NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
NICHOLAS EMILIOU
prednesené 8. júna 2023(1)
Vec C-58/22
NR,
za účasti:
Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Craiova
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Curtea de Apel Craiova (Odvolací súd Craiova, Rumunsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Charta základných práv Európskej únie – Článok 50 – Zásada ne bis in idem – Zastavenie trestného stíhania – Rozhodnutie prokurátora – Meritórne posúdenie – Podrobné vyšetrovanie – Preskúmanie dôkazov“
I.      Úvod
1.        Zásada ne bis in idem (alebo zákazu dvojitého trestu), ktorá zahŕňa právo jednotlivcov nebyť trestne stíhaný alebo potrestaný viac než raz za ten istý skutok, zastáva popredné miesto vo väčšine vnútroštátnych a medzinárodných systémov trestného práva.(2) Táto zásada – aj keď s rôznymi nuansami – sa uvádza vo viacerých vnútroštátnych ústavách a medzinárodných dohovoroch. Pre prejednávanú vec je ešte dôležitejšie, že v článku 50 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) a v článku 4 Protokolu č. 7 k Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (ďalej len „protokol č. 7“) sa výslovne uznáva za základné právo.
2.        Súdny dvor a ESĽP v posledných rokoch vydali značný počet rozsudkov s cieľom objasniť podmienky požadované v rámci príslušných právnych systémov na uplatnenie zásady ne bis in idem, pričom oba súdy často zasadali v rozšírenom zložení. Dva prúdy judikatúry plynúce od týchto súdov vykazujú významnú mieru vzájomného ovplyvňovania a zbližovania. V týchto prúdoch ani zďaleka nejde len o preformulovanie alebo spresňovanie (existujúceho) práva, ale priniesli aj určitý dôležitý vývoj.
3.        Prejednávaná vec predstavuje príležitosť ďalej vysvetliť a rozviesť nedávny vývoj, pokiaľ ide o zložky „bis“ aj „idem“ tejto zásady. Vnútroštátny súd totiž Súdny dvor žiada predovšetkým o objasnenie požiadavky, aby i) sa rozhodnutie prokurátora o zastavení trestného stíhania zakladalo na meritórnom posúdení veci vyplývajúcom z podrobného vyšetrovania a ii) aby sa náležite preskúmala trestná zodpovednosť údajného páchateľa.
II.    Právny rámec
A.      Právo Európskej únie
4.        Článok 50 Charty s názvom „Právo nebyť stíhaný alebo potrestaný v trestnom konaní dvakrát za ten istý trestný čin“ stanovuje:
„Nikoho nemožno stíhať alebo potrestať v trestnom konaní za trestný čin, za ktorý už bol v rámci Únie oslobodený alebo odsúdený konečným rozsudkom v súlade so zákonom.“
5.        Článok 1 rozhodnutia Komisie 2006/928/ES z 13. decembra 2006, ktorým sa zriaďuje mechanizmus na zaistenie spolupráce a overovania pokroku v Rumunsku na účely osobitných referenčných kritérií v oblastiach reformy súdnictva a boja proti korupcii(3), stanovuje:
„Rumunsko bude každoročne k 31. marcu… podávať Komisii správu o pokroku v plnení jednotlivých referenčných kritérií uvedených v prílohe.
…“
6.        Podľa bodu 4 prílohy k rozhodnutiu 2006/928 referenčné kritériá pre Rumunsko uvedené v článku 1 tohto rozhodnutia zahŕňajú „prija[tie] ďalš[ích] opatren[í] na prevenciu a boj proti korupcii, najmä v miestnej samospráve“.
7.        V článku 2 ods. 1 rámcového rozhodnutia Rady 2003/568/SVV z 22. júla 2003 o boji proti korupcii v súkromnom sektore(4), ktorého predmetom je „Aktívna a pasívna korupcia v súkromnom sektore“, sa od členských štátov vyžaduje, aby prijali potrebné opatrenia na zabezpečenie toho, aby určité formy úmyselného správania predstavovali trestný čin, ak sa vykonávajú v rámci podnikateľskej činnosti.
B.      Medzinárodné právo
8.        Článok 4 ods. 1 a 2 protokolu č. 7, ktorého predmetom je „Právo nebyť opakovane súdený alebo trestaný“, stanovuje:
„1. Nikoho nemožno stíhať alebo potrestať v trestnom konaní podliehajúcom právomoci toho istého štátu za trestný čin, za ktorý už bol oslobodený alebo odsúdený konečným rozsudkom podľa zákona a trestného poriadku tohto štátu.
2. Ustanovenia predchádzajúceho odseku nie sú na prekážku obnove konania podľa zákona a trestného poriadku príslušného štátu, ak nové alebo novoodhalené skutočnosti alebo podstatná chyba v predchádzajúcom konaní mohli ovplyvniť rozhodnutie vo veci.“
C.      Vnútroštátne právo
9.        Článok 6 Legea nr. 135 din 1 iulie 2010 privind Codul de procedură penală (zákon č. 135 z 1. júla 2010 o trestnom poriadku; ďalej len „Trestný poriadok“) s názvom „Ne bis in idem“ stanovuje:
„Nikoho nemožno stíhať alebo súdiť za trestný čin, ak už vo vzťahu k nemu bolo za ten istý skutok vydané konečné trestné rozhodnutie, hoci aj s inou právnou kvalifikáciou.“
10.      Článok 335 Trestného poriadku s názvom „Postup v prípade pokračovania vo vyšetrovaní“ stanovuje:
„1. Ak nadriadený prokurátora, ktorý vydal rozhodnutie o zastavení trestného stíhania, konštatuje neexistenciu okolnosti, z ktorej toto rozhodnutie vychádzalo, tento nadriadený predmetné uznesenie zruší a nariadi pokračovanie v prípravnom konaní v rámci trestného stíhania. V dôsledku uvedeného sa uplatnia ustanovenia článku 317. …
2. Ak sa objavia nové skutočnosti alebo okolnosti, z ktorých vyplynie zánik okolnosti, z ktorej rozhodnutie o zastavení trestného stíhania vychádzalo, prokurátor zruší príslušné uznesenie a nariadi pokračovanie v prípravnom konaní v rámci trestného stíhania.“
III. Skutkový stav, vnútroštátne konanie a prejudiciálna otázka
11.      Dňa 12. februára 2014 valné zhromaždenie družstva rozhodlo o odvolaní NR (ďalej len „obžalovaná“) z funkcie predsedníčky tohto družstva. Toto rozhodnutie bolo napadnuté na súde a došlo k jeho zrušeniu. Obžalovaná bola potom opätovne uvedená do funkcie. V danom súdnom spore obžalovanú zastupoval advokát, ktorému sa v prípade úspechu v konaní zaviazala zaplatiť odmenu vo výške 4 400 eur.
12.      Dňa 30. apríla 2015 obžalovaná požadovala uvedenú sumu od piatich zamestnancov družstva; výmenou za jej vyplatenie mala upustiť od rozhodnutia o výpovediach ich pracovných zmlúv. Vzhľadom na skutočnosť, že finančné požiadavky obžalovanej neboli splnené, vydala a podpísala rozhodnutia o príslušných výpovediach. Dotknutí zamestnanci (ďalej len „oznamovatelia“) podali dve trestné oznámenia s totožným obsahom: prvé bolo podané 8. júna 2015 na príslušnom policajnom orgáne a druhé 26. júna 2015 na Direcția Națională Anticorupție (Národné riaditeľstvo pre boj proti korupcii, Rumunsko; ďalej len „DNA“).
13.      Tieto dve trestné oznámenia viedli k začatiu dvoch trestných konaní, ktoré prebiehali súčasne a ktorých hlavné kroky uvediem nižšie. V záujme jasnosti sa však najprv budem zaoberať konaním vyplývajúcim z druhého trestného oznámenia.
A.      Trestné oznámenie z 26. júna 2015 a následné konanie
14.      Ako už bolo uvedené, oznamovatelia podali (druhé) trestné oznámenie 26. júna 2015 na DNA. DNA zastávalo názor, že toto trestné oznámenie zahŕňa dôkazy o možnom čine vydierania, a postúpilo vec týkajúcu sa obžalovanej na Parchetul de pe lângă Judecătoria Slatina (Prokuratúra pri Prvostupňovom súde Slatina, Rumunsko; ďalej len „prokuratúra Slatina“) príslušnú v danej veci, ktorá začala trestné stíhanie.
15.      Prokuratúra Slatina 14. marca 2016 nariadila začatie trestného stíhania vo veci(5) za trestný čin vydierania. Príslušný policajný orgán vypočul obžalovanú a oznamovateľov. Okrem toho do príslušného vyšetrovacieho spisu založil listinné dôkazy a CD so zvukovou nahrávkou, ktorú oznamovatelia údajne vyhotovili 30. apríla 2015. Polícia po preskúmaní týchto dôkazov zastávala názor, že nedošlo k spáchaniu žiadneho trestného činu, a vypracovala žiadosť o zastavenie trestného stíhania. Na základe tejto žiadosti vydal poverený prokurátor 27. septembra 2016 uznesenie o zastavení trestného stíhania (ďalej len „uznesenie o zastavení trestného stíhania z 27. septembra 2016“). Proti tomuto uzneseniu nebolo podané odvolanie v lehote 20 dní stanovenej vo vnútroštátnom práve, takže nadobudlo právoplatnosť.
16.      Vedúci prokurátor prokuratúry Slatina nesúhlasil s uznesením o zastavení trestného stíhania z 27. septembra 2016 a 21. októbra 2016 rozhodol o pokračovaní v predmetnom trestnom konaní. Vedúci prokurátor predovšetkým konštatoval, že rovnaké skutkové okolnosti sú predmetom konania vo veci trestného činu prijímania úplatku na Parchetul de pe lângă Tribunalul Olt (Prokuratúra pri Vyššom súde Olt, Rumunsko; ďalej len „prokuratúra Olt“), kde sa vyšetrovanie dostalo do pokročilého štádia. Podľa jeho názoru si riadny výkon spravodlivosti vyžadoval, aby sa právomoc v konaní vo veci trestného činu vydierania odmietla v prospech konania týkajúceho sa trestného činu prijímania úplatku. Vec sa odstúpila na Judecătoria Slatina (Prvostupňový súd Slatina, Rumunsko) na účely potvrdenia pokračovania v trestnom konaní.
17.      Dňa 21. novembra 2016 uvedený súd túto žiadosť zamietol, pričom konštatoval neexistenciu zákonných predpokladov na pokračovanie v trestnom konaní. Skutočnosť, že proti tej istej osobe sa viedlo vyšetrovanie v inej veci na inom justičnom orgáne a že toto vyšetrovanie sa dostalo do pokročilého štádia, podľa jeho názoru neumožňovala zrušenie rozhodnutia o zastavení trestného stíhania.
B.      Trestné oznámenie z 8. júna 2015 a následné konanie
18.      V nadväznosti na (prvé) trestné oznámenie z 8. júna 2015 začala prokuratúra Olt trestné stíhanie obžalovanej vo veci prijímania úplatku. V rámci súdneho konania na Tribunalul Olt (Vyšší súd Olt) sa obžalovaná dovolávala zásady ne bis in idem a tvrdila, že pre tie isté skutky už bola predmetom vyšetrovania v rámci konania týkajúceho sa trestného činu vydierania, pričom v tejto súvislosti už bolo vydané konečné rozhodnutie o zastavení trestného stíhania.
19.      Tribunalul Olt (Vyšší súd Olt) odmietol takúto obhajobu, pričom uviedol, že na uplatnenie uvedenej zásady neboli splnené podmienky. Tento súd okrem iného poukázal na odlišné dátumy podania dvoch trestných oznámení, ako aj na to, že na rozdiel od konania týkajúceho sa trestného činu prijímania úplatku sa konanie týkajúce sa trestného činu vydierania viedlo vo veci. Daný súd okrem toho konštatoval, že v konaní vo veci trestného činu vydierania sa neviedlo podrobné vyšetrovanie, keďže nedošlo k zabezpečeniu dostatočných dôkazov a trestný čin vyšetrovala polícia. V súlade s uvedeným tento súd rozsudkom z 19. novembra 2018 obžalovanú odsúdil za trestný čin prijímania úplatku okrem iného na trest odňatia slobody v trvaní jeden rok a štyri mesiace.
20.      Proti tomuto rozsudku podali odvolanie obžalovaná a prokuratúra Olt. Rozsudkom z 20. októbra 2020 Curtea de Apel Craiova (Odvolací súd Craiova, Rumunsko) vyhovel odvolaniu, zrušil napadnutý rozsudok a nariadil zastaviť trestné stíhanie začaté proti obžalovanej. Tento súd v podstate konštatoval, že trestné oznámenia podané oznamovateľmi v rámci dvoch konaní mali totožný obsah a následné konania viedli k zhromaždeniu podobných dôkazov, v dôsledku čoho sa začala uplatňovať zásada ne bis in idem.
21.      Proti tomuto rozsudku bol podaný kasačný opravný prostriedok na Înalta Curte de Casație și Justiție (Najvyšší a kasačný súd, Rumunsko; ďalej len „NKS“). Rozhodnutím z 21. septembra 2021 NKS uvedenému návrhu vyhovel, zrušil napadnuté rozhodnutie a vrátil vec na Curtea de Apel Craiova (Odvolací súd Craiova). NKS vo svojom rozhodnutí pripomenul judikatúru Súdneho dvora a ESĽP v danej oblasti a v podstate vyhlásil, že hoci zásadu ne bis in idem možno uplatniť v prípade rozhodnutí prokurátora, ktorými sa končí konanie, nie všetky takéto rozhodnutia možno považovať za „konečné“. NKS preskúmal uznesenie o zastavení trestného stíhania z 27. septembra 2016 a konštatoval, že nespĺňa požiadavku „konečnosti“, keďže neobsahuje nijaké meritórne posúdenie veci. Poverený prokurátor sa predovšetkým obmedzil iba na rozhodnutie o zastavení trestného stíhania vo veci trestného činu vydierania a toto uznesenie nijakým spôsobom neodôvodnil.
22.      V dôsledku rozhodnutia NKS sa vec vrátila na Curtea de Apel Craiova (Odvolací súd Craiova), aby sa opätovne zaoberal odvolaniami podanými obžalovanou a prokuratúrou Olt proti rozsudku Tribunalul Olt (Vyšší súd Olt) z 19. novembra 2018. Curtea de Apel Craiova (Odvolací súd Craiova) však vzhľadom na pochybnosti o správnom výklade článku 50 Charty rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa zásada ne bis in idem tak, ako ju zaručuje článok 50 [Charty], v spojení s povinnosťami Rumunska dodržiavať kritériá stanovené v [prílohe k rozhodnutiu Komisie 2006/928] vykladať v tom zmysle, že rozhodnutie o zastavení trestného stíhania vydané prokuratúrou po zabezpečení podstatných dôkazov v príslušnej veci bráni ďalšiemu trestnému stíhaniu rovnakej osoby za ten istý skutok, hoci s inou právnou kvalifikáciou, keďže ide o konečné rozhodnutie, s výnimkou prípadov, v ktorých sa zistí, že okolnosť, z ktorej rozhodnutie o zastavení trestného stíhania vychádzalo, neexistovala, alebo sa objavia nové skutočnosti alebo okolnosti, z ktorých vyplynie, že okolnosť, z ktorej rozhodnutie o zastavení trestného stíhania vychádzalo, zanikla?“
23.      Písomné pripomienky v tomto konaní predložili rumunská vláda a Komisia. Tieto dotknuté subjekty takisto predniesli ústne pripomienky na pojednávaní, ktoré sa konalo 22. marca 2023.
IV.    Analýza
24.      V týchto návrhoch sa budem najprv zaoberať právomocou Súdneho dvora prejednať túto vec (časť A) a potom sa zameriam na posúdenie položenej otázky, ktoré vykonám v dvoch krokoch: po prvé podám výklad článku 50 Charty, ktorého cieľom je reagovať na hermeneutické pochybnosti vnútroštátneho súdu (časť B), a po druhé poskytnem uvedenému súdu isté usmernenie, pokiaľ ide o to, ako možno článok 50 Charty uplatňovať za okolností, ako sú tie, ktoré sú predmetom veci samej (časť C). Napokon uvediem niekoľko záverečných pripomienok k povahe a rozsahu zásady ne bis in idem, aby som zasadil výklad článku 50 Charty navrhovaný v týchto návrhoch do širšieho kontextu (časť D).
A.      Právomoc Súdneho dvora
25.      Rumunská vláda spochybňuje právomoc Súdneho dvora prejednať túto vec. Tvrdí, že článok 50 Charty nie je na konanie vo veci samej uplatniteľný, lebo táto vec sa netýka vykonávania práva Únie v zmysle článku 51 Charty. Podľa tejto vlády sa vzhľadom na to, že v správach vypracovaných Komisiou podľa rozhodnutia 2006/928 neboli identifikované žiadne nedostatky spojené so zásadou ne bis in idem, musí konštatovať, že Rumunsku v tejto súvislosti nebola uložená žiadna špecifická povinnosť.
26.      Komisia zastáva opačný názor. Zdôrazňuje, že ustanovenia trestného práva hmotného, ktoré sú podľa prokurátora vo veci prejednávanej na vnútroštátnom súde uplatniteľné na konanie obžalovanej, predstavujú vykonávanie rámcového rozhodnutia 2003/568.(6) To má podľa nej za následok uplatniteľnosť Charty.
27.      V tejto súvislosti musím uviesť, že do istej miery chápem niektoré argumenty predložené rumunskou vládou.
28.      Na úvod treba povedať, že je nesporné, že vec prejednávaná na vnútroštátnom súde je – jednoducho povedané – čisto vnútornou záležitosťou Rumunska, ktorá vyplýva (i) z protichodných názorov rôznych justičných orgánov v Rumunsku na uplatniteľnosť zásady ne bis in idem; (ii) vyjadrených v kontexte dvoch rôznych trestných konaní vedených v tejto krajine; (iii) vo veci údajnej korupcie, ku ktorej došlo v Rumunsku a (iv) ktorá nemá žiadny cezhraničný prvok.
29.      Čo je dôležitejšie, súhlasím s rumunskou vládou, že ustanovenia rozhodnutia 2006/928 nemožno vykladať spôsobom, ktorý by príliš rozšíril jeho pôsobnosť, čo by malo za následok, že každá norma rumunského trestného práva hmotného aj procesného by patrila do pôsobnosti práva Únie. Podľa môjho názoru možno za záležitosti patriace do pôsobnosti tohto rozhodnutia považovať iba tie záležitosti, ktoré sa striktne a priamo týkajú skutočnej schopnosti daného členského štátu plniť osobitné referenčné kritériá stanovené v rozhodnutí 2006/928.
30.      Na tento účel musí byť Súdny dvor schopný zhodnotiť, akým konkrétnym spôsobom by mohli otázky nastolené vnútroštátnym súdom potenciálne brániť schopnosti členského štátu plniť si záväzky, ktoré prevzal pri vstupe do Európskej únie a ktoré sú konkrétne vyjadrené v rozhodnutí 2006/928.
31.      V tejto súvislosti treba pamätať na to, že Súdny dvor už konštatoval, že rozhodnutie 2006/928 Rumunsku ukladá špecifickú povinnosť plniť referenčné kritériá, ktoré sa v ňom stanovujú, keďže „sú formulované jasne a presne a nie sú spojené s nijakou podmienkou“. Od Rumunska sa teda podľa tohto rozhodnutia vyžaduje, aby prijalo všetky primerané opatrenia na splnenie referenčných kritérií v čo najkratšom čase a aby sa zdržalo uplatňovania opatrení, ktoré by mohli tento cieľ ohroziť.(7)
32.      Jedným z osobitných referenčných kritérií podľa rozhodnutia 2006/928 je „prijať ďalšie opatrenia na prevenciu a boj proti korupcii“(8). Z tohto ustanovenia vyplýva špecifická povinnosť Rumunska účinne bojovať proti korupcii, čo bráni vnútroštátnym pravidlám, ktoré by mohli tento boj akýmkoľvek spôsobom oslabiť.(9)
33.      Prejednávaná vec sa týka prípadu údajnej korupcie. Skutočnosť zdôrazňovaná rumunskou vládou, že v správach Komisie sa neuvádza žiadny prípadný problém spojený s uplatňovaním zásady ne bis in idem v Rumunsku, podľa môjho názoru v tomto kontexte nie je relevantná. Na účely tohto konania je naopak relevantné to, či vnútroštátne pravidlá, ktoré sú uplatniteľné v prejednávanej veci (hmotnoprávne a procesnoprávne, umožňujúce a zakazujúce trestné stíhanie), môžu mať priamy vplyv na schopnosť Rumunska plniť ciele stanovené v rozhodnutí 2006/928, ktorými sú v tomto prípade prevencia korupcie a boj proti korupcii.
34.      V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že právne otázky nastolené vnútroštátnym súdom sa netýkajú len konkrétneho prípadu obžalovanej, napríklad údajne nesprávneho uplatnenia príslušných trestnoprávnych ustanovení v prejednávanej veci. Tieto otázky sa týkajú rozdielnych názorov na podmienky, ktoré musia byť splnené, aby sa uplatňovala zásada ne bis in idem. Táto zásada má ústavný význam a jej výklad je dôležitý zo systémového hľadiska pre Európsku úniu aj vnútroštátne systémy trestného práva. Odpoveď na prejudiciálnu otázku položenú v prejednávanej veci pravdepodobne bude mať vplyv na veľký počet vecí korupcie v Rumunsku. Keďže zásada ne bis in idem bráni ďalšiemu vyšetrovaniu a stíhaniu údajných trestných činov, nemožno vylúčiť, že príliš široký výklad tejto zásady by mohol znížiť účinnosť boja Rumunska proti korupcii.
35.      Rumunská vláda v každom prípade na pojednávaní potvrdila, že ako uviedla Komisia, niektoré ustanovenia trestného práva hmotného, ktoré sú uplatniteľné v tejto veci, predstavujú vykonávanie rámcového rozhodnutia 2003/568, najmä jeho článku 2 ods. 1 písm. b). To znamená, že v prejednávanej veci nejde len o situáciu, v ktorej právo Únie a vnútroštátne právo spoločne existujú v danej oblasti, čo platilo vo veci Siragusa(10), na ktorú sa odvolávala rumunská vláda. Niektorými relevantnými ustanoveniami vnútroštátneho práva sa totiž vykonáva právo Únie v zmysle článku 51 ods. 1 Charty, čo má za následok uplatňovanie tohto nástroja.(11)
36.      Vzhľadom na uvedené som dospel k záveru, že Súdny dvor má právomoc prejednať túto vec.
B.      Prejudiciálna otázka (I): výklad článku 50 Charty
37.      Vnútroštátny súd sa svojou otázkou Súdneho dvora v podstate pýta, či osobu možno považovať za oslobodenú konečným rozsudkom v zmysle článku 50 Charty v dôsledku prijatia uznesenia o zastavení trestného stíhania prokurátorom, ak sa v tomto uznesení nenachádza odôvodnenie a len sa odkazuje na dôvody uvedené v správe, ktorú vypracoval policajný orgán poverený vyšetrovaním.
38.      Z tejto otázky, najmä so zreteľom na vysvetlenia vnútroštátneho súdu v jeho návrhu na začatie prejudiciálneho konania, vyplýva viacero výkladových otázok týkajúcich sa podmienok, ktoré musia byť splnené na to, aby sa v prípade prijatia rozhodnutia prokurátorom stala uplatniteľnou zásada ne bis in idem.
39.      Skôr než sa budem zaoberať týmito otázkami, namieste sú dve úvodné pripomienky.
1.      Úvodné pripomienky
40.      Po prvé podotýkam, že rumunská vláda a Komisia vo svojich písomných aj ústnych pripomienkach vynaložili veľké úsilie, aby vysvetlili význam rôznych ustanovení vnútroštátneho práva uplatniteľných na danú vec a preskúmali povahu a obsah rôznych procesných aktov, ktoré boli vydané v dvoch konaniach na rumunských justičných orgánoch.
41.      Je pravda, že pre Súdny dvor je dôležité, aby bol náležite informovaný o skutkovom a právnom rámci položených otázok, aby sa mohol dopracovať k výkladu práva Únie, ktorý bude pre vnútroštátny súd užitočný.(12) Zároveň je však potrebné zdôrazniť, že Súdnemu dvoru neprináleží rozhodovať o výklade príslušných ustanovení vnútroštátneho práva, preskúmavať akty vydané vo vnútroštátnom konaní a všeobecnejšie vystupovať ako arbiter medzi protichodnými závermi rôznych vnútroštátnych justičných orgánov v konkrétnej veci.
42.      Úlohou Súdneho dvora v kontexte postupu na základe článku 267 ZFEÚ je podať vnútroštátnemu súdu všetky prvky výkladu práva Únie, ktoré mu umožnia vyriešiť spor, ktorý prejednáva.(13) To znamená, že vo veci, ako je táto, musí Súdny dvor objasniť podmienky, za ktorých je uplatniteľná zásada ne bis in idem zakotvená v článku 50 Charty, čím vnútroštátnemu súdu umožní samostatne posúdiť, či rozhodnutie prokurátora o ukončení vyšetrovania bez prijatia ďalších krokov predstavuje konečné rozhodnutie na tento účel.(14)
43.      Po druhé pri výklade článku 50 Charty takisto uvediem relevantnú judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa článku 54 Dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda(15), ako aj judikatúru ESĽP, ktorá sa týka článku 4 protokolu č. 7.
44.      Súdny dvor totiž rozhodol, že článok 50 Charty a článok 54 DVSD by sa mali vykladať jednotne, keďže sa oba týkajú rovnakej problematiky.(16) Súdny dvor okrem toho konštatoval, že článok 50 Charty obsahuje právo zodpovedajúce právu stanovenému v článku 4 protokolu č. 7, takže pri výklade článku 50 Charty treba zohľadniť článok 4 protokolu č. 7.(17)
45.      Po uvedení pripomienok vyššie sa teraz budem zaoberať posúdením hmotnoprávnych otázok nastolených v tomto konaní.
46.      Na úvod môže byť užitočné pripomenúť, že zásada ne bis in idem v skratke zakazuje kumuláciu stíhaní, ako aj sankcií trestnoprávnej povahy za rovnaké skutky a proti tej istej osobe.(18) Kľúčové podmienky uplatňovania tejto zásady teda sú: i) trestnoprávna povaha konania; ii) podmienka „bis“ (kumulácia stíhaní) a iii) podmienka „idem“ (stíhania týkajúce sa rovnakých skutkov a vedené proti tej istej osobe).
47.      V konaní vo veci samej nevznikli žiadne pochybnosti v súvislosti s „trestnoprávnou povahou“ oboch dotknutých konaní. Isté nezhody medzi vnútroštátnymi orgánmi zúčastnenými na konaniach však vyvolala otázka, či boli splnené podmienky „bis“ a „idem“.
2.      Podmienka „bis“
48.      Článok 50 Charty bráni dvojitému stíhaniu a trestaniu v prípade, že jednotlivec „už bol… oslobodený alebo odsúdený konečným rozsudkom“. Z judikatúry Súdneho dvora v tejto súvislosti jasne vyplýva, že na to, aby sa na trestnoprávne rozhodnutie mohlo nazerať ako na konečné rozhodnutie o skutkovom stave predloženom v druhom konaní, „je potrebné nielen to, aby toto rozhodnutie nadobudlo právoplatnosť, ale aj to, aby bolo vydané po posúdení vzťahujúcom sa na vec samu“(19).
49.      V záujme určenia, či v dôsledku druhého konania dochádza ku kumulácii stíhaní, ktorej bráni článok 50 Charty, by sa teda mali preskúmať dva aspekty dotknutého rozhodnutia: prvý sa týka povahy rozhodnutia (jeho „právoplatnosti“), druhý sa týka jeho obsahu (toho, či sa zaoberalo „vecou samou“).
a)      Právoplatnosť rozhodnutia
50.      Pokiaľ ide o požiadavku právoplatnosti, množstvo judikatúry Súdneho dvora existuje v súvislosti s článkom 54 DVSD. Znenie tohto ustanovenia sa možno mierne líši od znenia článku 50 Charty, ale jeho podstata je rovnaká: stanovuje sa v ňom uplatňovanie zásady ne bis in idem v prípade každej osoby, „o ktorej bolo právoplatne rozhodnuté“. Táto podmienka si podľa ustálenej judikatúry vyžaduje, aby dotknuté trestnoprávne rozhodnutie skončilo trestné stíhanie a s konečnou platnosťou vylúčilo obžalobu, čo má na vnútroštátnej úrovni za následok ochranu priznanú zásadou ne bis in idem.(20)
51.      Splnenie tejto požiadavky sa musí posudzovať na základe vnútroštátneho práva členského štátu, ktorý dotknuté rozhodnutie vydal.(21) V súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora rozhodnutie, ktoré podľa práva dotknutého členského štátu nevylučuje obžalobu s konečnou platnosťou, nemôže v zásade predstavovať procesnú prekážku, pokiaľ ide o prípadné začatie alebo pokračovanie trestného stíhania za ten istý skutok proti tejto osobe v inom členskom štáte.(22)
52.      Právoplatnosti rozhodnutia, a teda začatiu uplatňovania zásady ne bis in idem, však nebráni skutočnosť, že v dotknutom vnútroštátnom systéme existujú určité opravné prostriedky, ktoré za mimoriadnych okolností umožňujú pokračovať v súdnom konaní.(23) Pravidlo v tomto zmysle sa výslovne stanovuje v článku 4 ods. 2 protokolu č. 7, podľa ktorého zásada ne bis in idem nie je „na prekážku obnove konania podľa zákona a trestného poriadku príslušného štátu, ak nové alebo novoodhalené skutočnosti alebo podstatná chyba v predchádzajúcom konaní mohli ovplyvniť rozhodnutie vo veci“.
53.      Na tomto základe ESĽP uviedol, že na účely určenia, či bolo konanie s konečnou platnosťou uzavreté na účely zásady ne bis in idem, by sa nemali brať do úvahy mimoriadne opravné prostriedky. ESĽP konštatoval, že hoci tieto opravné prostriedky „predstavujú pokračovanie prvého konania, ‚právoplatnosť‘ rozhodnutia od ich použitia nezávisí“(24). Takýto výklad sa podľa tohto súdu potvrdzuje vo výkladovej správe k protokolu č. 7, ktorá označuje rozhodnutie za právoplatné, ak „nadobudlo silu res judicata. Je to tak v prípade, keď je nezvratné, to znamená, že proti nemu nie je možné podať žiaden ďalší riadny opravný prostriedok, že už strany takéto opravné prostriedky vyčerpali alebo že márne uplynula lehota na ich podanie“(25).
54.      Súdny dvor tento prístup výslovne podporil vo svojom rozsudku M. V nadväznosti na smerovanie vymedzené ESĽP Súdny dvor rozhodol, že trestnoprávne rozhodnutie, ktoré je prekážkou nového trestného stíhania za rovnaký skutok proti osobe, ktorej sa toto rozhodnutie týka, pokiaľ sa proti tejto osobe nevyskytnú nové skutkové okolnosti a/alebo dôkazy, sa má považovať za právoplatný rozsudok na účely zásady ne bis in idem.(26)
55.      Je pravda, že rozdiel medzi „riadnymi opravnými prostriedkami“, ktorých existencia bráni uplatneniu zásady ne bis in idem, a „mimoriadnymi opravnými prostriedkami“, pri ktorých to tak nie je, môže byť v niektorých prípadoch náročné uchopiť. Touto otázkou sa podrobne zaoberal ESĽP v nedávnom rozsudku Mihalache.
56.      Veľká komora ESĽP v podstate konštatovala, že pri určovaní, či je opravný prostriedok „riadny“, je východiskom analýzy príslušné vnútroštátne právo. Tento súd však objasnil, že bude vykonávať svoje vlastné posúdenie tejto otázky so zreteľom na všetky relevantné okolnosti konkrétnej veci. Bude zvažovať predovšetkým „predvídateľnosť“ opravného prostriedku. Faktory, ktoré sa budú v tejto súvislosti brať do úvahy, podľa ESĽP zahŕňajú dostupnosť opravného prostriedku pre strany, priestor na voľné uváženie, ktorý právo priznáva oprávneným úradníkom pri použití opravného prostriedku, a – čo je obzvlášť dôležité – požiadavku, aby sa opravný prostriedok uplatnil v konkrétnej lehote.(27)
57.      Vhodnosť použitia kritéria „predvídateľnosti“ pri posudzovaní riadnej alebo mimoriadnej povahy opravného prostriedku však bola kritizovaná v spoločnom súhlasnom stanovisku k rozsudku Mihalache. Podľa tohto stanoviska môže zavedenie takéhoto kritéria viesť k nejasnostiam. Podľa názoru sudcov, ktorí vypracovali stanovisko, je jediným funkčným kritériom to, či existuje lehota, v ktorej sa musí opravný prostriedok uplatniť: skutočnosť, že s určitým opravným prostriedkom sa nespája žiadna lehota, znamená, že je mimoriadny.(28)
58.      Bez ohľadu na tento názorový rozdiel sa prikláňam k tomu, čo je zrejme nesporné: existencia jasnej lehoty na uplatnenie opravného prostriedku by mala byť hlavným kritériom na určenie jeho riadnej alebo mimoriadnej povahy. V tomto kontexte by som možno ešte zdôraznil, že ako vyplýva zo samotného pojmu „mimoriadny“, takýto opravný prostriedok nemôže spočívať v procese preskúmania, ktorý je súčasťou bežného postupu odvolacieho konania v rámci každodenného výkonu trestnej spravodlivosti, ktorý zvyčajne zahŕňa viacero stupňov rozhodovania s cieľom minimalizovať riziko pochybení justičných orgánov.
b)      Meritórne posúdenie
59.      Podľa ustálenej judikatúry na účely určenia, či trestnoprávne rozhodnutie predstavuje rozhodnutie, ktorým sa s konečnou platnosťou rozhodlo o osobe, je okrem iného nevyhnutné, aby bolo toto rozhodnutie vydané po meritórnom posúdení veci. Ako zdôraznil Súdny dvor, vyplýva to zo samotného znenia článku 50 Charty, keďže pojmy „odsúdený“ a „oslobodený“, na ktoré odkazuje toto ustanovenie, nevyhnutne znamenajú, že došlo k preskúmaniu trestnej zodpovednosti dotknutej osoby a v tejto súvislosti bolo vydané rozhodnutie.(29)
60.      Súdny dvor mal takisto príležitosť objasniť, že rozhodnutie súdnych orgánov členského štátu, ktorým je obžalovaný právoplatne oslobodený spod obžaloby pre nedostatok dôkazov, sa má v zásade považovať za rozhodnutie, ktoré bolo založené na meritórnom posúdení veci.(30)
61.      V rovnakom duchu by som povedal, že meritórne posúdenie zahŕňa situáciu, v ktorej sa konanie ukončí a osoba je zbavená obvinenia aj napriek tomu, že skutkové okolnosti trestného činu boli zistené, pretože existovali okolnosti vylučujúce protiprávnosť činu predpokladaného páchateľa (napríklad nutná obrana, krajná núdza alebo vyššia moc) alebo jeho trestnú zodpovednosť (napríklad osoba nedosiahla vek trestnej zodpovednosti alebo trpela závažnou duševnou poruchou).(31)
62.      Súdny dvor naopak takisto objasnil, že rozhodnutia, ktorými sa osoba oslobodzuje spod obžaloby, zbavuje obvinenia alebo ktorými sa zastavuje trestné stíhanie čisto z procesných dôvodov alebo ktoré v každom prípade nezahŕňajú žiadne posúdenie trestnej zodpovednosti osoby, nemožno považovať za „konečné“ na účely zásady ne bis in idem.(32) To je podľa môjho názoru zvyčajne prípad, keď sa konanie ukončí napríklad z dôvodu amnestie, imunity, abolitio criminis alebo premlčania trestného stíhania(33).
63.      V tomto kontexte je potrebné podotknúť, že z judikatúry vyplýva, že požiadavku, aby rozhodnutie obsahovalo meritórne posúdenie veci – v zmysle posúdenia trestnej zodpovednosti vyšetrovanej osoby –, nemožno overiť na čisto formálnom základe.
64.      Pravdaže, ak sa rozhodnutie o zastavení trestného stíhania výslovne zakladá na procesných dôvodoch, nie je potrebné vykonať žiadne ďalšie overenie: rozhodnutie zo svojej podstaty nemôže mať za následok uplatňovanie zásady ne bis in idem. Ak sa však rozhodnutie zakladá na nedostatku dôkazov, vyžaduje sa ďalší krok. Ako totiž Súdny dvor konštatoval v rozsudku Kossowski, čo ESĽP zopakoval v rozsudku Mihalache, so skutočným meritórnym posúdením veci sa nevyhnutne spája podrobné vyšetrovanie.(34)
65.      Tieto konštatovania, s ktorými plne súhlasím, si vyžadujú isté vysvetlenie.
1)      Potreba overiť existenciu podrobného vyšetrovania
66.      Súdny dvor aj ESĽP vo svojej judikatúre rozšírili rozsah ochrany vyplývajúcej zo zásady ne bis in idem nad rámec súdnych rozhodnutí stricto sensu. Oba súdy rozhodli, že za „konečné“ rozhodnutia na účely zásady ne bis in idem by sa mohli považovať aj rozhodnutia iných orgánov verejnej moci, ktoré sa zúčastňujú na výkone trestnej spravodlivosti na vnútroštátnej úrovni a ktorým vnútroštátne právo priznáva právomoc konštatovať a trestať protiprávne konanie, ako sú prokurátori. Je to tak aj napriek tomu, že na postupe sa nezúčastňuje žiadny súd a že dotknuté rozhodnutie nemá podobu súdneho rozhodnutia.(35)
67.      Toto rozšírenie predstavuje významné zlepšenie ochrany práv jednotlivcov v rámci trestného práva aj konania. Napriek tomu je sotva potrebné podotýkať, že rozhodnutie prokurátora o zastavení trestného stíhania počas fázy vyšetrovania nemožno ipso facto postaviť na roveň rozhodnutiu súdu o oslobodení jednotlivca spod obžaloby, ktoré bolo vydané po riadnom súdnom konaní, v ktorom boli dôkazy predložené sudcovi (alebo porote), prejednané stranami a napokon posúdené sudcom (alebo porotou).
68.      Ako je dobre známe, trestné systémy členských štátov obsahujú rôzne právne režimy, ktoré na jednej strane upravujú podmienky, za ktorých prokurátori môžu alebo musia vyšetrovať údajné trestné činy a prípadne začať trestné stíhanie osoby podozrivej zo spáchania trestného činu, a na druhej strane dôvody, na základe ktorých možno trestné stíhanie zastaviť. Vo viacerých členských štátoch sú napríklad opodstatnenými dôvodmi na ukončenie vyšetrovania zo strany prokurátora dôvody, ktoré sa týkajú neexistencie verejného záujmu, nedostatočnej závažnosti trestného činu alebo neexistencie trestného oznámenia poškodeného, správania obvineného v minulosti alebo dokonca rozpočtových obmedzení.(36)
69.      Bez ohľadu na to, či je trestné stíhanie v trestnom systéme členského štátu v zásade povinné alebo ponechané na voľnom uvážení, navyše nevyhnutne platí, že rozhodnutia prokurátorov viac či menej proaktívne vyšetrovať údajný trestný čin alebo naopak trestné stíhanie zastaviť môžu byť ovplyvnené faktormi účelnosti, hospodárnosti konania alebo politiky justičných orgánov (ako je aktuálne pracovné zaťaženie, priority presadzovania práva, finančné náklady a náklady práce spojené s vyšetrovaním). Predpoklad, že každý prokurátor v Európskej únii rozhoduje o osude vyšetrovaní a konaní, za ktoré zodpovedá, výlučne na základe svojho vnútorného presvedčenia o vine údajného páchateľa a svojej schopnosti preukázať ju na súde, by nebol ničím viac než zbožným želaním.
70.      Zdá sa mi, že takéto úvahy môžu mať ešte väčšiu váhu v prípade, že prokurátori čelia nadnárodným trestným činom, ku ktorým došlo v dvoch či vo viacerých členských štátoch a/alebo ktoré sa dotýkajú dvoch či viacerých členských štátov a dopustili sa ich páchatelia, ktorí zneužili svoje právo na voľný pohyb cez hranice štátov vyplývajúce z práva Únie. Je jasné, že v týchto situáciách môžu mať niektorí prokurátori lepšiu pozíciu než iní na to, aby vec úspešne vyšetrili a v prípade potreby začali trestné stíhanie možných páchateľov. Rovnako je zrejmé, že skutočnú koordináciu viacerých prokurátorov, ktorí pôsobia v rôznych členských štátoch, každý z nich pracuje vo vlastnom jazyku, môžu byť od seba vzdialení tisícky kilometrov a potenciálne o existencii súbežného konania nevedia, nemožno brať ako samozrejmosť, a to aj napriek existencii osobitných nástrojov v tejto oblasti.(37)
71.      V systéme založenom na vzájomnej dôvere, ktorý sa uplatňuje nadnárodne, je preto podľa môjho názoru absolútne kľúčové, aby sa zásada ne bis in idem uplatňovala iba v prípade, keď sa rozhodnutie prokurátora o zastavení trestného stíhania zakladá na meritórnom posúdení veci vyplývajúcom z podrobného vyšetrovania, pri ktorom došlo k dôkladnému posúdeniu dostatočne komplexného súboru dôkazov.
72.      Ak bola totiž trestná zodpovednosť vyšetrovanej osoby vylúčená na základe nedostatočného a útržkovitého súboru dôkazov, možno s istotou predpokladať, že rozhodnutie prokurátora vychádzalo predovšetkým z dôvodov účelnosti, hospodárnosti konania alebo politiky justičného orgánu.
73.      Skutočnosť, že prokurátor vykonal dôkladné posúdenie dostatočne komplexného súboru dôkazov, prirodzene neznamená, že pri rozhodovaní o ukončení konania nevyhnutne musia byť rozptýlené všetky pochybnosti spojené s trestnou zodpovednosťou vyšetrovanej osoby. V skutočnosti môže byť nutné, aby prokurátor vyvodil nevyhnutné dôsledky zo skutočnosti, že bez ohľadu na jeho osobný názor na vinu dotknutej osoby z podrobného vyšetrovania nevyplynul súbor dôkazov, ktorý by pravdepodobne podporil odsúdenie.
74.      Pokiaľ však bolo vyšetrovanie primerane vyčerpávajúce a dôsledné, rozhodnutie o zastavení trestného stíhania možno postaviť na roveň oslobodeniu spod obžaloby. Ako sa uvádza v bode 60, Súdny dvor uznal, že rozhodnutia založené na nedostatku dôkazov sa v zásade majú považovať za rozhodnutia založené na meritórnom posúdení veci. Podľa môjho názoru ide okrem iného o logický dôsledok zásady prezumpcie neviny.(38)
75.      Z uvedených úvah vyplýva nasledujúca otázka: akým spôsobom by sa malo určiť, či rozhodnutie ako to, o ktoré ide v prejednávanej veci, je založené na podrobnom vyšetrovaní?
2)      Preskúmanie rozhodnutia o zastavení trestného stíhania
76.      To, či bolo rozhodnutie prokurátora o zastavení trestného stíhania založené na podrobnom vyšetrovaní, by sa malo určiť najmä na základe odôvodnenia uvedeného v samotnom rozhodnutí(39) (v prípade potreby v spojení s dokumentmi, na ktoré sa v ňom odkazuje a/alebo ktoré sú k nemu pripojené(40)). Práve v tomto dokumente sa totiž vysvetľujú dôvody zastavenia trestného stíhania a dôkazy, z ktorých sa na tento účel vychádza.
77.      Ako napríklad Súdny dvor konštatoval v rozsudku Kossowski, absencia vypočutia poškodeného a prípadného svedka počas vyšetrovania v konkrétnom prípade sa môže považovať za známku toho, že neprebehlo podrobné vyšetrovanie.(41) Ako naopak uviedol ESĽP v rozsudku Mihalache, ak sa vyšetrovanie trestného činu začalo po vznesení obvinenia dotknutej osobe, poškodený bol vypočutý, príslušný orgán zhromaždil a preskúmal dôkazy a na základe týchto dôkazov sa vydalo odôvodnené rozhodnutie, tieto faktory pravdepodobné povedú ku konštatovaniu, že meritórne posúdenie veci sa vykonalo.(42)
78.      Musí sa teda vykonať posúdenie konkrétneho prípadu, a to najmä so zreteľom na skutočný obsah rozhodnutia.(43) Ak by sa v danom rozhodnutí nachádzali nejasnosti, orgánom v druhom členskom štáte nič nebráni v tom, aby využili nástroje spolupráce zavedené v rámci právneho poriadku Únie(44) s cieľom požiadať o potrebné objasnenie orgány prvého členského štátu.(45)
79.      Z dôvodov právnej istoty a predvídateľnosti je však kľúčové, aby boli hlavné prvky, ktoré umožňujú posúdenie „konečnosti“ rozhodnutia o zastavení trestného stíhania, zahrnuté v samotnom rozhodnutí (prípadne doplnenom dokumentmi, na ktoré odkazuje a/alebo ktoré sú k nemu pripojené). Údajný páchateľ totiž musí byť schopný overiť, či dotknuté rozhodnutie so zreteľom na príslušné vnútroštátne právo pravdepodobne bude mať za následok uplatňovanie zásady ne bis in idem.(46) Výmeny informácií ex post teda môžu byť užitočné na objasnenie rozsahu a významu rozhodnutia alebo na doplnenie odôvodnenia tohto rozhodnutia, no nemôžu zásadne zmeniť jeho obsah.
80.      V tejto fáze môže byť užitočné zdôrazniť dôležitú skutočnosť. Vyššie uvedené posúdenie nemožno vykladať v tom zmysle, že orgánom činným v druhom trestnom konaní v podstate umožňuje preskúmať správnosť rozhodnutí prijatých v prvom konaní. To by bolo v rozpore so zásadou vzájomnej dôvery, ktorá je jadrom pravidiel Únie týkajúcich sa priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, a malo by to za následok, že zásada ne bis in idem by bola do značnej miery neúčinná.(47)
81.      Orgány činné v druhom konaní sú oprávnené len skontrolovať (hmotnoprávne a/alebo procesnoprávne) dôvody, pre ktoré sa prvý prokurátor rozhodol zastaviť trestné stíhanie. Na tento účel by sa malo týmto orgánom umožniť overenie, či tak prokurátor urobil po preskúmaní komplexného súboru dôkazov a bez toho, aby opomenul zhromaždiť – lebo to pokladal za nemožné, príliš náročné alebo jednoducho nepotrebné – ďalšie dôkazy, pri ktorých bolo pravdepodobné, že budú na účely posúdenia obzvlášť relevantné.
82.      Ostatné zistenia v rozhodnutí o zastavení trestného stíhania prijatom prvým prokurátorom (napríklad dôkazná hodnota posudzovaných dôkazov) by sa mali pokladať za bernú mincu. Orgány činné v druhom konaní nemôžu vykonávať nové posúdenie dôkazov, ktoré už preskúmal prvý prokurátor.(48) Vzájomná dôvera vo fungovanie trestných systémov členských štátov si vyžaduje, aby vnútroštátne orgány činné v trestnom konaní rešpektovali zistenia iných vnútroštátnych orgánov bez ohľadu na to, k akému rozhodnutiu dospejú.(49)
83.      V tejto súvislosti snáď môže byť užitočné ďalšie objasnenie. Potreba overiť, či rozhodnutie o zastavení trestného stíhania zahŕňalo meritórne posúdenie veci na základe podrobného vyšetrovania, predstavuje požiadavku, ktorá sa pomerne jednoznačne týka „jednoduchých“ rozhodnutí o zastavení trestného stíhania. Ide teda o tie rozhodnutia, ktorými sa konanie ukončí a vyšetrovaná osoba – metaforicky povedané – „vyviazne bez trestu“.
84.      Podľa práva všetkých členských štátov totiž existuje viacero alternatívnych mechanizmov riešenia sporov, ktoré môžu viesť k zastaveniu trestného stíhania výmenou za to, že predpokladaný páchateľ prijme uloženie mierne(jše)j správnej sankcie alebo alternatívneho trestného opatrenia. Je zjavné, že tento druh rozhodnutí o zastavení trestného stíhania by sa mal za bežných okolností na účely zásady ne bis in idem považovať za rovnocenný odsúdeniu. Platí to bez ohľadu na to, či je ich súčasťou formálne konštatovanie zodpovednosti predpokladaného páchateľa. Keďže je judikatúra v tejto súvislosti pomerne jednoznačná, podľa môjho názoru nie je potrebné ďalej sa tejto otázke venovať.(50)
85.      Teraz sa budem zaoberať podmienkou „idem“.
3.      Podmienka „idem“
86.      Pokiaľ ide o podmienku „idem“, Súdny dvor rozhodol, že zásada ne bis in idem zakotvená v článku 50 Charty zakazuje kumuláciu stíhaní, ako aj sankcií trestnoprávnej povahy „za rovnaké skutky a proti tej istej osobe“(51).
87.      V súlade s uvedeným existujú dva prvky, ktoré sú relevantné z hľadiska splnenia tejto podmienky: totožnosť skutkov (idem factum) a totožnosť osoby (idem persona). Pochybnosti vyjadrené vnútroštátnym súdom sa zrejme týkajú oboch týchto prvkov, preto sa ich oba pokúsim objasniť.
a)      Idem factum
88.      Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je kritériom relevantným na posúdenie existencie toho istého trestného činu kritérium totožnosti skutkov chápaných ako existencia súboru konkrétnych okolností, ktoré sú navzájom nerozlučiteľne spojené a ktoré viedli ku konečnému oslobodeniu alebo odsúdeniu dotknutej osoby.(52)
89.      V tomto kontexte by sa pojem „totožnosť“ nemal chápať ako absolútna a úplná zhoda skutkových okolností, ktoré sú relevantné z hľadiska jedného či viacerých trestných činov, z ktorých je osoba obvinená. Súdny dvor totiž často odkazuje na skutkové okolnosti, ktoré sú „v podstate tie isté“(53), čo sa zhoduje s výrazom „v zásade tie isté“, ktorý vo všeobecnosti používa ESĽP.(54) Súdny dvor však zároveň objasnil, že len podobnosť skutkového stavu nepostačuje: vedľajšie skutkové okolnosti sa môžu líšiť(55), no hlavné skutkové okolnosti konania, ktoré údajne predstavuje trestný čin, musia byť rovnaké.(56) Samotná skutočnosť, že údajný páchateľ konal s rovnakým úmyslom spáchať trestný čin v kontexte viacerých po sebe nasledujúcich činov, napríklad nepostačuje na vyvodenie záveru, že tieto činy sú súčasťou rovnakého súboru konkrétnych okolností, ktoré sú navzájom nerozlučiteľne spojené, na účely zásady ne bis in idem.(57)
90.      Na druhej strane právna kvalifikácia skutkov z hľadiska vnútroštátneho práva nie je relevantná na účely konštatovania existencie toho istého trestného činu, keďže rozsah ochrany priznanej v článku 50 Charty sa nemôže meniť v závislosti od členského štátu.(58) Ako Súdny dvor vysvetlil v rozsudku Van Esbroeck, z dôvodu neexistencie harmonizácie vnútroštátnych trestnoprávnych úprav by kritérium založené na právnej kvalifikácii skutku mohlo vytvárať toľko prekážok slobode pohybu v Európskej únii, koľko existuje systémov trestného práva v členských štátoch.(59) ESĽP v rozsudku Zolotukhin takisto podotkol, že formalistický a reštriktívny prístup založený na právnej kvalifikácii dvoch trestných činov by príliš obmedzoval práva jednotlivcov, takže by hrozilo narušenie záruky, ktorej vytvorenie je zámerom zásady ne bis in idem.(60)
b)      Idem persona
91.      Druhým prvkom podmienky idem je totožnosť páchateľa, teda osoby, ktorá nesie (alebo údajne nesie) zodpovednosť za jeden či viaceré dotknuté trestné činy a v dôsledku toho môže byť trestne stíhaná a potrestaná viac než raz.
92.      Uplatňovanie zásady ne bis in idem zaručenej článkom 50 Charty teda predpokladá, že predmetné trestné stíhanie alebo sankcie sa vzťahujú na tú istú osobu. Ako konštatoval Súdny dvor, táto zásada sa neuplatňuje na iné osoby ako na tie, ktoré už boli právoplatne odsúdené alebo oslobodené spod obžaloby v členskom štáte,(61) a v dôsledku toho nemôže byť porušená, ak pri trestnom stíhaní a/alebo sankcionovaní viac ako jedenkrát za to isté protiprávne správanie nejde o tú istú osobu.(62)
93.      ESĽP v rozsudku Mihalache zdôraznil, že rozhodnutie prokurátora o zastavení trestného stíhania je založené na meritórnom posúdení, keď zahŕňa posúdenie skutkových okolností trestného činu aj konkrétnej situácie osoby. To znamená, že z dotknutého rozhodnutia by malo vyplývať, že prokurátor posúdil dôkazy v spise, ako aj „účasť [údajného páchateľa] na jednej alebo všetkých udalostiach, ktoré vyvolali zásah vyšetrovacích orgánov, na účely určenia, či vznikla ‚trestná‘ zodpovednosť“(63). Súdny dvor podobne konštatoval, že na to, aby bol článok 50 Charty uplatniteľný, sa vyžaduje, aby „došlo k preskúmaniu trestnoprávnej zodpovednosti dotknutej osoby a v tejto súvislosti bolo vydané rozhodnutie“(64).
94.      Podľa môjho chápania to znamená, že v dotknutom trestnoprávnom rozhodnutí sa musí osobitne preskúmať trestná zodpovednosť danej osoby a musí sa vylúčiť na hmotnoprávnom základe: osoba napríklad nie je páchateľom alebo ju v každom prípade za čin nemožno brať na zodpovednosť.
95.      V ideálnom prípade by to malo byť v dotknutom rozhodnutí výslovne uvedené. Napriek tomu nemožno vylúčiť, že ak prokurátor dospeje k záveru, že tvrdené skutkové okolnosti nezakladajú žiadny trestný čin, v rozhodnutí o zastavení trestného stíhania sa osoba, ktorá sa dovoláva ochrany vyplývajúcej zo zásady ne bis in idem, formálne neidentifikuje pojmami ako „údajný páchateľ“, „podozrivý“, „obvinený“ alebo „vyšetrovaná osoba“. V rovnakej súvislosti by navyše v prípade formalistického výkladu článku 50 Charty hrozilo, že sa príliš obmedzia práva jednotlivcov. Podľa môjho názoru by osoba mala byť oprávnená dovolávať sa ochrany vyplývajúcej zo zásady ne bis in idem, ak zo znenia rozhodnutia jasne a nespochybniteľne vyplýva, že došlo k dôkladnému posúdeniu jej právneho postavenia ako páchateľa alebo osoby zodpovednej za konanie, ktoré údajne predstavuje trestný čin.
C.      Prejudiciálna otázka (II): uplatňovanie článku 50 Charty
96.      Ako som zdôraznil vo svojich úvodných pripomienkach, posúdenie, či sú v prejednávanej veci splnené uvedené podmienky, v zásade prináleží vnútroštátnemu súdu. Napriek tomu by som teraz s cieľom čo najlepšie pomôcť tomuto súdu uviedol niekoľko stručných úvah v súvislosti s možným uplatnením zásady ne bis in idem na vec samu.
97.      V prejednávanej veci je nesporné, že obe konania vedené na príslušných rumunských súdoch majú trestnoprávnu povahu. Sporné je skôr splnenie podmienok „bis“ a „idem“.
98.      Zdá sa mi, že pokiaľ ide o podmienku „bis“, otázka týkajúca sa právoplatnosti uznesenia o zastavení trestného stíhania z 27. septembra 2016 bola vyriešená v nadväznosti na uznesenie Judecătoria Slatina (Prvostupňový súd Slatina) z 21. novembra 2016.(65) Ak sú totiž konštatovania tohto súdu správne a ak správne chápem vnútroštátne právo, znamenalo by to, že proti uvedenému uzneseniu možno podať iba mimoriadne opravné prostriedky. Z toho vyplýva, že dané uznesenie je podľa článku 50 Charty „konečné“ a môže mať teda v zásade za následok uplatňovanie zásady ne bis in idem.
99.      Na druhej strane je zrejme oveľa menej jasné, či uznesenie o zastavení trestného stíhania z 27. septembra 2016 zahŕňa meritórne posúdenie založené na podrobnom vyšetrovaní. Podľa môjho názoru je nepodstatné, či sa informácie o tomto aspekte uvádzajú v samotnom rozhodnutí prokurátora alebo v správe, ktorá je k nemu pripojená a ktorú vypracovala polícia, za predpokladu, že prokurátor sa jasne stotožní s posúdením polície a vnútroštátne právo takýto postup umožňuje.
100. To, na čom skutočne záleží a čo by mal teda vnútroštátny súd overiť, sú tieto prvky: bolo uznesenie založené predovšetkým na posúdení hmotnoprávnych prvkov údajného trestného činu (napríklad existencie údajného skutku, jeho právnej kvalifikácie, trestnej zodpovednosti údajného páchateľa atď.) alebo na procesných dôvodoch? Ak ide o prvý prípad, boli zistenia prokurátora výsledkom náležitého vyšetrovania, pri ktorom došlo k dôkladnému posúdeniu dostatočne komplexného súboru dôkazov, alebo bolo uznesenie motivované aj faktormi účelnosti, hospodárnosti konania alebo politiky justičného orgánu?
101. V súvislosti s podmienkou „idem“ som ďalej vyrozumel, že skutkový stav, ktorý sa skúmal v dvoch konaniach, je podľa vnútroštátneho súdu v podstate ten istý. To znamená, že trestné činy tvrdené v dvoch rôznych konaniach by sa napriek tomu, že sú formálne odlišné (vydieranie a prijímanie úplatku), na účely článku 50 Charty mali považovať za rovnocenné.
102. Strany konania však zrejme majú rozdielne názory na prvok idem persona. Podľa môjho chápania je zdrojom rozporu skutočnosť, že jedno trestné stíhanie sa začalo vo veci, zatiaľ čo druhé sa začalo proti osobe.
103. Som si samozrejme vedomý teoretického rozdielu medzi konaniami vedenými vo veci a proti osobe.(66) Je mi však menej jasné, čo z uvedeného vyplýva v kontexte rumunského trestného konania. Podľa môjho chápania vyplýva rozdiel najmä z článku 305 trestného poriadku, v ktorom sa okrem iného stanovuje, že v prípade existencie prvkov naznačujúcich, že trestný čin, pre ktorý sa začalo vyšetrovanie, mohol spáchať konkrétny jednotlivec, musí prokurátor nariadiť, aby vyšetrovanie trestného činu pokračovalo vo vzťahu k tomuto jednotlivcovi, čo má za následok, že táto osoba nadobúda postavenie podozrivého.
104. Napriek tomu si nie som istý, či by mali mať osobitosti vnútroštátneho práva významnú váhu v kontexte posudzovania, ktoré bude vnútroštátny súd musieť vykonať pri uplatňovaní článku 50 Charty v tejto veci. Ako sa vysvetľuje v bode 95, v rámci tohto ustanovenia nejde o otázku označenia, ale podstaty. Skutočnosť, či mal údajný páchateľ v prvom konaní formálne postavenie „podozrivého“ alebo iné porovnateľné postavenie, má preto len malý význam. Kľúčové je, či je na základe znenia rozhodnutia o zastavení tohto trestného stíhania primerane jasné, že došlo k náležitému preskúmaniu právneho postavenia tejto osoby ako možného páchateľa, ktoré potenciálne zakladá trestný čin.
D.      Niekoľko záverečných pripomienok
105. Potom ako som sa zaoberal rôznymi právnymi otázkami nastolenými vnútroštátnym súdom, chcel by som tieto návrhy ukončiť niekoľkými záverečnými úvahami v nádeji, že môžu priniesť usmernenie k výkladu a uplatňovaniu článku 50 Charty.
106. Z počtu rozsudkov, ktoré vydali Súdny dvor aj ESĽP v posledných rokoch, vyplýva, že rozsah zásady ne bis in idem je neustálym zdrojom neistoty. Vo veľkom počte vecí vznikli rôzne otázky, ktoré tieto súdy viedli k tomu, aby v závislosti od okolností zdokonaľovali, objasňovali, ale niekedy takisto významne rozvíjali svoju judikatúru.
107. Podľa môjho názoru jednoznačne treba uvítať, že s výnimkou drobných nuáns Súdny dvor a ESĽP sledovali podobné línie argumentácie a vytvorili pomerne homogénny súbor judikatúry. Celkovo sa mi zdá, že tieto súdy sa usilovali dosiahnuť primeranú rovnováhu medzi rôznymi protichodnými záujmami. Nepochybne ide o náročnú úlohu.
108. Aby som vysvetlil, prečo zastávam tento názor, môže byť užitočné vrátiť sa v čase. Zásada ne bis in idem predstavuje veľmi starý právny koncept, ktorého stopy sa našli okrem iného v Chammurapiho zákonníku, Demostenových dielach, Justiniánskych Digestách, ako aj v početných stredovekých kánonických predpisoch.(67) V (súčasnej) Európskej únii bola – dokonca aj bez ustanovenia v tomto zmysle – prijatá už v polovici 60. rokov 20. storočia a považovala sa za zásadu spojenú s myšlienkou prirodzenej spravodlivosti.(68)
109. Zdá sa, že zatiaľ čo presný význam a rozsah zásady ne bis in idem sa v priebehu storočí do istej miery líšil, chápanie jej dvojakého zdôvodnenia, ktorým je spravodlivosť a právna istota, zostalo pomerne nemenné.(69)
110. Na jednej strane sa vo všeobecnosti považuje za nespravodlivé a svojvoľné, že štát „so všetkými svojimi zdrojmi a mocou sa opakovane pokúša odsúdiť jednotlivca za údajný trestný čin, čím ho vystavuje rozpakom, výdavkom a tvrdej skúške a núti ho žiť v neustálom stave úzkosti a neistoty“(70). Účelom zásady ne bis in idem je teda v prvom rade zabrániť situácii, v ktorej je osoba „ohrozená“ viac než raz.(71)
111. Na druhej strane je zásada ne bis in idem takisto nerozlučne spojená so zásadou res judicata, teda s myšlienkou, že na zabezpečenie stability práva a právnych vzťahov a riadneho výkonu spravodlivosti by sa právoplatné súdne rozhodnutia už nemali napádať.(72)
112. V právnom poriadku Únie nachádza ochrana vyplývajúca zo zásady ne bis in idem tretie zdôvodnenie, ktorým je zabezpečenie voľného pohybu osôb v priestore slobody, bezpečnosti a spravodlivosti. Súdny dvor v súvislosti s článkom 54 DVSD zdôraznil, že osoba, ktorá bola právoplatne odsúdená alebo oslobodená spod obžaloby, musí mať právo slobodne sa pohybovať bez toho, aby sa obávala nových trestných stíhaní za rovnaké skutky v inom členskom štáte.(73)
113. Tieto ciele teda hovoria v neprospech nadmerne reštriktívneho výkladu zásady ne bis in idem. Nadmerne široké uplatňovanie zásady by však zároveň bolo v rozpore s inými verejnými záujmami, ktoré si zaslúžia ochranu.
114. Mám na mysli predovšetkým všeobecný záujem spoločnosti na účinnom stíhaní páchateľov(74) a osobitný záujem poškodených trestnými činmi nielen získať náhradu škody od páchateľov, ale aj vidieť, že „sa spravodlivosti učinilo zadosť“.(75) Už zo samotného názvu „priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti“ predsa vyplýva, že sloboda sa nemôže zabezpečovať na úkor bezpečnosti a spravodlivosti. Zmyslom pojmu „spravodlivosť“ samozrejme musí byť spravodlivosť pre všetkých jednotlivcov: údajných páchateľov, ale aj údajných poškodených. Preto podľa článku 3 ods. 2 ZEÚ v tomto priestore musí byť zaručený voľný pohyb osôb spolu s príslušnými opatreniami týkajúcimi sa okrem iného predchádzania trestnej činnosti a boja s ňou.(76)
115. V tejto súvislosti nemožno ignorovať, že povrchný prístup k uplatňovaniu zásady ne bis in idem by mohol viesť k zneužívaniu a manipulácii zo strany páchateľov, ktorí by sa mohli uchýliť k „taktizovaniu pri výbere jurisdikcie“, aby si zabezpečili beztrestnosť svojho konania. Keď totiž trestné činy vyšetrujú zároveň viacerí prokurátori, existuje konkrétne riziko, že prokuratúra s najhoršou pozíciou (alebo s najväčším nedostatkom pracovníkov či najväčším pracovným preťažením) môže de facto zamedziť vykonaniu seriózneho vyšetrovania daného trestného činu, pretože jej rozhodnutie o zastavení trestného stíhania by mohlo zabrániť krokom všetkých ostatných prokuratúr.
116. Aj na tejto strane spektra sa navyše nachádza záujem súvisiaci s Úniou, ktorý si zaslúži náležité uváženie a ktorým je vzájomná dôvera. Z ustálenej judikatúry vyplýva, že túto vzájomnú dôveru možno zachovať a posilniť len v prípade, že orgány členského štátu sa môžu uistiť, že v inom členskom štáte došlo k riadnemu posúdeniu trestnej zodpovednosti osoby podozrivej zo spáchania trestného činu.(77)
117. Preto je mimoriadne dôležité, aby sa pri výklade článku 50 Charty našla primeraná rovnováha medzi týmito záujmami. Zosúladiť by sa mala predovšetkým účinná ochrana individuálnych práv s oprávneným záujmom členských štátov zabrániť beztrestnosti páchateľov.(78) To je hlavná myšlienka, ktorou som sa riadil v týchto návrhoch, keď som sa po preskúmaní a zvážení judikatúry pokúsil Súdnemu dvoru navrhnúť prístup k podmienkam „bis“ a „idem“, ktorý je podľa môjho názoru „vyvážený“.
118. Predovšetkým nerozumiem, ako by osoba, ktorej účasť na údajnom trestnom čine v rámci prvého konania ukončeného vo fáze vyšetrovania nebola osobitne preskúmaná a/alebo bola preskúmaná len na základe nedostatočného a útržkovitého súboru dôkazov, mohla oprávnene tvrdiť, že následné konanie, v ktorom sa jej účasť osobitne preskúmala na základe spoľahlivého a komplexného súboru dôkazov, by ju „ohrozilo“ dvakrát a/alebo by bolo v rozpore so zásadou res judicata.
V.      Návrh
119. Na záver navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorú položil Curtea de Apel Craiova (Odvolací súd Craiova, Rumunsko), v tom zmysle, že osobu možno považovať za oslobodenú konečným rozsudkom v zmysle článku 50 Charty základných práv Európskej únie v dôsledku prijatia rozhodnutia o zastavení trestného stíhania zo strany prokurátora, keď sa tejto osobe neuloží žiadny trest ani iné trestné opatrenie, iba ak okrem iného platí, že: i) rozhodnutie je založené na meritórnom posúdení veci vyplývajúcom z podrobného vyšetrovania, ktoré spočívalo v dôkladnom posúdení dostatočne komplexného súboru dôkazov, a ii) zo znenia rozhodnutia vyplýva, že došlo k náležitému preskúmaniu konkrétneho právneho postavenia danej osoby ako osoby zodpovednej za skutok, ktorý údajne predstavuje trestný čin.
1      Jazyk prednesu: angličtina.
2      Pozri napríklad rozsudok Európskeho súdu pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“) z 8. júla 2019, Mihalache v. Rumunsko (CE:ECHR:2019:0708JUD005401210, bod 47) (ďalej len „rozsudok Mihalache“).
3      Ú. v. EÚ L 354, 2006, s. 56.
4      Ú. v. EÚ L 192, 2003, s. 54; Mim. vyd. 19/006, s. 182.
5      Pokiaľ ide o pojem „trestné stíhanie vo veci“, pozri body 101 a 102 nižšie.
6      Komisia odkazuje na články 289 a 308 Cod penal (rumunský Trestný zákon), ktoré sa v podstate týkajú okrem iného skutkov prijímania úplatku spáchaných osobami rovnocennými so zamestnancami verejnej správy, a na články 1, 5 a 6 zákona č. 78/2000 o prevencii, odhaľovaní a sankcionovaní korupcie, ktoré sa týkajú okrem iného skutkov korupcie spáchaných zamestnancami, ktorí vykonávajú funkcie v právnických osobách.
7      Pozri najmä rozsudok z 18. mája 2021, Asociația „Forumul Judecătorilor din România“ a i. (C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 a C‑397/19, EU:C:2021:393, body 172, 177 a 249) (ďalej len „rozsudok AFJR“).
8      Bod 4 prílohy k rozhodnutiu 2006/928. Pozri tiež jeho odôvodnenia 3 a 6.
9      Pozri rozsudok AFJR (bod 214) a rozsudok z 21. decembra 2021, Euro Box Promotion a i. (C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 a C‑840/19, EU:C:2021:1034, body 189 a 191).
10      Rozsudok zo 6. marca 2014 (C‑206/13, EU:C:2014:126).
11      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. júna 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, body 66 a 67 a citovaná judikatúra).
12      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. marca 2023, Bursa Română de Mărfuri (C‑394/21, EU:C:2023:146, bod 60).
13      Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. júla 2022, Volkswagen (C‑134/20, EU:C:2022:571, bod 33).
14      Pozri podobne návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz‑Jarabo Colomer vo veci Gözütok a Brügge (C‑187/01 a C‑385/01, EU:C:2002:516, body 36 a 37).
15      Dohovor, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda zo 14. júna 1985 uzatvorená medzi vládami štátov hospodárskej únie Beneluxu, Nemeckej spolkovej republiky a Francúzskej republiky o postupnom zrušení kontrol na ich spoločných hraniciach, ktorá bola podpísaná 19. júna 1990 a nadobudla platnosť 26. marca 1995 (Ú. v. ES L 239, 2000, s. 19; Mim. vyd. 19/002, s. 9) (ďalej len „DVSD“). Dané ustanovenie znie: „Osoba, o ktorej bolo právoplatne rozhodnuté jednou zo zmluvných strán[,] nesmie byť pre ten istý čin stíhaná inou zmluvnou stranou…“
16      Pozri okrem iného rozsudok z 5. júna 2014, M (C‑398/12, EU:C:2014:1057, bod 35) (ďalej len „rozsudok M“).
17      Pozri okrem iného rozsudok z 22. marca 2022, bpost (C‑117/20, EU:C:2022:202, bod 23).
18      Tamže, bod 24 a citovaná judikatúra.
19      Pozri napríklad rozsudok z 23. marca 2023, Dual Prod (C‑412/21, EU:C:2023:234, bod 55 a citovaná judikatúra). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
20      Pozri rozsudok z 22. decembra 2008, Turanský (C‑491/07, EU:C:2008:768, body 34 a 35).
21      Pozri rozsudok z 29. júna 2016, Kossowski (C‑486/14, EU:C:2016:483, bod 35 a citovaná judikatúra) (ďalej len „rozsudok Kossowski“).
22      Pozri rozsudok M (bod 32).
23      Používam pojmy použité v rozsudku Mihalache (bod 128).
24      Rozsudok ESĽP z 10. februára 2009, Zolotukhin v. Rusko (CE:ECHR:2009:0210JUD001493903, bod 108) (ďalej len „rozsudok Zolotukhin“).
25      Séria európskych zmlúv č. 117. Nezáväzný dokument vypracovaný Riadiacim výborom pre ľudské práva a predložený Výboru ministrov Rady Európy 22. novembra 1984. Pozri bod 22 (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
26      Pozri rozsudok M (body 39 a 41).
27      Rozsudok Mihalache (body 102 až 116).
28      Spoločné súhlasné stanovisko sudcov Raimondiho, Nussbergerovej, Sicilianosa, Spana, Yudkivskej, Motocovej a Ravaraniho.
29      Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. decembra 2021, AB a i. (Zrušenie amnestie) (C‑203/20, EU:C:2021:1016, body 56 a 57 a citovaná judikatúra) (ďalej len „rozsudok AB a i.“). Takisto podotýkam, že v článku 4 protokolu č. 7 sa uvádza slovné spojenie „oslobodený alebo odsúdený konečným rozsudkom“.
30      Pozri v tomto zmysle rozsudok M (body 28 a 29 a citovaná judikatúra).
31      Porovnaj návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz‑Jarabo Colomer vo veci van Straaten (C‑150/05, EU:C:2006:381, bod 65).
32      Pozri okrem iného rozsudky z 15. októbra 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, EU:C:2002:582, body 54 až 69); z 10. marca 2005, Miraglia (C‑469/03, EU:C:2005:156, body 31 až 34); z 22. decembra 2008, Turanský (C‑491/07, EU:C:2008:768, body 40 až 45), a rozsudok AB a i. (bod 61). Pozri tiež rozhodnutie ESĽP z 15. marca 2005, Horciag v. Rumunsko (CE:ECHR:2005:0315DEC007098201).
33      V súvislosti s premlčaním trestného stíhania musím uznať, že v rozsudku z 28. septembra 2006, Gasparini a i. (C‑467/04, EU:C:2006:610, body 22 až 33), sa zrejme dospelo k odlišnému záveru. Zastávam však názor, že rozsudok Gasparini a i. nie je v tejto súvislosti zlučiteľný s následnou judikatúrou Súdneho dvora týkajúcou sa oslobodenia spod obžaloby z procesných dôvodov a v každom prípade bol implicitne zrušený rozsudkom z 8. septembra 2015, Taricco a i. (C‑105/14, EU:C:2015:555), v ktorom Súdny dvor považoval vnútroštátne pravidlá týkajúce sa premlčania za pravidlá procesnej povahy. Dodal by som, že táto pozícia je v súlade s judikatúrou ESĽP: pozri napríklad rozhodnutie z 5. decembra 2019, Smoković v. Chorvátsko (CE:ECHR:2019:1112DEC005784912, body 43 až 45).
34      Pozri rozsudok Kossowski (body 48, 53 a 54) a rozsudok Mihalache (body 97 a 98).
35      Pozri okrem iného rozsudky z 12. mája 2021, Bundesrepublik Deutschland (Červený obežník Interpolu) (C‑505/19, EU:C:2021:376, bod 73 a citovaná judikatúra), a z 11. februára 2003, Gözütok a Brügge (C‑187/01 a C‑385/01, EU:C:2003:87, body 27, 28 a 31). Podobne rozsudok ESĽP Mihalache (body 94 a 95).
36      Pozri napríklad súhlasné stanovisko sudcu Pinta de Albuquerque k rozsudku Mihalache, bod 10 a nasl.
37      Rámcové rozhodnutie Rady 2009/948/SVV z 30. novembra 2009 o predchádzaní kolíziám pri výkone právomoci v trestných veciach a ich urovnávaní (Ú. v. EÚ L 328, 2009, s. 42).
38      Táto zásada je zakotvená okrem iného v článku 48 ods. 1 Charty.
39      Pozri v tomto zmysle rozsudok Kossowski, bod 52.
40      Pozri podrobnejšie návrhy, ktoré som predniesol vo veci GR a i. (C‑726/21, EU:C:2023:240, body 35 až 53).
41      Rozsudok Kossowski (bod 53).
42      Rozsudok Mihalache (bod 98).
43      Tamže, bod 97.
44      Napríklad rámcové rozhodnutie 2009/948 (pozri poznámku pod čiarou 37).
45      Pozri analogicky rozsudok zo 16. novembra 2010, Mantello (C‑261/09, EU:C:2010:683, bod 48).
46      Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bobek vo veci bpost (C‑117/20, EU:C:2021:680, bod 119).
47      Pozri podobne návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci Kossowski (C‑486/14, EU:C:2015:812, body 75 a 76).
48      Pozri v tomto zmysle rozsudok M (bod 30).
49      Pozri okrem iného rozsudok z 28. októbra 2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Extradícia a zásada ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, body 92 a 93 a citovaná judikatúra). Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz‑Jarabo Colomer vo veci van Straaten (C‑150/05, EU:C:2006:381, body 52 a 63).
50      Pozri najmä rozsudok z 11. februára 2003, Gözütok a Brügge (C‑187/01 a C‑385/01, EU:C:2003:87). Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz‑Jarabo Colomer vo veci Gözütok a Brügge (C‑187/01 a C‑385/01, EU:C:2002:516, body 83, 88, 89, 97 a 106), a súhlasné stanovisko sudcu Bošnjaka, ku ktorému sa pripojil sudca Serghides, v rozsudku Mihalache.
51      Pozri napríklad rozsudok z 23. marca 2023, Dual Prod (C‑412/21, EU:C:2023:234, bod 49 a citovaná judikatúra). Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
52      Pozri napríklad rozsudok z 22. marca 2022, Nordzucker a i. (C‑151/20, EU:C:2022:203, bod 38 a citovaná judikatúra). Táto judikatúra sa zhoduje s judikatúrou ESĽP, v ktorej sa odkazuje na „skutok, ktorý predstavuje súbor konkrétnych skutkových okolností zahŕňajúcich toho istého obvineného a neoddeliteľne spojených v čase a priestore, ktorého existencia sa musí preukázať, aby bolo možné dospieť k odsúdeniu alebo začať trestné konanie“ (pozri okrem iného rozsudok Zolotukhin, body 83 a 84).
53      Rozsudok z 22. marca 2022, bpost (C‑117/20, EU:C:2022:202, bod 37).
54      Pozri napríklad rozsudok ESĽP z 15. novembra 2016, A a B v. Nórsko (CE:ECHR:2016:1115JUD002413011, bod 108 a citovaná judikatúra).
55      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. septembra 2006, van Straaten (C‑150/05, EU:C:2006:614, bod 49), a návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston vo veci Kraaijenbrink (C‑367/05, EU:C:2006:760, body 49 až 52).
56      Pozri rozsudok z 22. marca 2022, bpost (C‑117/20, EU:C:2022:202, bod 30). Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bobek vo veci bpost (C‑117/20, EU:C:2021:680, bod 135). Podobne rozsudok ESĽP zo 14. januára 2010, Tsonyo Tsonev v. Bulharsko (č. 2) (CE:ECHR:2010:0114JUD000237603, bod 52).
57      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. júla 2007, Kraaijenbrink (C‑367/05, EU:C:2007:444, bod 29).
58      Pozri rozsudok z 22. marca 2022, Nordzucker a i. (C‑151/20, EU:C:2022:203, bod 39 a citovaná judikatúra).
59      Rozsudok z 9. marca 2006 (C‑436/04, EU:C:2006:165, bod 35).
60      Rozsudok ESĽP Zolotukhin (body 78 až 84).
61      Pozri rozsudok z 28. septembra 2006, Gasparini a i. (C‑467/04, EU:C:2006:610, bod 37).
62      Pozri rozsudok z 5. apríla 2017, Orsi a Baldetti (C‑217/15 a C‑350/15, EU:C:2017:264, body 17 a 19 a citovaná judikatúra).
63      Rozsudok Mihalache (body 97 a 98).
64      Pozri napríklad rozsudok AB a i. (bod 57) (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
65      Pozri body 15 až 17 vyššie.
66      Extrémne zjednodušene možno povedať, že konania vo veci sa týkajú skutkového stavu, zatiaľ čo konania proti osobe sú zamerané proti osobe.
67      COFFEY, G.: A History of the Common Law Double Jeopardy Principle: From Classical Antiquity to Modern Era. In: Athens Journal of Law, roč. 8, č. 3, júl 2022, s. 253 – 278.
68      Pozri rozsudok z 5. mája 1966, Gutmann/Komisia (18/65 a 35/65, EU:C:1966:24), a stanovisko, ktoré predniesol generálny advokát Jääskinen vo veci Spasic (C‑129/14 PPU, EU:C:2014:739, bod 43), s ďalšími odkazmi na skoršiu judikatúru.
69      Pozri COFFEY, G.: c. d. Podobne návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz‑Jarabo Colomer vo veci Gözütok a Brügge (C‑187/01 a C‑385/01, EU:C:2002:516, bod 49).
70      Ako uviedol Najvyšší súd USA vo veci Green v. Spojené štáty (1957), 355 US 184, na s. 187. Pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci Kossowski (C‑486/14, EU:C:2015:812, bod 36).
71      Pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Sharpston vo veci M (C‑398/12, EU:C:2014:65, bod 48).
72      Pokiaľ ide o pojem „res judicata“, pozri okrem mnohých iných rozsudok z 30. septembra 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513, bod 38). Pokiaľ ide o vzťah medzi týmito dvoma pojmami, pozri rozsudok z 22. marca 2022, Nordzucker a i. (C‑151/20, EU:C:2022:203, bod 62 a citovaná judikatúra).
73      Pozri rozsudok z 12. mája 2021, Bundesrepublik Deutschland (Červený obežník Interpolu) (C‑505/19, EU:C:2021:376, bod 79 a citovaná judikatúra).
74      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. apríla 2021, X (Európsky zatykač – Ne bis in idem) (C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, bod 97), a rozsudok AB a i. (bod 58).
75      Pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci Kossowski (C‑486/14, EU:C:2015:812, bod 80), a návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bobek vo veci BV (C‑129/19, EU:C:2020:375, bod 113).
76      Pozri v tejto súvislosti rozsudok z 10. marca 2005, Miraglia (C‑469/03, EU:C:2005:156, bod 34).
77      Pozri rozsudok z 12. mája 2021, Bundesrepublik Deutschland (Červený obežník Interpolu) (C‑505/19, EU:C:2021:376, bod 81 a citovaná judikatúra).
78      Podobne návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bobek vo veci Bundesrepublik Deutschland (Červený obežník Interpolu) (C‑505/19, EU:C:2020:939, bod 93) a vo veci bpost (C‑117/20, EU:C:2021:680, bod 121).