61992CC0375_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
A - Indledning
1. Denne traktatbrudssag drejer sig i det vaesentlige om de spanske bestemmelser om udoevelse af virksomhed som turistfoerer og flersproget turistfoerer (1). Efter Kommissionens opfattelse medfoerer bestemmelserne, at det er vanskeligere for statsborgere fra andre medlemsstater at faa adgang til at udoeve erhvervet som turistfoerer, ligesom de goer det vanskeligere for turistfoerere fra andre medlemsstater at udoeve erhvervet; ifoelge Kommissionen er de derfor i strid med EOEF-traktaten (nu EF-traktaten). Bestemmelserne findes i bekendtgoerelsen af 31. januar 1964 om stadfaestelse af regulativet om udoevelse af privat virksomhed med hensyn til information af turister (2) (herefter benaevnt "bekendtgoerelsen af 1964").
2. I henhold til den naevnte bekendtgoerelse kan kun personer, der har bestaaet eksaminer, som afholdes af Informations- og Turistministeriet, udoeve hvervet som turistfoerere (artikel 12). Personer, som ikke har den fornoedne autorisation, og som udoever virksomhed som turistfoerer, ifalder sanktioner (artikel 7). Kun personer med spansk statsborgerskab kan indstille sig til disse eksaminer [artikel 13, litra a)]. Selv om grupper af turister kan ledsages af en rejseleder (Correo de Turismo) fra deres eget land, skal rejselederen benytte en turistfoerer (artikel 11, stk. 3), som paa grund af betingelsen i artikel 13, litra a), skal vaere spansk statsborger.
3. Kommissionen har for det foerste gjort gaeldende, at den omstaendighed, at kun personer med spansk statsborgerskab kan indstille sig til eksaminerne, er uforenelig med traktatens artikel 48, 52 og 59.
4. Endvidere er det Kommissionens opfattelse, at det er i strid med traktatens artikel 5, 48, 52 og 59, at der i spansk lovgivning ikke findes en ordning, hvorefter der kan foretages en vurdering af en uddannelse, der er erhvervet i andre medlemsstater og attesteret ved et eksamensbevis.
5. Kommissionen har med henvisning til de saakaldte turistfoererdomme af 26. februar 1991 (3) gjort gaeldende, at mulighederne for som selvstaendig eller som ansat at udoeve virksomhed som turistfoerer, som sammen med en gruppe turister rejser i Spanien, begraenses i kraft af kravet om en autorisation, der godtgoer, at den paagaeldende efter aflaeggelse af en eksamen har erhvervet bestemte kvalifikationer. Et saadant krav er uforeneligt med traktatens artikel 59, naar det drejer sig om tjenesteydelser paa andre steder end museer eller historiske bygningsvaerker, der kun kan besoeges med en saerlig, faguddannet turistfoerer.
6. Kommissionen har endelig anfoert, at det er i strid med traktatens artikel 5, at Spanien ikke har meddelt Kommissionen de af denne kraevede oplysninger om de bestemmelser, der i de selvstyrende regioner gaelder for udoevelse af virksomhed som turistfoerer.
7. Kommissionen har saaledes nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Kongeriget Spanien af ovennaevnte grunde har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til traktatens artikel 5, 48, 52 og 59, og om, at den sagsoegte medlemsstat tilpligtes at betale sagens omkostninger.
8. Kongeriget Spanien har nedlagt paastand om, at det fastslaas, at det ikke har handlet traktatstridigt, og at paastanden om, at det tilpligtes at betale sagens omkostninger, ikke tages til foelge. Til stoette herfor har Kongeriget Spanien paaberaabt sig dekret nr. 210/1989 fra Generalitat de Catalunya og dekret nr. 72/1992 fra Junta de Castilla y León. Endvidere har Spanien henvist til de bestemmelser, der i Spanien er udstedt til gennemfoerelse af direktiverne (EOEF) nr. 75/368 (4) og nr. 89/48 (5).
9. I det fornoedne omfang vil jeg i det foelgende fremkomme med naermere enkeltheder om de faktiske forhold og de relevante retsregler.
B - Stillingtagen
II - Hindringerne for den frie erhvervsudoevelse for statsborgere fra andre medlemsstater
10. 1. Med henblik paa behandlingen af dette klagepunkt maa der foerst foretages en naermere afgraensning af sagsgenstanden.
11. Jeg skal foerst minde om, at Kongeriget Spanien bestaar af sytten selvstyrende regioner. Parterne er enige om, at de enkelte regioner har en vis lovgivende kompetence inden for omraadet turisme. Det er ogsaa uomtvistet, at bekendtgoerelsen af 31. januar 1964 fortsat vil vaere i kraft, saa laenge og i det omfang de lovgivende organer ikke har udstedt aendrede bestemmelser.
12. Af de sytten selvstyrende regioner var det paa tidspunktet for den mundtlige forhandling kun to, der havde udstedt bestemmelser, som kan vaere relevante i den foreliggende sag. Kommissionen fik foerst tilstillet ordlyden af de naevnte bestemmelser som bilag til svarskriftet og kunne derfor foerst fremkomme med bemaerkninger hertil i replikken og under den mundtlige forhandling.
13. Under den mundtlige forhandling erklaerede Kommissionen, at den ikke oensker, at Domstolen tager specifik stilling til de naevnte bestemmelser fra de to selvstyrende regioner, idet Kommissionen efter en naermere undersoegelse af bestemmelserne om fornoedent vil lade dem proeve under en anden traktatbrudssag. I replikken og under den mundtlige forhandling har Kommissionen blot benyttet lejligheden til at fremkomme med bemaerkninger til de bestemmelser, den ikke tidligere havde modtaget, og til at erklaere, at der fortsat var tale om traktatbrud i disse regioner. I staevningen har Kommissionen foreholdt Spanien at have overtraadt traktatens artikel 5, idet Spanien ikke rettidigt har fremsendt ordlyden af disse bestemmelser fra de selvstyrende regioner til Kommissionen.
14. Denne foerste del af Kommissionens paastande maa herefter forstaas saaledes, at Kommissionen oensker dom for det traktatbrud, der efter dens opfattelse er en foelge af bekendtgoerelsen af 1964, og dette for hele bekendtgoerelsens territoriale anvendelsesomraade, bortset fra de selvstyrende regioner Catalonien og Castilla y León. Denne del af Kommissionens paastande omfatter i geografisk henseende med andre ord kun den del af spansk omraade, for hvilken det staar fast, at bekendtgoerelsen ikke er blevet aendret ved eller suppleret med bestemmelser udstedt af de selvstyrende regioner.
15. 2. Formuleret paa den maade er dette anbringende efter min opfattelse begrundet.
16. a) For saa vidt angaar betingelsen om statsborgerskab i henhold til artikel 13, litra a), i bekendtgoerelsen af 1964 (6) har den spanske regering indroemmet, at den fortsat finder anvendelse, dog ikke i de to ovenfor naevnte selvstyrende regioner. Denne betingelse kraeves opfyldt for at faa adgang til at udoeve erhvervet som turistfoerer, da dette kun maa udoeves, efter at de i artikel 12 naevnte eksaminer er bestaaet, og det er kun personer med spansk statsborgerskab, der kan indstille sig til disse eksaminer. Som forskelsbehandling begrundet i nationalitet falder betingelsen ind under traktatens artikel 48 (for saa vidt som den vedroerer turistfoerere, der udoever erhvervet i henhold til en arbejdsaftale) og artikel 52 og 59 (med hensyn til turistfoerervirksomhed, der udoeves som et selvstaendigt erhverv). Da der efter min opfattelse ikke er fremfoert hensyn, som kan begrunde den forskellige behandling (jf. artikel 48, stk. 4, artikel 55 og 56), har Spanien tilsidesat de naevnte traktatbestemmelser.
17. Hvad saerligt angaar artikel 48, har Kommissionen begraenset anbringendet til kun at omfatte arbejdstagere, som allerede udoevede virksomhed i Spanien ved dette lands tiltraedelse af Faellesskabet. Hertil skal jeg bemaerke foelgende:
18. Paa det tidspunkt, hvor den frist udloeb, som Kommissionen havde fastsat i den begrundede udtalelse (december 1991) (7), fandt de rettigheder vedroerende arbejdskraftens frie bevaegelighed, saaledes som de er naermere defineret i artikel 1-6 i forordning (EOEF) nr. 1612/68 (8), i henhold til artikel 55 og 56 i tiltraedelsesakten ikke anvendelse. Formaalet med overgangsordningen var at undgaa saadanne forstyrrelser paa det spanske arbejdsmarked, som kunne opstaa som foelge af tilstroemningen af arbejdssoegende fra andre medlemsstater (9). Et saadant hensyn goer sig imidlertid ikke gaeldende for saa vidt angaar arbejdstagere fra andre medlemsstater, som allerede er lovligt beskaeftiget i Spanien. For saadanne arbejdstagere gaelder ikke blot bestemmelserne i afsnit II i forordning nr. 1612/68, men ogsaa traktatens artikel 48 og 49 (10). Betingelsen om statsborgerskab har for denne gruppe arbejdstageres vedkommende derfor vaeret i strid med traktatens artikel 48 fra det tidspunkt, hvor Spaniens tiltraedelse traadte i kraft (pr. 1.1.1986), og saaledes ogsaa ved udloebet af fristen i den begrundede udtalelse. Kommissionens paastand om, at traktatens artikel 48 er tilsidesat, er derfor begrundet, i det mindste med den begraensning, Kommissionen selv har accepteret (11).
19. I den forbindelse har den spanske regering bedt om forstaaelse for de vanskeligheder, der kan opstaa i en stat, der er opbygget som den spanske, hvor de selvstyrende regioner er meget foelsomme over for initiativer, som kan begraense deres eksklusive kompetence, og som ikke kun gaar ud paa at foreslaa eller samordne eller indfoere en form for kontrol fra statens side. Ifoelge den spanske regering er der tale om uforudseelige vanskeligheder som omhandlet i dommene i sagen Kommissionen mod Belgien (12) og i "Alcan-sagen" (13).
20. Dette argument kan ikke tiltraedes. "Uforudsete vanskeligheder" - som tilmed ogsaa skal vaere "uforudseelige" - udloeser nemlig i henhold til ovennaevnte praksis en forpligtelse for Kommissionen til et loyalt samarbejde i den forstand, at saafremt den beroerte medlemsstat anmoder om en aendring af en beslutning, som Kommissionen maatte have truffet i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 2, skal den forhandle med medlemsstaten med henblik paa at overvinde vanskelighederne under iagttagelse af faellesskabsretten.
21. Heraf foelger, at saadanne vanskeligheder kan begrunde en forpligtelse for Kommissionen til at tage hensyn hertil i forbindelse med sagen om anvendelse af faellesskabsretten. De kan dog ikke foere til, at de materielle retsprincipper i faellesskabsretten ikke skal overholdes.
22. Jeg skal i den forbindelse ogsaa minde om, at i henhold til Domstolens faste praksis kan en medlemsstat ikke paaberaabe sig interne forhold til stoette for, at forpligtelser i henhold til faellesskabsretlige regler ikke overholdes (14).
23. Alt i alt staar det derfor fast, at Spanien har tilsidesat traktatens artikel 48, 52 og 59 ved at anvende den omtvistede betingelse om statsborgerskab.
24. b) For saa vidt angaar det forhold, at der i Spanien ikke findes en ordning om vurdering af kvalifikationer erhvervet i andre medlemsstater, har Kommissionen med rette henvist til, at de grundlaeggende friheder i henhold til traktatens artikel 48, 52 og 59 (15) bl.a. omfatter foelgende princip:
"... naar der til en medlemsstat indgives ansoegning om tilladelse til at udoeve et erhverv, hvortil adgangen ifoelge national ret er betinget af, at vedkommende har et eksamensbevis eller erhvervsmaessige kvalifikationer, skal medlemsstaten tage hensyn til eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, som vedkommende har erhvervet med henblik paa at kunne udoeve dette erhverv i en anden medlemsstat, idet den skal foretage en sammenligning mellem den kompetence, der er dokumenteret ved beviserne, og de krav om kundskaber og kvalifikationer, der stilles i de nationale regler.
Vaertslandets myndigheder skal ved denne undersoegelse objektivt kunne konstatere, at indehaveren af et udenlandsk eksamensbevis har kundskaber og kvalifikationer, som er, om ikke identiske med, saa dog i det mindste paa samme niveau som de kundskaber og kvalifikationer, der attesteres ved det i landet selv udstedte eksamensbevis. Ved denne vurdering af spoergsmaalet om ligestilling af det udenlandske eksamensbevis skal der alene tages hensyn til det kundskabs- og kvalifikationsniveau, som en person med et saadant eksamensbevis maa formodes at have opnaaet, naar henses til indholdet og varigheden af den teoretiske og praktiske uddannelse, der ifoelge eksamensbeviset er gennemfoert ..." (16).
25. Endvidere skal enhver afgoerelse kunne indbringes for domstolene med henblik paa proevelse af dens lovlighed efter faellesskabsretten, og vedkommende skal kunne faa kendskab til afgoerelsens begrundelse (17).
26. For saa vidt angaar tilpasningen af national ret til ovennaevnte principper gaar Kommissionen stiltiende ud fra, at den sagsoegte medlemsstat med udtrykkelige retsforskrifter skal inkorporere dem i bestemmelserne om erhvervet som turistfoerer.
27. Dette synspunkt kan jeg kun vaere enig i. Paa et EF-reguleret omraade er medlemsstaterne af hensyn til retssikkerheden og retsbeskyttelsen forpligtet til at udforme deres retsregler saa utvetydigt, at de beroerte personer saettes i stand til paa tilstraekkelig klar og tydelig maade at kende deres rettigheder og forpligtelser, og domstolene i stand til at sikre iagttagelsen heraf (18).
28. Da bekendtgoerelsen af 1964 ubestrideligt ikke indeholder bestemmelser, der er i overensstemmelse med disse principper, har den sagsoegte medlemsstat paaberaabt sig de bestemmelser, den har udstedt til gennemfoerelse af direktiverne 75/368 og 89/48 (19). Det maa herefter undersoeges, om den med udstedelsen af de naevnte bestemmelser har foretaget, hvad der er noedvendigt.
29. For saa vidt angaar direktiv 75/368 og de spanske bestemmelser, der er udstedt til dets gennemfoerelse, maa det foerst fastslaas, at de ikke omfatter turistfoerere (20). Endvidere hjemler de ikke mulighed for, hvad der efter Kommissionens opfattelse er det afgoerende i denne sag, nemlig at der kan tages hensyn til kvalifikationer, der er attesteret ved et eksamensbevis. Efter bestemmelserne har de beroerte personer kun mulighed for som tilstraekkeligt bevis for de noedvendige kundskaber og faerdigheder at angive den faktiske udoevelse af den paagaeldende virksomhed (21).
30. De spanske bestemmelser til gennemfoerelse af direktiv 75/368 afhjaelper saaledes hverken helt eller delvis tilsidesaettelsen af de tre her omhandlede grundlaeggende friheder.
31. Det samme er tilfaeldet med hensyn til bestemmelserne til gennemfoerelse af direktiv 89/48. Ganske vist har Spanien udstedt kongeligt dekret nr. 1665/1991 af 25. oktober 1991 (22) for at gennemfoere direktivet i spansk ret. Den spanske regering har ogsaa ved kongeligt dekret nr. 767/1992 af 26. juni 1992 (23) tilfoejet erhvervet som Técnico de Empresas y Actividades Turísticas ("akademioekonom i turisme") i bilagene til dekret nr. 1665/1991.
32. Kommissionen har imidlertid anfoert og den spanske regering ikke bestridt, at dette erhverv er et andet end erhvervet som turistfoerer. Endvidere fremgaar det af den spanske regerings bemaerkninger, at der i hvert fald i Catalonien og Castilla y León er mulighed for ved hjaelp af eksamensbeviset som Técnico de Empresas y Actividades Turísticas at udoeve erhvervet som turistfoerer uden yderligere eksaminer (saaledes som det ellers kraeves i henhold til artikel 12 i bekendtgoerelsen af 1964).
33. Heraf foelger, at de spanske bestemmelser heller ikke med hensyn til proceduren for bedoemmelse af kvalifikationer erhvervet i andre medlemsstater opfylder de krav, der er fastsat i faellesskabsretten.
34. Inden jeg afslutter behandlingen af dette spoergsmaal, vil jeg gerne fremkomme med to korte bemaerkninger til omfanget af denne tilsidesaettelse.
35. For det foerste er jeg ikke enig med Kommissionen i, at baade bestemmelserne om de grundlaeggende friheder (artikel 48, 52 og 59) og traktatens artikel 5 skal paaberaabes. I dommen i Geddo-sagen (24) fastslog Domstolen:
"Artikel 5 foreskriver, at medlemsstaterne traeffer alle foranstaltninger, som er egnede til at sikre opfyldelsen af deres forpligtelser, og at de afholder sig fra enhver foranstaltning, der er egnet til at bringe virkeliggoerelsen af traktatens maalsaetning i fare, og herved paalaegger den medlemsstaterne en generel forpligtelse, hvis konkrete indhold i hvert enkelt tilfaelde afhaenger af traktatens bestemmelser eller af de principper, som kan udledes af dens generelle system."
36. For saa vidt angaar medlemsstaternes forpligtelse til at fastsaette bestemmelser om en fremgangsmaade med henblik paa bedoemmelse af kvalifikationer erhvervet i andre medlemsstater fremgaar den i henhold til de naevnte afgoerelser (25) umiddelbart af de her omhandlede grundlaeggende friheder, som er blevet fortolket paa grundlag af aanden bag den almindelige regel i artikel 5 (26). Overholdes ovennaevnte forpligtelse ikke, er der (ud over den manglende iagttagelse af de grundlaeggende friheder) ikke i sig selv tale om en tilsidesaettelse af artikel 5.
37. For det andet gaelder der med hensyn til tilsidesaettelsen af artikel 48 den begraensning, der er en foelge af dommen i Lopes da Veiga-sagen (27).
38. c) Mens de synspunkter, jeg indtil nu har behandlet, vedroerte mulighederne for at opnaa autorisation til at udoeve erhvervet som turistfoerer, rejser Kommissionen med det anbringende, der er baseret paa dommene i turistfoerersagerne, et spoergsmaal, som logisk set ligger forud for betingelserne for at faa adgang til at udoeve erhvervet. Det spoergsmaal drejer sig nemlig om, hvorvidt omfanget af betingelsen om forudgaaende autorisation i sig selv er foreneligt med faellesskabsretten, naermere bestemt med traktatens artikel 59.
39. I den forbindelse skal jeg foerst minde om, at i henhold til artikel 4, 7 og 12 i bekendtgoerelsen af 1964 kan "virksomhed, der bestaar i [som turistfoerer] at give turistmaessig information", kun udoeves erhvervsmaessigt af turistfoerere, som har bestaaet en eksamen, og som kan dokumentere den i form af den i artikel 21 omhandlede autorisation.
40. I henhold til bekendtgoerelsens artikel 1 omfatter "virksomhed, der bestaar i at give turistmaessig information" virksomhed, hvorved der saedvanligvis og mod vederlag praesteres tjenesteydelser, der bestaar i at orientere, informere og assistere turister, baade for saa vidt angaar bygningsvaerker, kunst og historie og med hensyn til transport, indlogering og i det hele taget inden for alle omraader, som kan vaere af interesse og med det formaal at formidle et omfattende kendskab til landets turistmaessige sevaerdigheder og sikre en effektiv udnyttelse af alle de ressourcer, der staar til de rejsendes og turisternes raadighed.
41. Denne definition omfatter alle de former for virksomhed, som ogsaa sagen Kommissionen mod Graekenland (28) vedroerte, og hvor Domstolen afsagde en af de tre turistfoererdomme (29).
42. For saa vidt angaar de graeske bestemmelser fastslog Domstolen, at den sagsoegte medlemsstat
"... ikke har overholdt de forpligtelser, der paahviler den i henhold til traktatens artikel 59, idet den kraever, at turistfoerere, som rejser sammen med en gruppe turister fra en anden medlemsstat, for at kunne udfoere tjenesteydelser skal vaere i besiddelse af en tilladelse til at udoeve denne virksomhed, som forudsaetter, at de har gennemgaaet en bestemt uddannelse, der afsluttes med et bevis, naar tjenesteydelsen bestaar i rundvisning af disse turister paa andre steder end de museer eller historiske bygningsvaerker, der kun kan besoeges sammen med en saerlig, faguddannet turistfoerer".
43. Disse bemaerkninger kan i det hele anvendes paa de ovenfor naevnte spanske bestemmelser.
44. Tilsidesaettelsen af artikel 59, som den spanske regering i oevrigt ikke har bestridt, staar saaledes fast.
II - Den manglende fremsendelse til Kommissionen af de bestemmelser, der er gaeldende i de selvstyrende regioner
45. Kommissionen har anfoert, at den sagsoegte medlemsstat har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til traktatens artikel 5, idet den trods gentagne anmodninger ikke har tilstillet Kommissionen ordlyden af de bestemmelser, der er gaeldende i de selvstyrende regioner.
46. I den forbindelse kan det principielt fastslaas, at medlemsstaterne i henhold til artikel 5 er forpligtet til inden for en rimelig frist at fremsende de oplysninger til Kommissionen, som den behoever for at kunne gennemfoere de opgaver, den er tillagt ved traktatens artikel 169 (30).
47. I den foreliggende sag havde Kommissionen ved skrivelser af 8. juli og 11. oktober 1989 (og ogsaa under den administrative procedure) anmodet om at faa tilstillet de bestemmelser, de selvstyrende regioner havde udstedt inden for det omraade, bekendtgoerelsen af 1964 regulerer. Det er ubestridt, at regionerne har en vis kompetence inden for det naevnte omraade. Ved udloebet af den frist, Kommissionen havde fastsat i den begrundede udtalelse (december 1991), havde Kommissionen imidlertid ikke modtaget de kraevede oplysninger. De blev foerst fremsendt som bilag til svarskriftet.
48. Kommissionens anbringende om tilsidesaettelse af traktatens artikel 5 er saaledes ogsaa begrundet.
C - Forslag til afgoerelse
49. Sammenfattende skal jeg foreslaa, at Kommissionens paastande tages til foelge i det hele, og at Kongeriget Spanien doemmes til at betale sagens omkostninger.
(*) Originalsprog: tysk.
(1) - Da der for begge de paagaeldende erhverv gaelder de samme bestemmelser, anvender jeg i det foelgende for nemheds skyld kun ordet turistfoerer.
(2) - BOE ( Lovtidende ) af 26.2.1964.
(3) - Sag C-159/89, Kommissionen mod Frankrig, Sml. 1991 I, s. 659, sag C-180/89, Kommissionen mod Italien, Sml. 1991 I, s. 709, og sag C-198/89, Kommissionen mod Graekenland, Sml. 1991 I, s. 727.
(4) - Raadets direktiv af 16.6.1975 om foranstaltninger, der tilsigter at fremme den effektive udoevelse af etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser inden for forskellige former for virksomhed (ex hovedgrupperne 01 til 85 CITI), herunder navnlig overgangsforanstaltninger for de naevnte former for virksomhed (EFT L 167, s. 22).
(5) - Raadets direktiv af 21.12.1988 om indfoerelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregaaende uddannelser af mindst tre aars varighed (EFT 1989 L 19, s. 16).
(6) - Jf. ovenfor i punkt 2.
(7) - Det er dette tidspunkt, der er det afgoerende, jf. senest dom af 1.12.1993 i sag C-37/93 (Kommissionen mod Belgien, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 5).
(8) - Raadets forordning af 15.10.1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet (EFT 1968 II, s. 467; de senere aendringer af forordningen er uden betydning for naervaerende sag).
(9) - Sammenlign med hensyn til den gensidige klausul til fordel for andre medlemsstater dom af 27.9.1989 i sag 9/88 (Lopes da Veiga mod Staatssecretaris van Justitie, Sml. s. 2989, praemis 10).
(10) - Jf. den i fodnote 9 omtalte dom, praemis 10 og 11, samt dom af 30.5.1989 i sag 305/87 (Kommissionen mod Graekenland, Sml. s. 1461). Sidstnaevnte dom vedroerer artikel 45 i tiltraedelsesakten for Graekenland.
(11) - I henhold til den naevnte praksis kan vandrende arbejdstagere, som for foerste gang har vaeret lovligt beskaeftiget i Spanien efter Spaniens tiltraedelse, ogsaa paaberaabe sig rettighederne i henhold til traktatens artikel 48 foer udloebet af den overgangsperiode, der er fastsat i tiltraedelsesaktens artikel 56. Det er kun for den foerste beskaeftigelses vedkommende, at de ikke kan paaberaabe sig artikel 48.
(12) - Dom af 15.1.1986 i sag 52/84 (Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 89, praemis 16).
(13) - Dom af 2.2.1989 i sag 94/87 (Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 175).
(14) - Se f.eks. dom af 10.2.1991 i sag C-374/89 (Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 367, praemis 10).
(15) - De i det foelgende naevnte afgoerelser vedroerer ganske vist kun artikel 48 og 52. Der er imidlertid ikke tvivl om, at de paa det punkt udviklede principper ogsaa finder anvendelse i relation til artikel 59.
(16) - Dom af 7.5.1991 i sag C-340/89 (Vlassopoulou, Sml. I, s. 2357, praemis 16 og 17) og af 7.5.1992 i sag C-104/91 (Aguirre Borrell, Sml. I, s. 3003, praemis 11 og 12).
(17) - Jf. praemis 22 i dommen i Vlassopoulou-sagen og praemis 15 i dommen i Aguirre Borrell-sagen; jf. senest dom af 31.3.1993 i sag C-19/92 (Kraus, Sml. I, s. 1663, praemis 40).
(18) - Jf. dom af 26.2.1991 i sag C-120/88 (Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 621, praemis 11).
(19) - Jf. ovenfor i afsnit 8.
(20) - Jf. direktivets artikel 2, stk. 5, og artikel 2, litra f), i kongeligt dekret nr. 439/1992 af 30.4.1992 (BOE nr. 111 af 8.5.1992).
(21) - Jf. direktivets artikel 7, stk. 1, og kongeligt dekret nr. 439/1992; jf. ogsaa den anden og tredje betragtning til direktivet.
(22) - BOE nr. 80 af 22.11.1991.
(23) - BOE nr. 170 af 16.7.1992.
(24) - Jf. dom af 12.7.1973 i sag 2/73 (Geddo mod Ente Nazionale Risi, Sml. s. 865, praemis 4); om forholdet mellem traktatens artikel 5 og 76, jf. ogsaa dom af 19.5.1992 i sag C-195/90 (Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 3141, praemis 36, 37 og 38); med hensyn til forholdet mellem artikel 5 og artikel 189, stk. 3, se nu ogsaa dom af 13.10.1993 i sag C-378/92 (Kommissionen mod Spanien, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 6).
(25) - Jf. ovenfor i fodnote 16.
(26) - Jf. f.eks. dommen i Aguirre Borrell-sagen (fodnote 16), domskonklusionen og praemis 9.
(27) - Jf. ovenfor i afsnit 18 og fodnote 9.
(28) - Jf. ovenfor i fodnote 3.
(29) - Jf. naevnte doms praemis 2.
(30) - Jf. dom af 22.9.1988 i sag 272/86 (Kommissionen mod Graekenland, Sml. s. 4895, praemis 31 og 32) og af 24.6.1992 i sag C-137/91 (Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 4023, praemis 3 ff., navnlig praemis 6).