61995CJ0120_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-120/95,
angaaende en anmodning, som Conseil arbitral des assurances sociales (Luxembourg) i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for naevnte ret verserende sag,
Nicolas Decker
mod
Caisse de maladie des employés privés,
at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af EF-traktatens artikel 30 og 36,
har
DOMSTOLEN
sammensat af praesidenten, G.C. Rodríguez Iglesias, afdelingsformaendene C. Gulmann og H. Ragnemalm (refererende dommer) samt dommerne G.F. Mancini, J.C. Moitinho de Almeida, P.J.G. Kapteyn, J.L. Murray, D.A.O. Edward, J.-P. Puissochet, G. Hirsch og P. Jann,
generaladvokat: G. Tesauro
justitssekretaer: ekspeditionssekretaer D. Louterman-Hubeau,
efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:
- Nicolas Decker ved advokaterne Andrée Braun og Serge Wagner, Luxembourg
- den luxembourgske regering ved ekspeditionssekretaer Claude Ewen, Ministeriet for Social Sikring, som befuldmaegtiget
- den belgiske regering ved kontorchef Jan Devadder, Ministeriet for Udenrigsanliggender, Udenrigshandel og Udviklingssamarbejde, som befuldmaegtiget
- den tyske regering ved afdelingschef Ernst Roeder og sekretaer Gereon Thiele, begge Forbundsoekonomiministeriet, som befuldmaegtigede
- den spanske regering ved direktoer Alberto Navarro González, Direktoratet for EF-spoergsmaal, og statens advokat, Gloria Calvo Díaz, som befuldmaegtigede
- den franske regering ved kontorchef Catherine de Salins og ekspeditionssekretaer Philippe Martinet, begge Juridisk Tjeneste, Udenrigsministeriet, som befuldmaegtigede
- den nederlandske regering ved kommitteret Adriaan Bos, som befuldmaegtiget
- Det Forenede Kongeriges regering ved Lindsey Nicoll, Treasury Solicitor's Department, som befuldmaegtiget, bistaaet af barrister Philippa Watson
- Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved juridisk konsulent Hendrik van Lier og Jean-Francis Pasquier, der er udstationeret som national ekspert ved Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede,
paa grundlag af retsmoederapporten,
efter at der i retsmoedet den 2. juli 1996 er afgivet mundtlige indlaeg af Nicolas Decker ved advokat Serge Wagner, af Caisse de maladie des employés privés ved advokat Albert Rodesch, Luxembourg, af den luxembourgske regering ved Claude Ewen, af den tyske regering ved Ernst Roeder, af den spanske regering ved Gloria Calvo Díaz, af den franske regering ved Philippe Martinet, af Det Forenede Kongeriges regering ved Philippa Watson og af Kommissionen ved Jean-Francis Pasquier,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 16. september 1997,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved afgoerelse af 5. april 1995, indgaaet til Domstolen den 7. april 1995, har Conseil arbitral des assurances sociales i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EF-traktatens artikel 30 og 36.
2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en retssag mellem den luxembourgske statsborger Nicolas Decker og Caisse de maladie des employés privés (sygekassen for privatansatte, herefter »sygekassen«) vedroerende en anmodning om godtgoerelse for et par briller med korrigerende glas, der er koebt hos en optiker i Arlon (Belgien) efter ordination fra en oejenlaege i Luxembourg.
3 Ved skrivelse af 14. september 1992 meddelte sygekassen Nicolas Decker, at den afslog at yde ham godtgoerelse for brillerne, fordi de var blevet koebt i udlandet uden forhaandstilladelse fra sygekassen.
4 Decker anfaegtede denne afgoerelse, idet han bl.a. henviste til traktatens bestemmelser om de frie varebevaegelser. Efter at den havde modtaget en klage, fastholdt sygekassen sin opfattelse ved en afgoerelse truffet af dens direktion den 22. oktober 1992, og den afslog saaledes Decker's anmodning.
5 Decker anlagde sag ved Conseil arbitral des assurances sociales (voldgiftsretten for den sociale sikring), som ved kendelse af 24. august 1993 frifandt sagsoegte.
6 Ved klageskrift af 8. september 1993 til Conseil arbitral des assurances sociales begaerede Decker denne kendelse ophaevet, men fik ved afgoerelse af 20. oktober 1993 ikke medhold, bl.a. med den begrundelse, at sagen ikke havde nogen forbindelse med de frie varebevaegelser, men med reglerne om den sociale sikring, dvs. Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet (som aendret og ajourfoert ved Raadets forordning (EF) nr. 118/97 af 2.12.1996 (EFT 1997 L 28, s. 1)).
7 Decker indgav kassationsanke. Ved dom af 12. januar 1995 blev afgoerelsen fra Conseil arbitral des assurances sociales ophaevet og annulleret, hvorefter sagen blev hjemvist til Conseil arbitral des assurances sociales, som ved afgoerelse af 5. april 1995 fastslog, at artikel 60 i loven om social sikring og artikel 58 i vedtaegterne for sammenslutningen af sygekasser for loenmodtagere fandt anvendelse i sagen.
8 Artikel 60 i den luxembourgske lov om social sikring, saaledes som den gjaldt paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder i hovedsagen, bestemte bl.a.:
»De sikrede har frit valg af laege, tandlaege, apoteker, hospital samt plejepersonale.
Paa Storhertugdoemmets omraade maa behandling og tjenesteydelser kun udfoeres af:
1, laeger, tandlaeger, apotekere, hospitaler, jordemoedre og plejepersonale, der har tilladelse til at udoeve deres virksomhed inden for hele eller en del af Storhertugdoemmet
2, udenlandske laeger, som hidkaldes til konsultation i Storhertugdoemmet med samtykke fra den behandlende laege og den raadgivende laege, i det hele med forbehold for mere vidtgaaende internationale ordninger.
De forsikrede kan dog kun underkaste sig behandling i udlandet med tilladelse fra vedkommende sygekasse, medmindre der er tale om foerstehjaelp i forbindelse med en ulykke eller en sygdom, der er indtruffet i udlandet.
Sygekassen kan ikke afslaa tilladelsen, saafremt behandlingen i udlandet anbefales af den forsikredes behandlende laege og af en raadgivende laege, eller hvis den fornoedne behandling ikke er mulig i Storhertugdoemmet.«
9 Bestemmelserne om godtgoerelse af brillestel og korrigerende glas fandtes paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder i hovedsagen i artikel 78 i vedtaegterne for sygekassernes sammenslutning og i den kollektive overenskomst af 30. juni 1975, der i henhold til artikel 308a i lov om social sikring var indgaaet mellem sygekassernes sammenslutning og den faglige sammenslutning, der repraesenterede optikerne.
10 Artikel 78 i vedtaegterne for sygekassernes sammenslutning bestemmer:
»Briller og andre hjaelpemidler for synshaemmede daekkes af sygekassen efter de satser og i henhold til de naermere bestemmelser, som er fastsat i overenskomster - eller afgoerelser i disses sted - i henhold til artikel 308a i lov om social sikring.«
11 Artikel 2 i den kollektive overenskomst af 30. juni 1975 bestemmer, at med forbehold af faellesskabsbestemmelserne og de internationale ordninger vedroerende den sociale sikring af vandrende arbejdstagere og hermed ligestillede personer foretages udleveringen af briller til de forsikrede, for saa vidt der er tale om personer med bopael eller opholdssted i Luxembourg, af de optikere, der er optaget i registeret i det luxembourgske handelskammer og er etableret i Storhertugdoemmet.
12 I medfoer af disse bestemmelser blev godtgoerelsen ydet med et fast maksimumsbeloeb, som for brillestel udgjorde 1 600 LUF.
13 For saa vidt angaar godtgoerelse for korrigerende brilleglas var satserne for godtgoerelsen fastsat i bilag A til den kollektive overenskomst af 30. juni 1975. Ifoelge artikel 12 i denne kollektive overenskomst blev de godtgoerelsesberettigede beloeb for korrigerende brilleglas som fastsat i bilag A reguleret opad eller nedad alene paa grundlag af prislisterne fra firmaerne Zeiss og American Optical.
14 I 1992 blev loven om social sikring og vedtaegterne for sygekassernes sammenslutning aendret vaesentligt. Det i den gamle artikel 60 i lov om social sikring foreskrevne princip om forhaandstilladelse fra sygekassen til enhver laegebehandling i udlandet blev imidlertid gentaget i den nye artikel 20 i den naevnte lov.
15 For saa vidt angaar forordning nr. 1408/71 bestemmer dennes artikel 22 bl.a.:
»1. En arbejdstager eller selvstaendig erhvervsdrivende, som opfylder de i den kompetente stats lovgivning foreskrevne betingelser for ret til ydelser, i givet fald ved iagttagelse af bestemmelserne i artikel 18, og:
...
c) som af den kompetente institution faar tilladelse til at rejse til en anden medlemsstat for der at faa den efter hans tilstand fornoedne behandling,
har ret til:
i) naturalydelser, der for den kompetente institutions regning ydes af opholds- eller bopaelsstedets institution efter den lovgivning, der gaelder for denne institution, som om han var forsikret dér, dog saaledes at det tidsrum, for hvilket disse ydelser kan udredes, afhaenger af den kompetente stats lovgivning
ii) kontantydelser, der udbetales af den kompetente institution efter den for denne institution gaeldende lovgivning. Efter aftale mellem den kompetente institution og opholds- eller bopaelsstedets institution kan disse ydelser dog udbetales af den sidstnaevnte institution for den foerstnaevnte institutions regning efter bestemmelserne i den kompetente stats lovgivning.
2. ...
Den i stk. 1, litra c), kraevede tilladelse kan ikke naegtes, naar den paagaeldende behandling er opfoert under de ydelser, der er fastsat i lovgivningen i den medlemsstat, hvor vedkommende er bosat, og saafremt denne behandling under hensyn til den paagaeldendes aktuelle helbredstilstand og udsigterne for sygdommens udvikling ikke kan ydes inden for den frist, der normalt er noedvendig for at opnaa denne behandling i den medlemsstat, hvor han er bosat.
3. Bestemmelserne i stk. 1 og 2 finder tilsvarende anvendelse paa en arbejdstagers eller en selvstaendig erhvervsdrivendes familiemedlemmer.
...«
16 Idet Conseil arbitral des assurances sociales fandt det tvivlsomt, om disse bestemmelser er forenelige med faellesskabsretten, naermere bestemt med traktatens artikel 30 og 36, har den udsat sagen og forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»Er artikel 60 i den luxembourgske lov om social sikring, hvorefter en social sikringsinstitution i medlemsstat A kan naegte at yde en forsikret, der er statsborger i samme medlemsstat A, godtgoerelse for briller med korrigerende glas, der er ordineret af en laege i samme medlemsstat, men er koebt hos en optiker, der er etableret i en medlemsstat B, med den begrundelse, at enhver laegebehandling i udlandet skal vaere tilladt paa forhaand af den naevnte sociale sikringsinstitution, forenelig med EOEF-traktatens artikel 30 og 36, for saa vidt som bestemmelsen generelt rammer private personers import af laegemidler eller, som i det konkrete tilfaelde, af briller fra andre medlemsstater?«
17 Decker og Kommissionen har anfoert, at nationale bestemmelser, hvorefter der naegtes en forsikret person godtgoerelse for artikler, der normalt godtgoeres, medmindre der foreligger en forhaandstilladelse fra den paagaeldende forsikredes sociale sikringsinstitution, udgoer en uberettiget begraensning af de frie varebevaegelser.
18 Den luxembourgske, den belgiske og den franske regering samt Det Forenede Kongeriges regering har derimod gjort gaeldende, principalt, at bestemmelser som de i hovedsagen omhandlede ikke er omfattet af traktatens artikel 30 og 36, idet de vedroerer den sociale sikring. De har subsidiaert anfoert, at de naevnte bestemmelser under alle omstaendigheder ikke er til hinder for at opretholde saadanne bestemmelser. Den tyske, den spanske og den nederlandske regering er af samme opfattelse vedroerende dette sidste punkt.
19 Under hensyn til de afgivne indlaeg skal der herefter foerst tages stilling til spoergsmaalet om, hvorvidt princippet om fri bevaegelighed finder anvendelse inden for den sociale sikring, derefter til spoergsmaalet om betydningen af forordning nr. 1408/71 og endelig til spoergsmaalet om anvendelsen af bestemmelserne om de frie varebevaegelser.
Anvendelsen af det grundlaeggende princip om fri bevaegelighed inden for den sociale sikring
20 Den luxembourgske, den belgiske og den franske regering samt Det Forenede Kongeriges regering har principalt gjort gaeldende, at de i hovedsagen omhandlede bestemmelser, der vedroerer godtgoerelse for laegelige ydelser, ikke er omfattet af bestemmelserne i traktatens artikel 30, for saa vidt som de vedroerer et saerligt omraade inden for den sociale sikring.
21 Det skal indledningsvis understreges, at det foelger af fast retspraksis, at faellesskabsretten ikke begraenser medlemsstaternes kompetence til selv at udforme deres sociale sikringsordninger (dom af 7.2.1984, sag 238/82, Duphar m.fl., Sml. s. 523, praemis 16, og af 17.6.1997, sag C-70/95, Sodemare m.fl., Sml. I, s. 3395, praemis 27).
22 I mangel af en harmonisering paa faellesskabsniveau tilkommer det foelgelig hver medlemsstat i lovgivningen dels at fastsaette vilkaarene for retten eller forpligtelsen til at blive tilsluttet en social sikringsordning (dom af 24.4.1980, sag 110/79, Coonan, Sml. s. 1445, praemis 12, og af 4.10.1991, sag C-349/87, Paraschi, Sml. I, s. 4501, praemis 15), dels de betingelser, som en person skal opfylde for at vaere berettiget til ydelser (dom af 30.1.1997, forenede sager C-4/95 og C-5/95, Stoeber og Piosa Pereira, Sml. I, s. 511, praemis 36).
23 Som generaladvokaten har anfoert i punkt 17-25 i forslaget til afgoerelse, skal medlemsstaterne imidlertid overholde faellesskabsretten ved udoevelsen af denne kompetence.
24 Domstolen har saaledes fastslaaet, at medlemsstaternes foranstaltninger vedroerende den sociale sikring, som kan paavirke afsaetningen af laegemidler og have indirekte indflydelse paa mulighederne for at indfoere saadanne produkter, er omfattet af traktatens bestemmelser om de frie varebevaegelser (jf. Duphar-dommen, a.st., praemis 18).
25 Den omstaendighed, at de i hovedsagen omhandlede nationale bestemmelser vedroerer den sociale sikring, kan foelgelig ikke udelukke anvendelsen af traktatens artikel 30.
Betydningen af forordning nr. 1408/71
26 Den luxembourgske regering har anfoert, at artikel 22 i forordning nr. 1408/71 fastslaar princippet om, at der kraeves en forhaandstilladelse til enhver behandling i en anden medlemsstat. Saafremt de nationale bestemmelser om betaling for ydelser, der er modtaget i udlandet, anfaegtes, rejses der hermed ifoelge den luxembourgske regering spoergsmaal om gyldigheden af den tilsvarende bestemmelse i forordning nr. 1408/71.
27 Det skal i den forbindelse bemaerkes, at den omstaendighed, at en national foranstaltning eventuelt kan vaere i overensstemmelse med en bestemmelse i den afledte ret - i naervaerende sag artikel 22 i forordning nr. 1408/71 - ikke bevirker, at foranstaltningen ikke er omfattet af traktatens bestemmelser.
28 Endvidere bemaerkes, at artikel 22, stk. 1, i forordning nr. 1408/71, saaledes som generaladvokaten har anfoert i punkt 55 og 57 i forslaget til afgoerelse, har til formaal at goere det muligt for den sikrede, som af den kompetente institution faar tilladelse til at rejse til en anden medlemsstat for dér at faa den efter hans tilstand fornoedne behandling, at modtage naturalydelser ved sygdom for den kompetente institutions regning, men efter lovgivningen i den stat, hvor ydelserne leveres, navnlig naar rejsen bliver noedvendig paa grund af den sikredes helbredstilstand, og uden at dette paafoerer ham yderligere udgifter.
29 Derimod maa det fastslaas, at artikel 22 i forordning nr. 1408/71, naar bestemmelsen fortolkes under hensyn til sit formaal, ikke indeholder regler om - og foelgelig paa ingen maade er til hinder for - at medlemsstaterne efter de gaeldende satser i den kompetente stat godtgoer laegeartikler, der er koebt i en anden medlemsstat, selv om der ikke foreligger en forhaandstilladelse.
30 Det skal foelgelig undersoeges, om nationale bestemmelser som dem, der er omtvistet i hovedsagen, er forenelige med traktatens bestemmelser om de frie varebevaegelser.
Anvendelsen af bestemmelserne om de frie varebevaegelser
31 Det skal undersoeges, om bestemmelser som de i hovedsagen omhandlede direkte eller indirekte, aktuelt eller potentielt kan hindre samhandelen i Faellesskabet (dom af 11.7.1974, sag 8/74, Dassonville, Sml. s. 837, praemis 5).
32 Decker samt Kommissionen har anfoert, at en ordning, hvorefter godtgoerelse for laegeartikler efter bestemmelserne i den stat, hvor den paagaeldende er forsikret, er betinget af en forhaandstilladelse fra den kompetente institution i denne stat, saafremt artiklerne leveres i en anden medlemsstat, udgoer en hindring for de frie varebevaegelser i traktatens artikel 30's forstand.
33 De medlemsstater, der har afgivet indlaeg, har i det vaesentlige anfoert, at bestemmelser som de i hovedsagen omhandlede hverken har til formaal eller til foelge at begraense handelsstroemmene, men blot fastsaetter de naermere betingelser for godtgoerelse af udgifter som foelge af sygdom. Saadanne bestemmelser indeholder ikke et forbud mod at indfoere briller og har heller ikke direkte indflydelse paa muligheden for at koebe dem uden for det nationale omraade. Endelig forbyder de ikke, at de luxembourgske optikere indfoerer briller og korrigerende brilleglas fra andre medlemsstater, eller at de forarbejder dem og saelger dem.
34 Det maa i den forbindelse fastslaas, at de i hovedsagen omhandlede bestemmelser tilskynder de socialt sikrede, der er omfattet af den luxembourgske ordning, til at koebe og faa tilpasset deres briller hos optikere, der er etableret i Storhertugdoemmet frem for i andre medlemsstater.
35 Selv om de nationale bestemmelser, der er omtvistet i hovedsagen, ganske vist ikke fratager de sikrede muligheden for at koebe laegeartikler i en anden medlemsstat, stiller de dog krav om forhaandstilladelse som betingelse for godtgoerelse af de udgifter, der er afholdt i denne stat, og udelukker, at en saadan godtgoerelse ydes til de sikrede, der ikke har denne tilladelse. For saa vidt angaar udgifter, der afholdes i den stat, hvor den paagaeldende er forsikret, stilles der imidlertid ikke krav om en saadan tilladelse.
36 Saadanne bestemmelser maa betegnes som en hindring for de frie varebevaegelser, fordi de tilskynder de socialt sikrede til at koebe de omhandlede produkter i Storhertugdoemmet frem for i andre medlemsstater, og de er derfor egnede til at haemme indfoerslen af briller, som er fremstillet i disse stater (jf. dom af 7.5.1985, sag 18/84, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 1339, praemis 16).
37 Den luxembourgske regering har imidlertid anfoert, at princippet om de frie varebevaegelser ikke er ubetinget, og at de i hovedsagen omhandlede bestemmelser har til formaal at styre de udgifter paa sundhedsomraadet, som noedvendigvis maa tages i betragtning, og at de af denne grund er berettigede.
38 Decker har herimod anfoert, at saafremt der ydes godtgoerelse i forbindelse med hans koeb, skal de samme oekonomiske byrder baeres af sygekassens budget, da denne alene godtgoer et fast beloeb saavel for brillestellet som for de korrigerende brilleglas, der er solgt af en optiker. Eftersom dette faste beloeb er fastsat uden hensyn til de faktisk afholdte udgifter, har sygekassen ingen saglig begrundelse for at afslaa godtgoerelse, saafremt koebet er foretaget hos en optiker, der er etableret i en anden medlemsstat. De i hovedsagen omhandlede bestemmelser kan derfor ikke begrundes med hensynet til at styre udgifterne paa sundhedsomraadet.
39 Det skal hertil bemaerkes, at formaal af rent oekonomisk art ikke kan begrunde en begraensning af det grundlaeggende princip om de frie varebevaegelser. Det kan dog ikke udelukkes, at en risiko for et alvorligt indgreb i den sociale sikringsordnings oekonomiske ligevaegt kan udgoere et tvingende alment hensyn, som kan berettige en saadan begraensning.
40 Det maa imidlertid fastslaas, hvilket den luxembourgske regering i oevrigt har erkendt som svar paa et spoergsmaal fra Domstolen, at den faste godtgoerelse af briller og korrigerende brilleglas, der er koebt i andre medlemsstater, ikke har nogen indflydelse paa finansieringen af den sociale sikringsordning eller dennes stabilitet.
41 Den belgiske, den tyske og den nederlandske regering har endvidere gjort gaeldende, at de forsikredes ret til adgang til behandling af hoej kvalitet begrunder de i hovedsagen omhandlede bestemmelser af hensyn til beskyttelsen af den offentlige sundhed som hjemlet i traktatens artikel 36. Den belgiske regering har herved anfoert, at leveringen af briller boer foretages af personer, der har lovlig tilladelse til at udoeve dette erhverv. Saafremt ydelserne udfoeres i en anden medlemsstat, er det overordentligt vanskeligt, eller endog umuligt, at kontrollere, at de udfoeres behoerigt.
42 Det skal i denne forbindelse understreges, at betingelserne for adgang til og udoevelse af de lovregulerede erhverv er omhandlet i Raadets direktiv 92/51/EOEF af 18. juni 1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48/EOEF (EFT L 209, s. 25) og i Kommissionens direktiv 95/43/EF af 20. juli 1995 om aendring af bilag C og D til direktiv 92/51 (EFT L 184, s. 21).
43 Det foelger heraf, at der ved koeb af et par briller hos en optiker, der er etableret i en anden medlemsstat, foreligger garantier svarende til dem, der ydes, naar et par briller saelges af en optiker, der er etableret paa det nationale territorium (jf. for saa vidt angaar koeb af laegemidler i en anden medlemsstat dom af 7.3.1989, sag 215/87, Schumacher, Sml. s. 617, praemis 20, og af 8.4.1992, sag C-62/90, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 2575, praemis 18).
44 Det skal endvidere understreges, at i det i hovedsagen omhandlede tilfaelde skete koebet af brillerne i henhold til ordination fra en oejenlaege, hvorved beskyttelsen af den offentlige sundhed er sikret.
45 Det foelger af det anfoerte, at bestemmelser som dem, der finder anvendelse i hovedsagen, ikke er begrundet af hensyn til den offentlige sundhed med henblik paa at sikre kvaliteten af de laegeartikler, der leveres i andre medlemsstater.
46 Det stillede spoergsmaal skal herefter besvares saaledes, at traktatens artikel 30 og 36 er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter en social sikringsinstitution i en medlemsstat afslaar at yde en forsikret person godtgoerelse med det faste beloeb for et par briller med korrigerende brilleglas, der er koebt hos en optiker, som er etableret i en anden medlemsstat, med den begrundelse, at ethvert koeb af laegeartikler i udlandet skal godkendes paa forhaand.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
47 De udgifter, der er afholdt af den luxembourgske, den belgiske, den tyske, den spanske, den franske og den nederlandske regering samt af Det Forenede Kongeriges regering og af Kommissionen, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Conseil arbitral des assurances sociales ved afgoerelse af 5. april 1995, for ret:
EF-traktatens artikel 30 og 36 er til hinder for nationale bestemmelser, hvorefter en social sikringsinstitution i en medlemsstat afslaar at yde en forsikret person godtgoerelse med det faste beloeb for et par briller med korrigerende brilleglas, der er koebt hos en optiker, som er etableret i en anden medlemsstat, med den begrundelse, at ethvert koeb af laegeartikler i udlandet skal godkendes paa forhaand.