62015CC0225
NILS WAHL
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2016. június 16. (
1
)
C‑225/15. sz. ügy
Domenico Politanò
(a Tribunale di Reggio Calabria [Reggio Calabria‑i bíróság, Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal — EUMSZ 49. cikk — Letelepedés szabadsága — Az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvei — Szerencsejátékok — Korlátozások — Pályázati eljárásban való részvétel feltételei és a gazdasági és pénzügyi alkalmasság értékelése — Ajánlattevő kizárása a gazdasági és pénzügyi alkalmasságát tanúsító két pénzintézettől származó igazolás hiánya miatt — Közérdeken alapuló nyomós okok — Arányosság — A 2004/18/EK irányelv 47. cikkének alkalmazhatósága”
1.
A jelen előzetes döntéshozatali kérelem az EUMSZ 49. cikk, az egyenlő bánásmód és a tényleges érvényesülés elveinek, valamint a 2004/18/EK irányelv (
2
) 47. cikkének értelmezésére vonatkozik. Számos olyan előzetes döntéshozatal iránti kérelem sorába illeszkedik, amelyekkel a Bíróságot a szerencsejáték területét érintő olasz szabályozás különféle szempontjait vitatva keresték meg, (
3
) különösen a 2012‑ben indított pályázati felhívás (
4
) (a továbbiakban többek között: Monti pályázati felhívás) során a koncessziós ajánlattevőkre vonatkozó feltételekkel kapcsolatban, így a 2015. január 22‑iStanley International Betting és Stanleybet Malta ítélet (C‑463/13, EU:C:2015:25) és a 2016. január 28‑iLaezza‑ítélet (C‑375/14, EU:C:2016:60) alapjául szolgáló ügyekben.
2.
E kérelmet – már jól ismert eljárási rutin szerint – a sportjellegű eseményekre és egyéb eseményekre történő fogadások tétjeinek gyűjtéseire vonatkozó olasz jogi szabályozás megsértése miatt az alapeljárásban fellebbező D. Politanò ellen zajló büntetőeljárás keretében terjesztették elő. D. Politanò, felismerve, hogy felelősségre vonhatják elsősorban amiatt, mert nem rendelkezik a fogadások tétjeinek gyűjtéséhez és közvetítéséhez a nemzeti jog szerint szükséges engedéllyel, másodsorban pedig mert nincs kapcsolatban koncesszióra jogosult piaci szereplővel, D. Politanò lényegében azt állítja, hogy a vele kapcsolatban álló koncesszióra pályázó társasággal szemben a Monti pályázati felhíváshoz csatolt adminisztratív szabályok alapján támasztott követelmények az uniós jog bizonyos szabályaiba és elveibe ütköznek.
3.
A jelen ügy alkalmat ad a Bíróságnak arra, hogy pontosítsa a nemzeti bíróságok számára az előzetes döntéshozatali kérelem kidolgozása – különösen a vonatkozó jogi és ténybeli háttér ismertetése – során figyelembe veendő elemeket, valamint fennálló kötelezettségeiket, annak érdekében, hogy hasznos válasszal szolgálhasson. Arra is lehetőséget nyújt, hogy a Bíróság figyelmét a valóban arra érdemes vitákra fordíthassa, és emlékeztessen annak szükségességére, hogy ne kelljen olyan kérdéseket elbírálnia, amelyek leginkább egyes piaci szereplők büntetőjogi szankciók kikerülésére tett próbálkozásaiból, nem pedig az uniós jog hatékony biztosítása iránti törekvésből erednek.
I – Jogi háttér
A – Az uniós jog
4.
A 2004/18 irányelv 1. cikke (2) bekezdése a) és d) pontjának értelmében:
„a)
»Közbeszerzési szerződés«: egy vagy több gazdasági szereplő és egy vagy több ajánlatkérő szerv által írásban megkötött visszterhes szerződés, amelynek tárgya az ezen irányelv szerinti építési beruházás kivitelezése, vagy áru szállítása, vagy szolgáltatás nyújtása.
[…]
d)
»Szolgáltatásra irányuló közbeszerzési szerződés«: olyan, az építési beruházásra és az árubeszerzésre irányuló közbeszerzési szerződéstől eltérő közbeszerzési szerződés, amelynek tárgya a II. mellékletben említett szolgáltatások nyújtása.”
5.
A 2004/18 irányelv 1. cikkének (4) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„»Szolgáltatási koncesszió«: a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződéssel azonos típusú szerződés, kivéve azt a jellemzőjét, hogy a szolgáltatás ellenszolgáltatása vagy kizárólag a szolgáltatás hasznosításának joga, vagy e jog pénzbeli ellenszolgáltatással együtt.”
6.
Ezen irányelv „Szolgáltatási koncessziók” című 17. cikke előírja:
„A 3. cikk alkalmazásának sérelme nélkül, ez az irányelv nem alkalmazható az 1. cikk (4) bekezdésében meghatározott szolgáltatási koncesszióra.”
7.
Ugyanezen irányelv „Gazdasági és pénzügyi kapacitás [helyesen: alkalmasság]” címet viselő 47. cikkének szövege a következő:
„(1)   A gazdasági szereplő gazdasági és pénzügyi kapacitásának [helyesen: alkalmasságának] igazolása főszabály szerint a következő egy vagy több dokumentummal történhet:
a)
bankoktól származó megfelelő nyilatkozatok vagy, adott esetben, a vonatkozó szakmai felelősségbiztosítás igazolása;
b)
a mérleg vagy a mérlegkivonat bemutatása, ha a gazdasági szereplő letelepedési helye szerinti ország joga előírja a mérlegek közzétételét;
c)
a vállalkozás összforgalmáról és, adott esetben, a szerződés tárgyát képező tevékenységi terület forgalmáról szóló kimutatás, legfeljebb az előző három üzleti évre vonatkozóan attól függően, hogy mikor jött létre a vállalkozás, vagy a gazdasági szereplő mikor kezdte meg a tevékenységét, amennyiben ilyen forgalmi adatok rendelkezésre állnak.
(2)   Egy gazdasági szereplő szükség esetén és egy adott szerződés tekintetében egyéb szervezetek kapacitására [helyesen: alkalmasságára] is támaszkodhat, a velük fennálló kapcsolatának jogi jellegétől függetlenül. Ebben az esetben a gazdasági szereplőnek bizonyítania kell az ajánlatkérő szerv számára, hogy a szükséges erőforrások rendelkezésére fognak állni, például olyan módon, hogy bemutatja az említett szervezetek erre vonatkozó kötelezettségvállalását.
(3)   Ugyanezen feltételek mellett a gazdasági szereplők 4. cikkben említett csoportja is támaszkodhat a csoport tagjainak vagy más szervezeteknek a kapacitására [helyesen: alkalmasságára].
(4)   Az ajánlatkérő szerv a hirdetményben, illetve az ajánlati felhívásban meghatározza, hogy az (1) bekezdésben említettek közül mely dokumentumot vagy dokumentumokat választotta ki, és milyen egyéb dokumentumot kell még benyújtani.
(5)   Ha a gazdasági szereplő bármilyen jogos okból nem tudja az ajánlatkérő szerv által kért dokumentumokat benyújtani, bármely egyéb, az ajánlatkérő szerv által megfelelőnek tekintett irattal igazolhatja gazdasági és pénzügyi kapacitását [helyesen: alkalmasságát].”
B – Az olasz jog
8.
A vonatkozó nemzeti jogi szabályozás már jól ismert a Bíróság előtt, lévén – mint azt a jelen indítvány bevezetőjében említettem –, hogy több ízben is döntenie kellett a fogadás tétjeinek gyűjtésére vonatkozó olasz szabályozás uniós joggal való összeegyeztethetőségéről.
9.
Az olasz szabályozás lényegében azt írja elő, hogy a szerencsejátékok szervezésében való részvételhez – ideértve a fogadások tétjeinek gyűjtését is – koncesszió és rendőrségi engedély szükséges.
10.
A 2000. december 23‑i 388. sz. törvény (
5
) 37. cikkének (4) bekezdésével módosított, a közbiztonság területén hozott törvények egységes szerkezetbe foglalásáról szóló, 1931. június 18‑i 773. sz. királyi rendelet (
6
) 88. cikke értelmében a rendőrségi engedély megadásának feltétele a vám‑ és monopóliumügyi hivatal (Agenzia della Dogane e dei Monopoli di Stato; a továbbiakban: ADM) által kiadott koncesszió. E rendőrségi engedély feljogosítja az azzal rendelkező személyeket arra, hogy egy meghatározott területen fogadásokat gyűjtsenek. A koncesszió megszerzésének hiánya tehát kizárja a rendőrségi engedély megszerzését. A fogadási tevékenység koncesszió vagy rendőrségi engedély hiányában történő gyakorlása bűncselekménynek minősül.
11.
1999‑ben az olasz hatóságok nyilvános pályázati eljárás útján 1000 koncessziót ítéltek oda sporteseményekre vonatkozó fogadások szervezésére. Ezzel párhuzamosan, szintén nyilvános pályázati eljárás útján, 671 új koncessziót ítéltek oda lóversenyekre vonatkozó fogadások szervezésére, 329 meglévő koncessziót pedig automatikusan megújítottak. Az ekkor hatályos jogszabályok értelmében a pályázati eljárásból kizárásra kerültek az olyan tőkeegyesítő társaság formájában alakult piaci szereplők, amelynek részvényeit szabályozott piacokon jegyezték, azzal az indokkal, hogy egyéni részvényeseik állandó és pontos azonosítása lehetetlen. E kizárást a Bíróság, többek között a Placanica és társai ítéletében, (
7
) az EK 43 . cikkre és az EK 49 . cikkre figyelemmel, jogellenesnek minősítette.
12.
A 223. sz. rendelettörvény (
8
) reformokat vezetett be a játékágazatban Olaszországban, amelyeknek az volt a céljuk, hogy biztosítsák az uniós jogból eredő követelményeknek való megfelelést. E rendelet az 1999‑ben odaítélt egyéb koncessziókon kívül körülbelül 16300 új szerencsejáték‑koncesszió odaítéléséről rendelkezett.
13.
Különösen a Costa és Cifone ítélet (
9
) következtében a 16. sz. rendelettörvény (
10
) ismét megreformálta a szerencsejáték‑ágazatot.
14.
A fogadások gyűjtésére vonatkozó koncessziók odaítélésére irányuló pályázati eljárások szervezését illetően a 2012. évi törvényerejű rendelet 10. cikkének (9g) és (9h) bekezdése előírja:
„(9f)   A nyilvános játékokra vonatkozó rendelkezések – köztük a sporteseményekre, a lóversenyekre és a nem sportjellegű eseményekre törtnő fogadásokra vonatkozó rendelkezések – átalakítása keretében a jelen bekezdés rendelkezéseinek célja az említett reform előmozdítása a szóban forgó fogadások gyűjtésére irányuló koncessziók lejáratának első körben történő időbeli kiigazítása révén, tiszteletben tartva az azon személyek kiválasztására vonatkozó nemzeti szabályoknak az Európai Unió Bírósága által a (2012. február 16‑iCosta és Cifone, [C‑72/10 és C‑77/10, EU:C:2012:80]) ítéletben ismertetett elvekhez való hozzáigazítására irányuló követelményt, akik a sporteseményekre, a lóversenyekre és a nem sportjellegű eseményekre történő fogadásokat az állam javára gyűjtik. E célból, figyelemmel az említett fogadások gyűjtésére irányuló koncessziók csoportjának következő lejárati időpontjára, az [ADM] azonnali hatállyal, de legkésőbb 2012. július 31‑ig, pályázati eljárást ír ki az említett fogadásokat gyűjtő személyek kiválasztására, tiszteletben tartva legalább a következő szempontokat:
a)
az eljárásban azok vehetnek részt, akik az Európai Gazdasági Térség azon államában, ahol székhellyel és operatív székhellyel rendelkeznek, az említett állam jogrendjének hatályos rendelkezései alapján kiállított, érvényes és hatályos engedély alapján már folytattak játékok tétjeinek gyűjtésére irányuló tevékenységet, és akik továbbá megfelelnek a tisztességesség és megbízhatóság követelményeinek, valamint az állami monopóliumok önálló igazgatósága által meghatározott gazdasági és vagyoni feltételeknek, figyelemmel a […] 220. sz. törvény [ (
11
)], valamint a módosításokat követően a 2011. július 15‑i 111. sz. törvénnyé alakított 2011. július 6‑i 98. sz. rendelettörvény vonatkozó rendelkezéseire;
b)
a sporteseményekre, a lóversenyekre és a nem sportjellegű eseményekre történő fogadások gyűjtésére irányuló koncessziókat 2016. június 30‑ig szóló lejárattal ítélik oda, a gyűjtés kizárólag fizikai hálózat keretében, maximum 2000 iroda részvételével történik, amelyek kizárólagos tevékenységként végzik a nyilvános játékok termékeinek kereskedelmét, ezen irodák közötti vagy más hasonló, már működő fogadások gyűjtésével foglalkozó irodától számított minimális távolságra vonatkozó megkötés nélkül;
c)
az ár alkotóelemeként a szerződés értéke 11000 euróban kerül meghatározásra irodánként;
d)
a koncessziós szerződést az Európai Unió Bírósága által 2012. február 16‑án hozott, fent hivatkozott ítéletben ismertetett minden további elvnek, valamint a nyilvános játékokra vonatkozó, összeegyeztethető és hatályos nemzeti rendelkezéseknek megfelelő tartalommal kell megkötni;
e)
bármely településen vagy tartományban lehetőség van irodák működtetésére, területi alapú számbeli korlátozás, illetve más, hasonló fogadások gyűjtésére már feljogosított koncessziójogosulthoz képest kedvezőbb feltételek vagy mindenesetre olyan feltételek nélkül, amelyek ez utóbbiak számára kedvező lehet;
f)
a módosításokat követően a 2011. július 15‑i 111. sz. törvénnyel törvénnyé alakított 2011. július 6‑i 98. sz. törvényerejű rendelet 24. cikke rendelkezéseinek megfelelő biztosíték letétele.
(9g)   A (9f) bekezdés szerinti, fogadások gyűjtésére feljogosított koncessziójogosultak a koncesszió 2012. június 30‑i lejáratát követően a hivatkozott bekezdésnek megfelelően odaítélt koncessziós szerződések megkötésének napjáig folytathatják a fogadások gyűjtésére irányuló tevékenységüket. A módosításokkal a 2011. július 15‑i 111. sz. törvénnyé alakított 2011. július 6‑i 98. sz. rendelettörvény 24. cikkének (37) és (38) bekezdése, a 2004. december 30‑i 311. sz. törvény 1. cikke (287) bekezdésének e) pontja, valamint a módosításokkal a 2006. augusztus 4‑i 248. sz. törvénnyé alakított [a gazdasági és társadalmi fellendülést, a közkiadások kezelését és észszerűsítését, valamint az adóbevételek terén szükséges beavatkozásokat és az adócsalás elleni küzdelmet szolgáló sürgős rendelkezésekről szóló, 2006. július 4‑i 223. sz. rendelettörvény] 38. cikke (4) bekezdésének e) pontja hatályát veszti.”
15.
E rendelet rendelkezéseit az ADM által kiírt pályázati eljárás lefolytatásával hajtották végre 2012 folyamán. A Monti pályázati felhívás mellékletét képező adminisztratív szabályok 3.2 pontja az olyan, két éven belül alapított ajánlattevőkre, amelyeknek a legutóbbi két üzleti év során szerencsejáték üzemeltetésből származó árbevétele nem érte el a két millió eurót, azt a kötelezettséget rótta, hogy gazdasági és pénzügyi alkalmasságuk igazolására legalább két pénzintézettől származó megfelelő nyilatkozatot mutassanak be.
16.
A 2004/18 irányelvet a közbeszerzések szabályainak kodifikációjáról szóló, 2006. április 12‑i 163/2006. sz. törvényerejű rendelet (a GURI 2006. május 2‑i, 100. számának rendes melléklete) ültette át az olasz jogba.
17.
A hivatkozott törvényerejű rendelet 41. cikkének értelmében a szolgáltatás végzéséhez megkövetelt gazdasági és pénzügyi alkalmasság igazolásához szükséges feltételeket az ajánlatkérő pontosítja. Azonban ugyanezen cikk szerint az a pályázó, aki jogos indokból nem tudja az előírt banki referenciákat vagy mérlegeket bemutatni, gazdasági és pénzügyi alkalmasságát bármely más, az ajánlatkérő által megfelelőnek ítélt okirattal igazolhatja.
II – Az alapügy tényállása, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
18.
2015. február 6‑án a Reggio Calabria‑i (Olaszország) Questura (rendőrprefektus) egy rendészeti egysége ellenőrzést tartott a máltai UniqGroup Ltd kapcsolt vállalkozásaként Polistenában (Olaszország) működő, D. Politanò által vezetett „Betuniq” nevű kereskedelmi egységben, amelynek során az illetékes hatóságok megállapították, hogy a helyszínen erre vonatkozó koncesszió, engedély vagy licenc hiányában gyűjtöttek fogadásokat.
19.
2015. február 13‑i határozatában az előzetes vizsgálatot folytató Tribunale di Palmi (palmi bíróság, Olaszország) vizsgálóbírója (giudice delle indagini preliminari) D. Politanòval szemben elrendelte a fent említett tevékenységhez használatos eszközök megelőző zár alá vételét.
20.
D. Politanò fellebbezést nyújtott be e határozattal szemben a kérdést előterjesztő bírósághoz, arra hivatkozva, hogy a Monti pályázati felhívás egyes rendelkezései összeegyeztethetetlenek az EUMSZ 49. cikkel és az EUMSZ 56. cikkel.
21.
Ily módon az alapeljárás fellebbezője szerint magatartása nem valósított meg jogsértést, mivel az UniqGroup részére sporteseményekre történő fogadásgyűjtés jogszerűnek tekintendő, amennyiben a nemzeti szabályozás ellentétes az EUMSZ 49. cikkel és az EUMSZ 56. cikkel.
22.
Azt állítja, hogy az UniqGroupot annak ellenére zárták ki a 2012. évi pályázati eljárásból, hogy szabályszerű részvételi kérelmet terjesztett elő; azzal az indokkal, hogy nem mutatott be két különböző pénzintézettől származó, gazdasági és pénzügyi alkalmasságát tanúsító igazolást, mint ahogy azt a Monti pályázati felhívás adminisztratív szabályokat tartalmazó mellékletének 3.2 cikke megkövetelte. Előadja továbbá, hogy az UniqGroup az olasz közigazgatási bíróságok előtt megtámadta az említett pályázati felhívást az előírt pénzügyi garanciák benyújtására alapos okból nem képes külföldi vállalkozásokra vonatkozó eltérő rendelkezések előírásának elmulasztása miatt.
23.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint egy, az alapügybelihez hasonló, különböző országokban bejegyzett cégeket versenyeztető közbeszerzési eljárás során tiszteletben kellett volna tartani a 2004/18 irányelv 47. cikkéből származó elvet, amely szerint a gazdasági és pénzügyi alkalmasság megítélése „bármely egyéb, az ajánlatkérő szerv által megfelelőnek tekintett irat” alapján történhet.
24.
A közigazgatási szervnek a szigorú részvételi követelmények meghatározására vonatkozó követelményt szükségszerűen össze kellett volna egyeztetnie a legszélesebb körű pályázati részvétel elvével, mivel minden érdekelt részére biztosítani kell annak lehetőségét, hogy bármely egyéb, megfelelőnek tekintett irattal igazolhassa gazdasági és pénzügyi alkalmasságát.
25.
Ebből az következik, hogy az illetékes közigazgatási szervnek konkrétan meg kellett volna jelölnie ezeket az előírt alkalmasság bizonyítására megfelelőnek és hasznosnak tekintett egyéb kritériumokat, annak érdekében, hogy minden ajánlattevő számára lehetővé tegyék pénzügyi alkalmasságuk eredményes igazolását.
26.
Márpedig a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a szóban forgó esetben a Monti pályázati felhívás mellékletét képező adminisztratív szabályok nem tették lehetővé az UniqGroup számára, hogy gazdasági és pénzügyi alkalmasságát egyéb módon igazolja. Úgy tűnik tehát, hogy az alapeljárásban részt vevőhöz hasonló vállalkozásoknak nem biztosítottak egyértelmű és nyilvánvaló lehetőséget arra vonatkozóan, hogy a közérdeknek megfelelően bizonyíthassák gazdasági stabilitásukat és megbízhatóságukat.
27.
E körülmények között a Tribunale di Reggio Calabria (a Reggio Calabria‑i bíróság) akként határozott, hogy az eljárást felfüggeszti és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 49. cikket, valamint az egyenlő bánásmód és a tényleges érvényesülés elveit, hogy azokkal ellentétes a szerencsejátékokkal kapcsolatos olyan nemzeti szabályozás, amely olyan új pályázatnak (a 2012. április 26‑i 44. sz. törvény [10. cikkének (9g) bekezdésében] foglaltak szerinti) kiírását írja elő koncessziók odaítélése tekintetében, amely a gazdasági és pénzügyi kapacitásra vonatkozó követelmény nemteljesítése esetén a pályázatból történő kizárást előíró kikötést tartalmaz, amennyiben a két különböző pénzintézettől származó két banki referencia mellett alternatív kritériumok nem kerültek előírásra?
2)
Úgy kell‑e értelmezni a […] 2004/18[…] irányelv 47. cikkét, hogy azzal ellentétes a szerencsejátékokkal kapcsolatos olyan nemzeti szabályozás, amely olyan új pályázatnak (a 2012. április 26‑i 44. sz. törvény [10. cikkének (9g) bekezdésében] foglaltak szerinti) kiírását írja elő koncessziók odaítélése tekintetében, amely a gazdasági és pénzügyi kapacitásra vonatkozó követelmény nemteljesítése esetén a pályázatból történő kizárást előíró kikötést tartalmaz] iratok és a szupranacionális szabályozás által megkövetelt alternatív választási lehetőségek hiányának okán?”
28.
Írásbeli észrevételt az olasz, a belga, a német és a lengyel kormány, valamint az Európai Bizottság nyújtott be.
29.
2016. május 13‑án tárgyalást tartottak, amelyen M. Politanò, az olasz és a belga kormány, valamint a Bizottság vett részt.
III – Elemzés
30.
A 2016. január 28‑iLaezza‑ítélet (C‑375/14, EU:C:2016:60) alapjául szolgáló ügyhöz hasonlóan jelen eljárásban sem a 2012. évi rendelettörvény jogszerűsége, hanem egy, a Monti pályázati felhívást kiegészítő adminisztratív rendelkezések között található, alacsonyabb szintű jogszabály a vitatott. (
12
)
31.
A Bíróság esetleg hasznosíthatná a 2016. január 28‑iLaezza‑ítélet (C‑375/14, EU:C:2016:60) tanulságait az elemzési mintát illetően, azzal, hogy jelen eset egy másik rendelkezésre, a Monti pályázati felhívásban kikötött azon kötelezettségre vonatkozik, amely az új ajánlattevőkkel szemben pénzügyi stabilitásuk igazolására legalább két pénzintézettől származó nyilatkozat bemutatását írja elő, amennyiben a megelőző két év során árbevételük nem haladta meg a kétmillió eurót.
32.
Mindenekelőtt az egyes beavatkozó felek által vitatott kérelem elfogadhatóságát szükséges vizsgálni.
A – Az elfogadhatóságról
33.
Az olasz kormány és a második kérdés tekintetében a Bizottság is úgy véli, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet elfogadhatatlanná kellene nyilvánítani, mivel az előzetes döntéshozatalra utaló határozat nem tárja fel a tényállást eléggé ahhoz, hogy a Bíróság hasznos válasszal tudjon szolgálni.
34.
A legnagyobb mértékben osztom e beavatkozó felek aggályait.
35.
A kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információk ugyanis számomra több szempontból is hiányosnak tűnnek, és bizonyos fokig úgy tekinthető, hogy nem felelnek meg azon követelményeknek, amelyekre a Bíróság következetesen emlékeztet. E tekintetben teljesen egyértelmű, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatnak meg kell jelölnie azon okokat, amelyek a nemzeti bíróságot arra indították, hogy felvesse az uniós jog értelmezését, és amelyek alapján szükségesnek tartotta a Bíróság elé terjeszteni a kérdéseit. (
13
)
36.
Ami az első kérdést illeti, és ahogy azt a Laezza–ügyre vonatkozó indítványomban a felmerülő kérdésekhez kapcsolódóan kifejtettem, (
14
) úgy tűnik, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés olyan tények bemutatásán alapul, amelyet az alapügy iratai közvetlenül nem támasztanak alá. (
15
)
37.
Először is nem könnyű megállapítani, hogy a vitatott intézkedést, amely a Monti pályázati felhívásban a koncessziós ajánlattevő részére azt a lehetőséget biztosítja, hogy „két különböző pénzintézettől származó megfelelő banki referencia bemutatása” útján igazolja gazdasági és pénzügyi alkalmasságát, mely okokból vitatják közvetlenül az alapeljárásban. Amint azt a jelen indítványban az alábbiakban megvizsgálom, és a Costa és Cifone (
16
) ítélet és a Stanley International Betting és Stanleybet Malta (
17
) ítélet alapjául szolgáló ügyekben fennálló helyzettől eltérően, a rendszer új – a jelen esetben a 2012. évi rendelettörvénnyel történő jogalkotói beavatkozást követően kialakított – pályázati eljárás útján történő átalakítását összességében egyáltalán nem vitatják. Ilyen körülmények között kizárólag a nemzeti bíróság feladata annak vizsgálata, hogy – a nemzeti jog alkalmazandó szabályaira figyelemmel – a vitatott intézkedés ténylegesen hatással lehet‑e a fellebbező fél büntetőjogi helyzetére. (
18
)
38.
Nehéz továbbá megragadni, hogy a vitatott rendelkezés mennyiben állított tényleges akadályt az alapeljárás fellebbezőjével vélelmezhetően kapcsolatban álló UniqGroup társaság Monti pályázati felhívásban való részvétele elé.
39.
Sem az iratok, sem a tárgyaláson elhangzottak nem szolgálnak magyarázattal arra, hogy az alapeljárás fellebbezőjével állítólagos kapcsolatban álló UniqGroupnak miért nem állt módjában más pénzintézettől származó igazolást benyújtani. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság mindössze annak ismertetésére szorítkozik, hogy „a Banca di Valletta 2013. január 15‑i e‑mailjében kifejtette, hogy […] [korábbi] nyilatkozataiban foglaltakhoz képest másról nem nyilatkozhat, mivel tartania kell magát a máltai államban alkalmazott eljáráshoz.” Márpedig ez a megállapítás, mely kizárólag azon indokokat tárja fel, amelyek miatt az említett bank nem szolgálhatott pontosabb információkkal, semmilyen összefüggésben nem áll azzal a kérdéssel, hogy az UniqGroupnak vajon miért nem állt módjában másik pénzintézettől származó igazolást beszerezni.
40.
Ezen kívül úgy tűnik számomra, mint ahogy az a tárgyalás során is megerősítést nyert, hogy az az alapeljárás fellebbezője – e tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság támogatásával – a Monti pályázati felhívás ajánlattevőinek nyilatkozatbeszerzési kötelezettségéről a figyelmet inkább az UniqGroupot az előírt tanúsítványok beszerzése során Máltán ért nehézségekre szándékozik terelni.
41.
Egyébiránt az derül ki az iratokból, hogy az UniqGroupot nem csupán arra a körülményre tekintettel zárták ki a pályázati felhívásból, hogy nem mutatta be a két előírt igazolást, hanem arra is, hogy az egyetlen általa bemutatott nyilatkozat tartalmilag hiányos volt. Így, még ha feltételezzük is, hogy a vitatott pályázati felhívásban részt venni kívánó személyek azon kötelezettsége, hogy két pénzintézettől származó nyilatkozatot mutassanak be, az uniós jogra tekintettel eltörlésre kerül, ez sem mozdítaná elő az alapeljárás fellebbezőjének ügybeli helyzetét. Megjegyzem továbbá, hogy ezzel kapcsolatban a kérdést előterjesztő bíróság nem tett említést más lehetséges módozatról, amely által az UniqGroup adott esetben igazolhatta volna gazdasági és pénzügyi alkalmasságát.
42.
A második kérdéssel kapcsolatban még nehezebb megérteni, hogy a jelen ügyben miért minősül releváns rendelkezésnek a 2004/18 irányelv. Számomra nehézséget okoz az előzetes döntéshozatalra utaló határozat azon megállapításának értelmezése, mely szerint „[a fellebbező] – jogosan – előadja, hogy – mivel [olyan] kiválasztási eljárásról van szó, ahol különböző országok játéküzemeltetőit hasonlítják össze – szükségszerűen be kell tartani a [2004/18] irányelv 47. cikkéből következő elvet”. A későbbiekben még visszatérek erre a kérdésre.
43.
Ilyen körülmények között az előzetes döntéshozatalra utaló határozat alaki szabályszerűsége komolyan kétségbe vonható, és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés ennek alapján elfogadhatatlannak minősülhet. Noha kizárólag a nemzeti bíróság feladata, hogy az ügy sajátosságaira figyelemmel megítélje az előzetes döntéshozatal szükségességét ítéletének meghozatala szempontjából, valamint a Bíróság elé terjesztendő kérdések jelentőségét, és azt, hogy az eljárás mely pontján kell e kérdéseket előterjeszteni, (
19
) emellett az is szükséges, hogy a Bíróságnak rendelkezésére álljanak azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson. (
20
) A kérdést előterjesztő bíróságtól különösen elvárható, hogy legalábbis kifejtse azokat a ténybeli körülményeket, amelyeken az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések alapulnak. (
21
)
44.
Mindazonáltal a Bíróság, korábban kialakított álláspontjával összhangban, (
22
) a nemzeti bíróságra háruló elvárásokat megértéssel kezelve úgy is tekinthetné, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat kielégítően ismerteti az alapügy jogi és ténybeli hátterét, és hogy e bíróság által szolgáltatott információk elegendők az előterjesztett kérdések tartalmának meghatározásához. Erre figyelemmel a Bíróság tekinthetné úgy, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kérdései azon a feltételezésen alapulnak, hogy a büntetőjogi szankció alkalmazásának szempontjából nem róható fel D. Politanòval szemben, hogy az uniós joggal ellentétes szabályok szerint és feltételek mellett szervezett pályázati eljárásban nem szerzett koncessziót – következésképpen rendőrségi engedélyt sem. (
23
)
45.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – véleményem szerint szükséges – érdemi megválaszolásának vizsgálatával folytatom.
B – Az ügy érdeméről
46.
Elsőként azt vizsgálom meg, hogy a 2004/18 irányelv, különösen 47. cikke, ellentétes lehet‑e a vitatott intézkedéssel, majd rátérek annak kérdésére, hogy ez az intézkedés összhangban áll‑e a letelepedés szabadságával, valamint a tényleges érvényesülés és az egyenértékűség elvével.
1. Első szempont (előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés): a 2004/18 irányelv alkalmazhatósága
47.
Nem fogok sokáig elidőzni az előzetes döntéshozatalra utaló határozat e szempontjával kapcsolatban, amelynek megítélése véleményem szerint semmilyen különösebb nehézséget nem okoz.
48.
Ahogy azt korábban említettem, a kérdést előterjesztő bíróság a vitatott intézkedés – amely a koncessziós ajánlattevő számára fizetőképességét tanúsító két banki igazolás beszerzését írja elő – és a 2004/18 irányelv 47. cikkének összeegyeztethetőségét vonta kétségbe, anélkül hogy az őt erre vezető indokokat kifejtette volna.
49.
Ugyanis számomra éppen hogy nem kétséges, hogy ez az irányelv, pontosabban 47. cikke, nem alkalmazható az alapügyben, amely a 2004/18 irányelv 1. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében „közbeszerzési szerződésnek” vagy ugyanezen irányelv 1. cikke (3) bekezdésének alapján építési koncessziónak nem minősülő koncessziók rendszerével kapcsolatos.
50.
Fontos felidézni, hogy a 2004/18 irányelv csupán a szolgáltatásra irányuló közbeszerzési szerződésekre vonatkozik, tehát olyan, egy ajánlatkérő szerv és egy gazdasági szereplő között létrejött visszterhes szerződésekre, amelyek tárgya az irányelv II. mellékletében említett szolgáltatások nyújtása [lásd a 2004/18 irányelv 1. cikke (2) bekezdésének d) pontját]. Azonban a 17. cikk alapján a 2004/18 irányelv nem alkalmazható szolgáltatási koncessziókra, amelyeket úgy határoz meg, mint szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződéssel azonos tulajdonságokkal rendelkező szerződéseket, kivéve azt a jellemzőjüket, hogy a szolgáltatás ellenszolgáltatása kizárólag a szolgáltatás hasznosításának joga, pénzbeli ellenszolgáltatással vagy anélkül. (
24
)
51.
Márpedig úgy tűnik, hogy az alapügybeli fogadásszervezéssel kapcsolatos koncesszió a 2004/18 irányelv 1. cikke (2) bekezdésének d) pontja alapján nem (szolgáltatásra irányuló) közbeszerzési szerződés. Az itt érintett „szolgáltatás” nemcsak hogy nem az ajánlatkérő javára történik, de ezen kívül az ajánlattevő piaci szereplők sem kapnak állami forrásokból nyújtott pénzügyi ellenszolgáltatást. Ezenfelül a koncessziós jogosult maga viseli a fogadásgyűjtési és ‑közvetítési tevékenység gyakorlásával összefüggő valamennyi kockázatot.
52.
Nagyobb általánosságban emlékeztetni kell arra, hogy az uniós jog jelenlegi állapotában a szolgáltatási koncessziós szerződéseket egyik, a közbeszerzések területét harmonizáló irányelv sem szabályozza. (
25
) E szerződések ugyanakkor tartozhatnak a 2014. június 23‑án hatályba lépő 2014/23/EU irányelv (
26
) hatálya alá, amelynek átültetési határidejét 2016. április 18‑ában határozták meg. Annak ellenére, hogy erre az irányelvre nem hivatkoztak, és alapvetően sem alkalmazható a ténybeli időszakban, érdemes felhívni a figyelmet arra, hogy a 38. cikk (1) bekezdése szerint: „[a]z ajánlatkérő szervek és a közszolgáltató ajánlatkérők – nyilatkozatok, valamint a koncessziós hirdetményben meghatározott, [...] bizonyítékként benyújtott referencia vagy referenciák alapján – ellenőrzik a részvételre jelentkezők vagy ajánlattevők szakmai és műszaki alkalmasságához, valamint pénzügyi és gazdasági helyzetéhez kapcsolódó részvételi feltételeket” (kiemelés tőlem).
53.
Végső soron tehát a 2004/18 irányelv nem alkalmazható a jelen ügyben, így az sem lehet kérdés, hogy ezen irányelv 47. cikkével összhangban áll‑e a vitatott intézkedés.
2. Második szempont: az EUMSZ 49. cikkben rögzített letelepedés szabadságával, valamint az egyenlő bánásmód és a tényleges érvényesülés elvével összeegyeztethetetlen korlátozás fennállása
54.
Az első kérdés, amely az elénk terjesztett ügy középpontjában áll, annak vizsgálatára hívja fel a Bíróságot, hogy a vitatott intézkedés, amely a koncessziós ajánlattevő részére gazdasági és pénzügyi helyzetének igazolására legalább két pénzintézettől származó megfelelő nyilatkozat bemutatását írja elő, igazolatlan és aránytalan mértékben korlátozza‑e a letelepedés szabadságát.
55.
Jóllehet nem a Bíróságra tartozik az, hogy a kérdést előterjesztő bíróság miként értelmezi az irányadó nemzeti jogszabályokat, először is ki kell fejeznem megdöbbenésemet az ajánlattevőkre vonatkozó – gazdasági és pénzügyi alkalmasságuk tanúsítása céljából előírt – kötelezettségek összefoglalását illetően.
56.
Úgy tűnik ugyanis, hogy a kérdést előterjesztő bíróság abból a feltevésből indul ki, hogy önmagában a legalább két pénzintézettől származó hitelreferencia benyújtására vonatkozó kötelezettség nem teljesítése a két éven belül alapított, koncessziós ajánlattevőknek a Monti pályázati felhívásból való kizárását vonja maga után. E követelményből következően a „régi” szereplők az uniós jogot sértve előnyt élveznének azon szereplőkkel szemben, amelyek korábban nem szereztek koncessziós jogosultságot.
57.
Márpedig pusztán a Monti pályázati felhíváshoz csatolt adminisztratív szabályok 3.2 pontjában szereplő vitatott rendelkezés szövegéből az derül ki, hogy ez a követelmény csupán másodlagos a koncessziós ajánlattevő azon kötelezettségéhez képest, hogy igazolja, hogy szerencsejáték‑üzemeltetési tevékenységéből származó teljes árbevétele a kérelem benyújtását megelőzően lezárt két üzleti év során elérte a kétmillió eurót. (
27
)
58.
E pontosítást megtéve, és annak az elemzési mintának megfelelően, amely hagyományosan egy korlátozó intézkedésnek az EUM‑Szerződésben rögzített szabadságokkal való összeegyeztethetőségének vizsgálatára szolgál, az előttünk álló problémát három lépésben fogom áttekinteni, azaz először is egy hátrányosan megkülönböztető módon előírt korlátozás megjelölése, másodszor a korlátozást igazoló indokok értékelése, harmadszor pedig a vitatott intézkedés arányosságának vizsgálata.
59.
Először is azt kell ellenőrizni, hogy a vitatott rendelkezés potenciálisan korlátozza‑e az EUMSZ 49. cikkben rögzített letelepedés szabadságát, és adott esetben e korlátozást hátrányosan megkülönböztető módon írták‑e elő.
60.
Tekintettel a „korlátozás” fogalmának a Bíróság ítélkezési gyakorlatában kialakított tág értelmezésére, különösen a szerencsejáték‑ágazatra vonatkozóan, ahol minden, a fogadások gyűjtésére irányuló tevékenységet folytatni kívánó piaci szereplők számára többé‑kevésbé hátrányosnak tűnő intézkedést korlátozónak ítéltek, (
28
) azon a véleményen vagyok, hogy igenlő választ kell adni erre a kérdésre.
61.
A vitatott intézkedés ugyanis, amely a Monti pályázati felhívás ajánlattevői számára pénzügyi stabilitásuk igazolására különös kötelezettségeket ír elő, alkalmas arra, hogy befolyásolja az említett pályázati felhívásban való részvételük lehetőségét, és ennélfogva potenciálisan korlátozhatja a letelepedés szabadságát. (
29
)
62.
Ahogy azt a Bizottság észrevételeiben kifejti, azon kötelezettségből következően, hogy a pénzügyi stabilitást legalább két pénzintézettől származó nyilatkozattal szükséges igazolni, a potenciális koncessziós jogosultnak két különálló piaci szereplővel kell bankhiteljogviszonyt létesítenie. Olyan feltételről van szó, amelyet nem minden új koncessziós jogosult képes teljesíteni, mivel tevékenységük más területeken való gyakorlásához e követelménynek való megfelelés nem elengedhetetlen, és mivel az különös nehézséget jelenthet számukra.
63.
Ami azt a kérdést illeti, hogy e korlátozást hátrányosan megkülönböztető módon írták‑e elő, meg kell állapítani, hogy nem nyert bizonyítást – számomra úgy tűnik, fel sem merült – az, hogy a vitatott rendelkezés csak a 2012‑es pályázati felhívásban részt vevő másik tagállamban letelepedett piaci szereplőkre vonatkozna. Éppen ellenkezőleg, úgy tűnik, hogy a Bírósághoz benyújtott információkból az következik, hogy a vitatott intézkedés a 2012‑ben indított pályázati eljárásban részt venni kívánó valamennyi piaci szereplőre vonatkozik, letelepedési helyüktől függetlenül.
64.
Hasonlóképp, és ellentétes információk hiányában úgy tűnik, hogy a két pénzintézettől származó nyilatkozat benyújtásának kötelezettsége ugyanúgy alkalmazandó az említett pályázati felhívás valamennyi résztvevőjével szemben.
65.
Másodsorban azt szükséges megvizsgálni, hogy a nemzeti hatóságok által – fizetőképességük bizonyítása céljából az ajánlattevőkkel szemben előírt – kötelezettségek igazolásának érdekében hivatkozott indokok alkalmasak‑e ezen korlátozás igazolására.
66.
Ebben a tekintetben nem vitatott, hogy a szerencsejáték‑tevékenységekre vonatkozó korlátozásokat igazolhatja közérdeken alapuló nyomós ok, mint például a fogyasztók védelme és a csalásnak, valamint az állampolgárok játékhoz kapcsolódó túlzott kiadásokra való ösztönzésének a megelőzése. A Bíróság a szerencsejátékokra vonatkozó olasz szabályozással kapcsolatban megállapította, hogy a szerencsejátékokkal összefüggő bűnözés elleni küzdelemre irányuló célkitűzés olyan jellegű, amely igazolhatja a nemzeti szabályozásból eredő korlátozásokat, (
30
) amennyiben ezek megfelelnek az arányosság elvének és az e tekintetben alkalmazott eszközök vizsgálata egységes, koherens és szisztematikus módon történik. (
31
)
67.
Többek között az érintett tagállamok feladata annak biztosítása, hogy a koncessziós rendszer keretében alkalmazott eszközök megfelelően, egyenlő feltételek mellett és hatékonyan garantálják az adott ágazatban a gazdasági tevékenységhez való hozzáférést és annak gyakorlását.
68.
Emlékeztetni szeretnék arra, hogy a jelen esetben nem a koncessziós rendszer egésze az, ami vitatott, hanem azok a kötelezettségek, amelyeket a Monti pályázati felhíváshoz csatolt adminisztratív szabályok 3.2 pontja ró a koncessziós ajánlattevőkre gazdasági és pénzügyi stabilitásuk igazolása tekintetében.
69.
Meglátásom szerint nem kétséges, hogy ezeknek a követelményeknek, amelyek nem csupán a szerencsejáték‑kínálat jogi mederbe terelését – végeredményben pedig az illegális játékok szervezéséhez kapcsolódó csalások és szervezett bűnözés korlátozását – célozzák, hanem a szerencsejátékosok érdekében egyfajta ellenőrzés gyakorlását is, jogszerű a céljuk. Ezen a ponton emlékeztetnék arra, hogy a Bíróság már hivatkozott egy, az olasz kormány által lefolytatott vizsgálatra, amelyből az derül ki, hogy „Olaszországban az illegális titkos szerencsejátékok és fogadások komoly problémát jelentenek, amelyre az engedélyezett és szabályozott tevékenységek elterjesztése jelenthetne megoldást” (
32
).
70.
Ennélfogva harmadik, egyben utolsó kérdésként az merül fel, hogy a vitatott intézkedést vajon az arányosság elvének betartásával írták‑e elő.
71.
Először a vitatott intézkedés megfelelő jellegének kérdését fogom tárgyalni, másodsorban pedig rátérek az arányosságának kérdésére.
72.
Először is a vitatott kötelezettség megfelelő jellegét illetően, számomra eléggé magától értetődőnek tűnik, hogy az olyan banki nyilatkozatok, amelyeket a vitatott rendelkezések is megkövetelnek, alapvetően alkalmasak a fogadásgyűjtési tevékenységet gyakorolni kívánó ajánlattevő pénzügyi alkalmasságának megállapítására, amennyiben az említett tevékenységre jogosultságot szerez.
73.
A Dickinger és Ömer ítélet (
33
) alapjául szolgáló ügyben megjelölt követelményhez – amely szerint egy szerencsejáték‑monopólium jogosultjának jelentősebb tőkével kell rendelkeznie – hasonlóan, két pénzintézettől származó igazolás bemutatásának kötelezettsége megfelel annak bizonyítására, hogy az adott gazdasági szereplő olyan pénzügyi alkalmassággal rendelkezik, amely lehetővé teszi számára, hogy a nyerő fogadók felé eleget tegyen kötelezettségeinek.
74.
A belga kormány beadványaiban arra hívta fel a figyelmet, hogy a szerencsejáték területét érintő minden hatékony és koherens szabályozás szükségszerűen tartalmaz olyan rendelkezéseket, amelyek a szolgáltatójelöltek pénzügyi alkalmasságát hivatottak biztosítani.
75.
A vitatott intézkedés arányos jellegével kapcsolatban hadd emlékeztessek arra, hogy főszabály szerint a kérdést előterjesztő bíróság feladata az általa megismert tényállás egésze alapján annak eldöntése, hogy az említett vitás intézkedés nem túlzott‑e a követendő cél eléréséhez szükségeshez képest. (
34
) Ez annál is inkább érvényes, mivel az előzetes döntéshozatalra utaló határozat kevés felvilágosítással szolgál e tekintetben.
76.
A kérdést előterjesztő bíróságnak adandó hasznos, egyben lehetséges válaszadás érdekében a Bíróság mindazonáltal a következőképpen pontosíthatná az elemzés alapjául szolgáló elemeket.
77.
Először is, a nemzeti bíróság feladata annak megítélése, hogy az előírt banki nyilatkozatok beszerzése különös pénzügyi teherrel vagy tényleges szervezési nehézséggel jár‑e az olyan vállalkozások számára, amelyek pályázati felhívásban kívánnak részt venni annak érdekében, hogy a szerencsejáték‑ágazatban tevékenységük gyakorlására koncessziót szerezzenek.
78.
A jelen esetben az álláspontom szerint semmi nem enged arra következtetni, hogy két európai banktól származó nyilatkozat benyújtásának kötelezettsége leküzdhetetlen akadályt jelentene egy fogadásgyűjtési tevékenységet folytatni kívánó, megbízható piaci szereplő számára. Ezzel kapcsolatban emlékeztetnék arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróság annak megállapítására szorítkozott, hogy a fellebbező félnek „jogos okból” nem állt módjában az előírt két banki referencia bemutatása. Mindazonáltal merülhetnek fel kétségek ezen ok természetét illetően; felvetődik a kérdés, hogy az alapeljárás fellebbezője által állított teljesíthetetlenség valódi indoka valójában nem pénzügyi hitelességének hiányában rejlik‑e. Az iratokból az derül ki ugyanis, hogy az UniqGroup által bemutatott egyetlen referencia semmi esetre sem volt alkalmas gazdasági és pénzügyi alkalmasságának igazolására.
79.
Másrészt a nemzeti bíróságra tartozik annak vizsgálata, hogy konkrétan a koncessziós jogosultakra vonatkozó kötelezettségeket figyelembe véve megállapítható‑e – tekintettel az egyes tagállamoknak biztosítandó mozgástérre is a szerencsejáték‑ágazat szabályozását illetően –, hogy a vitatott követelmény meghaladja a szükséges mértéket.
80.
Ez utóbbi ponttal kapcsolatban álláspontom szerint célszerű felidézni, hogy a szerencsejáték‑ágazattal összefüggő gazdasági tevékenységek sajátos jellege miatt – amelyet a Bíróság következetesen elismer, és amely egyébiránt magyarázatul szolgál arra, hogy az említett ágazatban még nem került sor harmonizációra – indokolt arra irányuló megfelelő eszközök alkalmazása, hogy mind fogyasztóvédelmi szempontból biztonságossá tegyék a tevékenységet, mind pedig a csalások és egyéb bűnügyi tevékenységek megakadályozása érdekében.
81.
Ebben az összefüggésben véleményem szerint nem róható fel az engedélyező hatóságoknak, hogy a koncessziós ajánlattevők gazdasági és pénzügyi alkalmasságának ellenőrzéséhez nem érik be akármilyen nyilatkozattal vagy tanúsítvánnyal. A vitatott intézkedésben megkövetelt banki nyilatkozatok főszabály szerint megbízhatóbb jellegűnek tűnnek, mint a szerencsejáték‑ágazatban koncessziós ajánlattevők saját nyilatkozatai.
IV – Végkövetkeztetések
82.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a következő választ adja a Tribunale di Reggio Calabria (Reggio Calabria‑i bíróság) által előterjesztett kérdésekre:
Az építési beruházásra, az árubeszerzésre és a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 2004. március 31‑i 2004/18/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv, és különösen annak 47. cikke nem alkalmazható a szerencsejáték‑ágazatban koncesszió odaítélésére szolgáló pályázati eljárásra vonatkozó, az alapeljárásban hivatkozotthoz hasonló nemzeti szabályozásra.
Az EUMSZ 49. cikkben biztosított letelepedés szabadságát, valamint az egyenértékűség és tényleges érvényesülés elvét úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely koncesszió szerencsejáték‑ágazatban történő engedélyezése esetében kizárja a pályázati felhívásból azokat a piaci szereplőket, akik nem tudnak két különböző pénzintézettől származó nyilatkozatot benyújtani, amennyiben e feltétel megfelel az arányosság elvének. A nemzeti bíróság feladata annak vizsgálata, hogy az eset összes körülményére figyelemmel jogszerű és arányos‑e az ilyen követelmény a kitűzött célhoz viszonyítva.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	Az építési beruházásra, az árubeszerzésre és a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 2004. március 31‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2004. L 134., 114. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 7. kötet, 132. o.).
(
3
)	A tárgyra vonatkozó Bírósági gyakorlat részletesebb hivatkozásához visszautalnék a Laezza‑ügyre (C‑375/14, EU:C:2015:788, 2. pont) vonatkozó indítványomra.
(
4
)	Az ajánlati felhívást a GURI 2012. július 30‑i 88. száma 5. különkiadásának 15. oldalán és az Európai Unió Hivatalos Lapja2012. július 31‑i számának 145. oldalán tették közzé.
(
5
)	A GURI 2000. december 29‑i, 302. számának rendes melléklete.
(
6
)	A GURI 1931. június 26‑i, 146. száma.
(
7
)	2007. március 6‑i ítélet, C‑338/04, C‑359/04 és C‑360/04, EU:C:2007:133.
(
8
)	A gazdasági és társadalmi fellendülést, a közkiadások kezelését és észszerűsítését, valamint az adóbevételek terén szükséges beavatkozásokat és az adócsalás elleni küzdelmet szolgáló sürgős rendelkezésekről szóló, a 2006. augusztus 4‑i 248. sz. törvénybe épített, 2006. július 4‑i rendelettörvény (a GURI 2006. augusztus 11‑i, 18. száma).
(
9
)	2012. február 16‑i ítélet, C‑72/10 és C‑77/10, EU:C:2012:80.
(
10
)	A módosításokat követően a 2012. április 26‑i 44. sz. törvénnyé (a GURI 2012. április 28‑i 85. számának rendes melléklete, 1. és azt követő oldalak, egységes szerkezetbe foglalt szöveg 23. és azt követő oldalak) alakított, az adóegyszerűsítésre, az ellenőrzési eljárások hatékonyságának javítására és megerősítésére vonatkozó sürgős rendelkezésekről szóló, 2012. március 2‑i törvényerejű rendelet (a GURI 2012. március 2‑i, 52. száma, 1. o.; a továbbiakban: 2012. évi törvényerejű rendelet).
(
11
)	Az állam éves és többéves költségvetésének elkészítésére vonatkozó rendelkezésekről szóló, 2010. december 13‑i törvény (2011. évi stabilitási törvény) (legge n. 220 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato [legge di stabilità 2011]), (a GURI 2010. december 21‑i, 220. számának rendes melléklete; a továbbiakban: 220. sz. törvény).
(
12
)	Lásd: a Laezza–ügyre vonatkozó indítványom (C‑375/14, EU:C:2015:788, 27. és 28. pont).
(
13
)	Lásd: 2015. január 22‑iStanley International Betting és Stanleybet Malta ítélet (C‑463/13, EU:C:2015:25, 27.pont, valamint, az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
14
)	C‑375/14, EU:C:2015:788, 40‑45. pont.
(
15
)	Lásd: a Laezza–ügyre vonatkozó indítványom (C‑375/14, EU:C:2015:788, 27. és 44. pont).
(
16
)	2012. február 16‑i ítélet, C‑72/10 és C‑77/10, EU:C:2012:80.
(
17
)	2015. január 22‑i ítélet, C‑463/13, EU:C:2015:25.
(
18
)	Lásd ebben az értelemben: a Laezza ügyre vonatkozó indítványom (C‑375/14, EU:C:2015:788, 41. és 43. pont).
(
19
)	Ebben az értelemben lásd többek között: 1993. október 27‑iEnderby‑ítélet (C‑127/92, EU:C:1993:859, 10. pont); 2010. október 26‑iSchmelz‑ítélet (C‑97/09, EU:C:2010:632, 28. pont); 2015. június 16‑iGauweiler és társai ítélet (C‑62/14, EU:C:2015:400, 15. pont).
(
20
)	Lásd többek között: 2008. december 22‑iLes Vergers du Vieux Tauves ítélet (C‑48/07, EU:C:2008:758, 17. pont).
(
21
)	Lásd többek között: 1993. január 26‑iTelemarsicabruzzo és társai ítélet (C‑320/90–C‑322/90, EU:C:1993:26, 6. pont); 2008. április 9‑iRAI‑végzés (C‑305/07, nem tették közzé, EU:C:2008:208, 16. pont); 2009. szeptember 17‑iInvestitionsbank Sachsen‑Anhalt végzés (C‑404/08 és C‑409/08, nem tették közzé, EU:C:2009:563, 29. pont); 2014. július 3‑iTalasca‑végzés (C‑19/14, EU:C:2014:2049, 17. pont).
(
22
)	Lásd többek között: 2016. január 28‑iLaezza–ítélet (C‑375/14, EU:C:2016:60).
(
23
)	Ebben az értelemben lásd: Laezza–ügyre vonatkozó indítványom (C‑375/14, EU:C:2015:788, 46. pont).
(
24
)	A 2004/18 irányelv alapján a „szolgáltatásokra irányuló közbeszerzési szerződés” és a „szolgáltatási koncesszió” közötti különbséggel kapcsolatban lásd különösen: 2011. március 10‑iPrivater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler ítélet (C‑274/09, EU:C:2011:130, 23. és 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
25
)	Lásd: 2010. június 3‑iSporting Exchange ítélet (C‑203/08, EU:C:2010:307, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat)
(
26
)	A koncessziós szerződésekről szóló, 2014. február 26‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2014. L 94., 1. o.).
(
27
)	A jelen ügyben az alapeljárás fellebbezője pontosan megjelölte a tárgyalás során, hogy a megelőző üzleti évben 14 millió eurós forgalmat bonyolított.
(
28
)	Lásd ebben az értelemben: a Laezza–ügyre vonatkozó indítványom (C‑375/14, EU:C:2015:788, 56–58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
29
)	Lásd ebben az értelemben: a Laezza–ügyre vonatkozó indítványom (C‑375/14, EU:C:2015:788, 64. pont).
(
30
)	Lásd többek között: 2015. január 22‑iStanley International Betting és Stanleybet Malta ítélet (C‑463/13, EU:C:2015:25, 48. és 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
31
)	Lásd: 2016. január 28‑iLaezza‑ítélet (C‑375/14, EU:C:2016:60, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
32
)	Lásd: 2007. március 6‑iPlacanica és társai ítélet (C‑338/04, C‑359/04 és C‑360/04, EU:C:2007:133, 56. pont).
(
33
)	2011. szeptember 15‑i ítélet, C‑347/09, EU:C:2011:582, 77. pont.
(
34
)	Lásd többek között: 2016. január 28‑iLaezza‑ítélet (C‑375/14, EU:C:2016:60, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).