62016CC0060
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
YVES BOT
prezentate la 1 martie 2017 (
1
)
Cauza C‑60/16
Mohammad Khir Amayry
împotriva
Migrationsverket
[cerere de decizie preliminară formulată de Kammarrätten i Stockholm –Migrationsöverdomstolen (Curtea Administrativă de Apel din Stockholm, Secția competentă în materie de imigrație, Suedia)]
„Trimitere preliminară – Regulamentul (UE) nr. 604/2013 – Determinarea statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate în unul dintre statele membre de un resortisant al unei țări terțe – Articolul 28 – Detenția persoanei în cauză în scopul transferului acesteia în statul membru responsabil – Termenul în care trebuie să se execute transferul – Calculul termenului – Reglementare națională care permite detenția persoanei în cauză și prelungirea acesteia pentru o perioadă mai lungă de două luni – Admisibilitate”
I. Introducere
1.
În prezenta cauză se solicită Curții să interpreteze dispozițiile articolului 28 alineatul (3) din Regulamentul (UE) nr. 604/2013 (
2
) în scopul stabilirii termenelor aplicabile procedurii de transfer al unui solicitant de protecție internațională, plasat în detenție până la transferul său către statul membru responsabil de examinarea cererii sale.
2.
Pentru a garanta executarea acestui transfer, legiuitorul Uniunii permite statelor membre să plaseze în detenție persoana în cauză atunci când, pe baza unei analize individuale, se consideră că există riscul ca ea să se sustragă de la procedura de transfer, și aceasta numai dacă măsura detenției are un caracter proporțional și dacă nu se pot aplica în mod efectiv măsuri alternative mai puțin coercitive.
3.
Pentru a se asigura că măsura detenției se aplică pentru o perioadă cât mai scurtă cu putință, la articolul 28 alineatul (3) din Regulamentul Dublin III – a cărui interpretare se solicită în speță – legiuitorul a stabilit, aplicând principiile necesității și proporționalității, termenele aplicabile în cadrul procedurii de determinare a statului membru responsabil și al executării practice a procedurii de transfer.
4.
Prin intermediul întrebărilor preliminare, instanța de trimitere ridică problema modului în care se calculează aceste termene într‑o ipoteză care nu a fost prevăzută de legiuitorul Uniunii.
5.
Astfel, solicitantul nu a fost plasat în detenție într‑o etapă timpurie a procedurii, după cum se prevede în mod expres la articolul 28 alineatul (3) din acest regulament – și anume înainte ca statul membru solicitant să prezinte statului membru pe care îl consideră responsabil cererea sa de preluare sau de reprimire a solicitantului –, ci într‑o etapă ulterioară acesteia, în care acesta din urmă a acceptat cererea respectivă și în care, prin urmare, nu mai trebuie stabilite decât modalitățile practice de executare a transferului.
6.
Deși răspunsul la întrebările adresate de instanța de trimitere nu rezultă din dispozițiile articolului 28 alineatul (3) din regulamentul menționat, acesta poate fi totuși dedus, în primul rând, din economia generală a acestui articol și în special din principiile proporționalității și necesității pe care se întemeiază termenele aplicabile procedurii de transfer al unui solicitant plasat în detenție, în al doilea rând, din obiectivele urmărite de legiuitorul Uniunii în acest context și, în al treilea rând, din jurisprudența Curții.
7.
În urma analizei noastre, vom propune Curții să declare că, într‑o situație precum cea în discuție, statele membre în cauză dispun de un termen de șase săptămâni de la plasarea în detenție a solicitantului pentru a proceda la executarea transferului acestuia.
8.
Vom explica de asemenea că, în ipoteza în care solicitantul a formulat o cale de atac împotriva deciziei de transfer sau a solicitat revizuirea acesteia, acest termen începe să curgă din nou din momentul în care respectiva cale de atac sau respectiva revizuire nu mai au un efect suspensiv, indiferent dacă este vorba de o suspendare în fapt a deciziei, dacă aceasta a fost decisă de instanța națională competentă ori dacă a fost solicitată de persoana în cauză, în temeiul articolului 27 alineatul (3) din Regulamentul Dublin III.
9.
În sfârșit, având în vedere această interpretare, vom explica motivele pentru care considerăm că articolul 28 alineatul (3) din acest regulament se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție, care permite plasarea în detenție a unui solicitant în scopul transferului pentru o perioadă mai lungă de șase săptămâni, și admite prelungirea acesteia până la 12 luni, pentru motive care nu îndeplinesc cerințele de claritate și de previzibilitate care se impun în cazul adoptării unor măsuri privative de libertate.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
1. Directiva 2013/33/UE
10.
Articolul 8 alineatul (3) litera (f) din Directiva 2013/33/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a standardelor pentru primirea solicitanților de protecție internațională (
3
) prevede:
„Un solicitant poate fi plasat în detenție numai în următoarele situații:
[…]
(f)
în conformitate cu articolul 28 din Regulamentul [Dublin III].”
11.
Sub titlul „Garanții pentru solicitanții aflați în detenție”, articolul 9 alineatul (1) din această directivă prevede:
„Un solicitant se plasează în detenție pentru o perioadă cât mai scurtă posibil și este menținut în detenție numai atât timp cât sunt aplicabile motivele prevăzute la articolul 8 alineatul (3).
Procedurile administrative relevante în contextul motivelor de detenție prevăzute la articolul 8 alineatul (3) sunt executate cu atenția cuvenită. Întârzierile aferente procedurilor administrative care nu se pot imputa solicitantului nu pot justifica o continuare a detenției.”
2. Regulamentul Dublin III
12.
Considerentul (20) al acestui regulament precizează următoarele:
„Detenția solicitanților ar trebui aplicată în conformitate cu principiul conform căruia o persoană nu poate fi supusă detenției pentru simplul motiv că solicită protecție internațională. Detenția ar trebui să fie pe o perioadă cât mai scurtă cu putință și să facă obiectul principiilor necesității și proporționalității. În special, deținerea solicitanților trebuie să fie în conformitate cu articolul 31 din Convenția de la Geneva [din 28 iulie 1951 privind statutul refugiaților]. Procedurile prevăzute în prezentul regulament în ceea ce privește o persoană deținută ar trebui efectuate cu prioritate, în termenele cele mai scurte cu putință.”
13.
Articolul 27 din regulamentul menționat, intitulat „Căi de atac”, prevede:
„(1)   Solicitantul […] are dreptul la o cale eficientă de atac, sub forma unui apel sau a unei revizuiri, în fapt și în drept, împotriva unei decizii de transfer în fața unei instanțe naționale.
[…]
(3)   În scopul exercitării unui apel sau a unei revizuiri a deciziei de transfer, statele membre prevăd următoarele în dreptul lor intern:
(a)
apelul sau revizuirea conferă persoanei în cauză dreptul de a rămâne pe teritoriul statului membru în cauză în așteptarea pronunțării unei hotărâri privind apelul sau revizuirea sau
(b)
transferul se suspendă automat, iar această suspendare expiră după o perioadă rezonabilă de timp în cursul căreia o instanță națională, în urma examinării atente și riguroase a cererii, să fi decis cu privire la efectul suspensiv al apelului sau al revizuirii sau
(c)
persoana în cauză are posibilitatea de a solicita, într‑un termen rezonabil, unei instanțe naționale suspendarea punerii în aplicare a deciziei de transfer până la pronunțarea unei hotărâri privind apelul sau revizuirea. Statele membre asigură existența unei căi de atac eficiente prin suspendarea transferului până la pronunțarea hotărârii privind prima cerere de suspendare. Orice decizie cu privire la suspendarea punerii în aplicare a deciziei de transfer este luată într‑un termen rezonabil, permițând totodată analiza atentă și riguroasă a cererii de suspendare. O decizie de a nu suspenda punerea în aplicare a deciziei de transfer trebuie să conțină motivele pe care se întemeiază.
(4)   Statele membre pot prevedea faptul că autoritățile competente pot decide din oficiu să suspende punerea în aplicare a deciziei de transfer până la pronunțarea unei hotărâri privind apelul sau revizuirea.”
14.
Articolul 28 din Regulamentul Dublin III, cuprins în secțiunea V din acesta, intitulată „Detenția în scopul transferului”, este formulat în următorul mod:
„(1)   Statele membre nu țin în detenție o persoană numai pentru motivul că aceasta face obiectul procedurii stabilite de prezentul regulament.
(2)   În cazul existenței unui risc ridicat de sustragere[ (
4
)], statele membre pot ține în detenție persoana în cauză pentru a garanta că procedurile de transfer se desfășoară în conformitate cu prezentul regulament pe baza unei analize individuale și numai în cazul în care măsura detenției are un caracter proporțional și dacă nu se pot aplica în mod efectiv măsuri alternative mai puțin coercitive.
(3)   Detenția trebuie să fie pe o perioadă cât mai scurtă și nu poate fi mai lungă decât perioada necesară, în mod rezonabil, pentru îndeplinirea cu profesionalism a procedurilor administrative necesare până la efectuarea transferului în temeiul prezentului regulament.
Atunci când o persoană este deținută în temeiul prezentului articol, termenul de depunere a unei cereri de preluare sau de reprimire nu poate depăși o lună de la data prezentării cererii de protecție internațională. Statul membru care derulează procedura în conformitate cu prezentul regulament solicită un răspuns urgent în astfel de cazuri. Răspunsul trebuie dat în cel mult două săptămâni de la data primirii cererii. Absența unui răspuns în termenul de două săptămâni echivalează cu acceptarea cererii de preluare sau de reprimire și implică obligația de a prelua sau reprimi persoana, inclusiv obligația de a asigura buna organizare a sosirii acesteia.
Atunci când o persoană este deținută în temeiul prezentului articol, transferul persoanei în cauză din statul membru solicitant către statul membru responsabil are loc cât mai curând posibil din punct de vedere practic și cel târziu în termen de șase săptămâni de la acceptarea implicită sau explicită a cererii de către un alt stat membru de a prelua sau reprimi persoana în cauză sau din momentul în care apelul sau revizuirea nu mai au un efect suspensiv în conformitate cu articolul 27 alineatul (3).
Atunci când statul membru solicitant nu respectă termenele de prezentare a cererii de preluare sau de reprimire sau când transferul nu are loc în termenul de șase săptămâni menționat în al treilea paragraf, persoana nu mai este plasată în detenție. Articolele 21, 23, 24 și 29 continuă să se aplice în consecință.
(4)   În ceea ce privește condițiile de detenție și garanțiile aplicabile persoanelor aflate în detenție, pentru a garanta desfășurarea procedurilor de transfer către statul membru responsabil se aplică articolele [9-11] din Directiva [2013/33].”
15.
Articolul 29 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III, cuprins în secțiunea VI, intitulată „Transferurile”, prevede următoarele:
„Transferul solicitantului […] din statul membru solicitant către statul membru responsabil se face în conformitate cu dreptul intern al statului membru solicitant, după consultări între cele două state membre în cauză, cât de repede posibil și în cel mult șase luni de la acceptarea cererii de a prelua sau reprimi persoana în cauză sau de la hotărârea definitivă privind apelul sau revizuirea atunci când efectul suspensiv există în conformitate cu articolul 27 alineatul (3).
[…]”
B.
Dreptul suedez
16.
Potrivit articolului 8 din capitolul 1 din utlänningslagen (Legea privind străinii) din 29 septembrie 2005 (
5
), legea trebuie să fie aplicată, în fiecare caz concret, astfel încât libertatea persoanei interesate să nu fie limitată mai mult decât este necesar.
17.
Articolul 9 din capitolul 1 din Legea privind străinii prevede că dispozițiile referitoare la obligația de părăsire a teritoriului și la expulzare se aplică de asemenea, mutatis mutandis, deciziilor de transfer adoptate în temeiul Regulamentului Dublin III.
18.
Dispozițiile referitoare la detenție și la supravegherea străinilor figurează în capitolul 10 din această lege.
19.
Potrivit articolului 1 al doilea paragraf punctul 3 din acest capitol, un străin care are vârsta de cel puțin 18 ani poate fi plasat în detenție în scopul de a pregăti executarea unei decizii de expulzare sau în scopul de a proceda la această executare.
20.
Potrivit articolului 1 al treilea paragraf din capitolul 10 din legea menționată, o decizie de plasare în detenție a unui străin poate să fie adoptată numai atunci când există riscul ca persoana în cauză să se angajeze în activități infracționale în Suedia, să se sustragă de la procedură, să se sustragă de la executarea deciziei de transfer sau să împiedice în alt mod executarea acesteia.
21.
În conformitate cu articolul 4 al doilea paragraf din capitolul 10 din Legea privind străinii, un străin nu poate fi deținut în vederea transferului pentru o perioadă care depășește două luni dacă nu există motive serioase care să justifice o detenție mai lungă. În cazul în care există asemenea motive serioase, un străin nu poate fi deținut pentru o perioadă care depășește trei luni. Atunci când este probabil ca executarea deciziei de transfer să dureze mai mult din cauza lipsei de cooperare din partea străinului ori când este nevoie de timp pentru obținerea documentelor necesare, această perioadă maximă poate fi extinsă la 12 luni.
22.
Articolul 13 din capitolul 12 din această lege prevede că Migrationsverket (Oficiul pentru Migrație, Suedia) poate suspenda executarea deciziilor de expulzare dacă există motive speciale care să justifice acest lucru.
III. Situația de fapt și întrebările preliminare
23.
Domnul Mohammad Khir Amayry a depus o cerere de protecție internațională în Suedia la 19 decembrie 2014. În urma verificărilor efectuate în sistemul „Eurodac” a rezultat însă că persoana în cauză a intrat pe teritoriul italian cu câteva zile înainte, la 6 decembrie 2014, și că la 17 decembrie 2014 solicitase deja protecție autorităților daneze. Prin urmare, la 15 ianuarie 2015, în temeiul articolului 13 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III, Oficiul pentru Migrație a solicitat autorităților italiene să reprimească persoana în cauză.
24.
Autoritățile italiene au acceptat această cerere la 18 martie 2015.
25.
În consecință, la 2 aprilie 2015, Oficiul pentru Migrație a respins cererea de permis de ședere a persoanei în cauză, inclusiv cererea sa de protecție internațională, și a decis să o transfere pe aceasta în Italia. În plus, Oficiul pentru Migrație a decis să plaseze persoana respectivă în detenție, întrucât a considerat că există un risc ridicat ca aceasta să se sustragă de la procedură.
26.
Persoana în cauză a contestat aceste decizii la Förvaltningsrätten i Stockholm (Tribunalul Administrativ cu sediul în Stockholm, Suedia). În urma acestei acțiuni, Oficiul pentru Migrație a decis să suspende executarea deciziei de transfer în conformitate cu articolul 13 din capitolul 12 din Legea privind străinii și cu articolul 27 alineatul (3) litera (c) din Regulamentul Dublin III. La 29 aprilie 2015, Förvaltningsrätten i Stockholm (Tribunalul Administrativ cu sediul în Stockholm, Suedia) a respins această acțiune întrucât a considerat în special că exista riscul ca, în cazul eliberării sale din detenție, domnul Khir Amayry să se sustragă de la procedură, să se sustragă de la executarea deciziei de transfer sau să împiedice în alt mod executarea acesteia. El a declarat apel împotriva respectivei hotărâri în fața instanței de trimitere.
27.
Decizia privind transferul a fost executată la 8 mai 2015. Ulterior, persoana interesată s‑a întors în Suedia, unde a depus o nouă cerere de protecție internațională la 1 iunie 2015.
28.
La 30 iulie 2015, instanța de trimitere a decis să nu autorizeze apelul cu privire la partea din hotărâre referitoare la transfer, însă a autorizat, în schimb, apelul privind problema detenției.
29.
În aceste condiții, Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (Curtea Administrativă de Apel din Stockholm, Secția competentă în materie de imigrație, Suedia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
În cazul în care un solicitant [de protecție internațională] nu se află în detenție la momentul când statul membru responsabil își exprimă acordul să îl preia, ci este plasat în detenție la o dată ulterioară – pentru motivul că doar atunci se apreciază că există un risc ridicat de sustragere a persoanei în cauză –, termenul de șase săptămâni prevăzut la articolul 28 alineatul (3) din Regulamentul [Dublin III] poate fi calculat într‑o asemenea situație începând din ziua în care persoana este plasată în detenție sau trebuie să fie calculat începând din alt moment și, în cazul unui răspuns afirmativ, care este acest moment?
2)
În situația în care un solicitant [de protecție internațională] nu se află în detenție la momentul când statul membru responsabil își exprimă acordul să îl preia, articolul 28 din [R]egulament[ul Dublin III] se opune aplicării unor norme naționale, precum cele din dreptul suedez, în temeiul cărora un străin nu poate fi ținut în detenție în scopul [unui transfer] mai mult de două luni, în cazul în care nu există motive serioase pentru ținerea sa în detenție pentru o perioadă mai lungă, iar dacă există asemenea motive serioase, străinul poate fi ținut în detenție maximum trei luni sau, dacă este probabil că [transferul] va dura mai mult din cauza lipsei de cooperare din partea străinului ori este nevoie de timp pentru obținerea documentelor necesare, maximum 12 luni?
3)
În cazul în care o procedură de [transfer] este reluată atunci când apelul sau revizuirea nu mai are un efect suspensiv (a se vedea articolul 27 alineatul (3) din [R]egulament[ul Dublin III]), începe să curgă un nou termen de șase săptămâni pentru punerea în aplicare a transferului sau trebuie să se efectueze o deducere, de exemplu, a numărului de zile petrecute deja de persoana respectivă în detenție după ce statul membru responsabil și‑a exprimat acordul să o preia sau să o reprimească?
4)
Este relevant aspectul dacă solicitantul [de protecție internațională] care a atacat o decizie de transfer nu a cerut el însuși suspendarea punerii în aplicare a deciziei de transfer până la pronunțarea unei hotărâri privind apelul (a se vedea articolul 27 alineatul (3) litera (c) și articolul 27 alineatul (4) din [R]egulament[ul Dublin III])?”
IV. Analiza noastră
30.
Vom analiza, pe rând, prima, a treia și a patra întrebare preliminară, prin care se solicită interpretarea articolului 28 alineatul (3) din Regulamentul Dublin III. Numai la sfârșit vom examina a doua întrebare, analizând domeniul de aplicare al acestei interpretări având în vedere legislația națională în cauză.
A.
Cu privire la prima întrebare preliminară
31.
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență Curții să stabilească dacă, într‑o situație precum cea în discuție, în care statul membru solicitant a plasat solicitantul în detenție după acceptarea de către statul membru responsabil a cererii sale de preluare sau de reprimire a respectivului solicitant, articolul 28 alineatul (3) din acest regulament trebuie interpretat în sensul că termenul de șase săptămâni acordat acestor state pentru executarea transferului începe să curgă din momentul plasării în detenție a solicitantului. În cazul în care situația este diferită, instanța de trimitere solicită Curții să precizeze care este momentul de la care începe să curgă acest termen.
32.
În alți termeni, instanța de trimitere solicită Curții să clarifice regimul juridic în care se încadrează persoana în cauză și în special să precizeze termenele aplicabile procedurii de transfer căreia aceasta trebuie să i se supună.
33.
Răspunsul la această întrebare nu rezultă din dispozițiile articolului 28 alineatul (3) din regulamentul menționat, dat fiind că legiuitorul nu a prevăzut în mod expres o situație precum cea în discuție.
34.
Cu toate acestea, răspunsul poate fi dedus, pe de o parte, din economia generală a acestei dispoziții și în special din principiul stabilit de legiuitor la primul paragraf al acestei dispoziții, precum și din aplicarea respectivului principiu pe care o face în cel de al treilea paragraf al acestei dispoziții și, pe de altă parte, din obiectivele urmărite de Regulamentul Dublin III.
35.
Legiuitorul a stabilit la articolul 28 alineatul (3) primul paragraf din acest regulament principiul conform căruia detenția trebuie să fie „pe o perioadă cât mai scurtă și [nu poate fi mai lungă] decât perioada necesară, în mod rezonabil, pentru îndeplinirea cu profesionalism, a procedurilor administrative necesare până la efectuarea transferului” (
6
).
36.
Astfel, legiuitorul transpune principiul vizat în considerentul (20) al regulamentului menționat, potrivit căruia detenția solicitantului trebuie să facă obiectul principiilor necesității și proporționalității.
37.
Respectarea acestor principii trebuie să permită să se garanteze că restricțiile privind exercitarea dreptului la libertate al solicitantului se aplică în limitele a ceea ce este strict necesar, asigurându‑se în același timp că autoritățile statelor membre în cauză dispun de condițiile materiale care să le permită să execute transferul în mod corect.
38.
Prin urmare, în aplicarea celor două principii menționate, legiuitorul precizează la articolul 28 alineatul (3) al doilea și al treilea paragraf din Regulamentul Dublin III termenele pe care le consideră rezonabile pentru a permite statelor membre să îndeplinească toate formalitățile care vizează, în primul rând, determinarea statului membru responsabil și, în al doilea rând, transferul solicitantului în situația în care acesta este plasat deja în detenție.
39.
Articolul 28 alineatul (3) al doilea paragraf din acest regulament reglementează procedura aplicabilă înainte de acceptarea preluării de către statul membru solicitat. Astfel, legiuitorul stabilește termenul pe care statul membru solicitant îl are la dispoziție pentru a prezenta cererea de preluare sau de reprimire în statul membru pe care îl consideră responsabil și termenul de care acesta din urmă dispune pentru a răspunde.
40.
În conformitate cu acest paragraf, statul membru solicitant dispune de un termen care nu poate depăși o lună de la data prezentării cererii de protecție internațională a solicitantului pentru a prezenta cererea sa de preluare sau de reprimire în statul membru pe care îl consideră responsabil, iar acesta din urmă are la dispoziție un termen de două săptămâni pentru a răspunde. Expirarea acestui termen presupune un transfer de responsabilitate către statul membru solicitat.
41.
În ceea ce privește articolul 28 alineatul (3) al treilea paragraf din regulamentul menționat, acesta reglementează procedura ulterioară acceptării de către statul membru solicitat a cererii de preluare sau de reprimire a solicitantului și adoptării deciziei de transfer. Astfel, legiuitorul vizează în mod expres termenul aplicabil transferului solicitantului din statul membru solicitant către „statul membru responsabil”, ceea ce presupune că acesta din urmă a fost determinat în mod efectiv și că a acceptat în mod implicit sau explicit preluarea sau reprimirea solicitantului. În plus, legiuitorul precizează că transferul trebuie să aibă loc „cât mai curând posibil din punct de vedere practic” (
7
), fapt care implică existența unei decizii prealabile prin care se stabilește principiul transferului solicitantului din statul membru solicitant către statul membru responsabil.
42.
Astfel, prin intermediul acestei dispoziții, legiuitorul determină perioada pe care o are la dispoziție statul membru solicitant pentru a organiza din punct de vedere practic și pentru a executa transferul în vederea căruia s‑a decis plasarea în detenție a solicitantului.
43.
Prin urmare, legiuitorul consideră că termenul necesar în mod rezonabil pentru efectuarea transferului respectiv este de cel mult șase săptămâni de la acceptarea implicită sau explicită a cererii de preluare sau de reprimire ori din momentul în care apelul sau revizuirea nu mai au un efect suspensiv. Astfel, legiuitorul prevede că termenul începe să curgă din momentul în care efectuarea viitoare a transferului este convenită și asigurată și nu mai rămân de stabilit, așadar, decât modalitățile practice de executare a acestui transfer.
44.
În sfârșit, articolul 28 alineatul (3) al patrulea paragraf din Regulamentul Dublin III stabilește consecințele nerespectării termenelor prevăzute anterior. Acestea din urmă impun o limită strictă cu privire la punerea în aplicare a procedurii de transfer pentru care s‑a decis plasarea în detenție, întrucât statul membru solicitant va avea obligația de a dispune încetarea detenției respective în cazul în care nu reușește să depună cererea ori în cazul în care nu reușește să transfere solicitantul în termenele stabilite, indiferent de motivele pe care acest stat le‑ar putea invoca.
45.
Ce concluzii se pot trage din economia generală a acestui text?
46.
Constatăm că termenele prevăzute la articolul 28 alineatul (3) al doilea și al treilea paragraf din acest regulament se înscriu în cadrul unei proceduri în care solicitantul a fost plasat în detenție într‑o etapă foarte timpurie a acesteia, și anume înainte de depunerea de către statul membru solicitant a unei cereri de preluare sau de reprimire a solicitantului.
47.
Acest lucru reiese nu numai din termenii celui de al doilea paragraf al acestei dispoziții, având în vedere că legiuitorul a stabilit termenul pentru prezentarea cererii, ci și din modul de redactare a celui de al treilea paragraf al aceleiași dispoziții, întrucât legiuitorul stabilește că perioada de șase săptămâni menționată la acest paragraf începe să curgă de la acceptarea cererii respective. Termenul astfel stabilit de legiuitor la articolul 28 alineatul (3) al treilea paragraf din regulamentul menționat reprezintă consecința logică a dispozițiilor prevăzute la paragraful anterior și se întemeiază pe faptul că solicitantul este deja plasat în detenție în momentul prezentării de către statul membru solicitant a cererii de preluare sau de reprimire.
48.
În consecință, termenele prevăzute la articolul 28 alineatul (3) al doilea și al treilea paragraf din Regulamentul Dublin III nu sunt destinate să se aplice în cadrul unei proceduri precum cea în discuție în prezenta cauză, în care solicitantul a fost plasat în detenție după ce statul membru solicitat a acceptat preluarea sau reprimirea acestuia, dar înainte ca transferul lui să fi fost organizat din punct de vedere practic.
49.
Prin urmare, nu există dispoziții specifice care să acopere situația în care solicitantul, ca urmare a faptului că este plasat în detenție, iese din domeniul de aplicare al articolului 29 alineatul (1) din acest regulament – care prevede un regim general și un termen de cel mult șase luni pentru efectuarea transferului unui solicitant care nu este plasat în detenție – și intră în domeniul de aplicare al articolului 28 din regulamentul menționat, care stabilește dispozițiile specifice și modalitățile speciale aferente procedurii de transfer al persoanelor plasate în detenție.
50.
Cu toate acestea, nu considerăm că ne aflăm în fața unui vid legislativ.
51.
Astfel, după cum am arătat (
8
), răspunsul la întrebarea adresată de instanța de trimitere se regăsește, în primul rând, în principiul general stabilit de legiuitorul Uniunii la articolul 28 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul Dublin III. Așadar, detenția trebuie să fie pe o perioadă cât mai scurtă și, conform principiilor necesității și proporționalității, nu trebuie să depășească termenul necesar în mod rezonabil pentru îndeplinirea formalităților impuse în vederea efectuării transferului.
52.
În continuare, este necesar să ne referim la modul în care legiuitorul Uniunii a aplicat în mod concret acest principiu la articolul 28 alineatul (3) al treilea paragraf din acest regulament.
53.
Astfel, situația juridică a persoanei în cauză poate fi comparată destul de ușor cu cea menționată în cadrul acestei dispoziții, întrucât, în ambele cazuri, persoana este plasată în detenție într‑un moment în care transferul între statele membre în cauză a fost convenit și, prin urmare, acesta poate fi inițiat din punct de vedere practic.
54.
Prin urmare, într‑o situație precum cea în discuție în prezenta cauză, considerăm că nu există niciun motiv să nu luăm în considerare acest termen de șase săptămâni stabilit de legiuitor în cadrul dispoziției menționate, întrucât, după cum am arătat (
9
), acesta este termenul pe care legiuitorul a considerat în mod rezonabil că este necesar să îl acorde statelor membre în cauză pentru a organiza din punct de vedere practic transferul, din momentul în care efectuarea viitoare a transferului a fost convenită și asigurată (fie pentru motivul că cererea a fost acceptată, fie pentru motivul că apelul sau revizuirea nu mai au un efect suspensiv) și nu mai rămân de stabilit, așadar, decât modalitățile practice de executare a acestui transfer. Or, în speță, statul membru solicitat, și anume Republica Italiană, a fost de acord cu reprimirea solicitantului.
55.
Acest termen ar trebui, prin urmare, să permită celor două state membre în cauză să se concerteze în vederea realizării acestui transfer și în special să dea statului membru solicitant posibilitatea de a definitiva modalitățile tehnice de realizare a transferului respectiv, în conformitate cu legislația națională a acestui stat. Este un termen pe care ambele state trebuie să îl utilizeze în întregime pentru a definitiva modalitățile tehnice de realizare a transferului (
10
).
56.
Prin limitarea termenului de executare a transferului la șase săptămâni de la momentul în care efectuarea viitoare a acestuia este convenită și asigurată în principiu, legiuitorul Uniunii a procedat, așadar, la o ponderare între, pe de o parte, cerințele privind punerea în aplicare a unei astfel de proceduri, pe parcursul căreia pot apărea dificultăți de ordin practic și organizatoric, și, pe de altă parte, gravitatea ingerinței pe care o constituie măsura detenției în dreptul la libertate al solicitantului prevăzut la articolul 6 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.
57.
În ceea ce privește momentul de la care începe să curgă acest termen, nu poate fi vorba decât de data la care solicitantul a fost plasat în detenție în mod efectiv. Astfel, este evident că, într‑o situație precum cea în cauză, termenul de șase săptămâni menționat la articolul 28 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul Dublin III nu poate să înceapă să curgă de la acceptarea cererii de preluare sau de reprimire. Într‑o astfel de situație, este posibil ca plasarea în detenție a solicitantului să intervină la câteva săptămâni sau la câteva luni de la acceptare, iar această perioadă nu poate fi dedusă, în mod evident, din termenul de șase săptămâni acordat statelor membre în cauză pentru a proceda la executarea transferului. Acest termen ar risca să fie redus la zero, și, în orice ipoteză, să fie redus în asemenea mod încât nu numai că statul membru solicitant nu ar reuși să efectueze acest transfer, dar ar fi constrâns de asemenea să dispună încetarea detenției, lipsind astfel de orice efect util procedura prevăzută la această dispoziție.
58.
Având în vedere toate aceste elemente, considerăm că articolul 28 alineatul (3) primul paragraf din acest regulament trebuie interpretat în sensul că, într‑o situație precum cea în discuție, în care statul membru solicitant a plasat în detenție solicitantul de protecție internațională după ce statul membru solicitat a acceptat reprimirea acestuia, aceste state membre au la dispoziție pentru a proceda la executarea transferului solicitantului un termen de șase săptămâni de la plasarea în detenție a acestuia.
B.
Cu privire la a treia și la a patra întrebare preliminară
59.
Prin intermediul celei de a treia și al celei de a patra întrebări preliminare, care trebuie să fie examinate împreună, se solicită Curții să clarifice modul în care ar trebui să se calculeze termenul de șase săptămâni acordat statelor membre pentru a proceda la transferul solicitantului plasat în detenție atunci când acesta a formulat o cale de atac împotriva deciziei de transfer sau a solicitat revizuirea acestei decizii.
60.
Instanța de trimitere solicită să se stabilească în special dacă articolul 28 alineatul (3) din Regulamentul Dublin III trebuie interpretat în sensul că statele membre dispun de un nou termen de șase săptămâni pentru a efectua transferul solicitantului care începe să curgă de la momentul în care apelul sau revizuirea nu mai au un efect suspensiv sau trebuie să se efectueze o deducere a numărului de zile petrecute deja de persoana respectivă în detenție după ce statul membru responsabil a acceptat cererea de preluare sau de reprimire a acestui solicitant.
61.
În plus, instanța de trimitere urmărește să afle dacă, în vederea acestei aprecieri, este necesar să se țină seama de faptul că persoana în cauză nu a solicitat instanței naționale competente suspendarea executării deciziei de transfer.
62.
În primul rând, considerăm că interpretarea solicitată în speță a articolului 28 alineatul (3) din acest regulament reiese din jurisprudența Curții și în special din considerațiile acesteia consacrate în Hotărârea din 29 ianuarie 2009, Petrosian (
11
).
63.
În această speță, s‑a solicitat Curții să interpreteze dispozițiile articolului 20 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul CE nr. 343/2003 (
12
), care prevede că transferul unui solicitant de azil către statul membru responsabil trebuie să se efectueze de îndată ce este practic posibil și cel târziu în termen de șase luni de la acceptarea cererii de preluare sau de reprimire sau de la decizia privind calea de atac sau revizuirea atunci când acestea au efect suspensiv.
64.
În fața Curții a fost ridicată problema dacă termenul de executare a transferului menționat la această dispoziție începe să curgă încă de la decizia provizorie a instanței de suspendare a punerii în aplicare a procedurii de transfer sau numai de la decizia instanței care statuează cu privire la temeinicia procedurii.
65.
Pentru a răspunde la această întrebare, Curtea s‑a întemeiat în principal pe o interpretare teleologică a dispoziției în cauză, subliniind obiectivul urmărit prin stabilirea unui termen de executare a transferului pentru statele membre.
66.
Astfel, Curtea a constatat că termenul de șase luni prevăzut la articolul 20 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 343/2003 urmărește, având în vedere complexitatea de ordin practic și dificultățile de natură organizatorică asociate cu punerea în aplicare a transferului, să permită celor două state membre în cauză să se concerteze în vederea realizării acestui transfer și în special să dea statului membru solicitant posibilitatea de a definitiva modalitățile de realizare a transferului (
13
). Așadar, având în vedere acest obiectiv, Curtea a considerat că momentul de la care începe să curgă termenul de executare a transferului trebuie să fie stabilit astfel încât statele membre să poată dispune de un termen de șase luni pentru a stabili modalitățile tehnice de efectuare a transferului. În aceste condiții, respectivul termen nu putea să înceapă să curgă decât de la momentul în care efectuarea viitoare a transferului s‑a decis și s‑a asigurat și mai rămâneau să fie definitivate doar modalitățile acestuia, ceea ce însemna, în consecință, că începea să curgă de la decizia instanței care statua cu privire la temeinicia procedurii.
67.
Considerăm că această analiză poate fi transpusă în speță prin analogie.
68.
Deși articolul 28 alineatul (3) din Regulamentul Dublin III stabilește termenul pentru executarea transferului unei persoane plasate în detenție, obiectivul urmărit de legiuitor în acest context este același cu cel descris la articolul 20 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul nr. 343/2003. După cum am văzut, acest termen de șase săptămâni acordat statelor membre din momentul acceptării cererii de preluare sau de reprimire sau din momentul în care calea de atac împotriva deciziei de transfer sau revizuirea acesteia nu mai au efect suspensiv trebuie să le permită acestora să organizeze din punct de vedere practic transferul unei persoane plasate în detenție.
69.
Prin urmare, din acest termen, care este oricum scurt, nu se deduce perioada în care solicitantul de protecție internațională a fost plasat în detenție.
70.
Pe de o parte, este necesar să se țină seama de faptul că trebuie făcută o distincție între detenția solicitantului în vederea executării transferului său și o sancțiune privativă de libertare. Nu ne aflăm în fața unei pedepse din care este necesar să se deducă numărul de zile petrecut deja în detenție. Ne aflăm în fața unei măsuri administrative de detenție a cărei durată, cât mai scurtă cu putință, trebuie să permită autorităților să asigure transferul persoanei în cauză.
71.
Pe de altă parte, este necesar să se asigure efectul util al dispozițiilor prevăzute la articolul 28 alineatul (3) din acest regulament. Termenul de executare a transferului nu poate fi redus, așadar, cu numărul de zile în care solicitantul a fost plasat în detenție după ce statul membru responsabil a acceptat să îl preia sau să îl reprimească. Astfel, dacă acest lucru s‑ar întâmpla, am risca să ajungem în situația în care termenul de care dispun statele membre pentru a efectua transferul solicitantului s‑ar reduce cu timpul necesar instanțelor naționale pentru a se pronunța cu privire la caracterul întemeiat al deciziei de transfer. Or, într‑o asemenea ipoteză, ar fi posibil ca acest termen să fie redus într‑o asemenea măsură încât statele membre în cauză ar risca să nu reușească să organizeze transferul solicitantului în această perioadă extrem de scurtă și ar avea atunci obligația, în conformitate cu articolul 28 alineatul (3) al patrulea paragraf din regulamentul menționat, de a dispune încetarea detenției persoanei în cauză.
72.
Prin urmare, momentul de la care începe să curgă acest termen trebuie să fie stabilit astfel încât statele membre să dispună în mod efectiv de un termen de șase săptămâni pentru a stabili modalitățile practice de executare a transferului respectiv și, în opinia noastră, acest termen trebuie să înceapă să curgă din momentul în care calea de atac împotriva deciziei de transfer sau revizuirea acestei decizii încetează să mai aibă efect suspensiv, după cum se prevede la articolul 28 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul Dublin III.
73.
În al doilea rând, considerăm că această interpretare a normei de drept nu poate fi diferită în funcție de împrejurarea dacă este vorba de o suspendare în fapt a deciziei de transfer, dacă această suspendare a fost decisă de instanțele naționale competente ori dacă ea a fost solicitată de persoana în cauză.
74.
Reamintim că, în conformitate cu articolul 27 alineatul (3) din acest regulament și pentru a asigura dreptul solicitantului la o cale de atac efectivă împotriva deciziei de transfer, statele membre au obligația să prevadă în dreptul lor intern că apelul sau revizuirea conferă persoanei în cauză dreptul de a rămâne pe teritoriul statului membru în cauză în așteptarea pronunțării unei hotărâri privind apelul sau revizuirea [litera (a) din această dispoziție] „sau” că transferul se suspendă automat și, în acest caz, o instanță va examina într‑un termen rezonabil dacă este necesar să se acorde un efect suspensiv acestui apel sau acestei revizuiri [litera (b) din această dispoziție], „sau” că persoana în cauză are posibilitatea de a solicita suspendarea punerii în aplicare a deciziei de transfer până la pronunțarea unei hotărâri privind apelul sau revizuirea [litera (c) din aceeași dispoziție].
75.
După cum reiese din termenii utilizați de legiuitorul Uniunii la articolul 27 alineatul (3) din regulamentul menționat și în special din folosirea conjuncției coordonatoare „sau”, care a fost utilizată la literele (a) și (b) din această dispoziție, este vorba despre măsuri alternative.
76.
În primul rând, subliniem că la articolul 28 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul Dublin III legiuitorul stabilește că perioada de șase săptămâni începe să curgă de la momentul în care apelul sau revizuirea nu mai au un efect suspensiv „în conformitate cu articolul 27 alineatul (3)” din acest regulament. Prin urmare, legiuitorul calculează acest termen în același mod în cazul suspendării în fapt a deciziei de transfer, în sensul articolului 27 alineatul (3) litera (a) din regulamentul menționat, în cazul în care suspendarea a fost decisă de instanța națională competentă, în conformitate cu articolul 27 alineatul (3) litera (b) din Regulamentul Dublin III sau în cazul în care aceasta a fost solicitată de către persoana în cauză în temeiul posibilității oferite la articolul 27 alineatul (3) litera (c) din respectivul regulament.
77.
În al doilea rând, considerăm că, având în vedere marja de apreciere de care dispun statele membre în temeiul articolului 27 alineatul (3) din regulamentul menționat în ceea ce privește forma și modalitățile de suspendare a deciziei de transfer, termenul de șase săptămâni menționat la articolul 28 alineatul (3) din Regulamentul Dublin III nu poate fi decât un termen obiectiv, care începe să curgă din momentul în care încetează efectul suspensiv al apelului împotriva deciziei de transfer sau al revizuirii, indiferent de alegerea legislativă făcută de statele membre.
78.
În speță, din modul în care au fost prezentate faptele de către instanța de trimitere în cererea sa reiese că o astfel de suspendare a fost decisă de Oficiul pentru Migrație în conformitate cu articolul 13 din capitolul 12 din Legea privind străinii.
79.
În consecință, având în vedere aceste considerații, propunem Curții să declare că articolul 28 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul Dublin III trebuie interpretat în sensul că, în ipoteza în care solicitantul a formulat o cale de atac împotriva deciziei de transfer sau a solicitat revizuirea acestei decizii, statele membre în cauză au la dispoziție un termen de șase săptămâni pentru efectuarea transferului acestuia, din momentul în care calea de atac împotriva deciziei de transfer sau revizuirea acestei decizii nu mai are efect suspensiv, indiferent dacă este vorba despre o suspendare în fapt a deciziei de transfer, în sensul articolului 27 alineatul (3) litera (a) din acest regulament, dacă suspendarea a fost decisă de instanțele naționale competente, în conformitate cu articolul 27 alineatul (3) litera (b) din regulamentul menționat, sau dacă aceasta a fost solicitată de către persoana în cauză în temeiul articolului 27 alineatul (3) litera (c) din același regulament.
C.
Cu privire la a doua întrebare preliminară
80.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență Curții să stabilească dacă articolul 28 din Regulamentul Dublin III trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în cauză, care permite, în vederea transferului unui solicitant de protecție internațională din statul membru solicitant către statul membru responsabil, plasarea acestuia în detenție pentru o perioadă de maximum două luni în cazul în care nu există motive serioase care să justifice o detenție mai lungă, pentru o perioadă de maximum trei luni în cazul în care există asemenea motive și, în sfârșit, pentru o perioadă de maximum 12 luni în cazul în care este probabil ca punerea în aplicare a acestui transfer să necesite mai mult timp din cauza lipsei de cooperare din partea solicitantului ori din cauza lipsei documentelor necesare pentru executarea procedurii.
81.
Răspunsul la această întrebare reiese în primul rând din interpretarea articolului 28 alineatul (3) din acest regulament reținută în cadrul examinării primei întrebări preliminare.
82.
Pentru motivele pe care le‑am prezentat anterior, considerăm că articolul 28 alineatul (3) din regulamentul menționat trebuie interpretat, într‑o situație precum cea în discuție, în sensul că statele membre au la dispoziție un termen de maximum șase săptămâni din momentul plasării solicitantului în detenție pentru a efectua transferul acestuia către statul membru responsabil.
83.
Or, considerăm că o reglementare națională precum cea în discuție, care permite plasarea în detenție a unui solicitant de protecție internațională pentru o perioadă mai lungă de șase săptămâni și care admite prelungirea acesteia până la o perioadă de maximum 12 luni, este complet contrară interpretării care ar trebui reținută în ceea ce privește prevederile unei dispoziții obligatorii și direct aplicabile precum articolul 28 alineatul (3) din Regulamentul Dublin III și, așadar, contrară forței obligatorii a regulamentelor Uniunii.
84.
În al doilea rând, considerăm că dispozițiile din această legislație națională, prin faptul că permit prelungirea detenției respective din motive vagi, până la o perioadă maximă de 12 luni „în cazul în care este probabil că punerea în aplicare a unei decizii de transfer va dura mai mult timp din cauza lipsei de cooperare din partea străinului ori în cazul în care este nevoie de timp pentru obținerea documentelor necesare” (
14
), sunt contrare principiilor necesității și proporționalității pe care trebuie să se întemeieze plasarea în detenție a solicitantului de protecție internațională și nu îndeplinesc nici cerințele de claritate și de previzibilitate care se impun în cazul adoptării unor măsuri privative de libertate.
85.
Reamintim că, la articolul 28 din acest regulament, legiuitorul Uniunii urmărește să se asigure că restricțiile privind exercitarea dreptului la libertate al solicitantului se vor aplica în limitele a ceea ce este strict necesar pentru a permite statelor membre în cauză să efectueze transferul acestuia.
86.
Pe de o parte, potrivit articolului 28 alineatul (2) din regulamentul menționat, un solicitant de protecție internațională poate fi plasat în detenție numai pentru un singur și unic motiv, întemeiat pe comportamentul acestuia, autoritățile trebuind să demonstreze că există un risc ridicat ca acesta să se sustragă de la procedură.
87.
Pe de altă parte, respectiva plasare în detenție nu poate fi prelungită dincolo de termenele prevăzute în mod expres la articolul 28 alineatul (3) al doilea și al treilea paragraf din Regulamentul Dublin III. Aceste termene stabilesc o limită strictă pentru punerea în aplicare a procedurii. Legiuitorul Uniunii nu prevede niciun motiv susceptibil să justifice prelungirea acestor termene, iar statul membru solicitant nu va avea în cele din urmă altă posibilitate decât să dispună încetarea detenției solicitantului în cazul în care nu reușește să prezinte cererea de preluare sau de reprimire ori să transfere solicitantul respectiv în termenele prevăzute.
88.
Or, legislația națională se abate în mod vădit de la aceste principii.
89.
În primul rând, această legislație permite prelungirea perioadei de detenție.
90.
În al doilea rând, potrivit acestei legislații, prelungirea respectivei măsuri privative de libertate se întemeiază pe existența unui risc sau a unei probabilități („dacă este probabil că”) (
15
), fapt care este vădit contrar cerinței de previzibilitate și nu asigură securitatea juridică necesară a persoanei plasate în detenție.
91.
În al treilea rând, această legislație permite prelungirea detenției solicitantului de protecție internațională în temeiul unor „motive serioase” care nu sunt precizate sau în temeiul altor motive care, în opinia noastră, nu sunt convingătoare.
92.
Astfel, prin faptul că permite prelungirea detenției respective până la cel mult 12 luni, întrucât este „probabil că punerea în aplicare a unei decizii de transfer va dura mai mult din cauza lipsei de cooperare din partea străinului ori în cazul în care este nevoie de timp pentru obținerea documentelor necesare” (
16
), această legislație se află în contradicție cu motivele pentru care poate fi dispusă această plasare în detenție, în conformitate cu articolul 28 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III.
93.
Reamintim că detenția solicitantului de protecție internațională are drept obiectiv facilitarea formalităților de ordin practic și administrativ aferente transferului acestuia, prin garantarea în special a faptului că acesta va fi la dispoziția autorităților competente și nu va periclita executarea procedurii de transfer. Prin urmare, considerăm că, din momentul în care solicitantul este plasat în detenție în scopul asigurării corespunzătoare a executării acestui transfer, prelungirea unei astfel de măsuri este dificil de justificat prin invocarea lipsei de cooperare a solicitantului, în condițiile în care acesta este privat de libertate.
94.
În plus, în ceea ce privește motivul întemeiat pe lipsa documentelor necesare în vederea transferului, trebuie să se reamintească faptul că, la articolul 9 alineatul (1) din Directiva 2013/33, legiuitorul Uniunii a precizat în mod expres că „[î]ntârzierile aferente procedurilor administrative care nu se pot imputa solicitantului nu pot justifica o continuare a detenției”.
95.
În consecință, având în vedere aceste elemente, propunem Curții să declare că articolul 28 alineatul (3) din Regulamentul Dublin III trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție, care permite, în vederea transferului unui solicitant de protecție internațională din statul membru solicitant către statul membru responsabil, plasarea acestuia în detenție pentru o perioadă maximă de două luni în cazul în care nu există motive serioase care să justifice o detenție mai lungă, de trei luni în cazul în care există asemenea motive și, în sfârșit, de 12 luni dacă este probabil ca punerea în aplicare a acestui transfer să necesite mai mult timp din cauza lipsei de cooperare din partea solicitantului ori din cauza lipsei documentelor necesare pentru executarea procedurii.
V. Concluzie
96.
În lumina considerațiilor de mai sus, propunem Curții să răspundă la întrebările adresate de Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen (Curtea Administrativă de Apel din Stockholm, Secția competentă în materie de imigrație, Suedia) după cum urmează:
„1)
Articolul 28 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul (UE) nr. 604/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid trebuie interpretat în sensul că, într‑o situație precum cea în discuție, în care statul membru solicitant a plasat în detenție solicitantul de protecție internațională după ce statul membru solicitat a acceptat să îl reprimească, statele membre în cauză au la dispoziție un termen de șase săptămâni, din momentul plasării în detenție a solicitantului, pentru a proceda la transferul acestuia.
2)
Articolul 28 alineatul (3) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 604/2013 trebuie interpretat în sensul că, în ipoteza în care solicitantul a formulat o cale de atac împotriva deciziei de transfer sau a solicitat revizuirea acestei decizii, statele membre în cauză au la dispoziție un termen de șase săptămâni pentru efectuarea transferului acestuia, din momentul în care calea de atac împotriva deciziei de transfer sau revizuirea acestei decizii nu mai are efect suspensiv, indiferent dacă este vorba despre o suspendare în fapt a deciziei de transfer, în sensul articolului 27 alineatul (3) litera (a) din acest regulament, dacă suspendarea a fost decisă de instanțele naționale competente, în conformitate cu articolul 27 alineatul (3) litera (b) din regulamentul menționat, sau dacă aceasta a fost solicitată de către persoana în cauză în temeiul articolului 27 alineatul (3) litera (c) din același regulament.
3)
Articolul 28 din Regulamentul nr. 604/2013 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție, care permite, în vederea transferului unui solicitant de protecție internațională din statul membru solicitant către statul membru responsabil, plasarea acestuia în detenție pentru o perioadă maximă de două luni în cazul în care nu există motive serioase care să justifice o detenție mai lungă, de trei luni în cazul în care există asemenea motive și, în sfârșit, de 12 luni dacă este probabil că punerea în aplicare a acestui transfer va necesita mai mult timp din cauza lipsei de cooperare din partea solicitantului ori din cauza lipsei documentelor necesare pentru executarea procedurii.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid (JO 2013, L 180, p. 31), denumit în continuare „Regulamentul Dublin III”.
(
3
)	JO 2013, L 180, p. 96.
(
4
)	Potrivit articolului 2 litera (n) din Regulamentul Dublin III, „«riscul sustragerii de la procedură» înseamnă, într‑un caz individual, existența unor motive bazate pe criterii obiective definite de lege, de a considera că un solicitant sau un resortisant al unei țări terțe sau un apatrid care este implicat într‑o procedură de transfer se poate sustrage procedurii”.
(
5
)	SFS 2005, nr. 716, denumită în continuare „Legea privind străinii”.
(
6
)	Sublinierea noastră.
(
7
)	Sublinierea noastră.
(
8
)	A se vedea punctul 34 din prezentele concluzii.
(
9
)	A se vedea punctul 43 din prezentele concluzii.
(
10
)	A se vedea Hotărârea din 29 ianuarie 2009, Petrosian (C‑19/08, EU:C:2009:41, punctele 40 și 44).
(
11
)	C‑19/08, EU:C:2009:41.
(
12
)	Regulamentul Consiliului din 18 februarie 2003 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe, care a fost abrogat de Regulamentul Dublin III.
(
13
)	A se vedea Hotărârea din 29 ianuarie 2009, Petrosian (C‑19/08, EU:C:2009:41, punctul 40).
(
14
)	A se vedea capitolul 10 articolul 4 al doilea paragraf din Legea privind străinii. Sublinierea noastră.
(
15
)	A se vedea capitolul 10 articolul 4 al doilea paragraf din Legea privind străinii. Sublinierea noastră.
(
16
)	A se vedea capitolul 10 articolul 4 al doilea paragraf din Legea privind străinii. Sublinierea noastră.