Predbežné znenie
ROZSUDOK
SÚDNEHO
DVORA
(tretia
komora)
z 13. mája
2026(*)
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Priestor
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti – Spoločné
normy a postupy
členských
štátov
na
účely
návratu
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
ktorí
sa
neoprávnene
zdržiavajú
na
ich
území – Smernica
2008/115/ES – Články 6,
8 a 9 – Štátni
príslušníci
tretích
krajín,
ktorí
sa
neoprávnene
zdržiavajú
na
území
členského
štátu a ktorí
sa
nachádzajú
vo
výkone
doživotného
alebo
dlhodobého
trestu
odňatia
slobody – Možnosť
prijať
rozhodnutie o návrate – Procesné
záruky “
Vo
veci C‑877/24
[Shamsi](i),
ktorej
predmetom
je
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
podľa
článku 267 ZFEÚ,
podaný
rozhodnutím
Raad van
State
(Štátna
rada,
Holandsko) z 18. decembra
2024 a doručený
Súdnemu
dvoru v ten
istý
deň,
ktorý
súvisí s konaním:
X,
Y
proti
Minister
van
Asiel en Migratie,
predtým
Staatssecretaris van
Justitie en Veiligheid,
SÚDNY
DVOR
(tretia
komora),
v zložení:
predseda
tretej
komory
C. Lycourgos (spravodajca),
sudcovia
O. Spineanu‑Matei,
S. Rodin,
N. Piçarra a N. Fenger,
generálny
advokát:
D. Spielmann,
tajomník:
A. Calot Escobar,
so
zreteľom
na
písomnú
časť
konania,
so
zreteľom
na
pripomienky,
ktoré
predložili:
–        X, v zastúpení: M. F. Wijngaarden,
advocaat,
–        Y, v zastúpení:
I. C. van
Krimpen,
advocaat,
–        holandská
vláda, v zastúpení: M. K. Bulterman a M. H. S. Gijzen,
splnomocnené
zástupkyne,
–        belgická
vláda, v zastúpení:
L. Jans a M. Van
Regemorter,
splnomocnené
zástupkyne,
–        česká
vláda, v zastúpení:
A. Edelmannová, M. Smolek a J. Vláčil,
splnomocnení
zástupcovia,
–        nemecká
vláda, v zastúpení:
J. Möller a R. Kanitz,
splnomocnení
zástupcovia,
–        Európska
komisia, v zastúpení:
F. Blanc,
A. Katsimerou,
F. van
Schaik a J. Vondung,
splnomocnené
zástupkyne,
po
vypočutí
návrhov
generálneho
advokáta
na
pojednávaní
22. januára
2026,
vyhlásil
tento
Rozsudok
1        Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania
sa
týka
výkladu
článkov 6,
8 a 9
smernice
Európskeho
parlamentu a Rady
2008/115/ES
zo
16. decembra
2008 o spoločných
normách a postupoch
členských
štátov
na
účely
návratu
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
ktorí
sa
neoprávnene
zdržiavajú
na
ich
území
(Ú. v. EÚ L 348,
2008,
s. 98).
2        Tento
návrh
bol
podaný v rámci
sporov
medzi
X a Y,
štátnymi
príslušníkmi
tretích
krajín, a Minister
van
Asiel en Migratie (minister
pre
azyl a migráciu,
Holandsko)
(ďalej
len
„minister“)
predtým
Staatssecretaris van
Justitie en Veiligheid vo
veci
zákonnosti
rozhodnutí o návrate,
ktoré
boli
voči
nim
prijaté.
Právny rámec
3        Odôvodnenie
4
smernice
2008/115
uvádza:
„Je
potrebné
stanoviť
jasné,
transparentné a spravodlivé
pravidlá
na
zabezpečenie
efektívnej
politiky
návratu
osôb,
ktorá
je
nevyhnutným
prvkom
dobre
riadenej
migračnej
politiky.“
4        Článok 2
tejto
smernice
stanovuje:
„1.      Táto
smernica
sa
uplatňuje
na
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
ktorí
sa
neoprávnene
zdržiavajú
na
území
členského
štátu.
2.      Členské
štáty
sa
môžu
rozhodnúť,
že
túto
smernicu
nebudú
uplatňovať
na
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín:
a)      ktorým
sa…
odoprel
vstup,
alebo
ktorí
boli
zadržaní
príslušnými
orgánmi v súvislosti s neoprávneným
prekročením
vonkajšej
pozemnej,
vzdušnej
alebo
vodnej
hranice
členského
štátu a ktorí
následne v tomto
členskom
štáte
nezískali
oprávnenie
alebo
právo
na
pobyt;
b)      ktorým
sa
podľa
vnútroštátneho
práva
uložil
návrat
ako
trestná
sankcia
alebo
návrat z trestnej
sankcie
vyplýva,
alebo
voči
ktorým
prebieha
extradičné konanie.
3.      Táto
smernica
sa
neuplatňuje
na
osoby,
ktoré
požívajú
právo
Spoločenstva
na
voľný
pohyb…“
5        Článok 3
bod 3
uvedenej
smernice
uvádza:
„Na
účely
tejto
smernice
sa
uplatňujú
tieto
vymedzenia
pojmov:
…
3.      ‚návrat‘:
je
proces
vrátenia
sa
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny – bez
ohľadu
na
to,
či
ide o dobrovoľné
splnenie
povinnosti
návratu
alebo
nútený
návrat – do:
–        jeho
krajiny
pôvodu,
alebo
–        krajiny
tranzitu v súlade s dvojstrannými
dohodami o readmisii
alebo
dohodami
Spoločenstva o readmisii
či
inými
dojednaniami,
alebo
–        inej
tretej
krajiny,
do
ktorej
sa
štátny
príslušník
tretej
krajiny
dobrovoľne
rozhodne
vrátiť a ktorá
ho
prijme.“
6        Článok 5
tej
istej
smernice
spresňuje:
„Pri
vykonávaní
tejto
smernice
členské
štáty
zoberú
náležite
do
úvahy:
a)      najlepšie
záujmy
dieťaťa,
b)      rodinný
život,
c)      zdravotný
stav
dotknutého
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny
a dodržiavajú
zásadu
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia.“
7        Článok 6
ods. 1
až
5
smernice
2008/115
uvádza:
„1.      Členské
štáty
vydajú
rozhodnutie o návrate
každého
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
ich
území
bez
toho,
aby
boli
dotknuté
výnimky
uvedené v odsekoch
2
až
5.
2.      Od
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
ktorí
sa
neoprávnene
zdržiavajú
na
území
členského
štátu a majú
platné
povolenie
na
pobyt
alebo
iné
oprávnenie
udeľujúce
právo
na
pobyt,
ktoré
vydal
iný
členský
štát,
sa
vyžaduje,
aby
bezodkladne
odišli
na
územie
tohto
iného
členského
štátu.
Ak
dotknutý
štátny
príslušník
tretej
krajiny
túto
požiadavku
nedodrží
alebo
ak
sa z dôvodu
verejného
poriadku
alebo
národnej
bezpečnosti
požaduje
jeho
bezodkladný
odchod,
uplatňuje
sa
odsek
1.
3.      Členské
štáty
nemusia
vydať
rozhodnutie o návrate
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
jeho
území, v prípade,
ak
si
dotknutého
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny
vezme
späť
iný
členský
štát
na
základe
dvojstranných
dohôd
alebo
dojednaní
platných v čase
nadobudnutia
účinnosti
tejto
smernice. V takom
prípade
členský
štát,
ktorý
vzal
späť
dotknutého
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
uplatní
odsek
1.
4.      Členské
štáty
môžu
kedykoľvek
rozhodnúť o udelení
samostatného
povolenia
na
pobyt
alebo
iného
oprávnenia
poskytujúceho
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
ich
území,
právo
na
pobyt z humanitárnych
dôvodov,
dôvodov
hodných
osobitného
zreteľa
alebo
iných
dôvodov. V tomto
prípade
sa
nevydáva
rozhodnutie o návrate.
Ak
sa
rozhodnutie o návrate
už
vydalo,
zruší
sa
alebo
sa
pozastaví
jeho
účinnosť
na
dobu
trvania
platnosti
povolenia
na
pobyt
alebo
iného
oprávnenia,
ktorým
sa
udeľuje
právo
na
pobyt.
5.      Ak v prípade
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
území
členského
štátu
prebieha
konanie o obnovenie
povolenia
na
jeho
pobyt
alebo
iného
oprávnenia
udeľujúceho
právo
na
pobyt,
tento
členský
štát
bez
toho,
aby
bol
dotknutý
odsek
6,
zváži
možnosť
upustiť
od
vydania
rozhodnutia o návrate
až
do
ukončenia
uvedeného
konania.“
8        Článok 8
ods. 1
tejto
smernice
znie
takto:
„Členské
štáty
prijmú
všetky
opatrenia
potrebné
na
vykonanie
rozhodnutia o návrate,
ak
sa
neposkytla
lehota
na
dobrovoľný
odchod…
alebo
sa
nesplnila
povinnosť
návratu v rámci
[poskytnutej]
lehoty
na
dobrovoľný
odchod…“
9        Podľa
článku 9
ods. 1 a 2
uvedenej
smernice:
„1.      Členské
štáty
odložia
odsun:
a)      ak
by
sa
ním
porušila
zásada
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia
alebo
b)      počas
trvania
pozastavenia
udeleného v súlade s článkom 13
ods. 2.
2.      Členské
štáty
môžu
odložiť
odsun
na
primeranú
dobu,
pričom
zohľadnia
osobitné
okolnosti
konkrétneho
prípadu.
Členské
štáty
zohľadnia
najmä:
a)      fyzický
alebo
duševný
stav
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny;
b)      technické
dôvody,
ako
napríklad
nedostatok
dopravných
prostriedkov
alebo
nemožnosť
odsunu z dôvodu
nedostatočnej
identifikácie.“
Spory vo veci samej a prejudiciálne otázky
Situácia osoby X
10      X
bol
držiteľom
povolenia
na
pobyt
na
dobu
neurčitú v Holandsku.
Dňa
19. januára
2015
bol
holandským
súdom
právoplatne
odsúdený
na
doživotný
trest
odňatia
slobody
za
viacero
vrážd a usmrtení
spáchaných v období
od
12. mája
2011
do
20. mája
2011.
11      Rozhodnutím z 20. septembra
2018
so
spätnou
účinnosťou k 12. máju
2011
minister
zrušil
X
jeho
povolenie
na
pobyt,
nariadil
mu
okamžite
opustiť
územie
Európskej
únie a uložil
mu
zákaz
vstupu
na
desať
rokov.
Rozhodnutím z 27. júla
2020
minister
zamietol
sťažnosť,
ktorú
X
podal
proti
jeho
rozhodnutiu z 20. septembra
2018.
12      X
podal
proti
rozhodnutiu
ministra z 27. júla
2020
žalobu
na
Rechtbank Den Haag,
zittingsplaatsen ‘s‑Hertogenbosch en Amsterdam
(súd v Haagu
zasadajúci v ’s‑Hertogenboschi a v Amsterdame,
Holandsko).
Tento
súd
rozsudkom
zo
14. januára
2022
zamietol
túto
žalobu
najmä z dôvodu,
že
minister
bol
povinný
prijať
rozhodnutie o návrate
voči
X a že
toto
rozhodnutie
bolo
potrebné
na
zabezpečenie
jeho
odsunu v prípade,
ak
by
bol
X
prepustený
na
slobodu,
pričom k takému
prepusteniu
by
mohlo
dôjsť
po
výkone
25
rokov
jeho
trestu
odňatia
slobody.
13      X
podal
odvolanie
proti
tomuto
rozsudku
na
Raad van
State
(Štátna
rada,
Holandsko),
ktorý
je
vnútroštátnym
súdom
predkladajúcim
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania.
Situácia osoby Y
14      Y
vstúpil
do
Holandska
31. augusta
2018.
Dňa
16. novembra
2020
ho
holandský
súd
právoplatne
odsúdil
na
trest
odňatia
slobody v trvaní
25
rokov
za
dva
pokusy o vraždu s teroristickým
úmyslom,
ktoré
boli
spáchané v deň
jeho
vstupu
do
Holandska.
15      Minister
rozhodnutím z 25. apríla
2023
rozhodol,
že
Y
sa v Holandsku
zdržiava
neoprávnene,
nariadil
mu,
aby
okamžite
opustil
územie
Únie, a uložil
mu
zákaz
vstupu
na
20
rokov.
16      Y
podal
žalobu
proti
tomuto
rozhodnutiu
na
Rechtbank Den Haag,
zittingsplaatsen ‘s‑Hertogenbosch en Amsterdam
(súd v Haagu
zasadajúci v ’s‑Hertogenboschi a v Amsterdame).
Tento
súd
rozsudkom z 22. decembra
2023
vyhovel
tejto
žalobe a zrušil
uvedené
rozhodnutie,
pričom
konštatoval,
že
minister
nemôže
platne
prijať
rozhodnutie o návrate v situácii,
keď z dôvodu
výkonu
dlhodobého
trestu
odňatia
slobody
nemôže
vykonať
odsun.
17      Minister
podal
proti
tomuto
rozsudku
odvolanie
na
predkladajúci
vnútroštátny
súd.
Spoločné úvahy týkajúce sa situácie osôb X a Y
18      Predkladajúci
vnútroštátny
súd
konštatuje,
že
je
nesporné,
že
X a Y
sa v Holandsku
zdržiavajú
neoprávnene,
že
sa
neodvolali
na
zásady
uvedené v článku 5
smernice
2008/115 a že
sa
na
nich
nevzťahujú
výnimky z povinnosti
prijať
rozhodnutie o návrate
stanovené v článku 6
ods. 2
až
5
tejto
smernice.
19      Účastníci
konania
vo
veci
samej
sa
však
nezhodujú v otázke
možnosti
ministra
prijať
rozhodnutie o návrate
proti
X a Y v kontexte, v ktorom
minister
nemôže
vykonať
ich
odsun a títo
nemôžu
splniť
povinnosť
návratu,
ktorá
im
bola
uložená,
až
do
skončenia
výkonu
trestu
odňatia
slobody,
ktorý
im
bol
uložený.
20      V tejto
súvislosti
predkladajúci
vnútroštátny
súd
poukazuje v prvom
rade
na
to,
že
hoci
sa
zdá,
že
článok 6
ods. 1
smernice
2008/115
ukladá
povinnosť
prijať
rozhodnutie o návrate v situáciách,
ako
sú
situácie, o ktoré
ide
vo
veci
samej,
táto
smernica
jasne
neurčuje,
aký
je
vzťah
medzi
touto
povinnosťou a okolnosťou,
že v takýchto
situáciách
je
akákoľvek
možnosť
návratu
počas
dlhého
obdobia
vylúčená.
Podľa
tohto
súdu
analýza
judikatúry
Súdneho
dvora
neumožňuje
vyriešiť
problém
týkajúci
sa
výkladu
uvedenej
smernice, s ktorou
sa
musí
vysporiadať.
21      V druhom
rade v prípade,
že
minister
nebol
oprávnený
prijať
rozhodnutie o návrate v sporoch
vo
veci
samej,
predkladajúci
vnútroštátny
súd
chce
zistiť,
či
bol
minister
podľa
smernice
2008/115
povinný
udeliť
X a Y
povolenie
na
pobyt,
aby
sa
predišlo
pretrvávaniu
situácie, v ktorej
by
sa
voči
nim
nemohlo
viesť
konanie o návrate,
pričom
by
sa
však
nezdržiavali
na
území
dotknutého
členského
štátu
oprávnene.
22      V treťom
rade
si
tento
súd
kladie
otázku,
či
je
možné
odvolávať
sa
na
zásadu
proporcionality s cieľom
namietať
proti
prijatiu
rozhodnutia o návrate, o aké
ide
vo
veci
samej.
23      Za
týchto
podmienok
Raad van
State
(Štátna
rada)
rozhodla
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
nasledujúce
prejudiciálne
otázky:
„1.      Bráni
smernica
[2008/115],
najmä
články 6,
8 a 9
tejto
smernice,
prijatiu
rozhodnutia o návrate
voči
cudzincovi,
ktorý
si
nemôže
splniť
povinnosť
návratu
počas
dlhého
obdobia,
lebo
sa
nachádza
vo
výkone
dlhodobého
alebo
doživotného
trestu
odňatia
slobody, a preto
tiež
nemôže
byť
odsunutý z územia
Európskej
únie?
2.      V prípade
kladnej
odpovede
na
prvú
otázku,
je
potom
členský
štát
prípadne v súlade s ustanovením
článku 6
ods. 4
smernice
[2008/115]
povinný
udeliť
cudzincovi
počas
výkonu
dlhodobého
alebo
doživotného
trestu
odňatia
slobody
samostatné
povolenie
na
pobyt
alebo
iné
oprávnenie
na
pobyt?
3.      Existuje v rámci
článku 6
ods. 1
smernice
[2008/115]
okrem
výnimiek
upravených v odsekoch
2
až
5 a zásad a záujmov v zmysle
článku 5
tejto
smernice
priestor
na
posúdenie
proporcionality v konkrétnom
prípade?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej a druhej otázke
24      Svojou
prvou a treťou
otázkou,
ktoré
treba
preskúmať
spoločne,
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
články 6,
8 a 9
smernice
2008/115 v spojení
so
zásadou
proporcionality
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
bránia
prijatiu
rozhodnutia o návrate
týkajúceho
sa
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
území
členského
štátu,
ak z dôvodu
výkonu
dlhodobého
alebo
doživotného
trestu
odňatia
slobody,
na
ktorý
bol
odsúdený,
tento
štátny
príslušník
nebude
môcť
ani
dobrovoľne
opustiť
územie
dotknutého
členského
štátu,
ani
byť
počas
dlhého
obdobia
odsunutý.
25      Podľa
článku 2
ods. 1
smernice
2008/115
sa
táto
smernica
uplatňuje
na
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
ktorí
sa
neoprávnene
zdržiavajú
na
území
členského
štátu.
26      Hoci
článok 2
ods. 2 a 3
tejto
smernice
stanovuje
určité
záväzné
alebo
nezáväzné
obmedzenia
jej
pôsobnosti,
pričom
článok 2
ods. 2 písm. b)
uvedenej
smernice
umožňuje
členským
štátom
predovšetkým
rozhodnúť
sa,
že
túto
smernicu
nebudú
uplatňovať
na
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
ktorým
sa
uložil
návrat
ako
trestná
sankcia
alebo
návrat z trestnej
sankcie
vyplýva,
je
potrebné
konštatovať,
že
tieto
ustanovenia
nijako
nevylučujú
uplatniteľnosť
tejto
smernice
na
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
ktorí
boli
odsúdení
na
trest
odňatia
slobody
alebo
ktorí
sú
vo
výkone
takého
trestu.
27      Z článku 6
ods. 1
smernice
2008/115
vyplýva,
že
ak
sa
preukáže
neoprávnenosť
pobytu,
každý
štátny
príslušník
tretej
krajiny
musí
byť
bez
toho,
aby
boli
dotknuté
výnimky
stanovené v odsekoch
2
až
5
tohto
článku 6 a pri
prísnom
dodržaní
požiadaviek
stanovených v článku 5
tejto
smernice,
predmetom
rozhodnutia o návrate,
ktoré
musí
spomedzi
tretích
krajín
uvedených v článku 3
bode 3
tejto
smernice
vymedziť
tú
krajinu,
do
ktorej
má
byť
odsunutý
[rozsudok z 22. novembra
2022,
Staatssecretaris van
Justitie en Veiligheid (Vyhostenie – Liečebná
konopa), C‑69/21,
EU:C:2022:913,
bod 53 a citovaná
judikatúra].
28      V tejto
súvislosti
treba
zdôrazniť,
že
žiadna z výnimiek
uvedených v článku 6
ods. 2
až
5
tej
istej
smernice
sa
priamo
ani
nepriamo
netýka
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
ktorí
boli
odsúdení
na
trest
odňatia
slobody
alebo
sú
vo
výkone
takého
trestu.
29      Rovnako z požiadaviek
článku 5
smernice
2008/115,
ktorý
ukladá
členským
štátom
povinnosť
náležite
zobrať
do
úvahy
určité
záujmy a dodržiavať
zásadu
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia,
nevyplýva,
že
členský
štát
by
sa
mal
vo
všeobecnosti
zdržať
prijatia
rozhodnutia o návrate
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
území
členského
štátu,
ak
bol
tento
štátny
príslušník
tretej
krajiny
odsúdený
na
trest
odňatia
slobody
alebo
ak
je
vo
výkone
takéhoto
trestu.
30      Treba
však
uviesť,
že
po
tom,
čo
voči
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny
bolo
prijaté
rozhodnutie o návrate
pri
dodržaní
hmotnoprávnych a procesných
záruk
zavedených
smernicou
2008/115, a prípadne
ak
sa
nesplnila
povinnosť
návratu v lehote
poskytnutej
na
dobrovoľný
odchod,
dotknutý
členský
štát
je
povinný
vykonať
odsun
dotknutého
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny v súlade s článkom 8
tejto
smernice
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 12. septembra
2024,
Changu, C‑352/23,
EU:C:2024:748,
bod 57 a citovanú
judikatúru).
Tak z povinnosti
členských
štátov
zachovávať
lojálnosť,
ako
aj z požiadaviek
efektívnosti
pripomenutých
najmä v odôvodnení
4
uvedenej
smernice
vyplýva,
že
táto
povinnosť
vykonať
odsun
tohto
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny
musí
byť
splnená v čo
najskoršom
termíne
(pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 23. apríla
2015,
Zaizoune, C‑38/14,
EU:C:2015:260,
bod 34, a z 15. februára
2016,
N.,
C‑601/15
PPU,
EU:C:2016:84,
bod 76).
31      Ako
však
uvádza
vnútroštátny
súd,
členský
štát,
ktorý
pred
ukončením
konania o návrate
pristúpi k zabezpečeniu
výkonu
dlhodobého
alebo
doživotného
trestu
odňatia
slobody,
ktorý
je
uložený
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny,
nebude
plniť
svoju
povinnosť
vykonať
odsun
tohto
štátneho
príslušníka
počas
niekoľkých
rokov,
či
dokonca
niekoľkých
desaťročí,
pričom
tento
štátny
príslušník
tretej
krajiny
ani
nebude
môcť
počas
tohto
obdobia
dobrovoľne
opustiť
územie
tohto
členského
štátu.
32      Takáto
prekážka
rýchleho
ukončenia
konania o návrate
však
príslušným
orgánom
členského
štátu
nebráni v tom,
aby
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
území
členského
štátu,
uložili
dlhodobý
alebo
doživotný
trest
odňatia
slobody a aby
ho
vykonali.
33      Je
pravda,
že
Súdny
dvor
konštatoval,
že
aj
keď
trestné
právo
hmotné a trestné
právo
procesné v zásade
patria
do
právomoci
členských
štátov,
táto
oblasť
môže
byť
aj
napriek
tomu
dotknutá
právom
Únie.
Súdny
dvor z toho
vyvodil
záver,
že
členské
štáty
nemôžu
uplatňovať
trestnoprávnu
úpravu,
ktorá
môže
ohroziť
dosiahnutie
cieľov
sledovaných
smernicou
2008/115, a tým
ju
zbaviť
potrebného
účinku
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
6. decembra
2011,
Achughbabian, C‑329/11,
EU:C:2011:807,
bod 33).
34      Z judikatúry
Súdneho
dvora
však
tiež
vyplýva,
že
táto
smernica
nevylučuje
možnosť
členských
štátov
sankcionovať
trestom
odňatia
slobody
spáchanie
iných
trestných
činov,
ako
sú
trestné
činy
výlučne
založené
na
neoprávnenom
pobyte
alebo
vstupe,
vrátane
situácií, v ktorých
konanie o návrate
ešte
nebolo
skončené
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
7. júna
2016,
Affum, C‑47/15,
EU:C:2016:408,
bod 65).
35      Ako
však
uviedol
generálny
advokát v bode 39
svojich
návrhov,
právomoc
členských
štátov
sankcionovať
trestom
odňatia
slobody
spáchanie
takýchto
trestných
činov
zahŕňa
nielen
možnosť
uložiť
takýto
trest,
ale
aj
možnosť
zabezpečiť
výkon
uloženého
trestu.
36      V tomto
kontexte
sa
na
účely
odpovede
na
prvú a tretiu
otázku
zdá
potrebné
určiť,
či
povinnosť
dotknutého
členského
štátu
čo
najskôr
vykonať
odsun
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
voči
ktorému
bolo
vydané
rozhodnutie o návrate,
pripomenutá v bode 30
tohto
rozsudku,
bráni
prijatiu
takéhoto
rozhodnutia v situácii,
keď
už
je
známe
po
uložení
dlhodobého
alebo
doživotného
trestu
odňatia
slobody a začatí
jeho
výkonu,
že
povinnosť
návratu
nebude v každom
prípade
počas
dlhého
obdobia
splnená.
37      V tejto
súvislosti
treba v prvom
rade
uviesť,
že z judikatúry
Súdneho
dvora
vyplýva,
že
prijatie
rozhodnutia o návrate v čase,
keď
príslušné
orgány
ešte
nemajú
istotu,
že
budú
môcť
toto
rozhodnutie
vykonať,
nie
je
nevyhnutne
vylúčené.
38      Súdny
dvor
tak
rozhodol,
že
členský
štát
môže
prijať
rozhodnutie o návrate
súčasne s rozhodnutím,
ktorým
sa
na
prvom
stupni
zamieta
žiadosť o medzinárodnú
ochranu,
hoci
prípadné
podanie
opravného
prostriedku
proti
tomuto
zamietnutiu
by v zásade
znamenalo
pre
dotknutú
osobu
povolenie
zostať
na
území
dotknutého
členského
štátu
až
do
preskúmania
tohto
opravného
prostriedku,
pričom
takéto
povolenie
by
vylučovalo
akúkoľvek
možnosť
vykonať
odsun
tejto
osoby
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 19. júna
2018,
Gnandi, C‑181/16,
EU:C:2018:465,
bod 59).
39      Prijatie
rozhodnutia o návrate
po
konštatovaní
neoprávnenosti
pobytu
môže
navyše
podporiť
dosiahnutie
hlavného
cieľa
smernice
2008/115,
ktorým
je
zavedenie
účinnej
politiky
odsunu a repatriácie
pri
úplnom
rešpektovaní
základných
práv,
ako
aj
dôstojnosti
dotknutých
osôb
[pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 19. júna
2018,
Gnandi, C‑181/16,
EU:C:2018:465,
bod 48, a z 22. novembra
2022,
Staatssecretaris van
Justitie en Veiligheid (Vyhostenie – Liečebná
konopa), C‑69/21,
EU:C:2022:913,
bod 88],
najmä
tým,
že
sa
zabezpečení,
aby
prípadné
námietky
týkajúce
sa
zákonnosti
takéhoto
rozhodnutia
mohli
byť
preskúmané
bez
neprimeraného
odďaľovania
vykonania
povinnosti
návratu, a tým,
že
sa
príslušným
orgánom
umožní
disponovať
časom
potrebným
na
prijatie
opatrení
umožňujúcich v praxi
vykonať
odsun.
40      V druhom
rade
však
treba
uviesť,
že
aj
keď
sa
štátny
príslušník
tretej
krajiny
neoprávnene
zdržiava
na
území
členského
štátu,
predvídateľná
nemožnosť
vykonať
povinnosť
návratu,
ktorá
sa
ho
týka,
môže v určitých
osobitných
prípadoch
brániť
prijatiu
rozhodnutia o návrate
voči
tomuto
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny.
41      Súdny
dvor
tak
konštatoval,
že
rozhodnutie o návrate
nemožno
prijať
proti
maloletej
osobe
bez
sprievodu
bez
toho,
aby
sa
predtým
overilo,
či
sú v zamýšľanej
krajine,
do
ktorej
má
byť
vrátená,
splnené
primerané
podmienky
prijatia,
ktoré
skutočne
umožňujú
vykonanie
povinnosti
návratu
[pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
14. januára
2021,
Staatssecretaris van
Justitie en Veiligheid (Návrat
maloletej
osoby
bez
sprievodu), C‑441/19,
EU:C:2021:9,
body 55,
59 a 60].
42      V širšom
zmysle
Súdny
dvor
rozhodol,
že
článok 5
smernice
2008/115,
ktorý
predstavuje
všeobecné
pravidlo
záväzné
pre
členské
štáty
hneď
po
implementácii
tejto
smernice,
ukladá
príslušnému
vnútroštátnemu
orgánu
najmä
povinnosť,
aby
vo
všetkých
fázach
konania o návrate
dodržoval
zásadu
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia,
zaručenú
ako
základné
právo v článku 18
Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“) v spojení s článkom 33
Dohovoru o právnom
postavení
utečencov,
podpísaného v Ženeve
28. júla
1951
[Zbierka
zmlúv
Organizácie
Spojených
národov,
zv.
189,
s. 150,
č. 2545
(1954)],
ako
aj v článku 19
ods. 2
Charty.
Platí
to
najmä
vtedy,
keď
tento
orgán
zamýšľa
po
vypočutí
dotknutej
osoby
prijať
voči
nej
rozhodnutie o návrate
[pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 22. novembra
2022,
Staatssecretaris van
Justitie en Veiligheid (Vyhostenie – Liečebná
konopa), C‑69/21,
EU:C:2022:913,
bod 55, a zo
6. júla
2023,
Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Utečenec,
ktorý
sa
dopustil
závažného
trestného
činu), C‑663/21,
EU:C:2023:540,
bod 49].
43      Súdny
dvor z toho
vyvodil,
že
článok 5
smernice
2008/115
bráni
tomu,
aby
sa
voči
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny
vydalo
rozhodnutie o návrate,
ak
sa
toto
rozhodnutie
týka,
rovnako
ako
krajiny,
do
ktorej
má
byť
navrátený,
krajiny, v ktorej
existujú
závažné a preukázané
dôvody
domnievať
sa,
že v prípade
výkonu
tohto
rozhodnutia
bude
tento
štátny
príslušník
vystavený
skutočnému
riziku
zaobchádzania,
ktoré
je v rozpore s článkom 18
alebo
článkom 19
ods. 2
Charty
[rozsudky z 22. novembra
2022,
Staatssecretaris van
Justitie en Veiligheid (Vyhostenie – Liečebná
konopa), C‑69/21,
EU:C:2022:913,
bod 56, a zo
6. júla
2023,
Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Utečenec,
ktorý
sa
dopustil
závažného
trestného
činu), C‑663/21,
EU:C:2023:540,
bod 50].
44      Okolnosti
charakterizujúce
veci, v ktorých
boli
vydané
rozsudky
uvedené v bodoch 41
až
43
tohto
rozsudku,
sa
však
výrazne
odlišujú
od
situácií, o aké
ide
vo
veci
samej.
45      Tieto
rozsudky
sa
totiž
týkajú
prípadov, v ktorých
ku
dňu
prijatia
rozhodnutia o návrate
buď
nebolo
zrejmé,
že
návrat
dotknutého
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny
do
krajiny,
do
ktorej
má
byť
vrátený,
sa
môže
uskutočniť
bez
porušenia
základných
práv
tohto
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
alebo
sa
preukázalo,
že
takýto
návrat
by
znamenal
vážne
riziko
porušenia
týchto
základných
práv.
46      Naopak, v prejednávanej veci
predkladajúci
vnútroštátny
súd
neuvádza,
že
sa
tvrdí
alebo
je
preukázané,
že
návrat
do
cieľovej
krajiny
by
mohol
porušiť
základné
práva
dotknutých
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín. V takýchto
situáciách
sa
uloženie
povinnosti
návratu a predvídateľné
podmienky
výkonu
tejto
povinnosti
ku
dňu,
keď
sa
zvažuje
prijatie
rozhodnutia o návrate,
nejavia
ako
spôsobilé
vytvoriť
riziko
zásahu
do
základných
práv
týchto
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
takže
dôvody,
ktoré
odôvodnili v rozsudkoch
uvedených v bodoch 41
až
43
tohto
rozsudku
vylúčenie
prijatia
takéhoto
rozhodnutia,
nemôžu
viesť k rovnakému
riešeniu v prejednávanej veci.
47      V treťom
rade
treba
zdôrazniť,
že
normotvorca
Únie
výslovne
predpokladal,
že v určitých
situáciách
rozhodnutie o návrate
nemožno
vykonať
okamžite, a vymedzil
právny
režim
uplatniteľný
na
tieto
situácie.
48      Konkrétne
článok 9
ods. 2
smernice
2008/115
stanovuje,
že
členské
štáty
môžu
odložiť
odsun
na
primeranú
dobu,
pričom
zohľadnia
osobitné
okolnosti
konkrétneho
prípadu.
Toto
ustanovenie
spresňuje,
že
členské
štáty
zohľadnia
najmä
fyzický
alebo
duševný
stav
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny a technické
dôvody,
ako
napríklad
nedostatok
dopravných
prostriedkov
alebo
nemožnosť
odsunu z dôvodu
nedostatočnej
identifikácie.
49      Uvedené
ustanovenie
tak
umožňuje
odklad
odsunu
na
základe
osobitných
okolností,
pričom
uvádza
určité
príklady
bez
toho,
aby
taxatívne
vymenovalo
prípady, v ktorých
možno
nariadiť
takýto
odklad.
50      Uloženie
trestu
odňatia
slobody v nadväznosti
na
spáchanie
iného
trestného
činu,
ako
sú
trestné
činy,
ktoré
výlučne
spočívajú v neoprávnenom
pobyte
alebo
vstupe,
na
jednej
strane, a zabezpečenie
jeho
výkonu
na
strane
druhej,
sa
musia
považovať
za
takúto
okolnosť,
keďže z bodov 34 a 35
tohto
rozsudku
vyplýva,
že
takéto
opatrenia
patria
do
výkonu
trestnej
právomoci
členského
štátu,
ktorému
smernica
2008/115
nebráni.
51      Je
pravda,
že
Súdny
dvor
rozhodol,
že
vedenie
trestného
stíhania,
ktoré
by
prípadne
malo
za
následok
trest
odňatia
slobody,
sa
nenachádza
medzi
dôvodmi
odkladu
odsunu
uvedenými v článku 9
smernice
2008/115
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
6. decembra
2011,
Achughbabian, C‑329/11,
EU:C:2011:807,
bod 45).
Toto
spresnenie
sa
však
týkalo
osobitného
prípadu, a to
trestného
stíhania
vedeného
za
skutky
neoprávneného
pobytu
pred
začatím
konania o návrate.
52      Okrem
toho
požiadavku
uvedenú v článku 9
ods. 2
smernice
2008/115,
podľa
ktorej
sa
odklad
odsunu
musí
nariadiť
na
primerané
obdobie,
nemožno
vykladať
tak,
že
znamená,
že
takýto
odklad
možno
vykonať
len s cieľom
zabezpečiť
krátkodobý
výkon
trestu
odňatia
slobody.
53      Rozhodnutie
normotvorcu
Únie
neurčiť
a priori
maximálnu
dĺžku
doby,
počas
ktorej
môže
byť
odsun
odložený, a jednoducho
odkázať
na
„primeranú“
dobu
totiž
naznačuje,
že
chcel
umožniť
určitú
flexibilitu
pri
uplatňovaní
článku 9
ods. 2
smernice
2008/115,
pričom
však
vylúčil,
aby
sa
odklad
odsunu
mohol
predĺžiť
na
obdobie
presahujúce
to,
čo
vyžadujú
okolnosti,
ktoré
ho
odôvodňujú.
54      Z toho
vyplýva,
že v situácii,
keď
po
uložení a začatí
výkonu
dlhodobého
alebo
doživotného
trestu
odňatia
slobody
za
iný
trestný
čin,
ako
sú
trestné
činy
výlučne
založené
na
neoprávnenom
pobyte
alebo
vstupe,
nebude
povinnosť
návratu
počas
dlhého
obdobia
vykonaná,
článok 9
ods. 2
smernice
2008/115
oprávňuje
príslušné
orgány
odložiť
odsun
až
do
vykonania
tohto
trestu.
55      Vzhľadom
na
všetky
tieto
skutočnosti
treba
konštatovať,
že v takejto
situácii
povinnosť
čo
najskôr
vykonať
odsun
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
voči
ktorému
bolo
vydané
rozhodnutie o návrate,
uvedenú v bode 30
tohto
rozsudku,
nemožno
považovať
za
prekážku
prijatia
takéhoto
rozhodnutia.
56      Napriek
tomu v tomto
kontexte
nevyhnutne
existuje
značný
časový
odstup
medzi
okamihom,
keď
príslušné
orgány v rámci
prijatia
tohto
rozhodnutia o návrate
posúdili
možnosť
uloženia
povinnosti
návratu v súlade s článkom 5
smernice
2008/115 a základnými
právami
dotknutého
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny, a okamihom,
keď
bude
možné
túto
povinnosť
skutočne
vykonať.
57      Existuje
teda
riziko,
že v deň,
keď
bude
možné
túto
povinnosť
skutočne
vykonať,
sa
jej
výkon
stane
nezlučiteľným s týmto
článkom 5
alebo
so
základnými
právami,
hoci
rozhodnutie o návrate
bolo
ku
dňu
jeho
prijatia
plne
zlučiteľné s uvedeným
článkom 5 a s uvedenými
základnými
právami.
58      S cieľom
predísť
tomuto
riziku
sú
členské
štáty
na
jednej
strane
povinné
umožniť
dotknutým
štátnym
príslušníkom
tretích
krajín
odvolať
sa
na
všetky
zmeny
okolností,
ktoré
nastali
po
prijatí
rozhodnutia o návrate a ktoré
by
mohli
mať
významný
vplyv
na
posúdenie
situácie
dotknutého
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny
so
zreteľom
najmä
na
článok 5
smernice
2008/115
(pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 19. júna
2018,
Gnandi, C‑181/16,
EU:C:2018:465,
bod 64, a zo
4. septembra
2025,
Adrar, C‑313/25
PPU,
EU:C:2025:647,
bod 65).
59      Na
druhej
strane
sú
príslušné
orgány
povinné
pred
výkonom
rozhodnutia o návrate
vykonať
aktualizované
posúdenie
rizík,
že
dotknutý
štátny
príslušník
tretej
krajiny
bude
vystavený
zaobchádzaniu,
ktoré
je v rozpore
so
zásadou
zákazu
vyhostenia
alebo
vrátenia.
Toto
posúdenie,
ktoré
musí
byť
odlišné a nezávislé
od
posúdenia
vykonaného v čase
prijatia
tohto
rozhodnutia,
musí
vnútroštátnym
orgánom
umožniť,
aby
sa s prihliadnutím
na
akúkoľvek
zmenu
okolností,
ku
ktorej
došlo,
ako
aj
všetky
nové
skutočnosti
prípadne
uvedené
týmto
štátnym
príslušníkom
tretej
krajiny,
ubezpečili,
že
neexistujú
závažné a preukázané
dôvody
domnievať
sa,
že
by
bol
tento
štátny
príslušník v prípade
návratu
do
krajiny,
do
ktorej
má
byť
vrátený,
vystavený
takýmto
rizikám
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
17. októbra
2024,
Ararat, C‑156/23,
EU:C:2024:892,
bod 38).
60      Toto
aktualizované
posúdenie
musí
tiež
náležite
zobrať
do
úvahy
všetky
záujmy
uvedené v článku 5
smernice
2008/115,
aby
sa
zabezpečilo,
že
tieto
záujmy
nebránia
výkonu
rozhodnutia o návrate
[pozri v tomto
zmysle
rozsudky z 22. novembra
2022,
Staatssecretaris van
Justitie en Veiligheid (Vyhostenie – Liečebná
konopa), C‑69/21,
EU:C:2022:913,
bod 91,
ako
aj
zo
4. septembra
2025,
Adrar, C‑313/25
PPU,
EU:C:2025:647,
body 79 a 80].
61      Povinnosti
pripomenuté v bodoch 58
až
60
tohto
rozsudku
sa
uplatňujú
aj
vtedy,
ak
voči
dotknutému
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny
bolo
vydané
rozhodnutie o návrate,
ktoré
nadobudlo
právoplatnosť, a to
aj
vtedy,
ak
toto
rozhodnutie
včas
nenapadol
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
4. septembra
2025,
Adrar, C‑313/25
PPU,
EU:C:2025:647,
bod 63).
62      V prípade,
ak
príslušné
orgány
na
základe
aktualizovaného
posúdenia
dospejú k záveru,
že
odsun
dotknutého
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny
ho
vystaví
vážnemu
riziku
porušenia
zásady
zákazu
vyhostenia
alebo
vydania,
tieto
orgány
sú
povinné
prinajmenšom
odložiť
tento
odsun,
pokiaľ
takéto
riziko
pretrváva, v súlade s článkom 9
ods. 1 písm. a)
smernice
2008/115
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok
zo
17. októbra
2024,
Ararat, C‑156/23,
EU:C:2024:892,
bod 39). V každom
prípade
uvedené
orgány
nemôžu
vykonať
odsun
tohto
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
ak
sa
javí,
že
tento
odsun
by
bol
nezlučiteľný s článkom 5
tejto
smernice
alebo
so
základným
právom
zaručeným
Chartou.
63      Okrem
toho v súlade s článkom 47
Charty
musí
dotknutý
štátny
príslušník
tretej
krajiny
disponovať
účinným
opravným
prostriedkom,
ktorý
mu
umožní
spochybniť
záver,
ku
ktorému
dospeli
príslušné
orgány
na
základe
aktualizovaného
posúdenia
[pozri
analogicky
rozsudok z 15. apríla
2021,
État belge (Okolnosti,
ktoré
nastali
po
rozhodnutí o odovzdaní), C‑194/19,
EU:C:2021:270,
bod 35].
64      Okrem
toho,
hoci
dodržiavanie
zásady
proporcionality
musí
byť
zabezpečené
vo
všetkých
štádiách
konania o návrate,
vrátane
štádia
týkajúceho
sa
rozhodnutia o návrate
(pozri v tomto
zmysle
rozsudok z 11. júna
2015,
Zh. a O., C‑554/13,
EU:C:2015:377,
bod 49),
prijatie
rozhodnutia o návrate v skorom
štádiu v situáciách, o aké
ide
vo
veci
samej,
nemožno
považovať
za
odporujúce
tejto
zásade,
pokiaľ
sú
dotknutým
štátnym
príslušníkom
tretích
krajín
skutočne
poskytnuté
záruky
uvedené v bodoch 56
až
63
tohto
rozsudku.
65      Vzhľadom
na
všetky
predchádzajúce
úvahy
treba
na
prvú a tretiu
otázku
odpovedať
tak,
že
články 6,
8 a 9
smernice
2008/115 v spojení
so
zásadou
proporcionality
sa
majú
vykladať v tom
zmysle,
že
nebránia
prijatiu
rozhodnutia o návrate
týkajúceho
sa
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
území
členského
štátu,
ak z dôvodu
výkonu
dlhodobého
alebo
doživotného
trestu
odňatia
slobody,
na
ktorý
bol
odsúdený,
tento
štátny
príslušník
nebude
môcť
ani
dobrovoľne
opustiť
územie
dotknutého
členského
štátu,
ani
počas
dlhého
obdobia
byť
odsunutý,
pokiaľ
vnútroštátna
právna
úprava
stanovuje
dostatočné
záruky
na
zabezpečenie
dodržiavania
článku 5
tejto
smernice a Charty
pri
výkone
tohto
rozhodnutia.
O druhej otázke
66      Z návrhu
na
začatie
prejudiciálneho
konania
vyplýva,
že
na
druhú
otázku
treba
odpovedať
len
vtedy,
ak z odpovede
na
prvú
otázku
vyplýva,
že
smernica
2008/115
bráni
prijatiu
rozhodnutia o návrate v situáciách, o aké
ide
vo
veci
samej.
67      Keďže z tejto
odpovede
vyplýva,
že
možnosť
prijať
takéto
rozhodnutie
podlieha
podmienke,
ktorej
dodržanie
musí
overiť
predkladajúci
vnútroštátny
súd,
zdá
sa
nevyhnutné
odpovedať
na
druhú
otázku.
68      Touto
otázkou
sa
predkladajúci
vnútroštátny
súd v podstate
pýta,
či
sa
má
smernica
2008/115
vykladať v tom
zmysle,
že
ukladá
členskému
štátu
povinnosť
udeliť
povolenie
na
pobyt
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
jeho
území,
ak
tam
tento
štátny
príslušník
musí
byť
vo
výkone
dlhodobého
alebo
doživotného
trestu
odňatia
slobody.
69      Z ustálenej
judikatúry
Súdneho
dvora
vyplýva,
že
cieľom
smernice
2008/115
nie
je v celom
rozsahu
harmonizovať
pravidlá
členských
štátov
týkajúce
sa
pobytu
cudzincov.
Spoločné
normy a postupy
zavedené
touto
smernicou
sa
totiž
vzťahujú
iba
na
prijatie
rozhodnutí o návrate a výkon
týchto
rozhodnutí
[rozsudok z 24. februára
2021,
M a i. (Presun
do
členského
štátu), C‑673/19,
EU:C:2021:127,
bod 43,
ako
aj
citovaná
judikatúra].
70      Predmetom
smernice
2008/115
predovšetkým
nie
je
určiť
následky
neoprávneného
pobytu
na
území
členského
štátu
štátnych
príslušníkov
tretích
krajín,
voči
ktorým
nemôže
byť
prijaté
žiadne
rozhodnutie o návrate
do
tretej
krajiny
[rozsudok z 24. februára
2021,
M a i. (Presun
do
členského
štátu), C‑673/19,
EU:C:2021:127,
bod 44,
ako
aj
citovaná
judikatúra].
71      Pokiaľ
ide
najmä o článok 6
ods. 4
tej
istej
smernice,
na
ktorý
sa
odvoláva
predkladajúci
vnútroštátny
súd,
toto
ustanovenie
sa
obmedzuje
na
to,
že
umožňuje
členským
štátom,
aby z charitatívnych
alebo
humanitárnych
dôvodov
priznali
právo
na
pobyt
štátnym
príslušníkom
tretích
krajín,
ktorí
sa
neoprávnene
zdržiavajú
na
ich
území, a to
na
základe
ich
vnútroštátneho
práva, a nie
práva
Únie
[rozsudok z 22. novembra
2022,
Staatssecretaris van
Justitie en Veiligheid (Vyhostenie – Liečebná
konopa), C‑69/21,
EU:C:2022:913,
bod 86].
72      Na
druhú
otázku
je
preto
potrebné
odpovedať
tak,
že
smernica
2008/115
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
neukladá
členskému
štátu
povinnosť
udeliť
povolenie
na
pobyt
štátnemu
príslušníkovi
tretej
krajiny,
ktorý
sa
neoprávnene
zdržiava
na
jeho
území,
ak
tam
tento
štátny
príslušník
musí
byť
vo
výkone
dlhodobého
alebo
doživotného
trestu
odňatia
slobody.
O trovách
73      Vzhľadom
na
to,
že
konanie
pred
Súdnym
dvorom
má
vo
vzťahu k účastníkom
konania
vo
veci
samej
incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou
postupu v konaní
pred
predkladajúcim
vnútroštátnym
súdom, o trovách
konania
rozhodne
tento
vnútroštátny
súd.
Iné
trovy
konania,
ktoré
vznikli v súvislosti s predložením
pripomienok
Súdnemu
dvoru a nie
sú
trovami
uvedených
účastníkov
konania,
nemôžu
byť
nahradené.
Z týchto
dôvodov
Súdny
dvor
(tretia
komora)
rozhodol
takto:
1.      Články 6, 8 a 9 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/115/ES zo 16. decembra 2008 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území, v spojení so zásadou proporcionality
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
nebránia prijatiu rozhodnutia o návrate týkajúceho sa štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý sa neoprávnene zdržiava na území členského štátu, ak z dôvodu výkonu dlhodobého alebo doživotného trestu odňatia slobody, na ktorý bol odsúdený, tento štátny príslušník nebude môcť ani dobrovoľne opustiť územie dotknutého členského štátu, ani počas dlhého obdobia byť odsunutý, pokiaľ vnútroštátna právna úprava stanovuje dostatočné záruky na zabezpečenie dodržiavania článku 5 tejto smernice a Charty základných práv Európskej únie pri výkone tohto rozhodnutia.
2.      Smernica 2008/115 sa má vykladať v tom zmysle, že neukladá členskému štátu povinnosť udeliť povolenie na pobyt štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, ktorý sa neoprávnene zdržiava na jeho území, ak tam tento štátny príslušník musí byť vo výkone dlhodobého alebo doživotného trestu odňatia slobody.
Podpisy
*      Jazyk konania: holandčina.
i      Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.