62019CC0804
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2020. október 29. (
1
)
C‑804/19. sz. ügy
BU
kontra
Markt24 GmbH
(a Landesgericht Salzburg [salzburgi regionális bíróság, Ausztria] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség – Polgári és kereskedelmi ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – 1215/2012/EU rendelet – A II. fejezet 5. szakasza (20–23. cikk) – Joghatóság egyedi munkaszerződéseknél – Az A tagállamban lakóhellyel rendelkező munkavállaló és a B tagállami székhelyű munkáltató között A tagállamban létrejött munkaszerződés, amely B tagállamban teljesítendő munkavégzésre vonatkozik – Nemteljesített munkaszerződés – A megállapodás szerinti díjazás kifizetése iránt a munkavállaló által a munkáltatóval szemben indított kereset – Az eljáró bíróság nemzeti jogában foglalt joghatósági szabályok kizárása – A 21. cikk (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja – Azon »hely« fogalma »ahol vagy ahonnan a munkavállaló rendszeresen munkát végez« – Azon hely, ahol a munkavállalónak a szerződésben megállapodottak szerint a munkáját kellett végeznie”
I. Bevezetés
1.
BU, egy Ausztriában lakóhellyel rendelkező természetes személy munkaszerződést kötött a német jog szerint alapított Markt24 GmbH társasággal. E szerződés értelmében BU‑nak az utóbbi társaság javára és irányítása alatt takarítási szolgáltatásokat kellett teljesítenie Németországban. Mindazonáltal a szóban forgó szerződés ténylegesen hónapokon keresztül csak papíron létezett, amíg a Markt24 BU elbocsátásával meg nem szüntette azt. Ezalatt az időszak alatt az említett társaság semmilyen feladatot nem bízott a munkavállalóra, holott ő a lakóhelyén munkára készen rendelkezésre állt. Ugyanez a társaság a megállapodás szerinti díjazást sem fizette ki számára.
2.
Ebben az összefüggésben BU e díjazás megfizetése iránt keresetet nyújtott be a Markt24‑gyel szemben a lakóhelye szerint illetékes Landesgericht Salzburghoz (salzburgi regionális bíróság, Ausztria). E bíróság a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló 1215/2012/EU rendelet (
2
) (a továbbiakban: „Brüsszel Ia” rendelet) értelmezésére vonatkozóan a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesztette a Bíróság elé.
3.
Különböző kérdéseivel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja meghatározni, hogy rendelkezik‑e joghatósággal a BU által indított kereset elbírálására, vagy pedig e keresetet német bíróság előtt kellett volna megindítani. Ez először is attól függ, hogy a „Brüsszel Ia” rendeletben – különösen a munkavállalók által a munkáltatóikkal szemben indított keresetekre vonatkozó 21. cikkében – szereplő joghatósági szabályok alkalmazandók‑e az ilyen keresetekre, továbbá attól, hogy adott esetben e cikk lehetővé teszi‑e a munkavállaló számára, hogy a jelen ügyben szóban forgóhoz hasonló körülmények között a lakóhelye szerinti bírósághoz forduljon, és végül attól, hogy ennek hiányában e rendelettel ellentétes‑e, hogy ez utóbbi bíróság a munkavállaló számára e lehetőséget biztosító nemzeti szabályok alapján megállapítsa joghatóságát.
4.
A jelen indítványban kifejtem, hogy az olyan kereset, mint amelyet BU benyújtott, a „Brüsszel Ia” rendelet hatálya alá tartozik, így az e kereset elbírálására joghatósággal rendelkező bíróságokat – a nemzeti joghatósági szabályok kizárásával – e rendelet rendelkezéseire tekintettel kell meghatározni. Azt is kifejtem, hogy olyan helyzetben, amelyben a munkaszerződés valamilyen okból nem ment teljesedésbe, a munkavállaló az említett 21. cikk alapján a lakóhelye szerinti vagy a munkavégzésének az e szerződésben megállapított helye szerinti tagállami bíróság előtt perelheti munkáltatóját.
II. Jogi háttér
A.
A „Brüsszel Ia” rendelet
5.
A „Brüsszel Ia” rendelet (18) preambulumbekezdése kimondja, hogy „[a] biztosítási, fogyasztói és munkaszerződésekkel kapcsolatban a gyengébb felet az érdekeinek megfelelő, az általános szabályoknál kedvezőbb joghatósági szabályokkal kell védelemben részesíteni”.
6.
E rendelet II. fejezetének „Joghatóság egyedi munkaszerződéseknél” című 5. szakasza az említett rendelet 20–23. cikkét foglalja magában. Ugyanezen rendelet 20. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:
„A 6. cikk, a 7. cikk 5. pontjának és a munkaadó ellen indított eljárás esetén a 8. cikk 1. pontjának sérelme nélkül az egyedi munkaszerződéssel kapcsolatos ügyekben a joghatóságot e szakasz határozza meg.”
7.
A „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikkének (1) bekezdése előírja:
„Valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező munkaadó perelhető:
a)
annak a tagállamnak a bíróságai előtt, amelyben lakóhellyel vagy székhellyel rendelkezik; vagy
b)
más tagállamban:
i.
annak a helynek a bíróságai előtt, ahol vagy ahonnan a munkavállaló rendszeresen munkát végez, vagy annak a helynek a bíróságai előtt ahol legutoljára rendszeresen munkát végzett; vagy
ii.
amennyiben a munkavállaló egyik országban sem végez vagy végzett rendszeresen munkát, annak a helynek a bíróságai előtt, ahol a telephely, amely a munkavállalót foglalkoztatta, található vagy található volt.”
B.
Az osztrák jog
8.
Az 1985. március 7‑i Bundesgesetz über die Arbeits‑ und Sozialgerichtsbarkeit (Arbeits‑ und Sozialgerichtsgesetz) (a munka‑ és szociális ügyi bíróságokról szóló törvény, a továbbiakban: ASGG) 4. §‑a (1) bekezdésének a) és d) pontjában a következőképpen rendelkezik:
„Az 50. § (1) bekezdésében felsorolt jogvitákban a felperes választása szerint illetékességgel rendelkezik
1.
az 1–3. pont szerinti esetekben az a bíróság is, amelynek illetékességi területén
a)
a munkavállaló a munkaviszony fennállása alatt lakóhellyel vagy szokásos tartózkodási hellyel rendelkezik, vagy a munkaviszony megszűnésének időpontjában rendelkezett,
[…]
d)
a díjazást fizetni kell, vagy – amennyiben a munkaviszony megszűnt – utoljára fizetni kellett […]”
III. Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
9.
BU Salzburgban (Ausztria) lakóhellyel rendelkező természetes személy. A Markt24 német jog szerinti társaság, amelynek székhelye Unterschleißheimben (Németország) található.
10.
Egy bizonyos időpontban BU‑t megkereste egy férfi, aki azt állította, hogy a Markt24 munkavállalókat keres, és ezt követően BU ezzel a férfival egy salzburgi pékségben aláírt egy munkaszerződést, amelyen szerepelt e társaság pecsétje, valamint egy osztrák telefonszám és egy német cím. E szerződés értelmében BU‑t részmunkaidőben müncheni (Németország) takarítási szolgáltatások elvégzésére vették fel havi fizetés ellenében.
11.
A terv szerint BU‑nak 2017. szeptember 6‑án kellett elkezdenie a munkát. Azonban soha nem kezdett el dolgozni. A Markt24 ugyanis semmilyen munkát nem bízott rá. Miközben BU telefonon elérhető maradt, és munkára készen várakozott otthonában, semmilyen takarítási tevékenységet vagy más jellegű szolgáltatást nem végzett e társaság számára. BU‑nak nem volt meg annak az embernek a telefonszáma, akivel a munkaszerződését megkötötte. A munkaviszony időtartama alatt BU semmilyen díjazásban nem részesült. Az említett társaság három másik munkavállalójához hasonlóan, az osztrák társadalombiztosítási szervnél azonban nyilvántartásba vették munkavállalóként.
12.
2017. december 15‑én a Markt24 elbocsátotta BU‑t.
13.
2018. április 27‑én BU a Landesgericht Salzburg (salzburgi regionális bíróság) előtt keresetet indított a Markt24‑gyel szemben a 2017. szeptember 6. és december 15. közötti időszakra járó munkabérhátralék megfizetése, a rendkívüli juttatások arányos megfizetése, valamint a ki nem vett szabadság pénzbeli megváltása iránt. Az alapeljárás felperese azt állítja, hogy e bíróság joghatósággal rendelkezik, mivel az említett társaság a munkaviszony kezdetén salzburgi irodával rendelkezett.
14.
Mivel a megjelenésre való idézést nem lehetett kézbesíteni a Markt24‑nek, és mivel e társaság képviselői nem rendelkeztek ismert kézbesítési címmel, a Landesgericht Salzburg (salzburgi regionális bíróság) ügygondnokot rendelt ki az alperes távollétében történő képviselet ellátására. Az ügygondnok 2019. január 7‑i beadványában e bíróság joghatóságának és illetékességének hiányára vonatkozó kifogást terjesztett elő.
15.
E körülmények között a Landesgericht Salzburg (salzburgi regionális bíróság, Ausztria) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Alkalmazandó‑e a [»Brüsszel Ia« rendelet] 21. cikke olyan munkaviszonyra, amelynek esetében németországi munkavégzés céljából kötöttek munkaszerződést Ausztriában, a munkavégzésre Ausztriában több hónapig készenlétben álló munkavállaló azonban egyáltalán nem végzett munkát?
Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén:
2)
Úgy kell‑e értelmezni a [»Brüsszel Ia« rendelet] 21. cikkét, hogy alkalmazható az [ASGG] 4. §‑a (1) bekezdésének a) pontjához hasonló olyan nemzeti rendelkezés, amely lehetővé teszi a munkavállaló számára, hogy (könnyített módon) azon a helyen indítson keresetet, ahol a munkaviszony fennállása alatt lakóhellyel rendelkezik, vagy a munkaviszony megszűnésekor lakóhellyel rendelkezett?
3)
Úgy kell‑e értelmezni a [»Brüsszel Ia« rendelet] 21. cikkét, hogy alkalmazható az ASGG 4. §‑a (1) bekezdésének d) pontjához hasonló olyan nemzeti rendelkezés, amely lehetővé teszi a munkavállaló számára, hogy (könnyített módon) azon a helyen indítson keresetet, ahol a díjazást fizetni kell, vagy munkaviszonyának megszűnésekor fizetni kellett?
A második és harmadik kérdésre adandó nemleges válasz esetén:
4)
a)
Úgy kell‑e értelmezni a [»Brüsszel Ia« rendelet] 21. cikkét, hogy olyan munkaviszony esetében, amelynek keretében a munkavállaló nem végzett munkát, a keresetet azon tagállamban kell megindítani, amelyben a munkavállaló a munkavégzésre készenlétben állt?
b)
Úgy kell‑e értelmezni a [»Brüsszel Ia« rendelet] 21. cikkét, hogy olyan munkaviszony esetében, amelynek keretében a munkavállaló nem végzett munkát, a keresetet annak ellenére azon tagállamban kell megindítani, amelyben a munkaszerződést előkészítették és megkötötték, hogy e szerződésben másik tagállambeli munkavégzésben állapodtak meg, illetve másik tagállambeli munkavégzést vettek tervbe?
Az első kérdésre adandó nemleges válasz esetén:
5)
Alkalmazandó‑e a [»Brüsszel Ia« rendelet] 7. cikkének 1. pontja olyan munkaviszonyra, amelynek esetében németországi munkavégzés céljából kötöttek munkaszerződést Ausztriában, a munkavégzésre Ausztriában több hónapig készenlétben álló munkavállaló azonban egyáltalán nem végzett munkát, ha alkalmazható az ASGG 4. §‑a (1) bekezdésének a) pontjához hasonló olyan nemzeti rendelkezés, amely lehetővé teszi a munkavállaló számára, hogy (könnyített módon) azon a helyen indítson keresetet, ahol a munkaviszony fennállása alatt lakóhellyel rendelkezik, vagy a munkaviszony megszűnésekor lakóhellyel rendelkezett, vagy ha alkalmazható az ASGG 4. §‑a (1) bekezdésének d) pontjához hasonló olyan nemzeti rendelkezés, amely lehetővé teszi a munkavállaló számára, hogy (könnyített módon) azon a helyen indítson keresetet, ahol a díjazást fizetni kell, vagy munkaviszonyának megszűnésekor fizetni kellett?”
16.
A 2019. október 23‑án kelt előzetes döntéshozatal iránti kérelem ugyanezen hónap 31. napján érkezett meg a Bírósághoz. A Markt24, a cseh kormány és az Európai Bizottság nyújtott be írásbeli észrevételeket a Bírósághoz. A jelen ügyben nem került sor tárgyalás tartására.
IV. Elemzés
17.
A jelen ügy az uniós tagállami bíróságok olyan kereset elbírálására kiterjedő nemzetközi joghatóságára vonatkozik, amelyet egy munkavállaló a munkaszerződésében előírt díjazás megfizetése iránt indított a munkáltatójával szemben, olyan – finoman szólva is sajátos – körülmények között, amikor előbbi e szerződés teljesítése során utóbbi hibájából – mivel az nem bízta meg a szerződésben megállapított feladatokkal – ténylegesen semmilyen szolgáltatást nem végzett. Amint azt a jelen indítvány bevezetésében jeleztem, az említett szerződés csupán papíron létezett az aláírásának napja és azon időpont között, amikor a munkáltató a munkavállaló elbocsátásával megszüntette azt.
18.
A kereset hátterében egy határokon átnyúló jogvita áll. A szóban forgó munkavállaló, BU ugyanis Salzburgban (Ausztria) lakik, míg a munkáltató társaság, a Markt24 székhelye Németországban található – lehetséges, hogy ezenkívül e társaság a munkaviszonyuk kezdetén rendelkezett egy salzburgi irodával. (
3
) Egyébiránt a vitatott munkaszerződést ebben a városban kötötték meg, míg a szerződésben kikötött munkavégzést, vagyis a takarítási feladatokat Münchenben kellett volna ellátni.
19.
Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság első kérdése lényegében annak meghatározására irányul, hogy a „Brüsszel Ia” rendeletben, és közelebbről II. fejezetének 5. szakaszában szereplő joghatósági szabályok alkalmazandók‑e a BU által a Markt24‑gyel szemben indítotthoz hasonló keresetekre.
20.
Ezen a ponton emlékeztetni kell arra, hogy e szakasz az „egyedi munkaszerződéssel kapcsolatos” peres eljárásokra vonatkozó különös szabályokat tartalmazza. A szóban forgó szabályok, amelyekkel kapcsolatban a Bíróság következetes ítélkezési gyakorlatot alakított ki, (
4
) különösen (
5
) a munkaviszonyban gyengébbnek tekintett fél, a munkavállaló védelmét szolgálják. (
6
) Ennek keretében a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke a joghatóság tekintetében különféle lehetőségeket biztosít a munkáltatójával szemben keresetet benyújtani kívánó munkavállaló részére. Egyrészt, e cikk (1) bekezdésének a) pontja értelmében a munkavállaló a munkáltató – azonban fontos pontosítás, hogy nem a saját – lakóhelye vagy székhelye szerinti tagállam bíróságai előtt perelheti ez utóbbit. Másrészt, az említett cikk (1) bekezdésének b) pontja lehetővé teszi a munkavállaló számára, hogy keresetét vagy i. „annak a helynek a bíróságai előtt [nyújtsa be], ahol vagy ahonnan a munkavállaló rendszeresen munkát végez, vagy annak a helynek a bíróságai előtt, ahol legutoljára rendszeresen munkát végzett”, illetve ii. „amennyiben a munkavállaló egyik országban sem végez vagy végzett rendszeresen munkát, annak a helynek a bíróságai előtt, ahol a telephely, amely a munkavállalót foglalkoztatta, található vagy található volt”.
21.
A kérdést előterjesztő bíróság kétli, hogy e szabályok alkalmazandók lennének az elé terjesztett keresetre, mivel még ha BU munkaszerződést is kötött a Markt24‑gyel, e szerződés alapján ténylegesen semmilyen munkát nem végzett. Mindazonáltal az A. szakaszban kifejtem, hogy az említett szabályok miért alkalmazandók egy ilyen keresetre, függetlenül attól, hogy a vitatott munkaszerződést nem teljesítették.
22.
Második és harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy a BU által előterjesztett kereset elbírálására vonatkozóan megállapíthatja‑e joghatóságát a nemzeti jogban – közelebbről az ASGG 4. §‑a (1) bekezdésének a) és d) pontjában – előírt szabályok alapján azon az alapon, hogy e szabályok közvetlenül vagy közvetve (
7
) lehetővé teszik az osztrák munkavállalók számára, hogy a saját ausztriai lakóhelyük szerinti bírósághoz forduljanak, és e tekintetben kedvezőbbek ez utóbbiak számára, mint a „Brüsszel Ia” rendeletben szereplő szabályok. Mindazonáltal a B. szakaszban kifejtem, hogy miért kizárólag az utóbbi rendeletben szereplő joghatósági szabályok alkalmazandók az ilyen keresetre, és zárandók ki az ilyen nemzeti szabályok, még akkor is, ha az utóbbiak az előbbieknél kedvezőbbek a munkavállalókra nézve.
23.
A negyedik kérdés lényegében a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontjában foglalt szabályra vonatkozik. E kérdés annak meghatározására irányul, hogy azonosítható‑e azon, e rendelkezés értelmében vett hely, „ahol vagy ahonnan a munkavállaló rendszeresen munkát végez”, olyan körülmények között, amikor a munkavállaló semmilyen munkát nem végzett. Amint azt a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, a Bíróságnak mindeddig soha nem kellett határoznia az említett rendelkezés ilyen összefüggésben történő értelmezéséről. A C. szakaszban kifejtem azokat az okokat, amelyek miatt – még e körülmények között is – ez a „hely” azonosítható, és az nem a munkaszerződés megkötése helyének vagy annak a helynek felel meg, ahol a munkavállaló munkavégzésre készen rendelkezésre állt – amint azt a kérdést előterjesztő bíróság javasolja –, hanem annak a helynek, ahol a munkavállalónak a szerződésben megállapodottak értelmében a munkáját kellett volna végeznie.
A.
A „Brüsszel Ia” rendelet, közelebbről e rendelet II. fejezete 5. szakaszának alkalmazhatóságáról (első kérdés)
24.
Először is, véleményem szerint nem kétséges, hogy az olyan kereset, mint amelyet BU benyújtott, a „Brüsszel Ia” rendelet egészét tekintve, annak hatálya alá tartozik. E kereset ugyanis nyilvánvalóan ezen rendelet tárgyi hatálya alá tartozik. (
8
) Egyúttal a rendelet személyi hatálya is kiterjed rá, mivel az abban előírt joghatósági szabályok főszabály szerint akkor alkalmazandók, ha az alperes lakóhelye vagy székhelye valamely tagállam területén (
9
) található, és a Markt24 székhelye Németországban van. (
10
) Végezetül, még ha e szabályok alkalmazásához elméletileg szükséges is valamely külföldi elem fennállása, (
11
) emlékeztetek arra, hogy az említett kereset egy határokon átnyúló jogvitára vonatkozik. (
12
)
25.
Másodszor, véleményem szerint az is egyértelmű, hogy ugyanez a kereset konkrétabban a „Brüsszel Ia” rendelet II. fejezete 5. szakaszának hatálya alá tartozik.
26.
E tekintetben emlékeztetek arra, hogy e rendelet 20. cikke (1) bekezdésének megfelelően e szakasz az „egyedi munkaszerződéssel kapcsolatos” peres eljárásokra alkalmazandó. E megfogalmazásból két feltétel következik: egyrészt a jogvita felei között „egyedi munkaszerződésnek” kell fennállnia; másrészt a keresetnek e „szerződéshez” kell kapcsolódnia.
27.
Az első feltételt illetően a Bíróság több alkalommal kimondta, hogy az „egyedi munkaszerződés” említett fogalma nem az eljáró bíróság nemzeti jogában előírt (úgynevezett lex fori szerinti) kategóriákra utal, hanem a „Brüsszel Ia” rendeletben megállapított joghatósági szabályok valamennyi tagállamban való egységes alkalmazásának biztosítása érdekében önálló meghatározást kell kapnia. (
13
)
28.
A Bíróság ily módon önállóan határozta meg az ilyen „szerződést” a „munkaviszony” fogalmára hivatkozva. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az ilyen jogviszony lényeges jellemzője az a körülmény, hogy valamely személy meghatározott ideig, más javára és irányítása alatt, díjazás ellenében szolgáltatást nyújt. (
14
)
29.
Ebből következik, hogy valamely szerződést a „Brüsszel Ia” rendelet 20. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „egyedi munkaszerződésnek” kell minősíteni, ha a szerződő felek között ilyen munkaviszonynak megfelelő kötelezettségeket keletkeztet. A jelen ügyben nem vitatott, hogy a BU és a Markt24 között létrejött szerződés, annak rendelkezéseire tekintettel, ilyen kötelezettségeket keletkeztetett, tehát azt ilyennek kell minősíteni. (
15
)
30.
Ami a második feltételt illeti, az nyilvánvalóan teljesül a jelen ügyben, mivel BU keresete a vitatott munkaszerződésből eredő kötelezettségek nemteljesítésén alapul. (
16
)
31.
A kérdést előterjesztő bíróságban ugyanakkor felmerül az a kérdés, hogy a vitatott munkaviszonynak bizonyos időtartamúnak és állandó jellegűnek kell‑e lennie ahhoz, hogy az ahhoz kapcsolódó keresetre a „Brüsszel Ia” rendelet II. fejezete 5. szakaszának hatálya kiterjedjen, ami adott esetben kizárhatja e szakasz alkalmazását különösen egy olyan helyzetben, mint amilyen a jelen ügyben fennáll, amelyben a munkavállaló meg sem kezdte a munkavégzést.
32.
A Markt24‑hez, a cseh kormányhoz és a Bizottsághoz hasonlóan én sem értek egyet ezzel a felvetéssel. A „Brüsszel Ia” rendelet II. fejezete 5. szakaszának alkalmazásához ugyanis – amint arra rámutattam – az szükséges, hogy a szóban forgó kereset a peres felek közötti „egyedi munkaszerződésre” vonatkozzon. Ezzel szemben annak a kérdésnek, hogy e szerződés mióta állt fenn, (
17
) vagy hogy azt ténylegesen teljesítették‑e, nincs jelentősége.
33.
Amint arra a cseh kormány hivatkozik, ez a megoldás magából az említett szakasz tárgyából következik, amely az „egyedi munkaszerződéssel kapcsolatos” jogvitákra vonatkozó joghatósági szabályok előírása. Nyilvánvalóan, ilyen jogviták keletkezhetnek röviddel az ilyen szerződés megkötését követően, (
18
) sőt akár annak teljesítése előtt is. (
19
) Ez utóbbival kapcsolatban megjegyzem, hogy gyakran éppen a munkaszerződésből eredő kötelezettségek egészének vagy egy részének nemteljesítése az e szakasz hatálya alá tartozó bírósági keresetek indoka.
34.
Végezetül az ezzel ellentétes értelmezés szembe menne a joghatósági szabályok magas fokú előreláthatóságára irányuló, a „Brüsszel Ia” rendeletben követett célkitűzéssel. E célnak megfelelően ugyanis, amint azt a Bizottság hangsúlyozza, a szerződő felek számára lehetővé kell tenni, hogy a szerződés megkötésétől kezdve észszerűen előre láthassák, hogy mely bíróság(ok) előtt indíthatnak keresetet, vagy lehetnek perelhetők a másik fél által.
35.
Az ilyen értelmezés egyben a rendelet II. fejezete 5. szakaszának a munkavállaló védelmére irányuló mögöttes célkitűzését is megkérdőjelezné. E tekintetben emlékeztetek arra, hogy ha ez a szakasz nem lenne alkalmazható egy olyan jogvitára, mint amely a BU a Markt24 között folyamatban van, e jogvita az e rendeletben előírt általános szabályok hatálya alá tartozna, amelyek a munkavállaló számára többnyire (
20
) kedvezőtlenebbek. Különösen, a munkavállaló így elvesztené azt a kiváltságot, hogy munkáltatója által csak a saját lakóhelye szerinti bíróságok előtt (
21
) perelhető, és vele szemben nem hivatkozható az érdekeivel ellentétes joghatósági kikötés. (
22
)
36.
Márpedig önmagában az alapján, hogy a munkaszerződést kevés ideje kötötték, vagy azt ténylegesen nem teljesítették, nehezen lenne indokolható, hogy az e szerződés alapján induló jogviták tekintetében az említett szakaszban szereplő szabályok alkalmazását mellőzzék. Még ha a munkavállaló a munkaszerződését annak megkötését követően azonnal, vagy a teljesítése kezdetén meg is szünteti, védelmet érdemel – annál is inkább, mivel lehetséges, hogy az ilyen megszüntetés a munkáltatónak róható fel. Ehhez hasonlóan, ha a munkavállaló – mint a jelen ügyben is – a munkáltatójával szemben azon az alapon indít keresetet, hogy az a szerződést neki felróható okból nem teljesítette, semmi nem indokolja, hogy a munkáltató az érdekeivel ellentétes joghatósági kikötésre hivatkozhasson vele szemben. (
23
)
37.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javasolom a Bíróságnak, hogy az első kérdésre azt a választ adja, hogy az a kereset, amelyet egy tagállami lakóhellyel rendelkező munkavállaló egy másik tagállamban székhellyel rendelkező munkáltatóval szemben a munkaszerződésében megállapított díjazás kifizetése iránt indít, akkor is a „Brüsszel Ia” rendelet, közelebbről pedig II. fejezetének 5. szakasza hatálya alá tartozik, ha e munkavállaló a vitatott szerződés teljesítésének keretében ténylegesen semmilyen munkát nem végzett.
B.
A nemzeti joghatósági szabályok kizárásáról (második és harmadik kérdés)
38.
Abban az esetben, ha a Bíróság az első kérdésre azt a választ adná – amint azt számára javaslom –, hogy a BU által benyújtotthoz hasonló kereset a „Brüsszel Ia” rendelet, közelebbről II. fejezetének 5. szakasza hatálya alá tartozik, a kérdést előterjesztő bíróság a második és harmadik kérdésével lényegében arra vár választ, hogy e rendelettel ellentétes‑e az e bíróság nemzeti jogában előírt olyan joghatósági szabályok alkalmazása, amelyek lehetővé teszik a munkavállaló számára, hogy a munkaviszony fennállása alatti lakóhelye vagy szokásos tartózkodási helye szerint, vagy a díjazás megfizetésének helye szerint illetékes bírósághoz forduljon.
39.
E tekintetben nem vitatott, hogy a jelen esetben az ASGG 4. §‑a (1) bekezdésének a) és d) pontjában foglalt szabályok – vagy legalábbis azok közül az első – alapján a kérdést előterjesztő bíróság joghatósággal rendelkezne a BU által előterjesztett kereset elbírálására. Mindemellett, ahogy a Markt24‑nek, a cseh kormánynak és a Bizottságnak sem, úgy nekem sincs kétségem afelől, hogy a „Brüsszel Ia” rendelettel ellentétes az ilyen nemzeti joghatósági szabályok alkalmazása.
40.
A „Brüsszel Ia” rendelet 4. cikke (1) bekezdésének és 6. cikke (1) bekezdésének együttes értelmezéséből ugyanis az következik, hogy a „polgári és kereskedelmi ügyekben” határokon átnyúló jogviták esetén az e rendeletben előírt joghatósági szabályokat akkor kell alkalmazni, ha az alperes valamely tagállamban rendelkezik lakóhellyel, míg a nemzeti joghatósági szabályok főszabály szerint kizárólag akkor relevánsak, ha az alperes valamely harmadik államban rendelkezik lakóhellyel. (
24
)
41.
Ráadásul, amikor a „Brüsszel Ia” rendeletben megállapított joghatósági szabályok alkalmazandók, azok teljesen egyszerűen kizárják az eljáró bíróság nemzeti jogában előírt szabályokat. Ez következik e rendelet 5. cikkének (1) bekezdéséből, amely pontosítja, hogy az említett 4. cikk (1) bekezdésében szereplő, az alperes lakóhelye szerinti tagállam bíróságainak joghatóságára vonatkozó főszabály alól kizárólag az említett rendelet II. fejezetének 2–7. szakaszában előírt eltérések megengedettek. (
25
)
42.
Következésképpen, mivel a BU által a Markt24 ellen indított kereset – amint azt a jelen indítvány 24. pontjában kifejtettem – a „Brüsszel Ia” rendelet, pontosabban II. fejezetének 5. szakasza alá tartozik, a kérdést előterjesztő bíróság nem alkalmazhatja az ASGG 4. §‑a (1) bekezdésének a) vagy d) pontjában előírt szabályokat. (
26
) Ellenkezőleg, kizárólag e rendelet rendelkezéseire tekintettel kell meghatározni a joghatóságát.
43.
Az a tény, hogy a szóban forgó nemzeti szabályok kedvezőbbek a munkavállalókra nézve, nem kérdőjelezi meg ezt az értelmezést.
44.
E tekintetben pontosítani kell, hogy a „Brüsszel Ia” rendelet II. fejezete 5. szakaszának rendelkezései nem minősülnek a munkavállalók védelmével kapcsolatos, ahhoz hasonló „minimális követelményeknek”, mint amelyeket egyes szociális tárgyú harmonizációs irányelvek állapítanak meg. (
27
) E rendelet ugyanis nem ilyen minimális harmonizációt valósít meg: egységes joghatósági szabályrendszert ír elő a polgári és kereskedelmi ügyekben hozott határozatok szabad mozgásának, ezáltal a belső piac megfelelő működésének elősegítése, valamint a tagállami bíróságok közötti hatáskörmegosztás biztosítása, és így a jogbiztonság erősítése érdekében. (
28
)
45.
A tagállamoknak tehát nincs lehetőségük arra, hogy a „Brüsszel Ia” rendeletben megállapított joghatósági szabályokat a munkavállalókra nézve kedvezőbb nemzeti szabályokkal helyettesítsék vagy egészítsék ki. Az ilyen lehetőség megzavarná az uniós jogalkotó által kívánt egységesítést, amint arra a Markt24 hivatkozik. Ez az értelmezés a jogbiztonságot is veszélyeztetné – amint azt a cseh kormány hangsúlyozza –, mivel a munkáltatók nehezebben mérhetnék fel, hogy az általuk foglalkoztatott munkavállalók mely bíróságok előtt perelhetik őket. (
29
)
46.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javasolom a Bíróságnak, hogy a második és a harmadik kérdésre azt a választ adja, hogy a „Brüsszel Ia” rendelettel ellentétes az eljáró bíróság nemzeti jogában előírt olyan joghatósági szabályok alkalmazása, amelyek lehetővé teszik a munkavállaló számára, hogy a munkaviszony időtartama alatti lakóhelye vagy szokásos tartózkodási helye szerint, illetve a díjazás megfizetésének helye szerint illetékes bírósághoz forduljon.
C.
A „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának i) alpontja értelmében vett szokásos munkavégzési hely meghatározásáról (negyedik kérdés)
47.
Feltételezve, hogy a Bíróság az első kérdésre adott válaszában az általam javasoltak szerint úgy ítéli meg, hogy a BU által a Markt24‑gyel szemben benyújtotthoz hasonló kereset a „Brüsszel Ia” rendelet, és közelebbről annak II. fejezete 5. szakaszának hatálya alá tartozik, a kérdést előterjesztő bíróságnak az e szakaszban foglalt szabályokra tekintettel kell meghatároznia joghatóságát.
48.
Ennek keretében emlékeztetek arra, hogy a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdésének a) pontjában azt írja elő, hogy a munkavállaló munkáltatóját az utóbbi lakóhelye vagy székhelye szerinti tagállam bíróságai előtt perelheti. A jelen ügyben nem vitatott, hogy a Markt24 székhelye Németországban van. A német bíróságok tehát e rendelkezés alapján joghatósággal rendelkeznek.
49.
A kérdést előterjesztő bíróság ennélfogva e rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának értelmezését kéri. E tekintetben emlékeztetek arra, hogy e rendelkezés lehetővé teszi a munkavállaló számára, hogy keresetét a munkáltatóval szemben:
–
i. „annak a helynek a bíróságai előtt [nyújtsa be], ahol vagy ahonnan a munkavállaló rendszeresen munkát végez”, vagy „annak a helynek a bíróságai előtt, ahol legutoljára rendszeresen munkát végzett”; vagy
–
ii. amennyiben a munkavállaló egyik országban sem végez vagy végzett rendszeresen munkát, „annak a helynek a bíróságai előtt, ahol a telephely, amely […] foglalkoztatta, található vagy található volt”.
50.
E rendelkezés keretében tehát a szokásos munkavégzési hely jelenti az elsődleges joghatósági kritériumot, míg az, hogy hol található az alkalmazó telephely, másodlagos kritérium. Tehát minden egyes ügyben először az első kritériumot kell vizsgálni. (
30
)
51.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az említett 21. cikk (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja alkalmazásában a szokásos munkavégzési helyet nem a szóban forgó munkaszerződésre alkalmazandó jogra (úgynevezett lex contractus) való hivatkozással, hanem a Bíróság által a „Brüsszel Ia” rendelet rendszerére és célkitűzéseire tekintettel meghatározott önálló kritériumok alapján kell meghatározni, méghozzá az e rendelet által előírt joghatósági szabályok valamennyi tagállamban történő egységes alkalmazásának biztosítása érdekében. (
31
)
52.
Ezen ítélkezési gyakorlatnak megfelelően ez a hely annak a helynek felel meg, „ahol a munkavállaló a munkáltatójával megállapodott tevékenységeket ténylegesen végzi”. (
32
) Az említett hely meghatározása tehát lényegében ténykérdés. A nemzeti bíróságoknak kell meghatározniuk ezt a helyet az előttük folyamatban lévő egyes ügyek körülményei alapján, a Bíróság által meghatározott kritériumok tiszteletben tartása mellett.
53.
E tekintetben emlékeztetek arra, hogy az alapügy sajátossága éppen az, hogy bár a vitatott munkaszerződés BU müncheni munkavégzését irányozza elő, valójában nem végzett semmilyen tevékenységet a Markt24 számára.
54.
Ilyen körülmények között első megközelítésben úgy tűnik, hogy a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja alkalmazása kizárt, és helyette e rendelkezés ii. alpontja alkalmazandó. Ugyanis mind az első pont szövege, mind a Bíróságnak a jelen indítvány 52. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlata első pillantásra a munkavállaló tényleges munkavégzését feltételezi.
55.
Mindazonáltal a Bizottsághoz hasonlóan úgy vélem, hogy az ilyen értelmezés feleslegesen megszorító és az említett rendelkezés céljával ellentétes lenne.
56.
Ugyanis, amint azt a Bíróság ítélkezési gyakorlatában kifejtette, a szokásos munkavégzés helye mint kritérium főszabály szerint a munkaszerződés és az azzal kapcsolatos jogvita szerinti legközelebbi bíróságot jelöli. (
33
) E kritérium egyben megfelelő védelmet is biztosít a munkavállaló számára, mivel az esetek többségében ez az a hely, ahol a legalacsonyabb költségekkel tud eljárást indítani a munkáltatójával szemben. (
34
) Ezzel szemben az alkalmazó telephelyre vonatkozó kritérium nem minden esetben jelöli meg a szerződéssel ennyire szoros viszonyban álló bíróságot – mivel e telephely megválasztása véletlenszerű lehet – és nem nyújtja ugyanazt a védelmet a munkavállaló számára, tekintettel arra, hogy a munkáltató általában teljesen önállóan határozza meg az alkalmazás helyét. (
35
) Ennélfogva ezen ítélkezési gyakorlattal összhangban, az első kritériumot tágan kell értelmezni, és csak azon (kivételes) esetekben lehet alárendelni a második kritériumnak, amelyekben az eljáró bíróságnak nem áll módjában ilyen munkavégzési hely meghatározása. (
36
)
57.
Márpedig a cseh kormányhoz hasonlóan úgy vélem, hogy az alapeljáráshoz hasonló ügyben, jóllehet a munkavállaló ténylegesen semmilyen szolgáltatást nem végzett, a felek által kötött szerződés alapján meg lehet határozni a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja értelmében vett szokásos munkavégzési helyet. Különösen annak nem látom okát, hogy a munkavállalókat minden olyan helyzetben megfosszák az érdekeik szempontjából kedvezőnek tűnő joghatóság megválasztásától, amikor a munkaszerződésük valamilyen oknál fogva nem, vagy még nem ment teljesedésbe. Következésképpen az alkalmazó telephely szerinti helyre vonatkozó, e cikk (1) bekezdése b) pontjának ii. alpontjában előírt kritérium véleményem szerint a jelen ügyben nem alkalmazható. (
37
)
58.
E szokásos munkavégzési hely azonosítását illetően egyetértek a Markt24, a cseh kormány és a Bizottság egyhangú véleményével, amely szerint minden olyan helyzetben, amikor a munkavállaló és a munkáltató között jogvita merül fel, miközben a munkaszerződés nem, vagy még nem ment teljesedésbe, az említett hely annak a helynek felel meg, ahol a munkavállalónak a munkáját – főszabály szerint – a szerződésben megállapodottak alapján el kell vagy el kellett végeznie. (
38
) A jelen ügyben tehát úgy vélem, hogy a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja nem a kérdést előterjesztő bíróságot, hanem München város bíróságait ruházza fel joghatósággal, ahol az alapeljárás felei által a szerződésben kikötött munkavégzési hely található.
59.
Az 1. alszakaszban bemutatom ezen értelmezés megalapozottságát, majd a 2. alszakaszban elutasítom a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott alternatív megoldásokat.
1. A javasolt értelmezés megalapozottsága
60.
Először is, bár a szokásos munkavégzési hely meghatározása, amint arra a jelen indítvány. 52. pontjában rámutattam, lényegében ténykérdés, ez nem jelenti azt, hogy a munkaszerződés feleinek az e hely megállapítására vonatkozó szándéka ne lenne releváns. Éppen ellenkezőleg, figyelembe kell venni azt, hogy e felek hogyan tervezték a szerződésük teljesítését. (
39
) A Bíróság egyébiránt az ítélkezési gyakorlatában már figyelembe vette e szándékot. (
40
)
61.
Pontosítom, hogy nem arról van szó, hogy lehetővé kellene tenni a munkáltató számára az illetékes bíróság erőltetett meghatározását azáltal, hogy a munkaszerződésben fiktív munkavégzési helyet rögzítenek. Egyrészt ugyanis a szerződésben előírt munkavégzési hely csak annyiban releváns, amennyiben az tükrözi a felek valós szándékát. Ha a munkavállaló objektív módon igazolja, hogy tevékenységét valójában máshol kellett végeznie, ez elsőbbséget élvez. (
41
)Másrészt, az bizonyos, hogy azokban a helyzetekben, amikor a munkaszerződést teljesítették, meghatározó, hogy az hogyan ment teljesedésbe. Abban az esetben, ha az e szerződésben kikötött munkavégzési hely eltér attól a helytől, ahol a munkavállaló a gyakorlatban tevékenységét végezte, a tények valósága a döntő, mégpedig azért, hogy megakadályozható legyen a joghatóság munkáltató általi bármiféle manipulációja, a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontja i. alpontjának a munkavállaló védelmére irányuló mögöttes célkitűzésének megfelelően. (
42
) Mindazonáltal, ha e munkaszerződés nem ment teljesedésbe, főszabály szerint a felek által e szerződésben kifejezett szándék az egyetlen olyan elem, amely ténylegesen lehetővé teszi az e rendelkezés értelmében vett szokásos munkavégzési hely megállapítását. Összefoglalva, a szerződés kikötései a meghatározóak, különösen amennyiben a teljesítés elmaradása vagy a teljesítés nagyon rövid időtartama megakadályozza e hely az alapján történő megállapítását, ahogyan a jogviszony a gyakorlatban végbemegy.
62.
Ez másodszor ahhoz vezet, hogy ez az értelmezés véleményem szerint megfelel a munkavállaló védelmére irányuló említett célnak. Különösen a jelen indítvány 56. pontjában felidézett azon logika, amely szerint a munkavállaló általában a szokásos munkavégzési helyen indíthat a legalacsonyabb költségekkel eljárást a munkáltatójával szemben, akkor is érvényes, ha a vitatott munkaszerződés ténylegesen nem, vagy még nem ment teljesedésbe.
63.
Harmadszor, az említett értelmezés véleményem szerint magas fokú előreláthatóságot biztosít a joghatósági szabályok tekintetében, amint arra a cseh kormány is hivatkozik. A munkavégzés felek által tervezett helye ugyanis főszabály szerint könnyen azonosítható a munkaszerződés alapján. Ily módon már e szerződés megkötésekor könnyen meg tudja határozni a munkavállaló, hogy melyik bíróság előtt nyújthat be egy esetleges keresetet, és a munkáltató is előre láthatja, hogy melyik bíróság előtt perelhető. (
43
) Ezenkívül ez a megoldás általánosítható minden olyan helyzetre, amelyben a munkaszerződés bármilyen okból nem ment teljesedésbe, (
44
) ami szintén a jogbiztonság fenntartását szolgálja. (
45
)
64.
Negyedszer, ugyanezen értelmezés összhangban áll a jelen indítvány 56. pontjában hivatkozott „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja mögött húzódó közelség elvével. A közelséget ugyanis az e szerződés által létrehozott jogviszony és az azzal kapcsolatban esetlegesen felmerülő kérdések alapján kell megítélni. Ebből a szempontból a munkaszerződés felei által szándékolt szokásos munkavégzési hely szerinti bíróság áll közel az e szerződéssel kapcsolatos jogvitákhoz, még akkor is, ha az nem, vagy még nem ment teljesedésbe.
65.
Ezenfelül egy történeti érv is alátámasztja az általam javasolt értelmezést. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a munkaszerződésekkel kapcsolatos jogvitákra alkalmazandó joghatósági szabályok kezdetben a Brüsszeli Egyezmény 5. cikkének 1. pontjához kapcsolódtak. Közelebbről, e rendelkezésnek a San Sebastian‑i Egyezmény (
46
) szerint módosított változata a „kereset alapjául szolgáló kötelezettség teljesítésének helye” szerinti bíróságot ruházta fel joghatósággal, és pontosította, hogy „egyedi munkaszerződéssel kapcsolatos ügyekben ez az a hely, ahol a munkavállaló rendszerint a munkáját végzi”. Ily módon elegendő e két részlet együttes értelmezése ahhoz, hogy a kétség árnyéka se merüljön fel azzal kapcsolatban, hogy munkaszerződés esetében az a bíróság rendelkezik joghatósággal, ahol a munkavégzést teljesítették vagy
teljesíteni kell. (
47
) Márpedig semmi nem utal arra, hogy az egyedi szerződésekre vonatkozó joghatósági szabályokat egy külön szakaszba áthelyezve az uniós jogalkotó e megoldáshoz kívánt volna visszatérni. (
48
)
2. Az alternatív megoldások elutasítása
66.
A kérdést előterjesztő bíróság negyedik kérdésének alpontjaiban a jelen indítványban javasolthoz képest két alternatív megoldást vázol fel. E bíróság lényegében azt a kérdést veti fel, hogy olyan helyzetben, amelyben a vitatott munkaszerződés teljesítése során a munkáltató hibájából – mivel az a megállapodás szerinti feladatokkal nem bízta meg a munkavállalót – ténylegesen semmilyen munkavégzés nem történt, a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja alapján joghatósággal rendelkezik‑e (1) azon hely szerinti bíróság, ahol a munkavállaló munkára készen rendelkezésre állt, illetve (2) azon hely szerinti bíróság, ahol a munkaszerződést előkészítették, és megkötötték.
67.
A jelen ügyben bármelyik megoldás esetében joghatósággal rendelkezne a kérdést előterjesztő bíróság, mivel az előző pontban említett mindkét hely az illetékességi területén található: egyrészt BU Salzburgban, a lakóhelyén állt munkára készen rendelkezésre, másrészt a vitatott munkaszerződést ebben a városban készítették elő, valamint megkötésére is itt került sor.
68.
Mindazonáltal a Markt24‑hez, a cseh kormányhoz és a Bizottsághoz hasonlóan nekem is komoly fenntartásaim vannak ezen alternatív megoldásokkal szemben. Véleményem szerint ezek érzékelhetően eltávolodnak a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontjában foglalt joghatósági kritériumtól és a szokásos munkavégzési hely azonosításához szükséges vizsgálat jellegétől. E tekintetben ugyanis nem a jogvita bármely, hanem elméletileg a szóban forgó munkavégzéssel összefüggő körülményeit kell alapul venni.
69.
Konkrétabban, a kérdést előterjesztő bíróság által javasolt első megoldást illetően úgy vélem, hogy az említett 21. cikk (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja szempontjából nem releváns az a hely, ahol a munkavállaló munkára készen rendelkezésre állt.
70.
Egyrészt ugyanis, nem lehet szó arról „a hely[ről], ahol […]” – e rendelkezés értelmében – „a munkavállaló rendszeresen munkát végez”. Még ha a „munkavégzés” fogalmának különösen széles értelmezését fogadjuk is el, a megállapodás szerinti feladatok kiosztására való puszta várakozás nem tekinthető annak. (
49
) Egyebekben emlékeztetek arra, hogy a jelen ügy azon az előfeltevésen alapul, amely szerint a szerződés teljesítése során semmilyen szolgáltatást nem nyújtottak.
71.
Másrészt, a jelen ügyben BU lakóhelyét, ahol munkára készen rendelkezésre állt, nem lehet a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja értelmében vett olyan „hely[nek] [tekinteni], […] ahonnan a munkavállaló rendszeresen munkát végez”, például azért sem, mert BU‑nak a müncheni munkája elvégzése céljából a lakóhelyéről el kellett volna indulnia, és feladatai elvégzését követően tért volna vissza oda.
72.
E tekintetben pontosítom, hogy az uniós jogalkotó által a „Brüsszel Ia” rendeletbe beillesztett ezen kitétel (
50
) a Bíróság azon állandó ítélkezési gyakorlatának a kodifikálását célozza, amely szerint amennyiben a munkavállaló tevékenységét különböző helyeken végzi – mint az utazó munkavállalók, a légiutas‑kísérő vagy közúti fuvarozó személyzet stb. esetében –, mivel nem állapítható meg, hogy a szóban forgó munkát főként „hol” teljesíti, a szokásos munkavégzési hely meghatározásához azt a helyet kell alapul venni, „ahonnan” a munkavállaló a munkáltatója felé fennálló kötelezettségeinek lényegét ténylegesen teljesíti. (
51
) Másként fogalmazva, ebben az esetben az eljáró bíróságnak azt a „bázist” kell azonosítania, ahonnan a munkavállaló a tevékenységét szervezi, amely bázis bizonyos esetekben egybeesik a munkavállaló lakóhelyével. (
52
)
73.
Márpedig ez az ítélkezési gyakorlat nem ültethető át az alapügyhöz hasonló ügyre. A jelen ügyben nincs szó több helyen végzett munkáról. Éppen ellenkezőleg, a megállapodás szerinti szolgáltatásokat egyetlen helyen kellett teljesíteni. BU lakóhelye nem minősült olyan „bázisnak”, ahonnan a munkáltatója számára teljesítendő tevékenységeit szerveznie kellett.
74.
Ezen túlmenően, amennyiben arra a helyre vonatkozóan, „ahonnan a munkavállaló rendszeresen munkát végez” a jelen indítvány 71. pontjában hivatkozott értelmezést fogadnánk el, az arra mutatna, hogy bármely határ menti ingázó munkavállaló, aki A tagállamban lakik, és minden reggel B tagállamba utazik szakmai tevékenységének szokásos helyen történő elvégzése érdekében, majd este visszatér A tagállamba, jogosult lenne a lakóhelyének, mint annak a helynek a bíróságához fordulni, holott a munkáltatója felé fennálló kötelezettségeinek lényegét ténylegesen B tagállamban teljesíti. Ez az eredmény magával a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdésének b) pontja i. alpontjának a logikájával ellenkezne.
75.
Egyébként pedig e rendelkezés olyan értelmezése, amely az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló helyzetben joghatóságot biztosítana azon hely bíróságának, ahol a munkavállaló munkára készen rendelkezésre áll, összeegyeztethetetlen lenne azzal a célkitűzéssel, hogy a joghatósági szabályok nagymértékben előre láthatóak legyenek. Ez ugyanis a szokásos munkavégzési hely kritériumának – finoman szólva is – kreatív, és ily módon kiszámíthatatlan értelmezésén alapuló, messzemenően eseti jellegű választ jelentene, amely ezenkívül semmiféle általánosítást nem tenne lehetővé más olyan helyzetekben, amikor a munkaszerződés nem ment teljesedésbe.
76.
A munkavállalók védelmére irányuló célkitűzés sem tesz lehetővé hasonló megoldást. E tekintetben senki sem vitatja, hogy számukra ez a megoldás különösen kedvező lenne, mivel számos esetben forum actorist biztosítana számukra. Mindazonáltal a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdésének b) pontja nem biztosít maximális védelmet a munkavállalók számára. Az uniós jogalkotó többek között nem biztosította számukra önmagában annak lehetőségét, hogy a lakóhelyük szerinti bírósághoz fordulhassanak, (
53
) holott a fogyasztók részére biztosította azt. (
54
) E rendelet jelenlegi változatában a munkavállaló lakóhelye szerinti bíróság e rendelkezés i. alpontja alapján lehet illetékes, kizárólag abban az esetben, ha ez a lakóhely ténylegesen egybeesik a szokásos munkavégzés helyével. (
55
) A szokásos munkavégzési hely kritériumának elferdítésével nem kerülhetjük meg a problémát. Nem lehet ugyanis eltekinteni az említett rendelkezés egyértelmű szövegétől, még akkor sem, ha ez megfelelne e védelmi célkitűzésnek. (
56
)
77.
Ami a kérdést előterjesztő bíróság által javasolt második megoldást illeti, mindössze annak megjegyzésére szorítkozom, hogy az a hely, ahol a szerződés előkészítése zajlott, illetve ahol a munkaszerződést megkötötték, szintén nem felel meg az uniós jogalkotó által a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontjába foglalt joghatósági kritériumnak. (
57
) Ezenkívül a szokásos munkavégzési hely meghatározása érdekében e rendelkezés értelmében – amint azt a jelen indítvány 68. pontjában kifejtettem – a munkaszerződés megtárgyalásával és megkötésével kapcsolatos körülmények kizárásával a szóban forgó munkavégzéssel összefüggő körülményeket kell alapul venni. (
58
)
78.
A közelség elvével kapcsolatban még egy utolsó ellenvetést meg kell vizsgálni e szakasz lezárása előtt. Amint arra a jelen indítványban több alkalommal is rámutattam, ez az elv a szokásos munkavégzési hely kritériumának alapjául szolgál. Az e hely szerinti bíróságot ugyanis a munkaszerződéssel kapcsolatos jogvitákhoz legközelebb álló bíróságnak tekintik. Mindazonáltal az alapügy konkrét körülményei összességükben véve egy másik helyre mutatnak: BU Salzburgban rendelkezik lakóhellyel; ebben a városban kereste meg egy nyilvánvalóan a Markt24 nevében és javára eljáró férfi; e társaság talán irodát is üzemeltetett az említett városban; a szerződés előkészítése ott zajlott, és a szerződést is ott kötötték; BU‑t az osztrák társadalombiztosítási szerv vette nyilvántartásba. Nem kellene tehát a kérdést előterjesztő bíróság joghatóságát megállapítani azon az alapon, hogy az összes fenti körülményre tekintettel e bíróság áll a legközelebb a jogvitához?
79.
A válasz egyértelműen nemleges. A szokásos munkavégzési helynek a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontjában foglalt kritériumában az uniós jogalkotó által az előreláthatóságra, a közelségre és a munkavállalók védelmére vonatkozó követelmények között absztrakt módon teremtett egyensúly fejeződik ki. Ebben az összefüggésben, a szokásos munkavégzési hely szerinti bíróság rendelkezik joghatósággal, mivel ez utóbbi áll általában a legközelebb az egyéni munkaszerződésekre vonatkozó jogvitákhoz. Ugyanakkor nem kell megvizsgálni, hogy az egyes ügyekben ez a helyzet áll‑e fenn. A szokásos munkavégzési hely szerintitől eltérő bíróság tehát nem állapíthatja meg joghatóságát e rendelkezés alapján azzal az indokkal, hogy az elé terjesztett körülmények összességére tekintettel közelebb áll a szóban forgó jogvitához. (
59
)
80.
Az említett rendelkezésnek a „Róma I” rendelet 8. cikkével való összehasonlítása megerősíti ezt az értelmezést.
81.
E 8. cikk ugyanis a munkaszerződésre alkalmazandó jog meghatározására a (2) és (3) bekezdésében a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdésének b) pontjában foglaltakhoz hasonló kritériumokat fogalmaz meg, (
60
) a (4) bekezdése azonban egy olyan „kivételi záradékot” tartalmaz, amelynek nincs megfelelője az említett 21. cikkben. Az említett (4) bekezdés e tekintetben kimondja, hogy „[h]a a körülmények összessége arra utal, hogy a munkaszerződés egy, a (2) vagy (3) bekezdés szerinti országtól eltérő országgal szorosabb kapcsolatban áll, e másik ország joga alkalmazandó”. E „kivételi záradék” ily módon lehetővé teszi a bíróság számára, hogy az elé terjesztett munkaszerződésre a munkavállaló szokásos munkavégzési helye szerinti országétól eltérő jogot alkalmazzon, ha az összes körülményre – mint például a felek állampolgársága, az alkalmazás helye, a díjazás megfizetésének helye, a társadalombiztosítási nyilvántartásba vétel helye stb. – figyelemmel úgy tűnik, hogy e másik jog áll közelebb e szerződéshez. (
61
)
82.
Márpedig, noha a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikkét és a „Róma I” rendelet 8. cikkét koherens módon kell értelmezni, (
62
) ez csak akkor van így, ha rendelkezéseik egyenértékűek. Az előbbi cikkbe tehát nem lehet értelmezés útján beemelni egy hasonló „kivételi záradékot” pusztán amiatt, hogy a második rendelkezés tartalmaz ilyet. (
63
) Itt sem lehet megkerülni a problémát a jelen ügyhöz hasonló ügyben azzal, hogy az említett 21. cikk (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja szerinti szokásos munkavégzési helyet a körülményekre – a munkavállaló lakóhelye, a szerződés megkötésének helye stb. – tekintettel határozzuk meg, mivel ezek önmagukban nincsenek összefüggésben a szóban forgó munkavégzéssel. Az ilyen értelmezés elferdítené e joghatósági kritériumot, amint azt a jelen indítvány 68. pontjában jeleztem, és ezenkívül a „Róma I” rendelettel kapcsolatban következetlenségeket eredményezne, mivel megzavarná az e rendelet 8. cikkének (2)–(4) bekezdésében megállapított, főszabály/kivételi záradék kapcsolóelven alapuló kritériumrendszer működését.
83.
A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javasolom a Bíróságnak, hogy a negyedik kérdésre azt a választ adja, hogy amennyiben a munkavállaló és a munkáltató munkaszerződést kötött, és bármely okból a szerződés teljesítése során ténylegesen semmilyen munkavégzésre nem került sor a munkavállaló részéről, az a hely, „ahol vagy ahonnan a munkavállaló rendszeresen munkát végez”, a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja értelmében annak a helynek felel meg, ahol a munkavállalónak az említett szerződésben megállapodottak alapján – főszabály szerint – a munkáját kellett végeznie.
84.
Mindemellett, mivel az a hely, ahol BU‑nak a vitatott munkaszerződésnek megfelelően a munkáját kellett végeznie nem a kérdést előterjesztő bíróság illetékességi területén található – és bár e bíróság ezzel kapcsolatban nem tett fel kérdést –, ahhoz, hogy hasznos választ lehessen számára adni, célszerűnek tartom, hogy a D. alszakaszban kifejtsem, miért rendelkezhet joghatósággal a „Brüsszel Ia” rendelet 7. cikkének 5. pontja alapján.
D.
A „Brüsszel Ia” rendelet 7. cikke 5. pontjának esetleges alkalmazásáról
85.
Emlékeztetni kell arra, hogy a „Brüsszel Ia” rendelet 20. cikkének (1) bekezdése az „egyedi munkaszerződéssel kapcsolatos” ügyek tekintetében kifejezetten fenntartja e rendelet 7. cikke 5. pontjának alkalmazhatóságát.
86.
Az említett 7. cikk 5. pontja minden kérelmező számára biztosítja a joghatósági választás lehetőségét. Lehetővé teszi számára, hogy keresetet indítson „fióktelep, képviselet vagy más telephely működéséből származó jogvita tekintetében a fióktelep, képviselet vagy más telephely helyének bírósága előtt”.
87.
E szövegből két feltétel következik: egyrészt az alperesnek az eljáró bíróság illetékességi területén rendelkeznie kell egy „fiókteleppel”, „képviselettel” vagy „más telephellyel”; másrészt a keresetnek e szervezet „működéséhez” kell kapcsolódnia.
88.
Az első feltételt illetően a Bíróság a „fióktelep”, a „képviselet” és a „más telephely” fogalmát önállóan úgy határozta meg, mint amely olyan tevékenységi központ fennállását feltételezi, amely a külvilág számára tartósan valamely anyavállalat részeként jelenik meg. E központnak saját üzletvezetéssel kell rendelkeznie, és megfelelően felszereltnek kell lennie ahhoz, hogy harmadik felekkel tárgyaljon, akiknek így nem kell közvetlenül az anyavállalathoz fordulniuk. (
64
) Összességében, e fogalmak a vállalkozások minden tartós szervezeti formáját magukban foglalják, az irodákat is ideértve, még akkor is, ha az adott szervezet nem rendelkezik jogi személyiséggel. (
65
)
89.
A második feltételt illetően, egy fióktelep, képviselet vagy más telephely „működésének” fogalma többek között magában foglalja az anyavállalat nevében a szóban forgó szervezet által vállalt kötelezettséggel összefüggő jogvitákat is. (
66
) E tekintetben a Bíróság kimondta, hogy e feltétel teljesítéséhez az szükséges, hogy az említett szervezet a szóban forgó szerződésről tárgyalt és/vagy megkötötte azt, az nem, hogy az e szerződésből eredő kötelezettségeket abban a tagállamban teljesítsék, ahol e szervezet található. (
67
)
90.
A fentiekből következik, hogy az egyedi munkaszerződésekkel kapcsolatos ügyekben, a „Brüsszel Ia” rendelet 7. cikke 5. pontja alapján a munkavállaló a munkáltatójával szemben pert indíthat annak a helynek a bírósága előtt, ahol ez utóbbi fiókteleppel, képviselettel vagy más telephellyel rendelkezik, amennyiben ez a szervezet részt vett a vitatott munkaszerződés tárgyalásában és/vagy megkötésében – azaz konkrétan, ha a munkavállalót az említett szervezet vette alkalmazásba vagy e szervezet közvetítésével alkalmazták –, még akkor is, ha a munkavállaló munkáját más helyen végezte vagy kellett végeznie. (
68
) E rendelkezés szempontjából tehát kizárólag a munkaszerződés megtárgyalásának és megkötésének körülményei relevánsak.
91.
A jelen ügyben emlékeztetek arra, hogy a vitatott munkaszerződést a kérdést előterjesztő bíróság illetékességi területén BU egy nyilvánvalóan a Markt24 nevében és javára eljáró férfival tárgyalta és kötötte meg.
92.
Ha ez a férfi csupán átutazóként jelent meg Salzburgban BU alkalmazása céljából, az nem alapozza meg kellőképpen e bíróságnak a „Brüsszel Ia” rendelet 7. cikkének 5. pontja alapján fennálló joghatóságát. Ezzel szemben, ha a Markt24 rendelkezett irodával ebben a városban, elképzelhető annak elismerése, hogy ez az iroda részt vett a munkaszerződés tárgyalásában és/vagy megkötésében, és hogy ennek következtében alkalmazható ez a rendelkezés. (
69
) Márpedig megjegyzem, hogy BU azt állítja, hogy a munkaviszony kezdetén a Markt24 rendelkezett irodával Salzburgban, (
70
) amit ugyanakkor az e társaságot a távollétében képviselő ügygondnok vitat. Ezt a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia.
93.
Pontosítom, hogy véleményem szerint az a kérdés kevésbé lényeges, hogy ez az esetleges iroda jelenleg létezik‑e vagy sem, mint az, hogy BU alkalmazásának idején létezett‑e. Egyebekben az a kérdés, hogy a BU‑t megkereső férfi az említett iroda alkalmazásában állt‑e vagy sem, nem döntő tényező véleményem szerint. Ugyanis nem a munkáltató belső szervezeti felépítése, hanem az a látszat számít, amelyet a vállalkozás harmadik személyekben kelt. Inkább annak meghatározásáról van szó, hogy BU jogszerűen hihette‑e azt, hogy ez a férfi ugyanettől az irodától jött, vagy azzal egyetértésben járt el. Az a tény, hogy a vitatott munkaszerződés megkötésére nem a szóban forgó irodában, hanem egy salzburgi pékségben került sor, úgy vélem, hogy az említett 7. cikk 5. pontja alkalmazása szempontjából szintén nem bírhat döntő jelentőséggel. Ha nem így lenne, az alperes igen könnyen megkerülhetné az e rendelkezésben előírt joghatósági kikötést, mivel az alkalmazottai számára elég lenne annyi, hogy a szerződést az irodáján kívül kösse meg.
E.
Az ötödik kérdésről
94.
A „Brüsszel Ia” rendelet 7. cikke 1. pontjának értelmezésére vonatkozó ötödik kérdés csak abban az esetben releváns, ha a Bíróság az első kérdés vizsgálata keretében azt a választ adja, hogy az olyan kereset, mint amelyet BU benyújtott, nem tartozik e rendelet II. fejezete 5. szakaszának hatálya alá. (
71
) Mivel – amint azt a jelen indítványban kifejtettem – e szakasz vitathatatlanul alkalmazandó az ilyen keresetre, az ötödik kérdésre nem szükséges válaszolni.
V. Végkövetkeztetés
95.
A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Landesgericht Salzburg (salzburgi regionális bíróság, Ausztria) által előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
1)
Az a kereset, amellyel egy tagállami lakóhellyel rendelkező munkavállaló egy másik tagállamban székhellyel rendelkező munkáltatóval szemben a munkaszerződésében megállapított díjazás kifizetése iránt indított, akkor is a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet, közelebbről pedig II. fejezete 5. szakaszának hatálya alá tartozik, ha e munkavállaló a vitatott szerződés teljesítésének keretében ténylegesen semmilyen munkát nem végzett.
2)
Az 1215/2012 rendelettel ellentétes az eljáró bíróság nemzeti jogában előírt olyan joghatósági szabályok alkalmazása, amelyek lehetővé teszik a munkavállaló számára, hogy a munkaviszony időtartama alatti lakóhelye vagy szokásos tartózkodási helye szerint, illetve a díjazás megfizetésének helye szerint illetékes bírósághoz forduljon.
3)
Amennyiben a munkavállaló és a munkáltató munkaszerződést kötött, és bármely okból a szerződés teljesítése során ténylegesen semmilyen munkavégzésre nem került sor a munkavállaló részéről, az a hely, „ahol vagy ahonnan a munkavállaló rendszeresen munkát végez” az 1215/2012 rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja értelmében – főszabály szerint – az említett szerződésben megállapított munkavégzési helynek felel meg.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	2012. december 12‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 351., 1. o.).
(
3
)	E kérdés az alapeljárás felei között vita tárgyát képezi (lásd a jelen indítvány 85–93. pontját).
(
4
)	Emlékeztetek arra, hogy a „Brüsszel Ia” rendelet a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.; helyesbítések: HL 2006. L 242., 6. o.; HL 2011. L 124., 47. o.; a továbbiakban: „Brüsszel I” rendelet) helyébe lépett, amely utóbbi rendelet a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑én Brüsszelben aláírt egyezményt (HL 1968. L 299., 32. o.; a továbbiakban: Brüsszeli Egyezmény) váltotta fel. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a Bíróság által a Brüsszeli Egyezmény és a „Brüsszel I” rendelet rendelkezéseire vonatkozóan adott értelmezés átültethető a „Brüsszel Ia” rendelet megfelelő rendelkezéseire is. Különösen, a Bíróság által az egyedi munkaszerződésekkel kapcsolatban a Brüsszeli Egyezmény 5. cikkének 1. pontjára vonatkozóan adott értelmezés ültethető át a „Brüsszel I” rendelet 19. cikkének 2. pontjára vonatkozóan (lásd: 2017. szeptember 14‑iNogueira és társai ítélet [C‑168/16 és C‑169/16, EU:C:2017:688, 45. és 46. pont]), és az e két rendelkezésre vonatkozó ítélkezési gyakorlat a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikkének (1) bekezdésére is érvényes. Az egyszerűség kedvéért tehát a jelen indítványban kizárólag ez utóbbi rendeletre fogok hivatkozni, és az azt megelőző jogi aktusokra vonatkozó ítéletekre és indítványokra megkülönböztetés nélkül hivatkozom. Ezen jogi eszközök között csak szükség esetén teszek különbséget.
(
5
)	A „Brüsszel Ia” rendeletben előírt joghatósági szabályok általános jelleggel a jogbiztonság biztosítására, és ennek keretében a tagállamok területén letelepedett személyek jogvédelmének megerősítésére irányulnak. E szabályoknak ezért nagymértékben előre láthatóknak kell lenniük: a felperesnek könnyen meg kell tudnia határozni, hogy mely bíróságok előtt indíthat keresetet, és az alperes számára észszerűen előre láthatónak kell lennie, hogy mely bíróságok előtt indítható ellene kereset. Ezenkívül az említett szabályok célja a megfelelő igazságszolgáltatás biztosítása. Lásd e rendelet (15) és (16) preambulumbekezdését, valamint különösen: 2018. október 4‑iFeniks ítélet (C‑337/17, EU:C:2018:805, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
6
)	Lásd a „Brüsszel Ia” rendelet (18) preambulumbekezdését, valamint különösen: 2018. június 21‑iPetronas Lubricants Italy ítélet (C‑1/17, EU:C:2018:478, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
7
)	Értelmezésem szerint az ASGG 4. §‑a (1) bekezdésének d) pontja a munkavállaló lakóhelye szerinti bíróságot arra az esetre ruházza fel joghatósággal, amikor a munkaszerződésre alkalmazandó jog szerint a díjazás hordozható, és így azt a munkáltatónak ezen a lakóhelyen kell megfizetnie.
(
8
)	Emlékeztetek arra, hogy a Bíróság már az egyedi munkaszerződésekre vonatkozó különös szabályoknak a Brüsszeli Egyezménybe történő bevezetése előtt kimondta, hogy az ilyen szerződésekkel kapcsolatos jogviták a „Brüsszel Ia” rendelet 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „polgári és kereskedelmi ügyek” hatálya alá tartoznak. Lásd: 1979. november 13‑iSanicentral ítélet (25/79, EU:C:1979:255, 3. pont).
(
9
)	Lásd a „Brüsszel Ia” rendelet (13) preambulumbekezdését és 4. cikkének (1) bekezdését. Mindazonáltal e rendelet bizonyos rendelkezései akkor is alkalmazandók, ha az alperes harmadik államban rendelkezik lakóhellyel. Lásd különösen az említett rendelet 20. cikkének (2) bekezdését és 21. cikkének (2) bekezdését.
(
10
)	A „Brüsszel Ia” rendelet 63. cikke (1) bekezdésének megfelelően e rendelet alkalmazásában a társaság többek között azon a helyen rendelkezik székhellyel, ahol a létesítő okirat szerinti székhelye található.
(
11
)	Lásd többek között: 2013. december 19‑iCorman‑Collins ítélet (C‑9/12, EU:C:2013:860, 18. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
12
)	Lásd a jelen indítvány18. pontját.
(
13
)	Lásd 2015. szeptember 10‑iHolterman Ferho Exploitatie és társai ítélet (C‑47/14, EU:C:2015:574, 35–37. pont); 2019. április 11‑iBosworth és Hurley ítélet (C‑603/17, EU:C:2019:310, 24. pont).
(
14
)	Lásd: 2015. szeptember 10‑iHolterman Ferho Exploitatie és társai ítélet (C‑47/14, EU:C:2015:574, 41. pont), valamint analógia útján: 2019. április 11‑iBosworth és Hurley ítélet (C:603/17, EU:C:2019:310, 25. pont).
(
15
)	Ezzel nem azt kívánom jelezni, hogy valamely szerződésnek a „Brüsszel Ia” rendelet 20. cikkének (1) bekezdése szerinti minősítése kizárólag annak rendelkezéseitől függ. Amennyiben ugyanis e rendelkezések nem állnak összhangban a jogviszony gyakorlati megvalósulásával, a tények
valósága elsőbbséget élvez (lásd a jelen indítvány 61. pontját). Különösen, az az „egyedi munkaszerződésként” beállított szerződés nem felel meg ennek a minősítésnek, amely alapján a felek között a gyakorlatban semmilyen alá‑fölé rendeltségi viszony nem jön létre, és ugyanez fordítva is igaz (lásd analógia útján: 2019. április 11‑iBosworth és Hurley ítélet [C‑603/17, EU:C:2019:310, 34. pont]). Mindazonáltal ez a probléma a jelen ügyben nem merül fel. Az eljáró bíróság meghatározhatja a vitatott szerződés minősítését – amelyet egyébként senki sem vitat – a rendelkezései alapján, még akkor is, ha a tények tekintetében nem lehet megerősíteni a jogviszony jellegét, mivel e szerződést nem teljesítették.
(
16
)	Ezenfelül emlékeztetek arra, hogy e második feltétel teljesüléséhez elegendő, ha tárgyi kapcsolat áll fenn a kereset és a szóban forgó „egyedi munkaszerződés” között. Ez a helyzet áll fenn, ha e kereset a szerződés teljesítése során keletkezett vitához kapcsolódik, még akkor is, ha az nem az e szerződésből eredő kötelezettségen alapul. Lásd: a Bosworth és Hurley ügyre vonatkozó indítványom (C‑603/17, EU:C:2019:65, 92–98. pont).
(
17
)	Mindazonáltal pontosítom, hogy a „Brüsszel Ia” rendelet II. fejezete 5. szakaszának alkalmazásához nem szükséges, hogy a felek között formális szerződés jöjjön létre, mivel e szakasz az a de facto munkaviszonyokra is alkalmazandó (lásd analógia útján: Bosworth és Hurley ítélet [C‑603/17, EU:C:2019:310, 27. pont]). Ilyen esetben e jogviszony keletkezésének időpontja a meghatározó az említett szakasz alkalmazása szempontjából. Pontosítom továbbá, hogy a felek közötti munkaszerződés vagy de facto munkaviszony alapján létrejött kapcsolatnak a jogvita tényállásának időpontjában kell fennállnia, annak, hogy a keresetet, mint a jelen ügyben is, e szerződés vagy e munkaviszony megszűnését követően nyújtották be, nincs jelentősége.
(
18
)	Pontosítom, hogy itt nem kívánok állást foglalni abban a kérdésben, hogy a „Brüsszel Ia” rendelet II. fejezetének 5. szakasza alkalmazandó‑e a munkaszerződés megkötése előtt vagy magával a megkötéssel kapcsolatban felmerült jogvitákra, mint amilyen a munkavállaló felvétele során alkalmazott hátrányos megkülönböztetés miatt benyújtott kereset.
(
19
)	Már a munkaszerződés teljesítése előtt több okból is merülhet fel jogvita. Például a munkavállaló megbetegedhet rögtön a szerződés megkötését követően. Ha a munkáltató elbocsátaná e munkavállalót a betegszabadságról való visszatérése előtt, ezen elbocsátással kapcsolatban jogvita keletkezhet. A munkavállaló és a munkáltató olyan munkaszerződést is köthet, amely a munkába lépés napjaként egy távolabbi időpontot jelöl meg, annak érdekében, hogy a munkavállaló az előző vállalkozásnál folytatott tevékenységét lezárhassa. Ha a munkavállaló még azelőtt megszüntetné a szerződést, hogy munkába lépne, előfordulhat, hogy a munkáltató emiatt beperelné.
(
20
)	A „Brüsszel Ia” rendelet II. fejezetének 1., 2. és 5. szakaszában szereplő joghatósági szabályok összehasonlító és árnyalt elemzésével kapcsolatban lásd: Grušić, U., The European Private International Law of Employment, Cambridge University Press, 2015., 106–129. o.
(
21
)	Lásd a „Brüsszel Ia” rendelet 22. cikkének (1) bekezdését.
(
22
)	Lásd a „Brüsszel Ia” rendelet 23. cikkét.
(
23
)	Ezenkívül, ha a „Brüsszel Ia” rendelet II. fejezete 5. szakaszának alkalmazását a munkaviszony időtartamára és állandó jellegére vonatkozó feltételtől tennénk függővé, az azzal a kockázattal járna, hogy e szakasz hatálya alól kizárnák az úgynevezett „atipikus”, mint például a munkavállalókat határozott – akár nagyon rövid – időre (egyetlen eseményre) szerződtető munkaszerződésekkel kapcsolatban felmerülő jogvitákat, noha e munkavállalók különösen védelemre szorulnak. Lásd: a Bosworth és Hurley ügyre vonatkozó indítványom (C‑603/17, EU:C:2019:65, 20. lábjegyzet).
(
24
)	Lásd még a „Brüsszel Ia” rendelet (13) és (14) preambulumbekezdését. Mindazonáltal, amint azt a jelen indítvány 9. lábjegyzetében jeleztem, e rendelet bizonyos rendelkezései akkor is alkalmazandók, ha az alperes harmadik államban rendelkezik lakóhellyel.
(
25
)	Lásd: 2013. december 19‑iCorman‑Collins ítélet (C‑9/12, EU:C:2013:860, 20–22. pont).
(
26
)	Ellentétben azzal, amit a kérdést előterjesztő bíróság sugall, nem gondolom, hogy ez az értelmezés lehetővé tenné a munkáltató számára, hogy megkerülje az ASGG szabályait azáltal, hogy az osztrák munkavállalóval kötött munkaszerződésben úgy rendelkezik, hogy ez utóbbi szokásos munkavégzési helye egy másik tagállamban található. A „Brüsszel Ia” rendelet alkalmazása ugyanis olyan objektív körülményektől függ, mint az alperes lakóhelye és a szokásos tényleges munkavégzési hely (lásd a jelen indítvány 61. pontját). Egyébként pedig, ami az alapeljárást illeti, az határon átnyúló jellegű, és így még abban az esetben is e rendelet hatálya alá tartozik, ha a szerződés a szokásos munkavégzési helyet Ausztriában jelöli ki, mivel BU lakóhelye és a Markt24 székhelye nem ugyanabban a tagállamban van.
(
27
)	Lásd például: a munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4‑i 2003/88/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2003. L 299., 9. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 381. o.; helyesbítés: HL 2020. L 92., 22. o.).
(
28
)	Lásd: a „Brüsszel Ia” rendelet (4) és (6) preambulumbekezdése, valamint különösen 2005. március 1‑jei Owusu ítélet (C:281/02, EU:C:2005:120, 39. és 43. pont).
(
29
)	Egyébiránt a Bíróság szerint a „Brüsszel Ia” rendelet II. fejezetének 5. szakasza „nem csak sajátos, hanem kimerítő jelleggel is” rendelkezik (lásd különösen: 2008. május 22‑iGlaxosmithkline és Laboratoires Glaxosmithkline ítélet [C‑462/06, EU:C:2008:299, 18. pont]). Ez az állítás véleményem szerint túlzó, mivel e rendelet különböző rendelkezései alkalmazandók az egyedi munkaszerződésekre, noha nem ebben a szakaszban szerepelnek, és az nem is zárja ki kifejezetten alkalmazásukat (lásd különösen az említett rendelet 26. cikkét). Mindazonáltal ugyanezen állítás ismét arra világít rá, hogy az eljáró bíróság – különösen az ugyanezen szakasz hatálya alá tartozó kérelmeket illetően – nem alkalmazhatja a nemzeti jogában előírt joghatósági szabályokat.
(
30
)	E tekintetben pontosítom, hogy véleményem szerint a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja értelmében vett „azon hely, ahol legutoljára rendszeresen munkát végzett” különös esete nem releváns a jelen ügyben.
(
31
)	Lásd különösen: 2017. szeptember 14‑iNogueira és társai ítélet (C‑168/16 és C‑169/16, EU:C:2017:688, 47. és 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
32
)	Lásd különösen: 2003. április 10‑iPugliese ítélet (C‑437/00, EU:C:2003:219, 19. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
33
)	A munkaszerződésre vonatkozó kérelmek elbírálására ugyanis azon hely szerinti bíróság a legalkalmasabb, ahol a munkavégzésre vonatkozó kötelezettséget teljesíteni kell. Lásd különösen: 2017. szeptember 14‑iNogueira és társai ítélet (C‑168/16 és C‑169/16, EU:C:2017:688, 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
34
)	Lásd különösen: 2017. szeptember 14‑iNogueira és társai ítélet (C‑168/16 és C‑169/16, EU:C:2017:688, 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
35
)	Lásd ebben az értelemben: 1989. február 15‑iSix Constructions ítélet (32/88, EU:C:1989:68, 13. és 14. pont). Lásd még analógia útján: 2011. március 15‑iKoelzsch ítélet (C‑29/10, EU:C:2011:151, 43. pont); Wahl főtanácsnok Schlecker ügyre vonatkozó indítványa (C‑64/12, EU:C:2013:241, 27. lábjegyzet).
(
36
)	Lásd különösen: 2017. szeptember 14‑iNogueira és társai ítélet (C‑168/16 és C‑169/16, EU:C:2017:688, 57. pont). Lásd még analógia útján: 2011. március 15‑iKoelzsch ítélet (C‑29/10, EU:C:2011:151, 43. pont).
(
37
)	Mindazonáltal a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának ii. alpontja alapján az alkalmazó telephely szerinti bíróság főszabály szerint megegyezik az e rendelet 7. cikkének 5. pontjában megjelölt bírósággal. A gyakorlatban tehát, az e hely szerinti bíróság ez utóbbi rendelkezésnek köszönhetően általában rendelkezésre áll a munkavállaló számára (lásd a jelen indítvány 85–92. pontját).
(
38
)	Más szóval, ha a munkaszerződést nem teljesítették, az a releváns hely, ahol a munkavállalónak e szerződés értelmében a tevékenységét végeznie kellett volna. Abban az esetben, ha a munkaszerződésben több munkavégzési helyben állapodtak meg, értelemszerűen alkalmazandó azon ítélkezési gyakorlat, amelynek értelmében meg kell határozni egy elsődleges munkavégzési helyet, továbbá a Bíróság által e célból megállapított kritériumok. Ilyenkor szükség lehet azon hely meghatározására is, „ahonnan” a munkavállaló a tevékenységét végezte (vagy végeznie kellett volna) (lásd a jelen indítvány 72. pontját). Ez az eset azonban nem áll fenn a jelen ügyben (lásd a jelen indítvány 73. pontját).
(
39
)	Lásd ebben az értelemben: 1989. február 15‑iSix Constructions ítélet (32/88, EU:C:1989:68, 20. pont), és analógia útján Trstenjak főtanácsnok Koelzsch ügyre vonatkozó indítványa (C‑29/10, EU:C:2010:789, 91. pont).
(
40
)	A Bíróság többek között kimondta, hogy ha a munkavállaló a munkáját meghatározott ideig egy meghatározott helyen végezte, majd tevékenységét egy másik helyen folytatta, ez utóbbi hely a meghatározó, amennyiben „a felek egyértelmű szándéka szerint ennek rendeltetése, hogy az új szokásos munkavégzés helye legyen” (2002. február 27‑iWeber ítélet [C‑37/00, EU:C:2002:122, 54. pont]).
(
41
)	Pontosítom, hogy a jelen ügyben BU nem vitatja, hogy Münchenben kellett volna dolgoznia.
(
42
)	Lásd ebben az értelemben: 2017. szeptember 14‑iNogueira és társai ítélet (C‑168/16 és C‑169/16, EU:C:2017:688, 62. pont). Lásd még analógia útján: 2012. október 4‑iFormat Urządzenia i Montaże Przemysłowe ítélet (C‑115/11, EU:C:2012:606, 41–46. pont); 2011. december 15‑iVoogsgeerd ítélet (C‑384/10, EU:C:2011:842, 62. pont). Lásd még a jelen indítvány 15. lábjegyzetét.
(
43
)	Lásd e tekintetben a jelen indítvány 34. pontját. Hasonlóképpen, a kollíziós jog területén a szerződésre alkalmazandó jognak – amennyire lehetséges – ab initio meghatározhatónak kell lennie, szintén a jogbiztonság érdekében. Az a javasolt megoldás, amelyet a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 2008. június 17‑i 593/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2008. L 177., 6. o.; helyesbítés: HL 2009. L 309., 87. o.; a továbbiakban: „Róma I” rendelet) 8. cikkének (2) bekezdésébe ültettek át, szintén erre az eredményre vezet.
(
44
)	Különböző példákra lásd a jelen indítvány 19. lábjegyzetét.
(
45
)	Ugyanis, bár a rendszeres munkavégzési hely meghatározása alapvetően ténykérdés, amely ügyenként változhat, a Bíróság ítélkezési gyakorlatának lehetővé kell tennie a megoldások bizonyos általánosítását, anélkül, hogy olyan tisztán eseti alapú megközelítést alakítana ki, amely teljes mértékben megszünteti a peres felek számára az előreláthatóságot. A Bíróság eddig kialakított ítélkezési gyakorlata egyébként lehetővé teszi az ilyen általánosításokat. Arra a vélelemre utalok például, amely szerint, ha a munkavállaló több tagállamban végzi munkáját, de rendelkezik olyan irodával, ahonnan a tevékenységét szervezi, akkor azt a helyet, ahol ezen iroda található, ellenkező bizonyíték hiányában úgy kell tekinteni, mint amely megfelel a munkáltató részére szokásosan végzett tevékenysége helyének (lásd a jelen indítvány 72. pontját).
(
46
)	A Spanyol Királyság és a Portugál Köztársaság Brüsszeli Egyezményhez való csatlakozásáról szóló, 1989. május 26‑i egyezmény (HL 1989. L 285., 1. o.).
(
47
)	Egyébiránt, amikor az egyedi munkaszerződésekre vonatkozó szabályok még szerves részét képezték a Brüsszeli Egyezmény 5. cikke 1. pontjának, a Bíróság kifejezetten arra a helyre utalt, ahol a munkavégzést teljesítették, vagy teljesíteni kellett. Lásd: 1987. január 15‑iShenavai ítélet (266/85, EU:C:1987:11, 16. pont); 1989. február 15‑iSix Constructions ítélet (32/88, EU:C:1989:68, 14., 19. és 22. pont); 1993. július 13‑iMulox IBC ítélet (C‑125/92, EU:C:1993:306, 17. pont); 1997. január 9‑iRutten ítélet (C‑383/95, EU:C:1997:7, 16. pont); 2003. április 10‑iPugliese ítélet (C‑437/00, EU:C:2003:219, 17. pont).
(
48
)	Végeredményben az említett megoldás a szerződések általánossága tekintetében még mindig kifejezetten szerepel a „Brüsszel Ia” rendelet 7. cikkének 1. pontjában.
(
49
)	Ezzel kapcsolatban pontosítom, hogy az alapügyben a priori nem a munkajogi értelemben vett készenlétről van szó, vagyis olyan időszakról, amely alatt a munkavállaló – anélkül, hogy a munkáltatója állandó és azonnali rendelkezésére állna – köteles fizikailag a lakóhelyén vagy annak közelében tartózkodni, a munkáltató esetleges hívását bármikor fogadni és adott esetben a munkahelyén vagy bevetésen nagyon rövid időn belül munkavégzés céljából megjelenni (lásd különösen: 2018. február 21‑iMatzak ítélet [C‑518/15, EU:C:2018:82, 61. pont]). Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat ugyanis nem tartalmaz olyan információt, ami alapján arra lehetne következtetni, hogy ilyen kötelezettségek terhelték volna BU‑t a vitatott munkaszerződés alapján. Noha ez a határozat említést tesz arról, hogy BU telefonon elérhető maradt és munkára készen rendelkezésre állt a lakóhelyén (lásd a jelen indítvány 11. pontját), ez véleményem szerint egyszerűen azt jelenti, hogy a megállapodás szerinti munka elvégzésére általában rendelkezésre állt, nem pedig azt, hogy köteles volt fizikailag a lakóhelyén tartózkodni, a munkáltatója hívását bármikor fogadni, és készen állni arra, hogy hamar Münchenbe induljon esetleges sürgős takarítási feladat ellátása érdekében. Mindenesetre véleményem szerint még készenlét esetén sem lehet a munkavállaló munkahelyét a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja értelmében kizárólag amiatt szokásos munkavégzési helynek tekinteni, mert ott várja, hogy munkáltatója kapcsolatba lépjen vele azért, hogy a munkahelyén vagy bevetésen megjelenjen_.
(
50
)	A „Brüsszel I” rendelet 19. cikke (2) bekezdésének a) pontja ugyanis kizárólag „a munkavállaló szokásos […] munkavégzési helyé[re]” hivatkozott.
(
51
)	Lásd különösen: 2017. szeptember 14‑iNogueira és társai ítélet (C‑168/16 és C‑169/16, EU:C:2017:688, 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
52
)	A munkavállaló lakóhelye bizonyos körülmények között szintén jelzésértékű lehet az elsődleges munkavégzési hely megállapítása szempontjából, mivel a munkavállalók többsége a lakóhelyük közelében végzi szakmai tevékenységét. Az a tagállam, amelyben a munkavállalót társadalombiztosítási szervnél bejegyezték, szintén jelzésértékűnek tekinthető (lásd: Jacobs főtanácsnok Mulox IBC ügyre vonatkozó indítványa [C‑125/92, nem tették közzé, EU:C:1993:217, 35. pont]). Mindazonáltal, bár a jelen ügyben BU‑t nyilvántartásba vették az osztrák társadalombiztosítási szervnél (lásd a jelen indítvány 11. pontját), ez a körülmény nem élvezhet elsőbbséget azzal a ténnyel szemben, hogy a munkát nem Ausztriában kellett végezni, és arra a gyakorlatban sem került sor.
(
53
)	Még abban az esetben is, ha a munkavállaló által indított kereset – mint a jelen ügyben is – a díjazási kötelezettségek teljesítésére vonatkozik, amelyet a lex contractusnak megfelelően esetlegesen a lakóhelyén kell teljesíteni. A „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja ugyanis a szokásos munkavégzési hely szerinti bíróság joghatóságát a szóban forgó munkaszerződésből eredő kötelezettségtől függetlenül biztosítja.
(
54
)	Lásd a „Brüsszel Ia” rendelet 18. cikkének (1) bekezdését.
(
55
)	Végezetül megjegyzem, hogy a szokásos munkavégzési hely kritériuma már így is számos esetben lehetővé teszi a munkavállalók számára, hogy a lakóhelyük szerinti bírósághoz forduljanak, mivel a munkavállalók többsége e lakóhely közelében, sőt akár otthonában végzi szakmai tevékenységét. Az alapügy körülményei között a BU‑t érő azon hátrány, hogy a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontja alapján német bírósághoz kell fordulnia, pusztán abból ered, hogy a vitatott munkaszerződés megkötésével arra vállalt kötelezettséget, hogy egy másik tagállamban végez munkát. Így e rendelkezés semmi esetre sem biztosított volna számára lehetőséget arra, hogy e szerződéssel összefüggésben Ausztriában terjesszen elő keresetet, és önmagában az, hogy az említett szerződés nem ment teljesedésbe, nem indokolja az e rendelkezésben előírt joghatósági kritérium elferdítését.
(
56
)	Lásd: a Bosworth és Hurley ügyre vonatkozó indítványom (C‑603/17, EU:C:2019:65, 100. pont).
(
57
)	Lásd analógia útján: 2011. december 15‑iVoogsgeerd ítélet (C‑384/10, EU:C:2011:842, 55. pont).
(
58
)	Ezzel szemben ez utóbbi körülmények relevánsak a „Brüsszel Ia” rendelet 7. cikke 5. pontjának és 21. cikke (1) bekezdése b) pontja ii. alpontjának alkalmazása szempontjából, amint azt a jelen indítvány 90. pontjában pontosítom.
(
59
)	Hasonlóképpen, az e rendelkezés által kijelölt bíróság nem tagadhatja meg joghatóságát azon az alapon, hogy egy másik bíróság az ügy összes körülményét figyelembe véve alkalmasabb lenne a jogvita elbírálására (lásd analógia útján: 1994. június 29‑iCustom Made Commercial ítélet [C‑288/92, EU:C:1994:268, 21. pont]).
(
60
)	Pontosabban a „Róma I” rendelet 8. cikkének (1)–(3) bekezdése a következőképpen rendelkezik: „(1) Az egyéni munkaszerződésre a felek által a 3. cikknek megfelelően választott jog az irányadó. Ez a jogválasztás azonban nem eredményezheti azt, hogy a munkavállalót megfosztják a jogválasztás hiányában az e cikk (2), (3) és a (4) bekezdése értelmében alkalmazandó jog olyan rendelkezései által biztosított védelemtől, amelyektől megállapodás útján nem lehet eltérni. (2) Ha az egyéni munkaszerződésre alkalmazandó jogot a felek nem választották meg, a szerződésre azon ország joga az irányadó, ahol vagy – ennek hiányában – ahonnan a munkavállaló a szerződés teljesítéseként rendszerint a munkáját végzi. A rendszerinti munkavégzés helye szerinti országon nem változtat, ha a munkavállalót ideiglenesen egy másik országban foglalkoztatják. (3) Ha az alkalmazandó jogot a (2) bekezdés alapján nem lehet meghatározni, a szerződésre azon telephely szerinti ország joga az irányadó, ahol a munkavállalót alkalmazták.”
(
61
)	Másként fogalmazva, míg a „Brüsszel Ia” rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja szigorú joghatósági szabályt ír elő, a „Róma I” rendelet 8. cikkének (2) bekezdése megdönthető vélelmet állít fel az alkalmazandó jogot illetően.
(
62
)	Lásd: 2017. szeptember 14‑iNogueira és társai ítélet (C‑168/16 és C‑169/16, EU:C:2017:688, 55. és 56. pont).
(
63
)	E tekintetben a Bíróság által a 2017. szeptember 14‑iNogueira és társai ítélet (C‑168/16 és C‑169/16, EU:C:2017:688) 73. pontjában elfogadott okfejtést vizsgálom. A Bíróság ugyanis, miután helyesen emlékeztetett arra, hogy a légi közlekedés területén „az a hely, […] ahonnan” a légiutas‑kísérő személyzet rendszerint a munkáját végzi, főszabály szerint egybeesik a „bázishelyével”, vagyis azzal a repülőtérrel, ahonnan kiindulva elkezdi és befejezi munkáját, e pontban úgy ítélte meg, hogy az e hely szerinti bíróság nem rendelkezik joghatósággal, „ha – az adott ügy tényállását figyelembe véve – az alapügyek tárgyát képezőkhöz hasonló kérelmek [egy] eltérő hellyel állnak szorosabb kapcsolatban”, és „analógia útján” többek között a 2013. szeptember 12‑iSchlecker ítéletre (C‑64/12, EU:C:2013:551, 38. pont) hivatkozott. Márpedig ez utóbbi ítélet a munkaszerződésekre alkalmazandó jog kérdésére, valamint a fent leírt (a korábbi változatában a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, Rómában, 1980. június 19‑én aláírásra megnyitott egyezmény [HL 1980. L 266., 1. o.; magyar nyelven: HL 2005. C 169., 10. o.] 6. cikke (2) bekezdésének utolsó albekezdéséből eredő) „kivételi záradék” bíróság általi alkalmazásának lehetőségére vonatkozott. Véleményem szerint az említett 73. pont csak úgy értelmezhető, mint ami annak lehetőségére utal, hogy a maga a munkavégzés még szorosabban kapcsolódjon egy, a „bázishelytől” eltérő helyhez (például azért, mert a munkavállaló egy másik tagállamban egy másik, jelentősebb bázissal rendelkezik, stb.), és hogy ebből következően a munkavégzés elsődleges helye ott található. Nem lehet szó az ügy összes ténybeli körülményének figyelembevételéről – ideértve az e munkavégzéssel összefüggésben nem álló körülményeket is – a jogvitához legközelebb álló bíróság meghatározása céljából.
(
64
)	Lásd többek között: 2019. április 11‑iRyanair ítélet (C‑464/18, EU:C:2019:311, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
65
)	Véleményem szerint a „fióktelep”, a „képviselet” és a „más telephely” fogalmának ugyanaz a jelentése, mint a munkavállalót alkalmazásba vevő „telephelynek” az e rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának ii. alpontjában szereplő fogalmának. Lásd analógia útján: 2011. december 15‑iVoogsgeerd ítélet (C:384/10, EU:C:2011:842, 54. és 58. pont).
(
66
)	Lásd: 1978. november 22‑iSomafer ítélet (33/78, EU:C:1978:205, 13. pont).
(
67
)	Lásd: 1995. április 6‑iLloyd’s Register of Shipping ítélet (C‑439/93, EU:C:1995:104, 22. pont).
(
68
)	Lásd analógia útján: 2011. december 15‑iVoogsgeerd ítélet (C‑384/10, EU:C:2011:842, 43–52. pont). Így, amint arra a jelen indítvány 37. lábjegyzetében utaltam, a „Brüsszel Ia” rendelet 7. cikkének 5. pontjában foglalt joghatósági ok főszabály szerint egybeesik azzal, amely az e rendelet 21. cikke (1) bekezdése b) pontjának ii. alpontja értelmében azon a helyen alapul, „ahol a telephely, amely a munkavállalót foglalkoztatta, található”. E két szabály között az a különbség, hogy az elsőt mindig alkalmazni kell, míg a másodikat csak szokásos munkavégzési hely hiányában. Lásd: Grušić, U., i. m., 125. o.
(
69
)	Lásd analógia útján: 2011. december 15‑iVoogsgeerd ítélet (C‑384/10, EU:C:2011:842, 55. és 56. pont).
(
70
)	Lásd a jelen indítvány 13. pontját.
(
71
)	A „Brüsszel Ia” rendelet II. fejezetének 5. szakasza ugyanis kizárja e rendelet 7. cikke 1. pontjának alkalmazását. Lásd különösen: 2015. szeptember 10‑iHolterman Ferho Exploitatie és társai ítélet (C‑47/14, EU:C:2015:574, 51. pont).