62018TO0762_RES
Sag T-762/18 R
Sofia Athanasiadou og Konstantinos Soulantikas
mod
Europa-Kommissionen
Kendelse afsagt af Rettens præsident af 10. september 2019
»Særlige rettergangsformer – finansielle bestemmelser (budget, finansiel ramme, egne indtægter, bekæmpelse af svig) – tvangsfuldbyrdelse – anmodning om opsættende virkning – formaliteten – ingen uopsættelighed«
Særlige rettergangsformer – udsættelse af gennemførelse – betingelser for antagelse til realitetsbehandling – anmodning om udsættelse af tvangsfuldbyrdelsen af en afgørelse, der indeholder en forpligtelse til at betale en pengeydelse – hovedsøgsmål ikke anlagt – ingen betydning
(Art. 256, stk. 1, TEUF, art. 278 TEUF og 299 TEUF; Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 47; Rettens procesreglement, art. 156, stk. 1)
(jf. præmis 31-36)
Resumé
Med kendelsen af 10. september 2019, Athanasiadou og Soulantikas mod Kommissionen (sag T-762/18 R), forkastede Rettens præsident inden for rammerne af en begæring om foreløbige forholdsregler en formalitetsindsigelse om, at der ikke var anlagt et hovedsøgsmål.
Sofia Athanasiadou og Konstantinos Soulantikas, bosiddende i Grækenland, oprettede foreningen ECOSE. Denne forening indgik en tilskudsaftale til gennemførelse af et projekt med titlen »aktive seniorer« med forvaltningsorganet for »undervisning, audiovisuelle medier og kultur«. På baggrund af en revisionsrapport, der opfordrede Europa-Kommissionen til at inddrive et beløb på 59696,98 EUR, vedtog den en afgørelse om inddrivelse fra ECOSE af dette beløb med tillæg af renter (herefter »den anfægtede afgørelse«). I overensstemmelse med bestemmelserne i den græske lov om civil retspleje foranledigede Kommissionen, at der skete forkyndelse af den anfægtede afgørelse og betalingspåbuddet ved hjælp af en stævningsmand. Den 30. oktober 2018 indbragte sagsøgerne den anfægtede afgørelse for enedommeren i første instans i Athen (Grækenland). Den31. december 2018 indgav disse sagsøgere en anmodning i henhold til artikel 299 TEUF (
1
) om udsættelse af tvangsfuldbyrdelsen af den anfægtede afgørelse til Retten. I Kommissionens skriftlige indlæg nedlagde denne påstand om, at anmodningen om foreløbige forholdsregler burde afvises med den begrundelse, at der i strid med artikel 161 og 156 (
2
) i Rettens procesreglement ikke var anlagt et hovedsøgsmål om annullation af den anfægtede afgørelse.
For det første henviste Rettens præsident til sin enekompetence til at træffe afgørelse om udsættelse af tvangsfuldbyrdelsen af den anfægtede afgørelse, idet de pågældende nationale domstoles kompetence er begrænset til en prøvelse af fuldbyrdelsesforanstaltningernes lovlighed (
3
).
For det andet bemærkede Rettens præsident, at procesreglementets artikel 156 fastsætter forskellige procesordninger afhængigt af, hvilket retsgrundlag anmodningen om foreløbige forholdsregler er baseret på. Således er det i nævnte procesreglements artikel 156, stk. 1, fastsatte krav, der gør antagelsen af en anmodning om udsættelse af gennemførelsen af en retsakt, der er udstedt af en institution, til realitetsbehandling afhængig af, at der forudgående eller samtidig er anlagt sag til prøvelse af retsakten, udtrykkeligt begrænset til anmodninger, der er indgivet på grundlag af artikel 278 TEUF og artikel 157 TEA. Denne forpligtelse finder følgelig ikke nødvendigvis anvendelse i den foreliggende sag.
For det tredje konstaterede Rettens præsident, at opfyldelsen af en sådan forpligtelse ville berøve sagsøgerne adgangen til effektive retsmidler. Med henblik på i lyset af omstændighederne i den foreliggende sag at give de nationale domstole tilstrækkelig tid til at udøve deres kompetence til at prøve fuldbyrdelsesforanstaltningernes lovlighed i henhold til artikel 299, stk. 4, TEUF, bør det nemlig være muligt at anmode Unionens retsinstanser, der har enekompetence hertil, om i givet fald at træffe afgørelse om udsættelse af tvangsfuldbyrdelsen.
Rettens præsident fremhævede, at i så tilfælde skal de anbringender, der er gjort gældende i forbindelse med påvisningen af, at der foreligger fumus boni juris, følgelig udgøre anbringender, der henhører under den nationale domstols kompetence, og skal synes at være begrundede. Anbringender vedrørende afgørelsens lovlighed er nemlig uden betydning, medmindre de er fremført inden for rammerne af en anmodning i henhold til artikel 278 TEUF og ledsager et hovedsøgsmål, der er anlagt i henhold til artikel 263 TEUF, for så vidt som grundlaget for en afgørelse, som kan tvangsfuldbyrdes, kun kan anfægtes for den retsinstans, som behandler annullationssøgsmålet, på grundlag af denne bestemmelse.
I denne forbindelse – og uden at det på dette trin er nødvendigt at tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt de begrundelser som sagsøgerne har anført i den foreliggende sag til støtte for, at betingelsen om fumus boni juris er opfyldt, kan tiltrædes – bemærkede Rettens præsident, at visse af disse begrundelser netop vedrører tvangsfuldbyrdelsesproceduren i Grækenland og lovligheden af fuldbyrdelsesforanstaltningerne og derfor henhører under den nationale domstoles kompetence. Anmodningen om foreløbige forholdsregler gør det derfor muligt for den nationale domstol at udøve sin kompetence i henhold til artikel 299 TEUF.
Følgelig fastslog Domstolens præsident, at formalitetsindsigelsen om, at der ikke er anlagt et hovedsøgsmål, må forkastes. Endelig blev anmodningen om foreløbige forholdsregler afslået, da der ikke forelå uopsættelighed.
(
1
) – I henhold til artikel 299 TEUF kan de Kommissionens beslutninger, der indebærer en forpligtelse for andre end stater til at betale en pengeydelse, tvangsfuldbyrdes. Tvangsfuldbyrdelsen sker efter den borgerlige retsplejes regler i den medlemsstat, på hvis område den finder sted. Fuldbyrdelsespåtegning skal efter en prøvelse, der kun omfatter ægtheden af det pågældende fuldbyrdelsesgrundlag, påføres af den nationale myndighed, som hver af medlemsstaternes regeringer har udpeget og anmeldt for Kommissionen og Den Europæiske Unions Domstol. Når disse formkrav er opfyldt på rekvirentens begæring, kan denne lade tvangsfuldbyrdelsen udføre ved indbringelse direkte for den myndighed, der ifølge den nationale lovgivning er kompetent hertil. Tvangsfuldbyrdelsen kan kun udsættes efter afgørelse truffet af Den Europæiske Unions Domstol. Prøvelsen af fuldbyrdelsesforanstaltningernes lovlighed falder dog inden for de nationale dømmende myndigheders kompetence.
(
2
) – Artikel 156, stk. 1, i Rettens procesreglement bestemmer, at anmodninger i henhold til artikel 278 TEUF og 157 TEA om udsættelse af gennemførelsen af en retsakt, der er udstedt af en institution, kan kun antages til realitetsbehandling, hvis den, der fremsætter anmodningen, har anlagt sag til prøvelse af retsakten ved Retten.
(
3
) – I overensstemmelse med artikel 299 TEUF, sammenholdt med artikel 256, stk. 1, TEUF, artikel 39, stk. 1, og artikel 53, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol.