62024TJ0573
RETTENS DOM (Sjette Afdeling)
29. april 2026 (
*1
)
»Sortsbeskyttelse – meddelelse af EF-sortsbeskyttelse for kartoffelsorten Melrose – manglende betaling inden for betalingsfristen af det årlige gebyr – annullation af beskyttelsen – anmodning om restitutio in integrum – appelkammerets kompetence – begrebet »særlige omstændigheder« – betingelser for Sortsmyndighedens tilstillelse af afgørelser og meddelelser«
I sag T-573/24,
Romagnoli Fratelli SpA, Bologna (Italien), ved advokaterne E. Truffo og A. Iurato,
sagsøger,
mod
EF-Sortsmyndigheden (CPVO) ved M. García-Moncó Fuente, M. Fortin, A. Christ og A. Pontecorvi, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
har
RETTEN (Sjette Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, P. Škvařilová-Pelzl, og dommerne I. Nõmm (refererende dommer) og D. Kukovec,
justitssekretær: V. Di Bucci,
på grundlag af den skriftlige forhandling, bl.a. foranstaltningen med henblik på sagens tilrettelæggelse af 26. november 2025 og sagsøgerens og EF-Sortsmyndighedens svar, der blev indleveret til Rettens Justitskontor henholdsvis den 12. og den 11. december 2025,
og under henvisning til, at ingen af parterne har anmodet om afholdelse af retsmøde inden for fristen på tre uger efter, at det er forkyndt, at retsforhandlingernes skriftlige del er afsluttet, og at Retten i henhold til artikel 106, stk. 3, i Rettens procesreglement har besluttet at træffe afgørelse, uden at retsforhandlingerne omfatter en mundtlig del,
afsagt følgende
Dom
1
Med søgsmålet anlagt i henhold til artikel 263 TEUF har sagsøgeren, Romagnoli Fratelli SpA, nedlagt påstand om annullation af afgørelsen truffet den 3. august 2024 af appelkammeret ved EF-Sortsmyndigheden (CPVO, »herefter Sortsmyndigheden«) (sag A001/2023) (herefter »den anfægtede afgørelse«).
Tvistens baggrund og de faktiske omstændigheder efter søgsmålets anlæggelse
2
Den 10. december 2009 indgav Meranini & C. Srl en ansøgning om EF-sortsbeskyttelse til Sortsmyndigheden i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 2100/94 af 27. juli 1994 om EF-sortsbeskyttelse (EFT 1994, L 227, s. 1). Denne ansøgning blev registreret under sagsnr. 2009/2240.
3
Plantesorten, for hvilken ansøgningen om EF-sortsbeskyttelse blev indgivet, er kartoffelsorten Melrose tilhørende arten Solanum tuberosum L.
4
Sortsmyndigheden traf den 20. februar 2012 afgørelse om at tildele den omhandlede plantesort beskyttelse.
5
Med virkning fra den 24. april 2018 blev sagsøgeren indehaver af den omhandlede beskyttelse som følge af en overdragelse af EF-sortsbeskyttelsen for nævnte plantesort.
6
Sortsmyndigheden udstedte og sendte den 27. oktober 2021 en debetnota vedrørende det årlige gebyr for den omhandlede EF-sortsbeskyttelse til sagsøgeren via Sortsmyndighedens selvbetjeningsportal kaldet »MyPVR«.
7
Da denne debetnota ikke blev betalt inden for den fastsatte frist, blev der via selvbetjeningsportalen MyPVR i overensstemmelse med artikel 83, stk. 2, i forordning nr. 2100/94 sendt en betalingspåmindelse til sagsøgeren den 10. januar 2022. I forbindelse med denne påmindelse opfordrede Sortsmyndigheden sagsøgeren til at betale det skyldige årlige gebyr inden for en frist på en måned med henblik på at undgå annullation af den omhandlede EF-sortsbeskyttelse i henhold til den nævnte forordnings artikel 21, stk. 2, litra c).
8
Da sagsøgeren ikke havde downloadet dokumenterne vedrørende det årlige gebyr fra selvbetjeningsportalen MyPVR, sendte Sortsmyndigheden den 16. februar 2022 sagsøgeren endnu en påmindelse pr. e-mail uden dog at forlænge betalingsfristen.
9
Da det årlige gebyr ikke var blevet betalt inden for den fastsatte frist, annullerede Sortsmyndigheden den omhandlede EF-sortsbeskyttelse den 21. marts 2022 (herefter »afgørelsen af 21. marts 2022«). Afgørelsen om annullation blev meddelt sagsøgeren den 22. marts 2022 og anses for at være forkyndt den 30. marts 2022.
10
Den 6. maj 2022 indgav sagsøgeren en anmodning om restitutio in integrum i henhold til artikel 80 i forordning nr. 2100/94 for så vidt angik fristen for betaling af det ovennævnte årlige gebyr.
11
Ligeledes den 6. maj 2022 betalte sagsøgeren den hidtil ubetalte årlige afgift.
12
Ved afgørelse af 7. november 2022 imødekom Sortsmyndigheden ikke sagsøgerens anmodning om restitutio in integrum (herefter »afgørelsen af 7. november 2022«).
13
Den 5. januar 2023 anlagde sagsøgeren sag ved Retten, registreret under sagsnr. T-2/23, til prøvelse af afgørelsen af 7. november 2022.
14
Den 6. januar 2023 påklagede sagsøgeren afgørelsen af 21. marts 2022, hvorved Sortsmyndigheden havde annulleret den omhandlede EF-sortsbeskyttelse, til Sortsmyndighedens appelkammer.
15
Ligeledes den 6. januar 2023 indgav sagsøgeren en anmodning om restitutio in integrum vedrørende den frist, der var fastsat for at kunne påklage afgørelsen af 21. marts 2022, eftersom fristen på to måneder for at indgive en klage over denne afgørelse til Sortsmyndighedens appelkammer, der er fastsat i artikel 69 i forordning nr. 2100/94, var udløbet.
16
Ved dom af 17. april 2024, Romagnoli Fratelli mod CPVO (Melrose) (T-2/23, EU:T:2024:247), frifandt Retten Sortsmyndigheden i søgsmålet anlagt til prøvelse af afgørelsen af 7. november 2022. Den 14. juni 2024 iværksatte sagsøgeren appel til prøvelse af denne dom.
17
Den 3. august 2024 traf appelkammeret den anfægtede afgørelse. For det første fastslog appelkammeret, at klagen til prøvelse af afgørelsen af 21. marts 2022 var indgivet for sent. Det anførte således, at nævnte afgørelse måtte anses for at være blevet meddelt sagsøgeren den 30. marts 2022, at fristen for at indgive klage derfor var udløbet den 30. maj 2022, og at klagen blev indgivet mere end syv måneder efter fristens udløb. For det andet fastslog Sortsmyndighedens appelkammer, at det havde kompetence til selv at træffe afgørelse om anmodning om restitutio in integrum. For det tredje, med hensyn til realiteten, imødekom det ikke anmodningen om restitutio in integrum med den begrundelse, at sagsøgeren hverken havde godtgjort, at selskabet havde været udsat for særlige omstændigheder, eller at det havde udvist den fornødne omhu for at opfylde betingelserne i artikel 80, stk. 1, i forordning nr. 2100/94. For det fjerde konkluderede det endelig, idet det støttede sig på dette afslag, at klagen til prøvelse af afgørelsen af 21. marts 2022 skulle afvises. Den 10. september 2024 blev den anfægtede afgørelse meddelt sagsøgeren.
18
Ved dom af 1. august 2025, Romagnoli Fratelli mod CPVO (C-426/24 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2025:619), forkastede Domstolen appellen af dom af 17. april 2024, Melrose (T-2/23, EU:T:2024:247).
Parternes påstande
19
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–
Den anfægtede afgørelse annulleres.
–
Det fastslås, at anmodningen om restitutio in integrum skal antages til realitetsbehandling af Sortsmyndighedens appelkammer.
–
Den omhandlede EF-sortsbeskyttelse genetableres.
–
Sortsmyndigheden tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
20
Sortsmyndigheden har i det væsentlige nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Formaliteten vedrørende de for første gang for Retten fremlagte beviser
21
Sortsmyndigheden har i det væsentlige nedlagt påstand om, at en del af bilag 10 samt bilag 11-14 og 16-18 til stævningen afvises med den begrundelse, at sagsøgeren ikke har fremlagt disse under den administrative procedure for Sortsmyndigheden.
22
Det må konstateres, at bilag 10-14 (med undtagelse af sagsøgerens organisationsplan for 2022, der fremgår af fjerde side i bilag 10) og bilag 16-18 til stævningen ikke indgår i sagsakterne i sagen for Sortsmyndigheden.
23
I denne forbindelse bemærkes, at lovligheden af en EU-retsakt ifølge retspraksis skal vurderes i forhold til de oplysninger, som institutionen råder over på tidspunktet for vedtagelsen. Ingen kan således gøre omstændigheder gældende ved en sag for Unionens retsinstanser, som ikke er blevet fremført under den administrative procedure (dom af 17.4.2024, Melrose, T-2/23, EU:T:2024:247, præmis 32, jf. ligeledes analogt dom af 8.3.2023, Novasol mod ECHA, T-70/22, ikke trykt i Sml., EU:T:2023:106, præmis 22).
24
Eftersom de bilag, der er nævnt i præmis 22 ovenfor, blev fremlagt for første gang for Retten, kan disse ikke tages i betragtning i forbindelse med legalitetskontrollen af den anfægtede afgørelse og skal derfor afvises.
Realiteten
25
Det skal indledningsvis bemærkes, at det er ubestridt, at klagen indgivet til Sortsmyndighedens appelkammer over afgørelsen af 21. marts 2022 blev indgivet mere end syv måneder efter udløbet af klagefristen. Den anmodning om restitutio in integrum, som sagsøgeren indgav den 6. januar 2023, havde således til formål at genoprette sagsøgerens ret til at indgive klage til prøvelse af afgørelsen af 21. marts 2022.
26
I denne henseende henviste Sortsmyndighedens appelkammer i den anfægtede afgørelses punkt 28 og 29 til, at den udløbne frist, som havde givet anledning til anmodningen om restitutio in integrum, skulle overholdes i forhold til appelkammeret og ikke i forhold til Sortsmyndighedens første instans. Det vurderede derfor, at klagen til prøvelse af afgørelsen af 21. marts 2022 og anmodningen om restitutio in integrum var uadskilleligt forbundne, og at det således havde kompetence til at behandle denne anmodning.
27
Denne konklusion fra Sortsmyndighedens appelkammer med hensyn til dets kompetence til at træffe afgørelse om anmodningen om restitutio in integrum, som parterne i øvrigt har tilsluttet sig, skal tiltrædes.
28
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at kapitel VI i fjerde del af forordning nr. 2100/94 fastsætter en række »bestemmelser om sagsbehandlingen«.
29
Blandt de bestemmelser, der er henvist til i præmis 28 ovenfor, findes artikel 80, stk. 1, i forordning nr. 2100/94. Denne artikel bestemmer, at »[e]n ansøger om eller indehaver af EF-sortsbeskyttelse eller enhver anden part i en sag ved Sortsmyndigheden, der trods iagttagelse af den efter omstændighederne fornødne omhu er blevet forhindret i over for Sortsmyndigheden at overholde en frist, genindsættes på begæring i sine tidligere rettigheder, såfremt den manglende overholdelse af fristen i medfør af [nævnte] forordning har som direkte følge, at en ret eller et retsmiddel fortabes«.
30
Det skal fremhæves, at til forskel fra andre bestemmelser i kapitel VI i fjerde del af i forordning nr. 2100/94, der regulerer sagsbehandlingen, såsom nævnte forordnings artikel 77, der sondrer mellem sagsbehandlingen »ved Sortsmyndigheden« og »ved appelkammeret«, er der intet i denne forordnings artikel 80, stk. 1, der tyder på, at begrebet »Sortsmyndigheden« i denne artikel udelukker appelkammeret. Således kan anvendelsesområdet for samme forordnings artikel 80, stk. 1, i lighed med anvendelsesområdet for artikel 75 i forordning nr. 2100/94, som fastsætter, at »Sortsmyndighedens afgørelser skal begrundes«, forstås således, at det omfatter appelkammeret.
31
Den omstændighed, at ingen bestemmelse i forordning nr. 2100/94 udtrykkeligt fastsætter, at Sortsmyndighedens appelkammer har kompetence til at træffe afgørelse herom, hvis en anmodning om restitutio in integrum vedrører en frist, som en klager ikke har været i stand til at overholde for appelkammeret, er ikke ensbetydende med, at nævnte appelkammer ikke har en sådan kompetence.
32
Det skal nemlig for det første fremhæves, at artikel 35 i forordning nr. 2100/94, som vedrører den interne kompetencefordeling for så vidt angår Sortsmyndighedens afgørelser, i stk. 1 fastsætter en principiel kompetence for Sortsmyndighedens præsident for så vidt angår alle afgørelser, der ikke henhører under appelkammeret, og i stk. 2 fastsætter en kompetence, der er tildelt et udvalg.
33
Artikel 81, stk. 1, i forordning nr. 2100/94 bestemmer, at i mangel af bestemmelser om sagsbehandlingen i nævnte forordning eller i bestemmelser, der er vedtaget i henhold hertil, anvender Sortsmyndigheden de principper, der er almindeligt anerkendt i medlemsstaterne. På området for restitutio in integrum er den instans, der har kompetence til at træffe afgørelse i sagen, i princippet og i medfør af princippet om parallelitet i kompetencen den myndighed, der har kompetence til at fastslå, at fristen ikke er overholdt.
34
En samlet læsning af artikel 35 og 81 i forordning nr. 2100/94 kan således føre til en anerkendelse af, at EU-lovgiver implicit har haft til hensigt at give Sortsmyndighedens appelkammer mulighed for at tage stilling til en anmodning om restitutio in integrum vedrørende en frist, som en ansøger ikke har været i stand til at overholde for appelkammeret.
35
For det andet bestemmer artikel 7 i Kommissionens forordning (EF) nr. 874/2009 af 17. september 2009 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 2100/94 for så vidt angår sagsbehandlingen ved Sortsmyndigheden (EUT 2009, L 251, s. 3) ganske vist, at et udvalg træffer afgørelse om spørgsmål vedrørende genindsættelse i rettigheder, jf. artikel 80 i forordning nr. 2100/94. Artikel 7 i forordning nr. 874/2009 bestemmer imidlertid, at behandlingen af disse spørgsmål er en tilføjelse til de afgørelser, som udvalget har fået tildelt kompetence til at træffe i henhold til artikel 35, stk. 2, i forordning nr. 2100/94. Sammenholdt med sidstnævnte bestemmelse kan artikel 7 i forordning nr. 874/2009 således fortolkes sådan, at den kun giver udvalget kompetence til at træffe afgørelse om spørgsmål om restitutio in integrum på områder, hvor det har fået tildelt kompetence i henhold til artikel 35, stk. 2, i forordning nr. 2100/94. En sådan fortolkning er i overensstemmelse med princippet om, at en gennemførelsesforordning i videst muligt omfang skal fortolkes i overensstemmelse med grundforordningen (dom af 24.6.1993, Dr Tretter, C-90/92, EU:C:1993:264, præmis 11, og af 10.9.1996, Kommissionen mod Tyskland, C-61/94, EU:C:1996:313, præmis 52). Ifølge en sådan fortolkning af artikel 7 i forordning nr. 874/2009 henhører spørgsmålet om restitutio in integrum vedrørende en frist, som en klager ikke har været i stand til at overholde for Sortsmyndighedens appelkammer, ikke under udvalgets kompetence.
36
Det skal tilføjes, at baggrunden for artikel 7 i forordning nr. 874/2009 er, at det på Sortsmyndighedens niveau er nødvendigt at identificere den kompetente person (dvs. præsidenten eller en person under dennes myndighed) eller det kompetente udvalg, der kan træffe afgørelse om anmodningen om restitutio in integrum, når den manglende overholdelse af fristen har fundet sted for denne instans. En sådan identifikation i den nævnte forordning er derimod ikke relevant, når der er tale om en anmodning om restitutio in integrum vedrørende en frist, der ikke er blevet overholdt for Sortsmyndighedens appelkammer. Appelkammeret er nemlig netop den eneste, der har kompetence til at afgøre spørgsmålet, og behøver derfor ikke udtrykkeligt at blive identificeret i forordning nr. 2100/94 i denne henseende.
37
For det tredje fremgår det af 26. betragtning til forordning nr. 2100/94, at »[Sortsmyndighedens], herunder appelkamrenes, opgaver og beføjelser vedrørende meddelelse, ophør og efterprøvelse af EF-sortsbeskyttelsen og offentliggørelser bygger i videst muligt omfang på de regler, der er fastsat for andre ordninger; dette gælder også Sortsmyndighedens opbygning og forretningsorden, samarbejdet med Kommissionen og medlemsstaterne, navnlig gennem administrationsområdet, og prøvningsmyndighedernes medvirken ved den tekniske afprøvning samt de nødvendige budgetmæssige forholdsregler«.
38
I denne henseende er appelkammeret ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) blevet tillagt kompetence til at påkende en anmodning om restitutio in integrum, når den ikke-gennemførte handling, der er genstand for den nævnte anmodning, vedrører en for sent indgivet klage for appelkammeret. Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14. juni 2017 om EU-varemærker (EUT 2017, L 154, s. 1) bestemmer nemlig i overensstemmelse med det princip om parallelitet mellem kompetencer, der er nævnt i præmis 33 ovenfor, i artikel 104, stk. 4, under overskriften »Restitutio in integrum«, at »[d]en afdeling, der er kompetent til at træffe afgørelse om undladelsen, træffer afgørelse om begæringen«.
39
I denne henseende bør man også så vidt muligt lade sig inspirere af de ovennævnte regler, der er fastsat for EUIPO i forordning 2017/1001, ved fortolkningen af Sortsmyndighedens, herunder dets appelkammers, kompetence, hvilket også taler for, at Sortsmyndighedens appelkammer bør være kompetent til at behandle en anmodning om restitutio in integrum vedrørende en frist, som en ansøger ikke har været i stand til at overholde for appelkammeret.
40
Det følger af præmis 28-39 ovenfor, at Sortsmyndighedens appelkammer med rette fastslog, at det havde kompetence til at træffe afgørelse om anmodningen om restitutio in integrum, som var støttet på sagsøgerens manglende overholdelse af klagefristen for appelkammeret.
41
Søgsmålet er støttet på fire anbringender vedrørende for det første en urigtig vurdering af, om der forelå et tilfælde af force majeure som følge af covid-19-pandemien, for det andet en urigtig vurdering af, om der forelå en undskyldelig fejl, for det tredje en urigtig eller upræcis fortolkning af beviserne og for det fjerde en tilsidesættelse af artikel 65 i forordning nr. 874/2009.
42
Retten finder det hensigtsmæssigt at behandle de tre første anbringender samlet og derefter behandle det fjerde anbringende.
Det første, det andet og det tredje anbringende om henholdsvis en urigtig vurdering af, om der forelå et tilfælde af force majeure som følge af covid-19-pandemien, en urigtig vurdering af, om der forelå en undskyldelig fejl, og en urigtig eller upræcis fortolkning af beviserne
43
Med det første, det andet og det tredje anbringende har sagsøgeren i det væsentlige foreholdt Sortsmyndighedens appelkammer, at det så bort fra, at sagsøgeren stod over for et tilfælde af force majeure forårsaget af covid-19-pandemien. Sagsøgeren er således af den opfattelse, at appelkammeret ikke foretog en vurdering på grundlag af de faktiske omstændigheder, men at det begrænsede sig til at fastslå, at de fremlagte beviser ikke var afgørende. Sagsøgeren har for det første henvist til adskillige tilfælde af fravær af lægelige årsager for sine ansatte. Sagsøgeren har navnlig peget på, at den eneste medarbejder, der var ansvarlig for kontakten og korrespondancen med Sortsmyndigheden, var fraværende. For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at enhver form for mangel på personale udgjorde et tilfælde af force majeure for sagsøgeren, henset til selskabets situation som en mellemstor landbrugsvirksomhed. Sagsøgeren har i denne forbindelse tilføjet, at såvel økonomiske som retlige hindringer forhindrede sagsøgeren i at afhjælpe personalemanglen.
44
Sortsmyndigheden har bestridt den argumentation, der er fremført til støtte for disse anbringender.
45
I henhold til artikel 80, stk. 1, i forordning nr. 2100/94 genindsættes en ansøger om eller indehaver af EF-sortsbeskyttelse eller enhver anden part i en sag ved Sortsmyndigheden, der trods iagttagelse af den efter omstændighederne fornødne omhu er blevet forhindret i over for Sortsmyndigheden at overholde en frist, på begæring i sine tidligere rettigheder, såfremt den manglende overholdelse af fristen i medfør af denne forordning har som direkte følge, at en ret eller et retsmiddel fortabes.
46
I denne henseende følger det af artikel 80, stk. 1, i forordning nr. 2100/94, at restitutio in integrum er underlagt to kumulative betingelser, idet den berørte for det første skal have handlet med den efter omstændighederne fornødne omhu, og for det andet skal den hindring, som den berørte har været udsat for, have haft til direkte følge, at en ret eller et retsmiddel fortabes (jf. analogt dom af 15.9.2011, Prinz Sobieski zu Schwarzenberg mod KHIM – British-American Tobacco Polska (Romuald Prinz Sobieski zu Schwarzenberg), T-271/09, ikke trykt i Sml., EU:T:2011:478, præmis 53 og den deri nævnte retspraksis).
47
Desuden er overholdelse af fristerne et spørgsmål om offentlig orden, og restitutio in integrum kan skade retssikkerheden. Betingelserne for anvendelse af restitutio in integrum skal derfor fortolkes strengt (jf. i denne retning og analogt kendelse af 9.12.2022, AMO Development mod EUIPO (Medicinsk udstyr), T-311/22, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:822, præmis 20 og den deri nævnte retspraksis).
48
I det foreliggende tilfælde har sagsøgeren inden for rammerne af de tre anbringender, der er påberåbt samlet, anfægtet Sortsmyndighedens appelkammers vurdering af den første betingelse, der er nævnt i præmis 46 ovenfor, for så vidt som dette appelkammer konkluderede, at sagsøgeren ikke havde bevist dels, at selskabet stod over for særlige omstændigheder, dels at det havde udvist den fornødne omhu under disse omstændigheder.
49
I første række skal argumentet om, at sagsøgerens ansatte var fraværende som følge af covid-19-pandemien, undersøges.
50
For det første var det med rette, at appelkammeret vurderede, at sagsøgeren ikke havde fremført overbevisende argumenter, der gjorde det muligt at fastslå, at de omhandlede fravær forklarede, hvorfor klagefristen for appelkammeret ikke var blevet overholdt.
51
Sagsøgeren har nemlig ikke bestridt at have modtaget afgørelsen af 21. marts 2022 den 30. marts 2022. Det påhvilede således sagsøgeren konkret at godtgøre, hvorfor selskabet ikke havde været i stand til at overholde klagefristen, der løb fra den 30. marts til den 30. maj 2022.
52
Sagsøgeren har imidlertid ikke fremlagt noget bevis for, at selskabets ansattes fravær af lægelige årsager fandt sted i perioden fra den 30. marts til den 30. maj 2022.
53
Hvad for det andet angår det mere specifikke argument om fraværet af den eneste ansatte, der var ansvarlig for korrespondancen med Sortsmyndigheden, fremgår det af den pågældendes erklæring, at fraværsperioden for vedkommende snarere vedrørte januar 2022. Sagsøgeren har ikke fremlagt noget dokument, der angiver den periode, hvori denne medarbejder, som var ansvarlig for korrespondancen med Sortsmyndigheden, ikke var til stede og således ikke var i stand til at udføre de opgaver, som vedkommende var blevet pålagt vedrørende den nævnte korrespondance.
54
Sagsøgeren har således ikke fremlagt beviser, der gør det muligt at godtgøre, at den medarbejder, der var ansvarlig for korrespondancen med Sortsmyndigheden, var fraværende i perioden fra marts til maj 2022, og at sagsøgeren således som følge af covid-19-pandemien havde været stillet over for særlige omstændigheder, der forhindrede sagsøgeren i at overholde fristen for at påklage afgørelsen af 21. marts 2022 til Sortsmyndighedens appelkammer.
55
Selv hvis det antages, at denne ansatte var fraværende i perioden fra den 30. marts til den 30. maj 2022, har sagsøgeren ikke fremført noget forhold, der kan begrunde, at denne ansatte ikke kunne erstattes.
56
Endelig skal det fastslås, at sagsøgeren ikke har forklaret grundene til, at der ikke blev anvendt andre mulige løsninger for at afhjælpe fraværet af sagsøgerens ansatte, der var ansvarlig for korrespondancen med Sortsmyndigheden. Selv om det f.eks. var blevet bevist, at denne ansatte ikke var til stede, hvilket ikke er tilfældet i den foreliggende sag, har sagsøgeren på ingen måde forklaret eller underbygget med beviser, hvad der forhindrede selskabet i at overdrage den pågældende medarbejders opgaver og de loginoplysninger, der gav adgang til selvbetjeningsportalen MyPVR, til en anden af selskabets medarbejdere i den pågældende periode.
57
I denne henseende har Retten allerede fastslået, at selv hvis det antages, at det er godtgjort, at en person ikke er til rådighed i et selskab, selv om denne var ansvarlig for korrespondancen med en institution, kan det ikke anses for en omstændighed, som sagsøgeren ikke har nogen indflydelse på (jf. i denne retning kendelse af 24.3.2022, Cheers Interactive (India) mod EUIPO – Furrion Property (Gengivelse af tre vandrette sorte striber), T-544/21, ikke trykt i Sml., EU:T:2022:202, præmis 36).
58
Hvad for det tredje angår argumentet om det cyberangreb mod et partnerselskab, hvilket sagsøgeren angiveligt var et følgeoffer for, har sagsøgeren hverken angivet eller a fortiori godtgjort, hvorledes et cyberangreb, der fandt sted i slutningen af december 2021, og som var genstand for en anmeldelse til den italienske anklagemyndighed den 7. januar 2022, kunne begrunde den manglende overholdelse af en frist, der udløb fem måneder senere, så meget desto mere som det er ubestridt, at sagsøgeren modtog afgørelsen af 21. marts 2022 den 30. marts 2022.
59
For det fjerde skal sagsøgerens argument om, at Sortsmyndigheden i det væsentlige ikke behørigt gjorde sagsøgeren bekendt med de gældende regler og klagemulighederne, forkastes. Sortsmyndigheden henledte således i afgørelsen af 21. marts 2022 klart sagsøgerens opmærksomhed på muligheden for at påklage denne afgørelse inden for en frist på to måneder fra dens ikrafttræden.
60
Som Sortsmyndigheden med rette har fremhævet, blev sagsøgeren endvidere ved en e-mail af 5. maj 2022 klart gjort bekendt med muligheden for at indgive en klage og om betingelserne herfor. Sortsmyndigheden præciserede endog de betingelser, der skal være opfyldt, for at der både kan indgives en annullationsklage og en anmodning om restitutio in integrum.
61
Endelig er der ingen bestemmelse, der forpligter Sortsmyndigheden til at informere en part om de procedurer, der står til dennes rådighed, og endnu mindre til at råde den pågældende part til at følge en bestemt procedure (jf. analogt dom af 4.5.2018, Skyleader mod EUIPO – Sky International (SKYLEADER), T-34/17, ikke trykt i Sml., EU:T:2018:256, præmis 43).
62
I anden række har sagsøgeren forgæves gjort gældende, at selskabet på grund af dets begrænsede størrelse ikke rådede over tilstrækkelige økonomiske midler til ansættelse af yderligere personale som erstatning for sygemeldte medarbejdere. Selskabets påberåbelse af retlige hindringer, der har forhindret det i at ansætte personale, er ligeledes forgæves.
63
For det første svarer sagsøgerens vage argumentation nemlig til at antage, at enhver form for personalemangel for en mellemstor landbrugsvirksomhed skal betragtes som et tilfælde af force majeure.
64
Et sådant ræsonnement er ikke tilstrækkeligt til konkret at godtgøre, at betingelserne for anvendelse af restitutio in integrum er opfyldt, og at Sortsmyndigheden har anlagt et urigtigt skøn i denne henseende. Som fremhævet i præmis 47 ovenfor skal det bemærkes, at disse betingelser skal fortolkes strengt.
65
For det andet blev argumentet om, at sagsøgeren lovligt var forhindret i at ansætte personale på grund af den italienske lovgivning, fremført for første gang for Retten.
66
Lovligheden af den anfægtede afgørelse skal imidlertid vurderes af Unionens retsinstanser på grundlag af de oplysninger, som Sortsmyndigheden kunne råde over på det tidspunkt, hvor den traf afgørelsen (jf. i denne retning dom af 24.9.2025, AQ mod ECHA, T-1101/23, ikke trykt i Sml., EU:T:2025:894, præmis 33).
67
Endvidere er den lovgivningsmæssige retsakt, som sagsøgeren støtter sin argumentation på, ikke blevet vedlagt stævningen. Stævningen nævner kun en bestemmelse i denne lovgivning vagt og uden sammenhæng, og den indeholder således ingen konkret forklaring, der gør det muligt at afgøre, om og hvordan den pågældende lovgivning faktisk skulle have fundet anvendelse i den foreliggende sag.
68
Efter at have inddraget de oplysninger, der var blevet fremlagt på tidspunktet for anmodningen om restitutio in integrum, konkluderede Sortsmyndigheden derfor med rette, at sagsøgeren ikke havde godtgjort, at selskabet havde stået over for særlige omstændigheder, eller at det havde handlet med den fornødne omhu, henset til disse oplysninger.
69
Det følger heraf, at de tre første anbringender skal forkastes som ugrundede.
Det fjerde anbringende om tilsidesættelse af artikel 65 i forordning nr. 874/2009
70
Med det fjerde anbringende har sagsøgeren for det første gjort gældende, at selskabet ikke modtog den påmindelse, som Sortsmyndigheden sendte den 10. januar 2022 vedrørende det årlige ubetalte gebyr. Sagsøgeren har kritiseret Sortsmyndigheden for at have tilsidesat artikel 65 i forordning nr. 874/2009, for så vidt som den ikke har fremlagt bevis for den faktiske meddelelse og for modtagelsen af denne påmindelse. For det andet har sagsøgeren i det væsentlige anfægtet den omstændighed, at selvbetjeningsportalen MyPVR anses for at være en officiel meddelelsesvej for dokumenter eller afgørelser som omhandlet i forordning nr. 2100/94 og forordning nr. 874/2009, og sagsøgeren har følgelig rejst tvivl om anvendeligheden af de almindelige betingelser for anvendelsen af elektroniske kommunikationssystemer til meddelelser, der hidrører fra Sortsmyndigheden eller er adresseret til denne (herefter »almindelige betingelser for MyPVR«), således som de er defineret i afgørelsen af 20. december 2016 truffet af Sortsmyndighedens præsident.
71
Sortsmyndigheden har bestridt den argumentation, der er fremført til støtte for dette anbringende.
72
Det skal indledningsvis fremhæves, at de argumenter, der er fremført til støtte for det fjerde anbringende, i det væsentlige er identiske med dem, der blev fremført inden for rammerne af det andet anbringende, der blev fremsat i den sag, der gav anledning til dom af 17. april 2024, Melrose (T-2/23, EU:T:2024:247), som blev stadfæstet efter appel ved dom af 1. august 2025, Romagnoli Fratelli mod CPVO (C-426/24 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2025:619). De bør besvares på samme måde.
73
For det første udgør selvbetjeningsportalen MyPVR en gyldig officiel meddelelsesvej for debetnotaen af 27. oktober 2021 og påmindelsen af 10. januar 2022 (dom af 17.4.2024, Melrose, T-2/23, EU:T:2024:247, præmis 52-65).
74
Sortsmyndigheden skal nemlig i henhold til artikel 79 i forordning nr. 2100/94 ex officio tilstille rette vedkommende alle afgørelser og indkaldelser samt de meddelelser, som får en frist til at løbe, eller som skal tilstilles ifølge andre bestemmelser i forordningen eller bestemmelser vedtaget i henhold dertil, eller hvis tilstillelse Sortsmyndighedens præsident har truffet bestemmelse om. Tilstillelse kan ske gennem medlemsstaternes kompetente myndigheder for sortsbeskyttelse.
75
Det bemærkes, at eftersom debetnotaen af 27. oktober 2021 og påmindelsen af 10. januar 2022 i det foreliggende tilfælde begge fastsatte en frist, som sagsøgeren skulle overholde, må de betragtes som »meddelelser, som får en frist til at løbe« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 79 i forordning nr. 2100/94.
76
I henhold til artikel 64, stk. 4, i forordning nr. 874/2009 skal dokumenter eller kopier heraf tilstilles ad elektronisk vej, således som det fastsættes af Sortsmyndighedens præsident, eller pr. post ved anbefalet brev med modtagelsesbevis.
77
Det fremgår af ordlyden af artikel 64, stk. 4, i forordning nr. 874/2009 dels, at meddelelserne fra Sortsmyndigheden, der får en frist som omhandlet i artikel 79 i forordning nr. 2100/94 til at løbe, kan tilstilles elektronisk, dels at Sortsmyndighedens præsident fastsætter de nærmere regler for denne tilstillelse ad elektronisk vej.
78
Sortsmyndighedens præsident vedtog i overensstemmelse med artikel 64, stk. 4, i forordning nr. 874/2009 den 20. december 2016 en afgørelse om elektronisk kommunikation hidrørende fra Sortsmyndigheden eller rettet til denne.
79
Artikel 3, stk. 1, i afgørelsen af 20. december 2016 truffet af Sortsmyndighedens præsident bestemmer, at Sortsmyndigheden stiller en elektronisk kommunikationsplatform til rådighed på sit websted, »www.cpvo.europa.eu«, som gør det muligt for brugerne at modtage, fremvise, udskrive og registrere alle dokumenter og meddelelser, der er tilgængelige elektronisk fra Sortsmyndigheden, samt svar på meddelelser og anmodninger om sagsakter og andre dokumenter. Dette elektroniske kommunikationsrum (»selvbetjeningsportal«) er et begrænset system og kaldes »MyPVR«.
80
Artikel 3, stk. 4, i afgørelsen af 20. december 2016 truffet af Sortsmyndighedens præsident bestemmer, at MyPVR, når udviklingen heraf er afsluttet, vil tilbyde muligheden for ad elektronisk vej at modtage alle meddelelser fra Sortsmyndigheden. Hvis brugeren vælger denne mulighed, skal Sortsmyndigheden tilstille alle meddelelser elektronisk via denne elektroniske platform, medmindre dette er teknisk umuligt.
81
I henhold til artikel 4, stk. 1, i afgørelsen af 20. december 2016 truffet af Sortsmyndighedens præsident sendes alle officielle meddelelser, der er tilgængelige i elektronisk format, fra Sortsmyndigheden til brugeren via MyPVR, så snart brugeren aktiverer muligheden for at kommunikere elektronisk med Sortsmyndigheden. Dokumenter, for hvilke artikel 79 i forordning nr. 2100/94 foreskriver forkyndelse ex officio, forkyndes via MyPVR.
82
I henhold til artikel 6 i afgørelsen af 20. december 2016 truffet af Sortsmyndighedens præsident skal de almindelige betingelser for brug, der fremgår af Sortsmyndighedens hjemmeside vedrørende elektroniske meddelelser, der hidrører fra eller er rettet til Sortsmyndigheden, og som foretages via MyPVR, yderligere specificere de elektroniske tiltag, de dertil knyttede betingelser og de tekniske fremgangsmåder, som elektroniske meddelelser fra Sortsmyndigheden eller adresseret til denne er underlagt, samt de forpligtelser angående brug, som brugerne skal acceptere.
83
Det fremgår af artikel 3, stk. 1 og 4, og artikel 4, stk. 1, i afgørelsen af 20. december 2016 truffet af Sortsmyndighedens præsident, der er nævnt i præmis 79-81 ovenfor, at alle meddelelser, herunder dem, der er omfattet af artikel 79 i forordning nr. 2100/94, kan foretages via selvbetjeningsportalen MyPVR, forudsat at brugeren har aktiveret muligheden for, at Sortsmyndigheden kan kommunikere elektronisk med denne.
84
Desuden fastsættes det i artikel 6 i afgørelsen af 20. december 2016 truffet af Sortsmyndighedens præsident, der er nævnt i præmis 82 ovenfor, at de almindelige betingelser for MyPVR nærmere skal præcisere de elektroniske tiltag, de dertil knyttede betingelser og de tekniske fremgangsmåder, som elektroniske meddelelser fra Sortsmyndigheden er underlagt. Følgelig kan der ikke sættes spørgsmålstegn ved anvendeligheden af disse almindelige betingelser.
85
Punkt 4, litra b), i version 3.0 af de almindelige betingelser for MyPVR bekræfter i øvrigt, at Sortsmyndigheden, når brugeren har valgt at kommunikere elektronisk, gyldigt giver brugeren meddelelse om afgørelser, meddelelser og andre dokumenter ad elektronisk vej via selvbetjeningsportalen, medmindre dette af tekniske årsager viser sig umuligt, eller i det tilfælde, hvor visse funktioner i portalen er under udvikling. I disse tilfælde kan elektronisk kommunikation via e-mail eller ethvert andet gyldigt kommunikationsmiddel accepteres som godkendt meddelelsesmåde.
86
Det klagepunkt, der i det væsentlige vedrører ulovligheden af selvbetjeningsportalen MyPVR, for så vidt som den udgør en af de officielle meddelelsesveje, kan derfor ikke tages til følge.
87
Det fremgår imidlertid af artikel 3, stk. 4, og artikel 4, stk. 1, i afgørelsen af 20. december 2016 truffet af Sortsmyndighedens præsident samt af punkt 4, litra b), i version 3.0 af de almindelige betingelser for MyPVR, at anvendelsen af MyPVR som officiel meddelelsesvej er betinget af, at brugeren har aktiveret muligheden for, at Sortsmyndigheden kan kommunikere elektronisk med MyPVR.
88
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at det ikke er bestridt af parterne, at sagsøgeren havde valgt elektronisk kommunikation via MyPVR som omhandlet i de bestemmelser, der er nævnt i præmis 87 ovenfor, og at selskabet havde accepteret version 3.0 af de almindelige betingelser for MyPVR og således bekræftede sin beslutning om at vælge elektronisk kommunikation.
89
Ifølge punkt 2 i version 3.0 af de almindelige betingelser for MyPVR forpligter brugerne sig til at anvende selvbetjeningsportalen til bl.a. at modtage meddelelser og dokumenter fremsendt af Sortsmyndigheden. Elektronisk kommunikation pr. e-mail kan kun tillades som et godkendt kommunikationsmiddel i de tilfælde, hvor portalen ikke er hensigtsmæssig. Desuden bestemmer punkt 2, andet afsnit, i version 3.0 af MyPVR’s almindelige forretningsbetingelser, at brugeren ved brug af personligt rum forpligter sig til at overholde de forpligtelser, der er fastsat i punkt 2, første afsnit, i de nævnte almindelige betingelser.
90
Der er således ingen tvivl om, at sagsøgeren ved at bruge selvbetjeningsportalen og acceptere de almindelige betingelser for MyPVR har accepteret at modtage meddelelser og tilstillelser fra Sortsmyndigheden via selvbetjeningsportalen MyPVR.
91
I lyset af det ovenstående skal klagepunktet vedrørende MyPVR’s ulovlighed som en officiel meddelelsesvej for så vidt angår sagsøgeren forkastes.
92
Hvad for det andet angår klagepunktet om den angivelige tilsidesættelse af artikel 65 i forordning nr. 874/2009, for så vidt som Sortsmyndigheden ikke har ført bevis for den faktiske meddelelse og modtagelsen af den påmindelse, der blev sendt den 10. januar 2022, skal det forkastes af de samme grunde som dem, der fremgår af dom af 17. april 2024, Melrose (T-2/23, EU:T:2024:247, præmis 71-77).
93
Det skal nemlig fremhæves, at påmindelsen af 10. januar 2022 blev sendt via MyPVR. Artikel 65 i forordning nr. 874/2009 om tilstillelse pr. post kan derfor ikke finde anvendelse i den foreliggende sag. I denne henseende skal der henvises til artikel 64a i forordning nr. 874/2009 om anmeldelser, der indgives elektronisk eller ved ethvert andet teknisk middel.
94
Artikel 64a, stk. 1, i forordning nr. 874/2009 bestemmer, at tilstillelse ad elektronisk vej sker ved fremsendelse af en digital kopi af det dokument, der skal meddeles. Tilstillelse betragtes som foretaget på den dato, hvor meddelelsen blev modtaget af adressaten. Sortsmyndighedens præsident fastsætter de nærmere bestemmelser vedrørende tilstillelse ad elektronisk vej. Ifølge samme forordnings artikel 64a, stk. 3, fastsætter Sortsmyndighedens præsident de nærmere bestemmelser for tilstillelse ved hjælp af andre tekniske kommunikationsmidler.
95
Som det allerede er fastslået i præmis 88-90 ovenfor, har sagsøgeren ikke bestridt at have accepteret at modtage meddelelser og tilstillelser fra Sortsmyndigheden via MyPVR. Det skal i denne forbindelse ligeledes bemærkes, at det følger af artikel 4, stk. 1, i afgørelsen af 20. december 2016 truffet af Sortsmyndighedens præsident, at så snart brugeren har aktiveret muligheden for elektronisk kommunikation med Sortsmyndigheden, tilstilles alle Sortsmyndighedens officielle meddelelser ad elektronisk vej, herunder dokumenter, der indeholder dokumenter, for hvilke der skal foretages forkyndelse i henhold til artikel 79 i forordning nr. 2100/94, vedkommende via MyPVR. MyPVR skal derfor anses for at være det eneste officielle kommunikationsmiddel for officielle meddelelser, herunder de meddelelser, der er fastsat i artikel 79 i forordning nr. 2100/94.
96
Som følge af dette tilstillede Sortsmyndigheden via MyPVR, i medfør af artikel 4, stk. 1, i afgørelsen af 20. december 2016 truffet af Sortsmyndighedens præsident, først sagsøgeren en debetnota vedrørende betalingen af årsgebyret den 27. oktober 2021, efterfulgt af en automatisk e-mail den 28. oktober 2021, og dernæst den omhandlede påmindelse den 10. januar 2022, hvorved sagsøgeren blev opfordret til at betale det ubetalte gebyr i henhold til artikel 83, stk. 2, i forordning nr. 2100/94, efterfulgt af en automatisk e-mail den 11. januar 2022.
97
Hvad angår den faktiske påmindelse af 10. januar 2022 præciserer artikel 4, stk. 4, i afgørelsen af 20. december 2016 truffet af Sortsmyndighedens præsident, at en afgørelse eller ethvert andet dokument anses for at være meddelt efter udløbet af den syvende dag efter den dag, hvor en e-mail blev sendt til brugeren for at underrette denne om, at den digitale kopi af afgørelsen eller dokumentet er blevet uploadet til selvbetjeningsportalen af Sortsmyndigheden. I det foreliggende tilfælde fremgår det heraf, at påmindelsen af 10. januar 2022 skal anses for at være blevet meddelt den 18. januar 2022, dvs. den syvende dag efter den 11. januar 2022, som er datoen for afsendelsen af den automatiske e-mail, hvorved sagsøgeren blev underrettet om uploadingen af det omhandlede dokument til selvbetjeningsportalen MyPVR.
98
Det følger endvidere af artikel 4, stk. 5, i afgørelsen af 20. december 2016 truffet af Sortsmyndighedens præsident, at hvis det ikke lykkes en bruger at tilgå en afgørelse eller ethvert andet dokument, påhviler det denne straks at underrette Sortsmyndigheden herom. Det må konstateres, at sagsøgeren i den foreliggende sag ikke har oplyst Sortsmyndigheden om noget problem med tilgang til de omhandlede dokumenter.
99
Derfor kan Sortsmyndigheden ikke kritiseres for ikke at have meddelt påmindelsen af 10. januar 2022. Da sagsøgeren ikke har ført bevis for det modsatte, anses den pågældende påmindelse for at være modtaget af sagsøgeren den 18. januar 2022. Dette anbringende skal derfor også forkastes som ugrundet.
100
I lyset af det ovenstående skal det fjerde anbringende forkastes, og følgelig forkastes søgsmålet i sin helhed som ugrundet, uden at det er fornødent at tage stilling til sagsøgerens anden påstand, der i det væsentlige tilsigter, at Retten realitetsbehandler anmodningen om restitutio in integrum, som appelkammeret har behandlet, eller til sagsøgerens tredje påstand om, at Retten skal genetablere den omhandlede EF-sortsbeskyttelse.
Sagsomkostninger
101
Ifølge artikel 134, stk. 1, i Rettens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
102
Da sagsøgeren har tabt sagen, bør det pålægges denne at betale sagsomkostningerne i overensstemmelse med Sortsmyndighedens påstand herom.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Sjette Afdeling):
1)
EF-Sortsmyndigheden (CPVO) frifindes.
2)
Romagnoli Fratelli SpA tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Škvařilová-Pelzl
Nõmm
Kukovec
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 29. april 2026.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.