62012CC0137
JULIANE KOKOTT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2013. június 27. (
1
)
C‑137/12. sz. ügy
Európai Bizottság
kontra
az Európai Unió Tanácsa
„Megsemmisítés iránti kereset — 2011/853/EU tanácsi határozat — A feltételes hozzáférésen alapuló vagy abból álló szolgáltatások jogi védelméről szóló európai egyezmény — Megfelelő jogalap megválasztása — Közös kereskedelempolitika (az EUMSZ 207. cikk (4) bekezdése) — Belső piac (EUMSZ 114. cikk) — Az Unió kizárólagos külső hatásköre (az EUMSZ 2. cikk (1) bekezdése, valamint az EUMSZ 3. cikk (1) és (2) bekezdése)”
I – Bevezetés
1.
A kérdés, hogy a külső tevékenységek területén meddig terjed az uniós szervek hatásköre, nem csupán számottevő gyakorlati jelentőséggel bír, de alkotmányjogi jelentőségű is. (
2
) Ezért nem meglepő, hogy e problémakör gyakran szolgáltat okot jogvitára.
2.
A jelen ügyben a Bíróságnak arról kell döntenie, hogy az Európai Uniónak a bizonyos audiovizuális szolgáltatásokat és az információs társadalomhoz fűződő szolgáltatásokat nyújtó felek védelmére irányuló nemzetközi jogi egyezményt közös kereskedelempolitikája keretében vagy a belső piacra vonatkozó politikái részeként kell megkötnie. Ennek során megfelelően el kell határolni egymástól az EUMSZ 207. cikk és az EUMSZ 114. cikk alkalmazási körét. Ezenkívül arról is határozni kell, hogy az Unió ezen egyezmény megkötésére vonatkozó hatásköre az EUMSZ 3. cikkel összefüggésben értelmezett EUMSZ 2. cikk (1) bekezdése értelmében kizárólagos jellegű‑e, vagyis az Unió jogosult‑e az egyezményt egyedül megkötni, vagy csak a tagállamok oldalán, vegyes egyezményként.
3.
Ezek a kérdések a feltételes hozzáférésen alapuló vagy abból álló szolgáltatások jogi védelméről szóló európai egyezmény (
3
) (a továbbiakban: egyezmény) kapcsán merülnek fel, amelynek célja, hogy hozzájáruljon azon audiovizuális szolgáltatások és információs társadalomhoz fűződő szolgáltatások jogosulatlan hozzáféréssel szembeni védelméhez, amelyeket díjfizetés ellenében nyújtanak, és amelyek feltételes hozzáférésen alapulnak (így például a fizetős csatornák kódolt televíziós műsorai).
4.
Ezen egyezmény aláírását a Tanács a 2011/853/EU határozattal (
4
) (a továbbiakban: megtámadott határozat) hagyta jóvá. Míg a Bizottság azt az álláspontot képviseli, hogy az egyezményt az Uniónak az EUMSZ 207. cikk alapján és kizárólagos hatáskörben kellett volna megkötnie, a Tanács az EUMSZ 114. cikkre támaszkodott, (
5
) és abból indult ki, hogy egyezményt az Unió és tagállamai által aláírandó vegyes egyezményként kell kezelni. (
6
)
5.
Az, hogy az említettek közül melyik álláspontot kell előnyben részesíteni, nem utolsósorban attól függ, hogy a vitás egyezmény és a 98/84/EK irányelv (
7
) (a továbbiakban: irányelv), amely a feltételes hozzáférésen alapuló vagy abból álló szolgáltatások jogi védelmére vonatkozó belső uniós jogi rendelkezéseket tartalmazza, fedi‑e egymást, és ha igen, mennyiben.
6.
A Bíróság jelen ügyben hozandó ítélete iránymutató jellegű lesz az Unió és tagállamai külső hatásköreinek a Lisszaboni Szerződés hatálybalépését követő elhatárolása szempontjából. Ezen túlmenően fontos hozzájárulást jelenthet az „ERTA‑elv” (
8
) továbbfejlesztéséhez a jelenlegi EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése és az EUMSZ 216. cikk (1) bekezdése keretében.
II – Jogi háttér
7.
Az EUM‑Szerződés első részének („Alapelvek”) I. címében („Az Unió hatásköreinek típusai és területei”) található az EUMSZ 3. cikk, amely kivonatosan a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az Unió kizárólagos hatáskörrel rendelkezik a következő területeken:
[…]
e)
közös kereskedelempolitika.
(2)   Az Unió szintén kizárólagos hatáskörrel rendelkezik nemzetközi megállapodás megkötésére, ha annak megkötését valamely uniós jogalkotási aktus írja elő, vagy ha az hatásköreinek belső gyakorlásához szükséges, illetve annyiban, amennyiben az a közös szabályokat érintheti, vagy azok alkalmazási körét megváltoztathatja.”
8.
Az EUM‑Szerződés harmadik részének („Az Unió belső politikái és tevékenységei”) I. címében („Belső piac”) szerepel bevezető rendelkezésként a 26. cikk, amelynek (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az Unió a Szerződések vonatkozó rendelkezéseinek megfelelően meghozza a belső piac létrehozásához, illetve működésének biztosításához szükséges intézkedéseket.”
9.
Szintén az EUM‑Szerződés harmadik részében, a VII. cím 3. fejezetében, a „Jogszabályok közelítése” cím alatt található az EUMSZ 114. cikk (korábban az EK‑Szerződés 100a. cikke), amelynek (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ha a Szerződések másként nem rendelkeznek, a 26. cikkben meghatározott célkitűzések megvalósítására a következő rendelkezéseket kell alkalmazni. Az Európai Parlament és a Tanács rendes jogalkotási eljárás keretében és a Gazdasági és Szociális Bizottsággal folytatott konzultációt követően elfogadja azokat a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek közelítésére vonatkozó intézkedéseket, amelyek tárgya a belső piac megteremtése és működése.”
10.
Végül utalni kell még az EUMSZ 216. cikk (1) bekezdésére, amely az EUM‑Szerződés ötödik részének („Az Unió külső tevékenysége”) V. címe („Nemzetközi megállapodások”) alatt található, és a következőképpen rendelkezik:
„Az Unió megállapodást köthet egy vagy több harmadik országgal vagy nemzetközi szervezettel, ha a Szerződések ilyen megállapodás megkötését írják elő, ha az a Szerződésekben meghatározott célkitűzések elérése érdekében szükséges, ha valamely kötelező erejű jogi aktus ilyen értelmű rendelkezést tartalmaz, vagy ha az a közös szabályokat érintheti, illetve azok alkalmazási körét megváltoztathatja.”
III – A jogvita háttere
11.
A „feltételes hozzáférésen alapuló szolgáltatások” esetében, amelyek védelme a jelen ügy tárgyát képezi, lényegében olyan televíziós és rádiós műsorszolgáltatásról és az információs társadalomhoz fűződő szolgáltatásokról van szó, amelyek nem ingyenesen letölthetők vagy foghatók. E szolgáltatások jogosulatlan hozzáféréssel szembeni védelme érdekében „feltételes hozzáférést” lehetővé tevő műszaki intézkedéseket és/vagy lebonyolítást alkalmaznak, például a műsorok kódolása és a műsorok vételéhez díjköteles dekóderek vagy jelszavak rendelkezésre bocsátása útján.
12.
A feltételes hozzáférésen alapuló vagy abból álló szolgáltatások jogi védelméről szóló európai egyezmény olyan nemzetközi jogi egyezmény, amely több mint tíz éve az Európa Tanács keretében, az akkori Európai Közösség közreműködésével folytatott tárgyalások eredményeként jött létre.
13.
Az egyezményt végül 2000. október 6‑án fogadta el az Európa Tanács Miniszteri Bizottsága. 2001. január 24‑én nyitották meg aláírásra, és 2003. július 1‑jén lépett hatályba.
14.
Jelenleg az Európai Unió öt tagállama szerződő fél az egyezményben: a Bolgár Köztársaság, a Francia Köztársaság, a Ciprusi Köztársaság, a Holland Királyság és Románia. Horvátország, amely néhány napon belül – 2013. július 1‑jén – csatlakozni fog az Unióhoz, szintén ratifikálta már az egyezményt. A Luxemburgi Nagyhercegség aláírta ugyan az egyezményt, de még nem ratifikálta.
15.
2008‑ban a Bizottság azon véleményének adott hangot, amely szerint kívánatos az egyezménynek az Európai Közösség általi ratifikációja, mivel ez „lehetővé tenné a nemzetközi fellépés újraindítását” az Európa Tanács tagországain belül; az egyezmény „fontos lehetőséget nyújt arra, hogy a feltételes hozzáférésből álló szolgáltatások védelme az Európai Unió területén túli, nemzetközi területre is kiterjedjen” (
9
).
16.
2010. december 15‑én a Bizottság javasolta a Tanácsnak egyrészt az egyezmény aláírását (
10
), másrészt megkötését (
11
), és mindkét javaslatát az EUMSZ 207. cikk (4) bekezdésére alapozta.
17.
Ennek nyomán a Tanács 2011. november 29‑én meghozta az utóbb megtámadott 2011/853 határozatot az egyezménynek az Unió nevében történő aláírásáról. A Bizottság javaslatától eltérően azonban a Tanács e határozatot nem az EUMSZ 207. cikk (4) bekezdésére alapította, hanem az EUMSZ 114. cikkre. A Bizottságtól eltérően továbbá a Tanács azt az álláspontot képviselte, hogy az egyezményt mind az Európai Uniónak, mind a tagállamainak alá kell írniuk, (
12
) és így az vegyes egyezmény jellegű lenne.
18.
A Bizottság ragaszkodott álláspontjához, amely szerint az Unió az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése szerint kizárólagos hatáskörrel rendelkezik az egyezmény megkötésére, és hogy az EUMSZ 207. cikk jelenti a megfelelő jogalapot. A tanácsi jegyzőkönyvhöz fűzött nyilatkozatban kifejezésre juttatta erre vonatkozó jogfelfogását, és minden jogi lépést fenntartott magának. (
13
)
IV – A felek kérelmei és a Bíróság előtti eljárás
19.
2012. március 12‑i, a Bíróság Hivatalához 2012. március 14‑én beérkezett beadványában a Bizottság az EUMSZ 263. cikk második bekezdése alapján megindította a jelen megsemmisítés iránti keresetet.
20.
A Bíróság elnöke 2012. augusztus 6‑i végzésével engedélyezte az Európai Parlament mint a Bizottságot támogató beavatkozó, valamint a Francia Köztársaság, a Holland Királyság, a Lengyel Köztársaság, a Svéd Köztársaság, valamint Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága mint a Tanácsot támogató beavatkozók részvételét az eljárásban.
21.
A Parlament által támogatott Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
—
semmisítse meg a 2011. november 29‑i 2011/853/EU tanácsi határozatot, és
—
az Európai Unió Tanácsát kötelezze a költségek viselésére.
22.
A szintén beavatkozók által támogatott Tanács azt kéri, hogy a Bíróság
—
a keresetet mint megalapozatlant utasítsa el, és
—
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére. (
14
)
23.
A Bíróság a Bizottság keresetét írásbeli eljárás keretében vizsgálta, és 2013. április 30‑án tárgyalást tartott. (
15
)
V – A 98/84 irányelv és az egyezmény irányadó rendelkezései
24.
A jelen jogvita megértéséhez a 98/84 irányelv, valamint az egyezmény alábbi rendelkezései bírnak jelentőséggel.
A – A 98/84 irányelv rendelkezései
25.
A 98/84 irányelv „Hatály” címet viselő 1. cikkének meghatározása szerint az irányelv célja „a védett szolgáltatásokhoz illetéktelen hozzáférést biztosító jogellenes eszközökkel szembeni intézkedésekre vonatkozó tagállami rendelkezések közelítése”.
26.
A 98/84 irányelv 2. cikke számos fogalommeghatározást tartalmaz. Így „[e]zen irányelv alkalmazásában:
a)
védett szolgáltatásnak minősül az alábbi szolgáltatások bármelyike, ahol azt díjazás ellenében és feltételes hozzáférés alapján nyújtják:
—
a 89/552/EGK irányelv 1. cikkének a) pontjában meghatározott televíziós műsorszolgáltatás,
—
rádiós műsorszolgáltatás, amely vezetéken vagy levegőben – a műholdakat is beleértve – közvetített, közönségnek szóló rádióműsorokat jelent,
—
az információs társadalomhoz fűződő szolgáltatások az Európai Parlament és a Tanács 1998. június 22‑i 98/34/EK irányelve 1. cikkének (2) bekezdésében meghatározottak szerint, amely irányelv a műszaki szabványok és előírások terén történő információszolgáltatási eljárást és az információs társadalmi szolgáltatásokra vonatkozó szabályokkal kapcsolatos eljárást szabályozza […],
vagy ahol a fenti szolgáltatásokhoz való feltételes hozzáférést saját jogú szolgáltatásként biztosítják;
b)
feltételes hozzáférésnek minősül bármilyen műszaki intézkedés és/vagy lebonyolítás, ahol a védett szolgáltatáshoz érthető formában való hozzáférés előzetes egyedi engedélytől függ;
[…]
e)
jogellenes eszköznek minősül valamely védett szolgáltatáshoz érthető formában való hozzáférésre, a szolgáltatást nyújtó engedélye nélkül tervezett vagy kialakított [helyesen: átalakított] bármilyen berendezés vagy szoftver;
[…]”
27.
A 98/84 irányelv 4. cikke („Jogsértő tevékenységek”) értelmében:
„A tagállamok a területükön megtiltják a következő tevékenységeket:
a)
jogellenes eszközök kereskedelmi célból történő gyártását, behozatalát, terjesztését, értékesítését, bérbeadását vagy birtoklását;
b)
valamely jogellenes eszköz kereskedelmi célból történő telepítését, fenntartását és cseréjét;
c)
kereskedelmi kommunikációs csatornák használatát a jogellenes eszközök támogatására.”
28.
Végül a „Szankciók és jogorvoslatok” cím alatt a 98/84 irányelv 5. cikkében a következő rendelkezések találhatók:
„(1)   A szankcióknak hatásosnak, visszatartó erejűnek és a jogsértő tevékenység lehetséges következményeivel arányosnak kell lenniük.
(2)   A tagállamok megteszik azokat a szükséges intézkedéseket, amelyek biztosítják a megfelelő jogorvoslatot – így kártérítési eljárások indítását és ezek eredményeképpen ideiglenes intézkedés vagy hasonló preventív intézkedés meghozatalát, és adott esetben a jogellenes eszközök kereskedelmi csatornákból való kizárásának kérvényezését – azoknak a védett szolgáltatást nyújtóknak, akiknek az érdekét a 4. cikkben meghatározott, az adott tagállam területén elkövetett valamely jogsértő tevékenység érinti.”
B – A feltételes hozzáférésen alapuló vagy abból álló szolgáltatások jogi védelméről szóló európai egyezmény
29.
Az egyezmény 1. cikkében, amely az I. szakaszban található „Általános rendelkezések” közé tartozik, a „Tárgy és cél” cím alatt a következő rendelkezés található:
„Ez az egyezmény azon információs társadalmi és műsorszórási szolgáltatásokra vonatkozik, amelyeket díjfizetés ellenében nyújtanak, és amelyek feltételes hozzáférésen alapulnak vagy abból állnak. Ezen egyezménynek az a célja, hogy a Felek területén jogellenessé tegyen olyan tevékenységeket, amelyek védett szolgáltatásokhoz jogosulatlan hozzáférést tesznek lehetővé, és hogy ezen a területen közelítse a Felek jogi szabályozását.”
30.
A „Jogellenes tevékenységek” címet viselő II. szakasza részeként az egyezmény 4. cikkében a „jogsértések” több fogalommeghatározását tartalmazza, amelyek lényegében megfelelnek a 98/84 irányelv 4. cikkében található meghatározásoknak.
31.
Emellett az egyezmény III. szakaszában a „Szankciók és jogérvényesítési eszközök” cím alatt a következő rendelkezések találhatók:
„5. cikk
A jogellenes tevékenységek szankciói
A Felek intézkedéseket fogadnak el a fenti 4. cikkben említett jogellenes tevékenységek büntetőjogi, igazgatási vagy egyéb szankciókkal való büntethetősége érdekében. Ezek hatásosak, visszatartó erejűek és a jogsértő tevékenység lehetséges következményeivel arányosak.
6. cikk
Elkobzási intézkedések
A Felek meghozzák a szükséges megfelelő intézkedéseket annak érdekében, hogy lefoglalhatók és elkobozhatók legyenek a jogellenes eszközök, illetve a jogsértés elkövetéséhez felhasznált népszerűsítő, marketing‑ vagy reklámanyagok, továbbá elkobozható legyen minden, a jogellenes tevékenységből származó nyereség és jövedelem.
7. cikk
Polgári peres eljárások
A Felek meghozzák a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy azon védett szolgáltatást nyújtó, amelyet valamely, a 4. cikkben említett jogellenes tevékenység folytán érdeksérelem ér, hozzáférjen a megfelelő jogérvényesítési eszközökhöz, ideértve a kártérítési per indítását, biztosítási intézkedés vagy egyéb megelőző intézkedés elrendelésének kezdeményezését, és adott esetben annak igénylését is, hogy a jogellenes eszközöket kivonják a kereskedelmi csatornákból.”
32.
Az egyezmény „Végrehajtás és módosítás” címet viselő IV. szakaszában a 8. cikkben a „Nemzetközi együttműködés” kapcsán a következő rendelkezés található:
„A Felek vállalják, hogy ezen egyezmény végrehajtása érdekében segítséget nyújtanak egymásnak. A Felek – a nemzetközi büntetőjogi és közigazgatási együttműködésre vonatkozó, irányadó nemzetközi jogi aktusok rendelkezéseivel és hazai jogukkal összhangban – az ezen egyezmény alapján megállapított büntetőjogi vagy közigazgatási jogsértésekhez kapcsolódó vizsgálatokban és eljárásokban a lehető legmesszemenőbben együttműködnek egymással.”
33.
Végül utalni kell az egyezmény 11. cikkének (4) bekezdésére, amely szintén a „Végrehajtás és módosítás” címet viselő IV. szakaszhoz tartozik, és a „Kapcsolat más egyezményekkel vagy megállapodásokkal” tárgyában a következőként rendelkezik:
„Azok a Felek, amelyek tagjai az Európai Közösségnek, egymással fenntartott kapcsolataik vonatkozásában a Közösség szabályait alkalmazzák, vagyis csak abban az esetben alkalmazzák az ebből az egyezményből eredő szabályokat, ha nincs olyan közösségi szabály, amely a szóban forgó különös tárgyban irányadó.”
VI – A jogkérdésről
34.
A Bizottság a megtámadott határozatot két szempontból tartja jogellenesnek. Egyrészt véleménye szerint a Tanács e határozatot nem a megfelelő jogalapra alapozta (első jogalap, lásd ehhez az alábbi A. szakaszt). Másrészt előadja, hogy az Unió az egyezmény megkötésére kizárólagos hatáskörrel rendelkezik, függetlenül attól, hogy a szóban forgó két jogalap közül melyik a megfelelő (második jogalap, lásd ehhez az alábbi B. szakaszt). A Bizottság azon feltételezésének ad hangot, hogy a Tanács eljárásával mesterségesen kívánt vegyes egyezményt létrehozni, hogy így lehetővé tegye a tagállamok számára nemzetközi szinten az Unió mellett történő fellépést.
A – A megtámadott határozat megfelelő jogalapjának megválasztása (első jogalap)
35.
Az első jogalappal a Bizottság azt rója fel a Tanácsnak, hogy a megtámadott határozat jogalapjának megválasztása során tévesen alkalmazta a jogot. A Bizottság és a Parlament véleménye szerint az egyezmény Európai Unió általi aláírására vonatkozó hatáskör az EUMSZ 207. cikkből, és nem az EUMSZ 114. cikkből következik, mint azt a Tanács és az őt támogató tagállamok állítják.
36.
Itt egyedül az egyezmény Unió általi aláírására vonatkozó anyagi jogalap megválasztása vitás. Az eljárás felei között egyetértés áll fenn a tekintetben, hogy eljárásjogi szempontból az EUMSZ 218. cikk (5) bekezdése alkalmazandó, amint ez a megtámadott határozatban egyértelműen kifejezésre is jut. (
16
)
37.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely uniós jogi aktus jogalapjának megválasztását objektív és bíróságilag felülvizsgálható körülményekre kell alapítani, amelyek közé tartozik a jogi aktus célja és tartalma. (
17
)
38.
A megtámadott határozat lényegében két célt követ: egyrészt az európai belső piacon érvényes, a feltételes hozzáférésen alapuló vagy abból álló szolgáltatások jogi védelmére vonatkozó, a 98/84 irányelvvel létrehozott szabályokat kívánja kiterjeszteni az Unió határain túlra. (
18
) Másrészt az egyezmény szerződő feleinek a jogellenes tevékenységekre vonatkozó megfelelő szankcióik és jogérvényesítési eszközeik keretében meghatározott tárgyak lefoglalásáról és elkobzásáról is rendelkezniük kell (az egyezmény 6. cikke). (
19
)
39.
Egyértelmű, hogy e célok elérése érdekében többek között közelíteni kell az egyezmény szerződő feleinek jogi szabályozását (az egyezmény 1. cikke). Az eljárás felei között azonban vitás, hogy ennek során – az Unió szempontjából – elsősorban az európai belső piac megvalósítására és működésére irányuló, és így az EUMSZ 114. cikkre alapítható harmonizációról (lásd ehhez az alábbi 1. szakaszt) van‑e szó, vagy olyan harmonizációról, amely lényegében az Unió harmadik országokhoz fűződő külkereskedelmi kapcsolatait érinti, és következésképpen az EUMSZ 207. cikk alapján kellene megvalósítani (lásd ehhez az alábbi 2. szakaszt).
1. Az EUMSZ 114. cikk mint anyagi jogalap alkalmasságának hiányáról
40.
Először azt kell vizsgálni, hogy az egyezmény aláírása a belső piac megvalósítását szolgáló intézkedésként alapítható‑e az EUMSZ 114. cikkre, mint azt a Tanács a megtámadott határozatban feltételezte.
– Nincs szoros párhuzam a belső és a külső hatáskörök között
41.
E tekintetben először is meg kell jegyezni, hogy az EUMSZ 114. cikk nem lehet pusztán azért a megfelelő hatásköri szabály az egyezmény aláírásához, mert az Unió ezen a jogalapon belső szinten már elfogadott egy irányelvet, nevezetesen a 98/84 irányelvet. Lengyelország véleményétől eltérően ugyanis egyáltalán nem kötelező egy nemzetközi megállapodás megkötését pontosan ugyanarra az anyagi jogalapra alapítani, mint egy jogalkotási aktus meghozatalát, amely egy lényegében azonos tárgykörre vonatkozóan az uniós belső szabályozást tartalmazza. A Szerződésektől idegen a belső és a külső tevékenység jogalapjai közötti ilyen merev párhuzam.
42.
A Szerződések rendszere sokkal inkább különbséget tesz az Unió belső és külső hatáskörei között. A Lisszaboni Szerződés hatálybalépése óta a Szerződések világosabban határozzák meg és foglalják rendszerbe az Unió külső hatásköreit, ami többek között az EUM‑Szerződés újonnan beiktatott 216. cikke (1) bekezdésének és az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésének szabályaiban mutatkozik meg.
– Az EUMSZ 114. cikk nem a külső tevékenységre vonatkozó jogalap
43.
Kifejezetten az EUMSZ 114. cikk mint nemzetközi megállapodás Unió általi megkötésére vonatkozó jogalap alkalmasságát illetően alapvető kétségnek van helye. Kétségtelen, hogy az EUMSZ 114. cikk (1) bekezdésének szövege tágan került megfogalmazásra, és második mondatában általános módon „intézkedések” meghozatalát engedi meg, ami alá elvileg nemzetközi megállapodások megkötése is tartozhatna. Az ilyen értelmezés azonban nem felelne meg az EUMSZ 114. cikk céljának: e szabály az EUMSZ 26. cikkben rögzített célok megvalósítását szolgálja, vagyis a belső piac létrehozására és működésének biztosítására irányul. Célja, hogy lehetővé tegye a Parlament és a Tanács fellépését az Unión belül. (
20
) Ez megerősítést nyer, ha az EUMSZ 114. cikk rendszerbeli helyére fordítjuk figyelmünket: a szabály az EUM‑Szerződés harmadik részében található, amely „Az Unió belső politikái[val] és tevékenységei[vel]” foglalkozik, míg „Az Unió külső tevékenysége” az EUM‑Szerződés ötödik részében található különös rendelkezések tárgyát képezi.
44.
Kétségtelen, hogy az Unió elismert módon belső politikáival összefüggésben is tehet szert valamely konkrét külső hatáskörre, nevezetesen többek között akkor, ha ez a Szerződésekben rögzített valamely cél megvalósítása érdekében szükséges, itt például a belső piac megvalósításához és működésének biztosításához az EUMSZ 26. cikk (1) bekezdése értelmében. Az ilyen külső hatáskör azonban nem az EUMSZ 114. cikkből ered, mint azt a Tanács és az őt támogató beavatkozók állítják, hanem az EUMSZ 216. cikk (1) bekezdéséből, amely a Lisszaboni Szerződés hatálybalépése óta a korábbi ítélkezési gyakorlatot (
21
) kodifikálja.
45.
A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a Tanács a tekintetben mindenképpen tévesen alkalmazta a jogot, amennyiben az egyezmény aláírásához anyagi jogalapként az EUMSZ 114. cikkre hivatkozott, ahelyett, hogy – legalább kiegészítő jelleggel – az EUMSZ 216. cikk (1) bekezdésére hivatkozott volna.
46.
Önmagában tekintve ezt a téves jogalkalmazást még lehetne azonban pusztán formai hibának tekinteni, amely ekként nem indokolná a megtámadott határozat megsemmisítését. (
22
) Ezért azt kell megvizsgálni, hogy az egyezmény aláírását tartalmilag az EUMSZ 26. cikk (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett EUMSZ 114. cikk (1) bekezdése értelmében a belső piac megvalósítását szolgáló intézkedésnek lehet‑e tekinteni, mint azt a Tanács és az őt támogató tagállamok nyomatékosan állítják.
– Az egyezmény nem a belső, hanem a külső harmonizációt szolgálja
47.
Felületes vizsgálat esetén valóban kialakulhat az a benyomás, hogy az egyezmény az Unión belül a jogszabályok közelítését szolgálja a belső piacon. Az egyezménynek az 1. cikke alapján ugyanis többek között „az a célja, hogy […] közelítse a Felek jogi szabályozását”. Úgy tűnik tehát, az egyezmény olyan intézkedésekre irányul, amelyeket az Unión belüli is nagyon gyakran hoznak a belső piac megvalósítása és működésének biztosítása érdekében.
48.
Közelebbről vizsgálva azonban az Unió nem annyira azért köti meg az egyezményt, mert a feltételes hozzáférésen alapuló vagy abból álló szolgáltatások jogi védelmének területén létre kívánja hozni vagy erősíteni kívánja saját belső piacát, hanem azért, mert az e területre vonatkozó, az Unión belül már létező jogszabályokat a belső piac határain túl ki kívánja terjeszteni olyan harmadik országokra, ahol a feltételes hozzáférésen alapuló vagy abból álló szolgáltatások jogi védelme részben még hiányos. (
23
) A cél kifejezetten az, hogy az egyezmény aláírása révén „előmozdítható [legyen] a 98/84/EK irányelvben foglaltakhoz hasonló rendelkezések kiterjesztése az Unió határain túlra, és olyan szabályozás [jöhessen] létre a feltételes hozzáférésen alapuló szolgáltatásokra vonatkozóan, amely az európai kontinens egészén alkalmazandó” (
24
).
49.
Így nem annyira az egységes szabályok európai belső piacon történő létrehozása áll előtérben, mint inkább az uniós vívmányok harmadik országokba való „exportálására” irányuló törekvés. Másként fogalmazva, az egyezmény aláírása nem az Unión belüli „belső harmonizációt” szolgáló intézkedésnek, hanem inkább a harmadik országok viszonylatában megvalósuló „külső harmonizációhoz” való hozzájárulásnak tekintendő.
– Az egyezmény 11. cikkének (4) bekezdésében szereplő elválasztó záradékról
50.
Ez a benyomás tovább erősödik, ha az egyezmény 11. cikkének (4) bekezdésében szereplő elválasztó záradékra fordítjuk figyelmünket. E záradék úgy rendelkezik, hogy azok a felek, amelyek tagjai az Európai Uniónak, egymással fenntartott kapcsolataik vonatkozásában nem az egyezményt, hanem „a Közösség szabályait” alkalmazzák.
51.
A Tanács felfogásával ellentétben az ilyen elválasztó záradéknak valamely nemzetközi egyezmény megkötésére vonatkozó hatáskörök elbírálása során igenis lehet jelentősége. (
25
)
52.
A jelen ügyben az egyezmény 11. cikkének (4) bekezdésében szereplő elválasztó záradék azt eredményezi, hogy az egyezmény legtöbb szabálya az Unión belül nem kerül alkalmazásra, mivel a 98/84 irányelvvel már léteznek „a Közösség szabályai”, amelyek tartalmilag megfelelnek az egyezmény szabályainak. (
26
) Ezt nem utolsósorban Franciaország is elismeri.
53.
Ilyen körülmények között az egyezmény Unió általi megkötése nem tekinthető elsősorban az európai belső piac keretében a tagállamok jogszabályai közelítését szolgáló intézkedésnek.
54.
Az egyezmény 11. cikkének (4) bekezdése elismert módon előírja, hogy az Európai Unió tagállamai egymás között csak abban az esetben alkalmazzák az ebből az egyezményből eredő szabályokat, ha „nincs olyan közösségi szabály”, amely a szóban forgó különös tárgyban irányadó. Ez utóbbi azonban, mint azt a Tanács elismerte, csak az egyezmény 6. cikke szerinti „[e]lkobzási intézkedések” (vagyis meghatározott tárgyak lefoglalása és elkobzása) esetében áll fenn, továbbá az egyezmény 8. cikke szerinti nemzetközi együttműködés esetében, amennyiben az a 6. cikk szerinti elkobzási intézkedéseket érint. A 98/84 irányelv ugyanis csak e vonatkozások kapcsán nem tartalmaz különös szabályozást.
55.
Ami tehát az elkobzási intézkedéseket és a tagállamok közötti, erre vonatkozó együttműködést illeti, az egyezmény Unió általi megkötése kétségkívül bizonyos módon vissza fog hatni az európai belső piacra is, és „a Közösség szabályait”, amelyek ott a 98/84 irányelvnek megfelelően már érvényesülnek, ki fogja egészíteni vagy legalábbis pontosítani fogja.
56.
Ugyanakkor nehezen állítható, hogy az elkobzási intézkedések és az azokra vonatkozó nemzetközi együttműködés képezné az egyezmény fő tárgyát. Következésképpen az a körülmény, hogy az egyezmény a 6. és 8. cikkben előírt többletszabályozást tartalmazza, nem alkalmas arra, hogy az egyezmény Unió általi aláírását az EUMSZ 216. cikk (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett EUMSZ 114. cikkre alapítandó, a belső piac megvalósítására irányuló intézkedéssé tegye. Egy uniós jogi aktus jogalapjának ugyanis az elsődleges szabályozási tárgyához kell igazodnia. (
27
) Ez az elsődleges szabályozási tárgy a jelen ügyben, mint azt már említettem, (
28
)nem az európai belső piac megvalósítása vagy működésének biztosítása.
– Az egyezmény belső piacra gyakorolt állítólagos hatásairól
57.
Az egyezmény 6. és 8. cikkétől függetlenül ugyan lehetséges, hogy az egész európai kontinensre kiterjedő, a feltételes hozzáférésen alapuló szolgáltatásokra vonatkozó egységes jog megteremtése, amely az egyezménnyel jár együtt, végeredményben kedvező hatást gyakorolhat az ilyen szolgáltatások Unión belüli nyújtására, vagyis az európai belső piacra. Ha ugyanis Európában mindenütt megakadályozhatók a feltételes hozzáférésen alapuló szolgáltatásokkal szembeni jogellenes tevékenységek, úgy az ilyen szolgáltatások nyújtásának jogi és gazdasági keretfeltételei az Unión belüli is javulhatnak.
58.
Az egyezmény belső piacra gyakorolt ezen általános kedvező hatásai azonban csak közvetett jellegűek. Ezek esetében az egyezménynek pusztán járulékos hatásairól van szó. Az ilyen hatások nem elegendőek ahhoz, hogy az egyezmény Unió általi aláírását az (EUMSZ 216. cikk (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett) EUMSZ 114. cikk értelmében a belső piac megvalósítására vagy működésének biztosítására irányuló intézkedéssé minősítse. Az ilyen intézkedések tényleges célja ugyanis a belső piac létrehozása és működése feltételeinek javítása, (
29
) és közvetlenül érintik a közös piac működését. (
30
) A jelen ügyben nem ez a helyzet.
– Az egységes jogi keretfeltételek („level playing field”) állítólagos megteremtéséről
59.
Szintén el kell utasítani a Tanács azon érvét, amely szerint az egyezmény a belső piac megvalósítását szolgálja, mivel a nemzeti jogrendek közötti különbségek csökkentése révén hozzájárul az egységes jogi keretfeltételek („level playing field”) megteremtéséhez.
60.
Az EUMSZ 114. cikk szerinti harmonizációs intézkedések hozhatók ugyan a tagállamok közötti jogi különbségek megszüntetése céljával, ha ezek a különbségek olyanok, amelyek gátolják az alapvető szabadságok érvényesülését, és ezáltal közvetlenül érintik a közös piac működését. (
31
) A cél azonban mindig az Európai Unió tagállamai közötti jogi különbségek megszüntetése kell legyen, nem pedig az Európai Unió tagállamai és harmadik országok közötti jogi különbségek megszüntetése. A jelen ügyben azonban az egyezmény, mint azt már említettem, elsősorban nem a belső harmonizációt szolgálja, hanem elsődlegesen a külső harmonizációt. (
32
)
– Közbenső következtetés
61.
Mindent összevetve tehát az egyezmény Unió általi aláírása során nem az európai belső piac megvalósítása és működése áll előtérben. Ennek megfelelően a Tanács az EUMSZ 114. cikkel nem választott megfelelő jogalapot a megtámadott határozathoz.
2. Az EUMSZ 207. cikk mint anyagi jogalap alkalmassága
62.
Mivel a fentiekben kifejtettek (
33
) után egyértelmű, hogy az EUMSZ 114. cikk nem jelentette a megfelelő jogalapot a megtámadott határozathoz, másodikként azt kell vizsgálni, hogy ezt a határozatot a közös kereskedelempolitika részeként az EUMSZ 207. cikkre kellett volna‑e alapítani, mint azt a Bizottság és a Parlament állítja.
63.
Az EUMSZ 207. cikk (1) bekezdése egyértelművé teszi, hogy a közös kereskedelempolitika nem korlátozódik az árukereskedelemre, hanem többek között a szolgáltatások kereskedelmére is kiterjed. Az EUMSZ 207. cikk (4) bekezdése felhatalmazza a Tanácsot kereskedelempolitikai megállapodások megkötésére, amelyek tárgyát nem utolsósorban az audiovizuális szolgáltatásokkal való kereskedelem is képezheti.
– Az EUMSZ 207. cikk nem zárja ki általános jelleggel a harmonizációs intézkedéseket
64.
Az EUMSZ 207. cikk alkalmazásával szemben a Tanács és az őt támogató beavatkozók elsősorban azt hozzák fel, hogy az egyezmény tárgya és célja nem az Unió külkereskedelmi kapcsolatainak szabályozása, hanem – mint az az egyezmény 1. cikkéből megállapítható – csupán a nemzeti jogi szabályozások közelítése a feltételes hozzáférésen alapuló vagy abból álló szolgáltatások területén.
65.
Ez a kifogás nem meggyőző.
66.
A közös kereskedelempolitika keretében egyáltalán nem kizártak a nemzeti jogi szabályozások harmonizációjára irányuló intézkedések. Kétségtelen, hogy az EUMSZ 207. cikk (6) bekezdése tiltja a közös kereskedelempolitika keretében a tagállamok törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseinek harmonizációját, „amennyiben a Szerződések az ilyen harmonizációt kizárják”. Ebből azonban a contrario következik, hogy az Unió hatásköreinek gyakorlása a közös kereskedelempolitika területén minden más esetben igenis vezethet a jogi szabályozások harmonizációjához. Ezt a Bíróság előtti eljárásban a Tanácsnak is el kellett ismernie.
67.
Az EUMSZ 207. cikk még inkább szolgálhat jogalapul olyan intézkedésekhez, amelyek nem az Unión belül vezetnek a tagállamok jogi szabályozásainak harmonizációjához (belső harmonizáció), hanem, mint a jelen ügyben, külső viszonylatban az Unió és harmadik országok jogszabályainak közelítéséhez járulnak hozzá (külső harmonizáció). Számos modern kereskedelmi megállapodás tárgyát éppen az ilyen harmonizáció képezi: ezek a megállapodások egységes jogi követelmények – adott esetben minimumkövetelmények formájában történő – megteremtéséről rendelkeznek bizonyos termékek, tevékenységek vagy ágazatok vonatkozásában, hogy így megkönnyítsék a határokon átnyúló kereskedelmet. (
34
)
– Az egységes keretfeltételek megkönnyítik a szolgáltatások kereskedelmét
68.
A Tanács és az őt támogató tagállamok ugyanakkor vitatják, hogy a nemzeti jogi szabályozásoknak az egyezmény 1. cikkével elérni kívánt közelítése az EUMSZ 207. cikk értelmében kereskedelempolitikai jellegű lenne.
69.
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében egy jogi aktus ugyanis csak akkor tartozik az EUMSZ 207. cikkben foglalt közös kereskedelempolitika alkalmazási körébe, ha kifejezetten a nemzetközi kereskedelmi forgalmat érinti, „amennyiben rendeltetése lényegében a kereskedelmi forgalom előmozdítása, megkönnyítése vagy szabályozása, valamint közvetlen és azonnali hatást gyakorol az érintett termékek kereskedelmére vagy kereskedelmi forgalmára” (
35
).
70.
A Tanáccsal és az őt támogató beavatkozókkal egyetértve el kell ismerni, hogy az egyezmény csak egyetlen helyen, a 4. cikk b) pontjában tartalmaz olyan szabályozást, amely kifejezetten a kereskedelemre vonatkozik, amennyiben a jogellenes eszközök kereskedelmi céllal történő behozatalának tilalmát írja elő.
71.
A Tanács és az őt támogató tagállamok véleményétől eltérően azonban ez nem jelenti azt, hogy az egyezmény egyebekben nem érinti az Unió és harmadik országok közötti kereskedelmet. Mint azt ugyanis a Bizottság helytállóan kifejtette, az egyezmény egésze azt a célt szolgálja, hogy megkönnyítse a szolgáltatásnyújtást a feltételes hozzáférésen alapuló vagy abból álló szolgáltatások területén, mégpedig éppen az Unió és harmadik országok viszonylatában is.
72.
Az egyezmény az összes szerződő félnek a feltételes hozzáférésen alapuló vagy abból álló szolgáltatások védelmét szolgáló egységes politikájának részét alkotja. (
36
) Az egyezménnyel, mint azt már említettem, a megjelölt szolgáltatások jogi védelmére irányuló, az Unión belül már érvényesülő követelményeket kívánják kiterjeszteni harmadik országokra, hogy olyan szabályozás jöhessen létre a feltételes hozzáférésen alapuló szolgáltatásokra vonatkozóan, amely az európai kontinens egészén alkalmazandó. (
37
)
73.
Így egész Európában – az európai belső piacon belül és azon kívül egyaránt – egységesebb jogi keretfeltételek („level playing field”) jönnek létre az említett szolgáltatások nyújtása tekintetében.
74.
Ezáltal egyrészt az Európai Unióban székhellyel rendelkező vállalkozások számára könnyebbé válik, hogy az európai belső piacon kívül – az Európa Tanács más szerződő államaiban – nyújtsák szolgáltatásaikat a feltételes hozzáférésen alapuló vagy abból álló szolgáltatások területén. Másrészt az Európa Tanács Európai Unión kívüli szerződő államaiban letelepedett vállalkozások és személyek számára nehezebbé válik az ilyen szolgáltatások nyújtásának jogosulatlan hozzáférés útján történő zavarása vagy kevésbé vonzóvá tétele. Ha az egész európai kontinensen egységes jogi követelmények alapján lépnek fel a jogsértésekkel szemben, úgy az ilyen cselekmények elkövetői számára a jelenleginél nehezebbé válik, hogy Európában még „menedéket” találjanak, mint amelynek eddig az Európa Tanács Európai Unión kívüli egyes szerződő államai tűntek. (
38
)
75.
Az egyezmény tehát az európai belső piacon honos vállalkozások számára nem csupán a harmadik országokban történő jogszerű szolgáltatásnyújtást könnyíti meg, hanem ahhoz is vezet, hogy az e szolgáltatások ellen irányuló, harmadik országokból kiinduló jogellenes gyakorlatok (az úgynevezett „kalóztevékenység”) ellen az eddigieknél hatékonyabban lehet küzdeni.
76.
Ily módon az Unió harmadik országokhoz fűződő viszonyában lebontásra kerülnek a kereskedelem azon akadályai, amelyek a szerződő felek nemzeti jogrendjei közötti különbségeken alapulnak. Az, hogy e tekintetben a kereskedelem olyan akadályairól van szó, amelyeknek semmi köze érintett szolgáltatások önmagában vett nyújtásához, hanem sokkal inkább az e szolgáltatások egyes harmadik országokban (mindeddig nem megfelelő) jogi védelmével függnek össze, Svédország véleményével ellentétben nem szól az EUMSZ 207. cikk alkalmazása ellen. Ugyanis az olyan kereskedelmi akadályok is egy modern kereskedelempolitika alkalmazási körébe tartoznak, amelyek az áruk vagy szolgáltatások jogi védelmének harmadik országokban mutatkozó hiányára vezethetők vissza, és így az EUMSZ 207. cikk szerinti intézkedések tárgyát is képezhetik. (
39
)
77.
A Tanács és az őt támogató beavatkozók véleményétől eltérően a megjelölt szolgáltatások jogi védelmének javítása a nemzetközi kereskedelem szempontjából semmiképp sem csupán másodlagos vagy közvetett. A lehetőleg egységes és megbízható jogi keretfeltételek ma számos területen sokkal inkább döntő jelentőséggel bírnak a külkereskedelem szempontjából, főként akkor, amikor összetett vagy költséges árukról vagy szolgáltatásokról van szó, amelyek előállítása vagy forgalmazása során jelentős szerepet játszik a szellemi tulajdon vagy az alkotói tevékenység.
78.
A szóban forgó audiovizuális szolgáltatások és az információs társadalomhoz fűződő szolgáltatások esetében éppen ez a helyzet. Mint az az egyezmény preambulumában ugyanis kifejezetten elismerést nyer, a jogellenes hozzáférés veszélyezteti a rádiós műsorszolgáltatást és az információs társadalmi szolgáltatást nyújtó szervezetek gazdasági életképességét, és akár a közönségnek kínált műsorok és szolgáltatások sokszínűségét is kedvezőtlenül befolyásolhatja. (
40
)
79.
A fentiekre tekintettel nem vitatható, hogy az európai belső piacon érvényes jogi követelményeknek az egyezménnyel megvalósított, európai harmadik országokba történő exportja az Unió szemszögéből valódi kereskedelempolitikai intézkedést jelent.
– Az EUMSZ 207. cikkre akkor is lehet hivatkozni, ha érintőlegesen a polgári vagy büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés is érintett
80.
A Tanács és az őt támogató egyes beavatkozók – nevezetesen Svédország és Lengyelország – azt is előadják, hogy az egyezmény 6. és 8. cikkében szereplő, az elkobzási intézkedésekre és az azokkal kapcsolatos nemzetközi együttműködésre vonatkozó szabályozás tárgykörét tekintve nem a közös kereskedelempolitika, hanem az igazságügyi együttműködés, és így a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség körébe tartozik, ami miatt az egyezmény aláírása nem alapítható az EUMSZ 207. cikkre.
81.
Ez a kifogás nem meggyőző.
82.
Önmagukban tekintve ugyan az elkobzási intézkedések és az azokra vonatkozó nemzetközi együttműködés a polgári vagy büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés politikai területéhez sorolhatók. Itt azonban, mint azt már említettem, (
41
) nem az elkobzási intézkedések és az azokra irányuló nemzetközi együttműködés jelentik az egyezmény fő tárgyát. Mivel az egyezmény súlypontja a kereskedelempolitika területén található, így a teljes egyezmény aláírását kizárólag az EUMSZ 207. cikkre kell alapítani. (
42
) A más jogalapokra, például az EUMSZ 83. cikk (2) bekezdésére való hivatkozás nem elfogadható.
83.
Ezt a megállapítást az EU‑Szerződéshez és az EUM‑Szerződéshez csatolt 21. (
43
) és 22. (
44
) jegyzőkönyv sem kérdőjelezi meg. E két jegyzőkönyvben az Egyesült Királyságnak és Írországnak, illetve Dániának a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség tekintetében fennálló helyzetére vonatkozó szabályozás található, amely e három tagállam számára bizonyos különleges jogokat biztosít.
84.
E külön szabályozások tárgyi hatálya kimondottan a szabadságon, biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségre korlátozódik. Kivételt biztosító szabályként tehát megszorító módon kell értelmezni azokat. A 21. és 22. jegyzőkönyvnek nem célja, hogy az uniós jog egyéb részterületein, különösen a közös kereskedelempolitika (vagy a belső piac) területén, szabad kezet adjon az Egyesült Királyságnak, Írországnak és Dániának az uniós intézmények által hozott intézkedések végrehajtásában való részvételre vagy azok kötelező erejének elfogadására. (
45
)
85.
A 21. és 22. jegyzőkönyv nem vezethet az uniós jogi aktusok megfelelő jogalapjának megválasztására vonatkozó, általánosan elismert szabályoktól való eltéréshez. E szabályokhoz, amelyek végeredményben a Szerződések rendszerének egészén alapulnak, tartozik különösen, hogy egy uniós jogi aktus jogalapjának az elsődleges szabályozási tárgyhoz kell igazodnia, akkor is, ha azon túlmenően adott esetben érintőlegesen olyan szabályozást is tartalmaz, amely a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térséget érinthetik. (
46
)
86.
A 21. és 22. jegyzőkönyvben előírt különleges eljárásjogi szabályok (
47
) éppúgy nem vihetők át az uniós jog egyéb, a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségtől eltérő részterületeire. Ugyanis nem az eljárások határozzák meg valamely jogi aktus jogalapját, hanem a jogi aktus jogalapja határozza meg az annak elfogadása céljából követendő eljárásokat. (
48
)
87.
Következésképpen az Egyesült Királyság, Írország és Dánia olyan jogi aktus vonatkozásában, amelynek elsődleges szabályozási tárgya a közös kereskedelempolitika területéhez sorolandó, nem hivatkozhat a 21., illetve 22. jegyzőkönyv szerinti különleges jogaira, és a Tanácsnak az ilyen jogi aktus kibocsátása során nem kell tekintettel lennie ezekre a különleges jogokra, az adott jogi aktus egyes vonatkozásai vagy részei tekintetében sem.
3. Közbenső következtetés
88.
Mindent összevetve így nem az EUMSZ 114. cikk, hanem az EUMSZ 207. cikk lett volna a megfelelő jogalap a megtámadott határozathoz. Az EUMSZ 207. cikkre alapítható a teljes egyezmény Unió részéről történő aláírása. Következésképpen a Bizottság által előterjesztett első jogalapnak helyt kell adni.
B – Az Unió kizárólagos hatásköre az egyezmény megkötésére (második jogalap)
89.
A második jogalappal a Bizottság a Tanács azon jogfelfogását kifogásolja, amely szerint az egyezményt „mind az Uniónak, mind tagállamainak alá kell írnia” (
49
), vagyis vegyes egyezményként kell kezelni. Ezzel az eljárással a Bizottság és a Parlament véleménye szerint sérül az Unió egyezmény megkötésére vonatkozó kizárólagos hatásköre. A Tanács és az őt támogató tagállamok az ezzel ellentétes álláspontot képviselik.
1. Előzetes kérdés: hatástalan‑e („inopérant”) a második jogalap?
90.
A Bíróság előtti tárgyaláson a Tanács arra hivatkozott, hogy a Bizottság második jogalapja hatástalan (franciául: „inopérant”). A Tanács véleménye szerint a megtámadott határozat kizárólag az egyezmény Unió általi aláírását szabályozza, és semmilyen kötelező megállapítást nem tartalmaz arra a kérdésre vonatkozóan, hogy az Unió mellett a tagállamoknak is az egyezmény szerződő feleinek kell‑e lenniük vagy lehetnek‑e. A Tanács ebből azt a következtetést vonja le, hogy a Bizottság második jogalapja, még ha megalapozott is lenne, nem vezethet a megtámadott határozat megsemmisítéséhez.
91.
Ez a kifogás nem helytálló.
92.
A megtámadott határozat rendelkező része ugyan valóban arra korlátozódik, hogy az egyezmény Unió nevében történő aláírását jóváhagyja (lásd az említett határozat 1. cikkét). Az ilyen jóváhagyás jogi és gyakorlati hatása azonban teljesen más attól függően, hogy az egyezményt kizárólag az Uniónak, vagy vegyes egyezményként az Uniónak és tagállamainak is alá kell írniuk.
93.
A jelen ügyben a Tanács a megtámadott határozat preambulumában világosan kifejezésre juttatta azon jogfelfogását, amely szerint az egyezmény 6. cikkére és 8. cikkének egyes részeire nem terjed ki az Unió külső hatásköre, és ezért az egyezményt vegyes egyezményként kell megkötni. (
50
) Ez azt jelenti, hogy az egyezmény aláírásának Unión belüli jóváhagyása, amelyet a Tanács a megtámadott határozat 1. cikkében kimond, nem terjed ki az egyezmény 6. és 8. cikkére, így az egyezmény Unió nevében történő aláírása mellett a valamennyi tagállam általi aláírás is szükséges. (
51
)
94.
A második jogalappal tehát lényegében azt a kérdést vetik fel, hogy a megtámadott határozat jogellenes‑e, mivel abban a Tanács olyan jóváhagyást adott meg, amely nem terjed elég messzire. E tekintetben olyan jogkérdésről van szó, amelyet a Bíróság a megsemmisítés iránti kereset keretében vizsgálhat. Amennyiben megállapítást nyer, hogy az egyezmény az Unió kizárólagos hatáskörébe tartozik, akkor a megtámadott határozatot meg kell semmisíteni, mivel abban a Tanács olyan jóváhagyást mondott ki, amelynek terjedelme és hatása elmarad a jogilag szükséges mérték mögött.
2. A második jogalap tartalmi értékelése
95.
A második jogalap akkor megalapozott, ha az Unió kizárólagos hatáskörrel rendelkezik az egyezmény megkötésére.
96.
Ilyen kizárólagos hatáskör következhet egyrészt az EUMSZ 3. cikk (1) bekezdésének e) pontjából (lásd ehhez az alábbi a) szakaszt), másrészt az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdéséből (lásd ehhez az alábbi b) szakaszt). Amennyiben ez a kizárólagos hatáskör fennáll, úgy a tagállamok nem rendelkezhetnek párhuzamos hatáskörökkel. (
52
) Az Unió kizárólagos hatásköréből sokkal inkább a tagállamok fellépésére vonatkozó általános tilalom következik (az EUMSZ 2. cikk (1) bekezdésének második félmondata). Ezáltal kizárt többek között a tagállamok Unió oldalán történő önkéntes közreműködése valamely nemzetközi megállapodás szerződéses feleiként. (
53
) Nemzetközi szinten ugyanis a tagállamok saját nevükben történő, Unió melletti fellépése befolyásolhatja a tárgyalások eredményét, és emellett megkérdőjelezi az Unió megállapodás megkötésére vonatkozó kizárólagos külső hatáskörét.
a) Az EUMSZ 3. cikk (1) bekezdésének e) pontja szerinti kizárólagos hatáskör
97.
Mint azt a fentiekben bemutattam, (
54
) az egyezményt egészében az EUMSZ 207. cikkre kell alapítani, tehát az a közös kereskedelempolitika alkalmazási körébe tartozik. Így az egyezmény megkötésére az Unió kizárólagos külső hatáskörrel rendelkezik (az EUMSZ 3. cikk (1) bekezdésének e) pontja).
98.
A Bizottság második jogalapjának már emiatt is helyt kell adni.
b) Másodlagosan: kizárólagos hatáskör az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése alapján
99.
Arra az esetre, ha a Bíróság az egyezményt javaslatom ellenére nem a közös kereskedelempolitika (EUMSZ 207. cikk) körébe sorolja, hanem az európai belső piac megvalósítására irányuló harmonizációs intézkedésnek tekinti (EUMSZ 114. cikk), másodlagosan vizsgálni kell, hogy nem áll‑e fenn mégis az Unió kizárólagos külső hatásköre ezen egyezmény megkötésére. A Bizottság és a Parlament előadja, hogy ilyen kizárólagos hatáskör az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdéséből következik, míg a Tanács és az őt támogató tagállamok vitatják, hogy a hivatkozott szabály alkalmazásának feltételei teljesülnének.
i. Előzetes megjegyzés
100.
Itt egyedül az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésének harmadik fordulata jön szóba, amely szerint az Unió kizárólagos hatáskörrel rendelkezik nemzetközi megállapodás megkötésére, „amennyiben az a közös szabályokat érintheti, vagy azok alkalmazási körét megváltoztathatja”. Az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésében az „érintheti”, illetve „megváltoztathatja” megfogalmazás hangsúlyozza, nem szükséges, hogy a közös szabályok érintettsége vagy alkalmazási körének megváltoztatása ténylegesen bekövetkezzen, sokkal inkább elegendő, ha egy nemzetközi megállapodás alkalmas arra, hogy ilyen hatásokat váltson ki, vagyis a megállapodásnak a közös szabályok ilyen érintettségének vagy alkalmazási köre megváltoztatásának konkrét veszélyével kell járnia.
101.
E tekintetben először is meg kell jegyezni, hogy a közös szabályok érintettségének veszélye nem zárható ki pusztán amiatt, mert egy adott nemzetközi megállapodás szabályai és az Unión belül fennálló szabályozások – mint a jelen ügyben (
55
) – tartalmilag messzemenően megegyeznek. (
56
) Ugyanis még tartalmi egyezés esetén is csökken az uniós jogalkotó mozgástere, amint harmadik országokkal szemben nemzetközi jogi kötelezettségeket vállal. Ezen egyebekben az egyezmény 11. cikkének (4) bekezdésében szereplőhöz hasonló elválasztó záradék sem változtat, az ilyen záradék sokkal inkább a közös szabályok érintettségének veszélyére utaló jelnek tekinthető. (
57
)
102.
Ennek megfelelően a jelen ügyben a Tanács is elismeri, hogy az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése értelmében a közös szabályok érintettségének veszélye – és következésképpen az Unió kizárólagos hatásköre – minden olyan esetben fennáll, amikor az egyezmény és a 98/84 irányelv lényegében megegyezik. Ez különösen a fogalommeghatározásokra vonatkozik, amelyek meghatározzák, hogy mi értendő „védett szolgáltatás”, „feltételes hozzáférés”, „feltételes hozzáférést biztosító eszköz” és „jogellenes eszköz” alatt. (
58
) Ugyanez vonatkozik azon tevékenységek meghatározására, amelyek „jogsértő tevékenységek[ként]”, illetve „jogellenes tevékenységek[ként]” tiltottak. (
59
)
103.
Az eljárás felei között azonban vitatott, hogy az Unió megállapodások megkötésére vonatkozó ilyen kizárólagos hatásköre az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése értelmében az egyezmény 6. cikke szerinti elkobzási intézkedések tekintetében, valamint az egyezmény 8. cikke szerinti nemzetközi együttműködés tekintetében is fennáll‑e, amennyiben ez utóbbi az egyezmény 6. cikke szerinti elkobzási intézkedésekre vonatkozik. A Tanács megítélése szerint kifejezetten e két pont vezet annak szükségességéhez, hogy az egyezményt vegyes egyezménynek kell tekinteni. (
60
)
104.
Ezzel összefüggésben egyrészt azt kell vizsgálni, hogy az egyezmény 6. és 8. cikke a 98/84 irányelv 5. cikke (1) bekezdése érintettségének konkrét veszélyével jár‑e (lásd ehhez az alábbi ii. szakaszt), másrészt azt, hogy az egyezmény mint egész a közösségi szabályok által jelentős részben már szabályozott tárgykörre vonatkozik‑e (lásd ehhez az alábbi iii. szakaszt).
ii. Nem áll fenn az irányelv 5. cikke (1) bekezdésének az egyezmény 6. és 8. cikke általi érintettségének veszélye
105.
A Bizottság és a Parlament azt az álláspontot képviseli, hogy az egyezmény 6. cikkében említett elkobzási intézkedéseket a 98/84 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése szankcióként már szabályozza. Ezért az egyezmény e részére vonatkozóan is fennáll az Unió kizárólagos hatásköre az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése értelmében.
106.
Ez az érv nem megalapozott.
107.
Mint azt a Tanács és az őt támogató tagállamok meggyőzően kifejtették, a 98/84 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése csak nagyon általános és alapvető kötelezettséget állapít meg a tagállamok számára szankciók előírására, amelyeknek „hatásosnak, visszatartó erejűnek és a jogsértő tevékenység lehetséges következményeivel arányosnak kell lenniük”. A tagállamok ennek során széleskörű mérlegelési jogkörrel rendelkeznek a tekintetben, hogy nemzeti jogrendjükben az alkalmas szankciókat megállapítsák. Ezek közé tartozhat a tárgyak lefoglalása és elkobzása, (
61
) az irányelv alapján azonban ez nem kötelező. (
62
)
108.
Végül a tagállamok csupán közösen hoznak az őket a 98/84 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése alapján terhelő, a hatásos, visszatartó erejű és arányos szankciók előírására vonatkozó kötelezettség teljesítésére irányuló intézkedést, ha – egyedül vagy harmadik államok részvételével – nemzetközi megállapodást kötnek, amely kötelező jelleggel előír elkobzási intézkedéseket, mint azt az egyezmény 6. cikke teszi. A tagállamok ebben az esetben pusztán mérlegelési jogkörükkel élnek, amely őket az uniós jog jelenlegi állása szerint még megilleti, és ezen túlmenően hozzájárulnak a 98/84 irányelv céljainak megvalósításához is.
109.
Erre tekintettel nem állapítható meg, hogy az egyezmény 6. és 8. cikke konkrét módon mennyiben lenne alkalmas arra, hogy a 98/84 irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében szereplő, a szankciókra vonatkozó rendelkezést érintse vagy annak alkalmazási körét megváltoztassa.
iii. A közösségi szabályok által jelentős részben már szabályozott tárgykör
110.
Azonban még ha az egyezmény 6. és 8. cikke mint olyan nem is járhat a 98/84 irányelv 5. cikke (1) bekezdése érintettségének veszélyével, az egyezmény összességében mégis az Unió kizárólagos hatáskörébe tartozhat. Az Unió kizárólagos szerződéskötési hatásköre az állandó ítélkezési gyakorlat (
63
) értelmében ugyanis mindig fennáll, ha a közösségi szabályok által jelentős részben már szabályozott tárgykör érintett.
– Az eddigi ítélkezési gyakorlat jelentősége az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése keretében
111.
A Tanács és az őt támogató egyes beavatkozók ugyan általános jelleggel arra hivatkoznak, hogy ez az ítélkezési gyakorlat a Lisszaboni Szerződés hatálybalépése óta már nem bír jelentőséggel, mivel az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésével a külső tevékenységek területén az Unió kizárólagos hatásköreinek szűkebb megfogalmazására került sor. Ezt a kifogást azonban el kell utasítani. Semmi nem utal arra, hogy a Lisszaboni Szerződés megfogalmazói ilyen korlátozást kívántak volna megvalósítani. A Tanács a Bíróság előtti tárgyaláson kérdésemre sem szolgált konkrét bizonyítékokkal ezen állításának alátámasztására, például az Európai Konventnek az Európai Alkotmány létrehozásáról szóló szerződéssel kapcsolatos előkészítő anyagai vagy a Lisszaboni Szerződés előkészítő anyagai köréből.
112.
Véleményem szerint az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésének harmadik fordulata esetében a Bíróságnak az „ERTA‑elv” (
64
) keretében az Unió kizárólagos szerződéskötési hatásköreire vonatkozó eddigi ítélkezési gyakorlatának kodifikálásáról van szó. Ezt a Bíróság előtti tárgyaláson Franciaország is kifejezetten elismerte.
113.
Ennek megfelelően az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése harmadik fordulatának értelmezése és alkalmazása során az eddigi ítélkezési gyakorlatot kell követni. Az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésének harmadik fordulata értelmében az Unió nemzetközi megállapodás megkötésére vonatkozó kizárólagos hatáskörének feltételezéséhez ezért továbbra sem elegendő, ha a közösségi szabályok által jelentős részben már szabályozott tárgykör érintett.
– A 25. jegyzőkönyv nem zárja ki az eddigi ítélkezési gyakorlat alkalmazását
114.
Ennek ellenkezője nem következik az EU‑Szerződéshez és az EUM‑Szerződéshez csatolt 25. jegyzőkönyvből (
65
) sem, amely úgy rendelkezik, hogy valamely megosztott hatáskör Unió általi gyakorlása „kizárólag azokra az elemekre terjed ki, amelyekre a szóban forgó uniós fellépés vonatkozik, és ennek megfelelően nem terjed ki a terület egészére”.
115.
A 25. jegyzőkönyv ugyanis szövegének megfelelően kizárólag az Unió EUMSZ 2. cikk (2) bekezdése értelmében vett megosztott hatásköreinek gyakorlására vonatkozik, nem vonatkozik azonban az EUMSZ 2. cikk (1) bekezdése értelmében vett kizárólagos hatásköreinek terjedelmére. Arra pedig még kevésbé sem utal semmi, hogy a Lisszaboni Szerződés megfogalmazói ezzel a jegyzőkönyvvel kifejezetten az Unió EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésének harmadik fordulata szerinti kizárólagos szerződéskötési hatáskörének terjedelmét kívánták volna közvetlenül vagy közvetett módon korlátozni. Az ilyen korlátozás ellen szól nem utolsósorban, hogy a 25. jegyzőkönyvben semmilyen utalás nem található az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésére.
116.
Kiemelendő továbbá, hogy az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésének harmadik fordulata szerinti kizárólagos hatáskör elsősorban nem pusztán attól függ, hogy egy bizonyos területen léteznek‑e közösségi szabályok vagy nem, hanem e közös szabályok érintettségének vagy alkalmazási köre megváltoztatatásának veszélyéhez kapcsolódik. Az ilyen veszély már akkor létrejöhet, ha egy nemzetközi megállapodás olyan szabályozást tartalmaz, amely szoros tartalmi összefüggésben áll olyan közösségi szabályokkal, amelyek az érintett tárgykört az uniós jog szempontjából messzemenően meghatározzák. Az ilyen közösségi szabályokat egy nemzetközi megállapodás ugyanis még akkor is érintheti hátrányosan, ha a közösségi szabályok és a nemzetközi megállapodás nem pontosan ugyanazokat az „elemek[et]” (a 25. jegyzőkönyv értelmében) szabályozzák.
117.
A fentiekre tekintettel az ítélkezési gyakorlatban kialakított, a közösségi szabályok által jelentős részben már szabályozott tárgykör kritériuma a Lisszaboni Szerződés hatálybalépését követően sem veszített jelentőségéből az Unió EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésének harmadik fordulata szerinti kizárólagos szerződéskötési hatásköreinek megállapítása szempontjából.
– A közösségi szabályok által jelentős részben már szabályozott tárgykör fennállása
118.
Azt kell tehát még vizsgálni, hogy a jelen ügyben az egyezmény által szabályozott tárgykör esetében konkrétan olyan tárgykörről van‑e szó, amely a közösségi szabályok által jelentős részben már szabályozott. Ennek során az elemzésnek nemcsak a kérdéses szabályok terjedelmére kell irányulnia, hanem azok jellegére és tartalmára is. Emellett az adott tárgykörben nemcsak az uniós jog aktuális állapotát fontos figyelembe venni, hanem továbbfejlődésének perspektíváit is, ha az az elemzés idején előrelátható. (
66
)
119.
Az egyezménnyel szabályozott tárgykör a feltételes hozzáférésen alapuló és az abból álló szolgáltatások jogi védelme.
120.
Ezt a tárgykört az uniós jogalkotó az Unión belül a 98/84 irányelv meghozatalával már messzemenően harmonizálta. Ennek során nem csupán minimumkövetelményeket állapított meg, hanem az adott tárgykör számos vonatkozását teljes harmonizáció alá vonta. Így különösen uniós szinten egységes fogalommeghatározásokat vezetett be (az irányelv 2. cikke) és az egész Unióban egységesen szabályozta, hogy a belső piacon mely tevékenységek legyenek tiltottak (az irányelv 4. cikke). A szankciókra és a jogorvoslatokra vonatkozó – bár nagymértékben általános jellegű – közösségi szabályozás is létezik (az irányelv 5. cikke).
121.
A körülmény, hogy az uniós jogalkotó a 98/84 irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében a tagállamoknak széleskörű mérlegelési jogkört biztosított a szankciók megválasztása során, nem szól azon feltételezés ellen, hogy a feltételes hozzáférésen alapuló vagy abból álló szolgáltatások jogi védelmének tárgykörét összességében véve az uniós jog már messzemenően meghatározza.
122.
Ebből a szempontból tehát teljesülnek az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése harmadik fordulatának az ítélkezési gyakorlatban (
67
) pontosított feltételei.
123.
Következésképpen az Unió az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésének harmadik fordulata szerint kizárólagos hatáskörrel rendelkezik az egyezmény megkötésére, mivel az egyezmény a közösségi szabályok által jelentős részben már szabályozott tárgykört érint. A Bizottság második kifogása ebből az okból is megalapozott.
C – Összefoglalás
124.
Így a Bizottság mindkét jogalapja megalapozott, és mindkettő már önmagában is indokolná a megtámadott határozat megsemmisítését (az EUMSZ 264. cikk első bekezdésével összefüggésben értelmezett EUMSZ 263. cikk első és második bekezdése).
D – A megtámadott határozat joghatásainak fenntartása
125.
Amennyiben a Bíróság a megtámadott határozatot megsemmisíti, úgy az EUMSZ 264. cikk második bekezdése értelmében fenn kell tartania annak joghatásait egy új, megfelelő jogalapra alapított határozat meghozataláig. Így elkerülhető, hogy nemzetközi szinten kétségek merüljenek fel az Unió nevében képviseletre jogosult személyeknek az egyezmény aláírására való felhatalmazását illetően, az esetlegesen már megtörtént aláírás joghatásai nem kérdőjelezhetők meg, és nem húzódik el a ratifikációs eljárás.
126.
Ezen túlmenően az Unióval való lojális együttműködési kötelezettségük (az EUSZ 4. cikk (3) bekezdése) alapján a tagállamok kötelesek arra, hogy tartózkodjanak minden olyan intézkedéstől, amely sérthetné az Unió kizárólagos hatáskörét. (
68
) Ehhez tartozik, hogy azok a tagállamok, amelyek az egyezményt még nem írták alá, ezt a továbbiakban se tegyék meg, és azok a tagállamok, amelyek az egyezményt már aláírták, tartózkodjanak annak ratifikálásától.
VII – A költségekről
127.
A 2012. szeptember 25‑i eljárási szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése értelmében a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel az általam javasolt megoldás értelmében a Tanács a pervesztes, és a Bizottság ezt kérte, a Tanácsot kötelezni kell a költségek viselésére. Ettől eltérően Franciaország, Hollandia, Lengyelország, Svédország, az Egyesült Királyság és az Európai Parlament, mint beavatkozók az eljárási szabályzat 140. cikkének (1) bekezdése értelmében maguk viselik saját költségeiket.
VIII – Végkövetkeztetések
128.
A fenti megfontolások alapján azt javaslom a Bíróságnak, hogy a következőképpen határozzon:
1)
A Bíróság a 2011. november 29‑i 2011/853/EU tanácsi határozatot megsemmisíti.
2)
A megsemmisített határozat joghatásainak hatálya az új, a megfelelő jogalapra alapított határozat meghozataláig fennmarad.
3)
Az Európai Unió Tanácsa viseli saját költségeit, valamint az Európai Bizottság költségeit.
4)
A Francia Köztársaság, a Holland Királyság, a Lengyel Köztársaság, a Svéd Királyság, Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága, valamint az Európai Parlament maguk viselik saját költségeiket.
(
1
)	Eredeti nyelv: német.
(
2
)	Lásd a 2001. december 6‑i 2/00. sz. vélemény (EBHT 2001., I-9713. o.) 5. pontját, a 2009. november 30‑i 1/08. sz. vélemény (EBHT 2009., I-11129. o.) 110. pontját és a C-370/07. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 2009. október 1-jén hozott ítélet (EBHT 2009., I-8917. o.) 47. pontját.
(
3
)	HL 2011. L 336., 2. o. (az Európa Tanács által közzétéve: SEV 178. sz.).
(
4
)	A feltételes hozzáférésen alapuló vagy abból álló szolgáltatások jogi védelméről szóló európai egyezménynek az Unió nevében történő aláírásáról szóló, 2011. november 29‑i 2011/853/EU tanácsi határozat (HL L 336., 1. o.).
(
5
)	A felek között nem vitás, hogy emellett eljárásjogi jogalapként az EUMSZ 218. cikk (5) bekezdésére kellett hivatkozni, mint ahogy az a megtámadott határozatban meg is történt.
(
6
)	A megtámadott határozat (6) preambulumbekezdése.
(
7
)	A feltételes hozzáférésen alapuló, vagy abból álló szolgáltatások jogi védelméről szóló, 1998. november 20‑i 98/84/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 320., 54. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 3. kötet, 147. o.).
(
8
)	Az ERTA‑elv a Bíróság 22/70. sz., Bizottság kontra Tanács („ERTA”-) ügyben 1971. március 31-én hozott ítéletének (EBHT 1971., 263. o.) 15–19. pontjára vezethető vissza; újabb keletű összefoglalása megtalálható például a 2006. február 7‑i 1/03. sz. vélemény (EBHT 2006., I-1145. o.) 114–133. pontjában.
(
9
)	A Bizottság jelentése a Tanácsnak, az Európai Parlamentnek, az Európai Gazdasági és Szociális Bizottságnak és a Régiók Bizottságának – Második jelentés a 98/84/EK irányelv végrehajtásáról, COM(2008) 593 végleges, előterjesztve 2008. szeptember 30‑án (lásd ott a 4.2.4. szakaszt).
(
10
)	A feltételes hozzáférésen alapuló vagy abból álló szolgáltatások jogi védelméről szóló európai egyezmény aláírásáról szóló tanácsi határozatra vonatkozó javaslat, COM(2010) 753 végleges.
(
11
)	A feltételes hozzáférésen alapuló vagy abból álló szolgáltatások jogi védelméről szóló európai egyezmény megkötéséről szóló tanácsi határozatra vonatkozó javaslat, COM(2010) 755 végleges.
(
12
)	A megtámadott határozat (6) preambulumbekezdése.
(
13
)	Az Európai Unió Tanácsának 2011. november 28–29‑én Brüsszelben tartott 3128. ülésének jegyzőkönyve (11. napirendi pont mellékletekkel).
(
14
)	Lengyelország és Svédország nem terjesztett elő költségviselésre irányuló kérelmet.
(
15
)	Hollandia és Lengyelország nem vett részt a tárgyaláson.
(
16
)	Lásd a megtámadott határozat preambulumának első bevezető hivatkozását.
(
17
)	A C-300/89. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 1991. július 11-én hozott ítélet (EBHT 1991., I-2867. o.) 10. pontja, a C‑402/05. P. és C-415/05. P. sz., Kadi és Al Barakaat International Foundation kontra Tanács és Bizottság egyesített ügyekben 2008. szeptember 3-án hozott ítélet (EBHT 2008., I-6351. o.) 182. pontja és a C‑130/10. sz., Parlament kontra Tanács ügyben 2012. július 19‑én hozott ítélet 42. pontja.
(
18
)	A megtámadott határozat (5) preambulumbekezdése.
(
19
)	Lásd ehhez a megtámadott határozat (6) preambulumbekezdését is.
(
20
)	Ugyanebben az értelemben, az EUMSZ 48. cikkre vonatkoztatva, a C‑431/11. sz., Egyesült Királyság kontra Tanács ügyre vonatkozó 2013. március 21‑i indítványom, különösen 47. és 48. pontja.
(
21
)	Lásd különösen az 1977. április 26‑i 1/76. sz. véleményt (EBHT 1977., 741. o.) különösen a 3–7. pontját; az 1994. november 15‑i 1/94. sz. vélemény (EBHT 1994., I-5267. o.) 85., 88. és 89. pontját; a C-467/98. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 2002. november 5-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-9519. o.) 57. pontját és a 8. lábjegyzetben hivatkozott 1/03. sz. vélemény 115. pontját.
(
22
)	A 165/87. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 1988. szeptember 27-én hozott ítélet (EBHT 1988., 5545. o.) 18–21. pontja, a C-184/02. és C-223/02. sz., Spanyolország és Finnország kontra Parlament és Tanács egyesített ügyekben 2004. szeptember 9-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-7789. o.) 42–44. pontja, és a C-210/03. sz. Swedish Match ügyben 2004. december 14-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-11893. o.) 44. pontja; lásd továbbá a C-94/03. sz., Bizottság kontra Tanács ügyre vonatkozó 2005. május 26-i indítványom (EBHT 2006., I-1. o.) 53. pontját és a C‑431/11. sz., Egyesült Királyság kontra Tanács ügyre vonatkozó 2013. március 21‑i indítványom 79–81. pontját.
(
23
)	Magyarázó jelentés az egyezményhez (letölthető francia és angol nyelven az Európa Tanács szerződéseket kezelő irodájának honlapjáról, a http://www.conventions.coe.int címen, az „ETS No. 178” rovatban), 9–11. pont.
(
24
)	A megtámadott határozat (5) preambulumbekezdése.
(
25
)	A 8. lábjegyzetben hivatkozott 1/03. sz. vélemény 130. pontja; ugyanebben az értelemben a 21. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Dánia ügyben hozott ítélet 101. pontja.
(
26
)	Az egyezmény és az irányelv rendelkezései közötti megfeleléshez lásd a megtámadott határozat (3) és (5) preambulumbekezdését.
(
27
)	Ha valamely intézkedés vizsgálatából az derül ki, hogy az két cél elérésére irányul, vagy két összetevőt foglal magában, és ezen célok vagy összetevők egyike elsődlegesnek mutatkozik, míg a másik csak járulékos jellegű, az aktust csak egy jogalapra kell alapítani, mégpedig arra, amelyet az elsődleges vagy döntő cél vagy összetevő megkövetel (a C-155/07. sz., Parlament kontra Tanács ügyben 2008. november 6-án hozott ítélet [EBHT 2008., I-8103. o.] 35. pontja és a 17. lábjegyzetben hivatkozott C‑130/10. sz., Parlament kontra Tanács ügyben hozott ítélet 43. pontja; ugyanebben az értelemben már a C-155/91. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 1993. március 17-én hozott ítélet [EBHT 1993., I-939. o.] 19. és 21. pontja).
(
28
)	Lásd a jelen indítvány fenti 49. pontját.
(
29
)	A C-58/08. sz., Vodafone és társai ügyben 2010. június 8-án hozott ítélet (EBHT 2010., I-4999. o.) 32. pontja; ugyanebben az értelemben már a C-491/01, sz., British American Tobacco (Investments) és Imperial Tobacco ügyben 2002. december 10-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-11453. o.) 60. pontja, és a C-217/04. sz., Egyesült Királyság kontra Parlament és Tanács ügyben 2006. május 2-án hozott ítélet (EBHT 2006., I-3771. o.) 42. pontja.
(
30
)	A 29. lábjegyzetben hivatkozott Vodafone és társai ügyben hozott ítélet 32. pontjának vége; lásd továbbá a C-154/04. és C-155/04. sz., Alliance for Natural Health és társai egyesített ügyekben 2005. július 12-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-6451. o.) 28. pontját és a C-380/03. sz., Németország kontra Parlament és Tanács ügyben 2006. december 12-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-11573. o.) 37. pontját.
(
31
)	Lásd ehhez ismét a fenti 30. lábjegyzetben hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
32
)	Lásd a jelen indítvány fenti 49. pontját.
(
33
)	Lásd a jelen indítvány 40–61. pontját.
(
34
)	Ez a helyzet például a Kereskedelmi Világszervezet (WTO) keretében fennálló, a szellemi tulajdonjogok kereskedelmi vonatkozásairól szóló megállapodás („TRIPS‑megállapodás”, HL 1994. L 336., 214. o.) esetében, lásd különösen e megállapodás II. részét.
(
35
)	A C-281/01. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 2002. december 12-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-12049. o.) 40. pontjának vége és 41. pontjának vége, a C-347/03. sz., Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia és ERSA ügyben 2005. május 12-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-3785. o.) 75. pontja és a C-411/06. sz., Bizottság kontra Parlament és Tanács ügyben 2009. szeptember 8-án hozott ítélet (EBHT 2009., I-7585. o.) 71. pontja.
(
36
)	Az egyezmény hetedik preambulumbekezdése.
(
37
)	A megtámadott határozat (5) preambulumbekezdése.
(
38
)	Mint azt a Bizottság a fenti 10., illetve 11. lábjegyzetben megjelölt két tanácsi határozatra vonatkozó javaslatának 9. pontjában hangsúlyozza, számos, az Európai Unión kívüli európai állam jelenthet menedéket a feltételes hozzáférésen alapuló szolgáltatásokra irányuló kalózeszközök kifejlesztéséhez és terjesztéséhez, amennyiben ezen országok jogi rendszere nem ír elő szankciókat erre a különös kalóztevékenységre vonatkozóan.
(
39
)	Lásd ehhez újra a TRIPS‑megállapodást, különösen annak II. részét.
(
40
)	Az egyezmény hatodik preambulumbekezdése; lásd továbbá az egyezményhez készített magyarázó jelentés 2. és 3. pontját.
(
41
)	Lásd a jelen indítvány fenti 56. pontját.
(
42
)	Lásd ehhez a fenti 27. lábjegyzetben hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
43
)	Jegyzőkönyv az Egyesült Királyságnak és Írországnak a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség tekintetében fennálló helyzetéről.
(
44
)	Jegyzőkönyv Dánia helyzetéről.
(
45
)	Lásd a 22. lábjegyzetben hivatkozott C‑431/11. sz., Egyesült Királyság kontra Tanács ügyre vonatkozó indítványom 73. és 74. pontját.
(
46
)	Lásd ehhez a fenti 27. lábjegyzetben hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
47
)	A 21. jegyzőkönyvben az Egyesült Királyság és Írország részéről egy kifejezett „opt‑in” szükségességéről van szó, a 22. jegyzőkönyvben pedig Dánia azon nyilatkozatának szükségességéről, amely szerint valamely uniós intézkedést át kíván ültetni a nemzeti jogba.
(
48
)	A 17. lábjegyzetben hivatkozott C‑130/10. sz., Parlament kontra Tanács ügyben hozott ítélet 80. pontja.
(
49
)	A megtámadott határozat (6) preambulumbekezdése.
(
50
)	A megtámadott határozat (6) preambulumbekezdése.
(
51
)	Ettől függetlenül nemzetközi jogi szempontból kiderülhet, hogy az Unió és tagállamai az egyezmény egészéhez kötve vannak, vagyis azokhoz a részeihez is, amelyek nem tartoznak a vonatkozó uniós belső hatásköreikbe.
(
52
)	Az 1975. november 11‑i 1/75. sz. vélemény (EBHT 1975., 1355., 1363. és az azt követő oldal) és az 1993. március 19‑i 2/91. sz. vélemény (EBHT 1993., I-1061. o.) 8. pontja.
(
53
)	Lásd ehhez a C‑13/07. sz., Bizottság kontra Tanács („Vietnam”‑) ügyre vonatkozó 2009. március 26‑i indítványom (az EBHT‑ban nem tették közzé) 53. pontját.
(
54
)	Lásd az első jogalapra vonatkozó okfejtésemet a jelen indítvány 35–88. pontjában.
(
55
)	A megtámadott határozat preambulumában a Tanács hangsúlyozza, hogy az egyezmény és az irányelv „közel azonos” (a (3) preambulumbekezdés) vagy legalábbis „hasonló“ rendelkezéseket tartalmaz (az (5) preambulumbekezdés).
(
56
)	Az 52. lábjegyzetben hivatkozott 2/91. sz. vélemény 26. pontja és a 21. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Dánia ügyben hozott ítélet 82. pontja.
(
57
)	A 8. lábjegyzetben hivatkozott 1/03. sz. vélemény 130. pontja.
(
58
)	Lásd egyrészt az irányelv 2. cikkét, másrészt az egyezmény 2. cikkét.
(
59
)	Lásd egyrészt az irányelv 4. cikkét, másrészt az egyezmény 4. cikkét.
(
60
)	Ebben az értelemben a megtámadott határozat (6) preambulumbekezdése.
(
61
)	A C-286/90. sz., Poulsen és Diva Navigation ügyben 1992. november 24-én hozott ítélet (EBHT 1992., I-6019. o.) 31. pontja; hasonlóan a C-177/95. sz., Ebony Maritime és Loten Navigation ügyben 1997. február 27-én hozott ítélet (EBHT 1997., I-1111. o.) 32. és 33. pontja.
(
62
)	Lásd még a 98/84 irányelv (23) preambulumbekezdését, amelyben a jogellenes eszközök elkobzását még az „[egyéb] szankciók” olyan kategóriájába is sorolják, amelyeket „nem sértik” az irányelv rendelkezései.
(
63
)	Az 52. lábjegyzetben hivatkozott 2/91. sz. vélemény 25. és 26. pontja, a 21. lábjegyzetben hivatkozott Bizottság kontra Dánia ügyben hozott ítélet 81. és 82. pontja, és a 8. lábjegyzetben hivatkozott 1/03. sz. vélemény 126. pontja.
(
64
)	Lásd ehhez a fenti 8. lábjegyzetben hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
65
)	Jegyzőkönyv a megosztott hatáskörök gyakorlásáról.
(
66
)	A 8. lábjegyzetben hivatkozott 1/03. sz. vélemény 126. pontja.
(
67
)	Lásd ehhez a fenti 63. lábjegyzetben szereplő hivatkozásokat.
(
68
)	Ebben az értelemben a C-266/03. sz., Bizottság kontra Luxemburg ügyben 2005. június 2-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-4805. o.) 57–67. pontja, valamint 41–43. pontja és a C-433/03. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2005. július 14-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-6985. o.) 60–73. pontja, valamint 43–45. pontja.