiul cărora, în cazul activităților profesionale ale bisericilor și ale altor organizații publice sau private a căror etică este bazată pe religie sau convingeri, un tratament diferențiat bazat pe religia sau convingerile unei persoane nu constituie o discriminare atunci când, prin natura acestor activități sau prin contextul în care sunt exercitate, religia sau convingerile constituie o cerință profesională esențială, legitimă și justificată în privința eticii organizației. Acest tratament diferențiat trebuie exercitat cu respectarea dispozițiilor și a principiilor constituționale ale statelor membre, precum și a principiilor generale de drept al Uniunii, și nu poate justifica o discriminare bazată pe un alt motiv.
50
Cel de al doilea paragraf al alineatului (2) al articolului 4 din Directiva 2000/78 precizează că, cu condiția ca dispozițiile sale să fie respectate în restul situațiilor, aceasta, fără a aduce atingere dreptului bisericilor și al altor organizații publice sau private a căror etică este bazată pe religie sau convingeri, acționând în conformitate cu dispozițiile constituționale și legislative naționale, poate impune personalului care lucrează pentru ele o atitudine de bună‑credință și de loialitate față de etica organizației.
51
În ceea ce privește, pe de o parte, criteriile prevăzute la articolul 4 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 2000/78, Curtea a statuat că reiese în mod expres din această dispoziție că, în funcție de „natura” activităților vizate sau de „contextul” în care sunt exercitate acestea, religia sau convingerile pot, dacă este cazul, să constituie o cerință profesională esențială, legitimă și justificată, având în vedere etica bisericii sau a organizației în cauză în sensul dispoziției menționate. Astfel, în lumina acestei din urmă dispoziții, legalitatea unui tratament diferențiat bazat pe religie sau convingeri este subordonată existenței verificabile în mod obiectiv a unei legături directe între cerința profesională impusă de angajator ca urmare a eticii sale și activitatea vizată. O asemenea legătură poate să decurgă fie din natura activității respective, de exemplu atunci când aceasta implică participarea la stabilirea eticii bisericii sau a organizației în cauză sau colaborarea la misiunea sa de proclamare, fie din condițiile în care activitatea menționată trebuie să fie exercitată, precum necesitatea de a asigura o reprezentare credibilă a bisericii sau a organizației în exteriorul acesteia (Hotărârea din 17 aprilie 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, punctele 62 și 63, precum și Hotărârea din 11 septembrie 2018, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, punctul 50).
52
Această cerință profesională trebuie să fie, așa cum impune acest articol 4 alineatul (2) primul paragraf, „esențială, legitimă și justificată” în privința eticii bisericii sau a organizației, înțelegându‑se că, astfel cum a arătat doamna avocată generală la punctul 29 din concluzii, aceste trei criterii sunt cumulative. Deși nu este, în principiu, de competența instanțelor naționale să se pronunțe cu privire la etica propriu‑zisă de la baza cerinței profesionale invocate, acestora le revine totuși sarcina de a stabili, de la caz la caz, dacă, având în vedere această etică, cele trei criterii sunt îndeplinite (Hotărârea din 17 aprilie 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, punctul 64).
53
În ceea ce privește, în primul rând, caracterul „esențial” al cerinței profesionale menționate, Curtea a precizat că recurgerea la acest adjectiv înseamnă că apartenența la religia sau aderarea la convingerile pe care este bazată etica bisericii sau a organizației vizate trebuie să fie necesară ca urmare a importanței activității profesionale în cauză pentru afirmarea acestei etici sau pentru exercitarea de către această biserică sau această organizație a dreptului său la autonomie, astfel cum este recunoscut la articolul 17 TFUE și la articolul 10 din cartă (Hotărârea din 17 aprilie 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, punctul 65, și Hotărârea din 11 septembrie 2018, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, punctul 51).
54
În ceea ce privește, în al doilea rând, caracterul „legitim” al aceleiași cerințe profesionale, Curtea a arătat că utilizarea de către legiuitorul Uniunii a acestui termen demonstrează că a intenționat să asigure că cerința privind apartenența la religia sau aderarea la convingerile pe care este bazată etica bisericii sau a organizației în cauză nu servește la urmărirea unui scop străin de această etică sau de exercitarea de către această biserică sau această organizație a dreptului său la autonomie (Hotărârea din 17 aprilie 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, punctul 66, și Hotărârea din 11 septembrie 2018, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, punctul 52).
55
În ceea ce privește, în al treilea rând, termenul „justificată”, Curtea a statuat că implică nu numai că verificarea respectării criteriilor prevăzute la articolul 4 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 2000/78 poate fi efectuată de o instanță națională, ci și că biserica sau organizația care a formulat o cerință profesională are obligația de a demonstra, în lumina situației de fapt din speță, că pretinsul risc de afectare a eticii sale sau a dreptului său la autonomie este probabil și serios, astfel încât introducerea unei asemenea cerințe se dovedește necesară (Hotărârea din 17 aprilie 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, punctul 67, și Hotărârea din 11 septembrie 2018, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, punctul 53).
56
În această privință, cerința profesională prevăzută la articolul 4 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 2000/78 trebuie să fie conformă cu principiul proporționalității, ceea ce presupune că instanțele naționale trebuie să verifice dacă cerința menționată este adecvată și nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului urmărit (Hotărârea din 17 aprilie 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, punctul 68, și Hotărârea din 11 septembrie 2018, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, punctul 54).
57
În ceea ce privește, pe de altă parte, articolul 4 alineatul (2) al doilea paragraf din Directiva 2000/78, trebuie amintit că această dispoziție prevede că printre cerințele profesionale pe care o biserică sau o altă organizație publică sau privată a cărei etică este bazată pe religie sau convingeri le poate impune persoanelor care lucrează pentru ea figurează cerința ca aceste persoane să aibă o „atitudine de bună‑credință și de loialitate” față de etica acestei biserici sau organizații. Cu toate acestea, astfel cum reiese în special din sintagma incidentă „[c]u condiția ca dispozițiile [Directivei 2000/78] să fie respectate în restul situațiilor”, inclusă în acest articol, facultatea de a impune angajaților o asemenea cerință de a avea o atitudine de bună‑credință și de loialitate trebuie exercitată cu respectarea celorlalte dispoziții ale acestei directive, în special a criteriilor enunțate la articolul 4 alineatul (2) primul paragraf din această directivă, care trebuie să poată, dacă este cazul, să facă obiectul unui control jurisdicțional efectiv (Hotărârea din 11 septembrie 2018, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, punctul 46).
58
Rezultă că, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, o organizație privată a cărei etică este bazată pe preceptele Bisericii Catolice nu îi poate trata diferit, în temeiul cerinței de bună‑credință și de loialitate față de această etică, pe angajații săi care oferă consiliere în materie de sarcină, după cum fac sau nu parte din această biserică, decât dacă, pe de o parte, având în vedere natura activităților profesionale în cauză sau contextul în care sunt exercitate, există o legătură directă și verificabilă în mod obiectiv între aceste activități și cerința de a nu se retrage din biserica menționată pe durata raportului de muncă, sub sancțiunea concedierii sau a readerării la aceeași biserică după ce s‑au retras din aceasta, și dacă, pe de altă parte, această cerință profesională este esențială, legitimă și justificată având în vedere această etică.
59
În această privință, trebuie arătat că, deși, în final, revine instanței naționale, singura competentă să aprecieze faptele, sarcina de a stabili dacă aceasta este situația, Curtea poate totuși să îi dea indicații, întemeiate pe dosarul cauzei principale, precum și pe observațiile scrise și orale care i‑au fost prezentate pentru a‑i permite să se pronunțe asupra litigiului cu care este sesizată.
60
În acest context, trebuie amintit că, în afara unor cazuri cu totul excepționale, instanțele naționale trebuie să se abțină să aprecieze legitimitatea eticii propriu‑zise a bisericii sau a organizației vizate (Hotărârea din 17 aprilie 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, punctul 61). Revine astfel, în principiu, bisericilor și altor organizații publice sau private a căror etică este bazată pe religie sau convingeri să stabilească ceea ce consideră o cerință profesională având în vedere etica acestei biserici sau a acestei organizații.
61
Astfel cum s‑a arătat la punctul 48 din prezenta hotărâre, Directiva 2000/78 lasă o marjă de apreciere statelor membre care le permite să țină seama de propriul context și recunoaște fiecărui stat membru o marjă de apreciere în cadrul concilierii necesare a diferitelor drepturi și interese în cauză, în vederea asigurării unui just echilibru între acestea din urmă (a se vedea prin analogie Hotărârea din 15 iulie 2021, WABE și MH Müller Handel, C‑804/18 și C‑341/19, EU:C:2021:594, punctele 87 și 88, precum și Hotărârea din 28 noiembrie 2023, Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, punctele 34 și 35).
62
Cu toate acestea, revine instanțelor naționale sarcina de a se asigura că nu este afectat dreptul lucrătorilor de a nu face obiectul unei discriminări pe motiv, printre altele, de religie sau de convingeri. Astfel, în temeiul articolului 4 alineatul (2) din Directiva 2000/78, revine, dacă este cazul, unei autorități independente și, în ultimă instanță, unei instanțe naționale, iar nu bisericii sau organizației vizate, sarcina de a aprecia dacă cerința profesională impusă de biserica sau de organizația în discuție este, ca urmare a naturii activităților vizate sau a contextului în care sunt exercitate acestea, esențială, legitimă și justificată în privința acestei etici (Hotărârea din 17 aprilie 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, punctele 46, 53 și 61).
63
În același sens, din jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului reiese că, deși un angajator a cărui etică este bazată pe religie sau pe o credință filozofică poate impune angajaților săi obligații de loialitate specifice, o decizie de concediere motivată de neîndeplinirea unei asemenea obligații, în special dacă rezultă din fapte legate de exercitarea unor drepturi protejate de CEDO, trebuie cu toate acestea să fie supusă unui control jurisdicțional care implică efectuarea unei evaluări comparative efective a dreptului comunității religioase la respectarea autonomiei sale și a drepturilor fundamentale ale persoanei interesate în lumina principiului proporționalității (a se vedea în acest sens Curtea EDO, 23 septembrie 2010, Schüth împotriva Germaniei, CE:ECHR:2010:0923JUD000162003, § 57 și 69; Curtea EDO, 23 septembrie 2010, Obst împotriva Germaniei, CE:ECHR:2010:0923JUD000042503, § 43, și Curtea EDO, 3 februarie 2011, Siebenhaar împotriva Germaniei, CE:ECHR:2011:0203JUD001813602, § 40).
64
În ceea ce privește, mai exact, o organizație privată precum Asociația, a cărei etică este bazată pe preceptele Bisericii Catolice și ale cărei orientări și etică promovează, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 22 din prezenta hotărâre, protecția vieții copilului nenăscut și, prin urmare, continuarea sarcinii de către femeile însărcinate, precum și acceptarea copilului, există, a priori, o legătură directă verificabilă în mod obiectiv între activitatea profesională care constă în consilierea în materie de sarcină și cerința de a da dovadă de o atitudine de bună‑credință și de loialitate față de aceste orientări și de această etică. În plus, o asemenea cerință este, în principiu, esențială, legitimă și justificată având în vedere această etică.
65
În speță, este cert că JB s‑a angajat în contractul său de muncă să respecte respectivele orientări și această etică și nu reiese din dosar că nu ar mai fi dispusă sau în măsură să respecte acest angajament. Rezultă prin urmare că aceasta a fost concediată pentru simplul motiv că s‑a retras din Biserica Catolică și că a refuzat să readere la această biserică.
66
În această privință, primo, sub rezerva verificării care trebuie efectuată de instanța de trimitere, din dosarul prezentat Curții nu reiese că Asociația ar fi demonstrat în mod obiectiv că, având în vedere natura activității profesionale exercitate de JB și condițiile în care este exercitată această activitate, există o legătură directă între o astfel de activitate și cerința impusă lui JB, în calitate de membră a Bisericii Catolice, de a nu se retrage din această biserică pe durata raportului de muncă sub sancțiunea concedierii sau, în vederea continuării acestui raport de muncă, de a readera la aceasta după ce s‑a retras.
67
Desigur, nu este exclus, în principiu, ca o biserică sau o organizație a cărei etică este bazată pe religie sau convingeri să poată justifica existența unei legături directe între cerința profesională de bună‑credință și de loialitate care constă, în ceea ce privește un angajat al acestei biserici sau al acestei organizații, în interdicția de se retrage din această biserică sub sancțiunea concedierii sau a readerării la aceasta după ce s‑a retras, în scopul continuării raportului de muncă, și activitatea profesională în cauză. Astfel, misiunea specifică încredințată unui angajat în cadrul unei biserici sau al unei alte organizații religioase este un aspect care trebuie luat în considerare pentru a stabili dacă această persoană poate fi supusă unei obligații de loialitate sporite (a se vedea în acest sens Curtea EDO, 12 iunie 2014, Fernández Martínez împotriva Spaniei, CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, § 131).
68
Cu toate acestea, o asemenea legătură directă trebuie stabilită în mod obiectiv în raport cu activitatea profesională concretă. Astfel, trimiterea generală la noțiunea de „comunitate de serviciu” menționată la articolul 1 din GrO, care presupune aderarea și neretragerea din biserică în ceea ce privește ansamblul activităților din cadrul Bisericii Catolice și al instituțiilor sau al organizațiilor afiliate acesteia, nu este suficientă pentru a stabili în mod obiectiv existența unei astfel de legături directe.
69
Secundo, cerința profesională potrivit căreia angajații Asociației care sunt membri ai Bisericii Catolice nu se pot retrage din aceasta pe durata raportului de muncă sub sancțiunea concedierii sau trebuie, dacă s‑au retras din această biserică, să readere la aceasta în scopul continuării raportului de muncă nu este, având în vedere elementele dosarului prezentat Curții, „esențială” pentru exercitarea activității profesionale în discuție în litigiul principal, în sensul jurisprudenței menționate la punctul 53 din prezenta hotărâre.
70
Astfel, după cum a arătat instanța de trimitere și după cum a amintit doamna avocată generală la punctul 37 din concluzii, posturi de consilier în materie de sarcină, similare cu cel ocupat de JB, au fost încredințate unor angajați ai Asociației care nu sunt membri ai Bisericii Catolice, ceea ce tinde să demonstreze că Asociația însăși consideră că apartenența la această biserică nu este necesară având în vedere importanța acestei activități profesionale pentru afirmarea eticii organizației sale și pentru misiunea de proclamare a bisericii menționate, ci că este suficient în această privință ca consilierii săi în materie de sarcină să se angajeze să respecte orientările acesteia din urmă, menționate la punctele 22 și 64 din prezenta hotărâre. În aceste împrejurări, cerința profesională vizată la punctul anterior din prezenta hotărâre nu este esențială, în sensul jurisprudenței menționate.
71
Tertio, deși este adevărat că, astfel cum a arătat doamna avocată generală la punctul 41 din concluzii, nu se poate exclude posibilitatea ca retragerea din Biserica Catolică a unui angajat al unei organizații a cărei etică se bazează pe preceptele Bisericii Catolice să fie însoțită de o distanțare de sau de un refuz al preceptelor și al valorilor fundamentale ale acestei biserici, ceea ce îl poate face pe acest angajat inapt să exercite anumite activități profesionale în cadrul acestei organizații, trebuie totuși să se arate că simpla retragere din biserica menționată nu este suficientă pentru a prezuma că aceasta este într‑adevăr situația, această retragere putând fi motivată de considerații care nu pun nicidecum sub semnul întrebării adeziunea angajatului respectiv la aceste precepte și la aceste valori fundamentale.
72
În această privință, din dosarul prezentat Curții reiese că, astfel cum s‑a arătat la punctul 24 din prezenta hotărâre, JB și‑a motivat retragerea din Biserica Catolică prin faptul că dioceza din Limburg colecta, pe lângă impozitul ecleziastic, o taxă bisericească suplimentară de la persoanele catolice care, la fel ca JB, sunt căsătorite, în cadrul unei căsătorii interconfesionale, cu un soț care dispune de venituri ridicate. În special, JB nici nu s‑a distanțat, nici nu s‑a îndepărtat de perceptele și de valorile fundamentale ale acestei biserici prin această retragere.
73
În plus, din decizia de trimitere reiese că concedierea lui JB a intervenit în mod direct și exclusiv ca urmare a faptului că aceasta s‑a retras din Biserica Catolică conform normelor naționale și că, ulterior, a refuzat să readere la aceasta. Nu pare să fi fost examinat aspectul dacă JB, după această retragere, era dispusă, în conformitate cu articolul 4 alineatul (2) din GrO, să continue „să respecte adevărurile și valorile evangheliei și să contribuie la evidențierea acestora” în cadrul Asociației sau dacă, în conformitate cu articolul 4 alineatul (3) din GrO, era pregătită să îndeplinească, la fel ca angajații care nu fac parte din Biserica Catolică, cu respectarea preceptelor acestei biserici, sarcinile care îi erau încredințate.
74
În aceste condiții, va reveni instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă, având în vedere aplicarea efectivă a acesteia de către Asociație, cerința în discuție în litigiul principal urmărește să garanteze o atitudine de bună‑credință și de loialitate a angajaților față de etica Bisericii Catolice și nu servește unui scop străin de această etică sau de exercitarea de către Asociație a dreptului său la autonomie, ceea ce ar pune în discuție caracterul legitim al acestei cerințe, în sensul articolului 4 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 2000/78.
75
Quarto și în încheiere, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, revine Asociației sarcina de a dovedi că pretinsul risc de afectare a eticii sale sau a dreptului său la autonomie este probabil și serios, astfel încât introducerea unei asemenea cerințe se dovedește efectiv necesară și proporțională (Hotărârea din 17 aprilie 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, punctele 67 și 68, precum și Hotărârea din 11 septembrie 2018, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, punctele 53 și 54).
76
Or, astfel cum a arătat doamna avocată generală la punctul 45 din concluzii, într‑o situație precum cea vizată de prima întrebare preliminară, simpla retragere a lui JB din Biserica Catolică sau refuzul său de a readera la aceasta nu sunt suficiente pentru a demonstra că riscul invocat de Asociație de afectare a eticii sale sau a dreptului său la autonomie este atât de probabil și de serios încât să justifice concedierea lui JB. Astfel, această retragere, efectuată cu respectarea procedurii prevăzute de dispozițiile naționale, pentru a evita taxa bisericească suplimentară, și refuzul de a readera la această biserică pentru același motiv nu sunt suficiente pentru a demonstra existența unui act care exprimă o distanțare publică a lui JB față de biserica menționată, care trebuie examinat ca act care demonstrează o atitudine ostilă față de aceasta.
77
În această privință, trebuie să se constate în special că, astfel cum reiese din dosarul de care dispune Curtea, pentru a fi valabilă în dreptul german, declarația de retragere din Biserica Catolică trebuie făcută în fața autorității statale competente, și anume un funcționar public comunal, care informează numai această biserică, precum și angajatorul despre această retragere pentru ca el să poată ține seama de aceasta la calcularea remunerației angajatului. Or, după cum a arătat instanța de trimitere, o asemenea declarație, al cărei caracter pretins public decurge dintr‑o obligație legală la nivel național, nu poate fi considerată un comportament ostil față de biserica menționată, în lipsa oricărui alt demers din partea lui JB care să urmărească diseminarea în mod public și inadecvat a informației referitoare la retragerea sa din aceeași biserică.
78
Astfel cum a observat instanța de trimitere, din modul de redactare a articolului 4 alineatul (2) al doilea paragraf din Directiva 2000/78 rezultă că această dispoziție permite, cu condiția ca dispozițiile acestei directive să fie respectate în restul situațiilor, unei organizații publice sau private a cărei etică este bazată pe religie sau convingeri, să le impună angajaților săi doar o atitudine de bună‑credință și de loialitate „față de etica organizației”. Prin urmare, presupunând că retragerea lui JB din Biserica Catolică poate fi considerată un comportament neloial față de această biserică, nu ar rezulta în mod necesar că această retragere constituie de asemenea un comportament neloial față de organizația angajatoare, cu condiția ca JB să continue să respecte în activitatea sa etica acestei organizații.
79
Or, pe de o parte, astfel cum s‑a arătat la punctele 22, 64 și 65 din prezenta hotărâre, JB s‑a angajat în contractul său de muncă să respecte orientările și etica Bisericii Catolice, relevante pentru exercitarea activității sale profesionale, care nu impun, astfel cum s‑a subliniat la punctul 70 din prezenta hotărâre, ca persoanele care ocupă posturi similare cu cel al lui JB să facă parte în mod necesar din această biserică, cu condiția ca ele să promoveze protecția vieții copilului nenăscut și, prin urmare, continuarea sarcinii de către femeile însărcinate, precum și acceptarea copilului. Pe de altă parte, din dosarul prezentat Curții nu reiese că JB nu ar mai fi dispusă sau în măsură să respecte acest angajament.
80
Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se considere că, în împrejurări precum cele vizate de prima întrebare preliminară și sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, cerința impusă unui lucrător, precum JB, de a nu se retrage din Biserica Catolică pe durata raportului de muncă sub sancțiunea concedierii sau de a readera la aceasta după ce s‑a retras în scopul continuării raportului de muncă nu este o cerință profesională care îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 4 alineatul (2) din Directiva 2000/78.
81
În aceste condiții, în măsura în care, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 33 din prezenta hotărâre, cererea de decizie preliminară vizează și articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2000/78, trebuie amintit că, potrivit acestei dispoziții, statele membre pot să prevadă că un tratament diferențiat bazat pe o caracteristică legată de unul dintre motivele prevăzute la articolul 1 din această directivă nu constituie o discriminare atunci când, având în vedere natura unei activități profesionale sau condițiile de exercitare a acesteia, caracteristica în cauză constituie o cerință profesională esențială și determinantă, cu condiția ca obiectivul urmărit să fie legitim, iar cerința să fie proporțională.
82
Potrivit jurisprudenței Curții, noțiunea de „cerință profesională esențială și determinantă” în sensul dispoziției menționate face trimitere la o cerință dictată în mod obiectiv de natura sau de condițiile de exercitare a activității profesionale în discuție și nu poate să includă considerații subiective (Hotărârea din 14 martie 2017, Bougnaoui și ADDH, C‑188/15, EU:C:2017:204, punctul 40).
83
În plus, Curtea a statuat în mod repetat că, în măsura în care permite să se deroge de la principiul nediscriminării, articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2000/78 este de strictă interpretare (Hotărârea din 13 septembrie 2011, Prigge ș.a., C‑447/09, EU:C:2011:573, punctul 72, precum și Hotărârea din 7 noiembrie 2019, Cafaro, C‑396/18, EU:C:2019:929, punctul 67).
84
În speță, astfel cum a observat instanța de trimitere și după cum a arătat doamna avocată generală la punctul 50 din concluzii, cerința care constă în a interzice angajaților unei organizații a cărei etică este bazată pe perceptele Bisericii Catolice, care sunt membri ai acestei biserici, să se retragă din aceasta în cursul raportului de muncă sub sancțiunea concedierii sau în a‑i obliga să readere la biserica menționată după ce s‑au retras din aceasta nu este dictată în mod obiectiv de natura sau de condițiile de exercitare a activității de consilier în materie de sarcină în condiții precum cele în discuție în cauza principală.
85
Rezultă că articolul 4 alineatul (1) din Directiva 2000/78 trebuie interpretat în sensul că un tratament diferențiat precum cel în discuție în litigiul principal nu poate fi justificat în temeiul acestei dispoziții.
86
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 4 alineatele (1) și (2) din Directiva 2000/78, citit în lumina articolului 10 alineatul (1) și a articolului 21 alineatul (1) din cartă, trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia o organizație privată, a cărei etică este bazată pe religie, poate impune unui angajat care este membru al unei anumite biserici care practică această religie să nu se retragă din această biserică pe durata raportului de muncă sub sancțiunea concedierii sau, în vederea menținerii raportului de muncă, să readere la biserica respectivă după ce s‑a retras din aceasta, în timp ce
–
această organizație angajează alte persoane pentru a îndeplini aceleași atribuții ca angajatul în cauză, fără a impune ca acestea să fie membre ale aceleiași biserici, și
–
acest angajat nu desfășoară activități anticlericale perceptibile în mod public,
atunci când, având în vedere natura activităților profesionale ale angajatului respectiv sau contextul în care sunt exercitate, aceste cerințe profesionale nu sunt esențiale, legitime și justificate având în vedere etica organizației respective.
Cu privire la a doua întrebare
87
Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
88
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
Articolul 4 alineatele (1) și (2) din Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalității de tratament în ceea ce privește încadrarea în muncă și ocuparea forței de muncă, citit în lumina articolului 10 alineatul (1) și a articolului 21 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene,
trebuie interpretat în sensul că:
se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia o organizație privată, a cărei etică este bazată pe religie, poate impune unui angajat care este membru al unei anumite biserici care practică această religie să nu se retragă din această biserică pe durata raportului de muncă sub sancțiunea concedierii sau, în vederea menținerii raportului de muncă, să readere la biserica respectivă după ce s‑a retras din aceasta, în timp ce
–
această organizație angajează alte persoane pentru a îndeplini aceleași atribuții ca angajatul în cauză, fără a impune ca acestea să fie membre ale aceleiași biserici, și
–
acest angajat nu desfășoară activități anticlericale perceptibile în mod public,
atunci când, având în vedere natura activităților profesionale ale angajatului respectiv sau contextul în care sunt exercitate, aceste cerințe profesionale nu sunt esențiale, legitime și justificate având în vedere etica organizației respective.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.