A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE1964. július 15.(*)A 6‑64. sz. ügyben_a
Bírósághoz az Európai Gazdasági Közösséget létrehozó szerződés 177.
cikke alapján benyújtott, az említett Szerződés 102., 93., 53. és 37.
cikkének értelmezésére vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelem
tárgyában, amelyet a milánói Giudice Conciliatore terjesztett elő az
előtteFlaminio Costaésaz E.N.E.L.(Ente nazionale energia elettrica, impresa già della Edison Volta)között folyamatban lévő eljárásban_A BÍRÓSÁG_tagjai:
A. M. Donner elnök, Ch. L. Hammes és
A. Trabucchi tanácselnökök, L. Delvaux, R. Rossi,
L. Lecourt (előadó) és W. Strauss bírák_főtanácsnok: M. Lagrange_hivatalvezető: A. Van Houtte_meghozta a következőÍtéletet1964.
január 16-i végzésével, mely szabályszerűen érkezett a Bírósághoz, a
milánói Giudice Conciliatore „tekintettel az EGK-t létrehozó 1957.
március 25-i Szerződés 177. cikkére, amelyet az 1957. október 14-i 1203.
sz. törvény épített be az olasz jogba, és tekintettel arra az
állításra, hogy az 1962. december 6-i 1643. sz. törvény és az e törvény
végrehajtásaként hozott elnöki rendeletek [...] megsértik a Szerződés
102., 93., 53. és 37. cikkét”, felfüggesztette az eljárást és elrendelte
az ügyBíróságnak való megküldését. A 177. cikk alkalmazásáról A kérdés megfogalmazására alapított jogalapKifogás
merült fel azzal kapcsolatban, hogy a kérdés a 177. cikk alapján egy
törvénynek a Szerződéssel való összeegyeztethetőségének eldöntésére
irányul.E cikk szerint a nemzeti bíróságok,
amelyek határozatai ellen nincs jogorvoslati lehetőség, mint ebben az
esetben is, kötelesek a Bírósághoz fordulni, hogy az előzetes döntést
hozzon a „Szerződés értelmezéséről”, amennyiben ilyen kérdés merül fel
előttük.E rendelkezés alapján a Bíróság nem
alkalmazhatja a Szerződést egy meghatározott esetre, és nem határozhat
nemzeti jogi intézkedésnek a Szerződés szempontjából való
érvényességéről, ahogyan ezt a 169. cikk alapján megtehetné.Ugyanakkor
a nemzeti bíróság által adott pontatlan megfogalmazásból a Bíróság
kiemelheti azon kérdéseket, amelyek a Szerződés értelmezésére
vonatkoznak.Így nem egy olasz törvénynek a
Szerződés szempontjából való érvényességéről kell határoznia, hanem
csupán értelmeznie kell a fent említett cikkeket a Giudice Conciliatore
által ismertetett jogi tények figyelembevételével. Az értelmezés szükségességének hiányára alapított jogalapKifogás
merült fel azzal kapcsolatban, hogy a milánói bíróság a Szerződés
értelmezését kérte annak ellenére, hogy az nem szükséges az előtte lévő
jogvita megoldásához.A nemzeti bíróságok és
a Bíróság feladatainak egyértelmű elhatárolásán alapuló 177. cikk
azonban nem teszi lehetővé a Bíróság számára, hogy az adott eset
tényállását vizsgálja, és azt sem, hogy bírálja az értelmezési kérelem
indokait és céljait. A bíróságok azon kötelezettségére alapított jogalap, mely szerint a nemzeti törvényt kell alkalmazniukAz
olasz kormány felveti a Giudice Conciliatore kérelmének „feltétlen
elfogadhatatlanságát” azzal az indokkal, hogy a nemzeti bíróság, melynek
adott nemzeti törvényt kell alkalmaznia, nem folyamodhat a 177.
cikkhez.A hagyományos nemzetközi
szerződésektől eltérően az EGK-Szerződés saját jogrendszert hozott
létre, amely a Szerződés hatálybalépésétől a tagállamok jogrendszerébe
illeszkedik, és amely azok bíróságaira nézve kötelező.Saját
intézményekkel és jogi személyiséggel bíró, jogképes, nemzetközi
képviseleti joggal, és különösen az államok hatáskörének korlátozásából
vagy az államok által a Közösségre átruházott funkciókból eredő,
tényleges hatalommal felruházott Közösség határozatlan időre történő
létrehozásával ugyanis az államok, bár szűk területeken, de korlátozták
szuverén jogaikat, és így a saját állampolgáraikra, illetve honosaikra
és önmagukra alkalmazandó joganyagot hoztak létre.A
közösségi jog rendelkezéseinek e beépítése valamennyi tagállam jogába,
és általában a Szerződés szövege és szelleme szükségszerűen kizárja,
hogy az államok az általuk viszonossági alapon elfogadott jogrendszerrel
szemben utólagos, egyoldalú intézkedést érvényesítsenek, így ilyen
intézkedés nem érvényesülhet e jogrendszer ellenében.A
közösségi jog végrehajtásának kötelezettsége nem változhat egyik
államról a másikra az utólagos nemzeti jogalkotástól függően anélkül,
hogy az ne veszélyeztetné a Szerződés 5. cikkének második bekezdésében
említett céljainak megvalósulását, és nem eredményezhet a 7. cikkben
tiltott hátrányos megkülönböztetést.A
Közösséget létrehozó szerződésben vállalt kötelezettségek nem lennének
feltétel nélküliek, csupán esetlegesek, ha az aláírók jövőbeli
jogalkotási aktusai azokat megkérdőjelezhetnék.Amikor
az államok egyoldalú cselekvési jogát elismerik, az külön, pontosan
meghatározott rendelkezésen alapul (például a 15. cikk, a 93. cikk (3)
bekezdése, a 223–225. cikk).Másrészről az
államok által kérelmezett eltérések engedélyezési eljárástól függenek
(például a 8. cikk (4) bekezdése, a 17. cikk (4) bekezdése, a 25., a
26., a 73. cikk, a 93. cikk (2) bekezdésének harmadik albekezdése, és a
226. cikk), ami értelmetlen volna, ha az államoknak lehetőségük lenne
arra, hogy egy egyszerű törvény révén kivonják magukat kötelezettségeik
alól.A 189. cikk megerősíti a közösségi jog
elsőbbségét, amely szerint a rendelet „kötelező” érvényű és
„közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagállamban”.E
rendelkezés, melyhez semmilyen fenntartást nem fűztek, tartalmatlan
volna, ha egy állam a közösségi jogszabályokkal szemben érvényesíthető
jogalkotási aktussal egyoldalúan semmissé tehetné annak hatályát.Mindezekből
az következik, hogy a Szerződésből eredő és ezáltal önálló jogforrásból
származó joggal szemben – annak eredeti, sajátos természetéből adódóan –
bírói úton nem érvényesíthető semmiféle nemzeti szabály anélkül, hogy e
jog el ne veszítené közösségi jellegét, és anélkül, hogy ez magának a
Közösségnek a jogi alapjait meg ne kérdőjelezné.Az
tehát, hogy az államok a Szerződés rendelkezéseiben meghatározott
jogaikat és kötelezettségeiket a nemzeti jogrendszerükről a közösségi
jogrendszerre átruházták, szuverén jogaik végleges korlátozását
eredményezi, amellyel szemben a Közösség fogalmával
összeegyeztethetetlen utólagos, egyoldalú jogi aktusok nem élvezhetnek
elsőbbséget.Következésképpen abban az
esetben, ha a Szerződés értelmezésére vonatkozó kérdés merül fel,
bármely nemzeti törvényre való tekintet nélkül alkalmazni kell a 177.
cikket.A Giudice Conciliatore által a 102.,
a 93., az 53. és a 37. cikkre vonatkozóan feltett kérdések elsősorban
arra vonatkoznak, hogy e rendelkezések közvetlen hatállyal bírnak-e, és a
jogalanyok számára olyan jogokat keletkeztetnek-e, melyeket a nemzeti
bíróságoknak védelemben kell részesíteniük, és igenlő válasz esetén,
hogy mi e rendelkezések tartalma. A 102. cikk értelmezésérőlA
102. cikk értelmében, amennyiben „lehet tartani attól”, hogy egy
jogszabályi rendelkezés „torzulást” okoz, az így eljárni kívánó tagállam
„konzultál a Bizottsággal”, amely ezt követően ajánlást tesz az
érintett államoknak a szóban forgó torzulás elkerülésére alkalmas
intézkedésekre vonatkozóan.A „jogszabályok
közelítéséről” szóló fejezetbe tartozó ezen cikk célja annak elkerülése,
hogy a nemzeti jogszabályok közötti eltérések a Szerződés
célkitűzéseinek szempontjából tovább nőjenek.E
rendelkezés által a tagállamok korlátozták kezdeményezési
szabadságukat, elfogadva, hogy alávetik magukat a megfelelő konzultációs
eljárásnak.Az államok azzal, hogy
egyértelműen elkötelezték magukat arra vonatkozóan, hogy előzetesen
konzultálnak a Bizottsággal minden olyan esetben, ha
jogszabálytervezeteik a torzulás akár legkisebb kockázatát is
előidézhetik, a Közösséggel szemben olyan kötelezettséget vállaltak,
amely mint államokat köti őket, de a jogalanyok számára nem keletkeztet
olyan jogokat, amelyeket a nemzeti bíróságoknak védelemben kell
részesíteniük.A Bizottságnak a maga
részéről be kell tartatnia e cikk előírásait, ez a kötelezettség azonban
a magánszemélyeknek nem ad lehetőséget arra, hogy a közösségi jog
keretében és a 177. cikkre való utalással az érintett állam vagy a
Bizottság kötelezettségének nem teljesítésére hivatkozzanak. A 93. cikk értelmezésérőlA
93. cikk (1) és (2) bekezdése értelmében a Bizottság a tagállamokkal
együttműködve „folyamatosan vizsgálja a tagállamokban létező támogatási
programokat” a közös piac működése által megkövetelt megfelelő
intézkedések meghozatala érdekében.A 93.
cikk (3) bekezdése értelmében a Bizottságot megfelelő időben
tájékoztatni kell minden támogatás nyújtására és módosítására irányuló
szándékról; az érintett tagállam a tervezett intézkedéseket nem
hajthatja végre a közösségi eljárás és adott esetben a Bíróság előtti
eljárás befejeződése előtt.A Szerződés
„állami támogatásokról” szóló fejezetébe tartozó ezen rendelkezések
egyrészt fokozatosan meg kívánják szüntetni a meglévő támogatásokat,
másrészt el kívánják kerülni, hogy az említett államok belső ügyeinek
vezetése során „bármilyen formában” olyan új támogatásokat vezessenek
be, melyek a vállalkozásokat vagy az árukat közvetlenül vagy közvetve,
jelentős előnyben részesítik, és ezzel, akár esetlegesen, a verseny
torzításával fenyegetnek.A 92. cikk által
az államok elismerték, hogy a közös piaccal összeegyeztethetetlenek az
említett támogatások, és így hallgatólagosan elkötelezték magukat arra
vonatkozóan, hogy a Szerződés által biztosított eltéréseken kívül
ilyeneket nem hoznak létre, ugyanakkor a 93. cikk által csak abban
állapodtak meg, hogy a meglévő támogatások megszüntetésére, valamint az
új támogatások létrehozására nézve alávetik magukat a megfelelő
eljárásoknak.Azzal tehát, hogy az államok
kifejezetten elkötelezték magukat arra vonatkozóan, hogy „megfelelő
időben” tájékoztatják a Bizottságot a támogatások tervezeteiről, s
azzal, hogy elfogadták, hogy alávetik magukat a 93. cikkben előírt
eljárásoknak, a Közösséggel szemben olyan kötelezettséget vállaltak,
amely mint államokat köti őket, de a jogalanyok számára az nem
keletkeztet jogokat, kivéve a fent említett cikk (3) bekezdésének utolsó
rendelkezését, amely azonban a jelen esetre nem vonatkozik.A
Bizottságnak a maga részéről be kell tartatnia e cikk előírásait,
amelyek arra is kötelezik, hogy az államokkal együtt folyamatosan
vizsgálja a meglévő támogatási rendszereket, ez a kötelezettség azonban a
magánszemélyeknek nem ad lehetőséget arra, hogy a közösségi jog
keretében és a 177. cikkre való utalással az érintett állam vagy a
Bizottság kötelezettségének nem teljesítésére hivatkozzanak. Az 53. cikk értelmezésérőlAz
53. cikk értelmében a tagállamok – a Szerződésben foglalt
rendelkezésekre is figyelemmel – kötelezik magukat, hogy nem vezetnek be
új korlátozásokat más tagállamok állampolgárainak a területükön történő
szabad letelepedésére vonatkozóan.Az államok által így vállalt kötelezettség jogilag egyszerűen valamely magatartás tanúsításától való tartózkodást jelent.E
kötelezettség semmilyen feltételhez nem kötött, és végrehajtása vagy
hatálya nem függ az államok vagy a Bizottság által elfogadott bármely
jogi aktustól.E kötelezettség tehát teljes,
jogilag tökéletes, és következésképpen közvetlen hatállyal bír a
tagállamok és jogalanyaik közötti jogviszonyokban.Egy
ilyen világosan kifejezett, a Szerződéssel a Közösség egészében
hatályba lépő, és ezáltal a tagállamok jogrendszerébe illesztett tilalom
azok jogát képezi, és közvetlenül érinti állampolgáraikat, amelyek
számára olyan egyéni jogokat keletkeztetett, amelyeket a nemzeti
bíróságoknak védelemben kell részesíteniük.Az
53. cikk kért értelmezése azt kívánja, hogy e cikk vizsgálatára az azt
tartalmazó, a letelepedési jogra vonatkozó fejezet összefüggésében
kerüljön sor.Az 52. cikknek „a valamely
tagállam állampolgárainak egy másik tagállam területén történő szabad
letelepedésére vonatkozó minden korlátozás” fokozatos megszüntetésére
vonatkozó rendelkezéseit követően az említett fejezet 53. cikkében
előírja, hogy ezen államok nem vezethetnek be „új korlátozásokat más
tagállamok állampolgárainak a területükön történő szabad letelepedésére
vonatkozóan”.Következésképpen a kérdés az, hogy a többi tagállam állampolgárai milyen feltételek között élvezik a letelepedés szabadságát.Az
52. cikk (2) bekezdése pontosítja e kitételt annak kikötésével, hogy a
letelepedés szabadsága magában foglalja a jogot gazdasági tevékenység
önálló vállalkozóként történő megkezdésére és folytatására,
vállalkozások alapítására és irányítására, „a letelepedés országának
joga által a saját állampolgáraira előírt feltételek szerint”.Az
53. cikk betartásához elegendő tehát az, ha semmilyen új intézkedés nem
rendeli a többi tagállam állampolgárainak letelepedését a saját
állampolgárokra vonatkozónál szigorúbb szabályozás alá, bármilyen legyen
is a vállalkozásokra vonatkozó jogi szabályozás. A 37. cikk értelmmezésérőlA
37. cikk (1) bekezdése értelmében a tagállamok fokozatosan kiigazítják
„kereskedelmi jellegű állami monopóliumaikat” oly módon, hogy
biztosítsák az áruk beszerzési és értékesítési feltételeinek terén a
tagállamok állampolgárai közötti minden megkülönböztetés kizárását.A (2) bekezdésben előírja továbbá a tagállamok számára, hogy tartózkodjanak minden e rendelkezéssel ellentétes új intézkedéstől.Az
államok így kettős kötelezettséget vállaltak: az egyik tevőleges, az
állami monopóliumaik kiigazítására irányul, a másik valaminek a meg nem
tételére, minden új intézkedés elkerülésére irányul.Ezen
utóbbi kötelezettség értelmezését, valamint az előbbi kötelezettség
ezen értelmezéshez szükséges elemeinek értelmezését kérték.A
37. cikk (2) bekezdése feltétel nélküli tilalmat mond ki, amely nem
valaminek a megtételére, hanem valaminek a meg nem tételére vonatkozó
kötelezettség.E kötelezettséggel
kapcsolatban az államok semmilyen fenntartást nem tettek arra
vonatkozólag, hogy végrehajtását pozitív belső jogi aktustól tennék
függővé.E tilalom természeténél fogva közvetlen hatállyal bírhat a tagállamok és jogalanyaik közötti jogviszonyokban.Egy
ilyen világosan kifejezett, a Szerződéssel a Közösség egészében
hatályba lépő, és ezáltal a tagállamok jogrendszerébe illesztett tilalom
azok jogát képezi, és közvetlenül érinti állampolgáraikat, amelyek
számára olyan egyéni jogokat keletkeztetett, amelyeket a nemzeti
bíróságoknak védelemben kell részesíteniük.A
szöveg bonyolultsága és az (1) és (2) bekezdés közötti összefüggések
miatt a 37. cikk kért értelmezése szükségessé teszi azt, hogy e
bekezdések az azokat tartalmazó fejezet összefüggésében kerüljenek
vizsgálatra.E fejezet a „tagállamok közötti mennyiségi korlátozások megszüntetéséről” szól.A
37. cikk (2) bekezdésének utalása „az (1) bekezdésben megállapított
elvekre” így azt célozza, hogy megakadályozza minden új, a „tagállamok
állampolgárai közötti megkülönböztetés” kialakítását az „áruk beszerzési
és értékesítési feltételei” terén.A cél
ily módon történő megfogalmazása után a 37. cikk (1) bekezdése a tilalom
érvényesítése céljából meghatározza azokat az eszközöket, amelyek
ellentétesek lehetnek e cikkel.Így a 37.
cikk (2) bekezdésének visszautalása alapján tilos a 37. cikk (1)
bekezdésében említett minden olyan új monopólium és szerv, amely új
megkülönböztetés bevezetéséhez vezethet az áruk beszerzési és
értékesítési feltételeinek terén.Az
alapeljárásban eljáró bírónak tehát először azt kell megvizsgálnia, hogy
e cél ténylegesen akadályba ütközik-e, azaz hogy a tagállamok
állampolgárai közötti új hátrányos megkülönböztetés az áruk beszerzési
és értékesítési feltételeinek terén magából a vitatott intézkedésből
ered-e, vagy annak a következménye lesz-e.Figyelembe kell venni továbbá a 37. cikk (1) bekezdésében említett eszközöket.E
cikk nem minden állami monopólium létrehozását tiltja, csak azokét,
amelyek „kereskedelmi jellegűek”, amennyiben azok a fent említett
hátrányos megkülönböztetés bevezetésére irányulnak.Ahhoz,
hogy e tilalom alá essenek, egyrészt az említett állami monopóliumoknak
és szerveknek a versenyre és a tagállamok közötti kereskedelemre
alkalmas kereskedelmi termékre vonatkozó ügylettel kapcsolatosnak kell
lenniük, másrészt e kereskedelemben tényleges szerepet kell játszaniuk.Az
alapeljárásban eljáró bíró feladata, hogy minden esetben eldöntse, hogy
az érintett gazdasági tevékenység olyan termékre irányul-e, amely
természeténél fogva és a rá vonatkozó műszaki vagy nemzetközi előírások
miatt tényleges szerepet tölthet be a tagállamok állampolgárai és
honosai közötti behozatalban vagy kivitelben. A költségekrőlA
Bíróságnál észrevételt előterjesztő Európai Gazdasági Közösség
Bizottsága és az olasz kormány részéről felmerült költségek nem
téríthetők meg.Mivel ez az eljárás az
alapeljárásban résztvevő felek számára a milánói Giudice Conciliatore
előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a
költségekről.A fenti indokok alapján_tekintettel az eljárási iratokra_az előadó bíró jelentésének meghallgatását követően_az
alapeljárásban résztvevő felek, az Európai Gazdasági Közösség
Bizottsága és az olasz kormány észrevételeinek meghallgatását követően_a főtanácsnok indítványának meghallgatását követően_tekintettel az Európai Gazdasági Közösséget létrehozó szerződés 37., 53., 93., 102., 177. cikkére_tekintettel az Európai Gazdasági Közösség Bíróságának alapokmányáról szóló jegyzőkönyvre_tekintettel az Európai Közösségek Bíróságának eljárási szabályzatára_A BÍRÓSÁGa 177. cikken alapuló, a kereset elfogadhatóságára vonatkozó kifogásról a következőképpen határozott:A
milánói Giudice Conciliatore által a 177. cikk alapján feltett kérdések
elfogadhatóak, amennyiben ebben az esetben az EGK-Szerződés
rendelkezéseire vonatkoznak, mivel semmilyen későbbi, egyoldalúan hozott
jogi aktus nem érvényesíthető a közösségi szabályozással szemben.Emellett úgy rendelkezett, hogy:1)      A
102. cikk nem tartalmaz olyan rendelkezéseket, amelyek a jogalanyok
számára olyan jogokat keletkeztetnek, amelyeket a nemzeti bíróságoknak
védelemben kell részesíteniük.2)      A 93. cikk előírásai, amelyekre a feltett kérdés vonatkozik, szintén nem tartalmaznak ilyen rendelkezéseket.3)      Az
53. cikk olyan közösségi szabály, amely a jogalanyok számára olyan
jogokat keletkeztethet, amelyeket a nemzeti bíróságoknak védelemben kell
részesíteniük.Ezek a
rendelkezések megtiltanak minden olyan új intézkedést, amely a többi
tagállam állampolgárainak letelepedését a saját állampolgárokra
vonatkozónál szigorúbb szabályozás alá rendeli, bármilyen legyen is a
vállalkozásokra vonatkozó jogi szabályozás.4)      A
37. cikk (2) bekezdése minden rendelkezésében olyan közösségi szabály,
amely a jogalanyok számára olyan jogokat keletkeztethet, amelyeket a
nemzeti bíróságoknak védelemben kell részesíteniük.A
feltett kérdés keretében e rendelkezések célja az, hogy megtiltsanak
minden olyan új intézkedést, amely ellentétes a 37. cikk (1)
bekezdésének elveivel, azaz minden olyan intézkedést, amelynek célja
vagy következménye a tagállamok állampolgárai között az áruk beszerzési
és értékesítési feltételeinek terén új megkülönböztetés bevezetése,
olyan monopóliumokon vagy szerveken keresztül, melyek egyrészt a
versenyre és a tagállamok közötti kereskedelemre alkalmas kereskedelmi
termékekkel folytatott ügyletekkel kapcsolatosak, másrészt tényleges
szerepet játszanak e kereskedelemben.Valamint:A milánói Giudice Conciliatore határoz a költségekről.Így döntött Luxembourgban, 1964. július 15‑én.DonnerHammesTrabucchiDelvauxRossiLecourt       Strauss Kihirdetve Luxembourgban, az 1964. július 15‑i nyilvános ülésen.A. Van Houtte       A. M. Donnerhivatalvezető       elnök*	Az eljárás nyelve: olasz.