62014CJ0087
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
z 9. júla 2015 (
*1
)
„Nesplnenie povinnosti členským štátom — Smernica 2003/88/ES — Organizácia pracovného času — Organizácia pracovného času lekárov v odbornej príprave“
Vo veci C‑87/14,
ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 258 ZFEÚ, podaná 18. februára 2014,
Európska komisia, v zastúpení: M. van Beek a J. Enegren, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
žalobkyňa,
proti
Írsku, v zastúpení: E. Creedon, E. Mc Phillips, A. Joyce a B. Counihan, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci D. Fennelly, barrister,
žalovanému,
SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
v zložení: predseda štvrtej komory L. Bay Larsen, sudcovia K. Jürimäe, J. Malenovský, M. Safjan a A. Prechal (spravodajkyňa),
generálny advokát: Y. Bot,
tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 4. marca 2015,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 19. marca 2015,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Európska komisia svojou žalobou navrhuje, aby Súdny dvor konštatoval, že Írsko si tým, že neuplatňuje ustanovenia smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. ES L 299, s. 9; Mim. vyd. 05/004, s. 381) na organizáciu pracovného času lekárov v odbornej príprave, nazývaných tiež „nemocniční lekári neposkytujúci konzultácie“ („non‑consultant hospital doctors“, ďalej len „NCHD“), nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 3, 5, 6 a článku 17 ods. 2 a 5 tejto smernice.
Právny rámec
Právo Únie
2
Článok 2 smernice 2003/88 s názvom „Definície“ stanovuje:
„Na účely tejto smernice platia tieto definície:
1.
‚pracovný čas‘ je akýkoľvek čas, počas ktorého pracovník pracuje podľa pokynov zamestnávateľa a vykonáva svoju činnosť alebo povinnosti v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo praxou;
…“
3
Článok 3 tejto smernice s názvom „Denný odpočinok“ stanovuje:
„Členské štáty prijmú opatrenia nevyhnutné na zabezpečenie toho, aby každý pracovník mal nárok na minimálny denný odpočinok trvajúci 11 po sebe nasledujúcich hodín v priebehu 24 hodín.“
4
Článok 5 uvedenej smernice, nazvaný „Týždenný čas odpočinku“, vo svojom prvom odseku stanovuje:
„Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia na zabezpečenie toho, aby za každé obdobie siedmich dní mal pracovník nárok na minimálny neprerušovaný odpočinok v trvaní aspoň 24 hodín plus jedenásťhodinový denný odpočinok uvedený v článku 3.“
5
Podľa článku 6 smernice 2003/88, nazvaného „Maximálny týždenný pracovný čas“:
„Členské štáty prijmú opatrenia nevyhnutné na zabezpečenie toho, že v súlade s potrebou chrániť bezpečnosť a zdravie pracovníkov:
…
b)
priemerný pracovný čas pre každé obdobie siedmich dní vrátane nadčasov neprekročí 48 hodín.“
6
Článok 16 tejto smernice s názvom „Referenčné obdobia“ upravuje podmienky, za ktorých môžu členské štáty ustanoviť referenčné obdobia na uplatňovanie najmä článkov 5 a 6.
7
Článok 17 smernice 2003/88 v odsekoch 2 a 5 stanovuje:
„2.   Odchýlky uvedené [v odseku 5] sa môžu prijať prostredníctvom zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych opatrení alebo prostredníctvom kolektívnych zmlúv alebo dohôd medzi sociálnymi partnermi za predpokladu, že príslušným pracovníkom sa poskytne rovnocenný náhradný čas odpočinku alebo že vo výnimočných prípadoch, keď nie je z objektívnych dôvodov možné poskytnúť rovnocenný náhradný čas odpočinku, sa dotknutým pracovníkom poskytne primeraná ochrana.
…
5.   V súlade s odsekom 2 tohto článku sa možno odchýliť od článku 6 a článku 16 písm. b) v prípade lekárov v odbornej príprave v súlade s ustanoveniami ustanovenými v druhom až sedemnástom pododseku tohto odseku.
So zreteľom na článok 6 odchýlky uvedené v prvom pododseku sú povolené počas prechodného obdobia piatich rokov od 1. augusta 2004.
Členské štáty môžu mať naviac ešte ďalšie dva roky, ak je to potrebné, aby zohľadnili ťažkosti pri dodržiavaní ustanovení o pracovnom čase pokiaľ ide o ich zodpovednosť za organizovanie a poskytovanie zdravotných služieb a lekárskej starostlivosti. …
Členské štáty môžu mať navyše dodatočné obdobie, najviac však jeden rok, ak je to potrebné, aby zohľadnili osobitné ťažkosti pri plnení svojich povinností uvedených v treťom pododseku. …
Členské štáty zabezpečia, aby počet pracovných hodín za týždeň v žiadnom prípade nepresiahol v priemerne 58 počas prvých troch rokov prechodného obdobia, v priemere 56 počas nasledujúcich dvoch rokov a v priemere 52 počas akéhokoľvek zostávajúceho obdobia.
…
Pokiaľ ide o článok 16 písm. b) odchýlky uvedené v prvom pododseku sa povolia za predpokladu, že referenčné obdobie nepresiahne 12 mesiacov počas prvej časti prechodného obdobia ustanoveného v piatom pododseku a šesť mesiacov po ňom.“
8
Článok 19 tejto smernice s názvom „Obmedzenia odchýlok referenčného obdobia“ stanovuje:
„Možnosť odchýlky od článku 16 písm. b)… nemôže viesť k ustanoveniu referenčného obdobia dlhšieho ako šesť mesiacov.
Členské štáty majú však možnosť, za predpokladu, že existuje súlad so všeobecnými zásadami súvisiacimi s ochranou bezpečnosti a zdravia pracovníkov, dovoliť z objektívnych alebo technických dôvodov alebo dôvodov týkajúcich sa organizácie práce, aby sa kolektívnymi zmluvami alebo dohodami uzavretými medzi sociálnymi partnermi ustanovili iné referenčné obdobia, ktoré v žiadnom prípade nepresiahnu 12 mesiacov.
…“
Írske právo
9
Nariadenie týkajúce sa Európskych spoločenstiev (organizácia pracovného času) (lekári v odbornej príprave) z roku 2004 [European Communities (Organisation of Working Time) (Activities of Doctors in Training) Regulations 2004, SI 2004, č. 494] v znení nariadenia z roku 2010 (SI 2010, č. 533) (ďalej len „nariadenie z roku 2004“) preberá do írskeho práva smernicu 2003/88, pokiaľ ide o NCHD.
Konanie pred podaním žaloby
10
Komisia, ktorá sa domnievala, že Írsko si v súvislosti s NCHD nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 3, 5 a 17 smernice 2003/88, pokiaľ ide o minimálne doby odpočinku, a z článku 6 a článku 17 ods. 5 tejto smernice, pokiaľ ide o obmedzenia týždenného pracovného času, zaslala 23. októbra 2009 tomuto členskému štátu výzvu, na ktorú tento členský štát odpovedal listom z 25. januára 2010.
11
Dňa 30. novembra 2011 Komisia vydala odôvodnené stanovisko, v ktorom Írsko vyzvala, aby v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia prijalo všetky potrebné opatrenia na splnenie povinností, ktoré sú v ňom uvedené. Tento členský štát odpovedal listom z 13. januára 2012.
12
Keďže po dodatočnej výmene listov vysvetlenia poskytnuté Írskom Komisiu neuspokojili, rozhodla sa podať túto žalobu.
O žalobe
Úvodné pripomienky
13
Komisia spresňuje, že v rámci tejto žaloby nespochybňuje prebratie smernice 2003/88 nariadením z roku 2004. Táto inštitúcia však tvrdí, že írske verejné orgány neaplikujú toto nariadenie, čo predstavuje porušenie povinností, ktoré tomuto členskému štátu vyplývajú v zmysle článkov 3, 5, 6 ako aj článku 17 ods. 2 a 5 tejto smernice.
14
Na podporu svojej žaloby sa Komisia odvoláva na skutočnosť, že na vyriešenie sporu o pracovnom čase NCHD Irish Medical Organisation (Írska organizácia lekárov, ďalej len „IMO“), ktorá zastupuje všetkých lekárov pôsobiacich na írskom území, a Health Service Executive (Správa zdravotných služieb, ďalej len „HSE“), čo je verejný orgán zastupujúci zdravotnú správu, podpísali 22. januára 2010 dohodu o urovnaní sporu, ku ktorej je pripojená kolektívna zmluva združujúca tie isté strany (ďalej len „kolektívna zmluva“), ako aj vzorová pracovná zmluva pre NCHD (ďalej len „vzorová pracovná zmluva“).
15
Podľa Komisie je klauzula 3 písm. a) a b) kolektívnej zmluvy, ako aj určité ustanovenia klauzuly 5 vzorovej pracovnej zmluvy v rozpore s ustanoveniami smernice 2003/88. Rôzne správy týkajúce sa prebratia tejto smernice a vyhlásenie IMO potvrdzujú existenciu nesplnenia povinností vyplývajúcich z jej aplikácie v praxi.
O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení smernice 2003/88 klauzulou 3 písm. a) kolektívnej zmluvy
16
Svojím prvým žalobným dôvodom Komisia zdôrazňuje, že klauzula 3 písm. a) kolektívnej zmluvy, v zmysle ktorej sa určité hodiny odbornej prípravy NCHD nemôžu považovať za „pracovný čas“, nezohľadňuje smernicu 2003/88. Komisia sa domnieva, že pokiaľ dotknutú odbornú prípravu vyžaduje program odbornej prípravy a prebieha v mieste určenom týmto programom, musí sa zarátavať ako „pracovný čas“ na účely tejto smernice.
17
Írsko na jednej strane tvrdí, že predmetné hodiny odbornej prípravy predstavujú „chránené“ obdobie odbornej prípravy, počas ktorého NCHD nie sú k dispozícii pre výkon profesionálnej aktivity. Na druhej strane podľa tohto členského štátu vzťah medzi NCHD a ich organizáciou poskytujúcou odbornú prípravu je odlišný od toho, ktorý existuje medzi NCHD a ich zamestnávateľom. Požiadavky týkajúce sa odbornej prípravy NCHD nie sú neoddeliteľnou súčasťou ich zamestnania. Zamestnávateľ nevedie takúto odbornú prípravu, neurčuje činnosti, ktorým sa musia NCHD venovať v rámci tejto odbornej prípravy, ani pokrok NCHD v jej rámci a neurčuje jej miesto.
18
V tejto súvislosti je nepochybné, že v zmysle klauzuly 3 písm. a) kolektívnej zmluvy sa za pracovný čas nepovažujú hodiny odbornej prípravy uvedené v bode 1 prílohy 1 kolektívnej zmluvy, v zmysle ktorého:
„Je možné rozlišovať tri kategórie hodín odbornej prípravy:
A.
plánované a chránené hodiny odbornej prípravy mimo pracoviska vyžadované programom odbornej prípravy,
B.
plánované vyučovanie a odborná príprava, ktoré sú organizované na pracovisku v pravidelných intervaloch (každý týždeň/štrnásť dní), ako sú konferencie, vedecké stretnutia, ako aj diskusie o chorobnosti a úmrtnosti, a
C.
výskum, štúdium atď.“
19
Na pojednávaní sa konštatovalo, že doba trvania tejto odbornej prípravy sa pohybovala medzi 2,5 a 17 hod. mesačne, v závislosti od štádia odbornej prípravy, v ktorej sa NCHD nachádzajú, a dotknutých aktivít. Vo svojej replike Komisia spresnila, že hodiny odbornej prípravy uvedené v prílohe 1 bode 1 písm. A a B kolektívnej zmluvy (ďalej len „hodiny odbornej prípravy A a B“), s výnimkou kategórie dôb spomínaných v uvedenom bode 1 písm. C, sa musia považovať za „pracovný čas“ v zmysle článku 2 bodu 1 smernice 2003/88.
20
Na jednej strane podľa ustálenej judikatúry kvalifikácia „pracovného času“ v zmysle smernice 2003/88 ako doby prítomnosti zamestnanca na pracovisku závisí výhradne od jeho povinnosti byť k dispozícii svojmu zamestnávateľovi (rozsudok Dellas a i., C‑14/04, EU:C:2005:728, bod 58, ako aj uznesenie Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, bod 53).
21
Rozhodujúcim faktorom je to, že zamestnanec je povinný byť fyzicky prítomný na mieste určenom zamestnávateľom a byť mu k dispozícii, aby v prípade potreby mohol okamžite poskytnúť primerané služby (rozsudok Dellas a i., C‑14/04, EU:C:2005:728, bod 48, ako aj uznesenia Vorel, C‑437/05, EU:C:2007:23, bod 28, a Grigore, C‑258/10, EU:C:2011:122, bod 53).
22
Na druhej strane v rámci konania o nesplnení povinnosti prináleží Komisii preukázať existenciu údajného nesplnenia si povinnosti a predložiť Súdnemu dvoru dôkazy nevyhnutné na preverenie existencie tohto nesplnenia si povinnosti bez toho, aby sa Komisia mohla odvolať na akúkoľvek domnienku (pozri najmä rozsudok Komisia/Poľsko, C‑356/13, EU:C:2014:2386, bod 104 a citovanú judikatúru).
23
Pokiaľ ide konkrétne o žalobný dôvod týkajúci sa uplatňovania vnútroštátneho ustanovenia, preukázanie nesplnenia povinnosti členským štátom si navyše vyžaduje predloženie dôkazov osobitnej povahy vo vzťahu k bežným dôkazom v konaní o nesplnení povinnosti, v ktorom sa spochybňuje iba obsah vnútroštátneho ustanovenia, a za týchto podmienok môže byť nesplnenie povinnosti preukázané iba prostredníctvom dostatočne zdokumentovaného a podrobného dôkazu o praxi vytýkanej vnútroštátnym správnym orgánom, ktorý preukazuje zodpovednosť dotknutého členského štátu (pozri rozsudky Komisia/Belgicko, C‑287/03, EU:C:2005:282, bod 28, a Komisia/Nemecko, C‑441/02, EU:C:2006:253, bod 49).
24
Je potrebné najprv zdôrazniť, že Komisia nespochybňuje výklad podaný Írskom, podľa ktorého hodiny predmetnej odbornej prípravy predstavujú „chránené“ obdobie odbornej prípravy, počas ktorého NCHD nie sú k dispozícii, aby poskytovali zdravotnícke služby pacientom. Naopak, Komisia si myslí, že odborná príprava NCHD je neoddeliteľnou súčasťou ich zamestnania v rozsahu, v akom títo musia vykonávať uvedené činnosti v zmysle ich pracovnej zmluvy.
25
V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že v súlade s nespochybniteľným tvrdením Írska je vzťah medzi NCHD a ich organizáciou poskytujúcou odbornú prípravu odlišný od toho, ktorý existuje medzi NCHD a ich zamestnávateľom. Na pojednávaní nebola Komisia schopná doložiť svoju tézu, podľa ktorej organizácie poskytujúce predmetnú odbornú prípravu a zamestnávatelia NCHD musia byť totožní so štátom, ktorý je jediný zamestnávateľ NCHD v zmysle smernice 2003/88.
26
Za týchto podmienok okolnosť, na ktorú sa odvoláva Komisia, že hodiny odbornej prípravy A a B sú vyžadované „programom odbornej prípravy“ a prebieha v mieste určenom „týmto programom“, nedovoľuje dospieť k názoru, že NCHD sú povinní byť fyzicky prítomní na mieste určenom zamestnávateľom a byť mu k dispozícii, aby v prípade potreby mohli okamžite poskytnúť primerané služby v zmysle judikatúry uvádzanej v bode 21 tohto rozsudku.
27
Tento záver Komisia nespochybňovala, keď poukazovala na klauzuly 6 a 8 vzorovej pracovnej zmluvy.
28
Pokiaľ ide o klauzulu 6, ktorá vymenúva povinnosti a úlohy vyplývajúce NCHD z ich pracovných zmlúv, Komisia nepreukázala, že títo lekári majú v zmysle uvedenej klauzuly povinnosť odbornej prípravy.
29
Takisto pokiaľ ide o klauzulu 8 vzorovej pracovnej zmluvy, v zmysle ktorej zamestnávateľ prípadne „musí v súlade s požiadavkami stanovenými zákonom z roku 2007 o praktikujúcich lekároch (Medical Practitioners Act 2007) náležite uľahčiť požadovanú odbornú prípravu/záruku kvalifikácie pre pracovné pozície NCHD“ a NCHD sa zúčastnia na odbornej príprave „v súlade s požiadavkami [tohto zákona]“, Komisia nepreukázala, že táto klauzula mala iný význam než význam zastávaný Írskom, podľa ktorého sa uvedená klauzula obmedzuje na opakovanie požiadaviek stanovených týmto právnym predpisom a nezavádza ani neukladá osobitné pracovné povinnosti v oblasti odbornej prípravy.
30
Nakoniec Komisia neposkytla nijaký dôkaz na podporu svojich tvrdení, ktoré namietalo Írsko, že NCHD riskujú výpoveď od svojho zamestnávateľa, pokiaľ sa im nepodarí zvládnuť odbornú prípravu v rámci hodín odbornej prípravy A a B.
31
Z toho, čo bolo uvedené vyššie, vyplýva, že za týchto okolností Komisia nepreukázala, že hodiny odbornej prípravy A a B predstavujú „pracovný čas“ v zmysle smernice 2003/88. Komisia preto nepreukázala, pokiaľ ide o klauzulu 3 písm. a) kolektívnej zmluvy, existenciu praxe, ktorá by bola v rozpore s touto smernicou. Za týchto okolností je potrebné prvý žalobný dôvod zamietnuť.
O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení smernice 2003/88 klauzulou 3 písm. b) kolektívnej zmluvy
32
Svojím druhým žalobným dôvodom Komisia tvrdí, že klauzula 3 písm. b) kolektívnej zmluvy, v zmysle ktorej „referenčné obdobie NCHD, ktorých pracovné zmluvy presiahnu dvanásť mesiacov, musí byť predĺžené zo šiestich na dvanásť mesiacov“, je v rozpore s ustanoveniami smernice 2003/88. Uznáva, že článok 19 tejto smernice upravuje možnosť, že v zmysle kolektívnych zmlúv sa referenčná doba používaná na výpočet maximálnej doby trvania týždenného pracovného času predĺži na dvanásť mesiacov. Táto inštitúcia však zdôrazňuje, že podľa tohto ustanovenia je takéto predĺženie možné iba za predpokladu, že existuje súlad so všeobecnými zásadami súvisiacimi s ochranou bezpečnosti a zdravia pracovníkov, a výlučne z objektívnych alebo technických dôvodov či dôvodov týkajúcich sa organizácie práce.
33
Írsko sa bráni tým, že predĺženie referenčnej doby zo šiestich na dvanásť mesiacov pre NCHD, ktorých pracovné zmluvy presiahnu dvanásť mesiacov, je zlučiteľné s touto smernicou a osobitne s jej článkom 19. Zdôrazňuje, že spomínaná kolektívna zmluva uvádza objektívne dôvody alebo dôvody týkajúce sa organizácie práce, ktoré vyžadujú predĺženie referenčnej doby, teda obavy HSE týkajúce sa možnosti uviesť NCHD v pláne rozpisu služieb dostatočne flexibilným spôsobom na účely úplného prebratia jej zákonných povinností.
34
V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že hoci Komisia uznáva, že referenčné obdobie sa môže predĺžiť na dvanásť mesiacov v zmysle článku 19 smernice 2003/88, iba pripomína podmienky takéhoto predĺženia bez akéhokoľvek vysvetlenia, v čom, na rozdiel od toho, čo tvrdí Írsko, tieto podmienky nie sú v prejednávanej veci splnené.
35
V dôsledku toho Komisia nepreukázala, pokiaľ ide o klauzulu 3 písm. b) kolektívnej zmluvy, existenciu praxe porušujúcej smernicu 2003/88. Preto treba druhý žalobný dôvod zamietnuť.
O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení smernice 2003/88 niektorými ustanoveniami klauzuly 5 vzorovej pracovnej zmluvy
36
Svojím tretím žalobným dôvodom Komisia poukazuje na to, že určité ustanovenia klauzuly 5 vzorovej pracovnej zmluvy sú v rozpore so smernicou 2003/88. Po prvé poukazuje na klauzulu 5 písm. a) tejto vzorovej pracovnej zmluvy, podľa ktorej má základný pracovný týždeň 39 hodín, ako aj na klauzulu 5 písm. e) a f) tejto zmluvy, ktorá zakazuje požadovať od NCHD pracovať viac než 24 po sebe nasledujúcich hodín a ktorá stanovuje, že zamestnávateľ dohliadne na to, aby NCHD nemali službu po dobu 24 hodín viac než v pätine prípadov okrem výnimočných okolností. Podľa Komisie neexistuje dôkaz o tom, že majú lekári právo na minimálny denný a týždenný pracovný odpočinok upravený smernicou 2003/88 ani na rovnocenný kompenzačný odpočinok.
37
Po druhé Komisia odkazuje na klauzulu 5 písm. i) vzorovej pracovnej zmluvy, podľa ktorej od NCHD možno vyžadovať prácu nadčas (pohotovosť) nad 39‑hodinový pracovný čas, poskytnutie pohotovosti mimo pracoviska a mimo hlavného pracovného času a/alebo prácu nadčas, určenú riaditeľom kliniky/zamestnávateľom, a prácu nad dobu zapísanú v rozpise služieb v závislosti od požiadaviek služby, hoci zamestnávateľ môže túto možnosť využiť iba výnimočne. Podľa tejto inštitúcie neexistuje žiadna výslovná hranica doby trvania týždenného pracovného času.
38
Komisia zdôrazňuje, že členské štáty sú pri preberaní a aplikácii smernice povinné vytvoriť jasný právny rámec, ktorý umožňuje, aby jednotlivci spoznali svoje práva. Klauzula 5 vzorovej pracovnej zmluvy neupravuje takýto právny rámec. Toto konštatovanie potvrdzuje aj klauzula 5 písm. m) vzorovej pracovnej zmluvy, podľa ktorej „práca mimo rámca tejto zmluvy nie je povolená, ak súčet pracovného času spojeného s týmto zamestnaním a pracovného času spojeného s akýmkoľvek iným zamestnaním presahuje maximálny týždenný pracovný čas definovaný [v nariadení z roku 2004].“ Podľa tejto inštitúcie sa zdá, že toto ustanovenie a contrario stanovuje, že hranice stanovené v nariadení z roku 2004 sa neuplatnia na vzorovú pracovnú zmluvu.
39
Írsko zdôrazňuje, že hoci to nebolo výslovne uvedené vo vzorovej pracovnej zmluve, ochrana upravená v nariadení z roku 2004 a smernicou 2003/88 je integrálnou súčasťou tohto dokumentu v zmysle dohody o urovnaní sporu z 22. januára 2010. V každom prípade táto ochrana je záväzná pre zamestnávateľov NCHD v zmysle nariadenia z roku 2004.
40
Tento členský štát sa domnieva, že Komisia tým, že sa opiera o niektoré izolované ustanovenia klauzuly 5 vzorovej pracovnej zmluvy, opomína zohľadniť jasný právny rámec, do ktorého je všeobecne vložená táto zmluva a osobitne tieto ustanovenia. Pokiaľ ide o klauzulu 5 písm. m) vzorovej pracovnej zmluvy, Írsko trvá na tom, že toto ustanovenie upravuje výslovnú ochranu obmedzením pracovného času, ako je stanovené v nariadení z roku 2004.
41
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že ustanovenia preberajúce smernicu musia umožňovať jednotlivcom odvolávať sa na jasný, presný a nedvojznačný právny rámec (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Írsko, C‑282/02, EU:C:2005:334, bod 80).
42
V tejto žalobe Komisia však nenapáda prebratie smernice 2003/88 nariadením z roku 2004. Obmedzuje sa iba na tvrdenie, poukazujúc najmä na určité ustanovenia klauzuly 5 vzorovej pracovnej zmluvy, že toto nariadenie nebolo aplikované v praxi.
43
Okrem toho účastníci konania nespochybňujú, že právny rámec, ktorý vyplýva z predpisov preberajúcich smernicu 2003/88, teda z nariadenia z roku 2004, je jasný a v každom prípade uplatniteľný.
44
Za týchto podmienok, poukazujúc na niektoré izolované ustanovenia klauzuly 5 vzorovej pracovnej zmluvy, ktorej presný rozsah je navyše medzi účastníkmi konania sporný, sa Komisii nepodarilo preukázať existenciu praxe porušujúcej smernicu 2003/88. Tretí žalobný dôvod musí byť preto zamietnutý.
O rôznych správach o pokroku a o vyhlásení IMO
45
Komisia tiež odkazuje na rôzne správy o pokroku pri prebratí smernice 2003/88, vypracované v priebehu rokov 2013 a 2014 írskymi úradmi a oznámené Komisii, ako aj na vyhlásenie IMO, z ktorého vyplýva, že hoci bol pri uplatňovaní smernice 2003/88 dosiahnutý pokrok, Írsko si doteraz nesplnilo úplne povinnosti, ktoré mu vyplývajú z tejto smernice.
46
Írsko pripúšťa, že nebolo možné dosiahnuť v praxi úplný súlad so smernicou 2003/88 v každej situácii, ale namieta, že by to bolo spôsobené z jeho strany nesplnením si povinnosti prijať opatrenia nevyhnutné na dosiahnutie takej situácie. Trvá na tom, že podniklo trvalé a sústredené úsilie, aby dosiahlo úplný súlad v praxi, a že pokračuje v riešení všetkých prípadov porušenia, vrátane uplatňovania finančných postihov.
47
Podľa tohto členského štátu sa tvrdenie Komisie rovná tvrdeniu, že jednoduchý fakt, že predpis preberajúci smernicu 2003/88 nebol v každej situácii rešpektovaný, postačuje na odôvodnenie konštatovania nesplnenia povinnosti dotknutým členským štátom na základe práva Únie.
48
V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že Komisia vo svojej žalobe nespresňuje, či odkazuje na dotknuté správy o pokroku a vyhlásenie iba na ilustráciu problémov, ku ktorým viedlo údajné porušenie smernice 2003/88 vyplývajúce z klauzuly 3 písm. a) a b) kolektívnej zmluvy a určitých ustanovení klauzuly 5 vzorovej pracovnej zmluvy, alebo skôr ako na samostatný dôkaz neuplatnenia tejto smernice v praxi.
49
V každom prípade nepostačuje, ak sa Komisia odvoláva na sporné správy o pokroku a vyhlásenie IMO, aby preukázala, že Írsko neaplikovalo smernicu 2003/88. Ako vyplýva z judikatúry citovanej v bodoch 22 a 23 tohto rozsudku, musí tiež preukázať bez toho, aby sa mohla opierať o domnienky, že prax údajne porušujúca túto smernicu sa môže v nejakej forme pripočítať Írsku.
50
V tejto súvislosti sa Komisia obmedzuje v prejednávanej veci na tvrdenie, že HSE je orgánom štátu. Neobjasňuje však úlohu tohto orgánu okrem toho, že tento orgán podpísal dohodu o urovnaní sporu uvedenú v bode 14 tohto rozsudku, ku ktorej je pripojená kolektívna zmluva a vzorová pracovná zmluva. Ako vyplýva z bodov 16 až 44 tohto rozsudku, Komisii sa nepodarilo preukázať, že tieto dva dokumenty predstavujú prax porušujúcu smernicu 2003/88.
51
Z vyššie uvedeného vyplýva, že Komisia vo vzťahu k Írsku nepreukázala existenciu praxe, ktorá je v rozpore s článkami 3, 5, 6 a článkom 17 ods. 2 a 5 smernice 2003/88, pokiaľ ide o organizáciu pracovného času NCHD.
52
Táto žaloba sa preto musí zamietnuť.
O trovách
53
Podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Írsko navrhlo zaviazať Komisiu na náhradu trov konania a Komisia nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol a vyhlásil:
1.
Žaloba sa zamieta.
2.
Európska komisia je povinná nahradiť trovy konania.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.