62024CJ0418
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
2026. április 14. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – Szociálpolitika – 1999/70/EK irányelv – Az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodás – Határozott idejű munkaszerződések a közszférában – 5. szakasz – Az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazásának megakadályozására és szankcionálására irányuló intézkedések – Az egymást követő, határozott idejű szerződések határozatlan idejű szerződésekké történő átalakítása – Olyan nemzeti szabályozás, amely nem teszi lehetővé az ilyen átalakítást, hanem az ilyen visszaélésszerű gyakorlat megelőzésére és szankcionálására irányuló egyéb intézkedéseket ír elő – Hatékony, visszatartó erejű és arányos szankciós intézkedések”
A C‑418/24. sz. [Obadal] (
i
) ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság, Spanyolország) a Bírósághoz 2024. június 12‑én érkezett, 2024. április 30‑i határozatával terjesztett elő a
TJ
és
a Comunidad de Madrid
között,
a Ministerio Fiscal
részvételével folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (nagytanács),
tagjai: K. Lenaerts elnök, T. von Danwitz elnökhelyettes, F. Biltgen, K. Jürimäe és L. Arastey Sahún tanácselnökök, S. Rodin, E. Regan, N. Piçarra, A. Kumin (előadó), D. Gratsias, M. Gavalec, Csehi Z., S. Gervasoni, N. Fenger és R. Frendo bírák,
főtanácsnok: R. Norkus,
hivatalvezető: R. Stefanova‑Kamisheva tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2025. június 24‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
TJ képviseletében J. Salvador Rebolleda és Á. Santalices Romero abogados,
–
a Comunidad de Madrid képviseletében A. Caro Sánchez letrado,
–
a Ministerio Fiscal képviseletében E. Carrascoso López és L. M. López Sanz‑Aránguez, meghatalmazotti minőségben,
–
a spanyol kormány képviseletében A. Gavela Llopis és A. Pérez‑Zurita Gutiérrez, meghatalmazotti minőségben,
–
az olasz kormány képviseletében S. Fiorentino, meghatalmazotti minőségben, segítője: L. Fiandaca avvocato dello Stato,
–
az Európai Bizottság képviseletében I. Galindo Martín, D. Recchia és N. Ruiz García, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. október 9‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló, 1999. június 28‑i 1999/70/EK tanácsi irányelv (HL 1999. L 175., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 5. kötet, 368. o.) mellékletében szereplő, a határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló, 1999. március 18‑án kötött keretmegállapodás (a továbbiakban: keretmegállapodás) 5. szakaszának értelmezésére irányul.
2
E kérelmet a TJ és a Comunidad de Madrid (madridi autonóm közösség, Spanyolország) között az érdekelt és e közigazgatási szerv közötti munkaviszony minősítése tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
Az 1999/70 irányelv
3
Az 1999/70 irányelv 2. cikkének első bekezdése a következőket írja elő:
„A tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek megfeleljenek, [és meg kell tenniük] az ezen irányelvben előírt eredmények folyamatos biztosításához szükséges lépéseket. […]”
A keretmegállapodás
4
A keretmegállapodás preambulumának második bekezdése értelmében:
„A szerződő felek elismerik, hogy a határozatlan időre szóló szerződések a munkáltatók és a munkavállalók közötti munkaviszony általános formái, és továbbra is azok maradnak. Elismerik továbbá, hogy a határozott idejű munkaszerződések meghatározott körülmények között a munkáltatók és a munkavállalók igényeinek egyaránt megfelelnek.”
5
A keretmegállapodás általános szempontjai 6. és 8. pontjának szövege a következő:
„(6)
mivel a határozatlan idejű munkaszerződés a munkaviszonyok általános formája, és hozzájárul az érintett munkavállalók életminőségéhez és a teljesítményjavításához;
[…]
(8)
mivel a határozott időre szóló munkaszerződések bizonyos ágazatok, foglalkozások és tevékenységek olyan foglalkoztatási sajátosságai, amelyek a munkáltatók és a munkavállalók számára egyaránt megfelelnek;”
6
Az említett keretmegállapodásnak „A visszaélés megakadályozására irányuló intézkedések” című 5. szakasza a következőképpen rendelkezik:
„(1)
Az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélés megakadályozása érdekében a tagállamok a szociális partnerekkel a nemzeti jognak, kollektív szerződéseknek vagy gyakorlatnak megfelelően folytatott konzultációt követően és/vagy a szociális partnerek, a visszaélés megakadályozására irányuló megfelelő jogi intézkedések hiányában, meghatározott ágazatok és/vagy munkavállalói kategóriák igényeinek figyelembevételével, a következő intézkedések közül vezetnek be egyet vagy többet:
a)
az ilyen szerződések vagy munkaviszonyok megújítását alátámasztó objektív okok;
b)
az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok maximális teljes időtartama;
c)
az ilyen szerződések vagy jogviszonyok megújításának száma.
(2)
A szociális partnerekkel folytatott konzultációt követően a tagállamok és/vagy a szociális partnerek, ha szükséges, meghatározzák, hogy a határozott időre létrejött munkaszerződéseket vagy munkaviszonyokat milyen feltételek mellett tekintik:
a)
»egymást követőnek«;
b)
határozatlan időre szólónak.”
A spanyol jog
Az alkotmány
7
A Constitución española (spanyol alkotmány, a továbbiakban: alkotmány) 23. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az állampolgároknak „joguk van egyenlő feltételek mellett hozzáférni a közszolgálati tisztségekhez és álláshelyekhez, a törvényben meghatározott követelményekre is figyelemmel”.
8
Az alkotmány 103. cikkének (3) bekezdése többek között előírja, hogy törvény határozza meg a köztisztviselők jogállását, és az érdemeken és képességeken alapuló értékelés elveinek megfelelően szabályozza a közszolgálatba való bejutást.
A munkavállalók jogállásáról szóló törvény
9
A Ley del Estatuto de los Trabajadores (a munkavállalók jogállásáról szóló törvény) 2015. október 23‑i Real Decreto Legislativo 2/2015, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (a munkavállalók jogállásáról szóló törvény egységes szerkezetbe foglalt szövegének elfogadásáról szóló, 2/2015. sz. királyi törvényerejű rendelet; a BOE 2015. október 24‑i 255. száma, 100224. o.) szerinti változatának az alapügy tényállására alkalmazandó változata (a továbbiakban: a munkavállalók jogállásáról szóló törvény) 15. cikkének (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „[a] törvény megsértésével kötött határozott idejű szerződéseket úgy kell tekinteni, hogy azokat határozatlan időre kötötték”.
10
A munkavállalók jogállásáról szóló törvény 15. cikkének (5) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A jelen cikk (1) bekezdése a) pontja, valamint (2) és (3) bekezdése rendelkezéseinek sérelme nélkül, határozatlan időre alkalmazott munkavállalókká válnak azon munkavállalók, akiket egy harminc hónapos időtartamon belül huszonnégy hónapot meghaladóan foglalkoztattak, akár megszakítással, akár megszakítás nélkül, azonos vagy eltérő munkakörben, ugyanazon vállalkozásnál vagy vállalkozáscsoportnál, legalább két, akár közvetlenül, akár munkaerő‑kölcsönzéssel foglalkozó vállalkozások révén kötött ideiglenes alkalmazotti szerződéssel, azonos vagy különböző határozott időtartamú szerződéstípusok alkalmazásával. […]”
11
A munkavállalók jogállásáról szóló törvény tizenötödik kiegészítő rendelkezése, amely „az időbeli korlátozásoknak a közigazgatásban meghatározott feladatra vagy szolgáltatásra vonatkozó szerződésekre, valamint a közigazgatásban egymást követő szerződésekre való alkalmazására” vonatkozik, pontosítja, hogy e korlátozások megsértése „a közigazgatásban és a velük kapcsolatban álló vagy azoktól függő közjogi szervezeteknél” nem akadályozhatja „az egyenlőség, az érdemeken és képességeken alapuló értékelés alkotmányos elveinek alkalmazását a közszolgálatba való bejutás során, és nem akadályozza a szóban forgó álláshelyeknek az alkalmazandó szabályozásban előírt rendelkezéseknek megfelelően rendes eljárásokkal történő betöltésére vonatkozó kötelezettséget”, és így „a munkavállaló mindaddig megtartja az álláshelyét, amíg a fenti eljárások útján azt be nem töltik, ami a munkaviszony végét jelenti, kivéve, ha e munkavállaló úgy kerül közszolgálati álláshelyre, hogy a megfelelő kiválasztási eljárásban sikeresen vett részt”.
Az EBEP
12
A 2015. október 30‑i Real Decreto Legislativo 5/2015 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto Básico del Empleado Público (a közszolgálati alkalmazottak jogállásáról szóló törvény egységes szerkezetbe foglalt szövegének elfogadásáról szóló 5/2015. sz. királyi törvényerejű rendelet; a BOE 2015. október 31-i 261. száma, 103105. o.) alapügyre alkalmazandó változatát (a továbbiakban: EBEP) többek között a 2021. december 28‑i Ley 20/2021, de medidas urgentes para la reducción de la temporalidad en el empleo público (a közszolgálatban az ideiglenes szerződtetés csökkentését célzó sürgős intézkedésekről szóló 20/2021. sz. törvény; a BOE 2021. december 29‑i 312. száma, a továbbiakban: 20/2021. sz. törvény) módosította.
13
Az EBEP 8. cikke ekként rendelkezik:
„(1)   Közszolgálati alkalmazottak a közigazgatási szerveknél díjazás ellenében közérdekű feladatokat ellátó személyek.
(2)   A közszolgálati alkalmazottak csoportjai a következők:
a)
köztisztviselők;
b)
nem véglegesített közszolgálati alkalmazottak;
c)
a határozatlan vagy határozott idejű szerződéssel rendelkező, az állandó személyi állományhoz tartozó szerződéses alkalmazottak;
d)
kisegítő alkalmazottak.”
14
Az EBEP 11. cikkének (1) és (3) bekezdése értelmében:
„(1)   Szerződéses alkalmazott minden olyan személy, aki írásbeli munkaszerződés alapján – a munkajogban előírt felvételi eljárástól függetlenül – közigazgatási szerv által fizetett szolgálatot végez. Az időtartamtól függően a szerződés lehet állandó, határozatlan vagy határozott időre szóló szerződés.
[…]
(3)   A szerződéses alkalmazottak kiválasztási eljárásai nyilvánosak, és azokat minden esetben az egyenlőség, az érdemeken és képességeken alapuló értékelés elvei szabályozzák. A határozott idejű szerződéses alkalmazottak esetében a gyorsaság elve is vonatkozik rájuk, amelynek célja a kifejezetten indokolt szükségességi és sürgősségi okokra való reagálás.”
15
Az EBEP 55. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Minden állampolgár jogosult arra, hogy közszolgálati állásra pályázzon, az egyenlőség, az érdemeken és képességeken alapuló értékelés alkotmányos elveivel, valamint a jelen törvény rendelkezéseivel és a jogrendben hatályban lévő egyéb szabályokkal összhangban”.
16
Az EBEP 70. cikke ekként rendelkezik:
„(1)   Az új alkalmazottak felvételével biztosítandó, a költségvetési előirányzatban szereplő munkaerő iránti keresletet közalkalmazotti állásajánlatban kell szerepeltetni, vagy más, a személyi állományban fennálló hiány kezelésére szolgáló hasonló eszköz útján kell betölteni, ami azt jelenti, hogy a tervezett álláshelyekre vonatkozóan, a legfeljebb annak [10%‑á]t meghaladó mértékéig felvételi eljárást kell alkalmazni, és meg kell határozni a felhívás közzétételének végső határidejét. A közalkalmazotti állásajánlat vagy hasonló eszköz útján történő felvételt három éven belül mindenképpen meg kell valósítani, amely határidő nem hosszabbítható meg.
(2)   A közalkalmazotti állásajánlatokat vagy hasonló eszközöket, amelyeket a kormányzati igazgatási szervek évente jóváhagynak, a megfelelő hivatalos lapban közzé kell tenni.
[…]”
17
A 20/2021. sz. törvény 1. cikkének (3) bekezdése egy új, tizenhetedik kiegészítő rendelkezést vezetett be az EBEP‑be. E tizenhetedik kiegészítő rendelkezés értelmében:
„(1)   A közigazgatási szervek felelősek a jelen törvényben foglalt rendelkezések tiszteletben tartásáért, és biztosítják különösen a határozott idejű szerződéses alkalmazottak és a nem véglegesített közszolgálati alkalmazottak felvétele és kinevezése bármilyen szabálytalanságának elkerülését.
[…]
(2)   A jelen területen elkövetett szabálytalan cselekmények az egyes közigazgatási szervek hatályos szabályozásával összhangban fennálló felelősséget vonják maguk után.
(3)   Semmis minden olyan jogi aktus, szerződés, megállapodás vagy rendelkezés, valamint az azok alkalmazásában vagy végrehajtása érdekében hozott intézkedés, amelynek tartalma közvetlenül vagy közvetve azt eredményezi, hogy a közigazgatási szerv nem tartja be a feladatok határozott idejű szerződéses alkalmazottként történő ellátására vonatkozó maximális időtartamot.
[…]
(5)   A határozott idejű szerződéses alkalmazottak esetében a tisztség betöltésére vonatkozó maximális időtartam be nem tartása – a konkrét munkajogi szabályozás megsértése miatt esetlegesen járó kártérítés sérelme nélkül – az e bekezdés szerinti pénzbeli kártérítéshez való jogot keletkeztet.
Ez a kártérítés adott esetben a szolgálati évenként legfeljebb [20] napi munkabér, legfeljebb tizenkét havi összeg erejéig, és az alkalmazottat a szerződése megszüntetése esetén megillető végkielégítés közötti különbségnek felel meg, amelyet az egy évnél rövidebb időszakok esetében a teljesített hónapok számának arányában kell kiszámítani. Az e kártérítéshez való jog a feladatok ellátása tényleges végének napján keletkezik, és annak összege kizárólag a szabályok megsértésével érintett szerződéshez kapcsolódik. Abban az esetben, ha ezt a kártérítést bírósági úton ítélik meg, az összegeket ki kell egyenlíteni.
Nem keletkezik kártérítésre való jogosultság, ha a munkaviszony fegyelmi okból történő, igazoltként elismert felmondás vagy önkéntes lemondás miatt szűnik meg.”
A 20/2021. sz. törvény
18
A 20/2021. sz. törvény „A határozott idejű foglalkoztatás stabilizálására irányuló eljárások” címet viselő 2. cikke az alábbiakat írja elő:
„(1)   A határozott idejű foglalkoztatás stabilizálása céljából a 2017. június 27‑i Ley 3/2017 de Presupuestos Generales del Estado para el año 2017 [(a 2017. évi általános állami költségvetés megállapításáról szóló 3/2017. sz. törvény; a BOE 2017. június 28‑i 153. száma, 53787. o.)] 19. cikke (1) bekezdése 6. pontjának, valamint a Ley 6/2018 de Presupuestos Generales del Estado para el año 2018 [(a 2018. évi általános állami költségvetés megállapításáról szóló 6/2018. sz. törvény; a BOE 2018. július 3‑i száma (BOE 161. sz., 2018. július 4., 66621. o.)] 19. cikke (1) bekezdése 9. pontjának rendelkezésein kívül, a jelen törvény lehetővé teszi a határozott időre alkalmazott munkavállalók által betöltött álláshelyek egy további csoportjának (ún. „stabilizáló arány”) a köztisztviselők által betöltött álláshelyekké való átalakítását, amely magában foglalja a költségvetésben előírt strukturális jellegű álláshelyeket, amelyeket a 2020. december 31‑ét megelőző legalább három évben megszakítás nélkül és határozott időre töltöttek be, függetlenül attól, hogy ezek az álláshelyek szerepelnek‑e az álláshelyek listáin, a létszámtáblázatokban vagy a különböző közigazgatási szerveknél alkalmazott humánerőforrás‑szervezés egyéb formáiban.
[…]
(2)   Az (1) bekezdésben említett stabilizációs folyamatokat végrehajtó állásajánlatokat, valamint az új stabilizációs folyamatot 2022. június 1‑je előtt jóvá kell hagyni és közzé kell tenni a vonatkozó hivatalos lapokban, és azokat az illetékes közigazgatási szerveknek kell koordinálniuk.
A nyilvános állásajánlatokban szereplő helyek betöltését célzó kiválasztási eljárásokra vonatkozó versenyvizsga‑felhívásokat 2022. december 31. előtt közzé kell tenni.
Ezeket a kiválasztási eljárásokat 2024. december 31‑ig le kell folytatni.
(3)   Az álláshelyek határozott időre alkalmazott munkavállalók általi lefedettségének a strukturális álláshelyek [8%‑ánál] alacsonyabbnak kell lennie.
(4)   E kiválasztási eljárások lefolytatása, amelyek minden esetben biztosítják a szabad verseny, az egyenlőség, az érdemek, az alkalmasság és a nyilvánosság elvének tiszteletben tartását, az általános állami közigazgatásnak, az autonóm közösségeknek és a helyi önkormányzatoknak minden illetékességi területén tárgyalás tárgyát képezhetik, és intézkedéseket lehet hozni a Comisión de Coordinación del Empleo Público [(közalkalmazási koordinációs bizottság, Spanyolország)] keretében annak érdekében, hogy lehetővé tegyék ezen eljárások végrehajtásának a különböző közigazgatási szervek közötti összehangolását.
[…]
(6)   Azok a határozott időre kinevezett közszolgálati alkalmazottak vagy a határozott időre kinevezett szerződéses alkalmazottak, akiknek a szerződését a közigazgatási szerv a szelektív stabilizációs eljárás sikertelensége miatt szünteti meg, miközben e minőségükben dolgoztak, szolgálati évenként [20] napi díjazásnak megfelelő pénzbeli ellentételezésre jogosultak, az egy évnél rövidebb időszakokat pedig a hónapok számának arányában kell kiszámítani, legfeljebb tizenkét hónap erejéig.
A határozott időre alkalmazott szerződéses alkalmazottak esetében ez a kártérítés egyrészről a szolgálati évenként legfeljebb [20] napi munkabér, legfeljebb tizenkét hónap erejéig, másrészről a munkavállalót a munkaszerződése megszüntetése esetén megillető végkielégítés közötti különbségnek felel meg, amelyet az egy évnél rövidebb időszakok esetében a teljesített hónapok számának arányában kell kiszámítani. Abban az esetben, ha az említett kártérítést bírósági úton ítélik meg, az összegeket ki kell egyenlíteni.
Az, hogy a pályázó nem vesz részt a szelektív stabilizációs eljárásban, semmilyen körülmények között nem jogosít fel pénzbeli kártérítésre.
[…]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
19
TJ 2016. március 2. óta szerződéses alkalmazottként gyermekfelügyelői feladatokat lát el egy állami oktatási intézményben. Munkaviszonya hat egymást követő, határozott idejű szerződésen alapult, amelyek mindegyike megüresedett álláshely betöltésére vagy munkavállaló helyettesítésére irányult. E szerződések közül az utolsót 2017. szeptember 8‑án kötötték meg.
20
2021. július 19‑én TJ keresetet indított a Juzgado de lo Social no 13 de Madrid (madridi 13. sz. szociális és munkaügyi bíróság, Spanyolország) előtt, amelyben kérte annak megállapítását, hogy munkaviszonya állandó jellegű, vagy másodlagosan annak megállapítását, hogy az nem állandó jellegű, de határozatlan idejű munkaviszony.
21
2023. március 13‑i ítéletével e bíróság részben helyt adott e keresetnek, és TJ munkaviszonyát „határozatlan idejű, nem állandó munkaviszonynak” minősítette azzal az indokkal, hogy azt több mint három évig újítgatták meg anélkül, hogy a munkáltató a nemzeti szabályozásnak megfelelően intézkedett volna az általa elfoglalt álláshely betöltéséről.
22
2023. november 27‑i ítéletével a Sala de lo Social del Tribunal Superior de Justicia de Madrid (madridi felsőbíróság szociális és munkaügyi tanácsa) elutasította a TJ által benyújtott fellebbezést. Ezt követően ez utóbbi jogorvoslati kérelemmel fordult a Tribunal Supremóhoz (legfelsőbb bíróság, Spanyolország), amely a kérdést előterjesztő bíróság, arra való hivatkozással, hogy munkaviszonyát „állandó munkaviszonynak” kellett volna minősíteni.
23
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a 2024. február 22‑iConsejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid és társai ítéletet (C‑59/22, C‑110/22 és C‑159/22, EU:C:2024:149), amelyben a Bíróság többek között a keretmegállapodás 5. szakaszából eredő kötelezettségekről határozott, különféleképpen alkalmazták az alapügyben szereplőhöz hasonló, a munkaviszonynak az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásával jellemzett helyzetekben való minősítésére vonatkozó jogvitákban eljáró spanyol bíróságok.
24
A kérdést előterjesztő bíróság szerint, amely – amint az az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik – hatáskörrel rendelkezik a hatályban lévő munkajogi rendelkezéseknek az összes spanyol bíróságra nézve kötelező erejű értelmezésének és alkalmazásának egységesítésére, jó lenne, ha a Bíróság egyértelműsítő iránymutatásokat tudna nyújtani annak érdekében, hogy az előterjesztő bíróság az alapjogvita elbírálása céljából el tudja dönteni, hogy az ítélkezési gyakorlata által értelmezett spanyol szabályozás megfelel‑e ezen 5. szakasznak.
25
E tekintetben először is a kérdést előterjesztő bíróság pontosítja, hogy e szabályozás a közszférában az „állandó munkavállaló” jogállás elismerését azokra a személyekre korlátozza, akik az egyenlőség, az érdemek és az alkalmasság alkotmányos elveinek, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartájának 20. és 21. cikkében foglalt egyenlőség és hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megfelelően lefolytatott kiválasztási eljárás sikeres teljesítését követően kerülnek közalkalmazásba. Ezek az elvek szerinte egyébiránt a köztisztviselőkre és a szerződéses alkalmazottakra egyaránt alkalmazandóak. Ezenkívül a közszférában az „állandó munkavállaló” jogálláshoz az említett elvek megsértésével való hozzáférés ahhoz vezethet, hogy más tagállamok állampolgárait megfosztják attól a lehetőségtől, hogy a spanyol állampolgárokra alkalmazandó feltételekkel azonos feltételek mellett tudjanak hozzáférni a közalkalmazáshoz, ami a munkavállalók EUMSZ 45. cikkben rögzített szabad mozgása elvének megsértését jelentené.
26
Az említett szabályozás szerinte viszont „határozatlan időre szóló, nem állandó munkaviszonynak” minősíti azt a jogviszonyt, amely a közigazgatási szerv és egy olyan személy között áll fenn, akit kiválasztási eljárás hiányában vettek fel, és akinek az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződéseit visszaélésszerűen alkalmazták, méghozzá az érintett személy legelső felvételének időpontjától kezdve.
27
Másodszor, az előterjesztő bíróság jelzi, hogy e minősítés azzal a joghatással jár, hogy mindaddig fenntartja a szerződéses jogviszonyt, amíg az érintett által betöltött álláshelyet kiválasztási eljárás útján véglegesen be nem töltik. Ezenkívül a határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállalót ugyanazok a jogok illetik meg, mint az állandó munkavállalókat a munkaviszony valamennyi vonatkozása, például a díjazás és a szakmai előmenetel tekintetében.
28
Abban az időpontban, amikor az álláshelyet kiválasztási eljárás útján véglegesen betöltik, a határozatlan idejű, nem állandó munkaviszony megszűnik, és szolgálati évenként 20 napnak megfelelő összegű kártérítés fizetésére kerül sor, legfeljebb tizenkét havi összeg erejéig. Szerinte az érintett munkavállaló nem jogosult e kártérítésre abban az esetben, ha az egymást követő, határozott időre szóló szerződések alkalmazása jogszerű volt, és nem visszaélésszerű, ami azt bizonyítja, hogy az említett kártérítés nem tekinthető olyannak, amely független az e szerződések alkalmazásának jogszerű vagy visszaélésszerű jellegére vonatkozó minden megfontolástól.
29
Mindemellett az előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a szolgálati évenként 20 napi díjazásnak megfelelő, legfeljebb tizenkét havi részletig terjedő kártérítés megfelel a spanyol jogban a munkaszerződésnek a vállalkozás szükségleteiből eredő objektív okokból történő megszüntetése esetére előírt végkielégítésnek, ami akadályát képezheti annak, hogy e kártérítés az egymást követő, határozott idejű szerződések alkalmazásából eredő visszaélések megelőzésére és szankcionálására alkalmas intézkedésnek legyen tekinthető. E bíróság arra keresi a választ, hogy ilyen esetekben ilyen megfelelő intézkedésnek minősülhet‑e a spanyol jog által a jogellenes elbocsátás esetére előírt maximális törvényes kártérítés, vagyis szolgálati évenként 33 napi díjazásnak megfelelő, legfeljebb 24 havi részletig terjedő kártérítés megfizetése.
30
Az előterjesztő bíróság szerint a „határozatlan idejű, nem állandó munkaviszony” fogalmára vonatkozó, a jelen ítélet 26–28. pontjában ismertetett, az ítélkezési gyakorlatában kidolgozott jogi szabályozás megfelel a keretmegállapodás 5. szakaszának, mivel e jogi szabályozás az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálására irányuló intézkedéseket ír elő.
31
E bíróság ezenkívül úgy véli, hogy a 20/2021. sz. törvény az ilyen alkalmazás megelőzésére és szankcionálására irányuló egyéb intézkedéseket tartalmaz.
32
Egyrészt ez a törvény, amely a közalkalmazás stabilizálásának eljárásáról rendelkezik, különös intézkedéseket vezetett be a spanyol jogba, többek között annak érdekében, hogy a kiválasztási eljárások szervezése ne legyen független az egymást követő, határozott idejű szerződések alkalmazásának visszaélésszerű jellegére vonatkozó minden megfontolástól. Bár ezek az eljárások nyitva állnak az olyan pályázók előtt, akik nem estek áldozatául az ilyen szerződések visszaélésszerű alkalmazásának, a jogalkotó az említett eljárások keretében meghatározó értéket tulajdonít az érintett határozott időre szerződtetett munkavállalók korábbi tapasztalatának és azon szolgálati időnek, amelyet ez utóbbiak a feladataik ellátásával töltöttek, ami megfelelően kompenzálja az elszenvedett visszaéléseket, miközben megkönnyíti számukra az álláshely „állandó munkavállalóként” történő végleges betöltését.
33
Másrészt az említett törvény egy új kiegészítő rendelkezést is bevezetett az EBEP‑be, amely meghatározza a közigazgatási szervek felelősségi rendszerét, különösen a határozott idejű szerződéses alkalmazottak felvételére vonatkozó rendelkezések be nem tartása esetén.
34
E körülmények között határozott úgy a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság), hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Elsődlegesen: ellentétes‑e a keretmegállapodás 5. szakaszával azon ítélkezési gyakorlat, amely a [munkavállalók szabad mozgásának az egyenlőség, az érdemeken és képességeken alapuló értékelés, valamint a megkülönböztetés tilalma elvével való összeegyeztetése érdekében] megtagadja a határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállalóktól a közszféra állandó munkavállalói státuszának elismerését?
2)
Másodlagosan: az [első] kérdésre adott igenlő válasz esetén tekinthető‑e a keretmegállapodás 5. szakasza szerinti, a közszférában egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések alkalmazásából származó visszaélések megakadályozására és adott esetben szankcionálására irányuló megfelelő intézkedésnek a határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállalók számára a munkaviszonyuk megszűnésekor járó, visszatartó erejű kártérítés elismerése?”
A Bíróság előtti eljárás
35
A kérdést előterjesztő bíróság azt kérte, hogy a Bíróság a jelen ügyben az eljárási szabályzatának 105. cikke szerinti gyorsított eljárást alkalmazza.
36
A Bíróság elnöke a 2024. szeptember 4‑iObadal végzésével (C‑418/24, EU:C:2024:717) elutasította ezt a kérelmet. Ugyanakkor az ügy jellegére és az általa felvetett kérdések jelentőségére tekintettel úgy határozott, hogy a jelen ügyet a Bíróság ezen eljárási szabályzat 53. cikkének (3) bekezdése alapján soron kívül bírálja el.
37
2025. január 8‑án a spanyol kormány az Európai Unió Bírósága alapokmánya 16. cikkének harmadik bekezdése alapján kérte, hogy a Bíróság nagytanácsban járjon el.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Előzetes észrevételek
38
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti bíróságok és a Bíróság között az EUMSZ 267. cikkel bevezetett együttműködési eljárás keretében a Bíróság feladata, hogy a nemzeti bíróságnak az előtte folyamatban lévő ügy eldöntéséhez hasznos választ adjon. Ennek érdekében adott esetben a Bíróságnak át kell fogalmaznia az elé terjesztett kérdéseket. E tekintetben a Bíróságnak kell a nemzeti bíróság által szolgáltatott információk összessége, és különösen az előzetes döntéshozatalra utaló határozat indokolása alapján meghatározni az uniós jog azon rendelkezéseit, amelyeknek az értelmezése a jogvita tárgyára figyelemmel szükséges (lásd: 1978. november 29‑iRedmond ítélet, 83/78, EU:C:1978:214, 26. pont; 2025. december 2‑iRussmedia Digital és Inform Media Press ítélet, C‑492/23, EU:C:2025:935, 44. pont).
39
A jelen ügyben a Bíróság rendelkezésére álló iratokból kitűnik, hogy az egymást követő, határozott időre szóló szerződések visszaélésszerű alkalmazása miatt a TJ és a Madridi Autonóm Közösség között létrejött munkaviszonyt „határozatlan idejű, nem állandó munkaviszonynak” minősítették. Ebben az összefüggésben az előterjesztő bíróság kérdései annak meghatározására irányulnak, hogy a „határozatlan idejű, nem állandó munkaviszony” fogalmára vonatkozó nemzeti szabályozás és ítélkezési gyakorlat megfelel‑e a keretmegállapodás 5. szakaszából eredő követelményeknek, vagyis hogy azok megfelelő intézkedéseket tartalmaznak‑e az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok közszférában történő alkalmazásából eredő visszaélések szankcionálására.
40
E tekintetben e bíróság rámutat, hogy a nemzeti ítélkezési gyakorlat által értelmezett nemzeti szabályozással ellentétes a közszférában a TJ‑hez hasonló olyan munkavállalók „állandó szerződéses munkavállalói” jogállásának elismerése, akiknek a tekintetében az egymást követő, határozott idejű szerződéseket visszaélésszerűen alkalmazták. Úgy véli azonban, hogy ez az ítélkezési gyakorlat megfelel az említett 5. szakasznak, mivel az ilyen munkavállaló munkaviszonya „határozatlan idejű, nem állandó munkaviszonynak” minősül, és az ilyen minősítés olyan intézkedésnek minősül, amely lehetővé teszi e visszaélésszerű alkalmazás szankcionálását. Ezenkívül az említett bíróság szerint a nemzeti szabályozás más, azonos célú intézkedéseket is tartalmaz, többek között azt, hogy e munkaviszony megszűnésekor szolgálati évenként 20 napi díjazásnak megfelelő, legfeljebb tizenkét havi részletig terjedő kártérítést, vagy akár szolgálati évenként 33 napi díjazásnak megfelelő kártérítést fizessenek, legfeljebb 24 havi részletig terjedően. Ezen egyéb intézkedések között szerepelnek a 20/2021. sz. törvényben előírt intézkedések is, nevezetesen a közigazgatási szervek felelősségi rendszere és a kiválasztási eljárások szervezése.
41
Ugyanezen bíróság ugyanakkor pontosítja, hogy figyelembe véve egyrészt a Bíróság által a 2024. február 22‑iConsejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid és társai ítélet (C‑59/22, C‑110/22 és C‑159/22, EU:C:2024:149) alapjául szolgáló ügyben előterjesztett kérdésekre adott válaszokat, másrészt ezen ítéletnek az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések közszférában történő visszaélésszerű alkalmazása esetén a munkaviszony minősítésével kapcsolatos jogvitákban eljáró spanyol bíróságok általi eltérő alkalmazása miatt továbbra is kétségek állnak fenn azzal kapcsolatban, hogy az előző pontban említett intézkedések összessége összeegyeztethető‑e a keretmegállapodás 5. szakaszával.
42
E körülmények között meg kell állapítani, hogy kérdéseivel, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszát úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal egyrészt ellentétes a nemzeti ítélkezési gyakorlat által értelmezett olyan nemzeti szabályozás, amely az egymást követő, határozott idejű szerződések alkalmazásából eredő visszaélések szankcionálására irányuló intézkedésként előírja e szerződések „határozatlan idejű, nem állandó munkaviszonnyá” történő átalakítását, másrészt, hogy az ilyen visszaélések megelőzésére és szankcionálására alkalmas intézkedéseknek minősül‑e az ilyen munkaviszonyok megszűnésekor kettős felső határnak alárendelt átalány‑kártérítések kifizetéséből, a közigazgatási szervek felelősségi rendszeréből és a kiválasztási eljárások szervezéséből álló intézkedések összessége.
43
Az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja az egymást követő határozott idejű munkaszerződések alkalmazásából eredő visszaélések megakadályozásában álló általános célt jelöl ki a tagállamok számára, meghagyva számukra a cél eléréséhez szükséges eszközök megválasztását, amennyiben azok nem veszélyeztetik a keretmegállapodás célját vagy hatékony érvényesülését (lásd ebben az értelemben: 2008. április 15‑iImpact ítélet, C‑268/06, EU:C:2008:223, 70. pont; 2025. szeptember 4‑iPelavi ítélet C‑253/24, EU:C:2025:660, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
44
Ily módon tehát a Bíróság pontosította, hogy a keretmegállapodás nem írja elő a tagállamok számára általános kötelezettségként a határozott idejű munkaszerződések határozatlan idejű munkaszerződésekké való átalakítását. Ugyanis a keretmegállapodás 5. szakaszának 2. pontja főszabály szerint a tagállamokra bízza azon feltételek meghatározását, amelyek alapján a határozott időre szóló munkaszerződéseket vagy munkaviszonyokat határozatlan időre szólónak kell tekinteni. Ebből az következik, hogy a keretmegállapodás nem írja elő azokat a feltételeket, amelyek mellett határozatlan időre szóló szerződéseket lehet alkalmazni (2006.július 4‑iAdeneler és társai ítélet, C‑212/04, EU:C:2006:443, 81. és 91. pont; 2025. szeptember 4‑iPelavi ítélet, C‑253/24, EU:C:2025:660, 56. pont).
45
A keretmegállapodás 5. szakasza szintén nem ír elő konkrét szankciókat arra az esetre, ha visszaélést észlelnek. Ilyen esetben a nemzeti hatóságok feladata olyan intézkedéseket elfogadni, amelyek nemcsak arányosak, hanem egyúttal kellően hatékonyak és visszatartóak is, hogy biztosítsák a keretmegállapodás alapján hozott normák teljes érvényesülését (2006. július 4‑iAdeneler és társai ítélet, C‑212/04, EU:C:2006:443, 93. és 94. pont; 2022. január 13‑iMIUR és Ufficio Scolastico Regionale per la Campania ítélet, C‑282/19, EU:C:2022:3, 81. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
46
Ha egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazására került sor, alkalmazhatónak kell lennie valamely, a munkavállalók számára tényleges és egyenértékű védelmet biztosító intézkedésnek, amely megfelelően szankcionálja ezt a visszaélést és megszünteti az uniós jog megsértéséből származó következményeket. Magának az 1999/70 irányelv 2. cikkének első bekezdése értelmében ugyanis a tagállamok „megteszik az ezen irányelvben előírt eredmények folyamatos biztosításához szükséges lépéseket” (2006. július 4‑iAdeneler és társai ítélet, C‑212/04, EU:C:2006:443, 102. pont; 2022. január 13‑iMIUR és Ufficio Scolastico Regionale per la Campania ítélet, C‑282/19, EU:C:2022:3, 84. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
47
A Bíróság ítélkezési gyakorlatából következően ahhoz, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amely a közszférában megtiltja az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések határozatlan időre szóló szerződéssé történő átalakítását, a keretmegállapodással összeegyeztethetőnek legyen tekinthető, a nemzeti jognak ebben az ágazatban valamely más hatékony intézkedést kell tartalmaznia az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazásának elkerülésére és adott esetben szankcionálására (2006. szeptember 7‑iMarrosu és Sardino, C‑53/04, EU:C:2006:517, 49. pont; 2022. április 7‑iMinistero della Giustizia és társai (Olasz békebírók jogállása) ítélet, C‑236/20, EU:C:2022:263, 62. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
48
Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy nem a Bíróság feladata a belső jogi rendelkezések értelmezése, mivel az a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróságokra tartozik, amelyeknek meg kell határozniuk, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszában előírt követelmények teljesülnek‑e, és hogy a nemzeti bíróságok által értelmezett nemzeti szabályozás biztosítja‑e ezen szakasz hatékony érvényesülését (lásd ebben az értelemben: 2022. január 13‑iMIUR és Ufficio Scolastico Regionale per la Campania ítélet, C‑282/19, EU:C:2022:3, 86. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
49
A kérdést előterjesztő bíróság feladata tehát annak értékelése, hogy az alapügy tárgyát képező nemzeti rendelkezések alkalmazásának és hatékony végrehajtásának feltételei milyen mértékben teszik azokat megfelelő, azaz hatékony, visszatartó erejű és arányos intézkedésekké az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazásának megfelelő szankcionálására és az uniós jog megsértéséből eredő következmények megszüntetésére (lásd ebben az értelemben: 2022. január 13‑iMIUR és Ufficio Scolastico Regionale per la Campania ítélet, C‑282/19, EU:C:2022:3, 87. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
50
Mindazonáltal a Bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elbírálása során adott esetben pontosításokat adhat, amelyek célja, hogy iránymutatást adjanak a nemzeti bíróságnak az értékelés során (2022. január 13‑iMIUR és Ufficio Scolastico Regionale per la Campania ítélet, C‑282/19, EU:C:2022:3, 88. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések „határozatlan idejű, nem állandó munkaviszonnyá” történő átalakításáról
51
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy amikor egy spanyol közigazgatási szerv visszaélésszerűen alkalmaz egymást követő, határozott idejű szerződéseket, az érintett munkavállaló és e közigazgatási szerv közötti jogvitában eljáró nemzeti bíróság az ilyen visszaélésszerű alkalmazást szankcionáló intézkedésként e szerződéseket „határozatlan idejű, nem állandó munkaviszonynak” minősíti. Az érintettek közötti munkaviszony ilyen minősítése e munkavállaló legelső felvételének időpontjától kezdve vált ki joghatásokat, és csak bírósági határozat alapján ismerhető el.
52
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a „határozatlan időre szóló, nem állandó munkaviszony” fogalmát bírói úton vezették be, tekintettel arra, hogy a nemzeti jogban nem lehetséges, hogy az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazását elszenvedő munkavállalóknak „állandó szerződéses munkavállalói” jogállást tulajdonítsanak, mivel e munkavállalók nem a nemzeti jogban, különösen az alkotmányban rögzített egyenlőség, érdemek és alkalmasság elvének megfelelő kiválasztási eljárás eredményeként jutottak be a közszférába.
53
A „határozatlan időre szóló, nem állandó munkaviszonynak” minősítés azzal a joghatással jár, hogy a munkavállaló és a közigazgatási szerv között létrejött utolsó határozott idejű szerződés nem szüntethető meg, így az érintettek közötti szerződéses jogviszony mindaddig fennmarad, amíg az érintett munkavállaló által betöltött álláshelyet kiválasztási eljárás útján véglegesen be nem töltik. Következésképpen, amint arra a kérdést előterjesztő bíróság lényegében rámutat, a szerződéses jogviszony egy adott esemény bekövetkezésével, nevezetesen a kiválasztási eljárás sikeres lezárultával szűnik meg.
54
Így azt a munkavállalót, akinek a munkaviszonyát „határozatlan időre szóló, nem állandó munkaviszonynak” minősítették, a keretmegállapodás értelmében vett „határozott időre alkalmazott munkavállalónak” kell tekinteni (lásd ebben az értelemben: 2024. február 22‑iConsejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid és társai ítélet, C‑59/22, C‑110/22 és C‑159/22, EU:C:2024:149, 66. pont), és ennélfogva az e munkavállalót az érintett közigazgatási szervhez kötő jogviszony továbbra is az e keretmegállapodás értelmében vett határozott idejű munkaviszony marad.
55
A Bíróság azt is kimondta, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszát úgy kell értelmezni, hogy az e rendelkezésben szereplő „egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazása” kifejezés kiterjed az olyan helyzetre, amelyben, mivel az érintett közigazgatási szerv az előírt határidőn belül nem szervezett a határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállaló által betöltött álláshely végleges betöltésére irányuló kiválasztási eljárást, az e munkavállalót az e közigazgatási szervhez kötő, határozott idejű szerződés automatikusan meghosszabbodik (2024. február 22‑iConsejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid és társai ítélet, C‑59/22, C‑110/22 és C‑159/22, EU:C:2024:149, 82. pont).
56
Ebből következik, hogy az egymást követő, határozott idejű szerződések „határozatlan időre szóló, nem állandó munkaviszonnyá” alakítása nem akadályozza meg az ilyen szerződések visszaélésszerű alkalmazásának meghosszabbítását, mivel az érintetteket kötő szerződéses jogviszony továbbra is ideiglenes jellegű marad, és így fenntartja az érintett munkavállaló bizonytalan helyzetét.
57
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszának céljai egyikének megvalósítására, azaz a határozott időre szóló munkaszerződések vagy munkaviszonyok egymást követő alkalmazásának behatárolására irányul, amelyeket a munkavállalók kárára történő visszaélés lehetséges forrásának tekint, azzal, hogy a munkavállalók helyzete bizonytalanná válásának elkerülése céljából bizonyos minimális védelmi rendelkezéseket ír elő (lásd ebben az értelemben: 2020. március 19‑iSánchez Ruiz és társai ítélet, C‑103/18 és C‑429/18, EU:C:2020:219, 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
58
Amint ugyanis az az említett keretmegállapodás preambulumának második bekezdéséből, valamint az említett keretmegállapodás általános szempontjainak 6. és 8. pontjából következik, a foglalkoztatás stabilitásának biztosítása fontos részét képezi a munkavállalók védelmének, míg a határozott időre szóló munkaszerződések csak bizonyos körülmények esetén felelnek meg mind a munkáltatók, mind a munkavállalók igényeinek (2020. március 19‑iSánchez Ruiz és társai ítélet, C‑103/18 és C‑429/18, EU:C:2020:219, 54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
59
E körülmények között a bírósági határozattal elfogadott olyan nemzeti intézkedés, amely az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálása érdekében e szerződéseket olyan ideiglenes jellegű munkaviszonnyá alakítja át, mint a „határozatlan idejű, nem állandó munkaviszony”, nem tekinthető olyan intézkedésnek, amely a jelen ítélet 45. és 46. pontjában felidézett követelményeknek megfelelően lehetővé teszi az ilyen alkalmazás megfelelő szankcionálását és az uniós jog megsértéséből eredő következmények megszüntetését. Az ilyen intézkedés ugyanis fenntartja az érintett munkavállaló bizonytalan helyzetét, és ennélfogva aláássa a keretmegállapodás hatékony érvényesülését.
60
Amint arra a főtanácsnok az indítványának 97. pontjában lényegében rámutatott, még ha feltételezzük is, hogy a jelen ügyben – amint arra az előterjesztő bíróság rámutat – a határozatlan időre alkalmazott, nem állandó személyi állományt olyan jogok illetik meg, amelyek egyenértékűek az állandó személyzet jogaival, különösen a díjazás és a szakmai előmenetel tekintetében, az ilyen egyenértékűség nem teszi lehetővé a határozatlan időre alkalmazott, nem állandó személyi állomány számára, hogy az állandó személyzethez hasonlóan a foglalkoztatás stabilitásában részesüljön, amelyet – amint arra a jelen ítélet 58. pontja emlékeztet – a munkavállalók keretmegállapodás általi védelmének fontos elemeként alakítottak ki.
61
A fenti megfontolásokból következik, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszát úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes a nemzeti ítélkezési gyakorlat által értelmezett olyan nemzeti szabályozás, amely az ezen 5. szakasz értelmében vett, egymást követő, határozott idejű szerződések alkalmazásából eredő visszaélések szankcionálására irányuló intézkedésként előírja e szerződések „határozatlan időre szóló, nem állandó munkaviszonnyá” való átalakítását, mivel ez az intézkedés, azáltal, hogy fenntart egy ideiglenes jellegű munkaviszonyt, és így az érintett munkavállaló bizonytalan helyzetét, nem teszi lehetővé sem e visszaélésszerű alkalmazás megfelelő szankcionálását, sem pedig az uniós jog megsértéséből eredő következmények orvoslását.
A kártérítések fizetéséről
62
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a spanyol jognak megfelelően a határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállaló munkaszerződésének az érintett álláshelyre egy másik személy kiválasztási eljárást követő felvétele miatti megszüntetésekor szolgálati évenként 20 napi díjazásnak megfelelő, legfeljebb tizenkét havi részletnek megfelelő átalány‑kártérítés jár, ami vagy azt feltételezi, hogy e munkavállaló részt vett ebben az eljárásban, és az sikertelenül zárult a számára, vagy azt, hogy nem vett részt az említett eljárásban.
63
A kérdést előterjesztő bíróság pontosítja, hogy az érintett munkavállaló csak akkor jogosult e kártérítésre, ha határozatlan idejű, nem állandó munkaviszonyban áll a közigazgatással, amelynek minősítése abból ered, hogy e közigazgatás jogellenesen és visszaélésszerűen egymást követő, határozott idejű szerződéseket alkalmaz. Ennélfogva, e bíróság szerint az említett kártérítés nem tekinthető úgy, mint amely független az utóbbi szerződések alkalmazásának jogszerű vagy visszaélésszerű jellegére vonatkozó bármely megfontolástól. Következésképpen szerinte ez olyan intézkedésnek minősül, amely lehetővé teszi az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának megelőzését és szankcionálását.
64
Az említett bíróság megjegyzi ugyanakkor, hogy a szolgálati évenként 20 napi díjazásnak megfelelő, legfeljebb tizenkét havi részletig terjedő kártérítés megfelel a spanyol jogban a munkaszerződésnek a vállalkozás szükségleteiből eredő objektív okokból történő megszüntetése esetére előírt végkielégítésnek, ami akadályát képezheti annak, hogy e kártérítés az egymást követő, határozott idejű szerződések alkalmazásából eredő visszaélések megelőzésére és szankcionálására alkalmas intézkedésnek legyen tekinthető. Ugyanezen bíróság arra keresi a választ, hogy ilyen esetekben ilyen megfelelő intézkedésnek minősülhet‑e a spanyol jog által a jogellenes elbocsátás esetére előírt maximális törvényes végkielégítésnek, vagyis szolgálati évenként 33 napi díjazásnak megfelelő, legfeljebb 24 havi részletig terjedő kártérítés megfizetése.
65
Kétségtelen, hogy – amint azt az előterjesztő bíróság megjegyzi – a határozatlan időre szóló, nem állandó munkaviszony megszűnése esetén fizetett átalány‑kártérítés feltételezi, hogy az érintett munkavállaló egymást követő, határozott idejű munkaszerződések visszaélésszerű és jogellenes alkalmazásának áldozatává vált.
66
Mindenesetre ez nem változtat azon, hogy átalány‑kártérítésről van szó, amelyet kizárólag e munkaviszony megszűnésekor fizetnek ki az érintett munkavállalónak amiatt, hogy egy másik személyt vettek fel az e munkavállaló által korábban betöltött álláshelyre.
67
Azt is pontosítani kell, hogy amennyiben valamely tagállam a keretmegállapodás 5. szakasza alapján a pénzbeli kártérítést választotta az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának megelőzése és szankcionálása érdekében, e tagállam köteles teljes egészében megtéríteni az ilyen visszaélésszerű eljárás áldozatává vált munkavállaló által elszenvedett kárt. E tekintetben a Bíróság kimondta, hogy az elszenvedett kár teljes megtérítésének elve és az arányosság elve arra kötelezi a tagállamokat, hogy olyan megfelelő kártérítést írjanak elő, amely meghaladja a pusztán jelképes kártérítést, anélkül azonban, hogy meghaladná az ilyen munkavállaló által elszenvedett kár teljes megtérítését (2019. május 8‑iRossato és Conservatorio di Musica F. A. Bonporti ítélet, C‑494/17, EU:C:2019:387, 42. és 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
68
Az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazása miatt elszenvedett kár megtérítésére szolgáló kártérítés összegének meghatározása érdekében főszabály szerint figyelembe kell venni az ügy összes körülményét, különösen a szóban forgó munkavállaló által ellátott feladatok jellegét, valamint a szóban forgó szerződések számát és összesített időtartamát. A kártérítés összegét azon pénzügyi előnyökre is tekintettel kell megállapítani, amelyekre az érintett személy a visszaélés hiányában jogosult lett volna, valamint az érintett bizonytalan helyzete miatt elszenvedett kár alapján.
69
Bár a tagállamok, amelyek feladata, hogy a keretmegállapodás alapján hozott rendelkezések teljes érvényesülésének biztosítása érdekében arányos, hatékony és visszatartó erejű intézkedéseket fogadjanak el, átalányjellegű kifizetések formájában szankció‑ és kártérítési rendszereket alakíthatnak ki, az is szükséges, hogy e rendszerek ne csak az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazása miatt elszenvedett károk megfelelő jóvátételét biztosítsák, hanem alkalmasak legyenek a megállapított kötelezettségszegések megfelelő szinten történő szankcionálására is.
70
A jelen ügyben a határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállalónak a munkaviszonyának megszűnésekor járó átalány‑kártérítésre kettős felső határ vonatkozik, nevezetesen a szolgálati évenként 20 nap díjazásra való korlátozás és a tizenkét havi részlet korlátja. Következésképpen az ilyen kártérítés nem minősülhet sem az évek tekintetében bizonyos időtartamot meghaladó, visszaélést mutató helyzetek arányos és hatékony jóvátételének, sem pedig az ilyen visszaélésekből eredő károk megfelelő és teljes megtérítésének (lásd ebben az értelemben: 2024. június 13‑iDG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítélet, C‑331/22 és C‑332/22, EU:C:2024:496, 81. pont). Ugyanez vonatkozik a szolgálati évenként 33 napi díjazásnak megfelelő, a jogellenes elbocsátás esetére előírt, legfeljebb 24 havi részletig terjedő kártérítésre is, amelyet a kérdést előterjesztő bíróság úgy tekint, hogy alkalmas lehet az egymást követő, határozott időre szóló szerződések alkalmazásából eredő visszaélések megelőzésére és szankcionálására, mivel e kártérítés szintén kettős felső határt ír elő.
71
Egyébiránt, amint arra a főtanácsnok az indítványának 111. és 117. pontjában lényegében rámutatott, mivel az ilyen kártérítéseket csak a munkaviszonynak a kiválasztási eljárás sikeres lezárulta miatti megszűnésekor fizetik ki, úgy tűnik, hogy e kártérítések megfizetése nem alkalmas arra, hogy ténylegesen orvosolja a visszaélés valamennyi esetét, mivel úgy tűnik, hogy azok a munkavállalók, akik a kiválasztási eljárás vége előtt nyugdíjba vonulnak, lemondanak vagy akiket elbocsátottak, nem részesülhetnek ezekben.
72
Ebből következik, hogy az ilyen kártérítések nem tűnnek alkalmasnak arra, hogy az egymást követő, határozott időre szóló szerződések visszaélésszerű – a jelen ítélet 45. és 46. pontjában említett követelményeket sértő – alkalmazásának valamennyi esetében orvosolják az uniós jog megsértésének következményeit.
73
A fentiekből következik, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszát úgy kell értelmezni, hogy nem minősül az ezen 5. szakasz értelmében vett, egymást követő, határozott idejű szerződések alkalmazásából eredő visszaélések megakadályozására és szankcionálására alkalmas intézkedésnek az olyan munkavállaló munkaviszonyának megszűnésekor fizetendő átalány‑kártérítés, akinek a munkáltatója visszaélésszerűen alkalmazta az ilyen szerződéseket, amennyiben e kártérítések nem teszik lehetővé sem e visszaélésszerű alkalmazás megfelelő szankcionálását, sem pedig az uniós jog megsértéséből eredő következmények orvosolását.
A közigazgatás felelősségi rendszeréről
74
A kérdést előterjesztő bíróság azt állítja, hogy a 20/2021. sz. törvény annak érdekében, hogy hatékony intézkedéseket írjon elő az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának megakadályozására és szankcionálására, többek között egy új rendelkezést vezetett be az EBEP‑be, nevezetesen a tizenhetedik rendelkezést, amely a közigazgatás felelősségi rendszerét határozza meg, különösen a határozott időre alkalmazott szerződéses alkalmazottak felvételére vonatkozó rendelkezések be nem tartása esetére. Ezen új kiegészítő rendelkezésnek megfelelően, a közigazgatási szervek felelősek az EBEP‑ben foglalt rendelkezések tiszteletben tartásáért, és biztosítják különösen a határozatlan idejű szerződéses alkalmazottak és a nem véglegesített közszolgálati alkalmazottak felvétele bármilyen szabálytalanságának elkerülését. Ezen új kiegészítő rendelkezés hasonlóképpen előírja, hogy a jelen területen elkövetett szabálytalan cselekmények az egyes közigazgatási szervek hatályos szabályozásával összhangban fennálló felelősséget vonnak maguk után.
75
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a 2018. március 7‑iSantoro ítéletben (C‑494/16, EU:C:2018:166) a Bíróság kimondta, hogy a közigazgatás felelősségének nemzeti mechanizmusa, amennyiben azt más olyan hatékony és visszatartó erejű intézkedések kísérik, amelyek lehetővé teszik az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának megelőzését és szankcionálását, a nemzeti bíróság által elvégzendő vizsgálat függvényében biztosíthatja a keretmegállapodás alapján hozott normák teljes érvényesülését.
76
Ebben az ítéletben a Bíróság értékelését olyan nemzeti rendelkezésekre alapította, amelyek értelmében a közigazgatási szervek kötelesek a felelős vezetőkkel visszatéríttetni a munkavállalóknak a felvételre vagy foglalkoztatásra vonatkozó rendelkezések megsértése miatt elszenvedett kár megtérítése címén fizetendő összegeket, amennyiben e jogsértés szándékosságból vagy súlyos hanyagságból ered. Az említett ítélet alapjául szolgáló ügy keretében a Bíróság rendelkezésére álló iratokból az is kitűnik, hogy az ilyen jogsértést ezenkívül figyelembe vették e vezetők munkájának értékelése céljából, akik e jogsértés miatt nem részesülhetnek eredményjutalékban. Ráadásul a jelen ügyben szóban forgó nemzeti jog előírta, hogy a felvételre vagy az alkalmazásra vonatkozó rendelkezések megsértésével eljáró közigazgatási szervek az e jogsértéstől számított három évig semmilyen formában nem vehetnek fel munkavállalókat (lásd: 2018. március 7‑iSantoro ítélet, C‑494/16, EU:C:2018:166, 52. pont).
77
Amint arra a főtanácsnok az indítványának 78. és 79. pontjában lényegében rámutatott, az olyan nemzeti mechanizmus, amely lehetővé teszi a közigazgatás személyi állománya egyéni felelősségének megállapítását, olyan intézkedésnek minősülhet, amely megfelelően szankcionálja az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazását, amennyiben e mechanizmust más olyan hatékony, visszatartó erejű és arányos intézkedések kísérik, amelyek lehetővé teszik az uniós jog megsértéséből eredő következmények orvoslását. E tekintetben az ilyen mechanizmus nem korlátozódhat pusztán elvont vagy tisztán elméleti lehetőségre, hanem többek között pontosan meghatározott nemzeti rendelkezéseken kell alapulnia, előre láthatónak és a gyakorlatban alkalmazhatónak kell lennie. Ha ugyanis ez az eset áll fenn, a nemzeti jog a jelen ítélet 46. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően olyan szankciós intézkedéseket ír elő, amelyek a munkavállalók védelme tekintetében az uniós jog által megköveteltekhez hasonló, hatékony garanciákat nyújtanak.
78
Márpedig a Bíróság egy olyan ügyben, amely hasonló, sőt – amint arra a Madridi Autonóm Közösség a tárgyaláson rámutatott – az alapügyben szóban forgó rendelkezésekkel azonos nemzeti rendelkezésekre vonatkozott, úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó rendelkezések szövege láthatóan olyan kétértelmű és elvont, hogy azok nem mérhetők a közigazgatás felelősségének olasz mechanizmusát szabályozó nemzeti rendelkezésekhez, amelyekre a Bíróság a 2018. március 7‑iSantoro ítéletben (C‑494/16, EU:C:2018:166) hivatkozott (lásd: 2024. február 22‑iConsejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid és társai ítélet, C‑59/22, C‑110/22 és C‑159/22, EU:C:2024:149, 113. pont).
79
Mindemellett a kérdést előterjesztő bíróság feladata egyrészt annak vizsgálata, hogy a közigazgatás spanyol jogban előírt felelősségi rendszere pontos, előre látható és a gyakorlatban alkalmazandó nemzeti rendelkezéseken alapul‑e, és így olyan intézkedésnek minősül‑e, amely lehetővé teszi az érintett közigazgatási szerv megfelelő szankcionálását, másrészt pedig, hogy e rendszert más olyan hatékony, visszatartó erejű és arányos intézkedések kísérik‑e, amelyek lehetővé teszik az uniós jog megsértéséből eredő következmények orvoslását.
80
A fenti megfontolásokból következik, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszát úgy kell értelmezni, hogy ezen 5. szakasz értelmében nem minősül megfelelő intézkedésnek az egymást követő, határozott idejű szerződések alkalmazásából eredő visszaélések megakadályozására és szankcionálására a közigazgatás felelősségi rendszere, amennyiben e rendszer egyrészt kétértelmű, elvont és előre nem látható jellegére tekintettel nem teszi lehetővé az ilyen alkalmazás megfelelő szankcionálását, másrészt pedig ahhoz nem kapcsolódnak más olyan hatékony, visszatartó erejű és arányos intézkedések, amelyek lehetővé tennék az uniós jog megsértéséből eredő következmények orvoslását.
A kiválasztási eljárásokról
81
Amint azt a jelen ítélet 32. pontja említette, a kérdést előterjesztő bíróság szerint a 20/2021. sz. törvény, amely a közalkalmazás stabilizálására irányuló folyamatot ír elő, különös jogszabályi intézkedéseket vezetett be a spanyol jogba, többek között annak érdekében, hogy a kiválasztási eljárások megszervezése ne legyen független az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazására vonatkozó minden megfontolástól. Bár ezek az eljárások nyitva állnak az olyan pályázók előtt, akik nem estek áldozatául az ilyen szerződések visszaélésszerű alkalmazásának, a jogalkotó az említett eljárások keretében meghatározó értéket tulajdonít az érintett határozott időre szerződtetett munkavállalók korábbi tapasztalatának és azon szolgálati időnek, amelyet ez utóbbiak a feladataik ellátásával töltöttek, ami megfelelően kompenzálja az elszenvedett visszaélést, miközben megkönnyíti számukra az adott álláshely „állandó munkavállalóként” történő végleges betöltését.
82
E tekintetben meg kell állapítani, hogy egy, a 20/2021. sz. törvény 2. cikkében előírt kiválasztási eljárásoknak a keretmegállapodás 5. szakaszával való összeegyeztethetőségére vonatkozó ügyben a Bíróság korábban már emlékeztetett arra, hogy a kiválasztási eljárások szervezése és lezárása az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok keretében visszaélésszerűen foglalkoztatott munkavállalók számára lehetőséget biztosít arra, hogy megpróbálják elérni az alkalmazás stabilitását, mivel ez utóbbiak főszabály szerint részt vehetnek ezen eljárásokban (lásd ebben az értelemben: 2024. június 13‑iDG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítélet, C‑331/22 és C‑332/22, EU:C:2024:496, 75. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
83
Ezenkívül az, hogy a spanyol jogalkotó az ilyen eljárások keretében meghatározó értéket tulajdonít e munkavállaló korábbi tapasztalatának, aki az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának áldozatává vált, és az általa a feladatai ellátására fordított időnek, alkalmasnak tűnik arra, hogy elősegítse e munkavállalónak a foglalkoztatás stabilitásának elérését, amennyiben úgy dönt, hogy részt vesz a kiválasztási eljárásban, és a jelentkezését elfogadják.
84
Az ítélkezési gyakorlatból azonban az következik, hogy az ilyen körülmények nem elegendőek annak megállapításához, hogy a 20/2021. sz. törvényben előírtakhoz hasonló kiválasztási eljárások megszervezése és lezárása lehetővé teszi az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának megfelelő szankcionálását és az uniós jog megsértéséből eredő következmények orvoslását (lásd ebben az értelemben: 2024. június 13‑iDG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítélet, C‑331/22 és C‑332/22, EU:C:2024:496, 75., 76. és 78. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
85
Olyan helyzetben ugyanis, amikor az érintett munkavállaló nem vesz részt ilyen kiválasztási eljárásban, vagy amikor a pályázatát nem fogadják el, az eljárás megszervezése nem teszi lehetővé sem az e munkavállalót ért visszaélés megfelelő szankcionálását, sem pedig az uniós jog megsértéséből eredő következmények orvoslását.
86
Egyébiránt – a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálatok fenntartása mellett – úgy tűnik, hogy az érintett határozott időre alkalmazott munkavállalók korábbi tapasztalatának és az általuk a feladataik ellátására fordított szolgálati időnek a figyelembevétele nem korlátozódik kizárólag az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának áldozatává vált munkavállalókra, hanem minden ilyen tapasztalattal rendelkező, határozott időre alkalmazott munkavállalóra vonatkozik, beleértve azokat is, akik nem szenvedtek el ilyen visszaélést. Következésképpen e tapasztalat és e szolgálati idő figyelembevétele nem tekinthető úgy, mint amely az ilyen visszaélésszerű alkalmazás szankcionálására vagy az uniós jog ebből eredő megsértéséből eredő következmények orvoslására irányulna.
87
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszát úgy kell értelmezni, hogy ezen 5. szakasz értelmében nem minősül megfelelő intézkedésnek az egymást követő, határozott idejű szerződések alkalmazásából eredő visszaélések megakadályozására és szankcionálására az olyan kiválasztási eljárások szervezése, amelyek – figyelembe véve az érintett munkavállaló korábbi tapasztalatát és az általa a feladatai ellátására fordított szolgálati időt – nem korlátozzák e figyelembevételt azokra a pályázókra, akik ilyen visszaélés áldozatává váltak, ha ez az intézkedés nem teszi lehetővé sem az ilyen visszaélésszerű alkalmazás megfelelő szankcionálását, sem pedig az uniós jog megsértéséből eredő következmények orvoslását.
88
A fenti megfontolások összességéből következik, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszát a következőképpen kell értelmezni:
–
egyrészt, azzal ellentétes a nemzeti ítélkezési gyakorlat által oly módon értelmezett nemzeti szabályozás, amely az ezen 5. szakasz értelmében vett, egymást követő, határozott idejű szerződések alkalmazásából eredő visszaélések szankcionálására irányuló intézkedésként előírja e szerződések „határozatlan időre szóló, nem állandó munkaviszonnyá” való átalakítását, mivel ez az intézkedés, azáltal, hogy fenntart egy ideiglenes jellegű munkaviszonyt, és így az érintett munkavállaló bizonytalan helyzetét, nem teszi lehetővé sem e visszaélésszerű alkalmazás megfelelő szankcionálását, sem pedig az uniós jog megsértéséből eredő következmények orvoslását,
–
másrészt nem minősülnek az ilyen visszaélések megelőzésére és szankcionálására megfelelő intézkedéseknek az abból álló intézkedések együttese, hogy először is, átalány‑kártérítéseket fizetnek, amelyekre e munkaviszony megszűnésekor kettős felső határ vonatkozik, másodszor, a közigazgatási szervek felelősségének egy kétértelmű, elvont és előre nem látható rendszere áll fenn, harmadszor pedig, olyan kiválasztási eljárásokat szerveznek, amelyek – figyelembe véve az érintett munkavállaló korábbi tapasztalatát és az általa a feladatai ellátására fordított szolgálati időt – nem korlátozzák e figyelembevételt azokra a pályázókra, akik ilyen visszaélés áldozatává váltak, ha ezen intézkedések nem teszik lehetővé sem e visszaélés megfelelő szankcionálását, sem pedig az uniós jog megsértéséből eredő következmények orvoslását.
A költségekről
89
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
Az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló, 1999. június 28‑i 1999/70/EK tanácsi irányelv mellékletében szereplő, a határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló, 1999. március 18‑án kötött keretmegállapodás 5. szakaszát
a következőképpen kell értelmezni:
–
egyrészt, azzal ellentétes a nemzeti ítélkezési gyakorlat által oly módon értelmezett nemzeti szabályozás, amely az ezen 5. szakasz értelmében vett, egymást követő, határozott idejű szerződések alkalmazásából eredő visszaélések szankcionálására irányuló intézkedésként előírja e szerződések „határozatlan időre szóló, nem állandó munkaviszonnyá” való átalakítását, mivel ez az intézkedés, azáltal, hogy fenntart egy ideiglenes jellegű munkaviszonyt, és így az érintett munkavállaló bizonytalan helyzetét, nem teszi lehetővé sem e visszaélésszerű alkalmazás megfelelő szankcionálását, sem pedig az uniós jog megsértéséből eredő következmények orvoslását,
–
másrészt nem minősülnek az ilyen visszaélések megelőzésére és szankcionálására megfelelő intézkedéseknek az abból álló intézkedések együttese, hogy először is, átalány‑kártérítéseket fizetnek, amelyekre e munkaviszony megszűnésekor kettős felső határ vonatkozik, másodszor, a közigazgatási szervek felelősségének egy kétértelmű, elvont és előre nem látható rendszere áll fenn, harmadszor pedig, olyan kiválasztási eljárásokat szerveznek, amelyek – figyelembe véve az érintett munkavállaló korábbi tapasztalatát és az általa a feladatai ellátására fordított szolgálati időt – nem korlátozzák e figyelembevételt azokra a pályázókra, akik ilyen visszaélés áldozatává váltak, ha ezen intézkedések nem teszik lehetővé sem e visszaélés megfelelő szankcionálását, sem pedig az uniós jog megsértéséből eredő következmények orvoslását.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: spanyol.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.