Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
NICHOLAS
EMILIOU
prednesené
15. januára
2026(1)
Veci C‑622/24 P a C‑623/24 P
VT
proti
Európskej komisii (C‑622/24 P)
a
UJ a i.
proti
Európskej komisii (C‑623/24 P)
„ Odvolanie – Verejná
služba – Výberové
konanie
EPSO/AD/380/19 – Nezapísanie
do
rezervného
zoznamu – Rovnosť
zaobchádzania – Opakovanie
písomných
testov – Pravidlo
zhody
medzi
žalobou a sťažnosťou – Výklad
oznámenia o výberovom
konaní,
pokiaľ
ide o všeobecné
schopnosti “
I.      Úvod
1.        Prejednávané
odvolania
sa
týkajú
verejného
výberového
konania
usporiadaného
Európskym
úradom
pre
výber
pracovníkov
(EPSO)
na
účely
prijatia
administrátorov v oblasti
medzinárodnej
spolupráce a riadenia
pomoci
krajinám
mimo
Únie.
Počas
písomných
testov
došlo k rozsiahlym
technickým
výpadkom,
ktoré
sa
dotkli
významného
počtu
uchádzačov.
Výberová
komisia
sa v reakcii
na
uvedené
rozhodla
ponúknuť
všetkým
uchádzačom – bez
ohľadu
na
to,
či
mali
technické
problémy – možnosť
tieto
testy
opakovať
alebo
si
ponechať
prvé
výsledky.
Jadrom
prejednávaných
odvolaní
je
zákonnosť
tohto
prístupu.
2.        Viacerí
uchádzači,
ktorí
napokon v danom
výberovom
konaní
do
rezervného
zoznamu
zapísaní
neboli,
napadli
toto
nezapísanie
na
Všeobecnom
súde,
pričom
uvádzali
rôzne
nezrovnalosti
pri
vykonávaní
výberového
konania
vrátane
opakovania
písomných
testov.
Predovšetkým
vo
veciach,
ktoré
viedli k rozsudkom
VT/Komisia(2) a UJ a i./Komisia(3) sa
žalobcovia
domáhali
zrušenia
príslušných
rozhodnutí
prijatých
výberovou
komisiou.
Všeobecný
súd
rozsudkami z 10. júla
2024
zamietol – takmer
identické – žalobné
dôvody,
ktoré
boli
predložené, a s nimi
aj
žaloby v oboch
veciach.
3.        Odvolatelia
sa
prejednávanými odvolaniami
vo
veciach C‑622/24 P a C‑623/24 P domáhajú
zrušenia
uvedených
rozsudkov
Všeobecného
súdu
VT/Komisia a UJ a i./Komisia (ďalej
len
„napadnuté
rozsudky“).
Na
tento
účel v podstate
uvádzajú,
že
Všeobecný
súd
sa
tým,
že
nekonštatoval
porušenie
zásady
rovnosti
zaobchádzania v danom
výberovom
konaní,
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia. V tejto
súvislosti
tvrdia,
že
výberová
komisia
porušila
zásadu
rovnosti
zaobchádzania
tým,
že
umožnila
testy
opakovať
všetkým
uchádzačom – a nie
iba
tým,
ktorí
boli
závažne
dotknutí
technickými
problémami.
Ďalej
uvádzajú,
že
uchádzači,
ktorí
testy
opakovali,
mali
nespravodlivú
výhodu,
pretože
mali
výrazne
viac
času
na
prípravu.
Napokon
napádajú
aj
to,
že
Všeobecný
súd
zamietol
ich
žalobný
dôvod,
ktorý
sa
týkal
výkladu
oznámenia o výberovom
konaní v súvislosti s hodnotením
všeobecných
schopností
uchádzačov.
4.        Vzhľadom
na
to,
že
skutkové
okolnosti a právne
otázky
predložené v týchto
dvoch
veciach
sa
významne
prekrývajú,
zdá
sa
vhodné
preskúmať
ich v jedných
spoločných
návrhoch.
II.    Právny rámec
5.        Článok 90
ods. 2
Služobného
poriadku
úradníkov
Európskej
únie(4) (ďalej
len
„služobný
poriadok“)
znie:
„Každá
osoba,
na
ktorú
sa
vzťahuje
tento
služobný
poriadok,
môže
predložiť
menovaciemu
orgánu
sťažnosť
na
akt,
ktorý
má
na
ňu
negatívny
účinok…
Orgán
oznámi
dotknutej
osobe
svoje
odôvodnené
rozhodnutie
do
štyroch
mesiacov
odo
dňa
podania
sťažnosti.
Ak
po
uplynutí
tejto
lehoty
nedostala
príslušná
osoba
odpoveď
na
svoju
sťažnosť,
považuje
sa
to
za
nepriamo
prijaté
rozhodnutie,
ktorým
sa
jej
sťažnosť
zamieta, a môže
sa
proti
nemu
odvolať
podľa
článku 91.“
6.        V článku 91
ods. 2
služobného
poriadku
sa
stanovuje:
„Odvolanie
na
Súdny
dvor
Európskej
únie
je
prípustné,
len
ak:
–
bola
menovaciemu
orgánu
predtým
predložená
sťažnosť v súlade s článkom 90
ods. 2 v lehote
stanovenej v uvedenom
článku
a
–
sťažnosť
bola
zamietnutá
výslovnými
rozhodnutiami
alebo
konkludentne
prijatým
rozhodnutím.“
III. Skutkové okolnosti
7.        Okolnosti
predchádzajúce
sporom,
ktoré
viedli k prejednávaným
odvolaniam,
sa
podrobne
uvádzajú v napadnutých
rozsudkoch.
Skutkové
okolnosti
relevantné
pre
tieto
návrhy
možno
zhrnúť
takto.
8.        EPSO
5. decembra
2019 v Úradnom
vestníku
Európskej
únie
uverejnil
oznámenie o verejnom
výberovom
konaní
na
základe
kvalifikácií a formou
testov
EPSO/AD/380/19
na
účely
prijatia
administrátorov v oblasti
medzinárodnej
spolupráce a riadenia
pomoci
krajinám
mimo
Únie(5) s cieľom
vytvoriť
dva
rezervné
zoznamy – jeden
pre
administrátorov v platovej
triede
AD 7 a jeden
pre
administrátorov v platovej
triede
AD 9.
9.        Odvolatelia v oboch
veciach
sa
zúčastnili
na
výberovom
konaní
pre
platovú
triedu
AD 7.
Po
tom,
ako
úspešne
absolvovali
fázu
testov
pozostávajúcich z otázok s voliteľnými
odpoveďami a fázu
výberu
na
základe
kvalifikácií
(ďalej
len
„Talent
Screener“),
zúčastnili
sa
na
testoch v hodnotiacom
centre.
Patrili k nim
aj
dva
písomné
testy – prípadová
štúdia a písomný
test v danom
odbore
(ďalej
spoločne
len
„písomné
testy“) –,
pričom
oba
sa
konali
9. septembra
2021
(ďalej
len
„prvé
testovanie“).
10.      EPSO
listom
zo
4. októbra
2021
informoval
uchádzačov,
že v dôsledku
technických
problémov,
ku
ktorým
došlo
počas
prvého
testovania v rámci
písomných
testov,
sa
rozhodlo,
že
všetkým
uchádzačom,
ktorí
sa
na
tomto
testovaní
zúčastnili,
sa
ponúknu
dve
možnosti:
buď
(i)
si
ponechajú – v tom
čase
neznáme – výsledky z prvého
testovania,
alebo
(ii)
si
písomné
testy
zopakujú,
čím
sa
svojich
prvých
výsledkov
vzdajú.
11.      Nové
písomné
testy
sa
konali
10. novembra
2021
(ďalej
len
„druhé
testovanie“).
Odvolateľ
vo
veci C‑622/24 P (VT),
ako
aj
traja z ôsmich
odvolateľov
vo
veci C‑623/24 P (UN,
US a UT)
sa
rozhodli,
že
test
opakovať
nebudú a namiesto
toho
sa
spoľahnú
na
výsledky z prvého
testovania.
Ostatní
piati
odvolatelia
vo
veci C‑623/24 P (UJ,
UL,
UP,
UU a UV)
sa
naopak
rozhodli,
že
si
testy
zopakujú.
12.      Ôsmim
uchádzačom,
ktorí
mali
technické
problémy
počas
druhého
testovania,
výberová
komisia
umožnila
absolvovať
tretie
testovanie,
ktoré
sa
konalo
10. decembra
2021.
UJ
bol
spomedzi
odvolateľov
jediný,
kto
bol
pozvaný
na
toto
tretie
testovanie a zúčastnil
sa
na
ňom.
13.      EPSO
5. mája
2022
každému z odvolateľov
osobitne
oznámil
rozhodnutie
výberovej
komisie
nezapísať
ich
mená
do
rezervného
zoznamu
pre
platovú
triedu
AD 7
(ďalej
len
„rozhodnutia o nezapísaní“) z dôvodu,
že
nepatrili k uchádzačom,
ktorí v testoch v hodnotiacom
centre
získali
najvyšší
celkový
počet
bodov. V prípade
jedného z odvolateľov
vo
veci C‑623/24 P,
konkrétne
UT,
bolo
zamietnutie
namiesto
toho
odôvodnené
tým,
že
nezískal
požadovaný
minimálny
počet
bodov.
14.      Niektorí
odvolatelia
(VT,
UJ a UL)
podali
žiadosť o preskúmanie
rozhodnutí o nezapísaní,
ktoré
sa
ich
týkali,
výberovou
komisiou.
Tieto
žiadosti
boli
zamietnuté
rozhodnutiami z 15. júla
2022.
Všetci
odvolatelia
potom
podali
na
EPSO
(ako
príslušný
menovací
orgán)
sťažnosti
podľa
článku 90
ods. 2
služobného
poriadku
(ďalej
len
„sťažnosti
podľa
článku 90
ods. 2“),
ktorými
napadli
rozhodnutia o nezapísaní a v príslušných
prípadoch
aj
rozhodnutia,
ktorými
sa
zamietli
ich
žiadosti o preskúmanie.
15.      Odvolateľ
vo
veci C‑622/24 P konkrétne
podal
sťažnosť
10. októbra 2022
podľa
článku 90
ods. 2,
pričom
na
ňu
nedostal
výslovnú
odpoveď.
Jeho
sťažnosť
sa
preto v súlade s článkom 90
ods. 2
služobného
poriadku
po
uplynutí
štyroch
mesiacov,
teda
10. februára 2023,
považovala
za
implicitne
zamietnutú.
16.      Odvolatelia
vo
veci C‑623/24 P spolu s viacerými
ďalšími
uchádzačmi
svoje
sťažnosti
podľa
článku 90
ods. 2
spoločne
podali
5. augusta
2022.
Tieto
sťažnosti
sa
považovali
za
implicitne
zamietnuté
5. decembra
2022,
no
následne
boli
zamietnuté
aj
výslovne, a to
rozhodnutiami
menovacieho
orgánu z 13. marca 2023.
IV.    Konanie na Všeobecnom súde a napadnuté rozsudky
17.      Odvolatelia v oboch
veciach
podali
na
Všeobecný
súd
žalobu
podľa
článku 270 ZFEÚ,
ktorou
napadli
skutočnosť,
že
neboli
zapísaní
do
rezervného
zoznamu
pre
dané
výberové
konanie.
18.      Z formálneho
hľadiska
sa
ich
žaloby
považovali
za
žaloby
smerujúce, v prípade
VT,
UJ a UM,
proti
rozhodnutiam
výberovej
komisie z 15. júla
2022,
ktorými
sa
zamietli
ich
žiadosti o preskúmanie, a v prípade
ostatných
odvolateľov,
ktorí
takéto
žiadosti
nepodali,
priamo
proti
rozhodnutiam o nezapísaní z 5. mája
2022
(spoločne
ďalej
len
„sporné
rozhodnutia“).
19.      Odvolatelia v oboch
veciach
predložili
sedem
takmer
identických
žalobných
dôvodov,
pričom
uviedli
početné
nezrovnalosti
vo
výberovom
konaní a domáhali
sa
zrušenia
sporných
rozhodnutí.
Všeobecný
súd
svojimi
rozsudkami z 10. júla
2024,
VT/Komisia a UJ a i./Komisia,
obe
žaloby v celom
rozsahu
zamietol a účastníkom
konania
uložil
povinnosť
znášať
svoje vlastné
trovy
konania.
V.      Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
20.      VT
podal
proti
rozsudku
VT/Komisia odvolanie,
ktoré
sa v súčasnosti
prejednáva
ako
vec C‑622/24 P. Osem z
trinástich
žalobcov
vo
veci
UJ a i./Komisia
proti
danému
rozsudku v rozsahu, v akom
sa
ich
týka,
takisto
podalo
odvolanie,
ktoré
sa
teraz
prejednáva
ako
vec C‑623/24 P.
21.      Odvolatelia v rámci
svojich
odvolaní
navrhujú,
aby
Súdny
dvor
zrušil
napadnuté
rozsudky,
vyhovel
ich
žalobám
aj
odvolaniam a uložil
Európskej
komisii
povinnosť
nahradiť
trovy
konania v oboch
stupňoch.
Komisia
zasa
navrhuje,
aby
sa
odvolania
zamietli a odvolateľom
sa
uložila
povinnosť
nahradiť
trovy
konania.
VI.    Posúdenie
22.      Odvolatelia
na
podporu
svojich
odvolaní
uvádzajú
dva
odvolacie
dôvody.
23.      Prvý
odvolací
dôvod
spoločný
pre
obe
odvolania
sa
týka
údajného
porušenia
zásady
rovnosti
zaobchádzania,
ktoré
vyplynulo z opakovania
písomných
testov.
24.      Druhým
odvolacím
dôvodom
sa
napáda
to,
že
Všeobecný
súd
zamietol
piaty
žalobný
dôvod
predložený v prvostupňovom
konaní,
ktorý
sa
týkal
porušenia
oznámenia o výberovom
konaní.
Zatiaľ
čo v rozsudku
UJ a i./Komisia
bol
tento
žalobný
dôvod
vyhlásený
za
neprípustný, v rozsudku
VT/Komisia
sa
považoval
za
prípustný,
no
bol
zamietnutý
ako
nedôvodný.
Odvolatelia
tvrdia,
že
Všeobecný
súd
sa v oboch
veciach v rámci
svojich
záverov
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia.
25.      Najprv
preskúmam
prvý
odvolací
dôvod,
ktorý
sa
týka
zásady
rovnosti
zaobchádzania
(časť A), a potom
sa
budem
zaoberať
druhým
odvolacím
dôvodom, v prípade
ktorého
zasa
posúdim
procesnoprávne a hmotnoprávne
otázky
špecifické
pre
jednotlivé
veci
(časť B).
A.      Prvý odvolací dôvod: porušenie zásady rovnosti zaobchádzania
26.      Odvolatelia v rámci
svojho
prvého
odvolacieho
dôvodu
tvrdia,
že
Všeobecný
súd
sa
tým,
že
nekonštatoval
porušenie
zásady
rovnosti
zaobchádzania
zakotvenej v článku 20
Charty
základných
práv
Európskej
únie
(ďalej
len
„Charta“)
medzi
uchádzačmi
vo
výberovom
konaní,
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia.
27.      Uvádzajú,
že
toto
porušenie
vyplynulo
(i) zo
skutočnosti,
že
možnosť
opakovať
písomné
testy
sa
ponúkla
všetkým
uchádzačom
bez
ohľadu
na
technické
problémy,
ktorým
skutočne
čelili
(prvá
časť
prvého
odvolacieho
dôvodu);
(ii) z dlhšieho
času
na
prípravu,
ktorý
bol k dispozícii
pri
druhom a treťom
testovaní v rámci
písomných
testov
(druhá
časť
prvého
odvolacieho
dôvodu), a (iii) zo
skutočnosti,
že
tri
testovania v rámci
písomných
testov – s osobitným
odkazom
na
to
tretie – sa
konali v rôznych
dňoch
(tretia
časť
prvého
odvolacieho
dôvodu,
ktorá
bola
ako
taká
predložená
len
vo
veci C‑623/24 P).
28.      Najprv
uvediem
relevantné
tvrdenia
účastníkov
konania a potom
postupne
posúdim
každú z týchto
častí
prvého
odvolacieho
dôvodu. V prípade
prvých
dvoch
častí
bude
takisto
potrebné
venovať
sa
záujmu
odvolateľov
na
uplatnení
týchto
tvrdení.
Týmto
záujmom
sa z praktických
dôvodov
prezentácie
budem
výnimočne
zaoberať
až
po
vecnej
analýze,
pretože
ak
najprv
objasním
údajnú
nerovnosť,
umožní
mi
to
jasnejšie
vysvetliť
záujem
odvolateľov
na
jej
uplatnení
so
zreteľom
na
ich
rozdielne
skutkové
okolnosti.
1.      Prvá časť prvého odvolacieho dôvodu: opakovanie testov ponúknuté všetkým uchádzačom
29.      Odvolatelia v rámci
prvej
časti
prvého
odvolacieho
dôvodu
tvrdia,
že
Všeobecný
súd
sa
konštatovaním,(6) že
keď
výberová
komisia
ponúkla
možnosť
opakovať
písomné
testy
všetkým
uchádzačom
bez
ohľadu
na
to,
či
mali
technické
problémy,
ktoré
by
ovplyvnili
ich
výsledky,
zásadu
rovnosti
zaobchádzania
neporušila,
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia.(7)
30.      Všeobecný
súd v tejto
súvislosti v napadnutých
rozsudkoch
konštatoval,
že
hoci
riešenie
zvolené
výberovou
komisiou
umožnilo
druhýkrát
absolvovať
testy
uchádzačom,
ktorých
sa
technické
problémy
nedotkli,
tomuto
rozdielnemu
zaobchádzaniu
sa
vzhľadom
na
rozsah a povahu
výpadkov a veľký
počet
dotknutých
uchádzačov
dalo
vyhnúť
len
ťažko.
Všeobecný
súd
ďalej
konštatoval,
že
opatrením
sa
plnil
legitímny
cieľ
spočívajúci v zabezpečení,
aby
mohli
všetci
uchádzači,
ktorí
mali
technické
problémy,
absolvovať
nové
testovanie.
a)      Hlavné argumenty účastníkov konania
31.      Ako
sa
už
uviedlo
vyššie,
odvolatelia v podstate
tvrdia,
že
ponúknutie
opakovania
testov
nielen
uchádzačom,
ktorí
boli
dotknutí
závažnými
technickými
problémami,
ale
aj
tým,
ktorí
mali
len
malé,
alebo
nemali
žiadne
problémy,
predstavovalo
rovnaké
zaobchádzanie s rôznymi
situáciami,
čo
je v rozpore
so
zásadou
rovnosti
zaobchádzania.
32.      Uvádzajú,
že
riešenie
prijaté
výberovou
komisiou
nebolo
odôvodnené
cieľom
daného
výberového
konania
(konkrétne
cieľom
vybrať
najschopnejších
uchádzačov v súlade s článkom 27
služobného
poriadku) a že
bolo
neprimerané,
pričom
presahovalo
rámec
toho,
čo
bolo
nevyhnutné
na
odstránenie
nezrovnalostí
spôsobených
technickými
výpadkami.
Odvolatelia v súlade s uvedeným
tvrdia,
že
Všeobecný
súd
neuznal,
že
výberová
komisia
neprijala
všetky
opatrenia
potrebné
na
obmedzenie
rizika
nerovnosti
na
riziko,
ktoré
je
nerozlučne
späté s každým
testovaním,
ale
vytvorila
medzi
uchádzačmi
nerovnosť,
ktorej
sa
dalo
vyhnúť.
33.      Komisia
tvrdenie
odvolateľov
spochybňuje a pripomína
širokú
mieru
voľnej
úvahy
výberových
komisií
pri
určovaní
nápravných
opatrení v prípade
vzniku
nezrovnalostí a zodpovedajúci
obmedzený
rozsah
súdneho
preskúmania.(8) Ďalej
zdôrazňuje,
že
podľa
ustálenej
judikatúry
je
riziko
nerovnosti
nerozlučne
späté s každým
výberovým
konaním,(9) v dôsledku čoho
porušenie
zásady
rovnosti
zaobchádzania
možno
konštatovať
iba v prípade,
že
výberová
komisia
toto
riziko
neobmedzila
na
riziko,
ktoré
je
za
bežných
okolností
nerozlučne
späté s každým
testovaním.(10) Podľa
jej
názoru
to
tak v tomto
prípade
nebolo a záver
Všeobecného
súdu,
že – v podstate – prijaté
riešenie
bolo
za
daných
okolností
odôvodnené,
bol
správny.
34.      Komisia v tejto
súvislosti
vysvetľuje,
že v dôsledku
rozptýlenosti a rôznorodosti
overených
technických
výpadkov
by
bolo
nemožné
zistiť
ich
rozsah a presné
dôsledky
pre
jednotlivých
uchádzačov.(11) Preto
tvrdí,
že
ponúknutie
možnosti
opakovania
testov
všetkým
uchádzačom
bez
toho,
aby
sa
stanovila
takáto
povinnosť,
bolo
jediným
realizovateľným a spravodlivým
riešením,
ktoré
by
bolo v súlade
so
zásadami
rovnosti
zaobchádzania,
proporcionality a dobrej
správy
vecí
verejných.
35.      Komisia
uvádza,
že
aj
keď
sa
niektorí
uchádzači,
ktorí
nemali
technické
problémy,
rozhodli
test
opakovať,
vzdali
sa
pritom
svojich
prvých
výsledkov a do
výberového
konania
sa
teda
vrátili
za
rovnakých
podmienok
ako
iní
uchádzači.
Nemožno
preto
konštatovať,
že
mali
vo
výberovom
konaní
„viac
šancí“.
Komisia
napokon
takisto
zdôrazňuje,
že
odvolatelia
nepreukázali,
akým
spôsobom
ich
prijaté
riešenie
individuálne
znevýhodnilo.
b)      Analýza
36.      Na
úvod
je
potrebné
pripomenúť,
že
hoci
výberové
komisie v súvislosti s podmienkami,
obsahom a organizáciou
výberového
konania
(pričom
sa
musí
konštatovať,
že
uvedené
zahŕňa
aj
prijatie
nápravných
opatrení)
disponujú
širokou
mierou
voľnej
úvahy,
táto
voľná
úvaha
sa
musí
uplatňovať v súlade
so
zásadou
rovnosti
zaobchádzania.(12)
37.      Táto
zásada
podľa
ustálenej
judikatúry
vyžaduje,
aby
sa s porovnateľnými
situáciami
nezaobchádzalo
rozdielne a aby
sa s rozdielnymi
situáciami
nezaobchádzalo
rovnako, s výnimkou
prípadu,
že
by
takéto
zaobchádzanie
bolo
objektívne
odôvodnené.(13)
38.      V prejednávanej
veci
je
podľa
môjho
názoru
jasné,
že s rozdielnymi
situáciami
sa
zaobchádzalo
rovnako: s uchádzačmi,
ktorí
mali
technické
problémy
so
závažným
vplyvom
na
ich
testy,
sa
zaobchádzalo
rovnako
ako s uchádzačmi,
ktorí
mali
len
malé,
alebo
nemali
žiadne
problémy,
keďže
všetkým
sa
ponúkla
možnosť
druhého
testovania.
39.      Hoci,
ako
tvrdí
Komisia,
všetci
uchádzači
mali v konečnom
dôsledku
pri
písomných
testoch
len
jeden
platný
pokus
(pretože
sa
zachovali
len
jedny
výsledky),
nerovnosť
uvádzaná
odvolateľmi
spočíva v niečom
inom. V skutočnosti
ide o to,
že
celoplošná
ponuka
možnosti
opakovania
testov
zahŕňala
dodatočnú
výhodu
pre
uchádzačov,
ktorí
neboli
nepriaznivo
dotknutí
technickými
problémami,
konkrétne
možnosť
zlepšiť
si
potenciálne
neuspokojivé
prvé
výsledky,
alebo
si
naopak
ponechať
tie
uspokojivé,
bez
povinnosti
opakovania.
Inak
povedané,
mali
výhodu v tom,
že
si
mohli
vybrať,
ktorý z ich
pokusov
bude
platný.
Uchádzači,
ktorí
sa v dôsledku
závažných
technických
problémov
na
prvom
testovaní
účinne
zúčastniť
nemohli,
naopak
takúto
skutočnú
možnosť
výberu
nemali:
pre
nich
bolo
druhé
testovanie v skutočnosti
jedinou a poslednou
príležitosťou,
ktorú
mali v písomnom
testovaní.(14)
40.      Všeobecný
súd v skutočnosti
uznal,
že
uvedené
predstavuje
rozdielne
zaobchádzanie,
no
konštatoval,
že
sa
mu „dá
ťažko
vyhnúť“.
Je
preto
potrebné
preskúmať,
či
tento
rozdiel
bol
za
daných
okolností
odôvodnený,
ako v podstate
konštatoval
Všeobecný
súd.
41.      Podľa
článku 1d
ods. 6
služobného
poriadku a v súlade s ustálenou
judikatúrou
platí,
že
opatrenie
vedúce k rozdielnemu
zaobchádzaniu
môže
byť
odôvodnené,
ak
sa
ním
sleduje
legitímny
cieľ
všeobecného
záujmu v rámci
personálnej
politiky a je
primerané
tomuto
cieľu.(15)
42.      Pokiaľ
ide
po
prvé o sledovaný
cieľ,
možno
súhlasiť s Komisiou,
že
riešenie
prijaté
výberovou
komisiou
sledovalo
legitímny
cieľ
odstrániť
nezrovnalosti
spôsobené
rozsiahlymi
technickými
problémami
počas
prvého
testovania v rámci
písomných
testov v záujme
obnovy
podmienok
výberového
konania.
43.      Pokiaľ
ide
po
druhé o proporcionalitu
opatrenia
so
zreteľom
na
daný
cieľ,
podľa
judikatúry
Súdneho
dvora
treba
posúdiť,
či
opatrenie
(i) bolo
vhodné
na
dosiahnutie
daného
cieľa;
(ii) prekračovalo
rámec
toho,
čo
bolo
na
tento
účel
nevyhnutné, a (ii) bolo
primerané
stricto sensu,
a teda
sa
ním
zabezpečovala
spravodlivá
rovnováha
medzi
dotknutými
záujmami.(16)
44.      V súvislosti s prvým
prvkom
vhodnosti
by
som
podotkol,
že
riešenie
spočívajúce v ponúknutí
opakovania
testov
všetkým
uchádzačom
by
sa
mohlo
považovať
za
spôsobilé
riešiť
nezrovnalosti
vzniknuté
pri
prvom
testovaní.(17) Ako
konštatoval
Všeobecný
súd,
toto
riešenie
umožnilo
všetkým
uchádzačom
dotknutým
technickými
problémami
absolvovať
testy
za
regulárnych
podmienok.
45.      Toto
opatrenie
však
podľa
môjho
názoru
nie
je
vyhovujúce z hľadiska
prvku
nevyhnutnosti
(bez
toho,
aby
bolo
potrebné
prejsť
na
proporcionalitu
stricto sensu).
Pri
posudzovaní
nevyhnutnosti
opatrenia
je
kľúčovou
otázkou
to,
či
alternatívy
menej
obmedzujúce z hľadiska
zásady
rovnosti
zaobchádzania
mohli
dosiahnuť
rovnaký
cieľ
rovnako
účinne.
Podľa
môjho
názoru
to
tak v tejto
situácii
určite
je.
46.      Po
prvé
možno
čisto
na
účely
objasnenia
kontextu
podotknúť,
že v zásade
platí,
že
keď
majú
jednotliví
uchádzači
vo
výberovom
konaní
technické
problémy,
za
ktoré
nezodpovedajú,
EPSO
im
po
overení
ponúkne
nápravné
opatrenia,
ako
je
cielené
opakovanie
testov.(18) Takto
sa
postupovalo
napríklad v prejednávanej
veci v prípade
ôsmich
uchádzačov,
ktorým
sa v rámci
písomných
testov
ponúklo
tretie
testovanie,
pričom
takisto
ide o riešenie,
ktoré
zrejme
odvolatelia
považujú
za
vhodné.
Ako
však
vysvetľuje
Komisia,
táto
možnosť v tomto
výberovom
konaní
nebola
realizovateľná
(pozri
bod 34
vyššie).
47.      Napriek
tomu
bola
podľa
môjho
názoru
dostupná
vhodnejšia
alternatíva:
vyhlásiť
prvé
testovanie,
ktorého
integrita
sa
musí
za
daných
okolností a so
zreteľom
na
mimoriadne
veľký
počet
dotknutých
uchádzačov(19) považovať
za
vážne
narušenú,
za
neplatné a usporiadať
nové
testovanie
pre
všetkých
uchádzačov.
Tento
prístup
by – aby
som
použil
formuláciu
Komisie – obnovil
podmienky
výberového
konania
existujúce v okamihu,
keď
došlo k nezrovnalostiam,
bez
toho,
aby
sa
niektorým
uchádzačom
poskytla
výhoda
výberu
medzi
výsledkami.(20)
48.      Komisia
vo
svojom
vyjadrení k odvolaniu
vo
veci C‑623/24 P uznala,
že
takýto
alternatívny
prístup
bol
predstaviteľný,
no
tvrdila,
že
uchádzačov,
ktorí
závažnými
technickými
problémami
dotknutí
neboli,
by
nespravodlivo
pripravil o ich
výsledky
legitímne
dosiahnuté
pri
prvom
testovaní.
Tejto
obave,
ktorá
pravdepodobne
vychádza
aj
zo
želania
zabrániť
ďalším
sťažnostiam,
rozumiem.
Želanie
vyhnúť
sa
tomu,
aby
títo
uchádzači
prišli o svoje
prvé
výsledky,
však
nemôže
byť
dôvodom
na
to,
aby
sa
im
priznala
výhoda v porovnaní s inými
uchádzačmi,
pričom – ako
sa
vysvetľuje
vyššie – prijaté
riešenie
má
presne
tento
účinok.
Tento
záver
je
ešte
presvedčivejší
vzhľadom
na
skutočnosť,
že o uchádzačoch
nemožno
prijateľne
povedať,
že
nadobudli
právo
na
zachovanie
ich
prvých
výsledkov
alebo
na
oslobodenie
od
opakovania
písomných
testov,
ak
by
si
to
okolnosti
vyžadovali. Z oznámenia o výberovom
konaní
takéto
právo
nevyplýva a nič
nenasvedčuje
tomu – ani
Komisia
netvrdí –,
že
by
sa
uchádzačom
poskytli
presné,
bezpodmienečné a navzájom
súhlasné
ubezpečenia,
ktoré
by
mohli
viesť k legitímnym
očakávaniam,(21) že
ich
prvé
výsledky
budú
zachované
bez
ohľadu
na
možné
následné
zrušenie
výberového
konania
(alebo
jeho
fázy) a napriek
predmetným
výnimočným a nepredvídateľným
okolnostiam.(22)
49.      Z uvedeného
podľa
môjho
názoru
vyplýva,
že
riešenie
prijaté
výberovou
komisiou
prekročilo
rámec
toho,
čo
bolo
nevyhnutné
na
dosiahnutie
cieľa
odstránenia
nezrovnalostí
spôsobených
rozsiahlymi
technickými
problémami
počas
prvého
testovania v rámci
písomných
testov v záujme
obnovy
podmienok
výberového
konania.
Prijaté
riešenie
namiesto
toho
tieto
podmienky v podstate
narušilo a vytvorilo
novú
nerovnosť
medzi
uchádzačmi, a teda
prekročilo
rámec
toho,
čo
je
za
bežných
okolností
nerozlučne
späté s každým
výberovým
konaním.
50.      So
zreteľom
na
uvedené
by
som
uzavrel,
že
keď
Všeobecný
súd v napadnutých
rozsudkoch
rozhodol,
že
výberová
komisia
tým,
že
všetkým
uchádzačom
ponúkla
možnosť
opakovať
písomné
testy
bez
toho,
aby
stanovila
takúto
povinnosť,
neporušila
zásadu
rovnosti
zaobchádzania,
dopustil
sa
nesprávneho
právneho
posúdenia.
51.      Bez
ohľadu
na
vyššie
uvedený
záver
je
však
potrebné
posúdiť,
či
všetci
odvolatelia
majú
záujem
na
dovolávaní
sa
tohto
porušenia
zásady
rovnosti
zaobchádzania,
čo
je
otázka,
ktorá
bola
naznačená
aj v napadnutých
rozsudkoch.
52.      Hoci
odvolatelia – ako
správne
podotýkajú – nie
sú
povinní
preukazovať,
že
niektorí
uchádzači
naozaj
mali
výhodu,(23) nezbavuje
ich
to
povinnosti
dokázať,
že
oni
sami
boli
údajnou
nerovnosťou
osobne
dotknutí.
Žalobca
podľa
ustálenej
judikatúry
nie
je
oprávnený
konať
vo
všeobecnom
záujme
zákona
alebo
inštitúcií a v rámci
svojej
žaloby o neplatnosť
môže
uvádzať
iba
žalobné
dôvody,
ktoré
sa
ho
osobne
týkajú.(24)
53.      Ako
vyplýva z vyššie
uvedenej
analýzy
(a ako
prijímajú
samotní
odvolatelia),
rozdielne
zaobchádzanie
prameniace z celoplošnej
ponuky
opakovania
testov
aspoň v zásade
znevýhodnilo
tých
uchádzačov,
ktorí
boli
závažne
dotknutí
technickými
výpadkami a ktorí
teda v skutočnosti
nemali
inú
možnosť
ako
si
písomné
testy
zopakovať.
Všeobecný
súd
správne
podotkol,
že
uchádzači,
ktorým
sa
síce
ponúklo
opakovanie
testov,
no
rozhodli
sa,
že
túto
možnosť
nevyužijú, a ponechajú
si
prvé
výsledky,
sa
musia
posudzovať
ako
uchádzači,
ktorí
boli
spokojní
so
svojimi
pôvodnými
výsledkami, a preto
nepatria
do
kategórie
osôb
vážne
dotknutých
výpadkami.
Je
pravda,
že
odvolateľ
vo
veci C‑622/24 P na
teoretickej
úrovni
podotkol,
že
uchádzači,
ktorí
mali
závažné
technické
problémy,
sa
napriek
tomu
mohli
rozhodnúť,
že
testy
opakovať
nebudú,
napríklad z dôvodu
profesionálnych
záväzkov.
Žiadny z odvolateľov
však v skutočnosti
neuvádzal,
že
by
to
bol
jeho
prípad.
54.      Tí
odvolatelia,
ktorí
sa
rozhodli,
že
sa
na
druhom
testovaní v rámci
písomných
testov
nezúčastnia
(pozri
bod 11
vyššie),
teda
podľa
môjho
názoru
nemôžu
tvrdiť,
že
majú
osobný
záujem
na
predložení
prvej
časti
prvého
odvolacieho
dôvodu.
55.      V prípade
odvolateľov,
ktorí
sa
na
druhom
testovaní
zúčastnili
(konkrétne
UJ,
UL,
UP,
UU a UV),
je
už
situácia
menej jasná.
Komisia
tvrdila,
že
by
bolo
nemožné s istotou
určiť,
či
všetci
uchádzači
zúčastnení
na
druhom
testovaní
skutočne
mali
dostatočne
závažné
technické
problémy v prvom
testovaní.
To,
že
ich
mali,
však
nemožno
vylúčiť.
Vzhľadom
na
túto
neistotu
zastávam
názor,
že v prípade
pochybností
možno
postupovať v prospech
týchto
odvolateľov a možno
akceptovať,
že
majú záujem
na
predložení
tejto
časti
prvého
odvolacieho
dôvodu.
56.      Z vyššie
uvedeného
podľa
môjho
názoru
vyplýva,
že
prvej
časti
prvého
odvolacieho
dôvodu
treba
vo
vzťahu k odvolateľom
UJ,
UL,
UP,
UU a UV
vyhovieť a vo
vzťahu k ostatným
odvolateľom
ju
treba
zamietnuť.
2.      Druhá časť prvého odvolacieho dôvodu: dlhší čas na prípravu v prípade neskorších testovaní
57.      Odvolatelia v rámci
druhej
časti
prvého
odvolacieho
dôvodu
uvádzajú,
že
Všeobecný
súd
sa
tým,
že
nekonštatoval
porušenie
zásady
rovnosti
zaobchádzania
vyplývajúce
zo
skutočnosti,
že
účastníci
druhého a tretieho
testovania v rámci
písomných
testov
mali
výrazne
dlhší
čas
na
prípravu
ako
účastníci
prvého
testovania,
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia.(25)
58.      Odvolatelia
konkrétnejšie
na
Všeobecnom
súde
tvrdili,
že
druhé a tretie
testovanie
malo
nižšiu
náročnosť
než
prvé
testovanie v prípade
oboch
písomných
testov,
teda
prípadovej
štúdie
aj
písomného
testu v danom
odbore.
Najmä v súvislosti s neskorším
testom
uvádzali,
že
vzhľadom
na
to,
že
scenár,
na
ktorom
bol
založený,
bol v rámci
troch
testovaní
rovnaký a bol
uverejnený
pred
prvým
testovaním,
uchádzači v neskorších
testovaniach
mali
nespravodlivú
výhodu v dôsledku
podobnosti
testov
aj
dlhšieho
času
na
prípravu.(26)
59.      Všeobecný
súd
tieto
tvrdenia
zamietol.
Na
jednej
strane
konštatoval,
že
hoci
poznámka,
ktorá
sa
mala
vypracovať v rámci
jednotlivých
testovaní,
vychádzala z rovnakého
scenára
(aj
keď v dvoch
verziách)(27),
jej
konkrétny
predmet
sa
významne a dostatočne
líšil.
Všeobecný
súd
na
druhej
strane v súvislosti s dodatočným
časom
na
prípravu
usúdil,
že z neho
nemožno
vyvodiť
žiadnu
významnú
výhodu
pre
uchádzačov
zúčastnených
na
neskorších
testovaniach,
pretože
nič
nenasvedčuje
tomu,
že
by
výberová
komisia
mala v úmysle
obmedziť
čas,
ktorý
mali
uchádzači k dispozícii
na
oboznámenie
sa s uverejneným
scenárom.
a)      Hlavné argumenty účastníkov konania
60.      Odvolatelia
po
prvé
podotýkajú,
že
scenár,
ktorý
bol
základom
písomného
testu v danom
odbore,
bol
uverejnený v auguste
2021,
v dôsledku čoho
uchádzači
zúčastnení
na
druhom
testovaní v novembri 2021 a treťom
testovaní v decembri
2021
mali
na
prípravu
výrazne
dlhší
čas
ako
uchádzači,
ktorí
sa
zúčastnili
iba
na
prvom
testovaní v septembri
2021.
Tvrdia,
že
tento
rozdiel v čase
na
prípravu
predstavuje
rozdiel v objektívnych
podmienkach
výberového
konania
bez
ohľadu
na
zámer
výberovej
komisie
alebo
rôzne
témy
testov.
Dospeli
preto k záveru,
že v rozpore s konštatovaním
Všeobecného
súdu
bola
porušená
zásada
rovnosti
zaobchádzania.
61.      Komisia
tvrdí,
že
odvolatelia
sa v podstate
pokúšajú
spochybniť
skutkové
posúdenie
Všeobecného
súdu,
že
uchádzači
zúčastnení
na
neskorších
testovaniach
nemali v dôsledku
dodatočného
času
na
prípravu
žiadnu
významnú
výhodu.
Komisia
preto
uvádza,
že
táto
časť
odvolania
neotvára
právnu
otázku a mala
by
sa
zamietnuť
ako
neprípustná.
62.      Subsidiárne v súvislosti s dôvodnosťou
Komisia
tvrdí,
že
výkon
uchádzačov
sa
neposudzoval
na
základe
času,
ktorý
mali
na
oboznámenie
sa
so
scenárom,
ale
na
základe – ako
konštatoval
Všeobecný
súd – dostatočne
rozdielnych
tém
jednotlivých
testov. Z uvedeného
podľa
názoru
Komisie
vyplýva,
že
dĺžka
času
na
prípravu
nemala
na
hodnotenie
výkonu
uchádzačov
žiadny
vplyv.
b)      Analýza
63.      Po prvé, pokiaľ
ide o prípustnosť
tejto
druhej
časti, s názorom
Komisie,
že
odvolatelia
spochybňujú
posúdenie
skutkových
okolností
Všeobecným
súdom,
nesúhlasím.
Odvolatelia
uvádzajú
nesprávne
právne
posúdenie v rámci
argumentácie
Všeobecného
súdu v rozsahu, v akom
konštatoval,
že
dodatočný
čas
na
prípravu
nemal
za
následok
porušenie
zásady
rovnosti
zaobchádzania,
len
na
základe
toho,
že
výberová
komisia
nemala v úmysle
tento
čas
obmedziť. V podstate
ide o to,
či
preukázaná
skutková
okolnosť
spočívajúca v tom,
že
niektorí
uchádzači
mali
dlhší
čas
na
prípravu,
predstavuje
rozdiel v objektívnych
podmienkach,
za
ktorých
sa
konalo
výberové
konanie, v rozpore
so
zásadou
rovnosti
zaobchádzania,
pričom
toto
určenie
je
otázkou
právnou.
Námietke
neprípustnosti
Komisie
preto
podľa
môjho
názoru
nemožno
vyhovieť.
64.      Po
druhé,
pokiaľ
ide o vecnú
stránku,
treba
objasniť,
že
odvolatelia v prvostupňovom
konaní
na
podporu
svojho
tvrdenia,
že
druhé a tretie
testovanie
malo
nižšiu
náročnosť
ako
prvé,
predložili
dva
samostatné
argumenty:
(i) úlohy
zadané
uchádzačom
boli v jednotlivých
testovaniach
veľmi
podobné a (ii) uchádzači
zúčastnení
na
neskorších
testovaniach
mali
viac
času
na
prípravu,
keďže
príslušný
scenár
bol
uverejnený
vo
veľkom
časovom
predstihu.
Všeobecný
súd
konštatovaním,
že
témy
písomného
testu v danom
odbore
boli v jednotlivých
troch
testovaniach
dostatočne
rozdielne,
vyriešil
len
prvý z týchto
bodov
(ktorý
nie
je
predmetom
prejednávaných
odvolaní). V rozpore s tým,
čo
zrejme
tvrdí
Komisia,
však z uvedeného
nevyplýva,
že
toto
konštatovanie
rieši
aj
druhý
bod,
konkrétne
to,
či
by
rozdiel v čase
na
prípravu
sám
osebe
mohol
mať
vplyv
na
relatívnu
náročnosť
testovaní.
Rozdielnosť
tém
testu
nevylučuje
možnosť,
že
rozličný
čas
na
prípravu
aj
tak
mohol
mať
vplyv
na
výsledky
uchádzačov.
Všeobecný
súd
sa
namiesto
toho
týmto
druhým
argumentom
týkajúcim
sa
rozdielneho
času
na
prípravu
zaoberal
samostatne,
ako
sa
uvádza v bode 59 vyššie,
pričom v podstate
konštatoval,
že
tento
rozdiel
neviedol k porušeniu
zásady
rovnosti
zaobchádzania,
pretože
výberová
komisia
nemala v úmysle
obmedziť
čas
na
prípravu
žiadnemu
uchádzačovi.
Ide
tu
práve o toto
konštatovanie.
65.      Po
tomto
objasnení
pripomínam,
že
zásada
rovnosti
zaobchádzania
podľa
judikatúry
vyžaduje,
aby
všetci
uchádzači v určitom
výberovom
konaní
absolvovali
rovnaký
test
za
rovnakých
podmienok a aby
mali
testy v prípade
všetkých
uchádzačov v podstate
rovnakú
náročnosť.(28)
66.      Všeobecný
súd v napadnutých
rozsudkoch
konštatoval,
že
dlhší
čas
na
prípravu
pre
uchádzačov
zúčastnených
na
neskorších
testovaniach
nepredstavoval
významnú
výhodu,
pričom
tento
záver
zrejme
založil
výlučne
na
absencii
zjavného
úmyslu
výberovej
komisie
tento
čas
obmedziť.
Tento
prístup
však
podľa
môjho
názoru
ignoruje
objektívne
dôsledky
dodatočného
času
na
prípravu
známych
materiálov k testu.
Práve
tieto
dôsledky
sú
však
podľa
mňa
rozhodujúce
pri
posudzovaní
toho,
či
došlo k rozdielnemu
zaobchádzaniu.
So
zreteľom
na
judikatúru
uvedenú v predchádzajúcom
bode
je
totiž
relevantná
otázka,
či
rozdielny
čas
na
prípravu
viedol k tomu,
že
uchádzači
sa
na
výberovom
konaní
zúčastňovali
za
objektívne
rozdielnych
podmienok – čo
je
určenie,
ktoré
závisí
od
okolností
danej
veci.
67.      Hoci
nie
každý
rozdiel v čase
na
prípravu
možno
považovať
za
podstatný,
za
konkrétnych
okolností
prejednávanej
veci
konštatovaných
Všeobecným
súdom
je daný
rozdiel
podľa
môjho
názoru
podstatný.
Uchádzači
zúčastnení
na
druhom a treťom
testovaní
mali v porovnaní s prvým
testovaním
na
oboznámenie
sa s tým
istým
vopred
uverejneným
scenárom
dvojnásobok
alebo
trojnásobok
času
na
prípravu.
Tento
výrazne
dlhší
čas
na
prípravu
na
rovnaký
scenár – nevyhnutne v spojení s istými
poznatkami,
ako
by
sa
tento
scenár
mohol
použiť,
získanými
pri
prvom
testovaní – podľa
môjho
názoru
predstavuje
zjavný
rozdiel v podmienkach,
za
ktorých
uchádzači
zúčastnení
na
týchto
troch
testovaniach
absolvovali
písomný
test v danom
odbore.
68.      Rovnako
ako v prípade
prvej
časti
tohto
odvolacieho
dôvodu
teda
treba
posúdiť,
či
bolo
toto
rozdielne
zaobchádzanie
objektívne
odôvodnené a primerané.
Komisia v tejto
súvislosti
neuviedla
žiadne
konkrétne
odôvodnenie.
Možno
sa
len
domnievať,
že
prístup
zachovania
rovnakého
vopred
uverejneného
scenára v rámci
opakovaní
písomného
testu v danom
odbore
(čo
viedlo k dlhšiemu
času
na
prípravu)
sledoval
legitímny
cieľ
spočívajúci v zabezpečení
porovnateľnej
úrovne
náročnosti v jednotlivých
testovaniach.
Uplatnený
prístup
sa
mi
však
ani
na
základe
tejto
domnienky
nezdá
za
daných
okolností
primeraný, a to
najmä
preto,
že
aj v tejto
súvislosti
boli k dispozícii
menej
obmedzujúce
alternatívy.
Aj
keby v dôsledku
administratívnych
obmedzení
nebolo
možné
všetky
testovania
naplánovať v užšom
časovom
rozpätí,
podľa
môjho
názoru
bolo
možné
zvážiť
iné
alternatívy,
napríklad
uverejnenie
nového
scenára s rovnakou
náročnosťou
alebo – ako
sa
uvádza v predchádzajúcej
časti – opakovanie
písomných
testov
pre
všetkých
uchádzačov
za
rovnakých
podmienok.
69.      Z uvedeného
podľa
mňa
vyplýva,
že
dodatočný
čas
na
prípravu,
ktorý
mali
uchádzači
zúčastnení
na
neskorších
testovaniach v rámci
písomného
testu v danom
odbore,
mal
za
následok
porušenie
zásady
rovnosti
zaobchádzania.
70.      Preto
sa
domnievam,
že
keď
Všeobecný
súd v napadnutých
rozsudkoch
konštatoval,
že k takémuto
porušeniu
nedošlo,
dopustil
sa
nesprávneho
právneho
posúdenia.
71.      Rovnako
ako v prípade
prvej
časti
prvého
odvolacieho
dôvodu
sa
však
tento
záver
nevzťahuje
na
všetkých
odvolateľov.
Ako
už
konštatoval
Všeobecný
súd a ako
akceptovali
odvolatelia,
túto
druhú
časť
prvého
odvolacieho
dôvodu
môžu
predložiť
iba
tí
spomedzi
nich,
ktorí
písomné
testy
neopakovali, a teda
nemali
dlhší
čas
na
prípravu
na
písomný
test v danom
odbore.
Týmito
odvolateľmi
sú
VT,
UN,
US a UT.(29)
72.      Zdá
sa
mi
však,
že
je
potrebné
odlíšiť
prípad
UT.
Hoci
sa
účastníci
odvolacieho
konania
danou
otázkou
osobitne
nezaoberali, z bodu 5
rozsudku
UJ a i./Komisia
podľa
môjho
chápania
vyplýva,
že
UT
bol z rezervného
zoznamu
vylúčený,
pretože v hodnotiacom
centre
nezískal
požadovaný
minimálny
počet
bodov.
73.      V oznámení o výberovom
konaní
sa v tejto
súvislosti
zapísanie
do
rezervného
zoznamu
jasne
spája
so
splnením
dvoch
kumulatívnych
podmienok,
ktorými
je:
(i) získanie
požadovaného
minimálneho
počtu
bodov
vo
všetkých
testoch v hodnotiacom
centre a (ii) získanie
jedného z najvyšších
celkových
počtov
bodov
spomedzi
uchádzačov.
Je
zásadné,
že
UT
nesplnil
prvú z týchto
podmienok.
Skutočnosť,
že
nebol
zapísaný
do
rezervného
zoznamu,
teda
nebola
dôsledkom
komparatívneho
hodnotenia
uchádzačov,
pokiaľ
ide o najvyšší
celkový
počet
bodov,
pri
ktorom
údajné
rozdielne
zaobchádzanie
mohlo
mať
vplyv
na
jeho
relatívne
umiestnenie,
ale
dôsledkom
nesplnenia
požiadavky
dosiahnutia
stanovenej
hranice.
74.      Aj
keby
sa
usudzovalo,
ako
sa
konštatovalo
vyššie,
že
odvolací
dôvod
založený
na
porušení
rovnosti
zaobchádzania
je
dôvodný, a aj
keby
sa
predpokladalo,
že
bez
tohto
porušenia
mohli
iní
uchádzači
získať
nižší
počet
bodov
alebo
byť
neúspešní,
stále
by
to
nezmenilo
počet
bodov
UT,
ktorý
nedosiahol
minimálnu
hranicu.
Je
to
tak
preto,
že
nerovnosť
uvádzaná v prejednávanej
veci
sa
týka
neodôvodnených
príležitostí
na
lepšie
výsledky,
ktoré
sa
poskytli
iným
uchádzačom, a nie
nepriaznivého
účinku
na
výsledky
samotného
UT. Z uvedeného
podľa
môjho
názoru
vyplýva,
že v prípade
UT
sa
tento
odvolací
dôvod
musí
zamietnuť.(30)
75.      Keďže
teda
nesprávne
právne
posúdenie v rozsudku
UJ a i./Komisia
identifikované
vyššie
nemôže
viesť k zrušeniu
rozhodnutia o nezapísaní
UT
do
rezervného
zoznamu,
výrok
tohto
rozsudku
vo
vzťahu k nemu
zostáva
nedotknutý.
Odôvodnenie
daného
rozsudku
sa
namiesto
toho
podľa
môjho
názoru
musí v jeho
prípade
nahradiť
úvahami
uvedenými
vyššie.(31)
76.      So
zreteľom
na
uvedené
by
som
uzavrel,
že
druhej
časti
prvého
odvolacieho
dôvodu
treba
vo
vzťahu k odvolateľom
VT,
UN a US
vyhovieť,
no
vo
vzťahu k ostatným
odvolateľom
ju
treba
zamietnuť.
Predbežný záver
77.      Zo
záverov,
ku
ktorým
som
dospel v častiach A.1 a A.2
vyššie,
vyplýva,
že
napadnuté
rozsudky
sú
postihnuté
nesprávnym
právnym
posúdením a podľa
môjho
názoru
ich
treba
zrušiť
vo
vzťahu
ku
všetkým
odvolateľom
okrem
UT.
78.      Pre
prípad,
že
by
Súdny
dvor s vyššie
uvedeným
posúdením
nesúhlasil,
preskúmam
tretiu
časť
prvého
odvolacieho
dôvodu,
ako
aj
druhý
odvolací
dôvod
(ktorý v každom
prípade
zostáva
relevantný
pre
UT).
3.      Tretia časť prvého odvolacieho dôvodu: písomné testy konané v rôznych dňoch
79.      Odvolatelia v rámci
tretej
časti
prvého
odvolacieho
dôvodu,
ktorá
bola
predložená
iba
vo
veci C‑623/24 P,
tvrdia,
že
Všeobecný
súd
sa v bodoch 119
až
122
rozsudku
UJ a i./Komisia
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
pretože
nekonštatoval,
že
konaním
jednotlivých
testovaní v rámci
písomných
testov – najmä
tretieho
testovania – v rôznych
dňoch
sa
porušila
zásada
rovnosti
zaobchádzania.
a)      Hlavné argumenty účastníkov konania
80.      Odvolatelia
sa
na
podporu
tejto
časti
svojho
odvolania(32) opierajú
najmä o rozsudok
Prais(33) (a v iných
bodoch
odvolania
aj o rozsudok OJ(34)),
pričom
tvrdia,
že
podľa
týchto
rozsudkov
si
zásada
rovnosti
zaobchádzania
vyžaduje,
aby
všetci
uchádzači
absolvovali
písomné
testy
naraz.
Na
tomto
základe
uvádzajú,
že
organizácia
písomných
testov v troch
samostatných
dňoch
je
sama
osebe
nezlučiteľná
so
zásadou
rovnosti
zaobchádzania.
81.      Komisia
tvrdí,
že
judikatúra, o ktorú
sa
odvolatelia
opierajú,
nie
je
za
okolností
prejednávanej
veci
relevantná.
Dodáva,
že
zásady
vyplývajúce z tejto
judikatúry
boli v každom
prípade
dodržané,
pretože
nešlo o konanie
testov v rôznych
dňoch,
ale o opakovanie
toho
istého
testovania v dôsledku
technických
problémov,
pričom
každé
testovanie
sa
konalo v jeden
deň.
b)      Analýza
82.      Po
prvé
treba
poznamenať,
že
rozsudky
Prais a OJ
sa
týkali
žiadostí
konkrétnych
uchádzačov o to,
aby
boli v rámci
výberového
konania
testovaní v iný
deň, a to z osobných
dôvodov.
Príslušné
menovacie
orgány
tieto
žiadosti
zamietli,
pričom
tieto
zamietnutia
boli v príslušných
rozsudkoch
potvrdené v podstate
na
základe
toho,
že
keby
sa
týmto
jednotlivcom
umožnilo
absolvovať
skúšky v iný
deň,
mohlo
by
to
ohroziť
splnenie
požiadavky,
aby
sa
testy
konali
za
rovnakých
podmienok
pre
všetkých
uchádzačov.
Komisia
teda
správne
podotýka,
že
tieto
situácie
sa
výrazne
odlišujú
od
kontextu, o ktorý
ide v tejto
veci a v ktorom
bola
výberová
komisia v dôsledku
rozsiahlych
technických
výpadkov
nútená
prijať
nápravné
opatrenia.
83.      Tieto
rozsudky v každom
prípade
nemožno
vykladať v tom
zmysle,
že
sa v nich
uvádza
striktné
konštatovanie,
ktoré
sa z nich
snažia
vyvodiť
odvolatelia,
konkrétne
konštatovanie,
že
samotná
skutočnosť,
že
písomné
testy
vo
výberovom
konaní
sa
konajú v rôznych
dňoch,
sama
osebe
nevyhnutne
predstavuje
porušenie
zásady
rovnosti
zaobchádzania.
84.      Po
prvé
sa v oboch
uvedených
rozsudkoch
konštatovalo,
že
za
iných
okolností
sa
žiadostiam o iný
termín
mohlo
vyhovieť.(35)
85.      Po
druhé
odôvodnenie v týchto
rozsudkoch
vychádzalo z úvahy,
že
testy
vo
výberovom
konaní
sa
musia
konať
za
rovnakých
podmienok
pre
všetkých
uchádzačov.
Hoci
treba
uznať,
že
súbežné
testovanie
je
vo
všeobecnosti
najúčinnejší
spôsob,
ako
zaručiť
jednotné
podmienky,
túto
logiku
nemožno
uplatňovať
absolútne.
Absolútny
výklad,
aký
presadzujú
odvolatelia,
by
totiž
bránil
prijatiu
nápravných
opatrení v nadväznosti
na
technické
výpadky
alebo
iné
narušenia, a dokonca
aj
opätovnému
testovaniu
uchádzačov,
ktorých
rozhodnutie o vylúčení z výberového
konania
bolo
zrušené
súdmi
Únie
(čo
je
paradoxne
výsledok,
ktorý
môžu
dosiahnuť
odvolatelia
prejednávanými odvolaniami).
86.      V rozpore s tým,
čo
tvrdia
odvolatelia,
teda
zásada
rovnosti
zaobchádzania
nevyžaduje,
aby
sa
všetky
testy
vždy
konali v rovnaký
deň.
Vyžaduje
sa
naopak
to,
aby
rozdiel v čase
neviedol k rozdielu v objektívnych
podmienkach,
za
ktorých
sa
uchádzači
hodnotia
(uchádzači
testovaní
neskôr
napríklad
nesmú
vopred
poznať
témy
testov,
ktoré
sa
teda
musia
líšiť
pri
súčasnom
zachovaní
rovnakej
úrovne
náročnosti).
87.      Zásada
rovnosti
zaobchádzania
teda
podľa
môjho
názoru
nebola
sama
osebe
porušená
len
preto,
že
písomné
testy
sa
konali v troch
rôznych
dňoch.
Obavy
spojené s rovnosťou
zaobchádzania
vznikajú
skôr v súvislosti s konkrétnym
spôsobom
organizácie
týchto
testovaní,
najmä s celoplošným
opakovaním
testov a s výrazne
dlhším
časom
na
prípravu
na
známy
scenár,
čo
sú
otázky,
ktoré
som
už
preskúmal v rámci
prvých
dvoch
častí
prvého
odvolacieho
dôvodu.
Tretia
časť
tohto
odvolacieho
dôvodu
je
teda
podľa
môjho
názoru
sama
osebe
nedôvodná a treba
ju
zamietnuť.
B.      Druhý odvolací dôvod: nesprávne právne posúdenie, pokiaľ ide o zamietnutie piateho žalobného dôvodu predloženého v prvostupňovom konaní
88.      Druhý
odvolací
dôvod
odvolateľov
sa
týka
zamietnutia
piateho
žalobného
dôvodu
predloženého v prvostupňovom
konaní
Všeobecným
súdom.
Tento
žalobný
dôvod
bol v podstate
rovnaký v oboch
veciach a – ako
ďalej
vysvetlím
nižšie – uvádzal
porušenie
oznámenia o výberovom
konaní,
pokiaľ
ide o schopnosti,
ktoré
sa
mali
hodnotiť u uchádzačov.
Všeobecný
súd
však
tento
žalobný
dôvod v daných
dvoch
veciach
zamietol
na
rozdielnom
základe.
89.      Všeobecný
súd
konkrétne
tento
žalobný
dôvod
vo
veci
UJ
a i./Komisia
zamietol
ako
neprípustný,
pretože
ho
odvolatelia
predložili
vo
svojich
sťažnostiach
podľa
článku 90
ods. 2 a ako
taký
nedodržiaval
pravidlo
zhody
medzi
sťažnosťou a žalobou.
Vo
veci
VT/Komisia
Všeobecný
súd
na
druhej
strane
posudzoval
dôvodnosť
daného
žalobného
dôvodu a zamietol
ho
ako
nedôvodný.
90.      Odvolatelia
vo
veci C‑623/24 P teda
spochybňujú
konštatovanie
neprípustnosti,
zatiaľ
čo
odvolateľ
vo
veci C‑622/24 P spochybňuje
posúdenie
dôvodnosti
Všeobecného
súdu.
Príslušné
odvolacie
dôvody
preskúmam
postupne,
pričom
začnem
otázkou
prípustnosti
(časť 1) a potom
sa
budem
zaoberať
údajným
pochybením
pri
vecnom
posúdení
pôvodného
žalobného
dôvodu
(časť 2).
1.      Druhý odvolací dôvod vo veci C‑623/24 P: pravidlo zhody medzi sťažnosťou a žalobou
91.      Odvolatelia
vo
veci C‑623/24 P v rámci
svojho
druhého
odvolacieho
dôvodu
tvrdia,
že
keď
Všeobecný
súd
zamietol
ich
piaty
žalobný
dôvod
ako
neprípustný z dôvodu
nedodržania
pravidla
zhody
medzi
administratívnou
sťažnosťou a žalobou,
dopustil
sa
nesprávneho
právneho
posúdenia
(v bodoch 206 a 207
rozsudku
UJ a i./Komisia).
a)      Hlavné argumenty účastníkov konania
92.      Zatiaľ
čo
odvolatelia
nespochybňujú,
že
ich
sťažnosť
podľa
článku 90
ods. 2
žiadnu
zmienku o tomto
konkrétnom
žalobnom
dôvode
neobsahovala,
tvrdia,
že
Všeobecný
súd
uplatnil
pravidlo
zhody v ich
veci
nenáležite
striktným
spôsobom.
93.      V tejto
súvislosti
uvádzajú,
že
pravidlo
zhody
je
konštruktom
vyplývajúcim
čisto z judikatúry,
ktorý
nemá
žiadny
výslovný
základ v článku 270 ZFEÚ,
služobnom
poriadku
ani
Rokovacom
poriadku
Všeobecného
súdu.
Vnímajú
ho
preto
ako
nepísané
procesné
obmedzenie,
ktoré v prípade,
že
sa
uplatňuje
striktne,
porušuje
právo
na
účinnú
súdnu
ochranu
podľa
článku 47
Charty.
Odvolatelia,
ktorí
sa
opierajú
najmä o rozsudok
Mandt(36) bývalého Súdu pre verejnú službu,
vyzývajú
na
flexibilné
uplatňovanie
tohto
pravidla,
pri
ktorom
by
malo
postačovať,
že
vo
svojich
sťažnostiach
podľa
článku 90
ods. 2
napadli
hmotnoprávnu – a nie
iba
procesnoprávnu – zákonnosť
oznámenia o výberovom
konaní.
94.      Odvolatelia
ďalej
tvrdia,
že
účel
tohto
pravidla – umožniť
urovnanie
sporu
medzi
administratívou a sťažovateľom
zmierom – nemôže
odôvodniť
jeho
striktné
uplatňovanie
vo
veciach,
ako
je
tá
ich, v ktorých
menovací
orgán v lehote
stanovenej v článku 90
ods. 2
služobného
poriadku
na
ich
sťažnosť
výslovne
neodpovedal a urovnanie
zmierom
teda
realisticky
neprichádzalo
do
úvahy.
95.      Komisia
sa
domnieva,
že
tento
druhý
odvolací
dôvod
sa
musí
zamietnuť
ako
neúčinný
alebo
zjavne
nedôvodný,
pretože
odvolatelia
sa
podľa
jej
názoru v podstate
snažia
vyhnúť
svojej
povinnosti
podať
administratívnu
sťažnosť v rámci
konania
pred
podaním
žaloby,
ktoré
sa
stanovuje v článku 90
ods. 2 a článku 91
ods. 2
služobného
poriadku.
Komisia
ďalej
podotýka,
že
„flexibilný“
prístup
uplatnený v rozsudku Mandt bol
Všeobecným
súdom v pozícii
odvolacieho
súdu v neskorších
veciach
výslovne
odmietnutý.
Napokon
tvrdí,
že
povaha
odpovede
na
sťažnosť,
či
už
výslovná,
alebo
implicitná,
je z hľadiska
uplatnenia
pravidla
zhody
irelevantná a že
výslovné
rozhodnutie
bolo v tejto
veci v každom
prípade
vydané
pred
uplynutím
lehoty
na
podanie
žaloby.
b)      Analýza
96.      Podľa
ustálenej
judikatúry
platí,
že
pravidlo
zhody v sporoch
týkajúcich
sa
verejnej
služby
Únie
pod
hrozbou
neprípustnosti
vyžaduje,
aby
žaloba
podaná
podľa
článku 270 ZFEÚ zahŕňala
iba
výhrady
založené
na
rovnakom
dôvode, z akého
sa
vychádzalo v predchádzajúcej
povinnej
sťažnosti
podľa
článku 90
ods. 2
služobného
poriadku. V žalobe
sa
tieto
výhrady
môžu
rozvinúť
predložením
žalobných
dôvodov a tvrdení,
ktoré
nevyhnutne
nie
sú v sťažnosti
uvedené,
ale s ňou
úzko
súvisia.
Toto
pravidlo
má
umožniť
urovnanie
sporov
zmierom
prostredníctvom
zabezpečenia
toho,
aby
bol
menovací
orgán v pozícii, v ktorej
sa
môže
dostatočne
presne
oboznámiť s kritikou
namierenou
proti
spornému
aktu.(37)
97.      Hoci
je
pravda,
že
pravidlo
zhody
nie
je
výslovne
stanovené v článkoch 90 a 91
služobného
poriadku
(ani v žiadnych
iných
uplatniteľných
ustanoveniach),
nemožno
ho
preto
odmietať
ako
nepodložený
súdny
konštrukt.
Tieto
ustanovenia
stanovujú
predchádzajúcu
administratívnu
sťažnosť
ako
predpoklad
podania
žaloby
na
súd, a keby v tejto
súvislosti
postačovala
akákoľvek
sťažnosť,
hoci
aj
nesúvisiaca s predmetom
alebo
dôvodom
následnej
žaloby,
stratili
by
význam a mohli
by
sa
zneužiť.
98.      Z uvedeného
vyplýva,
že
medzi
žalobou a sťažnosťou
musí
existovať
súvislosť,
ktorá
podľa
môjho
názoru
nemôže
byť
čisto
formálna
ani
prehnane
abstraktná.
Práve
to
však v podstate
presadzujú
odvolatelia,
keď
sa
opierajú o rozsudok
Mandt.
99.      Bývalý
Súd
pre
verejnú
službu v tomto
rozsudku
(a v obmedzenom
počte
ďalších
vecí,
ktoré
nasledovali
po
ňom)
zastával
názor,
že
pravidlo
zhody
by
sa
malo
vykladať
flexibilnejšie
so
zreteľom
na
neformálnu
povahu
konania
pred
podaním
žaloby,
zvyčajnú
absenciu
pomoci
právnika v tejto
fáze a právo
na
účinnú
súdnu
ochranu
podľa
článku 47
Charty.
Tento
bývalý
Súd
pre
verejnú
službu
na
základe
toho
akceptoval,
že
žalobné
dôvody
predložené v žalobe
sa
môžu
považovať
za
„úzko
súvisiace“ s dôvodmi v sťažnosti,
ak
sa
oboje
týkajú
hmotnoprávnej
zákonnosti
(alebo
naopak
procesnoprávnej
zákonnosti)
sporného
aktu, a to
aj v prípade,
že
sa
týkajú
jej
rozdielnych
aspektov.
100. Ako
však
správne
podotkla
Komisia,
Všeobecný
súd v pozícii
odvolacieho
súdu
vo
vzťahu k Súdu
pre
verejnú
službu v neskorších
veciach
tento
príliš
široký
prístup
obmedzil a znovu
judikatúru
zosúladil
so
skoršími
rozsudkami
Súdneho
dvora
týkajúcimi
sa
pravidla
zhody.(38) Podľa
môjho
názoru
bol
tento
prístup
správny.
Ako
Všeobecný
súd
konštatoval v rozsudku
Moschonaki(39),
pojmy
„hmotnoprávna
zákonnosť“ a „procesnoprávna
zákonnosť“
sú
príliš
široké a abstraktné
na
to,
aby
zabezpečovali
zmysluplnú
súvislosť
medzi
dôvodmi
predloženými
vo
fáze
pred
podaním
žaloby a tými, z ktorých
sa
vychádza v žalobe.
Ak
si
má
však
konanie
pred
podaním
žaloby
zachovať
svoj
účel
urovnania
sporov
zmierom,
táto
súvislosť
je
kľúčová.
101. Tvrdeniu
odvolateľov
na
základe
rozsudku
Mandt,
že
na
účely
predloženia
akéhokoľvek
žalobného
dôvodu
týkajúceho
sa
hmotnoprávnej
zákonnosti
na
Súdnom
dvore
postačuje
len
odvolávať
sa v sťažnosti
podľa
článku 90
ods. 2
na
hmotnoprávnu
zákonnosť
výberového
konania
alebo
sporných
rozhodnutí,
teda
nemožno
vyhovieť.
Takýto
výklad
by
konanie
pred
podaním
žaloby
zbavil
jeho
funkcie.
Ak
sa v sťažnosti
podľa
článku 90
ods. 2
konkrétna
výhrada
týkajúca
sa
sporného
aktu
ani
len
nenaznačuje,
menovací
orgán
nemôže
dostatočne
jasne
zistiť
obavy
dotknutej
osoby a akt
teda
nemôže
zmysluplne
prehodnotiť,
zmeniť
alebo
zrušiť a
ani
sa
usilovať o urovnanie
zmierom.
102. Odvolatelia
ďalej
tvrdili,
že
ak v štvormesačnej
lehote
stanovenej v článku 90
ods. 2
služobného
poriadku
nedôjde k prijatiu
výslovného
rozhodnutia,
ako
sa
stalo v ich
prípade,
práve
tento
účel
urovnania
zmierom
je
zmarený.
Za
takýchto
okolností
by
sa
podľa
ich
tvrdenia
malo
pravidlo
zhody
uplatňovať
menej
striktne – ak
vôbec. S týmto
názorom
nesúhlasím.
103. Rovnako
ako
Komisia
sa
domnievam,
že
povaha
odpovede
menovacieho
orgánu
na
sťažnosť,
či
už
implicitná,
alebo
výslovná,
je
irelevantná a požiadavky
pravidla
zhody
nijako
nemení.(40) Okrem
toho
sa
mi
zdá,
že
argumentácia
odvolateľov
je
chybná,
pretože
je
retrospektívna: z následného
implicitného
zamietnutia
vyvodzujú,
že
fáza
sťažnosti
vôbec
nebola
spôsobilá
naplniť
svoj
účel, a toto
konštatovanie
potom
používajú
na
účely
tvrdenia,
že
vôbec
nebolo
potrebné,
aby
sťažnosť
obsahovala
sporný
dôvod.
Obsah
sťažnosti
však
nemožno
určiť
na
základe
toho,
ako
na
ňu
menovací
orgán
napokon
odpovie.
Navyše
dokonca
ani v prípadoch
implicitného
zamietnutia
nemožno
vylúčiť,
že
keby
sa
konkrétna
výhrada
jasne
uviedla
hneď
na
začiatku,
menovací
orgán
by
možno
prijal
odlišné
stanovisko,
napríklad
by
sťažnosti
vyhovel a preskúmal
by
možnosť
urovnania
zmierom.
104. Vzhľadom
na
uvedené
treba
dospieť k záveru,
že
keď
Všeobecný
súd v prvostupňovom
konaní
zamietol
piaty
žalobný
dôvod
odvolateľov
ako
neprípustný,
nesprávneho
právneho
posúdenia
sa
nedopustil,
pretože – čo
je
nesporné – v ich
sťažnosti
podľa
článku 90
ods. 2
nebola
predložená
žiadna
relevantná
výhrada
ani
úzko
súvisiace
tvrdenie.
Druhý
odvolací
dôvod
vo
veci C‑623/24 P preto
podľa
môjho
názoru
treba
zamietnuť
ako
nedôvodný.
105. Podotýkam,
že
odvolatelia v záujme
úplnosti
uviedli
aj
svoje
stanovisko k vecnej
stránke
svojho
pôvodného
piateho
žalobného
dôvodu.
Ich
argumentácia v tejto
súvislosti
zodpovedá
argumentácii
odvolateľa
vo
veci C‑622/24 P,
ktorou
sa
budem
zaoberať v ďalšej
časti.
Vzhľadom
na
závery,
ku
ktorým v tejto
súvislosti
dospejem
nižšie,
sa
domnievam,
že
aj
keby
sa
dotknutý
žalobný
dôvod v prípade
odvolateľov
vo
veci C‑623/24 P považoval
za
prípustný, v každom
prípade
by
neuspel z hľadiska
dôvodnosti.
2.      Druhý odvolací dôvod vo veci C‑622/24 P: porušenie oznámenia o výberovom konaní
106. Odvolateľ
vo
veci C‑622/24 P v rámci
svojho
druhého
odvolacieho
dôvodu
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa
pri
výklade
oznámenia o výberovom
konaní,
pokiaľ
ide o to,
ktoré
schopnosti
uchádzačov
sa
mali
hodnotiť, v bodoch 187
až
193
rozsudku
VT/Komisia
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia.
107. Odvolateľ
konkrétnejšie
na
Všeobecnom
súde
uviedol,
že
výberová
komisia
porušila
oznámenie o výberovom
konaní,
pretože u uchádzačov v platovej
triede
AD 7
(ako
on
sám)
hodnotila
zručnosti v oblasti
riadenia
tímu,
hoci
podľa
jeho
názoru
sa
tieto
zručnosti v súlade s oznámením
mali
hodnotiť
iba u uchádzačov v platovej
triede
AD 9.
108. Všeobecný
súd
tento
žalobný
dôvod
zamietol,
pričom
konštatoval,
že
odvolateľ
sa
chybne
opiera o časť
oznámenia o výberovom
konaní
opisujúcu
úlohy,
ktorých
plnenie
by
sa
mohlo
očakávať
od
prijatých
uchádzačov
(ďalej
len
„časť
týkajúca
sa
úloh“),
kde
sa
iba v prípade
administrátorov v platovej
triede
AD 9
uvádzalo,
že
sa
od
nich
„môže
požadovať…
riadenie
tímu
profesionálov“.
Časť
oznámenia o výberovom
konaní
venovaná
tomu,
ako
sa
budú
uchádzači
vyberať
(ďalej
len
„časť
týkajúca
sa
výberu“),
naopak
stanovovala,
že v hodnotiacom
centre
sa
bude
hodnotiť
osem
všeobecných
schopností
vrátane
„vedenia
ľudí“ v prípade
všetkých
uchádzačov, a to
bez
ohľadu
na
platovú
triedu.
Všeobecný
súd
na
základe
toho
konštatoval,
že
výberová
komisia
pri
hodnotení
schopnosti
vedenia
ľudí
odvolateľa
konala v plnom
súlade s ustanoveniami
oznámenia o výberovom
konaní.
a)      Hlavné argumenty účastníkov konania
109. Odvolateľ
tvrdí,
že
Všeobecný
súd
sa
dopustil
nesprávneho
právneho
posúdenia,
pretože
sa
nedržal
znenia
oznámenia o výberovom
konaní
(konkrétne
právneho
rámca
výberového
konania), v ktorom
sa
„riadenie
tímu“
ako
úloha
jasne
vyhradzovalo
iba
pre
pozície v platovej
triede
AD 9, a s týmto
pojmom
nesprávne
zaobchádzal
ako s pojmom,
ktorý
je
zameniteľný s pojmom
„vedenie
ľudí“.
110. Odvolateľ
sa
opiera o rozsudok
Spisto(41) a tvrdí,
že
povaha
úloh,
ktoré
sa
majú
plniť
po
prijatí,
predstavuje
základné
výkladové
kritérium
oznámenia o výberovom
konaní a musí
byť
teda
podkladom
hodnotenia
uchádzačov. V podstate
uvádza,
že
časť
oznámenia
týkajúcu
sa
výberu
nebolo
možné
vykladať
oddelene
od
časti
týkajúcej
sa
úloh,
ale
mala
sa
vykladať
so
zreteľom
na
ňu.
111. Podľa
jeho
názoru z uvedeného
vyplýva,
že
zručnosti
týkajúce
sa
riadenia
tímu
sa
mali
hodnotiť
iba u uchádzačov v platovej
triede
AD 9.
Subsidiárne
dodáva,
že
aj
keby
sa
schopnosť
vedenia
ľudí
mala
posudzovať u všetkých
uchádzačov,
výberová
komisia
mala v prípade
každej z týchto
platových
tried
aspoň
uplatniť
odlišné
hodnotiace
kritériá.
112. Komisia
naopak
tvrdí,
že
druhý
odvolací
dôvod
je
nedôvodný.
Zdôrazňuje,
že v oznámení o výberovom
konaní
sa
jasne
stanovovalo,
že
„vedenie
ľudí“
ako
všeobecná
schopnosť
sa
bude
hodnotiť u všetkých
uchádzačov v hodnotiacom
centre, a to
bez
ohľadu
na
platovú
triedu, o ktorú
sa
uchádzajú. V tejto
súvislosti
podotýka,
že
vo
výberových
konaniach
EPSO
sa
všeobecné
schopnosti
vždy
hodnotia v prípade
všetkých
platových
tried
nezávisle
od
konkrétnych
úloh
úspešných
uchádzačov.
113. Preto
tvrdí,
že
rozlišovanie
medzi
platovým
triedami
AD 7 a AD 9
nebolo
relevantné
vo
fáze
hodnotiaceho
centra,
ale
iba
vo
fáze
„Talent
Screener“
(kde
sa
zohľadňovali
odborné
skúsenosti
relevantné
pre
úlohy,
ktoré
budú
plniť
úspešní
uchádzači).
Komisia
teda
uvádza,
že
odvolateľ
sa o rozsudok
Spisto opiera
nesprávne,
pretože
daná
vec
sa
týkala
hodnotenia
odborných
skúseností
vo
fáze
„Talent
Screener“,
a nie
hodnotenia
všeobecných
schopností.
Komisia
okrem
toho
tvrdí,
že
Všeobecný
súd s pojmami
„vedenie
ľudí“ a „riadenie
tímu“
ako
so
zameniteľnými
nezaobchádzal.
Oba
pojmy
naopak
preskúmal v náležitom
kontexte a správne
konštatoval,
že
výberová
komisia
hodnotila
len
všeobecnú
schopnosť
vedenia
ľudí,
ako
sa
stanovovalo v oznámení.
b)      Analýza
114. Po
prvé
treba
objasniť,
že
formulácia
tvrdenia
odvolateľa,
konkrétne
to,
že
výberová
komisia
hodnotila
jeho
schopnosti v oblasti
riadenia
tímu,
je
vecne
nepresná.
Ako
sa
objasňuje v napadnutom
rozsudku
(v bodoch 53 a 192),
výberová
komisia
hodnotila
schopnosť
vedenia
ľudí, v prípade
ktorej
zohľadnila
schopnosť
„riadiť,
rozvíjať a motivovať
ľudí v záujme
dosahovania
výsledkov“.
Ako
podotkol
Všeobecný
súd,
táto
schopnosť
predstavovala
jednu z ôsmich
všeobecných
schopností,
ktoré
sa
mali
hodnotiť v hodnotiacom
centre u všetkých
uchádzačov, a to
bez
ohľadu
na
platovú
triedu,
ako
sa
výslovne
stanovuje v časti
oznámenia o výberovom
konaní
týkajúcej
sa
výberu.
115. Na
tomto
základe
možno
chápať,
že
odvolateľ v podstate
tvrdí,
že
keďže
sa
od
úspešných
uchádzačov v platovej
triede
AD 7 v rámci
ich
úloh
nebude
očakávať
riadenie
tímu,
schopnosť
vedenia
ľudí
sa v ich
prípade
nemala
hodnotiť
vôbec
alebo
sa
mala
hodnotiť
na
základe
iných
kritérií
ako u uchádzačov v platovej
triede
AD 9.
Obe
tieto
tvrdenia
však
vyplývajú
zo
zásadného
nepochopenia
pojmu
„vedenie
ľudí“
ako
schopnosti
na
jednej
strane a povahy
všeobecných
schopností
hodnotených v rámci
výberových
konaní
EPSO
na
druhej
strane.
116. V tejto
súvislosti
možno
na
úvod
poznamenať,
že
zatiaľ
čo
„vedenie
ľudí“
môže
zahŕňať
aspekty
riadenia
iných,
nejde o schopnosť
vyhradenú
osobám
na
formálnych
riadiacich
pozíciách.
Od
jednotlivca
sa
môže
vyžadovať,
aby
viedol
projekt
alebo
vybavoval
spis,
pričom
napríklad
bude
musieť
koordinovať a usmerňovať
kolegov
bez
toho,
aby
bol
manažérom
tímu.
Odvolateľ
tým,
že
sa
domnieva,
že
„vedenie
ľudí“
môže
byť
plne
relevantné
iba v prípade
uchádzačov v platovej
triede
AD 9
ako
potenciálnych
manažérov
tímu,
zrejme
spája
pojmy
„riadenie
tímu“ a „vedenie
ľudí“
do
jedného.
117. Po
druhé
podotýkam,
že
EPSO
spolu s prijímajúcimi
inštitúciami a orgánmi,
ktorým
poskytuje
služby, v rámci
uplatňovania
svojej
voľnej
úvahy v súvislosti s určením
schopností,
ktoré
od
uchádzačov
môžu
vyžadovať
vo
výberových
konaniach,(42) vymedzili
určité
všeobecné
schopnosti,
ktoré
sa
považujú
za
kľúčové
pre
každú
pozíciu v týchto
inštitúciách
alebo
orgánoch.
Jednou z týchto
schopností
je
schopnosť
„vedenia
ľudí“,
ktorá
sa
uplatňuje v prípade
všetkých
pozícií
administrátorov
vo
všetkých
platových
triedach
vrátane
vstupných
pozícií v platovej
triede
AD 5.(43)
118. Práve z tohto
dôvodu
sa v oznámení o výberovom
konaní
na
účely
hodnotenia
schopností
nerozlišuje
medzi
uchádzačmi v platovej
triede
AD 7 a AD 9.
Časť
oznámenia
týkajúca
sa
úloh, v ktorej
sa
uvádzajú
úlohy
spojené s jednotlivými
platovými
triedami,
teda
na
účely
hodnotenia
všeobecných
schopností
nie
je
relevantná.
Výberová
komisia v tomto
kontexte
nemohla
ignorovať
jasné
znenie
oznámenia,
ktoré
predstavuje
právny
rámec
výberového
konania a definuje
hranice
voľnej
úvahy
komisie;(44) namiesto
toho
bola
povinná
zhodnotiť
schopnosť
vedenia
ľudí u všetkých
uchádzačov
na
základe
rovnakých
kritérií, a to
bez
ohľadu
na
platovú
triedu.
119. V rozpore s tvrdením
odvolateľa
teda
treba
dospieť k záveru,
že
keď
Všeobecný
súd
konštatoval,
že
výberová
komisia
oznámenie o výberovom
konaní
neporušila,
nesprávneho
právneho
posúdenia
sa
nedopustil.
120. Argument
odvolateľa
založený
na
rozsudku
Spisto tento
záver
nespochybňuje.
Daný
rozsudok
tvrdenie
odvolateľa
nepodporuje,
ale
naopak
potvrdzuje
záver,
ku
ktorému
som
dospel
vyššie.
121. Vo
veci,
ktorá
viedla k rozsudku
Spisto sa
uchádzačka
vo
výberovom
konaní
EPSO
sťažovala,
že
vo
fáze
„Talent
Screener“
výberová
komisia
hodnotila – a považovala
za
nedostatočné – jej
skúsenosti v oblasti
riadenia
tímu
aj
napriek
tomu,
že
výberové
kritériá
ani
opis
úloh,
na
ktorý
tieto
kritériá
odkazovali,
žiadnu
relevantnú
zmienku o takejto
skúsenosti
nezahŕňali.
Všeobecný
súd
konštatoval,
že
výberová
komisia
zavedením
tohto
dodatočného
kritéria
„riadenia
tímu“
vo
fáze
„Talent
Screener“
porušila
podmienky
oznámenia o výberovom
konaní.
122. Rozdiel v porovnaní s prejednávanou
vecou
je
jasný,
keďže
rozsudok
Spisto sa
týkal
fázy
„Talent
Screener“,
ktorá
je
výslovne
určená
na
hodnotenie
skúseností
uchádzačov
týkajúcich
sa
úloh,
ktoré
sa
budú
plniť. Z tohto
rozsudku
nemožno
vyvodiť,
ako
tvrdí
odvolateľ,
že
opis
úloh
(ktorý
bol v prípade
výberového
konania, o ktoré
ide v týchto
odvolacích
konaniach,
rozlíšený
podľa
platovej
triedy)
predstavuje
kritérium,
ktorým
sa
musí
riadiť
výklad
oznámenia o výberovom
konaní v súvislosti
so
všetkými
fázami
daného
konania.
Všeobecný
súd
naopak v bodoch 46 a 47
svojho
rozsudku v danej
veci
zdôraznil,
že
rôzne
fázy
výberového
konania
slúžia
na
rôzne
účely:
cieľom
fázy
„Talent
Screener“
je
zhodnotiť
odborné
skúsenosti a deklarované
kvalifikácie
uchádzačov,
zatiaľ
čo
fáza
hodnotiaceho
centra
je
určená
na
hodnotenie
ich
schopností v praxi.
Všeobecný
súd
preto
konštatoval,
že
kritériá
relevantné
pre
jednu
fázu
výberového
konania
nemôžu
mať
vplyv
na
hodnotenie v inej
fáze.
Za
zmienku
stojí
aj
to,
že
Všeobecný
súd v rozsudku
Spisto takisto
na
okraj
podotkol,
že
schopnosť
vedenia
ľudí
nemožno
vykladať
ako
schopnosť,
ktorá
nevyhnutne
zahŕňa
riadenie
tímu,
čo
je v plnom
súlade s analýzou
uvedenou
vyššie.
Rozsudok
Spisto teda
ani
zďaleka
nepodporuje
argument
odvolateľa,
ale
naopak
podporuje
záver,
ku
ktorému
sa
dospelo
vyššie a podľa
ktorého
je
konštatovanie
Všeobecného
súdu v napadnutom
rozsudku,
že
výberová
komisia
konala v súlade s oznámením o výberovom
konaní,
správne.
123. So
zreteľom
na
uvedené
treba
podľa
môjho
názoru
druhý
odvolací
dôvod
vo
veci C‑622/24 P zamietnuť
ako
nedôvodný.
VII. Dôsledky posúdenia
124. Ako
sa
konštatovalo v bode 77
vyššie,
prvý
odvolací
dôvod
je
podľa
môjho
názoru
dôvodný
vo
vzťahu
ku
všetkým
odvolateľom s výnimkou
UT.
Napadnuté
rozsudky
by
sa
teda
mali
zrušiť
vo
vzťahu k odvolateľom
VT,
UJ,
UL,
UN,
UP,
US,
UU a UV.
125. V súlade s článkom 61
prvým
odsekom
Štatútu
Súdneho
dvora
Európskej
únie
Súdny
dvor
môže v prípade
zrušenia
rozhodnutia
Všeobecného
súdu
buď
vrátiť
vec
na
rozhodnutie
Všeobecného
súdu,
alebo
vydať
konečný
rozsudok
vo
veci
sám,
ak
to
stav
konania
dovoľuje.
126. Zastávam
názor,
že v prejednávanej
veci
stav
konania
Súdnemu
dvoru
umožňuje
zaujať
vo
veci
konečné
stanovisko a konštatovať,
že
sporné
rozhodnutia
napadnuté
odvolateľmi,
vo
vzťahu
ku
ktorým
sa
vyhovelo
prvému
odvolaciemu
dôvodu,
sa
musia
zrušiť.
VIII. O trovách
127. Podľa
článku 184
ods. 2
Rokovacieho
poriadku
Súdneho
dvora
platí,
že
ak
je
odvolanie
dôvodné a Súdny
dvor
sám
rozhodne s konečnou
platnosťou o veci,
rozhodne
aj o trovách
konania.
Článok 138
ods. 1
tohto
rokovacieho
poriadku,
ktorý
sa
na
odvolacie
konanie
uplatňuje
na
základe
jeho
článku 184
ods. 1,
stanovuje,
že
účastníkovi
konania,
ktorý
vo
veci
nemal
úspech,
sa
uloží
povinnosť
nahradiť
trovy
konania,
ak
to
bolo v tomto
zmysle
navrhnuté.
128. Odvolatelia v prejednávanej
veci
náhradu
trov
konania
navrhli.
Keďže
odvolaniam
by
sa
podľa
môjho
názoru
malo
vyhovieť,
Komisii
by
sa
mala
uložiť
povinnosť
nahradiť
trovy
prvostupňového
aj
odvolacieho
konania.
IX.    Návrh
129. So
zreteľom
na
vyššie
uvedené
posúdenie
navrhujem,
aby
Súdny
dvor:
–        Vo
veci C‑622/24 P:
–        zrušil
rozsudok z 10. júla
2024,
VT/Komisia
(T‑216/23,
EU:T:2024:465),
–        zrušil
rozhodnutie z 15. júla
2022,
ktorým
výberová
komisia
verejného
výberového
konania
EPSO/AD/380/19
po
preskúmaní
rozhodla o nezapísaní
VT
do
rezervného
zoznamu
na
účely
prijatia
administrátorov v platovej
triede
AD 7
v oblasti
medzinárodnej
spolupráce a riadenia
pomoci
krajinám
mimo
Únie,
–        uložil
Komisii
povinnosť
nahradiť
trovy
prvostupňového
aj
odvolacieho
konania.
–        Vo
veci C‑623/24 P:
–        zrušil
rozsudok z 10. júla
2024,
UJ a i./Komisia
(T‑120/23,
EU:T:2024:464), v rozsahu, v akom
sa
týka
UJ,
UL,
UN,
UP,
US,
UU a UV,
–        zamietol
odvolanie
vo
vzťahu k UT,
–        zrušil
rozhodnutia z 15. júla
2022,
ktorými
výberová
komisia
verejného
výberového
konania
EPSO/AD/380/19
po
preskúmaní
rozhodla o nezapísaní
UJ a UL
do
rezervného
zoznamu
na
účely
prijatia
administrátorov v platovej
triede
AD 7 v oblasti
medzinárodnej
spolupráce a riadenia
pomoci
krajinám
mimo
Únie,
–        zrušil
rozhodnutia z 5. mája
2022,
ktorými
táto
výberová
komisia
rozhodla o nezapísaní
UN,
UP,
US,
UU a UV
do
rezervného
zoznamu,
–        uložil
Komisii
povinnosť
nahradiť
trovy
prvostupňového
aj
odvolacieho
konania.
1      Jazyk
prednesu:
angličtina.
2      Rozsudok z 10. júla
2024,
VT/Komisia
(T‑216/23,
ďalej
len
„rozsudok
VT/Komisia“,
EU:T:2024:465).
Táto
vec
bola
označená
ako
pilotná
vec
pre
18 ďalších
podobných
vecí
(veci T‑217/23, T‑234/23
až T‑238/23, T‑241/23, T‑242/23, T‑249/23
až T‑254/23, T‑259/23, T‑264/23, T‑267/23 a T‑268/23),
pričom
boli
tieto
prerušené
podľa
článku 71a
Rokovacieho
poriadku
Všeobecného
súdu.
3      Rozsudok z 10. júla
2024,
UJ a i./Komisia
(T‑120/23,
ďalej
len
„rozsudok
UJ a i./Komisia“,
EU:T:2024:464).
Túto
žalobu
podalo
spoločne
13
žalobcov.
4      Nariadenie
č. 31
(EHS),
11
(ESAE),
ktorým
sa
ustanovuje
Služobný
poriadok
úradníkov a Podmienky
zamestnávania
ostatných
zamestnancov
Európskeho
hospodárskeho
spoločenstva a Európskeho
spoločenstva
pre
atómovú
energiu
[neoficiálny
preklad]
(Ú. v. ES 1962,
45,
s. 1385).
5      Ú. v. EÚ C 409A,
2019,
s. 1.
6      V bodoch 107
až
112
rozsudku
VT/Komisia a v bodoch 103
až
109
rozsudku
UJ a i./Komisia.
7      Hoci
odvolatelia
na
viacerých
miestach v rámci
svojej
argumentácie
uvádzajú
tretie
testovanie v rámci
písomných
testov,
túto
prvú
časť
prvého
odvolacieho
dôvodu
možno
chápať
iba v tom
zmysle,
že
sa
týka
ponúknutia
druhého
testovania v rámci
písomných
testov. V napadnutých
rozsudkoch
(pozri
tiež
body 10
až
12
vyššie)
sa
jasne
konštatuje,
že
možnosť
zúčastniť
sa
bola
všetkým
uchádzačom
ponúknutá
iba v prípade
druhého
testovania,
zatiaľ
čo
tretie
testovanie
sa
umožnilo
iba
ôsmim
uchádzačom,
ktorí
mali
technické
problémy
počas
druhého
testovania.
8      Pozri
napríklad
rozsudok z 29. septembra
2009,
Aparicio a i./Komisia
(F‑20/08, F‑34/08 a F‑75/08,
EU:F:2009:132,
bod 77).
9      Napríklad
preto,
že
výber
tém v teste
môže
byť
výhodnejší
pre
niektorých
uchádzačov,
ktorí
sa
náhodou v danej
konkrétnej
téme
vyznajú;
pozri
rozsudok z 8. marca 1988,
Sergio a i./Komisia
(64/86,
71/86
až
73/86 a 78/86,
EU:C:1988:119,
body 26
až
28).
10      Tamže;
pozri
tiež
rozsudok z 12. marca 2008,
Giannini/Komisia
(T‑100/04,
EU:T:2008:68,
bod 133).
11      Komisia
uvedené
výslovne
objasňuje
iba
vo
svojom
vyjadrení k odvolaniu
vo
veci C‑622/24 P,
ale
možno
to
vyvodiť
aj z jej
pripomienok
vo
veci C‑623/24 P.
12      Pozri
rozsudok z 18. februára
1982,
Ruske/Komisia
(67/81,
ďalej
len
„rozsudok
Ruske“,
EU:C:1982:69,
bod 9);
uznesenie
zo
7. septembra
2022,
Rosca/Komisia
(C‑802/21 P,
EU:C:2022:677,
bod 31), a rozsudok
zo
14. decembra
2022,
SY/Komisia
(T‑312/21,
ďalej
len
„rozsudok
SY“,
EU:T:2022:814,
body 43 a 71).
13      Pozri
napríklad
rozsudok
zo
14. júla
2022,
Komisia/VW a i. (C‑116/21 P až C‑118/21 P, C‑138/21 P a C‑139/21 P,
EU:C:2022:557,
bod 142).
14      Bez
ohľadu
na
mimoriadne
tretie
testovanie,
ktoré
sa
usporiadalo
pre
obmedzený
počet
uchádzačov v dôsledku
ďalších
technických
problémov.
15      Pozri
napríklad
rozsudok z 26. marca 2019,
Španielsko/Parlament
(C‑377/16,
EU:C:2019:249,
bod 38), a rozsudok
SY
(body 53 a 74).
16      Pozri
rozsudok z 5. decembra
2023,
Nordic Info
(C‑128/22,
EU:C:2023:951,
bod 77 a citovaná
judikatúra).
17      Možno
si
však
položiť
otázku,
či
opatrenie
možno
považovať
za
úplne
vhodné
na
odstránenie
nezrovnalostí a obnovu
podmienok
výberového
konania,
ak
spôsobuje
novú
nezrovnalosť,
konkrétne
predmetné
rozdielne
zaobchádzanie.
18      Pozri
oddiel 4.1
prílohy III k oznámeniu o výberovom
konaní;
toto
sa v súčasnosti
podrobne
uvádza
aj v politike v oblasti
riešenia
sťažností
týkajúcich
sa
priebehu
testovania,
ktorú
EPSO
uverejnil
24. júna
2024 a ktorá
je k dispozícii
na:
https://eu‑careers.europa.eu/en/epso‑complaint‑resolution‑policy.
19      Išlo
aspoň o polovicu
uchádzačov,
ako
podotkol
Všeobecný
súd v bode 108
svojho
rozsudku
VT/Komisia.
20      Treba
priznať,
že
takéto
riešenie
by
nebolo
ideálne z pohľadu
uchádzačov,
ktorí
by
museli
testy
absolvovať
znova
napriek
tomu,
že
boli
so
svojím
výkonom
počas
pôvodného
termínu
spokojní.
Napriek
tomu
sa
za
predmetných
výnimočných
okolností
javí
ako
jediná
dostupná
možnosť
nápravy,
ktorá
by
sama
osebe
nevytvorila
výhodu
pre
niektorých
uchádzačov.
21      Pozri
rozsudok z 27. februára
2025,
OA/Parlament
(C‑32/24 P,
EU:C:2025:118,
bod 67 a citovaná
judikatúra).
22      Pozri v tejto
súvislosti
nedávny
rozsudok
SY, v ktorom
Všeobecný
súd
konštatoval,
že
legitímne
očakávania
uchádzača
neboli
dotknuté v situácii,
keď v dôsledku
kontextu
vyššej
moci v súvislosti s ochorením
COVID‑19
nielenže
boli
jeho
pôvodné
výsledky
testu
zrušené,
ale
boli
nahradené
iným
druhom
testu,
ktorý
sa v pôvodnom
oznámení o výberovom
konaní
neuvádzal.
23      Pozri
napríklad
rozsudok
SY
(bod 126).
24      Pozri
rozsudky z 30. júna
1983,
Schloh/Rada
(85/82,
EU:C:1983:179,
bod 14), a z 25. marca 2021,
Alvarez y Bejarano a i./Komisia
(C‑517/19 P a C‑518/19 P,
EU:C:2021:240,
bod 91 a citovaná
judikatúra).
25      V bodoch 113
až
117
rozsudku
VT/Komisia a v bodoch 112
až
114
rozsudku UJ a i./Komisia.
26      V tejto
súvislosti
treba
objasniť,
že
scenár
týkajúci
sa
fiktívnej
krajiny
bol
uverejnený
pred
prvým
testovaním a uchádzači
boli
vyzvaní,
aby
sa s ním
oboznámili.
Počas
písomného
testu v danom
odbore
boli
uchádzači
vyzvaní,
aby
vypracovali
poznámku
na
účely
riešenia
situácie
vzniknutej v kontexte
tohto
scenára.
27      Verzia 1
tohto
scenára
sa
použila
pri
prvom a treťom
testovaní v rámci
písomných
testov a verzia 2
sa
použila
pri
druhom
testovaní.
28      Pozri
napríklad
rozsudok z 24. marca 1988,
Goossens a i./Komisia
(228/86,
EU:C:1988:172,
bod 15).
29      Aj v prípade
týchto
uchádzačov
by
sa
jednoznačne
dalo
spochybniť
(ako
to
urobila
Komisia
vo
veci
VT/Komisia),
či
sa
môžu
odvolávať
na
odlišný
čas
na
prípravu
na
druhé
testovanie,
vzhľadom
na
to,
že
sa
rozhodli
nezúčastniť
sa
na
ňom.
Keďže
sa
však
výberová
komisia
rozhodla
ponúknuť
uchádzačom
možnosť
výberu
práve
medzi
prvým a druhým
testovaním,
podľa
môjho
názoru
mala
zabezpečiť,
aby
sa
tieto
testovania
uskutočnili
za
rovnakých
podmienok.
Táto
otázka
navyše
nevzniká v súvislosti s tretím
testovaním,
na
ktorom
sa
mohli
zúčastniť
iba
ôsmi
uchádzači.
30      Pozri
analogicky
rozsudky z 30. novembra
2005,
Vanlangendonck/Komisia
(T‑361/03,
EU:T:2005:433,
bod 33); z 11. decembra
2012,
Mata Blanco/Komisia
(F‑65/10,
EU:F:2012:178,
body 38 a 39), a z 23. apríla
2015,
BX/Komisia
(T‑352/13 P,
EU:T:2015:225,
bod 27 a nasl.).
31      Pozri
rozsudok
zo
16. marca 2023,
Komisia/Calhau Correia de
Paiva (C‑511/21 P,
EU:C:2023:208,
body 64 a 65).
32      Podotýkam,
že
zatiaľ
čo
tretia
časť
sa
zameriava
na
tretie
testovanie v rámci
písomných
testov,
odvolatelia v oboch
veciach
citovali
rozsudok
Prais aj
na
podporu
prvých
dvoch
častí
rovnakého
odvolacieho
dôvodu, a to
aj
vo
vzťahu k druhému
testovaniu. V rozsahu, v akom
túto
argumentáciu
možno
chápať
ako
ďalšiu
časť
prvého
odvolacieho
dôvodu
všetkých
odvolateľov,
je
táto
analýza v každom
prípade
rovnako
relevantná.
33      Rozsudok z 27. októbra
1976,
Prais/Rada
(130/75,
ďalej
len
„rozsudok
Prais“,
EU:C:1976:142).
34      Rozsudok z 23. februára
2022,
OJ/Komisia
(T‑709/20,
ďalej
len
„rozsudok
OJ“,
EU:T:2022:81).
35      V rozsudku
Prais v prípade,
keby
žalobkyňa
vopred
informovala
menovací
orgán o tom,
že
sa v zvolený
deň
nemôže
zúčastniť
(pozri
bod 17), a v rozsudku
OJ,
keby
boli o tom,
že
sa
žalobca v stanovených
dňoch
nemôže
zúčastniť,
predložené
náležité
dôkazy
(bod 50 a nasl).
36      Rozsudok z 1. júla
2010,
Mandt/Parlament
(F‑45/07,
ďalej
len
„rozsudok
Mandt“,
EU:F:2010:72).
37      Pozri
rozsudky
zo
7. mája
1986,
Rihoux a i./Komisia
(52/85,
EU:C:1986:199,
bod 13), a zo
14. marca 1989,
del
Amo Martinez/Parlament
(133/88,
EU:C:1989:124,
body 9 a 10).
38      Tamže.
39      Rozsudok z 25. októbra
2013,
Komisia/Moschonaki (T‑476/11 P,
EU:T:2013:557,
bod 75 a nasl.).
40      Pozri
tiež
bod 150
rozsudku
UJ a i./Komisia,
kde
Všeobecný
súd – aj
keď v kontexte
iného
žalobného
dôvodu – takisto
konštatoval,
že
neexistencia
výslovnej
odpovede v štvormesačnej
lehote
nemá
vplyv
na
uplatňovanie
pravidla
zhody.
41      Rozsudok z 10. novembra
2021,
Spisto/Komisia
(T‑572/20,
ďalej
len
„rozsudok
Spisto“,
EU:T:2021:766).
42      Pozri
rozsudok
zo
16. februára
2023,
Komisia/Taliansko a Španielsko
(C‑635/20 P,
EU:C:2023:98,
bod 66 a citovaná
judikatúra).
43      Uvedené
platilo
do
roku
2022,
teda
aj v prípade
predmetného
výberového
konania.
Od
roku
2023
sa
požadované
schopnosti
zmenili,
ale
logika
spočívajúca v tom,
že
sa
vyžadujú
na
všetkých
pozíciách a vo
všetkých
platových
triedach,
sa
uplatňuje
naďalej; v tejto
súvislosti
pozri:
https://eu‑careers.europa.eu/en/kick‑start‑epsos‑transformation‑process.
44      Pozri
rozsudky
Ruske
(bod 9) a SY
(bod 83 a citovaná
judikatúra).