62003TO0108_SK
Účastníci konania
Odôvodnenie
Výrok
Účastníci konania
Vo veci T‑108/03,
Elisabeth von Pezold,
s bydliskom v Pöls (Rakúsko), v zastúpení R. von Pezold, advokátka,
žalobkyňa,
proti
Komisii Európskych spoločenstiev,
v zastúpení G. Braun, splnomocnený zástupca, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
žalovanej,
ktorej predmetom je návrh na čiastočné zrušenie rozhodnutia Komisie zo 14. júla 2000 o schválení programového dokumentu na rozvoj vidieka v Rakúskej republike na obdobie 2000-2006,
SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENTIEV (tretia komora),
v zložení: predseda komory M. Jaeger, sudcovia V. Tiili a O. Czúcz,
súdny tajomník:  H. Jung,
vydal toto
Uznesenie
Odôvodnenie
Právny rámec
1. Rada 17. mája 1999 prijala nariadenie (ES) č. 1257/1999 o podpore rozvoja vidieka z Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF), ktorým sa menia a rušia niektoré nariadenia (Ú. v. ES L 160, s. 80; Mim. vyd. 03/025, s. 391).
2. Kapitola VIII hlavy II tohto nariadenia stanovuje rôzne podporné opatrenia, ako aj podmienky ich prijatia v odvetví lesného hospodárstva.
3. Článok 29 ods. 1 nariadenia č. 1257/1999 stanovuje:
„Podpora pre lesné hospodárstvo prispeje k zachovaniu a rozvoju hospodárskych, ekologických a sociálnych funkcií lesov vo vidieckych oblastiach.“
4. Článok 30 ods. 1 druhá zarážka toho istého nariadenia stanovuje najmä, že „podpora pre lesné hospodárstvo sa bude týkať... investíci[í] do lesov zameran[ých] na významné zlepšenie ich ekonomickej, ekologickej alebo sociálnej hodnoty“.
5. Podľa článku 37 ods. 1 uvedeného nariadenia:
„Podpora pre rozvoj vidieka sa poskytuje len na opatrenia, ktoré sú v súlade s právom spoločenstva.“
6. Článok 37 ods. 4 nariadenia č. 1257/1999 stanovuje:
„Členské štáty môžu ustanoviť ďalšie alebo viac obmedzujúcich podmienok na poskytovanie podpory spoločenstva na rozvoj vidieka za predpokladu, že takéto podmienky sú v súlade s cieľmi a požiadavkami ustanovenými v tomto nariadení.“
7. Podľa článku 39 ods. 2 tohto nariadenia:
„Plány rozvoja vidieka, predložené členskými štátmi, by mali obsahovať ohodnotenie zlučiteľnosti a súladu predpokladaných podporných opatrení a naznačenie opatrení, ktoré sa vykonajú pre zaistenie zlučiteľnosti a súladu.“
8. Okrem toho podľa článku 41 ods. 1 nariadenia č. 1257/1999:
„Plány rozvoja vidieka budú navrhnuté na geografickej úrovni považovanej za najvhodnejšiu. Pripravia ich zodpovedné orgány, ktoré určí členský štát, a tento ich predloží komisii po konzultácii so zodpovednými orgánmi a organizáciami na príslušnej územnej úrovni.“
9. Napokon podľa článku 44 ods. 2 tohto nariadenia:
„Komisia zhodnotí navrhované plány, aby určila, či sú v súlade s týmto nariadením. Na základe plánov schváli programovacie dokumenty pre rozvoj vidieka v súlade s postupom uvedeným v článku 50 (2) nariadenia [Rady] (ES) č. 1260/1999 [z 21. júna 1999 o všeobecných ustanoveniach o štrukturálnych fondoch (Ú. v. ES L 161, s. 1; Mim. vyd. 14/001, s. 31)] do šiestich mesiacov po predložení týchto plánov.“
Skutkové okolnosti
10. V súlade s ustanoveniami nariadenia č.º1257/1999 príslušné rakúske orgány predložili Komisii 1. septembra 1999 Österreichische Programm für die Entwicklung des ländlichen Raumes (rakúsky program rozvoja vidieka, ďalej len „plán rozvoja vidieka“), okrem iného vrátane popisu navrhovaných opatrení na vykonanie plánu a celkový plán financovania uvádzajúci vnútroštátnu podporu a podporu na úrovni Spoločenstva, ktoré boli stanovené pre každú položku v rámci plánu a každé opatrenie v rámci uvádzaných položiek. Po rokovaniach s Komisiou bola vyhotovená konečná verzia tohto plánu, ktorý bol Komisii predložený 23. júna 2000.
11. Plán stanovoval okrem iného v bode 9.10.2.1.3 štvrtej zarážke finančnú pomoc na „integrované opatrenia výsadby, zachovanie a udržiavanie kultúr“, ktorá bola odsúhlasená podľa bodu 9.10.2.1.5 na maximálnu plochu 20 hektárov za rok a na jedno opatrenie.
12. Komisia prijala 14. júla 2000 na základe plánu rozvoja vidieka rozhodnutie K(2000)1973, konečné znenie, neuverejnené, o schválení programového dokumentu na rozvoj vidieka v Rakúskej republike na obdobie 2000 – 2006 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), ktorý jej Rakúsko predložilo v súlade s článkom 44 ods. 2 nariadenia č.º1257/1999.
13. Pri realizácii plánu rozvoja vidieka prijali rakúske orgány viaceré osobitné smernice, medzi ktoré patrí Sonderrichtlinie für die Umsetzung der „Sonstigen Maßnahmen“ des Österreichischen Programms für die Entwicklung des ländlichen Raums (osobitná smernica na vykonanie „ostatných opatrení“ rakúskeho programu rozvoja vidieka, ďalej len „osobitná smernica“), ktorá nadobudla platnosť 27. júla 2000. V bode 6.2.1.4.1 osobitnej smernice sa uvádza, podobne ako v bode 9.10.2.1.5 plánu rozvoja vidieka, že finančná pomoc na „integrované opatrenia výsadby, zachovanie a udržiavanie kultúr“ môže byť poskytnutá iba na maximálnu plochu 20 hektárov na rok a na jedno opatrenie (ďalej len „sporné ustanovenie“).
14. Žalobkyňa, vlastníčka lesného podniku so zalesnenou plochou približne 3 500 hektárov, podala 27. apríla a 31. augusta 2000 na poľnohospodársku komoru spolkovej krajiny Štajersko na základe osobitnej smernice dve žiadosti o pomoc určenú na financovanie čistiacich prác na plochách 20 hektárov a 5 hektárov.
15. Dvoma listami z 18. októbra 2000 spoločnosť Agrarmarkt Austria Marketing GmbH (ďalej len „spoločnosť Agrarmarkt“), konajúca v mene a na účet spolkového ministerstva poľnohospodárstva a lesov, oznámila žalobkyni, že po preverení podmienok poskytovania riaditeľstvo lesov poľnohospodárskej komory spolkovej krajiny Štajersko vyhovie predmetným žiadostiam o pomoc v príslušných sumách 79 999,91 rakúskych šilingov (ATS) (5 813,82 eur) a 19 999,91 ATS (1 453,40 eur).
16. Listom z 18. januára 2001 spoločnosť Agrarmarkt oznámila žalobkyni, že riaditeľstvo lesov poľnohospodárskej komory spolkovej krajiny Štajersko od nej požaduje vrátenie sumy 1 453,45 eur, ktorá zodpovedá druhej finančnej pomoci, z dôvodu, že pomoc bola nesprávne odsúhlasená žalobkyni, keďže hranica stanovená sporným ustanovením bola prekročená. Spoločnosť Agrarmarkt okrem toho uviedla, že suma 425,12 eur už bola odpočítaná z platby uskutočnenej v prospech žalobkyne 20. decembra 2000 na projekt lesnej cesty, pričom žalobkyňa bola vyzvaná na vrátenie zostávajúcej sumy vo výške 1 028,33 eur.
17. Žalobkyňa 19. novembra 2001 podala žalobu na Bezirksgericht Wien Innere Stadt (Obvodný súd mesta Viedeň) proti rozhodnutiu rakúskych orgánov, ktoré nariaďovalo vrátenie druhej finančnej pomoci. Na podporu tejto žaloby žalobkyňa najmä uvádza, že sporné ustanovenie bolo v rozpore s nariadením č. 1257/1999 a s právom Spoločenstva hospodárskej súťaže. Počas tohto konania rakúske orgány uviedli, že sporné ustanovenie bolo integrálnou súčasťou plánu rozvoja vidieka, bolo prediskutované a podliehalo podrobnému preskúmaniu a že bolo považované za schválené napadnutým rozhodnutím.
18. Za týchto okolností žalobkyňa podala do kancelárie Súdu prvého stupňa 24. marca 2003 túto žalobu.
Návrhy účastníkov konania
19. Žalobkyňa navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
– zrušil napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v ktorom schvaľuje sporné ustanovenie,
– subsidiárne, vyslovil, že uvedené rozhodnutie nemožno považovať za také, ktoré by schvaľovalo sporné ustanovenie,
– zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
20. Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
– zamietol žalobu ako neprípustnú,
– subsidiárne, zamietol žalobu ako nedôvodnú,
– zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
Právny stav
21. Podľa článku 113 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa tento súd môže pri rozhodovaní za podmienok uvedených v článku 114 ods. 3 a 4 toho istého rokovacieho poriadku aj bez návrhu posúdiť, či neexistuje prekážka konania z dôvodu verejného záujmu.
22. V danom prípade Súd prvého stupňa usudzuje, že sa s touto vecou dostatočne oboznámil na základe spisového materiálu, a preto rozhodol, že vydá rozhodnutie bez otvorenia ústnej časti konania.
Tvrdenia účastníkov konania
23. Komisia bez toho, aby formálne podala námietku neprípustnosti, namieta vo vyjadrení k žalobe a v duplike prípustnosť návrhu na zrušenie z dôvodu, že napadnuté rozhodnutie sa žalobkyne v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES priamo a osobne netýka.
24. Po prvé, pokiaľ ide o prvú z týchto podmienok, Komisia pripomína, že v prípade rozhodnutia určeného členskému štátu vyplýva z judikatúry Súdneho dvora, že na to, aby bola osoba priamo dotknutá, je potrebné, aby predmetné opatrenie Spoločenstva malo priamy účinok na právne postavenie fyzickej osoby a nenechalo žiadnu voľnú úvahu adresátom tohto rozhodnutia, ktorí ho majú vykonať, pričom je čisto automatickej povahy a vyplýva zo samotnej právnej úpravy Spoločenstva bez uplatnenia iných vykonávacích ustanovení. Dodáva, že takisto je to v prípade, keď možnosť adresátov nevyhovieť aktu Spoločenstva je čisto teoretická, pričom o ich vôli vyvodiť právne následky v súlade s ním nie je žiadna pochybnosť (rozsudky Súdneho dvora z 5. mája 1998, Dreyfus/Komisia, C‑386/96 P, Zb. s. I‑2309, body 43 a 44, a Glencore Grain/Komisia, C‑404/96 P, Zb. s. I‑2435, body 43 a 44).
25. Z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že bolo adresované Rakúskej republike a že teda žalobkyňa nemôže byť považovaná za adresáta. Komisia uvádza, že podmienky uvedené vyššie nie sú v danom prípade splnené. Zdôrazňuje, že napadnuté rozhodnutie iba konštatuje zákonnosť obsahu programu, ktorý jej bol predložený, vzhľadom na nariadenie č. 1257/1999. Toto konštatovanie nemá žiadny priamy vplyv na žiadateľa o pomoc vzhľadom na voľnú úvahu, ktorú má členský štát k dispozícii pri realizácii programu na jednej strane, a na to, že Komisia nebola s uvedeným žiadateľom v žiadnom právnom vzťahu. Komisia totiž síce pripúšťa, že sporné ustanovenie sa naozaj nachádza v pláne rozvoja vidieka schválenom Komisiou v bode 9.10.2.1.5, ale zdôrazňuje, že predtým, ako uvedené schválenie začalo byť voči žalobkyni účinné, boli prijaté dve vnútroštátne opatrenia, a to osobitná smernica a rozhodnutie o poskytnutí pomoci prijaté spoločnosťou Agrarmarkt.
26. Zdôrazňuje takisto, že Súdny dvor usúdil, že schválenie vnútroštátneho programu pomoci Komisiou nemalo vôbec za následok, že by nadobudol charakter aktu práva Spoločenstva. Za týchto podmienok v prípade nesúladu zmluvy o pomoci s programom schváleným Komisiou prináleží vnútroštátnym orgánom, aby z toho vyvodili dôsledky vo vzťahu k vnútroštátnemu právu, berúc do úvahy pri jeho uplatňovaní príslušné právo Spoločenstva (rozsudok Súdneho dvora z 19. septembra 2002, Huber, C‑336/00, Zb. s. I‑7699, bod 40). Toto odôvodnenie je takisto uplatniteľné v prípade, keď, tak ako v tomto prípade, zmluva o pomoci je v súlade so schváleným programom. Teda v danom prípade je potrebné, aby sa žalobkyňa obrátila na príslušný vnútroštátny súd a namietala pred ním neplatnosť sporného ustanovenia vzhľadom na vnútroštátne právo a právo Spoločenstva.
27. Po druhé, pokiaľ ide o podmienku, že žalobkyne sa má akt osobne týkať, Komisia pripomína, že podľa judikatúry tretie osoby môžu tvrdiť, že rozhodnutie určené inej osobe sa ich osobne týka, iba vtedy, keď sa ich týka na základe ich určitých osobitných vlastností alebo na základe okolnosti, ktorá ich charakterizuje vo vzťahu k akejkoľvek inej osobe, a tým ich individualizuje obdobným spôsobom ako osobu, ktorej je rozhodnutie určené (rozsudok Súdneho dvora z 15. júla 1963, Plaumann/Komisia, 25/62, Zb. s. 197, a uznesenie Súdu prvého stupňa z 21. februára 1995, Associazione agricoltori della provincia di Rovigo a i./Komisia, T‑117/94, Zb. s. II‑455, bod 21). Predmetom napadnutého rozhodnutia však bolo schválenie všeobecných opatrení, medzi iným aj sporného ustanovenia, ktoré sa vzťahujú na skutočnosti objektívne určené, pričom tieto opatrenia spôsobujú právne účinky voči kategórii osôb uvedených všeobecným a abstraktným spôsobom.
28. Pokiaľ ide osobitne o sporné ustanovenie, Komisia zdôrazňuje, že sa týka bez akéhokoľvek rozlíšenia všetkých rakúskych vlastníkov lesa bez toho, že by niektorá skupina spomedzi nich bola predmetom akejkoľvek diskriminácie. Teda, žalobkyne sa napadnuté rozhodnutie týka iba vo vzťahu k spoločnej situácii uvedených vlastníkov lesa ako celku. Samotná skutočnosť, že žalobkyňa obhospodaruje les významného rozsahu a že teda rozdiel medzi plochou lesa a maximálnou plochou, ktorá môže byť predmetom pomoci, by bol väčší ako v prípade hospodárstiev menšej veľkosti, neumožňuje individualizovať žalobkyňu oproti ktorémukoľvek inému vlastníkovi lesa.
29. Žalobkyňa uvádza, že táto žaloba je prípustná. Po prvé, pokiaľ ide o lehotu na podanie žaloby, žalobkyňa uvádza, že sa dozvedela o napadnutom rozhodnutí až 15. januára 2003 pri príležitosti predloženia svojich tvrdení rakúskymi orgánmi v rámci konania pred Bezirksgericht Wien Innere Stadt. Žaloba podaná do kancelárie Súdu prvého stupňa 24. marca 2003 bola teda podaná v lehote.
30. Po druhé, žalobkyňa uvádza, že je priamo dotknutá v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES napadnutým rozhodnutím, berúc do úvahy to, že uvedené rozhodnutie podľa rakúskych orgánov vyhlásilo o spornom ustanovení, že je v súlade s právom Spoločenstva, a tým nadobudlo účinnosť s priamym účinkom voči nej.
31. Skutočnosť, že sa Rakúska republika mohla teoreticky vzdať vykonávania sporného ustanovenia po schválení Komisiou je podľa žalobkyne v tejto súvislosti irelevantná. Podľa žalobkyne priamy charakter účinku rozhodnutia, ktoré schvaľuje vnútroštátnu právnu úpravu, nemôže závisieť od svojvoľného stanoviska vnútroštátnych orgánov po uvedenom rozhodnutí, berúc do úvahy to, že tieto orgány samy zaviedli predmetnú právnu úpravu a ony samy sa snažili o jej schválenie Komisiou. Podľa žalobkyne nie je teda žiadna pochybnosť o tom, že Rakúska republika mala zámer vykonávať schválenú právnu úpravu a že teda mala iba čisto teoretickú možnosť vzdať sa uplatňovania sporného ustanovenia v zmysle judikatúry citovanej Komisiou (rozsudky Dreyfus/Komisia, už citovaný v bode 24 vyššie, bod 44, a Glencore Grain/Komisia, už citovaný v bode 24 vyššie, bod 44).
32. Žalobkyňa zdôrazňuje okrem iného, že napadnuté rozhodnutie neponecháva žiadnu voľnú úvahu rakúskym orgánom, pokiaľ ide o uplatňovanie osobitnej smernice, ktorá si nevyžadovala žiadne iné opatrenie na prebratie. Takéto opatrenia by boli navyše nepredstaviteľné, keďže podľa rakúskeho práva pomoc uvedená v osobitnej smernici sa prideľuje v rámci súkromnej hospodárskej správy.
33. To by malo za následok, že rozhodnutia o poskytnutí pomoci prijaté v tejto oblasti by nepodliehali kontrole Verfassungsgerichtshof (Rakúsky ústavný súd) a Verwaltungsgerichtshof (Rakúsky správny súd). Neprípustnosť tejto žaloby by teda mala za následok pozbavenie žalobkyne základného práva na účinnú právnu ochranu, tak ako to uznáva Súdny dvor. V tejto súvislosti napokon tvrdí, že vo svojej prvotnej žalobe z 19. novembra 2001 podanej na Bezirksgericht Wien Innere Stadt požadovala, aby bola Súdnemu dvoru ako prejudiciálna otázka položená otázka zlučiteľnosti ustanovenia vnútroštátneho práva s právom Spoločenstva, ktoré obmedzovalo predmet pomoci na určitú plochu za rok. Bezirksgericht Wien Innere Stadt však oznámil svoj zámer nepodať požadovaný návrh na začatie prejudiciálneho konania. Žalobkyňa bola teda prinútená podať túto žalobu, aby sa vyhla premlčaniu svojho práva podať opravný prostriedok proti napadnutému rozhodnutiu. V tejto súvislosti tvrdenie Komisie, podľa ktorého prináleží vnútroštátnemu súdu, aby kontroloval zlučiteľnosť vnútroštátnej právnej úpravy s právom Spoločenstva, je irelevantné, keďže tieto súdne orgány nie sú oprávnené skonštatovať porušenie práva Spoločenstva zo strany Komisie.
34. Nakoniec, po tretie, žalobkyňa uvádza, že sa jej osobne týka napadnuté rozhodnutie. Uvádza, že po nedávnom opätovnom zalesnení 500 hektárov prostredníctvom financovania z vlastných zdrojov vo výške približne štyri milióny eur lesný podnik, ktorý vlastní, má 1 250 hektárov mladých stromov, ktoré treba ošetrovať (teda viac ako tretinu celkovej zalesnenej plochy podniku). Toto opätovné zalesnenie bolo okrem toho potrebné z dôvodu intenzívnej lesnej ťažby a poškodenia spôsobeného znečistením pochádzajúcim z miestnej hnedouhoľnej teplárne a celulózky, ktoré boli obidve zoštátnené, a s cieľom ochrany proti lavínam a zlepšenia režimu vôd. Žalobkyňa je však schopná zabezpečiť ošetrovanie iba 120 hektárov za rok. Z tejto nezvyčajnej okolnosti údajne vyplýva, že žalobkyne sa osobne týka napadnuté rozhodnutie.
35. Žalobkyňa uznáva, že napadnuté rozhodnutie jej nie je výslovne určené. Uvádza však, že Komisia mala zohľadniť skutočnosť, o ktorej vedela od rakúskych orgánov, že sporné rozhodnutie bude mať dosah práve na niektoré lesné podniky, ktoré znášajú vo verejnom záujme vysoké náklady na udržiavanie rozsiahlych kultúr v oblastiach s vysokou nadmorskou výškou, ktoré sú výrazne zasiahnuté znečistením. Za rok totiž iba približne 5 % rakúskych zalesnených plôch je potrebné ošetriť, takže sporné ustanovenie sa týka iba malej skupiny prevádzok s plochou väčšou ako 400 hektárov.
Posúdenie Súdom prvého stupňa
O prvom žalobnom dôvode, v ktorom sa navrhuje zrušenie napadnutého rozhodnutia
36. Na úvod Súd prvého stupňa konštatuje, že z formálneho hľadiska je predmetom tejto žaloby zrušenie napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom schvaľuje bod 6.2.1.4.1 osobitnej smernice. Je však potrebné uviesť, že v súlade s článkom 44 ods. 2 nariadenia č. 1257/1999 napadnuté rozhodnutie schválilo na základe plánu rozvoja vidieka programový dokument predložený Komisii, a nie je preto možné z formálneho hľadiska skonštatovať, že schválilo bod 6.2.1.4.1 osobitnej smernice, ktorá vykonáva uvedený plán na vnútroštátnej úrovni. Keďže účastníci konania nespochybňujú, že posledné uvedené ustanovenie je v podstate zhodné s bodom 9.10.2.1.5 plánu rozvoja vidieka, je teda potrebné chápať túto žalobu tak, že v skutočnosti sa v nej navrhuje zrušenie napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom schválilo bod 9.10.2.1.5 plánu rozvoja vidieka.
37. V tejto súvislosti je potrebné okrem iného zdôrazniť, že podľa článku 44 ods. 2 nariadenia č. 1257/1999:
„Komisia zhodnotí navrhované plány, aby určila, či sú v súlade s týmto nariadením. Na základe plánov schváli programovacie dokumenty na rozvoj vidieka... do šiestich mesiacov po predložení týchto plánov.“
38. Ďalej z článku 1 napadnutého rozhodnutia vyplýva, že Komisia schválila programový dokument predložený Rakúskou republikou na základe plánu rozvoja, ktorý Rakúska republika predložila v konečnom znení Komisii 23. júna 2000.
39. Z toho vyplýva, že na účely schvaľovacieho rozhodnutia sa preskúmanie programového dokumentu zo strany Komisie nevyhnutne týka obsahu plánu rozvoja vidieka, na základe ktorého sú uvedené dokumenty vypracované (pozri v tomto zmysle rozsudok Huber, už citovaný v bode 26 vyššie, bod 39).
40. Okrem toho je potrebné skonštatovať, že Komisia, ktorej žalobkyňa v tomto neodporuje, uznáva, že plán rozvoja vidieka v bode 9.10.2.1.5 obsahuje ustanovenie zavádzajúce obmedzenie pomoci lesníctvu na „integrované opatrenia výsadby, zachovanie a udržiavanie kultúr“ na maximálnu plochu 20 hektárov za rok a na jedno opatrenie. Je preto potrebné usúdiť, že napadnuté rozhodnutie obsahuje schválenie tohto ustanovenia Komisiou.
41. Pokiaľ ide o prípustnosť tejto žaloby o neplatnosť, hoci bola podaná včas a žalobkyňa má legitímny záujem na podaní žaloby proti napadnutému rozhodnutiu, Súd prvého stupňa pripomína, že podľa článku 230 štvrtého odseku ES môže každá fyzická alebo právnická osoba za rovnakých podmienok podať žalobu proti rozhodnutiu, ktoré je jej určené, ako aj proti rozhodnutiu, ktoré sa jej priamo a osobne týka, hoci je vydané vo forme nariadenia alebo rozhodnutia určeného inej osobe.
42. V danom prípade je nesporné, že napadnuté rozhodnutie bolo určené jedine Rakúskej republike. Za týchto okolností je potrebné pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že tretie osoby môžu tvrdiť, že sa ich rozhodnutie určené inej osobe osobne týka, iba vtedy, keď sa ich týka na základe ich určitých osobitných vlastností alebo na základe okolnosti, ktorá ich charakterizuje vo vzťahu k akejkoľvek inej osobe, a tým ich individualizuje obdobným spôsobom ako osobu, ktorej je rozhodnutie určené (rozsudok Plaumann/Komisia, už citovaný v bode 27 vyššie, s. 223, a uznesenie Súdneho dvora z 12. decembra 2003, Bactria/Komisia, C‑258/02 P, Zb. s. I‑15105, bod 34).
43. V danom prípade však Súd prvého stupňa konštatuje, že cieľom napadnutého rozhodnutia je prijať a určiť podmienky finančnej podpory z EPUZF na plán rozvoja vidieka v Rakúskej republike na obdobie 2000 – 2006, ktorý obsahovalo vyššie uvedené ustanovenie. Toto ustanovenie schválené napadnutým rozhodnutím treba považovať za všeobecné opatrenie, ktoré sa uplatňuje na objektívne určené skutočnosti, spôsobujúce právne účinky voči kategórii osôb uvedených všeobecným a abstraktným spôsobom.
44. V dôsledku toho sa napadnuté rozhodnutie týka žalobkyne iba z toho dôvodu, že je z objektívneho hľadiska lesným hospodárom pôsobiacim v Rakúsku, tak isto ako ktorýkoľvek iný hospodársky subjekt nachádzajúci sa v tej istej situácii (pozri analogicky uznesenie Associazione agricoltori della provincia di Rovigo a i./Komisia, už citované v bode 27 vyššie, body 24 a 25).
45. Pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne založené na tom, že predmetné opatrenie ju znevýhodňuje vzhľadom na to, že je prevádzkovateľom lesného hospodárstva veľkého rozsahu, je potrebné pripomenúť, že aj keby sa táto okolnosť potvrdila, na to, aby určité subjekty boli považované za osobne dotknuté týmto aktom, nestačí, aby boli z hospodárskeho hľadiska viac dotknuté aktom ako ich konkurenti (uznesenie Súdu prvého stupňa z 15. septembra 1999, Van Parys a i./Komisia, T‑11/99, Zb. s. II‑2653, body 50 a 51). V skutočnosti, aj keby bolo možné pripustiť, že dôsledkom sporného obmedzenia môže byť poskytnutie žalobkyni takej pomoci, ktorá by bola pomerne nižšia v porovnaní s pomocou poskytnutou prevádzkovateľom lesných hospodárstiev menšej veľkosti, pravdou je, že podobný dôsledok by vyplýval pre ostatných prevádzkovateľov lesných hospodárstiev veľkosti porovnateľnej s veľkosťou žalobkyne (pozri analogicky uznesenie Súdu prvého stupňa z 2.apríla 2004, Gonnelli a AIFO/Komisia, T‑231/02, Zb. s. II‑1051, bod 45).
46. Okrem toho, aj keby sa malo takisto pripustiť, že tak ako uvádza žalobkyňa, iba malá skupina prevádzok lesného hospodárstva, ktorých plocha je väčšia ako 400 hektárov, musí vykonávať určité udržiavacie práce najmä z dôvodu poškodenia spôsobeného znečistením, je potrebné pripomenúť, že možnosť určiť s väčšou alebo menšou presnosťou počet alebo takisto identitu právnych subjektov, na ktorých sa vzťahuje opatrenie, vôbec neznamená, že tieto subjekty sa musia považovať za osobne dotknuté týmto opatrením, ak je nesporné, tak ako v danom prípade, že sa toto uplatňovanie vykonáva na základe objektívnej právnej situácie alebo skutkových okolností definovaných predmetným aktom (rozsudok Súdneho dvora z 22. novembra 2001, Antillean Rice Mills/Rada, C‑451/98, Zb. s. I‑8949, bod 52).
47. Napokon tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého je osobne dotknutá napadnutým rozhodnutím vzhľadom na to, že Komisia mala zohľadniť to, že predmetné ustanovenie sa týka práve niekoľkých podnikov lesného hospodárstva, ktoré znášajú vo verejnom záujme významné náklady na udržiavanie rozsiahlych kultúr v zónach s vysokou nadmorskou výškou, ktoré sú silne zasiahnuté znečistením, nemožno prijať.
48. Súd prvého stupňa totiž konštatuje, že hoci podľa ustálenej judikatúry skutočnosť, že Komisia je povinná na základe osobitných ustanovení zohľadniť dôsledky aktu, ktorý chce prijať, na situáciu niektorých jednotlivcov, môže posledných uvedených individualizovať (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 26. júna 1990, Sofrimport/Komisia, C‑152/88, Zb. s. I‑2477, bod 11), je potrebné uviesť, že v danom prípade právna úprava Spoločenstva, najmä nariadenie č. 1257/1999, neobsahuje žiadne ustanovenie, ktoré by Komisiu zaväzovalo zohľadniť v čase prijatia schvaľujúceho rozhodnutia jeho dôsledky na situáciu jednotlivcov, akým je žalobkyňa (pozri analogicky rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. decembra 1995, Exporteurs in Levende Varkens a i./Komisia, T‑481/93 a T‑484/93, Zb. s. II‑2941, bod 62).
49. Z vyššie uvedeného vyplýva, že v prípade žalobkyne nie sú skutkové okolnosti také, aby ju charakterizovali v porovnaní s akýmkoľvek iným hospodárskym subjektom, a že teda sa jej napadnuté rozhodnutie osobne netýka.
50. Žalobkyňa napokon uvádza, že neprípustnosť tejto žaloby by predstavovala porušenie jej základného práva na účinnú súdnu ochranu.
51. V tomto zmysle Súd prvého stupňa uvádza, že tak ako Súdny dvor už uviedol v rozsudku z 25. júla 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Rada (C‑50/00 P, Zb. s. I‑6677, bod 40), Zmluva ES v článkoch 230 a 241 na jednej strane a v článku 234 na druhej strane zakotvila ucelený systém opravných prostriedkov a konaní, prostredníctvom ktorých má Súdny dvor vykonávať kontrolu zákonnosti právnych aktov jednotlivých inštitúcií (pozri takisto rozsudok Súdneho dvora z 23. apríla 1986, Les Verts/Parlament, 294/83, Zb. s. 1339, bod 23). V tomto systéme majú fyzické alebo právnické osoby, ktoré nemôžu z dôvodu podmienok prípustnosti uvedených v článku 230 štvrtom odseku ES priamo napadnúť akty Spoločenstva všeobecného dosahu, možnosť v závislosti od okolností prípadu navrhovať vyslovenie neplatnosti takýchto aktov buď v rámci incidenčného konania na základe článku 241 ES pred súdom Spoločenstva, alebo pred vnútroštátnymi súdmi, a tieto posledné uvedené, ktoré samy nie sú príslušné vysloviť neplatnosť uvedených aktov (rozsudok Súdneho dvora z 22. októbra 1987, Foto-Frost, 314/85, Zb. s. 4199, bod 20), priviesť k tomu, aby položili v tejto súvislosti Súdnemu dvoru prejudiciálne otázky.
52. Okrem toho, že prináleží členským štátom stanoviť úplný systém opravných a procesných prostriedkov, ktorý umožní zaistiť dodržiavanie práva na účinnú súdnu ochranu, Súdny dvor takisto rozhodol, že nie je prípustný taký výklad článku 230 ES, podľa ktorého musí byť žaloba o neplatnosť vyhlásená za prípustnú, keď sa preukáže po konkrétnom preskúmaní vnútroštátnych procesných pravidiel súdom Spoločenstva, že tieto pravidlá neoprávňujú jednotlivca na podanie žaloby, ktorou by mohol spochybniť platnosť napadnutého aktu Spoločenstva. Priama žaloba o neplatnosť pred súdom Spoločenstva nemôže byť prípustná, aj keby sa mohlo preukázať po konkrétnom preskúmaní vnútroštátnych procesných pravidiel zo strany súdu Spoločenstva, že tieto pravidlá neoprávňujú jednotlivca na podanie žaloby, ktorá by mohla spochybniť platnosť sporného aktu Spoločenstva (uznesenie Bactria/Komisia, už citované v bode 42 vyššie, bod 58). Takýto systém by totiž vyžadoval v každom jednotlivom prípade, aby súd Spoločenstva preskúmal a vyložil vnútroštátne procesné právo, čo by prekračovalo jeho právomoc v rámci preskúmania zákonnosti aktov Spoločenstva (rozsudok Unión de Pequeños Agricultores/Rada, už citovaný v bode 51 vyššie, bod 43).
53. Napokon Súdny dvor v každom prípade jasne stanovil (rozsudok Unión de Pequeños Agricultores/Rada, už citovaný v bode 51 vyššie, bod 44), pokiaľ ide o podmienku, že sa má rozhodnutie osobne týkať danej osoby, vyžadovanú článkom 230 štvrtým odsekom ES, že hoci je pravda, že toto posledné uvedené ustanovenie je potrebné vykladať vzhľadom na zásadu účinnej súdnej ochrany, zohľadňujúc pritom rôzne okolnosti, ktoré individualizujú žalobcu, tento výklad nemôže viesť k neuplatneniu uvedenej podmienky, ktorá je výslovne uvedená v Zmluve, bez toho, aby nedošlo k prekročeniu právomocí zverených Zmluvou súdom Spoločenstva.
54. Súd prvého stupňa teda nemôže prijať tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého, ak by táto žaloba o neplatnosť bola vyhlásená za neprípustnú, bola by pozbavená všetkých právnych prostriedkov na obranu svojich práv pred súdom, čo je tvrdenie, ktoré navyše žalobkyňa nepreukázala.
55. Z toho vyplýva, že požiadavka účinnej súdnej ochrany nie je takej povahy, aby spochybnila záver, podľa ktorého žalobkyňa nie je osobne dotknutá napadnutým rozhodnutím. Preto je potrebné túto žalobu o neplatnosť zamietnuť bez toho, aby bolo potrebné určiť, či napadnuté rozhodnutie má dosah na žalobkyňu a či podala túto žalobu v požadovanej lehote.
O druhom žalobnom dôvode, ktorým sa navrhuje vyhlásenie, že uvedené rozhodnutie nemožno považovať za také, ktoré by schvaľovalo sporné ustanovenie
56. Vo svojom druhom žalobnom dôvode žalobkyňa žiada Súd prvého stupňa subsidiárne vyhlásiť, že nemožno usudzovať, že uvedené rozhodnutie schválilo sporné ustanovenie.
57. Je potrebné pripomenúť, že v súvislosti so spormi na úrovni Spoločenstva neexistuje iný právny prostriedok, ako je prostriedok stanovený v článku 234 ES, ktorý umožňuje súdu rozhodnúť o výklade aktu prijatého inštitúciou Spoločenstva.
58. Je teda potrebné zamietnuť tento žalobný dôvod, pretože Súd prvého stupňa zjavne nie je príslušný vo veci rozhodnúť.
O trovách
59. Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania v súlade s návrhom Komisie.
Výrok
Z týchto dôvodov
SÚD PRVÉHO STUPŇA (tretia komora)
vyhlásil:
1. Žaloba sa zamieta.
2. Žalobkyňa je povinná nahradiť trovy konania.
V Luxemburgu 28. februára 2005