62003CC0551_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A jelen ügyben a General Motors Nederland BV (a továbbiakban: General Motors Nederland) és az Opel Nederland BV (a továbbiakban: Opel Nederland) fellebbezést nyújtott be az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága 2003. október 21‑én hozott ítélete ellen(2) (a továbbiakban: megtámadott ítélet), amellyel nagyobb részt helybenhagyta az EK‑Szerződés 81. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban 2000. szeptember 20‑án hozott 2001/146/EK bizottsági határozatot(3) (a továbbiakban: megtámadott határozat), amely határozattal a Bizottság szankcióval sújtotta az Opel Nederlandot, mert olyan megállapodásokat kötött a holland forgalmazási hálózatba tartozó kereskedőkkel, amelyek korlátozzák vagy megtiltják más tagállamok végső felhasználói és Opel‑kereskedői számára az Opel gépjárművek értékesítését.
II – Jogszabályi háttér
2. Tudvalevő, hogy az EK 81. cikk értelmében tilos „minden olyan vállalkozások közötti megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés és összehangolt magatartás, amely hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre, és amelynek célja vagy hatása a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása”.
3. Ezen rendelkezés megsértése esetén az Európai Közösségek Bizottsága bírságot szabhat ki az 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet(4) 15. cikke (2) bekezdésének megfelelően azokra a vállalkozásokra, amelyek versenykorlátozó magatartást folytatnak. A bírság mértéke nem haladhatja meg „a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozások megelőző éves üzleti forgalmának 10%‑át”, és a bírság összegének megállapításakor „a jogsértés súlyát és időtartamát” is figyelembe kell venni.
4. Azért, hogy biztosítsa a bírságok megállapításának átláthatóságát és tárgyilagosságát, a Bizottság e tárgyban 1998‑ban iránymutatást(5) fogadott el (a továbbiakban: iránymutatás), amely szerint a bírság összegét lényegében egymást követő lépések sorozata alapján határozzák meg.
5. A jelen üggyel kapcsolatban meg kell említeni, hogy a Bizottság az iránymutatás alapján – többek között – csökkentheti a bírság összegét olyan enyhítő körülmények figyelembevételével, mint például: a jogsértő megállapodások nem teljesítése, illetve a jogsértő magatartásról való lemondás a gyakorlatban, a jogsértés beszüntetése a Bizottság beavatkozásával egy időben, a vállalkozás ésszerű kétsége abban a tekintetben, hogy a versenykorlátozó magatartás valóban jogsértést valósít‑e meg(6) .
III – Tényállás és eljárás
A – A jogvita alapját képező tényállás
6. A megtámadott ítéletben a jogvita alapját képező tényállás a következőképpen foglalható össze:
«2. Az Opel Nederland [a General Motors Nederland 100%‑os tulajdonában áll] az Opel márka egyetlen nemzeti kereskedője Hollandiában [...]. Az Opel Nederland eladásokra és szolgáltatásokra vonatkozó forgalmazási szerződéseket kötött körülbelül 150 kereskedővel, akik így az Opel európai forgalmazási hálózatba illeszkedtek be mint márkakereskedők.
[...]
5. Válaszul azokra a jelzésekre, hogy egyes kereskedők jelentős mértékű exporttevékenységet folytatnak, az Opel Nederland 1996 szeptemberének második felétől kezdve intézkedéssorozatot dolgozott ki és fogadott el.
6. Az Opel Nederland 1996. augusztus 28‑án és 29‑én levelet intézett 18 kereskedőhöz, akik 1996 első felében legalább 10 gépkocsit exportáltak. E levél a következőképpen szól:
„[...] Megállapítottuk, hogy társaságuk jelentős mennyiségű Opel gépjárművet értékesített külföldre 1996 első felében. Véleményünk szerint e mennyiség olyan jelentős, hogy erős a gyanúnk, miszerint ezen eladások nincsenek összhangban a jelenlegi vagy jövőbeli Opel forgalmazási szerződés szövegével és szellemével. [...] Válaszukat össze kívánjuk hasonlítani a könyvelésükben szereplő adatokkal. Később tájékoztatjuk Önöket, mi fog történni a továbbiakban. A fentiek nem változtatnak azon a tényen, hogy speciális érdekkörükben elsősorban Önök felelősek a jó üzleti eredmények eléréséért [...].”
7 1996. szeptember 26‑i ülésén az Opel Nederland igazgatósága úgy döntött, hogy intézkedéseket fogad el a Hollandiából történő kivitellel kapcsolatban. Ezen ülés jegyzőkönyve a következőképpen írja le az intézkedéseket:
„[...] Elfogadott határozatok:
1) Az Opel Nederland BV pénzügyi vizsgálatot fog végezni az összes kereskedőnél (20), akik az exportot végzik.[...]
2) W. de Heer [értékesítési és marketing igazgató] válaszol azoknak a kereskedőknek, akik válaszoltak az Opel által az exporttevékenységükkel kapcsolatban küldött első levélre. W. de Heer tájékoztatja őket az audit megszervezéséről, és a szállítási nehézségekről, amelyek miatt korlátozott a gépjárművek elosztása.
3) A körzeti értékesítési vezetők tárgyalást folytatnak az exportőr kereskedőkkel az exporttevékenységről a következő két héten belül. Tájékoztatják a kereskedőket, hogy a termékek korlátozott rendelkezésre állása miatt csupán annyi egységet fognak kapni (további intézkedésig), amennyi az eladási értékelési normájukban szerepel. Jelenteniük kell a körzeti vezetőknek, hogy a várólistán lévő egységek közül melyeket kívánják ténylegesen átvenni. A kereskedőknek kell megoldaniuk a vevőikkel kapcsolatban felmerülő problémákat.
4) Azokat a kereskedőket, akik tájékoztatják a körzeti vezetőket, hogy nem kívánják megszüntetni a gépjárművek nagybani exportját, találkozóra kell hívni R. A. H. M. de Leeuwval [ügyvezető igazgató] és W. de Heerrel 1996. október 22‑re.
5) H. H. C. Notenboom [értékesítési személyzeti igazgató] megkéri GMAC‑t a kereskedők készletének felmérésére a még meglévő egységek pontos számának meghatározása érdekében. Előre látható, hogy időközben ennek jelentős részét exportálni fogják.
6) A jövőben nem vesszük számításba azokat az eladási kampányok alatt eladott gépjárműveket, amelyeket Hollandián kívül vesznek nyilvántartásba. A versenytársak hasonló feltételeket alkalmaznak.
7) I. M. Aukema [kereskedelmi vezető] törli az exportőr kereskedők nevét a kampányakciók listájáról. Jövőbeni részvételük az audit eredményétől függ.
8) L. O. M. Aelen [személyzeti és pénzügyi igazgató] levélben tájékoztatja a kereskedőket arról, hogy 1996. október 1‑jétől az Opel Nederland BV 150 NLG‑t fog számlázni olyan hivatalos behozatali nyilatkozatok kérelemre történő kiállításáért, mint a típus‑jóváhagyási irat vagy bizonyos adómentes gépjárművek vámokmányai (például diplomaták számára vásárolt gépjárművek).”
9. A tervezett audit 1996. szeptember 19‑e és november 27‑e között zajlott le.
10. 1996. október 24‑én az Opel Nederland az összes kereskedőnek körlevelet küldött a végső felhasználók részére külföldre történő eladásokkal kapcsolatban. E körlevél szerint a kereskedők szabadon értékesíthetnek az Európai Unióban lakó végső felhasználóknak, és ezen utóbbiak közvetítő szolgáltatásait is igénybe vehetik.”
7. Azon tájékoztatást követően, miszerint az Opel Nederland az új gépjárművek Hollandiából más tagállamokba való exportjának módszeres megakadályozására irányuló gyakorlatot követ, a Bizottság a versenyjog esetleges megsértésének megállapítására közigazgatási vizsgálatot indított. A vizsgálat során a Bizottság szolgálatai 1996. december 11‑én és 12‑én az Opel Nederland és az egyik kereskedés helyiségeiben helyszíni vizsgálatot tartottak.
8. Ez utóbbi napon „az Opel Nederland iránymutatással látta el a kereskedőket az új gépjárműveknek a viszonteladók és a közvetítők részére történő eladásával kapcsolatban.” Ezt követően 1998. január 20‑i körlevelével az Opel Nederland tájékoztatta kereskedőit, hogy visszamenőleg megszüntette a jutalom kifizetésének megtagadását az exportra történő eladások esetén”(7) .
B – A megtámadott határozat
9. 2000. szeptember 20‑án, a vizsgálat befejezésekor a Bizottság meghozta a megtámadott határozatot, amellyel:
megállapította, hogy az Opel Nederland megsértette az EK 81. cikk (1) bekezdését azzal, hogy a Hollandiában székhellyel rendelkező Opel‑márkakereskedőkkel „a többi tagállam végső fogyasztói és más tagállamban székhellyel rendelkező Opel‑kereskedők számára történő eladások korlátozása vagy megtiltása céljából megállapodásokat kötött, melyeket vagy személyesen, vagy olyan közvetítők segítségével hajtottak végre, akik a nevükben jártak el” (a megtámadott határozat 1. cikke);
– kötelezte az Opel Nederlandot, hogy „[vessen] véget az [1.] cikk[ben] megállapított jogsértésnek, [a]mennyiben az még nem történt meg” (a megtámadott határozat 2. cikke);
– 43 millió euró összegű bírságot szabott ki az Opel Nederlandra és a General Motors Nederlandra (a megtámadott határozat 3. cikke).
10. A megtámadott határozat a következőképpen foglalható röviden össze, amennyiben kizárólag a számunkra legfontosabb részleteket emeljük ki:
11. A határozat indokolásában a Bizottság megállapította, hogy az Opel Nederland olyan stratégiát dolgozott ki és valósított meg, amely a kereskedőik exportra történő gépkocsieladásának megakadályozására és/vagy korlátozására irányult(8) . Ezen állítás alátámasztására a Bizottság különösen az 1996. szeptember 26‑i igazgatósági ülés jegyzőkönyvére (lásd a jelen indítvány 6. pontját) hivatkozott, amely ülés során „a szállítás korlátozására vonatkozó intézkedések és a korlátozó jutalompolitika bevezetéséről döntöttek, valamint arról, hogy felszólítják [...] a kereskedőket, hogy általában tartózkodjanak az exportra történő eladásoktól[...]”(9) .
12. Mivel az exporttal kapcsolatos korlátozó politika fennállása megállapítást nyert, a Bizottság ezt követően bebizonyította, hogy a korlátozó politikát egyedi intézkedések útján hajtották végre, amelyeket a kereskedőkkel egyetértésben állapítottak meg a forgalmazási szerződések keretében. A vizsgálat alá vont társaságok állításával ellentétben tehát nem az Opel Nederland egyoldalú intézkedéseiről van szó, hanem olyan rendelkezésekről, amelyek részévé váltak az autógyártó és kereskedői között már létező szerződéses kapcsolatoknak, és amelyek így az EK 81. cikk értelmében megállapodásokat valósítanak meg(10) .
13. A megtámadott határozat pontosan tartalmazza a megállapodások tárgyát:
a) a kereskedőknek történő szállítás: „az importőr a gépjárművek szállítását úgy szervezi meg, hogy csak a szerződésben meghatározott területen lakó ügyfél számára igényelt gépjárművet szállítja ki, és ezeket a rendeléseket előnyben részesíti”(11) ;
b) a jutalom kifizetése: „a különböző értékesítési akciók során alkalmazott jutalompolitikát úgy állapították meg, hogy a külföldön lakó végső felhasználóknak történő értékesítést a jutalmazásból kizárták”(12) ;
c) a kivitel közvetlen korlátozása és tiltása: „több alkalommal felszólítottuk a kereskedőket, hogy sürgősen hagyjanak fel az exporttal. Több kereskedő kifejezett ígéretet tett az Opel Nederland BV‑nek arra, hogy nem folytatja tovább ezt a tevékenységet”(13) ;
14. A jelen fellebbezés elemzésének szempontjából az utolsó jelentős kérdéskörre, azaz a bírság összegének meghatározására vonatkozóan a Bizottság először is a jogsértést különösen súlyosnak minősítette, mivel az Opel Nederland szándékosan korlátozta, illetve akadályozta az exporttevékenységet, és ennélfogva akadályozta az egységes piac megvalósításának célját is. A jogsértés időtartama kapcsán a Bizottság úgy vélte, hogy az elkövetett jogsértés 17 hónapig tartott (1996 augusztusának végétől vagy szeptemberének kezdetétől 1998 januárjáig), amelyet közepes időtartamú jogsértésnek minősített. Tekintetbe véve a három meghatározott intézkedés időtartamát, a Bizottság a 40 millió euró alapösszeget a jogsértés súlyosságának megfelelően 7,5%‑kal, azaz 3 millió euróval megemelte, amellyel együtt így a bírság összege 43 millió euró lett. Végül, tekintettel arra, hogy az Opel Nederland az 1996. december 11‑i és 12‑i vizsgálatokat követően továbbra is alkalmazta e jogsértés egyik fő elemét, a korlátozó jutalompolitikát, a Bizottság úgy vélte, hogy a jelen esetben nem állnak fenn enyhítő körülmények(14) .
C – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
15. 2000. november 30‑án benyújtott keresetlevelével a General Motors Nederland és az Opel Nederland a megtámadott határozat megs emmisítését, másodlagosan az e határozatban kiszabott bírság megsemmisítését vagy összegének csökkentését kérte az Elsőfokú Bíróságtól.
16. Keresetük alátámasztására a felperes társaságok öt jogalapot terjesztettek elő, amelyekre a megtámadott ítélet részletesen válaszolt.
17. Részletezve a jelen fellebbviteli eljárás szempontjából lényeges pontokat, az alábbiakban röviden ismertetjük a megtámadott határozat vonatkozó szakaszait.
18. a) Az Elsőfokú Bíróság először is a fellebbezés első jogalapját vizsgálta, amely azt tartalmazta, hogy nincsenek bizonyítékok arra vonatkozóan, hogy az Opel Nederland a teljes export korlátozására irányuló általános politikát fogadott volna el.
19. Ezzel kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság először is megállapította, hogy a stratégia elfogadásával kapcsolatos állításait „a Bizottság az 1996. szeptember 26‑i igazgatósági ülés jegyzőkönyvére [alapította], amely az Opel Nederland legmagasabb beosztású tisztségviselői által elfogadott intézkedéseket tartalmazó végleges dokumentum”(15) .
20. Annak elemzésekor, hogy a kifogásolt 1996. szeptember 26‑i határozat alapján – a Bizottság álláspontjának megfelelően – a teljes export korlátozására és/vagy akadályozására irányuló általános stratégia fennállása állapítható‑e meg, vagy inkább a felperesek állításának megfelelően a szabálytalan eladást korlátozó jogszerű stratégia fennállása, az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy „a jegyzőkönyvben semmilyen különbségtétel sem található a forgalmazási szerződéseknek megfelelő és az azoknak nem megfelelő kivitel között. E jegyzőkönyv szerint a bevezetett intézkedések az összes exporttevékenységre [vonatkoztak]. A felperesek azon érvelése, miszerint az Opel Nederland csupán a forgalmazási szerződéseknek nem megfelelő exportot kívánta korlátozni, egyáltalán nem [tükröződik] a jegyzőkönyv szövegében”(16) .
21. Ezen túlmenően az Elsőfokú Bíróság hozzátette, hogy „a jegyzőkönyv szövegén alapuló értelmezést három, az 1996. szeptember 26‑i határozat előtt készült belső dokumentum is megerősíti”(17) .
22. Hasonló módon az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy „az Opel Nederland által elfogadott határozat arról, hogy a továbbiakban nem ad jutalmat az exportra történő eladás esetén, természeténél fogva csak a forgalmazási szerződéseknek megfelelő eladásokra vonatkozhat, mivel a jutalmat soha nem nyújtották olyan eladások után, amelyek végső címzettjei nem a végső fogyasztók voltak”, és hogy „a Bizottság értelmezését alátámasztja az a tény is, hogy a határozat elfogadásakor az exportra történő eladással gyanúsított kereskedőknél elvégzendő audit még nem zajlott le, és az Opel Nederland így nem tudhatta, hogy az „exportőr” kereskedők ténylegesen beleegyeztek‑e a márkakereskedőnek nem minősülő viszonteladóknak történő eladásba”(18) .
23. Tekintettel ezekre a megállapításokra, az elsőfokon eljárt bíróság úgy ítélte meg, hogy „a Bizottság helyesen következtetett arra, miszerint az Opel Nederland 1996. szeptember 26‑án a teljes export megakadályozását célzó általános stratégiát fogadott el”(19), és ebből kifolyólag a kereset első jogalapját elutasította.
24. b) Ugyanakkor az Elsőfokú Bíróság elfogadta a második jogalapot, amelyben a felperesek arra hivatkoztak, hogy a megtámadott határozat, mellyel a Bizottság megállapította, hogy az Opel Nederland az EK 81. cikkel ellentétes korlátozó szállítási politikát alkalmazott, ténybeli hibákat és jogban való tévedést tartalmaz.
25. Erre vonatkozóan az Elsőfokú Bíróság először is azt állapította meg, hogy bár „a felek [...] között nem volt vita azzal kapcsolatban, hogy az Opel Nederland vezetősége úgy döntött, hogy az exportőrként nyilvántartott kereskedőket tájékoztatja arról, hogy a jövőben szállításra kerülő mennyiség valamennyi kereskedő esetében a SEG‑ben meghatározott számra korlátozódik [...], az kérdéses volt, hogy ezen intézkedés az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében megállapodást képez‑e. [Ugyanis] valamely vállalkozás egyoldalú magatartása nem tartozik ezen rendelkezés hatálya alá”(20) .
26. A Bizottság állításával ellentétben az Elsőfokú Bíróság álláspontja szerint „a megtámadott határozatban nincs arra vonatkozó közvetlen bizonyíték, hogy a vitatott intézkedést a kereskedőkkel közölték volna, és más eljárási iratok alapján sem állapítható meg ezen intézkedés tényleges alkalmazása vagy végrehajtása”(21) .
27. Bizonyítékok hiányában az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a Bizottság „nem bizonyította a jogilag megkövetelt módon, hogy a korlátozó szállítási intézkedést közölték a kereskedőkkel, még kevésbé azt, hogy ezen intézkedés az Opel Nederland és kereskedői közötti szerződéses kapcsolatok alkalmazási körébe tartozott”(22), és ebből kifolyólag az Elsőfokú Bíróság a szóban forgó jogalapot elfogadta, és megsemmisítette a megtámadott határozat vonatkozó részét.
28. c) Az első fokon eljárt bíróság elutasította a kereset harmadik jogalapját, amelyben a felperesek kifogást terjesztettek elő, mely szerint a Bizottság ténybeli hibát és jogban való tévedést követett el annak megállapításával, hogy az Opel Nederland az EK 81. cikkel ellentétes korlátozó kiskereskedelmi jutalompolitikát alkalmazott.
29. Először is az Elsőfokú Bíróság nem fogadta el a felperesek azon érvelését, mely szerint semmilyen bizonyíték sincs arra, hogy a kereskedők válaszul az új jutalompolitikára, elfogadták volna az exportra történő jogszerű eladások korlátozását. Éppen ellenkezőleg, az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, „ahogyan azt írásbeli észrevételeiben a Bizottság is megállapította, hogy 1996. október 1‑je után a jutalmazásra vonatkozóan olyan feltételeket alkalmaztak, amelyek alapján az exportra történő eladás ki volt zárva a jutalomrendszerből”(23) . Az említett feltételek „szerves részévé váltak az Opel Nederland és kereskedői között létrejött forgalmazási szerződéseknek, és beágyazódtak egy korábban létező általános megállapodás szerint folytatott kereskedelmi kapcsolatok összességébe. Következésképpen a szóban forgó intézkedés nem egyoldalú jogi aktus, hanem az EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti megállapodás”(24) .
30. „A felperes társaságok álláspontja szerint a szóban forgó jutalomrendszernek ugyanakkor „nem [egyedüli] célja volt a verseny korlátozása”(25), sőt ilyen hatása sem volt, hiszen a különböző iratok „azt mutatják, hogy a szabályos kivitel mennyisége érezhetően nem csökkent.”(26) .
31. Az Elsőfokú Bíróság ezeket a kifogásokat is elutasította.
32. A vitatott intézkedés céljával kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság a következő észrevételeket tette:
„100 E tekintetben a Bizottság helyesen állapítja meg azt, hogy mivel a jutalmat a továbbiakban nem nyújtják az exportra történő eladás esetén, a kereskedőknek az ezen eladások végzésére vonatkozó gazdasági mozgástere csökken ahhoz képest, amilyen mozgástérrel a nemzeti eladások tekintetében rendelkeznek. Ugyanis a kereskedők arra kényszerülnek, hogy a hazai vevőkkel összehasonlítva a külföldi vevőkkel szemben kedvezőtlenebb feltételeket alkalmazzanak, vagy exportra történő eladás esetén elégedjenek meg alacsonyabb nyereségrátával. Az exportra történő eladás jutalmának eltörlésével az ilyen eladás kevésbé vonzóvá vált a külföldi vevők és a kereskedők számára. Következésképpen ezen intézkedés természeténél fogva alkalmas arra, hogy hátrányosan befolyásolja az exportra történő eladást, még a szállítási korlátozások hiányában is.
101 Az első jogalap értékeléséből az tűnik ki, hogy az Opel Nederland igazgatósága által elfogadott intézkedések, melyeket az exportra történő eladások növekedése váltott ki, az ilyen jellegű eladások csökkentésére irányultak.
102 Az intézkedés természete és az általa követett cél kapcsán, a gazdasági összefüggésekre tekintettel, amelyekben alkalmazni kellett, meg kell állapítani, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően ezen intézkedés versenykorlátozó célú megállapodást valósít meg (lásd ilyen értelemben a Bíróság 19/77. sz., Miller kontra Bizottság ügyben 1978. február 1‑jén hozott ítéletének [EBHT 1978., 131. o.] 7. pontját; a 96/82‑102/82., 104/82., 105/82., 108/82. és 110/82. sz., IAZ International Belgium és társai kontra Bizottság ügyben 1983. november 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1983., 3369. o.] 23–25. pontját, és a 29/83. és 30/83. sz., CRAM és Rheinzink kontra Bizottság ügyben 1984. március 28‑án hozott ítéletének [EBHT 1984., 1679. o.] 26. pontját).
33. Ezután az Elsőfokú Bíróság megjegyezte, hogy „az állandó ítélkezési gyakorlat [s]zerint [...] valamely megállapodás tényleges hatásainak figyelembevétele nem szükséges, ha úgy tűnik, hogy a megállapodás célja a verseny korlátozása, megakadályozása vagy torzítása”, következésképpen úgy ítélte meg, hogy nem szükséges „megvizsgálni a feleknek az intézkedés tényleges hatására vonatkozó érveit”(27) .
34. Mindazonáltal az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy „mellékesen el kell vetni a felperesek arra vonatkozó érvét, mely szerint [...] az exportra történő eladásokat a vitatott intézkedés nem befolyásolta. Ugyanis [a] forgalmi adatok, amelyek azt mutatják, hogy az 1996 októberétől 1998 januárjáig tartó időszak során az exportra történő eladások nem szűntek meg, nem zárják ki, hogy a vitatott intézkedés nélkül az exportra történő eladások száma magasabb lehetett volna. A megtámadott határozat indokolásának 135. pontja helyesen utal arra, hogy lehetetlen meghatározni, milyen számú exportot akadályoztak meg ténylegesen az Opel Nederland által hozott intézkedések”(28) .
35. d) A negyedik jogalapban a felperes társaságok ténybeli hibára és jogban való tévedésre hivatkoztak a Bizottság azon megállapításával kapcsolatban, mely szerint az Opel Nederland az EK 81. cikkel ellentétes közvetlen exporttilalmat vezetett be.
36. Az Elsőfokú Bíróság elvette ezt a jogalapot, mivel úgy vélte, „hogy a Bizottság kellően pontos és egybehangzó bizonyítékokat szerzett be annak a szilárd meggyőződésének alátámasztására, hogy 1996 augusztusának végétől vagy szeptemberének kezdetétől – az Opel Nederland ilyen célzatú ösztönzésére – kilenc kereskedő [...] [vállalt] ténylegesen kötelezettséget arra, hogy felhagy az exportra történő eladásokkal”(29) . Mivel ez a korlátozás „az Opel Nederland és az érintett kereskedők szándékegységéből eredt, ezért az intézkedés az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében megállapodást valósíto[tt] meg, amely szerves részévé vál[t] a felek között már meglévő szerződéses kapcsolatoknak”(30) .
37. e) Végül, az Elsőfokú Bíróság kizárta, hogy a Bizottság a felperes társaságokra kirótt bírság összegének megállapításakor megsértette az arányosság elvét, a 17. rendelet 15. cikkét, valamint saját iránymutatását.
38. E tekintetben az Elsőfokú Bíróság lényegében jóváhagyta azt a módszert, amely alapján a Bizottság – figyelembe véve a jogsértés súlyát és időtartamát – kiszámította a bírság alapösszegét(31) . Ezenfelül még azt is kiemelte, hogy „a jogsértés kizárólag passzív módon történő elkövetése, az Elsőfokú Bíróság által elfogadott értelemben, a jogsértés beszüntetése a Bizottság beavatkozásával egy időben, valamint a jogsértés nem szándékos elkövetése”, amelyek a bírság mérséklését enyhítő körülményként indokolttá tehették volna, a „jelen esetben nem álltak fenn”(32) .
39. Az Elsőfokú Bíróság arra való tekintettel csökkentette a bírság összegét, hogy a kereset második jogalapját elfogadta(33) .
40. Ezen elemzésből következően az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítéletben a) helybenhagyta a Bizottság határozatában szereplő jogsértés értékelését i. a kivitel korlátozására irányuló általános stratégia, ii. a korlátozó jellegű jutalompolitika, valamint iii. a kivitel közvetlen tiltása tekintetében; b) megsemmisítette a határozatot az EK 81. cikk (1) bekezdésével ellentétes korlátozó szállítási intézkedés megállapítására vonatkozó részében, és c) mérsékelte a General Motors Nederlandra és az Opel Neerlandra kiszabott bírságot, amelynek összegét 35 475 000 euró összegben állapította meg.
D – A Bíróság előtti eljárás
41. A 2003. december 29‑én benyújtott fellebbezésében a General Motors Nederland és az Opel Nederland azt kérte, hogy a Bíróság:
– i. helyezze hatályon kívül a megtámadott ítélet azon részét, amely az exportkorlátozó stratégiára, valamint az Opel Nederland jutalompolitikájára vonatkozik, és amely helybenhagyja az e pontok miatt kiszabott bírságot; és ii. semmisítse meg az elsőfokú eljárásban megtámadott határozatot, amennyiben ugyanezekre a pontokra vonatkozik;
– csökkentse az Elsőfokú Bíróság által helybenhagyott bírságot a fenti kérelmekkel kapcsolatos döntésétől függetlenül;
– másodlagosan semmisítse meg a megtámadott határozatot a megjelölt részeiben, és utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bíróság elé;
– mindenképpen kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
42. A Bizottság nem ért egyet a kérelmekben foglaltakkal, és kéri a Bíróságot, hogy utasítsa el a fellebbezést, és kötelezze a fellebbező feleket a költségek viselésére.
43. Az írásbeli szakasz befejezését követően, amelyen második beadványváltásra is sor került, a Bíróság a 2005. július 14‑én tartott tárgyaláson meghallgatta a feleket.
IV – Jogi elemzés
44. Az Elsőfokú Bíróság ítélete ellen a felek által előterjesztett kifogások elsősorban jogban való tévedésre vonatkoznak, amelyet az első fokon eljárt bíróság követett el: i. a Bizottság arra vonatkozó megállapításainak helybenhagyásával, amelyek szerint az Opel Nederland a teljes export korlátozására irányuló általános stratégiát alkalmazott; ii. annak helybenhagyásával, hogy az Opel Nederland korlátozó jellegű kiskereskedelmi jutalompolitikát valósított meg, és iii. a bírság összegének csak részleges mérséklésével.
45. Most sorban rátérünk az említett kifogások elemzésére.
i) Az export megakadályozását célzó általános stratégia megállapításáról
46. Mint ahogy arra már korábban utaltunk, az első kifogásban a felperes társaságok vitatják az Elsőfokú Bíróság azon megállapítását, mely szerint a Bizottság „helyesen következtetett arra, hogy az Opel Nederland 1996. szeptember 26‑án a teljes export megakadályozását célzó általános stratégiát fogadott el”(34) .
47. A felperesek álláspontja szerint ezen értékelés az alábbiak miatt téves:
– A fent említett stratégia állítólagos elfogadására vonatkozó bizonyítékok, különösen az 1996. szeptember 26‑i ülés jegyzőkönyvének elferdítése (lásd jelen indítvány 6. pontját). E jegyzőkönyvből végül is az derül ki, hogy az Opel Nederland néhány olyan különös és egyedi intézkedés jóváhagyására korlátozta magát, amely nem azonosítható egy, az export korlátozására irányuló általános stratégiával. Továbbá, mivel az ezen ülésen (továbbiakban: az 1996. szeptember 26‑i határozatok) hozott határozatok nem exportkorlátozási céllal születtek, az Elsőfokú Bíróságnak arra vonatkozó megállapításai, hogy a jegyzőkönyvben nincs különbség a jogszerű és a jogszerűtlen export között (lásd fentebb jelen indítvány 20. pontját), egyáltalán nem relevánsak.
– Az Opel Nederland politikájá t nem tükröző belső munkaanyagok bizonyítóerejével kapcsolatos ellentmondó indokolás. Bár az Elsőfokú Bíróság kizárta, hogy a Bizottság elemzését ezekre az említett belső dokumentumokra alapította, a későbbiekben ugyanezen dokumentumok alapján állapította meg, hogy a gépjárműgyártó valójában export korlátozására irányuló stratégiát fogadott el.
– A „körkörös” érvelésből származó logikai tévedés a jutalompoltikával kapcsolatban. Ugyanis az Elsőfokú Bíróság ezt a politikát hozta fel az 1996. szeptember 26‑i határozattal elfogadott stratégia korlátozó jellegének alátámasztására, majd pedig e stratégia létére utalt annak bizonyítására, hogy a jutalompolitikának korlátozó célja van.
– Logikai tévedés annyiban, amennyiben „képtelen” érveléssel hivatkoztak az 1996. szeptember 26‑i határozatok elfogadásának időpontjára annak megerősítése érdekében, hogy ezeknek a határozatoknak a célja a teljes export korlátozása volt, és nem csak azoké, amelyek nem feleltek meg a forgalmazási szerződéseknek. A felperesek álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság egyáltalán nem indokolta meg, hogy az említett időpontnak mi a jelentősége a korlátozó jellegű stratégia fennállására vonatkozó megállapítását illetően, és nem vette kellően figyelembe azokat a meggyőző bizonyítékokat sem, amelyek azt igazolhatták, hogy a megtámadott határozatban állítottakkal ellentétben, a vitatott intézkedés elfogadásakor az Opel Nederland már tudott a szabálytalan exporttevékenységekről, és így már elfogadhatott azt célzó intézkedéseket.
48. A Bizottság a fellebbezés jelen jogalapjának teljességét elfogadhatatlannak tartja, mivel az az Elsőfokú Bíróság ténybeli értékelésének felülvizsgálatára irányul.
49. Mielőtt rátérnénk a jogalap elemzésére, célszerű felhívni a figyelmet arra, hogy az EK 225. cikk és a Bíróság alapokmánya 51. cikkének értelmében az Elsőfokú Bíróság ítéleteivel szemben, „kizárólag jogi kérdésekben” a Bírósághoz lehet fellebbezni. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ebből az következik, hogy „a Bíróság így nem rendelkezik hatáskörrel sem a tényállás megállapítására, sem – fő szabályként – [az] Elsőfokú Bíróság által az e tényállás alátámasztására elfogadott bizonyítékok vizsgálatára. Amennyiben a bizonyítékok megszerzése szabályszerűen történt, valamint az általános jogelveket és a bizonyítási teherre és a bizonyításfelvételre vonatkozó eljárási szabályokat tiszteletben tartották, kizárólag az Elsőfokú Bíróság feladata annak mérlegelése, hogy a hozzá benyújtott bizonyítékoknak milyen bizonyító erőt tulajdonít [...] E mérlegelés, eltekintve e bizonyítékok elferdítésétől, nem minősül a Bíróság vizsgálata alá tartozó jogkérdésnek”(35) .
50. A megszilárdult ítélkezési gyakorlat alapján úgy tűnik, hogy a szóban forgó jogalap csak a bizonyítékok elferdítésére vonatkozó részében fogadható el.
51. A többi kifogásban a felperesek tulajdonképpen csak azt vitatják, hogy az Elsőfokú Bíróság bizonyos tényeknek és dokumentumoknak bizonyító erőt tulajdonított, továbbá azt, hogy ezen bizonyítékok felhasználhatók annak bizonyítására, hogy az Opel Nederland az export korlátozását célzó stratégiát fogadott el.
52. Mivel a felperesek nem tudták bizonyítani, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte a tényeket, illetve a bizonyítékokat, érveik valójában végső soron a tényállás Elsőfokú Bíróság általi értékelésének megkérdőjelezésére irányultak, amely azoknak a beterjesztett dokumentumoknak és bizonyítékoknak figyelmes áttanulmányozásán alapult, amelyekre a Bizottság és a felperesek egyaránt hivatkoztak(36) .
53. Az 1996. szeptember 26‑i ülés jegyzőkönyvének állítólagos elferdítésével kapcsolatban megjegyezzük, hogy az elsőfokú eljárásban a felperesek kifejezetten elismerték, hogy az említett ülésen elfogadott stratégiának az exportra történő eladások megakadályozása vagy legalábbis korlátozása volt a célja, még akkor is, ha az csak a szabálytalan eladásokra vonatkozott(37) . Nyilvánvalónak tűnik számunkra, hogy a felperesek a fellebbviteli eljárásban nem állíthatják, hogy az említett stratégia minden korlátozási szándéktól mentes, és hogy az Elsőfokú Bíróság – ellenkező tartalmú döntésével – elferdítette ennek a dokumentumnak a szövegét.
54. Ennek tisztázása után úgy véljük, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg, hogy az 1996. szeptember 26‑án elfogadott korlátozó jellegű stratégia a teljes exportra vonatkozott, és nem csak arra, amelyik nem felelt meg a forgalmazási szerződéseknek. A jegyzőkönyv szövegében a szabályos és a szabálytalan export közötti különbségtételre semmilyen utalás sem található.
55. Tekintettel a fenti érvekre, úgy véljük, hogy a fellebbezés első jogalapja részben elfogadhatatlan, részben megalapozatlan.
ii) A jutalomrendszerről
56. A fellebbezés második jogalapjában a felperes társaságok azt kifogásolják, hogy a Bizottság jogban való tévedést követett el annak helybenhagyásával, hogy a kiskereskedelmi jutalomrendszer sérti az EK 81. cikket.
A felek érvei
57. Pontosabban a felek annak az érvelésnek különböző aspektusait vitatják, amely alapján az első fokon eljárt bíróság arra a megállapításra jutott, hogy e rendszer, mivel jutalmat csak hazai eladások után nyújt, már önmagában veszélyezteti a versenyt, így ennek piacra gyakorolt hatásait az EK 81. cikk megsértésének megállapításához nem volt szükséges megvizsgálni(38) .
58. a) A felperes társaságok álláspontja szerint a jutalomrendszer versenykorlátozó célú megállapodáskénti minősítése az EK 81. cikknek és különösen a korlátozó „cél” fogalmának túl tág értelmezésén alapul. Álláspontjuk szerint ugyanis az EK 81. cikk megsértését valamely megállapodás egyetlen célja alapján csak akkor lehet megállapítani, ha ez utóbbinak egyedüli célja vagy nyilvánvaló következménye a verseny érezhető korlátozása. A vitatott jutalomrendszer azonban teljes egészében jogszerű kereskedelempolitikai célokat követett (az Opel‑modellek eladásának promóciója Hollandiában), és a holland piacon jelen lévő gépjárműgyártók között ösztönözte a versenyt.
59. b) Az Elsőfokú Bíróság és a Bizottság megállapításával ellentétben, e rendszer versenykorlátozó célúvá minősítése sérti nemcsak az EK 81. cikkét, hanem – mivel ez a megállapítás a vitatott intézkedés jogellenességének megdönthetetlen vélelmét eredményezi – az ártatlanság vélelmének elvét és a védelemhez való jogot is.
60. c) A felperesek azt állítják, hogy jelen ügyre nem vonatkozik az Elsőfokú Bíróság által annak alátámasztására hivatkozott bírósági gyakorlat, hogy a jutalompolitika versenykorlátozó célú megállapodást eredményez. A vitatott intézkedés ugyanis nagymértékben eltér a megtámadott ítélet 102. pontjában hivatkozott Miller kontra Bizottság(39), Cram és Rheinzink kontra Bizottság(40), valamint IAZ International Belgium és társai kontra Bizottság(41) ügyek alapját képező intézkedésektől. Míg ez utóbbiak az exportra történő eladás tiltására, a párhuzamos kereskedelem akadályozására, valamint egy közös bojkottakcióra vonatkoztak, addig a szóban forgó intézkedés arra korlátozódott, hogy időszakos pénzügyi juttatások nyújtását a hazai eladások esetére korlátozta.
61. d) Az ügy szempontjából nincs jelentősége a megtámadott ítélet 100. pontjában szereplő összehasonlításnak, amely a Hollandiában történő gépjárműeladás és az exportra történő eladás jutalompolitikai szempontból történő kezelésére vonatkozott; amely összehasonlításból az Elsőfokú Bíróság azt a következtetést vonta le, hogy a vitatott intézkedés miatt az exportra történő eladás „kevésbé volt vonzó a külföldi vevők, illetve a kereskedők számára”(42), így az versenykorlátozó célt követett.
62. A felperes társaságok álláspontja szerint a helyes eljárás az lett volna, ha az Elsőfokú Bíróság éppen ellenkezőleg azt vizsgálja, hogy a vitatott intézkedés visszatartotta‑e valamilyen módon a holland kereskedőket az említett eladásoktól, összehasonlítva azzal az időszakkal, amikor a jutalmazási rendszert az exportra történő eladások esetén is alkalmazták. Ha az Elsőfokú Bíróság feltette volna ezt a kérdést, akkor bizonyára nemleges választ kellett volna adnia, mivel az új jutalomrendszer nem járt együtt a gépjárműszállítások korlátozásával, és az export jövedelmezőségét a jutalmazás semmilyen tekintetben sem befolyásolta. Más szóval az exporttevékenység jutalmazásból való kizárása ellenére a holland kereskedők teljesen szabadon folytathatták ezt a fajta – továbbra is jövedelmező – értékesítést.
63. Mindenesetre a felperesek véleménye szerint, még ha el is fogadjuk a megtámadott ítéletben szereplő összehasonlítás logikáját, az Elsőfokú Bíróság érvelése akkor is pontatlan, hiszen nem veszi figyelembe a hazai eladások és a kivitel között a gazdasági és pénzügyi feltételek miatt meglévő jelentős különbségeket, amelyek különösen a gépkocsikra kivetett holland adók magas összegéből és a hazai értékesítéssel gyakran együtt járó gépjármű‑beszámításból adódnak. Ezeket a különbségeket figyelmen kívül hagyva, az első fokon eljárt bíróság helytelenül állapította meg, hogy az exportra történő eladás jutalmának eltörlésével a holland kereskedők szükségszerűen arra „kényszerültek, hogy a hazai vevőkkel összehasonlítva a külföldi vevőkkel szemben kedvezőtlenebb feltételeket alkalmazzanak, vagy exportra történő eladás esetén megelégedjenek alacsonyabb nyereségrátával”(43) .
64. e) A felperesek továbbá úgy vélik, hogy az Elsőfokú Bíróságnak a jutalomrendszer értékelésénél nem kellett volna figyelembe vennie a feleknek az 1996. szeptember 26‑i határozatok elfogadásából következő, feltételezett szándékát. Az EK 81. cikk értelmében ugyanis a megállapodás célját objektív módon kell értékelni, nem valamely fél szubjektív szándékára való hivatkozással.
65. A felperesek végül a fellebbezés első jogalapja keretében előadott érvekre utalva előadták, hogy az Elsőfokú Bíróság érvelése e tekintetben körkörös. Az Elsőfokú Bíróság az 1996. szeptember 26‑i határozatokra hivatkozott, annak megállapítása érdekében, hogy a jutalompolitikának versenykorlátozó célja van, és ugyanakkor az említett jutalompolitikát hozta fel ezen határozatok ugyancsak versenykorlátozó jellegének alátámasztására (lásd jelen indítvány 47. pontját).
Elemzés
66. Rögtön megállapítjuk, hogy a fent előadott felperesi érvek téves előfeltevések sorozatából származnak.
67. a) Először is megállapítjuk, hogy – a felperesek állításával ellentétben – a Szerződésből és az ítélkezési gyakorlatból semmiképpen sem következik, hogy ahhoz, hogy egyetlen cél alapján megállapíthassuk valamely versenykorlátozó megállapodásról, hogy sérti az EK 81. cikket, az szükséges, hogy ennek a megállapodásnak egyedüli célja a verseny korlátozása legyen.
68. Ez az érvelés ugyanis a közösségi ítélkezési gyakorlat során értelmezett rendelkezés alapját jelentő logika megfordításából ered. Valójában ez pontosan az az eset, amikor valamely versenykorlátozó megállapodásnak nyilvánvalóan versenyellenes célja van, amely teljesen megfosztja jelentőségétől és hatásától azt a tényt, hogy annak más céljai is vannak. Ugyanis a Bíróság az EK 81. cikkel ellentétesnek minősítheti valamely versenykorlátozó cél miatt azokat a megállapodásokat is, amelyek ezzel egyidejűleg teljesen törvényes célokat is követnek(44) .
69. b) Ebből kifolyólag, ha valamely megállapodásnak nem egyedüli célkitűzése a verseny korlátozása, a célja alapján minősíthető úgy, hogy megszegte az EK 81. cikkben megfogalmazott tilalmat, akkor az első fokon eljárt bíróság nem vádolható azzal, hogy megsértette az ártatlanság vélelmét és a védelemhez való jogot. Ez utóbbi csak alkalmazta a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatát, amely szerint „nem lényeges a megállapodás tényleges hatása, amennyiben nyilvánvaló, hogy annak célja a verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása.”(45) A Bizottság ezen túlmenően kiemelte, hogy a felpereseknek a közigazgatási eljárásban és a közösségi bíró előtt is lehetőségük lett volna előadni a megállapodás céljával kapcsolatos álláspontjukat.
70. c) Azzal a kifogással kapcsolatban, amelyben a felperesek megkérdőjelezték a vitatott intézkedés céljának elsőfokú bíróság általi értékelését, megjegyezzük, hogy véleményünk szerint releváns a megtámadott ítéletben e tekintetben hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
71. A felperesek állításával ellentétben nem gondoljuk, hogy az Elsőfokú Bíróság által hivatkozott ítéletek hatálya csak azokra az intézkedésekre terjed ki, amelyek tiltják vagy teljes mértékben korlátozzák az exportra történő eladást, illetőleg azokra, amelyek ezeket az ügyleteket előnytelenné teszik. Az ítélkezési gyakorlatból ezzel ellentétben – a közösségi bíróság elé terjesztett egyes ügyek sajátosságait leszámítva – az tűnik ki, hogy annak megállapításánál, hogy valamely forgalmazási szerződés versenyellenes célúnak minősül‑e, vagy sem, elsődleges szempontként kell figyelembe venni, hogy a versenyfeltételeket mesterségesen megváltoztató intézkedés alkalmas‑e a gazdasági szereplők olyan irányba történő befolyásolására, hogy a kivitellel szemben a nemzeti piacot részesítsék előnyben, ami a Szerződés által megvalósítani kívánt gazdasági integrációval ellentétben az egységes piac részekre töredezéséhez vezet.
72. Egyértelműnek tűnik, hogy az ilyen cél nem csupán az export közvetlen korlátozásával érhető el, hanem a forgalmazót a külföldre irányuló eladásoktól eltanácsoló közvetett intézkedésekkel is, amelyek nagymértékben hatnak ezen ügyletek gazdasági és pénzügyi feltételeire. A Bíróság természeténél fogva versenykorlátozó jellegűnek ítélte meg – az általunk vizsgálthoz hasonlóan –azokat az intézkedéseket is, amelyek „megnehezítik a párhuzamos importot”(46) vagy azzal, hogy a hivatalos importot kedvezőbb bánásmódban részesítik, vagy azzal, hogy „a vásárló szabadságát korlátozzák abban, hogy a szállított árut saját gazdasági érdekeinek megfelelően használja fel”(47)(48) .
73. d) Ennek tisztázását követően úgy gondoljuk, hogy nem lehet kifogásolni, hogy az első fokon eljárt bíróság a vitatott intézkedés versenyellenes jellegének bizonyítása érdekében összehasonlította a bánásmódot a hazai és az exportra történő eladások esetén alkalmazandó jutalmazás tekintetében.
74. Hangsúlyozni kell ugyanis, hogy annak megállapításához, hogy egy meghatározott megállapodás alkalmas‑e a verseny korlátozására „a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata [sz]erint, [...] meg kell vizsgáln i, hogy a vitatott megállapodás hiányában milyenek lennének a tényleges versenyfeltételek ”(49) A jelen esetben ennek a vizsgálatnak arra kell kiterjednie, hogy milyen lenne a holland kereskedők magatartása és az érintett piacon fennálló versenyhelyzet abban az esetben, ha az exportra történő eladás nem lenne kizárva a jutalompolitikából.
75. Úgy tűnik, hogy az Elsőfokú Bíróság lefolytatta ezt a vizsgálatot, amikor megállapította, hogy „mivel a jutalmat a továbbiakban nem nyújtották az exportra történő eladás esetén, a kereskedőknek az ezen eladások végzésére vonatkozó gazdasági mozgástere csökken[t] ahhoz képest, amilyen mozgástérrel a nemzeti eladások tekintetében rendelkez[tek]. A kereskedők ugyanis arra kényszerül[tek], hogy a hazai vevőkkel összehasonlítva a külföldi vevőkkel szemben kedvezőtlenebb feltételeket alkalmazzanak, vagy exportra történő eladás esetén elégedjenek meg alacsonyabb nyereségrátával. Az Elsőfokú Bíróság szerint az exportra történő eladás jutalmának eltörlésével az utóbbi eladás kevésbé vonzóvá [vált] a külföldi vevők és a kereskedők számára”(50) .
76. Más szóval, ha az exportra történő eladásokat nem zárták volna kifejezetten ki a jutalmazásból, a holland kereskedők a nem Hollandiában lakó leendő vevőknek a jutalom hiányában alkalmazott feltételeknél jobbakat nyújthattak volna, anélkül hogy ez érintette volna nyereségrátájukat, vagy pedig ha amellett döntöttek volna, hogy az exportárakat nem változtatják meg, akkor emelhették volna a nyereségüket. Úgy tűnik, hogy ez az állítás nehezen vonható kétségbe, hacsak nem jelentjük ki, hogy a kereskedők jutalmazásának semmilyen hatása sem volt a kereskedelemre. Ezt a feltevést maguk a felperesek által előterjesztett érvek zárták ki, hiszen az új jutalmazási rendszer igazolására ők adták elő, hogy a hazai eladás esetére fenntartott jutalmazással az Opel Nederland arra akarta ösztönözni kereskedőit, hogy nagyobb figyelmet szenteljenek a holland piacnak.
77. e) Végül azon felperesi érv, mely szerint valamely versenykorlátozó megállapodás céljának meghatározásakor nem lehet figyelembe venni a felek szándékát, számunkra teljesen megalapozatlannak tűnik. Kétségtelenül igaz, hogy a Bíróság szerint „nem lényeges, hogy [valamely vállalkozás] tudatában van‑e annak, hogy megszegi az [EK 81.] cikk [(1) bekezdésében] megfogalmazott tilalmat”(51) . Más szóval annak megállapításához, hogy valamely megállapodásnak versenykorlátozó célja van, nem szükséges, hogy a feleknek a verseny korlátozására irányuló szándékuk legyen. Ez csak annyit jelent ugyanakkor, hogy valamely versenykorlátozó megállapodás, amellyel a felek egy olyan célt is kitűztek, amely korlátozza a versenyt, már önmagában is sérti az EK 81. cikket, függetlenül attól, hogy a fent említett felek tudtak‑e az említett rendelkezésben előírt tilalomról ( ignorantia legis non excusat )(52) .
78. Következésképpen valamely versenykorlátozó megállapodás értékelésekor a felek szándékát teljes mértékben figyelembe lehet venni. Ráadásul maga a Bíróság is pontosította, hogy – természetesen a kikötéseken túl – valamely megállapodás versenyellenes jellege egy sor egyéb olyan tényezőből is származhat, mint például a feleknek a megállapodás „keletkezésével”, illetve „a végrehajtás körülményeivel”, valamint az érintett társaságok „magatartásával” kapcsolatos szándéka(53) .
79. Ennélfogva úgy tűnik, hogy az Elsőfokú Bíróság, miután megvizsgálta a megállapodás szövegét és a vitatott intézkedés jellemzőit, jogszerűen támaszkodott a felperes társaságoknak a kivitel korlátozására irányuló általános stratégia elfogadásával összefüggő célkitűzéseire annak érdekében, hogy a megállapodás versenyellenes céljával kapcsolatos következtetését megerősítse(54) .
80. Végül az első fokon eljárt bíróság állítólagos „körkörös” érvelésével kapcsolatban csak utalni kívánok a fellebbezés első jogalapjának vizsgálatakor a jelen indítvány 49–52. pontjában kifejtett érvekre, amelyek alapján az említett kifogást elfogadhatatlannak ítéltük.
81. Ennélfogva úgy tűnik, hogy a felperesek által előterjesztett érvek közül egyik sem kérdőjelezte meg az első fokon eljárt bíróság következtetését, amely szerint a vitatott intézkedés annyiban, amennyiben eltörölte az exportra történő eladások utáni jutalmat, természeténél fogva alkalmas volt arra, hogy hátrányosan befolyásolja az exportra történő eladást, és így az EK 81. cikk (1) bekezdésének értelmében korlátozza a versenyt.
82. Így ezt a jogalapot is el kell utasítani.
iii) A bírság összegéről
83. A fellebbezés harmadik jogalapjában a felperesek azt állítják, hogy habár az Elsőfokú Bíróság az elsőfokú eljárásban részben elfogadta a keresetet, és ebből kifolyólag csökkentette a bírság összegét, de jogban való tévedést követett el, amikor a maradék összeg tekintetében helybenhagyta a Bizottság számítását.
84. Véleményük szerint ez a számítás sérti a 17. tanácsi rendelet 15. cikkének (2) bekezdését, mivel az EK 81. cikkel ellentétes jutalompolitika és az exportkorlátozásra irányuló általános stratégia vélelmezett létezésével kapcsolatban tett téves állításokon alapul.
85. A felperesek továbbá azt állítják, hogy az Elsőfokú Bíróság nyilvánvalóan elferdítette a bizonyítékokat, amikor azt állította, hogy a jelen ügyben „nem áll fenn [...] a jogsértés abbahagyásának esete a Bizottság első beavatkozásával egy időben”(55), és így a fent említett intézmény nem volt köteles figyelembe venni a felperes által előterjesztett enyhítő körülményeket. Az Opel Nederland ezzel szemben a Bizottság szolgálatainak első vizsgálati cselekményeivel egy időben meghozta a szükséges korrekciós intézkedéseket, és így véget vetett a jogsértésnek. A két exporttilalmat, azaz az EK 81. cikkel összeegyeztethetetlen két intézkedést 1996. október 24‑től, illetve 1996. december 12‑től kezdve nem alkalmazta.
86. Az iránymutatásban előírt enyhítő körülmények alkalmazásának szempontjából az Elsőfokú Bíróságnak az ítélete meghozatalánál nem kellett volna figyelembe vennie a jutalmazási rendszer eltörlésének időpontját (a fent említett két időpont után történt). Mivel jogszerű intézkedésről van szó, ezért a bírság összegének meghatározásánál az alkalmazás időtartamának nincs jelentősége.
87. Rögtön rámutatunk, hogy a felperesek által felhozott érvek szorosan kötődnek a fellebbezés többi jogalapjában kifejtett érvekhez. A jelen jogalap lényegében azon a feltevésen alapul, hogy a jutalomrendszer az EK 81. cikk értelmében nem valósít meg jogsértést.
88. Mint ahogy a fentiekben már megkíséreltük bizonyítani, ez az állítás nem megalapozott. Ugyanis, ha úgy véljük, hogy a jutalmazásra vonatkozó intézkedés sérti a versenyjogot, akkor ebből nyilvánvalóan az következik, hogy nem lehet kifogásolni, hogy a Bizottság a bírság összegének meghatározásakor ezt a jogsértést figyelembe vette, illetve hogy az Elsőfokú Bíróság ezt az álláspontot osztotta.
89. Ugyanilyen okból úgy gondoljuk, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg, hogy a felpereseket nem illeti meg az a csökkentés, amelyet az iránymutatás olyan enyhítő körülmény fennállása esetén ír elő, mint amilyen „a jogsértés abbahagyása a Bizottság első beavatkozásával egy időben (különösen akkor, ha a Bizottság helyszíni ellenőrzést végez)”(56) .
90. Az eljárás irataiból ugyanis az következik, és e tekintetben a felperesek nem vitatták az elsőfokú ítéletet, hogy rögtön a Bizottság szervei által lefolytatott vizsgálatot követően az Opel Nederland csak az exportra történő eladások közvetlen tilalmát szüntette meg, a vitatott jutalmazási rendszert azonban egészen 1998. január 20‑ig hatályban tartotta. Más szóval csak a fenti időpontban, azaz több mint egy évvel „a Bizottság(57) első beavatkozását követően” szűnt meg teljesen a jogsértés.
91. Ennélfogva úgy tűnik, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen ítélte meg, hogy a jelen esetben nem indokolt csökkenteni a bírság összegét azzal az indokkal, hogy a jogsértő vállalkozás azonnal változtatott magatartásán.
92. Tehát a fellebbezés harmadik jogalapját is el kell utasítani.
93. Következésképpen álláspontom szerint, mivel a fellebbezők által felhozott kifogások egyike sem bizonyult megalapozottnak, a fellebbezésnek nem lehet helyt adni.
V – A költségekről
94. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a értelmében, valamint a fellebbezés elutasításával kapcsolatos következtetésekre tekintettel, álláspontom szerint, a fellebbezőket kell kötelezni a költségek viselésére.
VI – Végkövetkeztetések
95. Az előző megállapításokra tekintettel indítványozom, hogy a Bíróság a következőképpen határozzon:
„1) A keresetet elutasítja.
2) A General Motors BV‑t és az Opel Nederland BV‑t kötelezi a költségek viselésére.”
(1) .
(2) –	A T‑368/00. sz. ügy (EBHT 2003., II‑4491. o.).
(3) –	A COMP/36.653 Opel‑ügy (HL 2001., L 59., 1. o.).
(4) –	Első rendelet a Szerződés [81]. és [82]. cikkének végrehajtásáról (HL L 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.). Felhívjuk a figyelmet, hogy 2002‑ben a szóban forgó rendelet helyébe a Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet lépett (HL L 1., 2003.1.4., 1. o; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.).
(5) – 	A Bizottság közleménye – A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.).
(6) – 	Lásd az iránymutatás 3. pontját.
(7) – 	A megtámadott ítélet 12–13. pontja.
(8) –	A megtámadott határozat indokolásának 17–22. pontja.
(9) –	A megtámadott határozat indokolásának 17. pontja.
(10) –	A megtámadott határozat indokolásának 103–111. pontja.
(11) – A megtámadott határozat indokolásának 22–42. pontja.
(12) – A megtámadott határozat indokolásának 22. és 43–54. pontja.
(13) – Ugyanott.
(14) –	A megtámadott határozat indokolásának 173–202. pontja.
(15) –	A megtámadott ítélet 45. pontja.
(16) –	A megtámadott ítélet 46–47. pontja.
(17) –	A megtámadott ítélet 48. pontja.
(18) –	A megtámadott ítélet 49–50. pontja.
(19) –	A megtámadott ítélet 56. pontja.
(20) –	A megtámadott ítélet 78–79. pontja.
(21) –	A megtámadott ítélet 81–87. pontja.
(22) –	A megtámadott ítélet 88. pontja.
(23) –	A megtámadott ítélet 98. pontja.
(24) –	Ugyanott.
(25) –	A megtámadott ítélet 93. pontja.
(26) –	A megtámadott ítélet 94. pontja.
(27) –	A megtámadott ítélet 104. pontja.
(28) –	A megtámadott ítélet 105. pontja.
(29) –	A megtámadott ítélet 146. pontja.
(30) –	A megtámadott határozat 147. pontja.
(31) –	A megtámadott határozat 191–199. és 201–203. pontja.
(32) –	A megtámadott ítélet 204. pontja.
(33) –	A megtámadott ítélet 200. pontja.
(34) –	A megtámadott ítélet 56. pontja.
(35) –	A C‑7/95. P. sz., Deere kontra Bizottság ügyben 1998. május 28‑án hozott ítélet (EBHT 1998., I‑3111. o.) 21–22. pontja. Ugyanebben az értelemben lásd többek között a C‑280/99. P.–C‑282/99. sz., Moccia Irme és társai kontra Bizottság ügyben 2001. június 21‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑4717. o.) 78. pontját, a C‑122/01. P. sz., T. Port kontra Bizottság ügyben 2003. május 8‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑4261. o.) 27. pontját; a C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság ügyben 2004. január 7‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑123. o.) 47–49. pontját és a C‑116/03. P. sz., Fichtner kontra Bizottság ügyben 2004. július 9‑én hozott végzés (az EBHT‑ban nem tették közzé) 33. pontját.
(36) –	Lásd különösen a megtámadott ítélet 44., 48., 54. és 55. pontját.
(37) –	Lásd a megtámadott ítélet 33–35. pontját, ahol megtalálható az elsőfokú eljárást megindító keresetlevélben szereplő állítások pontos összefoglalása (19., 26., 33. és 34. pont).
(38) –	Lásd különösen a megtámadott ítélet 99–104. pontját. A felperesek – az első fokon eljárt bíróság előtt tett megállapításaikkal ellentétben – nem vitatják, hogy a szóban forgó rendszer az EK 81. cikk (1) bekezdésének értelmében „megállapodásnak” minősülhet.
(39) –	A Bíróság 19/77. sz., Miller kontra Bizottság ügyben 1978. február 1‑jén hozott ítélete (EBHT 1978., 131. o.).
(40) –	A Bíróság 29/83. és 30/83. sz., CRAM és Rheinzink kontra Bizottság ügyben 1984. március 28‑án hozott ítélete (EBHT 1984., 1679. o.).
(41) –	A Bíróság 96/82–102/82., 104/82., 105/82., 108/82. és 110/82. sz., IAZ International Belgium és társai kontra Bizottság ügyben 1983. november 8‑án hozott ítélete (EBHT 1983., 3369. o.).
(42) –	A megtámadott ítélet 100. pontja.
(43) –	Ugyanott.
(44) –	Lásd különösen a fent hivatkozott IAZ International Belgium és társai kontra Bizottság ítélet 25. pontját, amely szerint „a megállapodásnak a közös piacon belüli verseny korlátozása a célja, annak ellenére, hogy a közegészség védelmével és a megfelelőségi vizsgálat költségeinek csökkentésével kapcsolatos céljai is vannak”.
(45) –	Lásd többek között az 56/64. és 58/64. sz., Consten és Grundig kontra Bizottság ügyben 1966. július 13‑án hozott ítéletet (EBHT 1966., 429. o., különösen 496. o.); a C‑235/92. P. sz., Montecatini kontra Bizottság ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑4539. o.) 122. pontját, és a C‑238/99. P., C‑244/99. P., C‑245/99. P., C‑247/99. P., C‑250/99. P.–C‑252/99. P. és C‑254/99. P. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ügyben 2002. október 15‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑8375. o.) 49. pontját.
(46) –	Lásd a fent hivatkozott IAZ és társai kontra Bizottság ítélet 6. pontját.
(47) –	Lásd a 319/82. sz., Société de vente de ciments et bétons de l’Est ügyben 1983. december 14‑én hozott ítélet (EBHT 1983., 4173. o.) 6. pontját.
(48) –	Ezen elvek az EK 81. cikknek a forgalmazási szerződésekre történő alkalmazását szabályozó közösségi jogalkotásban is megjelennek.
A Szerződés 81. cikke (3) bekezdésének a vertikális megállapodások és összehangolt magatartások csoportjaira történő alkalmazásáról szóló, 1999. december 22‑i 2790/1999/EK bizottsági rendelet (HL L 336., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet 364. o.) 4. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdésében előírt tilalom alóli mentességet „nem lehet alkalmazni azokra a vertikális megállapodásokra, amelyeknek célja, közvetlenül vagy közvetve, önmagukban vagy más, a felek irányítása alatt álló tényezőkkel együtt [...] az eladások korlátozása [...]”. (Kiemelés tőlem)
Ezen túlmenően a Bizottság által elfogadott értelmező közlemény – A vertikális korlátozásokról szóló 2000/C 291/01 iránymutatás (HL C 291.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 390. o.) kifejezetten a minket foglalkoztató intézkedéstípusokra vonatkozik, és a 49. pontban tisztázta, hogy: „A csoportmentesítési rendelet 4. cikkében […] foglalt különösen súlyos korlátozás olyan megállapodásokkal vagy összehangolt magatartásokkal foglalkozik, amelyeknek közvetett vagy közvetlen célja a vevő eladásainak korlátozása, ha ezek a korlátozások arra a területre, illetve azokra a vásárlókra vonatkoznak, ahol, illetve akiknek a vevő eladhatja a szerződés szerinti árukat vagy szolgáltatásokat. A különösen súlyos korlátozás a területi vagy vásárlók szerinti piacfelosztásra vonatkozik. Ez lehet közvetlen kötelezettségek következménye, például kötelezettségvállalás arra, hogy a forgalmazó bizonyos vásárlók vagy bizonyos területeken jelentkező vásárlók részére nem végez értékesítést […]. Közvetett intézkedések
is járhatnak ezzel az eredménnyel, ha a forgalmazót arra kívánják késztetni, hogy ilyen vásárlókat ne szolgáljon ki, ilyen például: a jutalékok vagy engedmények csökkentése, a szállítás visszautasítása
[…]”. (Kiemelés tőlem.)
(49) –	Lásd a C‑215/96 és C‑216/96. sz., Bagnasco és társai ügyben 1999. január 21‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑135. o.) 33. pontját. Lásd még a fent hivatkozott Deere kontra Bizottság ítélet 76. pontját és a C‑8/95. P. sz., New Holland Ford kontra Bizottság ügyben 1998. május 28‑án hozott ítélet (EBHT 1998., I‑3175. o.) 90. pontját.
(50) –	A megtámadott ítélet 100. pontja.
(51) –	Lásd a fent hivatkozott Miller kontra Bizottság ítélet 18. pontját.
(52) –	Másrészt, amint azt már a fentiekben láttuk, mivel az EK 81. cikk megsértésének megállapításáról van szó, nem lényeges, hogy a kitűzött célt nem érték el, és hogy ennélfogva a versenyt korlátózó megállapodás nem gyakorolt a versenyre korlátozó hatást (lásd a jelen indítvány 69. pontját).
(53) –	Lásd a fent hivatkozott IAZ International Belgium és társai kontra Bizottság ítélet 23–25. pontját. Lásd ilyen értelemben például az 56/65. sz., Société technique minière ügyben 1966. június 30‑án hozott ítéletet (EBHT 1966., 337. o.) és a fent hivatkozott CRAM és Rheinzink kontra Bizottság ítélet 26. pontját.
(54) –	A megtámadott ítélet 101–102. pontja.
(55) –	A megtámadott ítélet 204. pontja.
(56) –	Az iránymutatás harmadik pontja.
(57) –	A felperesek által álláspontjuk alátámasztására hivatkozott Michelin‑ügyben szereplő esettel szemben itt nem úgy tűnik, hogy az Opel Nederland ezen időszak alatt együttműködött volna a bizottsági szervekkel a jogértés megszüntetése érdekében (lásd a 2001. június 20‑i 2002/405/EK bizottsági határozat [HL 2002. L 143., 1. o.] 350. és 364. pontját)