61992CC0136_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
A ° Indledning
1. Domstolen skal i naervaerende sag tage stilling til en appel, som Kommissionen har ivaerksat til anfaegtelse af en dom afsagt af Retten i Foerste Instans (herefter benaevnt "Retten") den 26. februar 1992 (forenede sager T-17/89, T-21/89 og T-25/89) (1) i en sag, der var anlagt af 619 tjenestemaend, der var placeret ved Det Faelles Forskningscenter i Ispra (herefter benaevnt "tjenestemaendene"). Domstolen skal desuden tage stilling til en kontraappel, som tjenestemaendene har ivaerksat ved indgivelsen af svarskriftet.
2. Tjenestemaendene havde ved Retten (2) rejst en raekke krav, som grundedes paa, at forordning nr. 3294/88 (3), hvorved justeringskoefficienten for deres tjenestested blev aendret i forbindelse med den femaarlige tilpasning for tidsrummet 1976-1980 (og altsaa til den 1.1.1981), var blevet vedtaget for sent. Denne forordning blev vedtaget, efter at Domstolen havde annulleret den tilpasning, der var sket ved forordning nr. 3619/86 (4) paa grund af tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 64 (5). Tjenestemaendene havde nedlagt foelgende paastande:
a) Kommissionen tilpligtes at erstatte sagsoegerne det tab, der er en foelge af forringelsen af koebekraften af de vederlag, der er blevet efterbetalt sagsoegerne i medfoer af forordning nr. 3294/88.
b) Der tilkendes sagsoegerne morarenter fra den dato, hvor de naevnte vederlag forfaldt til betaling, til betaling faktisk skete (6).
3. Kommissionen nedlagde paastand om frifindelse.
4. Hvad angaar paastanden om tilkendelse af "morarenter" paaberaabte tjenestemaendene sig den ugrundede forsinkelse, hvormed Kommissionen udbetalte dem de skyldige loentilgodehavender. Disse skulle have vaeret udbetalt i november 1981, og ikke i november 1988 (hvor udbetalingen skete).
5. Retten forkastede denne paastand under henvisning til, at sagsoegerne ikke foer vedtagelsen af forordning nr. 3294/88 af 24. oktober 1988 havde noget krav paa at faa efterbetalt vederlag, og at der herefter ikke indtil naevnte dato havde kunnet vaeret tale om en forsinkelse med opfyldelsen af forfaldne krav (7). Retten anfoerte, at Kommissionen efter vedtagelsen af naevnte forordning hurtigt soergede for at opfylde sin forpligtelse til at foretage efterbetaling (8).
6. Retten tog derimod paastanden om erstatning for det tab, der var en foelge af koebekraftsforringelsen, til foelge.
7. Til stoette for denne paastand havde tjenestemaendene for det foerste gjort gaeldende, at der forelaa en tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 64 og 65. De gjorde for Retten gaeldende, at Kommissionen ved blot at foretage efterbetaling med loentilgodehavendernes nominelle beloeb havde tilsidesat disse artikler. Det nominelle beloeb kunne nemlig ikke garantere vederlagenes koebekraftsaekvivalens. Til stoette for deres synspunkt fremlagde tjenestemaendene statistiske oplysninger om forringelsen af den italienske lires vaerdi fra januar 1981 til november 1988 (9).
8. Tjenestemaendene gjorde endvidere gaeldende, at Kommissionen ikke korrekt havde opfyldt Domstolens dom i sag 7/87 ved at undlade at give erstatning for naevnte koebekraftsforringelse, selv om Domstolen havde fremhaevet, at det var noedvendigt at tillaegge de aendrede justeringskoefficienter tilbagevirkende gyldighed (10) (fra den allerede naevnte dato den 1.1.1981 (11)).
9. Efter Rettens opfattelse havde de i forordning nr. 3294/88 omhandlede regler kunnet og skullet vedtages allerede den 1. januar 1984 (12). Den omstaendighed, at en gyldig forordning foerst blev vedtaget i oktober 1988 maatte derfor anses for et brud paa en almindelig retsgrundsaetning, hvorefter afgoerelser paa dette omraade skal traeffes uden ugrundet forsinkelse (13), hvorfor der forelaa en tjenstlig fejl (14). Raadet var allerede i 1986 i besiddelse af alle de oplysninger, der kraevedes for at vedtage en forordning i overensstemmelse med vedtaegtens krav (15). Retten naaede til det resultat, at selv om Raadet allerede i 1986 havde vedtaget en saadan forordning, havde den procedure, hvorunder Kommissionens forskellige forslag var blevet forelagt Raadet, allerede vaeret uforholdsmaessig langstrakt (16).
10. Vedroerende det tab, tjenestemaendene havde lidt, indeholder den appellerede dom (i praemis 40) foelgende udtalelse:
Retten finder det godtgjort, at sagsoegerne som foelge af denne culpoese forsinkelse har lidt et tab, der bestaar i tabet af koebekraft med hensyn til de vederlag, der skulle have vaeret efterbetalt i foerste kvartal af 1984, men som foerst blev udbetalt flere aar senere. I den forbindelse bemaerkes, at det ikke, naar der ikke foreligger saerlige forhold, kan fastslaas, hvorledes sagsoegerne ville have brugt de vederlag, de havde til gode, saafremt disse var blevet efterbetalt rettidigt. Imidlertid bliver der ikke i de foreliggende sager tale om at finde frem til et bevis for individuelle tab, men derimod om at fastslaa, om der foreligger objektivt paaviselige kendsgerninger, der kan stoettes paa praecise og offentliggjorte oplysninger. Sagsoegerne har ved fremlaeggelsen af relevante statistiske oplysninger, der ikke er blevet bestridt af sagsoegte, i fornoedent omfang foert bevis for den koebekraftsforringelse, der har ramt deres efterbetalte vederlag i den i sagen omhandlede periode.
11. Retten doemte derfor Kommissionen til at erstatte sagsoegerne det tab, de havde lidt ved opgoerelsen af efterbetalingen af deres vederlag paa grund af det tab i koebekraft, som havde paavirket disse mellem den 1. januar 1984 og november 1988. I domskonklusionen udtales det, at erstatningens stoerrelse skal beregnes paa grundlag af Faellesskabets officielle statistikker for koebekraftens udvikling i de forskellige medlemsstater og fastsaettes efter faelles aftale mellem parterne.
12. Kommissionens appel af denne dom stoettes paa tre anbringender.
13. Kommissionen har med sit foerste anbringende gjort gaeldende, at Retten har fortolket faellesskabsretten forkert, naar det gaelder "morarenter" samt den (i den foreliggende sag som erstatning for pengeforringelsen) tilkendte "udligningsrente". Den har med sit andet anbringende foerst og fremmest rejst kritik af dommens begrundelse paa naevnte punkt, hvorved det goeres gaeldende, at denne er utilstraekkelig og inkonsekvent (foerste led). Dertil kommer ifoelge Kommissionen, at dommens praemisser kan anfaegtes, fordi Retten har undladt at tage hensyn til, at hovedfordringen kunne fastlaegges allerede i 1986 (andet led), og fordi en anden institutions (Raadets) adfaerd deri tilregnes Kommissionen. I sidstnaevnte henseende har Retten ifoelge Kommissionen anvendt faellesskabsretten unoejagtigt (tredje led). Med sit tredje anbringende har Kommissionen rejst kritik af udtalelserne i den citerede praemis 40 i den appellerede dom, hvorved det anfoeres, at Retten "har fortolket og anvendt faellesskabsretten forkert for saa vidt angaar beviset for tabet", der er "en noedvendig forudsaetning for tilkendelse af erstatning".
14. Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
° Ophaevelse af dom afsagt af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans i de forenede sager T-17/89, T-21/89 og T-25/89, for saa vidt som Kommissionen deri doemmes til "at betale sagsoegerne erstatning for det tab, som de har lidt ved opgoerelsen af deres loenefterbetalinger paa grund af det tab af koebekraft, som har paavirket disse mellem den 1. januar 1984 og november 1988".
° Kommissionens paastand for Retten i Foerste Instans tages til foelge, og der afsiges frifindelsesdom.
° Afgoerelse om sagens omkostninger traeffes i overensstemmelse med de herom gaeldende bestemmelser.
Tjenestemaendene har nedlagt foelgende paastande:
° Principalt:
a) Kommissionens appel af den af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans den 26. februar 1992 afsagte dom i de forenede sager T-17/89, T-21/89 og T-25/89 afvises.
b) Kommissionen tilpligtes at afholde appelsagens omkostninger.
° subsidiaert, saafremt Domstolen helt eller delvis skulle traeffe afgoerelse vedroerende realiteten i appelsagen:
a) Kommissionens appel forkastes.
b) Der gives i det hele tjenestemaendene medhold i de paastande, de som sagsoegere havde nedlagt i foerste instans.
c) Kommissionen tilpligtes at afholde samtlige omkostninger i begge sager.
15. Kommissionen har gjort gaeldende, at kontraappellen [punkt b) i tjenestemaendenes paastande] er for sent ivaerksat, hvorfor den skal afvises, jf. artikel 49 i protokollen vedroerende statutten for Domstolen.
16. Parterne har givet afkald paa mundtlig forhandling.
17. I det omfang det i dette forslag til afgoerelse skulle vaere noedvendigt, vender jeg senere tilbage til andre enkeltheder vedroerende de faktiske og retlige omstaendigheder samt til visse af parterne fremfoerte argumenter. I oevrigt skal jeg henvise til den refererende dommers rapport.
B ° Stillingtagen
Kommissionens appel
18. De ovenfor gengivne anbringender (17) bygger paa to argumentationsraekker. Den foerste gaelder de forskellige former for rente, Retten har behandlet ("morarente" og "koebekraftsudligningsrente" (erstatning) ) samt de kriterier, der er lagt til grund for fastsaettelsen af det af Retten anerkendte rentekravs stoerrelse. Med den anden argumentationsraekke gaar Kommissionen ud fra den omstaendighed, at den havde forelagt sit forslag allerede i slutningen af 1985, og at den yderligere forsinkelse med vedtagelsen af de ved forordning nr. 3294/88 fastlagte regler dog alligevel blev tilregnet den.
19. I den foelgende fremstilling kan jeg passende sondre mellem de to grupper klagepunkter og sammenfattende behandle hver af dem i et saerligt afsnit.
Foerste del: Anbringenderne vedroerende Kommissionens ansvar for saa vidt angaar tiden fra 1986
20. I. Disse klagepunkter er indeholdt i det andet (18) og det tredje led (19) i det andet anbringende. Kommissionen goer dermed gaeldende, at det forslag, der laa til grund for forordning nr. 3294/88, allerede forelaa i slutningen af 1985, og at det ikke desto mindre var den og ikke Raadet, som den yderligere forsinkelse (frem til 1988) blev tilregnet. Det maa ifoelge Kommissionen spoerges, om tjenestemaendene ikke som foelge af denne forsinkelse burde have anlagt et saerskilt soegsmaal i henhold til EOEF-traktatens artikel 215 mod Raadet som lovgiver i stedet for at anlaegge sag mod Kommissionen som arbejdsgiver. Kommissionen finder paa den ene side, at der her er tale om manglende begrundelse, mens den paa den anden side har kritiseret Retten for at have anvendt faellesskabsretten forkert.
21. II. To af de argumenter, tjenestemaendene har fremfoert til stoette for deres paastand om afvisning af appellen, vedroerer disse klagepunkter.
22. 1. Ifoelge tjenestemaendene har Kommissionen rejst kritik af de dele af dommen, hvori Retten har taget stilling til, i hvilket omfang forsinkelsen skulle tilregnes Kommissionen. Det anbringende, der gaelder spoergsmaalet herom, kan derfor ikke realitetsbehandles, idet det gaelder Rettens vurdering af faktiske omstaendigheder.
23. Dette argument skal forkastes. Ganske vist er det rigtigt, at appel til Domstolen er begraenset til retsspoergsmaal (20) og ikke kan stoettes paa anbringender vedroerende Rettens vurdering af de faktiske omstaendigheder som saadan (21). Men i den foreliggende sag er dog de faktiske omstaendigheder ° paa grundlag af hvilke Retten har taget stilling til, i hvilket omfang Kommissionen var ansvarlig, og som de her omhandlede klagepunkter stoettes paa ° ikke bestridt. De foelger klart ° uden at der har skullet en "vurdering" til ° af begivenhedernes forloeb i tiden. Kommissionen har anfaegtet indholdet af og begrundelsen for de retlige resultater, som Retten er naaet til paa grundlag af disse faktiske omstaendigheder. Tjenestemaendenes foeromtalte argument kan derfor ikke blive afgoerende.
24. 2. Endvidere er det tjenestemaendenes opfattelse, at Kommissionen med det her omhandlede anbringende har nedlagt en ny paastand for Domstolen, som ikke var blevet fremfoert for Retten, hvorfor det skal afvises i henhold til artikel 113 i Domstolens procesreglement.
25. Ogsaa dette argument rammer ved siden af. De paastande, som Kommissionen har nedlagt i slutningen af appelskriftet, er helt i overensstemmelse med naevnte bestemmelse i procesreglementet. De klagepunkter, Kommissionen her har fremfoert, tjener alene til at underbygge disse paastande. For dersom disse paastande blev taget til foelge, ville det vaere ensbetydende med i hvert fald en delvis annullation af den appellerede dom og/eller med, at Kommissionen delvis kom igennem med de paastande, den havde nedlagt i foerste instans (nemlig om frifindelse). Kommissionen har saaledes hverken udtrykkeligt eller stiltiende nedlagt andre paastande end dem, der blev fremfoert i foerste instans.
26. 3. Af det anfoerte foelger, at der ikke kan herske tvivl om, at Kommissionens to omtvistede klagepunkter skal admitteres.
27. III. Som naevnt har Kommissionen rejst kritik baade af begrundelsen for og indholdet af de resultater, Retten naaede til for saa vidt angaar tidsrummet efter 1986.
28. 1. Efter min mening kan man her hensigtsmaessigt foerst undersoege, om Rettens begrundelse opfylder de krav, der gaelder paa omraadet.
29. Principielt har Domstolen tidligere i Vidranyi-dommen (22) fremhaevet reglen om, at enhver ret er forpligtet til at begrunde sine afgoerelser.
30. Kommissionen er i naervaerende sag af den opfattelse, at denne regel er blevet tilsidesat, idet den appellerede dom ganske mangler begrundelse. Den appellerede dom er derfor ifoelge Kommissionen behaeftet med en "grov fejl" (23).
31. Ved en undersoegelse af dette klagepunkt fremgaar det, at Retten faktisk ikke har angivet, paa hvilken maade den forsinkelse, der indtraf fra 1986, kunne rejse spoergsmaal om ansvar for Kommissionen. En redegoerelse herfor var imidlertid principielt paakraevet for at forstaa Rettens argumentation.
32. Ifoelge dommens praemis 35 maa der nemlig ifoelge Retten tages stilling til oekonomiske krav, der er rejst af tjenestemaend, der gjorde gaeldende, at der var ansvar for den institution, ved hvilken de var tjenestegoerende, jf. EOEF-traktatens artikel 179. Det er i dette tilfaelde institutionen selv, der som ansaettelsesmyndighed (24) er part i sagen (og eventuelt debitor for forpligtelsen).
33. Af naevnte praemis i Rettens dom fremgaar endvidere, at Retten finder grundlaget for den ret, der anerkendes for tjenestemaendene, i de almindelige regler om ansvar ° og det er korrekt, for ifoelge vedtaegten gaelder der ingen bestemmelse om forhoejelse af vederlagets nominelle beloeb, ikke engang ved forsinkelser med vedtagelsen af de forordninger, hvori vederlaget til tjenestemaend og ansatte fastsaettes med tilbagevirkende gyldighed (25). Men debitor for et krav paa skadeserstatning er i tvivlstilfaelde den person, hvem den skadevoldende adfaerd maa tilregnes (26).
34. I praemis 38 i den appellerede dom udtales det for saa vidt angaar "den forsinkelse", der var indtraadt "med vedtagelsen af forordningen", at Retten anser det for et ansvarspaadragende forhold (27),
"... at retsgrundlaget for den femaarlige tilpasning [i det foreliggende tilfaelde] skulle have vaeret tilvejebragt senest i 1986, idet Raadet paa dette tidspunkt var i besiddelse af alle de oplysninger, der kraevedes for at vedtage en forordning i overensstemmelse med vedtaegtens krav".
35. Heraf foelger, at Retten har tilregnet Raadet den forsinkelse, der indtraadte fra 1986. Dette stemmer i oevrigt overens med, at forordning nr. 3294/88 bygger paa samme kommissionsforslag som forordning nr. 3619/86, og at Domstolen annullerede sidstnaevnte forordning netop paa grund af de bestemmelser i denne, der fraviger Kommissionens forslag (28).
36. Kommissionens forpligtelse til at erstatte eventuelle tab, der vedroerte tiden efter 1986, kan heller ikke forklares med, at Kommissionen som Raadet er en af Faellesskabets institutioner. Som tidligere naevnt bliver der i den foreliggende sag tale om ansvar for den netop i dens egenskab af institution. Det er ikke Faellesskaberne som saadan eller et af Faellesskaberne, der er sagsoegt.
37. Endelig er det ° naar det ansvarspaadragende forhold maa tilregnes en faellesskabsinstitution (her Raadet), for hvilken der ikke bliver tale om et ansvar som ansaettelsesmyndighed ° over for vedkommende Faellesskab, der i saa fald for Faellesskabets doemmende myndigheder repraesenteres af den paagaeldende institution (29), at den paagaeldende part maa goere sit krav gaeldende. I et saadant tilfaelde foelger den procedure, der skal anvendes, af de generelle bestemmelser i traktaterne og af de vedtaegtsmaessige bestemmelser. Artikel 179 i EOEF-traktaten (eller artikel 152 i Euratom-traktaten) er lige saa betydningsloese som vedtaegtens artikel 90 og 91 (30).
38. Rettens maade at gribe tingene an paa, der som naevnt ikke i foerste omgang forekommer logisk, kan heller ikke forklares ud fra Domstolens dom i Meyer-Burckhardt-sagen (31), som der henvises til i den appellerede doms praemis 38. Det er ganske vist korrekt, at ifoelge Meyer-Burckhardt-dommen er en mellem en tjenestemand og hans institution verserende tvist, der drejer sig om skadeserstatning og hidroerer fra det ansaettelsesforhold, som knytter den paagaeldende til institutionen, omfattet af traktatens artikel 179 og vedtaegtens artikel 90 og 91 (32). Det er ogsaa korrekt, at Domstolen har fortolket spoergsmaalet om, hvorvidt der er tale om en "tvist, der hidroerer fra ansaettelsesforholdet", meget vidt (33). Derimod indeholder den citerede dom intet, der goer det muligt at fastslaa, at ansaettelsesmyndigheden i tilfaelde som det her foreliggende maa blive tilregnet en anden institutions adfaerd.
39. Foelgelig giver den appellerede doms begrundelse ikke i sig selv de forklaringer, som er noedvendige for det omtvistede spoergsmaal.
40. Det kan heller ikke paa baggrund af tidligere praksis i lignende sager fastslaas, at en saadan lakune ikke udgoer mangelfuld begrundelse og ikke er en grund til annullation af den appellerede dom.
41. Retten kunne efter denne maade at se tingene paa ikke undlade at give en forklaring med hensyn til dette spoergsmaal, medmindre der forelaa en retligt klar situation, der fulgte af Domstolens faste praksis. Om noget saadant er der langt fra tale i denne sag.
42. I Roumengous Carpentier-dommen af 15. januar 1985 (34) anerkendte Domstolen, at sagsoegeren, som var placeret i Ispra, havde et krav paa Kommissionen som ansaettelsesmyndighed paa at faa udbetalt erstatning for den skade, som var blevet tilfoejet hende gennem den for sene tilpasning af justeringskoefficienten for hendes tjenestested.
43. I Domstolens dom hedder det herom:
"Under hensyntagen til omstaendighederne i den konkrete sag og isaer den overdrevne langsommelighed, hvormed faellesskabsinstitutionerne har udfoert deres opgave ... fastsaetter Domstolen renterne for den forsinkelse, der er sket ved opgoerelsen af sagsoegerens oekonomiske rettigheder, til 6% p.a."
44. I denne sag var der imidlertid i realiteten tale om en adfaerd, som Kommissionen havde udvist. Sagsoegeren havde gjort gaeldende, at Kommissionen
"har begaaet en alvorlig tjenstlig fejl, idet den, skoent personalet havde gjort den opmaerksom paa den retsstridige situation, intet har gjort for at afhjaelpe den" (35).
45. Kommissionen havde nemlig paa et tidspunkt, hvor priserne steg maerkbart paa sagsoegerens tjenestested, i det forslag (om tilpasning af justeringskoefficienterne), som Raadet senere vedtog (36), udstedt bestemmelser om en utilstraekkelig tilbagevirkende gyldighed, der foelgelig ikke opfyldte kravene ifoelge vedtaegtens artikel 65, stk. 2 (37). Til forskel fra, hvad der skete i det foreliggende tilfaelde, havde Kommissionen ikke advaret Raadet, da dette havde vedtaget tilpasningsregler, der (ogsaa af andre grunde) var forkerte. Det kunne altsaa foerst fastslaas, at denne fremgangsmaade var retsstridig, efter at sagsoegeren havde anfaegtet den deraf foelgende loenseddel.
46. Det maa herefter antages, at Roumengous Carpentier-dommen ikke paa fyldestgoerende maade kan begrunde den begrundelsesmangel, der er tale om i denne sag.
47. Det samme kan siges om de afgoerelser, Domstolen traf i 1984 (38) og i 1985 (39) i Culmsee-sagen (40). Sagsoegerne i denne sag havde efter en tilpasning af vederlagene, der var blevet gennemfoert af Kommissionen som afslutning paa en klagesag, sagsoegt den institution, de var ansat i, og Raadet med paastand om tilkendelse af renter og erstatning. I sagerne var der bl.a. nedlagt paastand om annullation af den paagaeldende loenseddel for sagsoegerne, for saa vidt som den deri omhandlede loenefterbetaling ikke var forhoejet med renter beregnet fra den fastsatte ikrafttraedelsesdato for den tilbagevirkende tilpasning. Sagsoegerne paastod sig i oevrigt tilkendt erstatning for hele det koebekraftstab, de havde lidt.
48. Domstolen fastslog, at sagen, som var anlagt mod den institution, som sagsoegerne var knyttet til, kunne realitetsbehandles (idet dog paastanden om erstatning for koebekraftstabet blev afvist, idet der ikke under den administrative procedure var blevet fremsat et erstatningskrav). Men den afsagde omvendt afvisningsdom, for saa vidt angaar det mod Raadet rettede soegsmaal om tilkendelse af renter, med den begrundelse, at kravet herom "kun vedroerte Det OEkonomiske og Sociale Udvalg".
49. Denne loesning synes efter en foerste bedoemmelse at tale for, at Raadet principielt anser soegsmaal om tilkendelse af renter i saadanne tilfaelde for at haenge sammen med ansaettelsesforholdet, hvilket endnu en gang vil sige, at den ° materielretligt ° i givet fald anser den institution, som sagsoegeren goer tjeneste i, som debitor for forpligtelsen.
50. Imidlertid taler den omstaendighed, at sagsoegerne i Culmsee-sagen foerst og fremmest ansaa tilkendelse af morarenter for et noedvendigt led i en forskriftsmaessigt udstedt loenseddel, naar denne loenseddel vedroerte efterbetalinger (41) paa grundlag af tilpasningsbestemmelserne med tilbagevirkende gyldighed, klart imod dette resultat. I denne sammenhaeng maa der ogsaa henses til det forhold, at sagsoegerne havde fremsat krav om tilkendelse af renter fra datoen for den tilbagevirkende gyldigheds begyndelse. Et saa afgraenset og begrundet krav stilles logisk til den institution, som sagsoegeren er ansat i.
51. I naervaerende sag er det ikke tilpasningsforanstaltningens tilbagevirkende gyldighed (fra den 1.1.1981), som Retten har fundet afgoerende, men derimod den forsinkelse, hvormed vedtagelsen af denne foranstaltning skete. Retten har foelgelig truffet afgoerelse om, at renter skal betales fra det tidspunkt, fra hvilket det maatte antages, at en rimelig frist for vedtagelsen af foranstaltningen var overskredet.
52. Jeg underkender ikke det forhold, at sagsoegerne i Culmsee-sagen ogsaa i anden raekke gjorde gaeldende, at vedtagelsen af forhoejelsen af deres vederlag var sket for sent (42) uden dog heraf at drage de slutninger, der var noedvendige, for saa vidt angaar den dato, paa hvilken forpligtelsen til rentebetaling skulle vaere opstaaet (dies a quo).
53. I den foreliggende sag foerer disse saeregenheder til, at selv Domstolens afgoerelse i Culmsee-sagen ikke udgoer et sikkert praejudikat, og i alt fald ikke giver tilstraekkelig mange holdepunkter for det synspunkt, at der helt kan ses bort fra en begrundelse for det omtvistede punkt.
54. Resultatet bliver derfor, at det tredje led af det andet anbringende skal laegges til grund, idet den appellerede dom ikke opfylder de krav om en forskriftsmaessig begrundelse, der er udformet i praksis.
55. 2. Efter min mening skal Rettens dom ophaeves (i det ved det omhandlede anbringende afstukne omfang) alene paa grundlag af denne mangel (43). Jeg finder det ikke hensigtsmaessigt ogsaa at undersoege klagepunktet om tilsidesaettelse af faellesskabsretten. For Domstolen ville, da Retten helt har undladt at begrunde sin dom paa et afgoerende punkt, hvis den gennemfoerte en saadan undersoegelse, komme til at fungere som en foerste instans og dermed underminere den funktion, der i den forbindelse skal opfyldes af Retten. Muligvis vil man kunne se bort fra disse indsigelser, saafremt loesningen paa det omhandlede spoergsmaal og de resultater, som noedvendigvis foelger heraf, laa uden for enhver diskussion. Men henset til de indviklede og problematiske foelger, som den uheldige fordeling af kompetence mellem ansaettelsesmyndigheder og retsfastsaettelsesinstitutioner giver anledning til for saa vidt angaar retsmidlerne og legitimationen i passiv forstand, bliver der ikke tale herom.
Anden del: Kommissionens klagepunkter vedroerende de former for rente, Retten har taget stilling til ("morarente" og "koebekraftsudligningsrente" (erstatning) ) og de kriterier, Retten har lagt til grund ved beregningen af den skyldige rente (erstatning)
56. Inden for den ramme, der er afstukket ved overskriften til denne del, maa hensigtsmaessigt det tredje anbringende kunne behandles. Dernaest maa der ses paa det foerste anbringende og de relevante led i det andet anbringende (foerste og andet led).
Det tredje anbringende
57. I. Kommissionen har med det tredje anbringende i hovedsagen gjort gaeldende, at Retten har anerkendt en erstatning (koebekraftsudligning) med et beloeb svarende til koebekraftstabet, som det fremgaar af de statistiske oplysninger, som foelge af den forsinkelse, hvormed forordning nr. 3294/88 blev vedtaget. Dette anbringende falder i tre led, hvilket modsiger den noget indskraenkende formulering, det har faaet i overskriften, hvori kun et af disse led omtales.
58. Kommissionen har med det foerste led (44) gjort gaeldende, at Retten har sat sig ud over, at begrebet skade skal forstaas som korrelat til overtraedelse af en subjektiv ret. De udtalelser, Retten fremkommer med i praemis 40 i den appellerede dom, strider ifoelge Kommissionen mod almindelige retsgrundsaetninger og udvider utilboerligt skadebegrebet.
59. Med det andet led (45) har Kommissionen gjort gaeldende, at Retten har tilsidesat almindelige retsgrundsaetninger vedroerende det noedvendige bevis, hvorefter det maa goeres gaeldende, at der foreligger en skade, kraeves bevis herfor, og beviset foeres. Retten har faktisk paa en maade, der ikke lader sig modsige, fastslaaet, at det var godtgjort, at tjenestemaendene havde lidt skade, uanset, at de ikke havde gjort gaeldende, at det var tilfaeldet.
60. I det tredje led af dette anbringende (46) anfoeres, at Kommissionen ikke bestrider, at et pengesystem, der bygger paa indeksregulering af valutaens koebekraft, teknisk er muligt. Flere lande har tidligere benyttet et saadant system paa visse tidspunkter i deres historie. Ikke desto mindre staar det fast, at en indeksregulering af pengevaerdien kun kan foelge af en af faellesskabslovgiver udstedt retsakt, som ikke eksisterer i den foreliggende sag.
61. II. De tre led i dette anbringende har det samme formaal: Kommissionen oensker en afgoerelse om, at Rettens dom for saa vidt angaar erstatningen (koebekraftsudligningen) ophaeves, og at dens frifindelsespaastand skal tages til foelge.
62. III. En sammenligning af de tre led i det omhandlede anbringende viser imidlertid, at det foerste og det andet led ikke i saerlig hoej grad kan give en loesning af de spoergsmaal, det tredje led rejser.
63. I den forbindelse maa det allerfoerst fastslaas, at naervaerende sag gaelder en helt speciel situation, nemlig i europaeisk offentlig ansaettelsesret den forsinkede vedtagelse af foranstaltninger vedroerende den femaarlige tilpasning af en justeringskoefficient. Det er netop i tredje led af dette anbringende, dette saerlige problem omhandles: Kommissionen gaar ud fra det forhold, at de gaeldende faellesskabsforordninger ikke indeholder bestemmelser om koebekraftsudligning, hvorfor denne som saadan ikke kan tilkendes. De to andre led i dette anbringende omhandler derimod de almindelige regler for skadeserstatning, uden at der dog i naervaerende sag opstaar spoergsmaal om koebekraftsudligning i erstatningsretten i denne almindelige form.
64. Desuden kan spoergsmaalet om, hvorvidt koebekraftstabet i og for sig kan anses for en "skade" eller som et "bevis for skade", ikke undersoeges, uden at det fastslaas, hvilke positive krav disse begreber giver anledning til. I den appellerede dom har tjenestemaendene dog i foerste instans blot redegjort for det tab, de havde lidt, idet de alene har paaberaabt sig pengeforringelsen og valgt det tilsvarende bevismateriale (statistiske oplysninger). Fastlaeggelsen af de positive krav i anfoerte forstand har derfor ingen interesse i den foreliggende sag.
65. Af alle de anfoerte grunde foreslaar jeg, at der begyndes med undersoegelsen af det tredje led i det tredje anbringende i appelskriftet, og at de to andre led alene behandles i det omfang, det er noedvendigt for en vurdering af formaalet med dette anbringende (47).
66. IV. Inden for den hermed afstukne ramme kan jeg fatte mig i korthed vedroerende de formalitetsindsigelser, tjenestemaendene har fremfoert mod det tredje anbringende.
67. Det synspunkt, at dette anbringende vedroerer Rettens bevisvurdering og saaledes ikke kan efterproeves af Domstolen, gaelder udelukkende de to foerste led af anbringendet og har saaledes ingen betydning for dets tredje led. Paa samme maade forholder det sig med argumentet om, at de to betingelser, som af Kommissionen er blevet opstillet for paaberaabelsen af og beviset for en skade, er opfyldt i naervaerende sag.
68. Endelig skal ogsaa tjenestemaendenes argument om, at de principper, Kommissionen har paaberaabt sig i sit tredje anbringende, hidtil ikke er blevet anerkendt og navnlig ikke positivt kan stoettes paa retspraksis, forkastes. Dette argument vedroerer nemlig ikke formaliteten, men derimod anbringendets materielretlige velbegrundethed, der er et spoergsmaal, som jeg vil beskaeftige mig med i det naeste punkt.
69. V.1. Spoergsmaalet om, hvorvidt det omtvistede anbringende kan laegges til grund, maa bedoemmes paa grundlag af de regler, der vil kunne danne grundlag for erstatningen for koebekraftstabet. Retten er korrekt gaaet ud fra (48), at det for saa vidt alene er reglerne om ansvar for Faellesskaberne uden for kontrakt, der finder anvendelse. For da vedtaegtens artikel 64 og 65 intet indeholder om erstatning for koebekraftstabet, heller ikke naar der bliver tale om en for sen tilpasning af vederlagene, kan det omtvistede krav ikke stoettes paa vedtaegtens bestemmelser (49).
70. 2. De principper, der gaelder for institutionernes ansvar over for Faellesskabets tjenestemaend, er ikke blevet fastlagt skriftligt i faellesskabsretten. Imidlertid fremgaar det af Domstolens praksis, at man paa dette omraade maa anvende principper, der svarer til de principper, der anvendes inden for rammerne af EOEF-traktatens artikel 215, stk. 2 (50).
71. Domstolens faste praksis i personalesager, hvorefter ansvar forudsaetter, at der er begaaet en tjenstlig fejl (51), at der foreligger en skade, og at der er aarsagsforbindelse mellem fejlen og skaden, svarer stort set til indholdet af bestemmelsen i EOEF-traktatens artikel 215 (52). Domstolen har desuden i Leussink -sagen (53) betegnet en tjenestemands og hans families ret til erstatning i henhold til EOEF-traktatens artikel 215 som foelge af den paagaeldendes ansaettelsesforhold, som paa ensartet maade henhoerende under "almindelige retsregler" (54). For saa vidt angaar familiemedlemmernes ret lagde Domstolen dernaest til grund "almindelige retsgrundsaetninger, der er faelles for medlemsstaternes retssystemer" (55), som der henvises til i traktatens artikel 215, stk. 2, for saa vidt angaar ordningen om ansvar uden for kontraktforhold.
72. Saafremt der for ansvar uden for kontrakt, jf. traktatens artikel 215, stk. 2, og vedtaegten for tjenestemaend, gaelder uskrevne grundsaetninger, maa ud over de resultater (56), som foelger af en undersoegelse af medlemsstaternes retssystemer, ogsaa den sammenhaeng, hvori spoergsmaalet om ansvar i denne sag indgaar, tages i betragtning (57). Dette har foert til, at der for ansvar for Faellesskabet i visse tilfaelde, hvor det staar som udsteder af almindelige regler, er blevet opstillet indskraenkende betingelser, som Domstolen har stoettet paa medlemsstaternes retssystemer (58).
73. Det maa anerkendes, at det i naervaerende sag ikke er betingelserne for ansvar, men derimod virkningerne (dvs. fastlaeggelsen af udligningsydelsen), der er omtvistet, hvilke sidste der bliver spoergsmaal om, naar det er fastslaaet, at betingelserne for ansvar er opfyldt (59). Imidlertid mener jeg ikke, der er grund til her at anvende et andet kriterium og undlade at tage hensyn til den sammenhaeng, som spoergsmaalet om ansvar er opstaaet i, naar man maa ansaette erstatningens (udligningens) beloeb (60). Desuden kan de naermere regler for at fastslaa ansvar ud fra sammenhaengen hentes ikke blot i medlemsstaternes retssystemer, men ogsaa i indholdet af og formaalet med faellesskabsbestemmelserne paa det omhandlede omraade (61).
74. 3. Det maa derfor undersoeges, om tjenestemaendenes krav om erstatning (koebekraftsudligning) er berettiget i lyset af medlemsstaternes retssystemer og den sammenhaeng, hvori de har fremsat dette krav.
75. a) Domstolen havde hidtil ikke haft lejlighed til at beskaeftige sig med det saaledes definerede spoergsmaal. En del af de domme, Domstolen har afsagt i personalesager, og som vedroerer tilpasningen af koebekraften, beskaeftiger sig med fortolkningen af de ordninger, der er fastlagt ved vedtaegtens artikel 64 og 65 (62). Generelt kan det fastslaas, at disse bestemmelser er blevet fortolket vidt (63) i overensstemmelse med deres formaal.
76. I andre domme har Domstolen, naar der var tale om koebekraftstab for vederlagskrav, hvis beloeb i relation til det afgoerende tidspunkt var fastlagt i praecise bestemmelser, modsat sig anvendelsen af en senere for tjenestemaendene gunstigere dato (64). Denne fortolkning kan anses for bagsiden af den ovenfor anfoerte vide fortolkning.
77. b) Efter min mening maa sidstnaevnte tankegang tages i betragtning, ogsaa naar der er tale om krav paa erstatning, der i givet fald maa ydes som foelge af forsinkelse. De bestemmelser, ved hvis anvendelse forsinkelsen er indtraadt, henhoerer nemlig ° paa den maade, der er beskrevet ovenfor ° under en sammenhaeng, som det krav, sagsoegeren har fremsat, indgaar i. Af disse bestemmelser kan det navnlig fremgaa, at en tilpasning af beloebet efter koebekraftsudviklingen, som gennemfoeres af Domstolen, udgoer et fremmedlegeme inden for systemet.
78. Saaledes forholder det sig i den foreliggende sag.
79. Her maa der i foerste raekke henvises til formaalet med vedtaegtens artikel 64 og 65. Disse bestemmelser regulerer tidsmaessigt og geografisk tilpasningen af vederlagene paa baggrund af den oekonomiske udvikling og navnlig udviklingen af koebekraften. I artikel 65 betones den tidsmaessige side af sagen, idet den aarlige tilpasning er bestemmende for "loenniveauet". Derimod vedroerer artikel 64 foerst og fremmest den geografiske side af sagen, idet det med denne bestemmelse skal sikres, at tjenstemaendene modtager et nogenlunde ens vederlag uden hensyn til, hvor i Faellesskabet de goer tjeneste.
80. Disse to bestemmelsers formaal er vedtagelsen af regler om afloenning, hvorefter der sker udbetaling af visse nominelle beloeb. Selv om disse beloeb i disse reglers gyldighedstid taber i koebekraft, kan der kun ske en tilpasning ved udstedelse af nye regler i henhold til artikel 64 og 65, hvorved de tidligere regelsaet suppleres eller erstattes.
81. I den forbindelse maa der ogsaa henses til, at tilpasningsordningerne i begge bestemmelser er baseret paa efterfoelgende undersoegelser. Tilpasningen sker altid paa grundlag af en udvikling, der har fundet sted, og ikke en udvikling, som maa forventes. Der findes dog ikke bestemmelser om, at den tilpasning, der foretages, tager hoejde for den tid, som er forloebet fra det tidspunkt, hvor den skal finde anvendelse. Saaledes forholder det sig selv med artikel 65, hvori der gives en dato (stk. 1) eller en frist (stk. 2) for Raadets indgriben. Ogsaa selv om der bliver tale om en "forsinkelse" med vedtagelsen af den omhandlede tilpasningsforanstaltning, gaelder der efter vedtaegten ikke nogen regler om en tilsvarende forhoejelse af det nominelle beloeb. Som tidligere naevnt har disse ordninger ifoelge Domstolens praksis en udtoemmende karakter.
82. Dernaest maa man erindre sig, at tilpasningen af vederlagene ifoelge vedtaegten paahviler Kommissionen og Raadet. Det fremgaar af sagens akter, at repraesentanter for personalet deltager i den procedure, der foerer frem til Kommissionens forslag.
83. Ud fra denne synsvinkel kan jeg ikke bifalde, at Faellesskabets doemmende myndigheder skal anerkende en koebekraftsudligning i tilfaelde af, at tilpasningen af vederlagene sker med forsinkelse. En saadan loesning vil vaere i strid med de gaeldende ordningers udtoemmende karakter, tilsidesaette Kommissionens og Raadets kompetence og vaere uforenelig med den betydning, som forslagsfasen har for personalets deltagelse.
84. Der kunne vel bortses fra det her anfoerte, saafremt institutionerne havde gjort sig skyldige i en saadan forsinkelse, at den kunne siges at antaste retten til vederlag i dens grundvold. Der er imidlertid intet fremkommet, der kan stoette et saadant resultat (bortset fra, at der i praksis findes udtalelser om, hvorledes tjenestemaendene skulle kunne imoedegaa en saadan yderlighed, f.eks. ved at anfaegte den paagaeldende loenseddel (65)).
85. De resultater, jeg hermed er naaet til ud fra den sammenhaeng, som det omtvistede spoergsmaal indgaar i, kan ikke drages i tvivl paa grundlag af de kriterier, der laa til grund for Dumortier-dommen af 19. maj 1982 (66), idet den sammenhaeng, som denne dom blev truffet ud fra, netop var af en anden beskaffenhed.
86. Denne dom blev afsagt efter en mellemdom fra 1979 (67), der fastslog ansvar for Faellesskabet som foelge af ophaevelse af restitutioner for majsgrits. Domstolen gik dengang ved ansaettelsen af tabet ud fra det restitutionsbeloeb, som skulle have vaeret udbetalt sagsoegerne, saafremt de omtvistede regler ikke ulovligt var blevet ophaevet. I den endelige dom fra 1982 fastslog Domstolen dernaest, at det ved veksling af de beloeb, som Faellesskabet skyldte sagsoegerne paa dette grundlag, til nationale valutaer, var de paa datoen for mellemdommens afsigelse gaeldende kurser, der skulle anvendes.
87. Der kan ikke efter min mening fra den naevnte sag til den foreliggende sag paa fyldestgoerende maade drages paralleller, der kan begrunde den omtvistede af Retten valgte loesning, hvorefter der skal tilkendes koebekraftsudligning.
88. For det foerste var der ikke i naevnte sag tale om en forhoejelse (ved anvendelse af en rentesats) af det nominelle beloeb for de restitutioner, der ikke var udbetalt, men om veksling til national valuta af ° uaendrede ° nominelle beloeb. Den af Domstolen valgte loesning tager derfor hoejde for det forhold, at de udbetalinger, som sagsoegerne ikke havde modtaget, kunne sammenlignes med en gaeld i fremmed valuta. Domstolen lagde ikke vekselkurserne paa tidligere forfaldsdatoer til grund for derefter at anordne koebekraftsudligningen af beloeb beregnet paa denne maade.
89. For det andet gik Domstolen ud fra en vekselkurs, der var et uadskilleligt led i restitutionsordningen i Faellesskabet, men foretog ikke selv en tilpasning til koebekraften i de forskellige valutaer.
90. For det tredje var det afgoerende for Domstolen at sikre ligebehandling af de personer, der havde et krav paa erstatning, hvilket er et forhold, der ikke er inde i billedet i naervaerende sag.
91. Den her foreslaaede loesning volder heller ingen betaenkeligheder paa baggrund af medlemsstaternes retssystemer, der har deres betydning ved siden af det hidtil behandlede kriterium om sammenhaengen for den anvendelige ansvarsordning.
92. Foerst maa det fastslaas, at der i den foreliggende sag foreligger et tilfaelde af for sen opfyldelse af oekonomiske forpligtelser. Forsinkelsen er ganske vist ikke indtraadt ved udbetaling af et beloeb af en bestemt stoerrelse eller et beloeb, der kunne fastlaegges, men inden for rammerne af den procedure, der foerte til fastsaettelsen af dette beloeb. Imidlertid er konsekvenserne for kreditor de samme i begge tilfaelde.
93. Retten har, konfronteret med dette problem, klart lagt vaegt paa retssystemerne i visse medlemsstater (f.eks. Belgien og Italien), har sondret mellem disse to tilfaelde og har til den forsinkede fastlaeggelse af det skyldige beloeb knyttet et krav paa "erstatning" (udligningsrente), hvis beloeb er koebekraftstabet, mens "morarenter" ifoelge Retten er blevet forbeholdt tidsrummet efter denne fastsaettelse. Imidlertid er denne definition af "udligningsrente" som speciel erstatning for koebekraftstabet i foerste raekke skaaret til efter de tilfaelde, i hvilke Retten skal beregne erstatning for en mere omfattende skade og herved maa tage hensyn til det tidsrum, der er hengaaet mellem skadens indtraeden og den (endelige) dom (68).
94. Endelig maa det fremhaeves, at retterne i visse medlemsstater (f.eks. Det Forenede Kongerige, Frankrig og Tyskland) forkaster eller kun undtagelsesvis anerkender krav paa renter, der fremsaettes under paaberaabelse af den forloebne tid og alene begrundes med det statistisk fastslaaede koebekraftstab.
95. Resultatet bliver saaledes, at der ikke paa grundlag af medlemsstaternes retssystemer kan findes hindringer for den her foreslaaede loesning.
96. Det tredje anbringende skal derfor laegges til grund.
Det foerste anbringende
97. I. Det afgoerende punkt i Kommissionens argumentation i denne sammenhaeng er konstateringen af, at der ikke i Domstolens praksis (laengere) noeje sondres mellem morarenter og erstatning. Tilkendelse af morarenter afhang saedvanligvis af, om fordringen var sikker, var fastlagt eller kunne fastlaegges og var forfalden til betaling. Erstatning (udligningsrente) tilkendes ifoelge den traditionelle definition en kreditor, der beviser, at der er tale om en efterfoelgende skade. Forudsaetningen er, at der foreligger en forsaetlig eller uagtsom handling, en skadeforvoldelse samt aarsagssammenhaeng mellem disse to elementer. Men ifoelge Kommissionen har retspraksis efterhaanden i stedet for dette toleddede begreb udviklet en selvstaendig, ensartet ordning, der er hentet i morarentebegrebet, hvis saedvanlige definition dog dermed er fundamentalt udvidet. Renten repraesenterer herefter blot udligning for tab, der er indtraadt som foelge af den forsinkelse, hvormed institutionerne har udbetalt skyldige beloeb i henhold til vedtaegten. Tilkendelse af saadanne renter forudsaetter, at der foreligger en tjenstlig fejl fra ansaettelsesmyndighedens side, samt at der er rykket for eller givet paalaeg om betaling. Saadanne renter svarer til rente efter loven efter bestemmelserne herom i medlemsstaternes retssystemer og omfatter foelgelig foruden den naturlige vederlaeggelse af udestaaende pengebeloeb ogsaa et element for pengeforringelsen.
98. II. Det formaal, der ligger bag det foerste af Kommissionen paaberaabte anbringende, fremtraeder ikke klart. Kommissionen har nemlig dels rejst kritik af den del af dommen, hvori det anerkendes, at tjenstemaendene har krav paa "erstatning"; herved fremhaeves, at Domstolen hverken i personalesager eller i sager af anden art har anerkendt selvstaendige krav om opskrivning af koebekraften af en kapital, der er blevet udbetalt med forsinkelse (69). Over for den appellerede doms praemisser (70) staar, at der ikke ifoelge Kommissionen findes nogen fast praksis om opskrivning af ikke udbetalte vederlagsbeloeb, hvormed der ydes udligning for udviklingen i leveomkostningerne (71).
99. Endvidere har Kommissionen rejst kritik af den del af dommen, der behandler paastanden om morarenter; som bekendt forkastede Retten denne paastand i overensstemmelse med Kommissionens paastande. Kommissionen har anfoert, at Retten har benyttet en fejlagtig fortolkning af faellesskabsrettens regler om morarenter ved for sen udbetaling af en tjenstemands vederlag (72). Rettens dom har med forkastelsen af paastanden om morarenter ifoelge Kommissionen lagt en i dag foraeldet definition af morarentebegrebet til grund (73).
100. Selv om denne argumentation i foerste omgang maa forbloeffe, naar henses til Kommissionens interesser, er det (med visse vanskeligheder) muligt at se, hvad det i sidste instans for Kommissionen kommer an paa. Jeg skal i den forbindelse henvise til Kommissionens besvarelse af den af tjenestemaendene fremfoerte indsigelse om, at den foerste appelgrund skal afvises paa grund af manglende retlig interesse hos Kommissionen, idet den ikke tabte sagen for saa vidt angaar dens paastande om morarenter (jf. artikel 49, stk. 2, i protokollen vedroerende statutten for EOEF -Domstolen). Kommissionen har i replikken nemlig herved paaberaabt sig sin interesse (74) i "at faa retableret, hvad der efter dens mening er en mere rigtig fortolkning af faellesskabsrettens regler om erstatning" (udligningsrente). Med det foerste anbringende forfoelges altsaa det samme formaal som med det tredje, dvs. ophaevelse af den appellerede dom i det omfang, Retten har anerkendt en erstatning for forsinkelsen, der udelukkende baseres paa den statistisk beregnede udvikling af koebekraften.
101. Det kan ikke naegtes, at Kommissionen i denne sag giver indtryk af at ville overbevise Domstolen i almindelighed om, at dens synspunkt ogsaa for saa vidt angaar morarenter er rigtigt. Imidlertid er det omhandlede anbringendes formaal dog kun at faa ophaevet den appellerede dom i det ovenfor omtalte omfang (75).
102. III. Jeg er paa baggrund heraf af den opfattelse, at det er ufornoedent at behandle appellantens foerste anbringende. Kommissionen har nemlig allerede gennemfoert naevnte formaal med sit tredje anbringende. Desuden faar jeg ogsaa lejlighed til i forbindelse med undersoegelsen af kontraappellen at beskaeftige mig med den alternative loesning, som Kommissionen i sit foerste anbringende har stillet op over for den loesning, Retten naaede til, og som gaar ud paa, at der ikke i den foreliggende sag boer ydes erstatning for det statistisk beregnede koebekraftstab, men tilkendes "morarenter" med en "rentesats efter loven".
Foerste og anden del af det andet anbringende
103. I. Disse klagepunkter gaelder ganske som det foerste anbringende begge dele af dommen (vedroerende henholdsvis morarenter og erstatning). Kommissionen har med udgangspunkt i den opfattelse, som den i denne henseende anser for rigtig (76), gjort gaeldende, at begrundelsen i Rettens dom er ufyldestgoerende.
104. Da der her er tale om en kritik af dommens formelle forskriftsmaessighed, kan det ikke antages, at denne kritik har mistet sin genstand, naar henses til mit forslag vedroerende det tredje anbringende.
105. II.1. Kommissionen har i foerste raekke gjort gaeldende, at begrundelsen i den appellerede dom er selvmodsigende i to henseender. For det foerste stemmer det resultat, Retten er naaet til, ikke overens med den (traditionelle) gennemfoerte sondring mellem morarenter og erstatning (udligningsrente). Desuden har Retten ikke vaeret i stand til paa en konsekvent maade at anvende rentebegrebet, saaledes som dette er fastlagt i faellesskabsretten.
106. Tjenestemaendene har i den forbindelse endnu engang gentaget det synspunkt, at Kommissionen ikke kan fremfoere dette anbringende med den begrundelse, at den ikke tabte sagen for saa vidt angaar morarenter. Det er i den forbindelse tilstraekkeligt at fastslaa, at de af Kommissionen fremfoerte klagepunkter tager udgangspunkt i, at dommen under ét er behaeftet med en begrundelsesmangel, der altsaa ogsaa vedroerer den del af dommen, der handler om erstatning, paa hvilket punkt Kommissionen tabte sagen. Tjenestemaendenes argument paa dette punkt skal derfor afvises.
107. Dog er efter min mening Kommissionens argumentation paa dette punkt grundloes. Retten har tilstraekkelig klart angivet, hvad der i sagen for den var afgoerende for sondringen mellem morarenter og erstatning, nemlig spoergsmaalet om, hvorvidt hovedstolen (77) loed paa et bestemt beloeb eller et beloeb, der kunne bestemmes. Den definition af de to omtvistede begreber, som Kommissionen laegger til grund (78), findes ikke i Rettens dom. Den selvmodsigelse, Kommissionen har rejst kritik af, bestaar altsaa ikke mellem de forskellige dele af den appellerede doms begrundelse, det er derimod Kommissionens og Rettens retsopfattelse, der modsiger hinanden.
108. Den samme vurdering kan anlaegges paa Kommissionens kritik af Retten for ikke paa konsekvent maade at have anvendt det faellesskabsretlige rentebegreb (som Kommissionen gaar ind for). Retten er, som Kommissionen selv har anerkendt med sit foerste anbringende, ikke gaaet ud fra dette begreb. Heller ikke for saa vidt kan jeg se, at den appellerede doms begrundelse er mangelfuld.
109. 2. Efter Kommissionens opfattelse foreligger der en anden tilsidesaettelse af forpligtelsen til at give en fyldestgoerende begrundelse i forbindelse med den kendsgerning, at den allerede i slutningen af 1985 havde forelagt det forslag til forordning, der foerte til udstedelse af forordning nr. 3294/88. Kommissionen bygger sin opfattelse paa den slutning, Retten har draget heraf i den appellerede doms praemis 38 (79), og goer gaeldende, at Retten selv tog udgangspunkt i den tanke, at hovedstolen kunne fastlaegges fra 1986. Det er grundlaget for den opfattelse hos Kommissionen, at Retten burde have tilkendt tjenestemaendene morarenter fra denne dato (men ikke erstatning).
110. Heller ikke denne argumentation finder jeg overbevisende. Det fremgaar nemlig klart af praemis 23 og 24 i den appellerede dom, at Retten anerkendte, at Raadet havde et vist skoen ved den omtvistede femaarlige tilpasning af justeringskoefficienten og derfor naaede til det resultat, at hovedstolen foerst kunne bestemmes fra den 24. oktober 1988, hvor Raadet vedtog forordning nr. 3294/88. Paa baggrund heraf kan den af Kommissionen citerede praemis 38 i dommen kun forstaas paa den maade, at Raadet i 1988 raadede over alle de oplysninger, som det havde brug for for at udoeve sit skoen.
111. En undersoegelse af Kommissionens appel giver altsaa som resultat, at de af Kommissionen fremfoerte klagepunkter maa laegges til grund i det omfang
° dommen er utilstraekkeligt begrundet for saa vidt angaar kravet paa renter fra 1986 (andet og navnlig tredje led af det andet anbringende)
° Retten har tilsidesat faellesskabsretten ved at anerkende, at tjenestemaendene som foelge af den fastslaaede forsinkelse har krav paa erstatning for det statistisk beregnede koebekraftstab (det tredje anbringende).
Tjenestemaendenes kontraappel
112. Tjenestemaendene har med svarskriftet ivaerksat kontraappel med henblik paa det tilfaelde, at Domstolen helt eller delvis traeffer afgoerelse vedroerende appellens realitet. Dersom Domstolen skulle foelge mit forslag, hvorefter tjenestemaendenes afvisningsindsigelser vedroerende Kommissionens appelgrunde i hovedsagen skal forkastes (80), vil betingelsen herom vaere opfyldt. Jeg vil derfor i det foelgende behandle denne af tjenestemaendene ivaerksatte kontraappel.
Spoergsmaalet om overholdelse af fristen ifoelge artikel 49, stk. 1, i protokollen vedroerende statutten for EOEF-Domstolen
113. Kommissionen har anfoert, at kontraappellen (helt) skal afvises, idet fristen paa to maaneder ifoelge naevnte bestemmelse ikke er blevet overholdt. Procesreglementet indeholder ingen bestemmelse om, at den mulighed, der er aabnet op for ved ivaerksaettelse af appel inden for den fastsatte frist, kan benyttes til i svarskriftet at anfaegte dele af dommen, som ikke er omhandlet i appelskriftet.
114. Dette argument skal forkastes. I artikel 116, stk. 1, i procesreglementet hedder det nemlig:
"Paastandene i svarskriftet skal gaa ud paa:
° at appellen helt eller delvis afvises eller forkastes, eller at Rettens afgoerelse helt eller delvis ophaeves
° at der gives helt eller delvis medhold i de paastande, der er nedlagt i foerste instans, idet nye paastande ikke kan nedlaegges."
115. Denne bestemmelse viser klart, at der virkelig skal gives modparten adgang til paa selvstaendig maade at gaa til modangreb. Den foreliggende sag, hvor Retten har taget en af tjenestemaendenes to paastande i foerste instans til foelge, mens den har forkastet den anden, viser i oevrigt, at dette er et legitimt formaal, der begrundes med, at parterne boer have lige chancer. For saa vidt angaar fristen for ivaerksaettelse af kontraappellen, fremgaar det af dette forslag til afgoerelse, at appellantens modpart ikke er bundet af fristen ifoelge artikel 49, stk. 1, i protokollen vedroerende statutten for EOEF-Domstolen, men alene af fristen for indgivelse af svarskrift.
116. Det kan derfor ikke forbavse, at Domstolen i en dom af nyere dato (81) tilsyneladende stiltiende er gaaet ud fra, at en kontraappel, der er ivaerksat ved svarskriftet, skal admitteres.
117. Kommissionens paastand om afvisning af naevnte kontraappel skal derfor forkastes, og de af tjenestemaendene fremfoerte anbringender behandles paa foelgende punkter.
Uoverensstemmelse mellem domsbegrundelsen og domskonklusionen og overtraedelse af forbuddet mod forskelsbehandling
118. I. De argumenter, tjenestemaendene har fremfoert herom, gaelder foerst og fremmest det forhold, at Retten har fastsat begyndelsen for betalingsforpligtelsen (dies a quo) til den 1. januar 1984. Tjenestemaendene har rejst kritik af, at Retten ikke har tilkendt dem erstatning for tiden forud for denne dato. Ifoelge tjenestemaendene er den omstaendighed, at Kommissionen allerede i januar 1982 raadede over de tilsvarende Eurostat-dokumenter (82), uforenelig med den forudsaetning, Retten med god grund er gaaet ud fra, nemlig at enhver ugrundet forsinkelse med udsaettelsen af reglerne skal anses for en tjenstlig fejl (83). Der bliver foelgelig i dommen tale om en klar uoverensstemmelse mellem domsbegrundelsen og domskonklusionen, der strider mod ligebehandlingsprincippet.
119. I oevrigt kan der ikke anfoeres nogen gyldig grund for, at institutionen har handlet for sent. Tjenestemaendene har i denne sammenhaeng beskaeftiget sig i almindelighed med institutionernes muligheder for at handle hurtigt.
120. Denne argumentation, der i realiteten udgoer en anfaegtelse af Rettens vurdering af de faktiske omstaendigheder, skal forkastes. Retten har nemlig paa grundlag af en "analyse af den fulgte procedure" fastslaaet, "at hele forordningen kunne have vaeret vedtaget allerede den 1. januar 1984 ...". Den har herved lagt vaegt ikke blot paa de til raadighed staaende Eurostat-oplysninger, men ogsaa paa den takt, hvori de forberedende samraadsmoeder blev afviklet. Tjenestemaendene har ikke givet oplysninger, paa grundlag af hvilke det kan antages, at Retten med denne vurdering har lagt kriterier til grund, som maa anfaegtes af retlige grunde. Navnlig har de ikke bestridt, at det var noedvendigt at afholde forberedende moeder, efter at Eurostat-oplysningerne var kommet frem til Kommissionen.
121. II. Ogsaa tjenestemaendenes argument om, at Retten for saa vidt angaar erstatningen for koebekraftstabet skulle tage hensyn ogsaa til forringelsen af selve erstatningens vaerdi (for tiden fra 1988 indtil betaling skete), skal forkastes. Bortset fra, at der ikke skal ydes en erstatning, der er proportional med koebekraftstabet (84), har tjenestemaendene fremsat dette krav for foerste gang under appelsagen. De kan altsaa ikke efter artikel 116, stk. 1, andet led (in fine), samt stk. 2 i procesreglementet paadoemmes.
Tilsidesaettelse af almindelige retsgrundsaetninger vedroerende erstatning
122. Stoerstedelen af kontraappellen omhandler Rettens afgoerelse vedroerende kravet om "morarenter". Som bekendt forkastede Retten under paaberaabelse af Ammann-dommen (85) denne paastand, idet der ikke foer vedtagelsen af forordning nr. 3294/88 kunne vaere tale om en forsinkelse med opgoerelse og udbetaling af et skyldigt beloeb, idet der ikke paa naevnte dato kunne foreligge en fordring lydende paa et bestemt beloeb eller paa et beloeb, der i det mindste kunne bestemmes paa grundlag af objektivt fastlagte kriterier.
123. I. Foer jeg gaar over til i detaljer at behandle de klagepunkter, tjenestemaendene har fremfoert vedroerende dette resultat, vil jeg gerne goere opmaerksom paa to punkter, som efter min mening maa tillaegges betydning.
124. Det foerste handler om begrebet "morarenter". Efter en definition, som Domstolen fastlagde i Campolongo-sagen (86), er morarenter ansaettelsen og fastsaettelsen efter loven af det tab, der skyldes forsinkelse med opfyldelsen af en forpligtelse. Ifoelge denne tidlige dom tilkendes morarenter med en fast sats, uden at der konkret kraeves bevis for skaden. Det drejer sig for saa vidt angaar rentesatsen om den lovbestemte rente, der kendes fra mange medlemsstater (jf. belgisk, fransk, italiensk og tysk ret). Domstolen har efterfoelgende fastholdt, at morarenter saaledes er renter med en bestemt rentesats (87). Den har derimod i 1964 (88) opgivet den opfattelse (der endnu var fremherskende i Campolongo-dommen), at "mangelen paa fastsaettelse i udtrykkelige bestemmelser" af morarenter i faellesskabsretten medfoerte, at saadanne renter ikke kunne tilkendes. Siden da har Domstolen selv fastsat renten, i sin nyeste praksis som oftest til 8% p.a. (89). I det foelgende laegger jeg til grund, at parterne og Retten har forstaaet det omhandlede rentebegreb paa denne maade.
125. Det andet punkt, jeg gerne vil omtale paa forhaand, vedroerer det argument, som tjenestemaendene har stoettet deres paastand i foerste instans om morarenter paa. Ifoelge den appellerede dom stoettes denne paastand paa "den ugrundede forsinkelse, hvormed Kommissionen har ydet dem efterbetaling af skyldigt vederlag" (90). Den kritik, tjenestemaendene havde fremfoert i denne forbindelse, var rettet mod "den forsinkelse, hvormed deres tilgodehavender paa vederlag i den foreliggende sag var blevet opgjort" (91). Tjenestemaendene har dermed ved angivelsen af grundlaget for deres krav henholdt sig til de faktiske omstaendigheder, som Retten selv ansaa for ansvarspaadragende ° dog for saa vidt angik erstatning for det paa statistisk grundlag opgjorte koebekraftstab.
126. II. Paa baggrund af disse indledende bemaerkninger drejer det spoergsmaal, tjenestemaendene har rejst med deres foerste anbringende, sig om, hvorvidt der skal tilkendes morarenter med en fast rentesats som foelge af den forsinkelse, hvormed tilpasningsbestemmelserne blev vedtaget, hvilke bestemmelser som naevnt ikke kan danne grundlag for tilkendelse af en erstatning for det paa statistisk grundlag opgjorte koebekraftstab.
127. Tjenestemaendene har anfoert, at naervaerende sag adskiller sig fra Ammann-sagen derved, at forsinkelsen med efterbetalingen af skyldigt vederlag dengang kun var paa et aar og ti maaneder, mens den i naervaerende sag er paa over otte aar. Saafremt man laegger de i sidstnaevnte dom fastlagte kriterier til grund for naervaerende sag, kan man konstatere, at der er et hul i retsbeskyttelsen eller foreligger en grov tilsidesaettelse af det almindelige princip om, at der skal ydes erstatning, naar oekonomiske forpligtelser opfyldes med forsinkelse. Saafremt der ikke gaves morarenter eller opskrivning af pengevaerdien, ville tjenestemaendene vaere uden retsmidler, saafremt institutionerne af den ene eller den anden grund urimeligt forhalede vedtagelsen af en almengyldig bestemmelse.
128. Det argument, at det foerst er fra tidspunktet for Raadets vedtagelse af forordningen, at der foreligger en fordring, der kan fastlaegges, boer ikke laegge sig i vejen for tilkendelse af erstatning i form af morarenter eller paa anden maade, naar den procedure, hvori de omhandlede regler skulle vedtages, er blevet staerkt forsinket. I saadanne tilfaelde kan paalaeggelsen af morarenter udgoere en retfaerdig loesning, hvorved der tages hensyn til en i de proceduremaessige krav begrundet frist.
129. Dette argument kan i alt vaesentligt efter min mening laegges til grund.
130. Den forudsaetning, Retten er gaaet ud fra, nemlig forudsaetningen om at hovedstolen (der androg det beloeb, der skulle betales som foelge af den femaarlige tilpasning) ikke kendtes (92) foer vedtagelsen af forordning nr. 3294/88, er korrekt og ubestridt.
131. Derimod er denne omstaendighed ikke i og for sig til hinder for en anerkendelse af kravet om tilkendelse af morarenter, naar der foreligger proceduremaessige forsinkelser.
132. Den tanke, der bestemt endnu skinner igennem i Campolongo-dommen (93), var, at morarenter ikke forudsatte, at der forelaa en tjenstlig fejl og havde karakter af en automatisk sanktion, naar en forfalden forpligtelse ikke rettidigt kunne opfyldes.
133. Denne synsmaade har imidlertid ° selv om den i visse tilfaelde kan ramme rigtigt (94) ° vist sig uegnet i personalesager. Her har det meget tidligt vaeret noedvendigt at tilkende morarenter som en erstatningsydelse, naar den forsinkede opfyldelse af forfaldne krav grunder sig paa en tjenstlig fejl. En saadan forsinkelse skyldes nemlig i praksis normalt en tvist om fortolkning af vedtaegten. Domstolen har derfor i saadanne tilfaelde fundet en "morarente"-mekanisme, der omfatter rente med en fast sats, som egnet (95). Krav paa disse renter beror i en saadan situation ikke paa, at man har sat sig ud over, at der er tale om forfaldne renter; den egentlige begrundelse er, at der foreligger en forkert fortolkning af vedtaegten (96), og foelgelig en tjenstlig fejl, selv om der dermed kun er tale om en fortolkningsfejl som naevnt (97).
134. Med denne baggrund maa man erindre sig, at det for en kreditor for en pengefordring ikke goer nogen forskel i oekonomisk henseende, om debitor udsaetter betalingen ud over det tidspunkt, hvor gaelden er fastlagt eller kan fastlaegges, eller om denne forsinkelse og foelgelig denne tjenstlige fejl maa placeres i en tidligere fase, nemlig den, hvori det fastlaegges, hvilket beloeb der skyldes (eller hvilke kriterier, det skal fastlaegges efter) (98).
135. Jeg finder det heller ikke berettiget at goere forskel mellem disse to tilfaelde for saa vidt angaar debitors interesser. Naar hovedstolen som i et tilfaelde som det foreliggende ikke kan fastlaegges foer forordningens vedtagelse, er dette ensbetydende med, at den kompetente institution har et skoen. Dette synspunkt er imidlertid ikke afgoerende, idet dette skoen ikke paavirkes af den omstaendighed, at der tilkendes morarenter (fordi proceduren er forsinket). Man kan nemlig ikke i almindelighed goere gaeldende, at skoennet burde vaere udoevet paa en anden maade, saafremt proceduren var blevet afviklet hurtigere. Saaledes ses det ikke ved en anvendelse af denne argumentation paa det foreliggende tilfaelde, hvorledes indholdet af Kommissionens forslag havde kunnet paavirkes, saafremt den havde gennemfoert raekken af samraadsmoeder hurtigere. Og Raadet ville heller ikke have aendret holdning til disse forslag, saafremt de var blevet forelagt tidligere.
136. Man kan derfor for saadanne tilfaelde af forsinkelse gaa ud fra en formodning om, at hvis institutionen var skredet hurtigere til vaerks, ville den have truffet sin skoensmaessige afgoerelse paa samme maade paa et tidligere tidspunkt (99).
137. Foer jeg gaar i gang med at analysere Ammann-dommen, vil jeg gerne fremhaeve, at dette udgangspunkt er udgangspunktet i et stort antal domme.
138. Den foerste domshenvisning maa bestemt vaere den tidligere naevnte Roumengous Carpentier-dom (100) af 15. januar 1985 (101), hvori Domstolen kritiserede "den overdrevne langsommelighed, hvormed faellesskabsinstitutionerne har udfoert deres opgaver". Naervaerende sag, der vedroerer en alt for langsom gennemfoerelse i Kommissionen af proceduren, kan ganske vist ikke helt sammenlignes med denne sag, hvori Kommissionen ved at give anledning til og acceptere en retsstridig situation forsinkede (102) fastsaettelsen af tjenestemaendenes tilgodehavender. Alligevel viser denne dom, at selv tildragelser, der har forsinket fastsaettelsen af tilgodehavender, skal tages i betragtning som grundlag for udbetaling af morarenter.
139. Det synspunkt, jeg her har gjort mig til talsmand for, genfindes desuden i en hel raekke domme (103) om fastlaeggelsen af invaliditetsgrad, hvilken fastlaeggelse bestemt maa traeffes paa grundlag af et skoen. I Leonardini-dommen fastslog Domstolen saaledes, "at Kommissionens optraeden i den foreliggende sag ikke opfylder kravene i den ovenfor anfoerte artikel 73, og at den har forsinket afviklingen af den paagaeldende sags behandling" (104). Domstolen tilkendte derfor "morarenter" (paa 8% p.a.) med virkning fra den dato, hvor sagen burde have vaeret afgjort. Sagen B. mod Kommissionen (105) er ogsaa af saerlig interesse i denne sammenhaeng. Det fremgaar af denne klart formulerede dom, at Domstolen ligestiller forsinkelse med fastsaettelse af invaliditetsgrad med en forsinkelse med betaling af beloeb, der er forfaldet til betaling efter denne fastsaettelse (106).
140. Domstolen har anlagt den samme synsmaade i Williams-sagen (107). Ansaettelsesmyndigheden havde i denne sag undladt at indplacere sagsoegeren i overensstemmelse med visse kriterier, som den selv havde fastlagt (efter at have ansat sagsoegeren). Domstolen paalagde ansaettelsesmyndigheden ikke blot "at aendre sagsoegerens loentrin ... herunder at overholde de kriterier, der fremgaar af dens beslutning" (108), men ogsaa "at udbetale de loenforskelle, der fremkommer ved denne aendring, med rente 6% fra de respektive forfaldsdage" (109).
141. Hermed er jeg naaet til Ammann-dommen.
142. I denne dom havde Domstolen, efter at tjenestemaendene havde gjort gaeldende, at de i henhold til vedtaegtens artikel 65 udstedte tilpasningsforanstaltninger var blevet vedtaget "med en betydelig forsinkelse i forhold til de saedvanlige tidsrammer" (110), fastslaaet, at "der under alle omstaendigheder kun skal betales morarenter, dersom hovedstolen lyder paa et bestemt beloeb, eller beloebet i det mindste kan bestemmes paa grundlag af objektivt fastlagte kriterier" (111).
143. Det fremgaar imidlertid af praemis 22 i denne dom, at Domstolen ikke ansaa denne regel for absolut. I naevnte praemis tog Domstolen nemlig stilling til den situation, der forelaa, efter at der var blevet afsagt en dom om annullation af en tidligere retsstridig tilpasningsforordning:
"Det spoergsmaal kunne i oevrigt rejses, om der kunne kraeves morarenter, saafremt selve den beloebsmaessige fastsaettelse af loentilgodehavendet var sket med en undskyldelig forsinkelse. I den foreliggende sag vedtog Raadet imidlertid tilstraekkeligt hurtigt forordning nr. ... med henblik paa at opfylde Domstolens foernaevnte dom ...".
144. Domstolen forklarede imidlertid ikke, hvorfor der ikke var grund til at tage stilling til forsinkelsesspoergsmaalet for saa vidt angaar tiden forud for annullationsdommen. Forsinkelsen beroede naesten udelukkende paa, at indholdet af Raadets forordning, selv om denne blev hurtigt vedtaget, i foerste omgang var retsstridigt. Domstolen har muligvis deri set et problem vedroerende ansvar paa grundlag af almengyldige retsakter (112), der ikke laengere forelaa efter annullationsdommens afsigelse. Disse traek genfindes i naervaerende sag kun for tidsrummet efter vedtagelsen af den retsstridige forordning nr. 3619/86; men den appellerede dom skal allerede af denne grund ophaeves paa grund af manglende begrundelse (113). For tiden fra begyndelsen af 1984 til udgangen af 1985 er der klart tale om en forsinkelse, der maa tilregnes sagsoegte, Kommissionen, som en "overdreven langsommelighed" for at benytte Domstolens udtryksmaade i Roumengous Carpentier-dommen.
145. Jeg kan ikke tilslutte mig tjenestemaendenes synspunkt, for saa vidt som de forsoeger at forklare Ammann-dommen dermed, at den tid, der i denne sag var hengaaet mellem den fra den for tilpasningen afgoerende dato og vedtagelsen af foranstaltningen (henholdsvis opgoerelsen og udbetalingen af de omtvistede beloeb), var forholdsvis kort. For om der skal betales renter afhaenger nemlig principielt alene af, at der har vaeret tale om en ugrundet forsinkelse med vedtagelsen af tilpasningsforanstaltningen. Denne "forsinkelse" indtraeder under alle omstaendigheder foerst paa et tidspunkt efter referencedatoen. Paa den anden side er varigheden af den ugrundede forsinkelse kun et kriterium, der faar betydning for rentekravets stoerrelse, ikke for dets princip.
146. Resultatet bliver i alt fald efter min mening, at Ammann-dommen ikke er til hinder for en saadan loesning.
147. Heller ikke de overvejelser, ud fra hvilke et krav paa erstatning for det statistisk beregnede koebekraftstab maa afvises (114), laegger sig i vejen for tilkendelsen af morarenter.
148. Tilkendelse af morarenter er en form for skadesloesholdelse, der til forskel fra erstatning for koebekraftstabet ikke betyder, at Faellesskabets doemmende myndigheder griber ind paa Raadets og Kommissionens kompetenceomraade eller i de procedurer, der afvikles inden for disse to institutioner. Tilkendelse af morarenter er et middel, der har udviklet sig i retspraksis efter en vis usikkerhed i begyndelsen (115) som et typisk retsligt middel. Med den rentesats, der anvendes, siges der intet om, at der er tale om en systematisk tilpasning (der paahviler de naevnte institutioner) til koebekraftens udvikling, men den er udtryk for en udligning med et fast beloeb, der ikke specielt tager sigte paa den ene eller den anden form for skade (navnlig: koebekraftstab og tab af investeringsmuligheder). I faellesskabsretten omfatter tilkendelse af renter af denne art ogsaa et sanktionselement (116): Paa den ene side skal kreditor ikke bevise, at der foreligger en skade, og paa den anden side kan forsinkelsens laengde paavirke rentesatsen (117).
149. III. Af det anfoerte foelger i det hele, at tjenestemaendene til forskel fra, hvad der er resultatet efter den appellerede dom, har krav paa tilkendelse af morarenter i alt fald for tiden fra den 1. januar 1984 til den 31. december 1985 som foelge af den forsinkelse, hvormed forordning nr. 3294/88 blev vedtaget.
Afsluttende bemaerkninger
150. Den appellerede dom skal derfor, efter de henholdsvis af appellanten og tjenestemaendene anfoerte grunde, der har maattet anerkendes, ophaeves.
151. For saa vidt angaar anden og tredje del af det andet anbringende (118) maa Retten endnu engang tage stilling til spoergsmaalet om ansvar for tidsrummet fra 1986. Desuden maa der i det omfang, tjenestemaendene i henhold til kontraappellen maa tilkendes morarenter, desuden fastsaettes en passende rentesats. Det tilkommer Retten af fastsaette denne sats. Naervaerende sag maa derfor hjemvises til Retten i Foerste Instans, jf. artikel 54 i protokollen vedroerende statutten for EOEF-Domstolen.
152. Herefter skal afgoerelsen vedroerende fordelingen af sagens omkostninger udsaettes, jf. procesreglementets artikel 122.
C ° Forslag til afgoerelse
153. Af alle de anfoerte grunde foreslaar jeg Domstolen
° at ophaeve den appellerede dom i de forenede sager T-17/89, T-21/89 og T-25/89
° at hjemvise sagen til Retten i Foerste Instans
° at udsaette afgoerelsen vedroerende sagens omkostninger.
(*) Originalsprog: tysk.
(1) ° Sml. I, s. 293.
(2) ° De omhandlede sager blev oprindeligt anlagt ved Domstolen, der efter den skriftlige forhandling ved kendelse af 15.11.1989 henviste dem til Retten. Der henvises for saa vidt angaar enkeltheder vedroerende sagernes behandling til praemis 1 samt praemis 12-18 i den appellerede dom.
(3) ° Raadets forordning af 24.10.1988 om korrigering af de justeringskoefficienter, der anvendes paa vederlag og pensioner til De Europaeiske Faellesskabers tjenestemaend og oevrige ansatte i Danmark, Tyskland, Graekenland, Frankrig, Irland, Italien, Nederlandene og Det Forenede Kongerige (EFT L 293 af 27.10.1988, s. 1).
(4) ° Dom af 28.6.1988, sag 7/87, Kommissionen mod Raadet, Sml. s. 3401.
(5) ° Raadets forordning af 26.11.1986 om korrigering af de justeringskoefficienter, der anvendes paa vederlag og pensioner til De Europaeiske Faellesskabers tjenestemaend og oevrige ansatte i Danmark, Tyskland, Graekenland, Frankrig, Irland, Italien, Nederlandene og Det Forenede Kongerige (EFT L 336 af 29.11.1986, s. 1).
(6) ° Praemis 19 i den appellerede dom.
(7) ° Praemis 23, 24 og 25 i den appellerede dom.
(8) ° Praemis 26 i den appellerede dom.
(9) ° Jf. praemis 29, 30 og 31 i den appellerede dom.
(10) ° Praemis 32 og 33 i den appellerede dom; hermed henvises der til praemis 25 i dommen i sag 7/87.
(11) ° Jf. ovenfor i punkt 2.
(12) ° Praemis 39 i den appellerede dom.
(13) ° Praemis 36 i den appellerede dom.
(14) ° Praemis 39 i den appellerede dom.
(15) ° Praemis 38 i den appellerede dom; denne udtalelse i dommen skyldes, at Kommissionens endelige forslag vedroerende den af Raadet vedtagne forordning allerede i slutningen af 1985 var til raadighed, og at baade forordning nr. 3916/86 og forordning nr. 3294/88 byggede paa dette forslag.
(16) ° Praemis 39 i den appellerede dom.
(17) ° Jf. ovenfor, punkt 12 og 13.
(18) ° Punkt 31 i appelskriftet, s. 26 ff.
(19) ° Punkt 33, 34 og 35 i appelskriftet, s. 27 ff.
(20) ° Jf. EOEF-traktatens artikel 168 A samt artikel 51 i protokollen vedroerende statutten for EOEF-Domstolen samt de tilsvarende bestemmelser vedroerende de to andre Faellesskaber.
(21) ° Jf. dom af 1.10.1991, sag C-238/90 P, Vidranyi mod Kommissionen, Sml. I, s. 4339, praemis 12.
(22) ° Jf. den foregaaende note, dommens praemis 29.
(23) ° Punkt 35 i appelskriftet, s. 28.
(24) ° Jf. dom af 7.4.1965, sag 28/64, Mueller mod Raadet for EOEF og Raadet for EKSF, Sml. s. 49; org. ref.: Rec. s. 307, jf. s. 321, og af 10.6.1987, sag 307/85, Gavanas mod OESU og Raadet, Sml. s. 2435, praemis 7.
(25) ° Jf. dom af 30.9.1986, sag 264/83, Delhez mod Kommissionen, Sml. s. 2749, praemis 16.
(26) ° Domstolen er i sin praksis vedroerende EOEF-traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2, gaaet saa vidt som til at fastslaa, at soegsmaal mod Faellesskabet, som stoettes paa foranstaltninger, der er truffet af nationale myndigheder, skal afvises. Jf. dom af 7.7.1987, forenede sager 89/86 og 91/86, L' étoile commerciale og CNTA mod Kommissionen, Sml. s. 3005, praemis 17-21.
(27) ° Praemis 36 og 37 i den appellerede dom.
(28) ° Jf. den i note 4 citerede dom, praemis 11, 12 og 13, praemis 15-22 samt praemis 23-27.
(29) ° Jf. dom af 13.11.1973, forenede sager 63/72-69/72, Werhahn mod Raadet, Sml. s. 1229, praemis 7.
(30) ° Jf. dom af 22.10.1975, sag 9/75, Meyer-Burckhardt mod Kommissionen, Sml. s. 1171.
(31) ° Jf. den foregaaende note.
(32) ° Praemis 7 i naevnte dom.
(33) ° Sagsoegeren i naevnte sag, der var forhenvaerende national tjenestemand og forhenvaerende tjenestemand i Kommissionen, havde for Domstolen rejst krav om erstatning med den begrundelse, at Kommissionen ikke havde imoedekommet hans anmodning om indledning af den i traktatens artikel 169 omhandlede procedure over for en medlemsstat. I den paagaeldende medlemsstat fandtes pensionssammenlaegningsregler, der foerte til en begraensning af sagsoegerens pensionsrettigheder efter faellesskabsrettens bestemmelser. Domstolen naaede til det resultat, at sagen henhoerte under vedtaegtens artikel 90 og 91, idet sagsoegeren havde fulgt den i disse bestemmelser fastlagte procedure og gjort gaeldende, at der forelaa en tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 24 om institutionernes pligt til at beskytte deres ansatte (praemis 8 i Meyer-Burckhardt-dommen).
I den foreliggende sag har Retten ogsaa lagt en vid fortolkning af EOEF-traktatens artikel 179 til grund. Udarbejdelsen af det forslag fra Kommissionen, som foerte til den i den appellerede doms praemis 39 konstaterede forsinkelse, henhoerer under den i artikel 64 i vedtaegten fastlagte retsfastsaettelsesprocedure. Det bemaerkes, at det saedvanligvis er de almindelige regler om skadeserstatning, der gaelder for Kommissionen, ogsaa naar den handler som institution med forslagsbefoejelse (jf. Werhahn-dommen (note 29), praemis 8). Spoergsmaalet om, hvorvidt der i naervaerende sag bestaar en tilstraekkelig sammenhaeng med tjenestemandens ansaettelsesforhold, kraever imidlertid ingen uddybning, idet ingen af appelsagens parter har beskaeftiget sig med det.
(34) ° Sag 158/79, Sml. s. 39. Jf. endvidere de parallelle domme af samme dato: forenede sager 532/79, 534/79, 567/79, 600/79, 618/79, 660/79 og 543/79, Amesz mod Kommissionen, Sml. s. 57, og sag 737/79, Battaglia mod Kommissionen, Sml. s. 71.
(35) ° Praemis 10 i den appellerede dom.
(36) ° Forordning nr. 3087/78 (EFT L 369, s. 10).
(37) ° Jf. dom af 15.12.1982, sag 158/79, Roumengous Carpentier mod Kommissionen, Sml. s. 4379, praemis 6 samt praemis 25, 26 og 27.
(38) ° Domstolens kendelse af 26.9.1984, sag 175/83, Culmsee mod OESU og Raadet, Sml. s. 3321.
(39) ° Dom af 4.7.1985, sag 175/83, Culmsee mod OESU, Sml. s. 2149.
(40) ° Disse afgoerelser tilhoerer en gruppe af parallelle sager: jf. domme af 4.7.1985, sag 174/83, Ammann m.fl. mod Raadet, Sml. s. 2133, sag 176/83, Allo mod Kommissionen, Sml. s. 2155, sag 233/83, Agostini mod Kommissionen, Sml. s. 2171, sag 247/83, Ambrosetti mod Kommissionen, Sml. s. 2171, og sag 264/83, Delhez mod Kommissionen, Sml. s. 2179.
Til forskel fra, hvad der var tilfaeldet i Culmsee-sagen, havde sagsoegerne i de sidstnaevnte sager dog kun sagsoegt den institution, de var ansat ved.
(41) ° Jf. sagsoegernes argumentation, der er gengivet i praemis 12 og 13 i dom af 3.9.1986 i sag 175/83, Culmsee mod Det OEkonomiske og Sociale Udvalg, Sml. s. 2667.
(42) ° Jf. praemis 17 i dommen af 30.9.1986 (foregaaende note).
(43) ° Jf. dom af 17.12.1992, sag C-68/91 P, Moritz mod Kommissionen, Sml. I, s. 6849, praemis 24, 25 og 26.
(44) ° Punkt 39 og 40 i appelskriftet, s. 29.
(45) ° Punkt 41-50 i appelskriftet, s. 30-32.
(46) ° Punkt 54 i appelskriftet, s. 32.
(47) ° Jf. ovenfor, punkt 61.
(48) ° Jf. praemis 35 i den appellerede dom.
(49) ° Dom af 30.9.1986, sag 264/83, Delhez mod Kommissionen, Sml. s. 2749, praemis 16.
(50) ° Jf. paa linje hermed generaladvokat Gordon Slynn' s forslag til afgoerelse af 26.6.1986 i de forenede sager 169/83 og 136/84, Leussink mod Kommissionen, Sml. s. 2812, jf. s. 2814.
(51) ° Saaledes allerede i dom af 28.5.1970, forenede sager 19/69, 20/69, 25/69 og 30/69, Richez-Parise m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1970, s. 59, org. ref.: Rec. s. 325.
(52) ° Hvorledes forholdet er mellem indholdet af ordet ulovlighed og tjenstlig fejl, er der endnu ikke blevet givet nogen udtoemmende redegoerelse for. I et stort antal indlaeg i teorien er det blevet gjort gaeldende, at en eventuel ulovlighed, saaledes som dette ord maa forstaas paa baggrund af EOEF-traktatens artikel 215, samtidig er udtryk for, at der foreligger en tjenstlig fejl (jf. henvisningerne hos Huglo, Juris Classeur, Europe, fascicule 370, punkt 21).
Jf. fremdeles dom af 16.12.1987, sag 111/86, Delauche mod Kommissionen, Sml. s. 5345, praemis 30, hvori Domstolen vedroerende personalesager har fastslaaet, at for at Faellesskaberne kan ifalde ansvar, skal de handlinger, institutionen kritiseres for at have begaaet, vaere ulovlige . Jf. paa samme omraade dom af 11.7.1980, sag 137/79, Kohll mod Kommissionen, Sml. s. 2601, praemis 16, hvori Domstolen (fremdeles i en personalesag) henviser til EOEF-traktatens artikel 215.
I naervaerende sag foretraekker jeg udtrykket tjenstlig fejl, idet den af Retten konstaterede overtraedelse vedroerer en uskreven regel, som desuden maa anvendes under hensyntagen til de saerlige omstaendigheder i hver enkelt sag: jf. praemis 36 og 37 i den appellerede dom.
(53) ° Dom af 8.10.1986, forenede sager 169/83 og 136/84, Leussink mod Kommissionen, Sml. s. 2801.
(54) ° Jf. overskriften til praemis 10 samt ordene i praemis 13 i naevnte dom.
(55) ° Jf. dommens praemis 22.
(56) ° Det er velkendt, at faellesskabsretten som delvist retssystem ogsaa paa andre omraader maa suppleres med almindelige retsgrundsaetninger, der bygger paa medlemsstaternes retssystemer: vedroerende grundrettighederne, jf. eksempelvis dom af 14.5.1974, sag 14/73, Nold mod Kommissionen, Sml. s. 491, praemis 13.
(57) ° Paa EKSF-traktatens omraade er sammenhaengen blevet taget i betragtning i to nyere domme: af 30.1.1992, forenede sager C-363/88 og C-364/88, Finsider m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 359, praemis 24, og af 18.5.1993, sag C-220/91 P, Kommissionen mod Stahlwerke Peine/Salzgitter, Sml. I, s. 2393, praemis 29.
(58) ° Jf. som den nyeste dom vedroerende dette spoergsmaal dom af 19.5.1992, forenede sager C-104/89 og C-37/90, Mulder m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. I, s. 3061, praemis 12.
Vedroerende det af Domstolen anvendte kriterium, jf. i almindelighed Joliet: Le droit institutionnel des Communautés européennes, Le contentieux, Liège 1981, s. 269-271; Rideau/Charrier: Code de procédures européennes, Paris 1990, s. 189.
(59) ° Kommissionen har ikke betvivlet, at der i betragtning af den dato, dens forslag blev fremsat paa, forelaa en tjenstlig fejl, der kan medfoere, at der bliver tale om ansvar for den.
(60) ° Generaladvokat Mancini gaar ligesom dommer Biancarelli som fungerende generaladvokat ud herfra i deres forslag til afgoerelse af 11.12.1984 i henholdsvis sag 158/79, Roumengous Carpentier mod Kommissionen, Sml. 1985, s. 39, jf. s. 42, og forslag til afgoerelse af 30.6.1991 i sag T-120/89, Stahlwerke Peine/Salzgitter mod Kommissionen, Sml. II, s. 279, jf. s. 364.
(61) ° Jf. dom af 10.7.1969, sag 9/69, Sayag mod Leduc, Sml. 1969, s. 89; org. ref.: Rec. s. 329, praemis 5-11, samt generaladvokat Gand' s forslag til afgoerelse af 1.7.1969 i denne sag, loc. cit.; org. ref.: Rec. s. 338, jf. s. 341.
(62) ° Dom af 6.10.1982, sag 59/81, Kommissionen mod Raadet, Sml. s. 3329, af 15.12.1982, sag 158/79, Roumengous Carpentier mod Kommissionen, Sml. s. 4379, af 28.6.1988, sag 7/87, Kommissionen mod Raadet, Sml. s. 3401, og af 23.1.1992, sag C-301/90, Kommissionen mod Raadet, Sml. I, s. 221.
(63) ° Jf. saaledes dom af 31.5.1979, sag 156/78, Newth mod Kommissionen, Sml. s. 1941, og af 13.2.1980, sag 256/78, Misenta mod Kommissionen, Sml. s. 219.
(64) ° Jf. eksempelvis dom af 21.5.1981, sag 156/80, Morbelli mod Kommissionen, Sml. s. 1357, praemis 34. Jf. endvidere Rettens dom af 28.2.1992, sag T-8/90, Colmant mod Kommissionen, Sml. II, s. 469.
(65) ° Jf. Roumengous Carpentier-dommen af 15.12.1982 (note 37).
(66) ° Forenede sager 64/76 og 113/76, 167/78 og 239/78, 27/79, 28/79 og 45/79, Dumortier m.fl. mod Raadet, Sml. s. 1733.
(67) ° Dom af 4.10.1979, for saa vidt angaar sagsnumre og parter som anfoert ovenfor, Sml. s. 3091.
(68) ° Jf. generaladvokat Van Gerven' s forslag til afgoerelse af 26.1.1993 i sag C-271/91, Marshall, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, punkt 23, samt generaladvokat Tesauro' s forslag til afgoerelse af 16.9.1993 i sag 308/87, Grifoni mod EKSF, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, punkt 22 og 24.
(69) ° Punkt 7 i appelskriftet, s. 18.
(70) ° Jf. praemis 35 i den appellerede dom.
(71) ° S. 17, punkt 4, 5 og 6 samt punkt 22 i appelskriftet.
(72) ° Punkt 2 i appelskriftet, s. 16.
(73) ° Punkt 10 i appelskriftet, s. 18.
(74) ° S. 2 i Kommissionens replik; fremhaevelsen er min.
(75) ° Jf. ovenfor i punkt 100.
(76) ° Jf. ovenfor i punkt 97.
(77) ° Praemis 23, 24 og 25 i den appellerede dom.
(78) ° Jf. ovenfor i punkt 97.
(79) ° ... [skulle] retsgrundlaget for den femaarlige tilpasning have vaeret tilvejebragt senest i 1986, idet Raadet paa dette tidspunkt var i besiddelse af alle de oplysninger, der kraevedes for at vedtage en forordning i overensstemmelse med vedtaegtens krav .
(80) ° Med udgangspunkt i min opfattelse skulle jeg ikke tage stilling til formaliteten for saa vidt angaar det foerste anbringende, som tjenestemaendene ogsaa har paastaaet afvist, idet tvistens afgoerelse ikke afhaenger heraf (jf. punkt 102).
(81) ° Dom af 8.4.1992, sag C-346/90 P, F. mod Kommissionen, Sml. I, s. 2691.
(82) ° Praemis 29 i den appellerede dom.
(83) ° Praemis 36 i den appellerede dom.
(84) ° Jf. ovenfor i punkt 57-96.
(85) ° Dom af 30.9.1986, sag 174/83, Ammann m.fl. mod Raadet, Sml. s. 2647.
(86) ° Dom af 15.7.1960, forenede sager 27/59 og 39/59, Campolongo mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 193; org. ref.: Rec. s. 797, jf. navnlig s. 826 ff.
(87) ° Jf. eksempelvis dom af 16.3.1978, sag 115/76, Leonardini mod Kommissionen, Sml. s. 735, og af 2.7.1981, sag 185/80, Garganese mod Kommissionen, Sml. s. 1785, praemis 19, 20 og 21.
(88) ° Jf. dom af 19.3.1964, sag 11/63, Lepape mod Den Hoeje Myndighed, Sml. 1954-1964, s. 461, org. ref.: Rec. s. 120, jf. navnlig s. 145 og s. 151.
(89) ° Jf. i tjenestemandssager f.eks. dom af 17.12.1987, sag 21/86, Samara mod Kommissionen, Sml. s. 804; i sager om erstatning i almindelighed, jf. dom af 19.5.1992 i Mulder-sagen (se ovenfor i note 58).
(90) ° Praemis 20 i den appellerede dom.
(91) ° Praemis 21 i den appellerede dom.
(92) ° Jf. desuden for saa vidt angaar artikel 65 Ammann-dommen og de samme dag afgjorte parallelle sager (se note 85).
(93) ° Jf. note 86.
(94) ° Jf. eksempelvis de morarenter, som Domstolen fastsatte i Berti-sagen for tiden efter den endelige dom, ved hvilken den havde truffet afgoerelse vedroerende det erstatningskrav, sagsoegeren havde (dom af 14.2.1985, sag 131/81, Berti mod Kommissionen, Sml. s. 645). Disse renter kan sammenlignes med de renter, som Domstolen fastsatte i erstatningssagerne paa den faelles landbrugspolitiks omraade: foerst i de saakaldte Quellmehl- og Majsgrits-domme af 4.10.1979 (jf. note 67 og de parallelle domme af samme dato) og sidst i Mulder-sagen (note 58).
(95) ° Jf. eksempelvis dom af 13.7.1978, sag 114/77, Jacquemart mod Kommissionen, Sml. s. 1697, af 16.10.1980, forenede sager 63/79 og 64/79, Boizard mod Kommissionen, Sml. s. 2975, af 5.2.1981, sag 40/79, P. mod Kommissionen, Sml. s. 361, og af 18.3.1982, sag 103/81, Chaumont-Barthel mod Parlamentet, Sml. s. 1003.
(96) ° Jf. dom af 13.10.1977, sag 106/76, Gelders-Deboeck mod Kommissionen, Sml. s. 1623, praemis 25-30.
(97) ° Jf. dom af 27.4.1989, sag 272/81, Fedeli mod Parlamentet, Sml. s. 973 (summarisk offentliggoerelse, jf. praemis 15 og 16 i den uforkortede dom). Domstolen synes senest i denne dom at have opgivet kravet om, at der skal vaere tale om en grov fortolkningsfejl, jf. Gelders-dommen (se den foregaaende note).
(98) ° Jf. ovenfor i punkt 92.
(99) ° Vedroerende forsinkelsen i Raadet, jf. ovenfor i punkt 28 og 54 og i det foelgende i punkt 144.
(100) ° Note 34; jf. desuden de parallelle domme af samme dato.
(101) ° Praemis 11.
(102) ° Jf. ovenfor i punkt 45.
(103) ° Dom af 26.2.1976, sag 101/74, Kurrer mod Raadet, Sml. s. 259, af 16.3.1978, sag 115/76, Leonardini mod Kommissionen, Sml. s. 735, af 2.10.1979, sag 152/77, B. mod Kommissionen, Sml. s. 2819, af 21.5.1981, sag 156/80, Morbelli mod Kommissionen, Sml. s. 1357, og af 14.7.1981, sag 186/80, Suss mod Kommissionen, Sml. s. 2041.
(104) ° Jf. Leonardini-dommen, foregaaende note, praemis 12.
(105) ° Note 103.
(106) ° Jf. praemis 20 og 21 i naevnte dom.
(107) ° Dom af 6.10.1982, sag 9/81, Williams mod Revisionsretten, Sml. s. 3301.
(108) ° Nr. 1 i domskonklusionen.
(109) ° Nr. 2 i domskonklusionen, min fremhaevelse.
(110) ° Praemis 17 i dommen.
(111) ° Praemis 19 i dommen.
(112) ° Jf. ovenfor i punkt 72.
(113) ° Jf. ovenfor i punkt 28-54.
(114) ° Jf. ovenfor i punkt 77-94.
(115) ° Jf. ovenfor i punkt 124.
(116) ° Generaladvokat Mancini' s forslag til afgoerelse af 31.1.1985 i Ammann-sagen (Sml. s. 2133, jf. navnlig s. 2140).
(117) ° Jf. Leonardini-dommen (note 103), praemis 37.
(118) ° Jf. ovenfor i punkt 20-55.