62001CC0482_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I – Indledning
1. De to anmodninger om præjudiciel afgørelse, der er genstand for denne sag, vedrører de beføjelser, som medlemsstaterne har til at begrænse arbejdskraftens frie bevægelighed af hensyn til den offentlige orden, navnlig til at udvise fællesskabsborgere til en anden medlemsstat på grund af visse lovovertrædelser. Der er i denne forbindelse tale om en fortolkning af artikel 39 EF og af Rådets direktiv 64/221/EØF af 25. februar 1964 om samordning af de særlige foranstaltninger, som gælder for udlændinge med hensyn til rejse og ophold, og som er begrundet i hensynet til den offentlige orden, sikkerhed og sundhed (2) (herefter direktiv 64/221).
II – Retsforskrifter
A – Gældende fællesskabsret
2. Den forelæggende ret anmoder dels om en fortolkning af artikel 39 EF og dermed af den bestemmelse i den primære ret, der er den vigtigste for arbejdskraftens frie bevægelighed. Det drejer sig i denne henseende navnlig om bestemmelsen i ovennævnte artikels stk. 3 om begrænsninger, der retfærdiggøres af hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed og den offentlige sundhed. Den forelæggende ret har ligeledes forelagt spørgsmål om fortolkningen af direktiv 64/221.
3. Artikel 3, stk. 1 og 2, i direktiv 64/221 har følgende ordlyd:
»1. Forholdsregler vedrørende den offentlige orden eller sikkerhed bør udelukkende støttes på den pågældendes personlige forhold.
2. Straffedomme alene kan ikke uden videre begrunde disse forholdsregler.«
4. Artikel 9 i direktiv 64/221 har følgende ordlyd:
»1. Hvis der ingen retsmidler findes, eller hvis retsmidlerne kun tager sigte på spørgsmålet om beslutningens lovlighed, eller ikke har opsættende virkning, må beslutning om nægtelse af forlængelse af opholdstilladelse eller om udvisning af en indehaver af opholdstilladelse, bortset fra påtrængende tilfælde, ikke træffes af den administrative myndighed før efter indhentet udtalelse fra en kompetent myndighed i værtslandet, over for hvilken den pågældende skal kunne fremføre sit forsvar og lade sig bistå eller repræsentere i overensstemmelse med den fremgangsmåde, der er fastsat i den nationale lovgivning.
Denne myndighed skal være en anden end den, der er kompetent til at træffe beslutning om nægtelse af forlængelse af opholdstilladelse eller om udvisning.
2. Beslutninger om nægtelse af udstedelse af den første opholdstilladelse og beslutningen om udvisning før udstedelse af den sådan tilladelse skal på den pågældendes begæring forelægges den myndighed, fra hvilken forudgående udtalelse skal indhentes efter stk. 1. Den pågældende er da berettiget til personligt at fremføre sit forsvar, medmindre hensynet til statens sikkerhed taler derimod.«
B – Den nationale lovgivning
5. De relevante tyske bestemmelser om indrejse og ophold er Gesetz zur Neuregelung des Ausländerrechts (herefter »Ausländergesetz«, tysk udlændingelov (3) ) samt Gesetz über die Einreise und Aufenthalt von Staatsangehörigen der Mitgliedstaaten der Europaïschen Wirtschaftsgemeinschaft (herefter »Aufenthaltsgesetz/EWG«, lov om ophold for statsborgere i Det Europæiske Fællesskab) (4) . I Ausländergesetz’ § 2, stk. 2, bestemmes det, at denne lov kun finder anvendelse på udlændinge, der er omfattet af den frie bevægelighed i henhold til fællesskabsretten, hvis fællesskabslovgivningen og Aufenthaltsgesetz/EWG ikke indeholder andre bestemmelser. Følgelig bestemmes det i Aufenthaltsgesetz/EWG’s § 15, at Ausländergesetz og de bekendtgørelser, der vedtages på dette grundlag, finder anvendelse for så vidt Aufenthaltsgesetz/EWG ikke indeholder andre bestemmelser.
6. Aufenthaltsgesetz/EWG’s § 12, der indeholder bestemmelser om begrænsning af den frie bevægelighed, har følgende ordlyd:
»(1) For så vidt nærværende lov tillader fri bevægelighed og ikke allerede indeholder begrænsende foranstaltninger i de foregående bestemmelser, er indrejseforbud, forholdsregler, der begrænser udstedelsen af en EF-opholdstilladelse eller forlængelsen heraf som nævnt i Ausländergesetz’ § 3, stk. 5, § 12, stk. 1, andet punktum, og § 14 samt udvisning eller ledsagelse til grænsen af de personer, der er nævnt i § 1, kun lovlig, hvis det retfærdiggøres af hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed og den offentlige sundhed (artikel 48, stk. 3, og artikel 56, stk. 1, i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab). Udlændinge, der er i besiddelse af en EF-opholdstilladelse af ubegrænset varighed, kan kun udvises af alvorlige årsager med begrundelse i hensynet til den offentlige sikkerhed eller orden.
[…]
(3) De beslutninger eller foranstaltninger, der er nævnt i stk. 1, bør kun træffes, når en udlænding ved sin personlige adfærd giver anledning hertil. Denne regel finder ikke anvendelse på beslutninger eller foranstaltninger, der vedtages med begrundelse i hensynet til beskyttelse af den offentlige sundhed.«
7. I henhold til Ausländergesetz findes der tre former for udvisning, nemlig mulighed for udvisning (eller skønsmæssig udvisning), principiel udvisning og udvisningsforpligtelse.
8. Skønsmæssig udvisning som omhandlet i Ausländergesetz’ § 45 har forbindelse med anslag mod den offentlige sikkerhed eller den offentlige orden eller mod andre af Forbundsrepublikken Tysklands grundlæggende interesser.
9. Ausländergesetz’ § 47, stk. 2, indeholder bestemmelser om den såkaldte principielle udvisning, dvs. at den indeholder en udtømmende liste over årsagerne til »principiel udvisning« af udlændinge.
10. Ausländergesetz’ § 47, stk. 1, indeholder bestemmelser om udvisningsforpligtelse, dvs. at den bestemmer, at der i visse tilfælde foretages obligatorisk udvisning. Denne bestemmelse har følgende ordlyd:
»(1)	En udenlandsk statsborger udvises
1.	når han/hun på grund af en eller flere forsætlige lovovertrædelser er blevet idømt en ubetinget frihedsstraf eller en ungdomsfængselsstraf af mindst tre års varighed eller på grund af forsætlige lovovertrædelser i løbet af de seneste fem år er blevet idømt flere ubetingede frihedsstraffe eller ungdomsfængselsstraffe af en samlet varighed på mindst tre år, eller når der er fremsat krav om særlige sikkerhedsforanstaltninger i forbindelse med den seneste fuldbyrdede dom
2.	når han/hun i henhold til Betäubungsmittelgesetz (den tyske lov om euforiserende stoffer) eller på grund af forstyrrelse af den offentlige sikkerhed på de betingelser, der er opstillet i straffelovens (Strafgesetzbuch) § 125 a, andet led, eller på grund af forstyrrelse af den offentlige sikkerhed i henhold til straffelovens § 125 som følge af deltagelse i en offentlig forsamling eller en ikke-lovlig demonstration er blevet idømt en ubetinget straf på mindst to år, mens han/hun var mindreårig, eller en frihedsstraf, og afsoningen af denne straf ikke er gjort betinget.«
11. Ausländergesetz’ § 48 indeholder en specifik bestemmelse om beskyttelse mod udvisning for visse udlændinge. Denne kategori omfatter bl.a. udenlandske statsborgere, der er i besiddelse af en opholdstilladelse (nr. 1), samt udlændinge, der bor sammen med en tysk statsborger (nr. 4). Disse udlændinge »kan kun udvises af meget alvorlige årsager i tilknytning til den offentlige sikkerhed og den offentlige orden. I henhold til samme stykke, andet led, er der tale om sådanne årsager i de tilfælde, der er opstillet i § 47, stk. 1, i denne lov«. I henhold til § 47, stk. 3, kan udvisningsforpligtelsen ændres til en principiel forpligtelse, og den principielle forpligtelse kan ændres til en skønsmæssig udvisning.
12. EU-borgere, der er i besiddelse af en opholdstilladelse af ubegrænset varighed, sidestilles med de personer, der er nævnt i § 48, stk. 1, i henhold til punkt 48.1.0 i Allgemeine Verwaltungsvorschrift zum Ausländergesetz (5) (generelle administrative bestemmelser til gennemførelse af Ausländergesetz). For personer, der benytter sig af den frie bevægelighed, er det betingelserne i Aufenthaltsgesetz/EWG’s § 12, der finder anvendelse.
13. I hvert enkelt tilfælde skal der foretages en undersøgelse af foranstaltningens forholdsmæssighed, i forbindelse med hvilken der ligeledes tages hensyn til beskyttelsen af ægteskab og familieliv, der bl.a. er fastsat i artikel 8 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (herefter »EMK«).
14. I Ausländergesetz’ § 8 fastsættes de specifikke begrundelser for at afvise at udstede en opholdstilladelse. Stk. 2 indeholder bl.a. bestemmelser om begrænsning af udvisningens varighed.
15. I henhold til oplysningerne fra den forelæggende ret i Baden-Württemberg skulle man frem til den 30. juni 1999 i princippet kontrollere det lovlige og det hensigtsmæssige i en forvaltningsakt om en beslutning om udvisning inden for rammerne af en indledende procedure. Fra den 1. juli 1999 (6) har en sådan procedure imidlertid været udelukket, når den pågældende forvaltningsakt er blevet vedtaget af et Regierungspräsidium.
16. Ausführungsgesetz zur Verwaltungsgerichtsordnung (herefter »AGVwGO«), § 6 a, første led, har således følgende ordlyd: »En indledende procedure er ikke nødvendig, når Regierungspräsidium har vedtaget eller afvist den pågældende forvaltningsakt.«
17. Det hensigtsmæssige i en sådan beslutning skal altså ikke kontrolleres i forbindelse med judicielle retsmidler, når Regierungspräsidium som følge af sagens genstand har kompetence til at vedtage en udvisningsbeslutning. I henhold til AAZuVO’s (Ausländer- und Asylverfahrenzuständigkeitsverordnung, bekendtgørelse om domstolenes kompetence i tvister vedrørende udlændinge eller asylret) § 7, stk. 1, første led, har Regierungspräsidium kompetence til at udvise udlændinge, der har begået lovovertrædelser, når de er fængslet i henhold til en dommerkendelse, eller når de varetægtsfængsles i mere end en uge.
III – Faktiske omstændigheder og hovedsagen
A – Sag C-482/01
18. Georgios Orfanopoulos, der er født i 1959, er græsk statsborger. Han indrejste i 1972 til Forbundsrepublikken Tyskland som led i familiesammenføring. Herefter blev han meddelt tidsbegrænsede opholdstilladelser. I 1978 vendte han tilbage til Grækenland for at aftjene sin værnepligt. I september/oktober 1980 indrejste han på ny til Tyskland. I 1981 giftede han sig med en tysk statsborger. Der blev født tre børn i dette ægteskab, der ligeledes er sagsøgere i tvisten i hovedsagen. Efterfølgende opnåede Georgios Orfanopoulos flere gange en EF-opholdstilladelse, hvoraf den sidste var gyldig indtil den 12. oktober 1999. Den 9. november 1999 indgav han ansøgning om forlængelse af sin EF-opholdstilladelse. Georgios Orfanopoulos har ikke afsluttet en uddannelse. Siden 1981 har han udøvet forskellige former for lønnet arbejde. Georgios Orfanopoulos er idømt flere domme af Amtsgericht Stuttgart.
19. Georgios Orfanopoulos var fængslet fra den 3. februar 1999 til den 5. august 1999. I tiden derefter blev han flere gange set i narkomiljøet. Fra den 7. januar 2000 til den 25. januar 2000 var Georgios Orfanopoulos indlagt på Bürgerhospital i Stuttgart med henblik på afvænning, og umiddelbart derefter blev han indlagt på et rehabiliteringscenter for at gennemgå en hospitalsbehandling. Herfra blev han hjemsendt den 15. april 2000 på grund af en konstateret alkoholkoncentration i blodet. Den 31. maj 2000 blev Georgios Orfanopoulos på ny indlagt på rehabiliteringscenteret, og den 29. juni 2000 blev han hjemsendt af disciplinære årsager, idet han fik konstateret en positiv benzodiazepinværdi. Fra den 11. september 2000 afsonede han Amtsgericht Stuttgarts domme fra henholds vis 1994 og 1998.
20. I skrivelser fra 1992, 1997 og 1998 fra Ausländerbehörde blev Georgios Orfanopoulos meddelt advarsler i henhold til udlændingeloven.
21. Med hensyn til de faktiske omstændigheder i denne sag har den forelæggende ret oplyst, at Georgios Orfanopoulos har været narkoman i 15 år. Siden 1994 har han kun været stoffri i en periode på omkring 1½ år. I begyndelsen af 2000 gennemgik han en afvænning, og han har efterfølgende gjort to forsøg på at gennemføre en hospitalsbehandling. Begge disse forsøg var forgæves, idet han begge gange måtte forlade rehabiliteringscenteret af disciplinære årsager. I henhold til rapporten fra dette center har Georgios Orfanopoulos i mellemtiden erkendt sin sygdom for så vidt angår stofmisbruget. Der er dog intet, der tyder på, at denne erkendelse har ført til en fuldstændig afholdenhed fra stoffer. På grund af den kriminalitet, han allerede har begået, står det ligeledes klart, at Georgios Orfanopoulos har tendens til at være voldelig, når han har indtaget en stor mængde alkohol. Han har dog ikke hidtil foretaget sig noget i forhold til dette massive alkoholmisbrug. I henhold til behandlingsrapporten fra rehabiliteringscenteret har Georgios Orfanopoulos på ingen måde erkendt sin sygdom for så vidt angår alkoholproblemet. Han har hverken vilje eller evne til at påbegynde en behandling for sit alkoholmisbrug. Det fremgår af rapporten, at den fortsat bestående afhængighed af narkotika og alkohol indebærer en konkret risiko for yderligere kriminalitet. Hverken strafferetlige eller udlændingeretlige sanktioner har tjent som advarsel for ham. Georgios Orfanopoulos og hans døtre har ikke på noget tidspunkt under sagen bestridt, at der for Georgios Orfanopoulos’ vedkommende forelå en konkret gentagelsesfare.
22. Med afgørelse af 28. februar 2001 anordnede Regierungspräsidium Stuttgart Georgios Orfanopoulos udvist fra tysk område, den afslog hans anmodning om en forlængelse af hans opholdstilladelse, ligesom den afslog at udstede en opholdstilladelse, og den truede med at udvise ham til Grækenland uden at oplyse, hvornår denne udvisning skulle finde sted. Samtidig fik Georgios Orfanopoulos oplyst, at han ville blive udvist, når han blev løsladt fra fængslet. Den 21. marts 2001 appellerede Georgios Orfanopoulos og hans døtre denne afgørelse. I marts 2002 blev resten af hans straf gjort betinget. I henhold til oplysningerne fra Landgericht, der udsatte resten af straffen, havde Georgios Orfanopoulos udvist god opførsel under afsoningen. Han havde endvidere besluttet at følge en behandling.
23. Den forelæggende ret nærer tvivl med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt udvisningen er forenelig med fællesskabsretten, nærmere bestemt artikel 39, stk. 1 og 3, EF. Beslutningen fra Regierungspräsidium er ganske vist i overensstemmelse med Domstolens praksis, men der er tvivl med hensyn til dens proportionale karakter. Det samme gælder forlængelsen af Georgios Orfanopoulos’ ophold i Tyskland. Endvidere vil en udvisning gøre det betydeligt vanskeligere for Georgios Orfanopoulos og hans ægtefælle at have et familieliv; det kan heller ikke kræves, at hans ægtefælle henvises til at leve i Grækenland. Spørgsmålet er så, om en sådan udvisning er forenelig med EMK’s artikel 8. Endvidere vil denne udvisning kunne udgøre en overtrædelse af de proceduremæssige garantier i artikel 9 i direktiv 64/221.
B – Sag C-493/01
24. Raffaele Oliveri er italiensk statsborger født i Tyskland i 1977. Han har siden fødslen været bosiddende uafbrudt i Tyskland. Han har ikke afsluttet en uddannelse. Raffaele Oliveri har i mange år været stofmisbruger. Han er bl.a. idømt en række domme.
25. Ved skrivelse af 14. maj 1999 blev Raffaele Oliveri i henhold til udlændingelovgivningen underrettet om, hvilke følger hans adfærd ville kunne få. Fra den 18. november 1999 var han fængslet for at afsone to frihedsstraffe, som han blev idømt i 1999, samt flere forvandlingsstraffe. Ved afgørelse af 7. marts 2000 udsatte Staatsanwaltschaft Stuttgart afsoningen af de to domme fra 1999 med virkning fra den 9. marts 2000, så Raffaele Oliveri kunne modtage behandling i et rehabiliteringscenter. Han afbrød denne behandling efter ca. en uge. Afbrydelsen af afsoningen blev følgelig ophævet. Den 24. april 2000 blev Raffaele Oliveri endnu engang anholdt, og han har siden været fængslet.
26. Ved afgørelse af 29. august 2000 anordnede Regierungspräsidum Stuttgart Raffaele Oliveri udvist og truede med at sende ham tilbage til Italien uden at fastsætte en frist for, hvornår han frivilligt skulle være udrejst. Den 25. september 2000 appellerede Raffaele Oliveri afgørelsen.
27. Lægetjenesten i den fængselsinstitution, hvor Raffaele Oliveri var indsat, oplyste ved skrivelse af 20. juni 2001, at han siden december 1998 havde været hiv-positiv. I marts 2001 udviklede han aids. Han er ganske vidst siden maj 2001 blevet behandlet med en meget aktiv antiretrovirusmedicin, men denne behandling har ikke haft de forventede resultater. Det bør tages i betragtning, at Raffaele Oliveri ikke kan modtage en passende behandling i Italien, og at det heller ikke er sikkert, at han der vil modtage den pleje, der er nødvendig for en meget syg person, der sandsynligvis vil dø inden længe.
28. Den forelæggende ret er i tvivl om, hvorvidt udvisningen er forenelig med artikel 39, stk. 1 og 3, EF samt med artikel 3 i direktiv 64/221. Det bestemmes således ikke i Ausländergesetz’ § 47, stk. 1, at der skal foretages en undersøgelse af de enkelte tilfælde. Endelig er det spørgsmålet, om det er foreneligt med proportionalitetsprincippet, at Raffaele Oliveri i henhold til Bundesverwaltungsgerichts faste retspraksis ikke kan gøre vigtige elementer vedrørende sin sundhedstilstand, der vil kunne være afgørende for afgørelsen om hans udvisning, gældende.
IV – De præjudicielle spørgsmål
29. Verwaltungsgericht Stuttgart har udsat afgørelsen af de to sager og har forelagt følgende spørgsmål for Domstolen med henblik på en præjudiciel afgørelse.
A – Sag C-482/01
1) Er det foreneligt med fællesskabsretten at fastsætte begrænsninger i retten til fri bevægelighed for en udenlandsk unionsborger med mangeårigt ophold i værtsmedlemsstaten, som har overtrådt Betäubungsmittelgesetz, af hensyn til den offentlige orden, sikkerhed og sundhed i artikel 39, stk. 3, EF’s forstand, hvis der på grund af vedkommendes personlige forhold er en begrundet forventning om, at han også i fremtiden vil begå kriminalitet, og såfremt det ikke kan kræves, at unionsborgerens ægtefælle og børn henvises til at leve i unionsborgerens hjemstat?
2) Er artikel 9, stk. 1, i […] direktiv 64/221 […] til hinder for en national lovgivning, der ikke længere fastsætter en indsigelsesprocedure – hvorunder der også foretages en prøvelse af hensigtsmæssigheden – over for en administrativ myndigheds udvisningsbeslutning vedrørende en indehaver af opholdstilladelse, hvis et bestemt organ, der er uafhængigt af den myndighed, der skal træffe afgørelse, ikke er blevet oprettet?
B – Sag C-493/01
1) Er EF-traktatens artikel 39 og artikel 3 i Rådets direktiv 64/221 […] til hinder for, at der vedtages en national lovgivning, der pålægger de kompetente myndigheder at anordne udvisning af statsborgere fra andre medlemsstater, der er idømt en ungdomsfængselsstraf af mindst to års varighed eller en frihedsstraf for forsætlig overtrædelse af Betäubungsmittelgesetz, hvis afsoningen af straffen ikke er gjort betinget?
2) Skal artikel 3 i Rådets direktiv 64/221 […] fortolkes således, at de nationale domstole skal tage hensyn til både faktiske omstændigheder og til en positiv udvikling hos den pågældende person, der indtræder efter de kompetente myndigheders seneste afgørelse, når de efterprøver, om udvisningen af en unionsborger er lovlig eller ej?
V – Det første præjudicielle spørgsmål i sag C-482/01
A – Procesdeltagernes vigtigste argumenter
30. Georgios Orfanopoulos
går ud fra, at fællesskabsretten indebærer en omfattende beskyttelse mod udvisning. Han henviser i denne forbindelse til gældende lov i de øvrige medlemsstater. Han gør gældende, at en udvisning udelukkende bør baseres på den pågældendes personlige adfærd og ikke på generalpræventive hensyn. Efter hans mening er det ikke acceptabelt, at de pågældende personer skal bære bevisbyrden, når det skal bevises, at de ikke udgør nogen fare for samfundet. Proportionalitetsprincippet kræver, at der tages hensyn til den pågældendes personlige udvikling efter den kriminelle handling. Udvisning bør endvidere hænge sammen med lovovertrædelsen.
31. Der skal i øvrigt tages hensyn til de begrænsninger, der er fastlagt i EMK’s artikel 8, dvs. retten til respekt for familielivet, der er forankret i denne artikel, og evnen til at gøre sig forståelig rent sprogligt i hjemlandet bør i denne forbindelse ikke udgøre et kriterium, der muliggør udvisning. Udvisningen vil endvidere kunne få den konsekvens, at de unionsborgere, den gælder, først får slettet påtegningen om strafbare forhold fra deres straffeattest langt senere end statsborgere i det pågældende land. Endvidere bør begrebet offentlig orden i direktiv 64/221 fortolkes strengt.
32. Afslutningsvis foreslår Georgios Orfanopoulos, at det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 39 EF forbyder udvisning af en unionsborger med mangeårigt ophold i en medlemsstat, og at det bør undersøges, i hvilken medlemsstat den pågældende bedst kan genintegreres rent socialt.
33. Ifølge Regierungspräsidium
Stuttgart afhænger spørgsmålet om udvisningens lovlighed udelukkende af, om der foreligger en reel og tilstrækkelig alvorlig trussel i henhold til Aufenthaltsgesetz. Der bør foretages en konkret vurdering i forhold til proportionalitetsprincippet. I denne henseende er en udvisning som følge af en lovovertrædelse ikke altid i modstrid med fællesskabslovgivningen, selv om der er tale om en unionsborger med mangeårigt ophold i en medlemsstat, og selv om det ikke med rimelighed kan kræves af den pågældendes familie, at den henvises til at leve i et andet land. Endelig gør Regierungspräsidium Stuttgart gældende, at en overtrædelse af EMK ikke kan gøres til genstand for en anmodning om præjudiciel afgørelse.
34. Den tyske regering
mener, at den tyske lovgivning gennemfører fællesskabsrettens forskrifter korrekt i den tyske lovgivning. Den gør gældende, at det fremgår af Domstolens praksis, at der skal foreligge en virkelig og tilstrækkelig alvorlig trussel, der berører grundlæggende samfundshensyn. Alle de her foreliggende lovovertrædelser må betegnes som en fare for den offentlige orden og sikkerhed. Den gældende tyske lovgivning, navnlig Aufenthaltsgesetz/EWG’s § 12, tager hensyn til proportionalitetsprincippet og til den grundlæggende ret til beskyttelse af familielivet, jf. EMK’s artikel 8, ligesom den tager hensyn til artikel 6 EF og til charteret om de grundlæggende rettigheder, idet den bestemmer, at der skal foretages en undersøgelse af hvert enkelt tilfælde.
35. Den italienske regering
mener, at begrebet »offentlig orden« kræver en uafhængig og ensartet fortolkning i fællesskabsretten, og den henviser i øvrigt til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols retspraksis vedrørende EMK’s artikel 8. Det fremgår af artikel 3 i direktiv 64/221, at en automatisk udvisning er ulovlig, da undtagelser fra princippet om fri bevægelighed skal fortolkes strengt. Begrænsningerne af den frie bevægelighed kan kun gennemføres af specialpræventive hensyn, og de skal være proportionale. Den italienske regering når følgelig frem til den konklusion, at en national bestemmelse om automatisk udvisning af en statsborger fra en anden medlemsstat udelukkende på grund af en overtrædelse af straffeloven er uforenelig med fællesskabsretten.
36. Kommissionen gør gældende, at artikel 39 EF og artikel 3 i direktiv 64/221 er forenelige med en regel, der pålægger myndighederne en obligatorisk forpligtelse til at udvise andre medlemsstaters statsborgere fra deres område, fordi de er idømt bestemte former for straf på grund af visse lovovertrædelser, uden at foretage en indgående undersøgelse af omstændighederne i tilknytning til den pågældende persons adfærd.
37. Med hensyn til udvisningens proportionale karakter foretager Kommissionen en indgående analyse af EMK’s artikel 8. Den mener ikke, at en udvisning er lovlig, når den ganske vist er berettiget på grund af den pågældendes personlige adfærd, men det ikke kan kræves, at den pågældende unionsborgers ægtefælle og børn henvises til at leve i den pågældendes hjemland. På grundlag af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols retspraksis og med henvisning til den ret til fri bevægelighed, som unionsborgere har, konkluderer Kommissionen, at en udvisning vil være uforholdsmæssig.
B – Analyse
38. Det skal bemærkes, at ifølge den kompetencefordeling mellem den nationale ret og Domstolen, som er indført ved den præjudicielle procedure, tilkommer det førstnævnte at tage stilling til sagens faktiske omstændigheder, mens Domstolen skal give den nationale ret de vejledende oplysninger vedrørende fortolkningen, der er nødvendige, for at denne kan afgøre tvisten (7) .
39. I denne sag er der tale om en foranstaltning til begrænsning af en unionsborgers frihed, nærmere bestemt en udvisning. Spørgsmålet er således i det væsentlige, hvilke skønsbeføjelser medlemsstaterne har i forbindelse med den offentlige orden.
40.
På det rent principielle plan kan man spørge, hvilke fordele en udvisning til en anden medlemsstat indebærer for Den Europæiske Union. Udvisning fra en medlemsstats område resulterer, sådan som den praktiseres, reelt i en »eksport af risiciene«, idet risikokilden forbliver i Den Europæiske Union.
1. Begrænsninger fastlagt i direktiv 64/221
41. I henhold til Domstolens praksis (8) skal begrebet »offentlig orden«, særlig i det omfang, det skal begrunde en afvigelse fra princippet om arbejdskraftens frie bevægelighed, fortolkes strengt og uafhængigt i fællesskabsretten, og det er underlagt Domstolens kontrol.
42. Det fremgår af Domstolens praksis, at begrænsninger af den frie bevægelighed med begrundelse i hensynet til den offentlige orden skal opfylde fire betingelser.
43. For det første skal der foreligge en »forstyrrelse af samfundsordenen«. Dernæst skal der eksistere en virkelig og tilstrækkelig alvorlig trussel. For det tredje skal der være tale om en alvorlig trussel mod et grundlæggende samfundshensyn (9) . Endelig skal den foranstaltning, som den pågældende medlemsstat træffer, være proportional.
44. Det bestrides ikke, at den første betingelse er opfyldt i denne sag, og man kan ligeledes mene, at den tredje betingelse er opfyldt, idet der i dette tilfælde er tale om narkotikarelaterede lovovertrædelser, der som en generel regel berører et grundlæggende samfundshensyn.
45. Derefter rejser spørgsmålet sig om, hvorvidt den anden og den fjerde betingelse er opfyldt i denne sag. Eftersom der i hovedsagen er tale om en trussel mod den offentlige orden og den offentlige sikkerhed, jf. direktiv 64/221, bør bestemmelserne i dette direktiv følgelig tages i betragtning. Den anden betingelse vedrørende truslen mod den offentlige orden skal følgelig behandles på grundlag af artikel 3 i direktiv 64/221.
46. Der bør tages udgangspunkt i kravet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 64/221, i henhold til hvilket [forholdsregler vedrørende den offentlige orden eller sikkerhed] »udelukkende bør støttes på den pågældendes personlige forhold«. I henhold til Domstolens retspraksis bør der i denne forbindelse tages hensyn til »den fare, som vedkommende udgør for den offentlige orden« (10) . Det kræves, at der eksisterer en virkelig og konkret trussel, dvs. at der findes en præcis risiko. Alt i alt kan det således udledes af Domstolens praksis (11), at det er forbudt at foretage »samlede vurderinger«. Det er imidlertid også af denne grund udelukket, at der tages hensyn til generalpræventive overvejelser, dvs. at en person udvises af disse årsager.
47. En anden betingelse fremgår af artikel 3, stk. 2, i direktiv 64/221, nemlig kravet om, at »[s]traffedomme alene kan ikke uden videre begrunde disse forholdsregler«.
48. Denne bestemmelse fortolkes af Domstolen således, at vurderingen i henhold til udlændingelovgivningen »ikke nødvendigvis falder sammen med det skøn, som har ligget til grund for domfældelsen. Det følger heraf, at en tidligere straffedom kun kan få betydning, i det omfang de omstændigheder, som har ført til domfældelsen, er udtryk for et personligt forhold, der indebærer en aktuel trussel mod den offentlige orden« (12) .
49. Hvad angår lovovertrædelser begået under indflydelse af euforiserende stoffer har Domstolen udtrykkeligt bekræftet ovennævnte retspraksis (13) . I denne forbindelse er det efter min mening muligt at sondre mellem de forskellige former for lovovertrædelser begået under indflydelse af narkotika og navnlig at straffe især handel med farlige stoffer som f.eks. heroin.
50. Følgelig kan det udledes af retspraksis, at medlemsstaternes kompetente myndigheder skal basere deres beslutning på vurderingen af den pågældende persons adfærd i fremtiden. Antallet og typen af domme, som den pågældende p erson er idømt frem til den dato, hvor vurderingen foretages, navnlig alvoren af de begåede lovovertrædelser, udgør i denne forbindelse et væsentligt element. Endvidere er det vigtigt at tage hensyn til risikoen for ny kriminalitet, men en svag mulighed for nye forstyrrelser af den offentlige orden er ikke tilstrækkelig. Risikoen for ny kriminalitet er højere i tilfælde af narkotikamisbrug, i forbindelse med hvilket der findes en risiko for, at der begås nye lovovertrædelser for at finansiere misbruget.
51. Den omstændighed, at den pågældendes straf er gjort betinget, som det er tilfældet i denne sag, er et vigtigt aspekt af vurderingen af den potentielle risiko. Dette viser nemlig, at den pågældendes adfærd ikke længere indebærer en konkret risiko. Endvidere bør eventuelle sygdomme såsom hiv- eller aids-smitte indgå i vurderingen, idet de i ekstreme tilfælde er til hinder for en udvisning.
52.
Som den fjerde betingelse for, at indskrænkningen af den frie bevægelighed af hensyn til den offentlige orden eller den offentlige sikkerhed kan betragtes som lovlig, fastsættes i Domstolens praksis kravet om overholdelse af proportionalitetsprincippet. »En sådan foranstaltning skal være egnet til at sikre virkeliggørelsen af det formål, den forfølger, og den må ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå formålet« (14) .
2. Respekten for privatlivet og familielivet i henhold til EMK’s artikel 8
53. Uafhængigt af bestemmelserne i direktiv 64/221 skal de nationale myndigheder ligeledes respektere bestemmelserne i EMK. I forbindelse med respekten for de grundlæggende rettigheder tager Domstolen således udgangspunkt i medlemsstaternes fælles forfatningstraditioner og i bestemmelserne i de internationale konventioner vedrørende beskyttelse af menneskerettighederne, som medlemsstaterne har samarbejdet om eller tilsluttet sig. EMK udgør en del af de grundlæggende rettigheder, der er beskyttet af Fællesskabets retsorden i henhold til Domstolens faste praksis, som bekræftes i artikel 6, stk. 2, EF (15) .
54. Denne sag vedrører respekten for familielivet i henhold til EMK’s artikel 8, hvilket såvel den forelæggende ret som Georgios Orfanopoulos, den tyske regering og den italienske regering har gjort opmærksom på.
55. Der skal først tages stilling til indvendingen om, at en udvisningsbeslutning i henhold til tysk lovgivning ikke udgør en indgriben på det område, der er omfattet af EMK’s artikel 8, idet en sådan beslutning ikke direkte berører den pågældende person. Til forskel fra de tvister, som Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har truffet afgørelse om, og som vedrørte en udvisningsprocedure i henhold til fransk ret, resulterer en udvisning i henhold til tysk ret ikke i sig selv i en reel adskillelse af den pågældende og dennes ægtefælle og/eller dennes børn. Det vil f.eks. være muligt for en person, der er blevet udvist i henhold til tysk lovgivning, fortsat at blive boende på Forbundsrepublikken Tysklands område ved at anmode om en midlertidig foranstaltning. Endvidere vil den pågældende endog efter en vis tid kunne få en opholdstilladelse af humanitære årsager, der kan forlænges og ende med en permanent opholdstilladelse (16) .
56. Uden at gå ind i en vurdering af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols afgørelser, der er baseret på den franske udlændingelovgivning, skal der i denne forbindelse blot henvises til denne domstols fortolkning af begrebet »indgriben«, jf. artikel 8 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder. I henhold til dommen i Carpenter-sagen (17) kan en simpel beslutning om en udvisningsbeslutning (»decision to make a deportation order«) udgøre en indgriben. Selv om Domstolen i ovennævnte dom kun udtrykkeligt taler om en »beslutning om udvisning«, drejede det sig i hovedsagen om en »beslutning om en udvisningskendelse«. Der kan således være tale om indgriben, selv når udvisningsbeslutningen endnu ikke er vedtaget og end mindre gennemført.
57. I henhold til såvel Domstolens som Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis kan en indgriben imidlertid kun udgøre en tilsidesættelse af EMK’s artikel 8, »hvis denne ikke opfylder betingelserne i artikel 8, stk. 2, dvs. hvis den ikke er foreskrevet ved lov, er berettiget ud fra et eller flere legitime formål efter denne bestemmelse samt nødvendig i et demokratisk samfund, dvs. at den skal være berettiget ud fra tvingende samfundsmæssige hensyn og navnlig stå i et rimeligt forhold til det forfulgte formål« (18) .
58. Der skal gøres rede for de kriterier, der bør ligge til grund for en proportionalitetsundersøgelse. Denne undersøgelse består i en vægtning fra sag til sag af den stats interesser, der træffer foranstaltningen om at bringe opholdsretten til ophør, og den berørte persons interesser.
59. I henhold til kompetencefordelingen mellem Domstolen og de nationale domstole påhviler det imidlertid ikke Domstolen at afsige en endelig dom i et konkret tilfælde i forbindelse med en præjudiciel procedure. Tværtimod »påhviler det de nationale retsinstanser at efterprøve, om de foranstaltninger, der er truffet i denne sag, faktisk vedrører en individuel adfærd, der udgør en virkelig og tilstrækkeligt alvorlig trussel mod den offentlige orden eller den offentlige sikkerhed, og om de desuden overholder proportionalitetsprincippet« (19) . Den forelæggende ret skal følgelig kontrollere, om udvisningen i hovedsagen er proportional; den skal i denne forbindelse tage hensyn til de oplysninger med hensyn til fortolkning, der er anført her.
60. For Georgios Orfanopoulos’ vedkommende bør hans personlige situation først vurderes. Det skal i denne forbindelse fastslås, i hvor vid udstrækning han er integreret i Tyskland på det familiemæssige, arbejdsmæssige og sociale plan. I denne forbindelse bør der ligeledes tages hensyn til varigheden af hans ophold i Tyskland, hans alder ved ankomsten til Tyskland samt til hans beherskelse af hjemlandets sprog (20) .
61. I en sag som hovedsagen må man ligeledes spørge sig selv, om det kan kræves, at familiemedlemmer, dvs. ægtefælle og børn, henvises til at leve i den medlemsstat, hvorfra den person, der udvises, stammer. Med hensyn til dette vægtningsaspekt er den forelæggende ret imidlertid allerede, som det fremgår af formuleringen af de præjudicielle spørgsmål, nået frem til den konklusion, at en sådan løsning ikke var mulig for ægtefællen og børnene i den foreliggende sag. Der er følgelig ikke grund til at beskæftige sig yderligere med de relevante kriterier i denne forbindelse.
62. For det tredje er det vigtigt i en sag som hovedsagen at tage hensyn til alvoren og antallet af lovovertrædelser begået af de pågældende personer. Det skal i denne forbindelse understreges, at lovovertrædelser, der begås under påvirkning af stoffer, generelt betragtes som meget alvorlige, og at de i øvrigt opfylder Domstolens betingelse, nemlig at de berører et grundlæggende samfundshensyn.
63. Med hensyn til de domme, der er afsagt i dette tilfælde, skal det understreges, at der i seks af de afsagte domme blev idømt frihedsstraf. Disse straffe har imidlertid for størstedelens vedkommende været meget korte. Selv straffenes samlede varighed, der er på lidt under fem år, er imidlertid ikke tilstrækkeligt til alene at berettige en udvisning (21) i henhold til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis. Endvidere skal der netop i den foreliggende sag tages hensyn til den omstændighed, at den pågældende domstol gjorde Georgios Orfanopoulos’ domme betingede.
64. De gentagne lovovertrædelser – der dog i højere grad skulle vedrøre mindre alvorlig kriminalitet – kunne derimod tale for en udvisning. Endelig bør den forelæggende ret spørge sig selv, i hvilket land det vil være lettest at genintegrere den pågældende person i social henseende.
65. Det følger af behovet for, at der tages hensyn til alle disse faktorer, at det bør være muligt for medlemsstaternes myndigheder at foretage en vægtning fra sag til sag, selv i forbindelse med en principiel udvisning. Fællesskabsretten kræver ganske vist ikke et absolut forbud mod udvisning, men i tilfælde som hovedsagen bør de nationale lovgivninger ikke udtrykkeligt fastsætte udvisning som en juridisk konsekvens.
66. I den foreliggende præjudicielle procedure er det ikke nødvendigt at foretage en detaljeret analyse af, hvorvidt de gældende tyske bestemmelser er i modstrid med direktiv 64/221, sådan som Domstolen fortolker det, eftersom denne procedure ikke vedrører en abstrakt overensstemmelsesvurdering.
67. Under alle omstændigheder er de tyske myndigheder dog forpligtede til at fortolke den tyske lovgivning, herunder de administrative bestemmelser, den omfatter, i overensstemmelse med fællesskabsretten.
68. Det første spørgsmål bør derfor besvares med, at artikel 3 i direktiv 64/221 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for den anordnede begrænsning af den frie bevægelighed på grund af en overtrædelse af Betäubungsmittelgesetz (den tyske lov om euforiserende stoffer) begrundet i hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed og den offentlige sundhed, for en udenlandsk unionsborger, der har boet adskillige år i værtslandet, hvis denne foranstaltning er proportional i lyset af EMK’s artikel 8, når det på grund af den pågældende unionsborgers adfærd kan forventes, at denne i fremtiden vil begå ny kriminalitet, og når det ikke kan kræves af denne unionsborgers ægtefælle og børn, at de henvises til at leve i den pågældende persons hjemland.
VI – Det andet præjudicielle spørgsmål i sag C-482/01
A – Procesdeltagernes vigtigste argumenter
69. Georgios Orfanopoulos
gør gældende, at den foreliggende sag er behæftet med adskillige fejl. For det første udøver en domstol ikke sin kontrolfunktion før, men efter at en foranstaltning er blevet vedtaget, og denne udøvelse er forbundet med ekstraomkostninger. Det følger endvidere af den omstændighed, at Verwaltungsgericht ikke kan udøve sine funktioner, uden at en sag forelægges for den, at der ikke kan være tale om et uafhængigt organ. For det andet kan Verwaltungsgericht kun i begrænset omfang kontrollere, om de trufne foranstaltninger er hensigtsmæssige. For det tredje gør Georgios Orfanopoulos gældende, at en udvisning ligeledes er i modstrid med artikel 10 EF med den begrundelse, at værtslandet derved pålægger hjemlandet den sociale byrde, som de pågældende personer udgør.
70. Ifølge Regierungspräsidium Stuttgart
er det tilstrækkeligt, at den pågældende person har mulighed for at opnå, at kendelsen om øjeblikkelig udvisning behandles af domstolene. Den gør gældende, at Verwaltungsgericht i sin egenskab af domstol i første instans bør betragtes som en uafhængig myndighed i henhold til artikel 9, stk. 1, i direktiv 64/221.
71. Den tyske regering
mener, at der ikke er behov for en indsigelsessag, når der i forbindelse med en indledende procedure findes en mulighed for en indgående kontrol på et tilstrækkeligt tidligt tidspunkt i proceduren. Ifølge den tyske regering
taler den omstændighed, at den retsinstans, der får forelagt sagen, skal udtale sig, før udvisningen kan finde sted, for, at den pågældende bestemmelse er forenelig med fællesskabsretten.
72. Den italienske regering
understreger, at den administrative procedure bør fungere som en garanti for den minimumsbeskyttelse, der er omhandlet i artikel 9, stk. 1, i direktiv 64/221.
73. Kommissionen mener, at Verwaltungsgericht i Baden-Württemberg udelukkende kan undersøge lovligheden af en udvisningsbeslutning, og at betingelserne for anvendelse af artikel 9, stk. 1, i direktiv 64/221 derfor er opfyldt. Der findes dog ikke i denne delstat en uafhængig myndighed, der kan afgive udtalelse, før beslutningen træffes, sådan som det kræves i ovennævnte bestemmelse. Ifølge Kommissionen kan der opstå tvivl om, hvorvidt artikel 9, stk. 1, i direktiv 64/221 sikrer en effektiv retsbeskyttelse i forhold til kravene i Domstolens praksis.
B – Analyse
74. Opmærksomheden henledes på princippet om, at artikel 8 og 9 i direktiv 64/221 i henhold til Domstolens praksis har til formål fastlægge de proceduremæssige mindstegarantier, som de statsborgere i EF-medlemsstater, der benytter sig af den frie bevægelighed, skal være omfattet af under hensyntagen til den situation, de befinder sig i. Bestemmelserne i direktivets artikel 9, der supplerer bestemmelserne i artikel 8, »har til formål at sikre personer, der rammes af en af de foranstaltninger, der er omhandlet i de tre tilfælde, der er nævnt i stk. 1, en proceduremæssig mindstegaranti, dvs. hvis der ingen retsmidler findes, eller hvis retsmidlerne kun tager sigte på spørgsmålet om beslutningens lovlighed, eller ikke har opsættende virkning« (22) .
1. Kravet om en udtalelse fra en uafhængig myndighed
75. Det skal for det første undersøges, om der er tale om et af de tre tilfælde, hvor artikel 9, stk. 1, i direktiv 64/221 finder anvendelse. I den foreliggende sag er den eneste hypotese, der kommer i betragtning, hypotesen om, at klagen over udvisningsbeslutningen kun tager sigte på spørgsmålet om beslutningens lovlighed.
76. I henhold til Domstolens praksis »skal der ved den i artikel 9, stk. 1, nævnte kompetente myndigheds behandling af sagen skabes mulighed for en udtømmende vurdering af sagens samlede fakta og omstændigheder, herunder om den pågældende foranstaltning er hensigtsmæssig, før der træffes endelig beslutning« (23) .
77. Følgelig bør det fastslås, om den undersøgelse, som forvaltningsretten skal foretage i forbindelse med et krav om annullation, opfylder de forskellige betingelser, som jeg har gjort rede for ovenfor.
78. Det fremgår af Verwaltungsgerichtsordnungs § 86, stk. 1, at forvaltningsretterne først og fremmest er forpligtede til uden videre at belyse de faktiske omstændigheder. Undersøgelsen af den faktiske situation kan endog resultere i en annullation af forvaltningsakter, når en myndighed har baseret sig på unøjagtige omstændigheder.
79. I denne henseende kan man fastslå, at forvaltningsretterne skal foretage en »en udtømmende vurdering af sagens samlede fakta og omstændigheder«. Selv om den nationale lovgivning imidlertid opfylder denne betingelse i fællesskabsretten, betyder det dog ikke, at forvaltningsretterne nødvendigvis anvender dette princip i fællesskabslovgivningen på en ensartet måde i praksis i alle tilfælde. I den foreliggende sag er der dog ikke tale om en vurdering af faktiske omstændigheder i modsætning til, hvad der gør sig gældende i en traktatbrudsprocedure, der har til formål at forfølge faktiske overtrædelser.
80. For det andet skal forvaltningsretterne kontrollere udvisningsbeslutningens materielle lovlighed. På grund af ordlyden kan denne forpligtelse allerede sidestilles med en kontrol af beslutningens lovlighed.
81. Her vil der kunne foretages en analyse af spørgsmålet om, hvilken intensitet og hvilket omfang forvaltningsrettens kontrol har eller bør have i henhold til den tyske lovgivning. Der vil navnlig kunne foretages en undersøgelse af retningslinjerne for, hvordan kontrollen i forbindelse med administrationens bindende kompetence på den ene side og kontrollen i forbindelse med beslutninger, hvor den har skønsmæssige beføjelser på den anden side, skal tilrettelægges i henhold til den tyske lovgivning.
82. En sådan undersøgelse kræver imidlertid en forudgående fortolkning af de gældende bestemmelser i tysk lovgivning. I henhold til Domstolens praksis har den ikke i forbindelse med en præjudiciel procedure kompetence til at fortolke nationale ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser (24) .
2. Er Verwaltungsgerichts beslutning en beslutning truffet af en uafhængig instans?
83. Det er i den foreliggende sag blevet fremført, at Verwaltungsgericht i sin egenskab af domstol i første instans bør betragtes som en uafhængig instans, jf. artikel 9, stk. 1, i direktiv 64/221. Det skal i denne forbindelse undersøges, om beslutninger truffet af Verwaltungsgericht i sager som den foreliggende kan betegnes som en »udtalelse fra en kompetent myndighed«, jf. artikel 9, stk. 1, i direktiv 64/221.
84. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at direktivet hverken definerer begrebet »uafhængig instans« eller begrebet »udtalelse«. Det fastsætter bestemmelse om »en myndighed, som er uafhængig af den administrative myndighed, men det overlader medlemsstaterne et vist skøn med hensyn til myndighedens art« (25) .
85. Denne vurderingsbeføjelse er naturligvis ikke ubegrænset. Det følger såvel af kravene om en ensartet anvendelse af fællesskabsretten som af lighedsprincippet, at »ordlyden af en fællesskabsretlig bestemmelse, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med hensyn til fastlæggelsen af dens betydning og rækkevidde, normalt i hele Fællesskabet skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning, som skal søges under hensyntagen til bestemmelsens kontekst og formålet med den pågældende ordning« (26) .
86. Der bør i denne forbindelse tages udgangspunkt i Domstolens faste praksis, i henhold til hvilken »der ved den i artikel 9, stk. 1, nævnte kompetente myndigheds behandling af sagen [skal] skabes mulighed for at foretage en udtømmende vurdering af sagens samlede fakta og omstændigheder, herunder, om den pågældende foranstaltning er hensigtsmæssig, før der træffes endelig beslutning«. Beslutningen træffes, bortset fra påtrængende tilfælde, ikke af den administrative myndighed før efter
indhentet udtalelse fra en kompetent myndighed (27) . Det følger heraf, at en myndighed, der skal træffe en beslutning, der begrænser en persons bevægelsesfrihed, som det er tilfældet med en udvisning, bør vente, indtil den uafhængige myndighed har udtalt sig.
87. Det skal i denne forbindelse understreges, at det ikke drejer sig om at kontrollere, om Verwaltungsgericht fremviser alle de kendetegn, der karakteriserer en uafhængig myndighed i henhold til artikel 9, stk. 1, i direktiv 64/221 (28) . Som det netop fremgår af Santillo-dommen, kan en domstol udgøre en kompetent myndighed i henhold til artikel 9, stk. 1, i direktiv 64/221. Det, der navnlig karakteriserede den situation, der var genstand for bestemmelserne i den britiske sag, var imidlertid, at den pågældende domstol afgav sin udtalelse, før
den kompetente administration, dvs. Secretary of State, havde truffet foranstaltningen.
88. Det relevante kriterium i den foreliggende sag er følgelig den omstændighed, at udtalelsen skal være afgivet, inden
beslutningen om udvisning træffes. I henhold til de gældende bestemmelser i Baden-Württemberg udtaler Verwaltungsgericht sig derimod efter, at administrationen har vedtaget den pågældende beslutning.
89. Argumentet om, at betingelserne i artikel 9, stk. 1, i direktiv 64/221 er opfyldt, selv om udtalelsen først er afgivet før beslutningens gennemførelse, bør her udtrykkeligt forkastes. Med hensyn til den dato, på hvilken udtalelsen skal være afgivet, tager Domstolens relevante faste praksis på området (29) udgangspunkt i datoen for vedtagelse af beslutningen
om begrænsning af bevægelsesfriheden, og ikke i datoen for gennemførelse
af denne.
90. På baggrund af disse betragtninger kan det således fastslås, at der i henhold til de gældende bestemmelser i hovedsagen i delstaten Baden-Württemberg siden indførelsen af AGVwGO’s § 6 b, når Regierungspräsidium som følge af sagens genstand har kompetence til at vedtage en udvisningsbeslutning, ikke foreligger en uafhængig instans, jf. artikel 9, stk. 1, i direktiv 64/221, der afgiver udtalelse på det i fællesskabsretten foreskrevne tidspunkt.
91. Endelig skal opmærksomheden henledes på den omstændighed, at artikel 9, stk. 1, i direktiv 64/221 af Domstolen er blevet karakteriseret som bestemt og konkret (30), og at enkeltpersoner derfor kan påberåbe sig den uden at afvente en tilpasning af de gældende bestemmelser på forbundsniveau eller i de enkelte delstater.
92. Følgelig bør det andet spørgsmål besvares med, at artikel 9, stk. 1, i direktiv 64/221 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national bestemmelse, der ikke omfatter en klageprocedure, som ligeledes indebærer en undersøgelse af hensigtsmæssigheden af en foranstaltning i tilknytning til en beslutning truffet af en administrativ myndighed om udvisning fra det nationale område af en indehaver af en opholdstilladelse, hvis der ikke er oprettet en myndighed, der er uafhængig af den forvaltningsmyndighed, som træffer beslutningen, når der findes en klagemulighed, der indebærer en udtømmende undersøgelse af en sags samlede omstændigheder og forhold, herunder den pågældende foranstaltnings hensigtsmæssighed.
VII – Det første præjudicielle spørgsmål i sag C-493/01
A – Procesdeltagernes vigtigste argumenter
93. Ifølge Regierungspräsidium Stuttgart
er artikel 39 EF og artikel 3 i direktiv 64/221 ikke i modstrid med reglen i Ausländergesetz’ § 45 og Aufenthaltsgesetz/EWG’s § 12. Den omstændighed, at betingelserne i Ausländergesetz’ § 47, stk. 1, er opfyldt, pålægger ikke myndighederne en bindende forpligtelse til at foretage udvisning. Hertil kommer, at der i hvert enkelt tilfælde foretages en undersøgelse af foranstaltningens forenelighed med proportionalitetsprincippet. Eftersom de foranstaltninger, der blev truffet i hovedsagen, til overflod var baseret på specialpræventive hensyn, er det første præjudicielle spørgsmål end ikke relevant for beslutningen.
94. Den tyske
og den italienske regering
har i forbindelse med dette spørgsmål fremført argumenter svarende til de argumenter, de fremsatte i forbindelse med det første spørgsmål i sag C-482/01.
95. Kommissionen har anført, at direktiv 64/221 gennemfører princippet om den offentlige orden, der er indeholdt i artikel 39, stk. 3, EF, og har henledt opmærksomheden på de to grundlæggende principper, der er fastsat i artikel 3 i ovennævnte direktiv. For det første bør forholdsregler vedrørende den offentlige orden eller sikkerhed udelukkende støttes på den pågældendes personlige forhold. For det andet kan straffedomme alene ikke uden videre begrunde disse forholdsregler.
96. På grundlag af Domstolens praksis når Kommissionen til den konklusion, at artikel 39, stk. 3, EF og artikel 3 i direktiv 64/221 er til hinder for en national lovgivning, der pålægger de kompetente myndigheder en bindende forpligtelse til at anordne udvisning af statsborgere fra andre medlemsstater, der er idømt en ungdomsfængselsstraf af mindst to års varighed eller en frihedsstraf for forsætlig overtrædelse af Betäubungsmittelgesetz, hvis strafafsoningen ikke er gjort betinget.
B – Analyse
1. Formaliteten med hensyn til det første præjudicielle spørgsmål
97. Da Regierungspräsidium Stuttgart mener, at det første præjudicielle spørgsmål absolut ikke er relevant, skal der først tages stilling til formaliteten med hensyn til dette spørgsmål.
98. Ifølge Domstolens faste praksis tilkommer det inden for rammerne af det samarbejde, der i henhold til artikel 234 EF er indført mellem Domstolen og de nationale retsinstanser, udelukkende den nationale retsinstans, for hvem en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen (31) .
99. Derimod er det ikke Domstolens opgave at udøve responderende virksomhed vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål (32) . Domstolen kan ligeledes afslå at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål, der er forelagt den af en national retsinstans, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de stillede spørgsmål (33) . Det bemærkes endvidere, at for at Domstolen kan foretage en fortolkning af fællesskabsretten, som kan benyttes af den nationale ret, er det ubetinget nødvendigt, at denne angiver grundene til, at den finder, at en besvarelse af dens spørgsmål er nødvendig for tvistens løsning (34) .
100. I den foreliggende sag fremgår det ikke, at en af disse afvisningsgrunde er til stede. Selv om det skulle vise sig at være korrekt, at udvisningsforanstaltningerne i hovedsagen er baseret på specialpræventive hensyn, fører dette ikke til, at det præjudicielle spørgsmål skal afvises.
101. Det første spørgsmål kan derfor antages til behandling.
2. Om det første præjudicielle spørgsmål er begrundet
102. Det første præjudicielle spørgsmål er formuleret således, at det udelukkende og udtrykkeligt henviser til en national regel, der pålægger myndighederne en obligatorisk forpligtelse til at foretage udvisning i visse nærmere bestemte tilfælde. I denne forbindelse henledes opmærksomheden på den omstændighed, at det fremgår af den beslutning, som hovedsagen er baseret på, at selv den kompetente myndighed mener, at Ausländergesetz’ § 47, stk. 1, nr. 2, indeholder bestemmelser om udvisning som en obligatorisk konsekvens.
103. Det påhviler i øvrigt heller ikke Domstolen inden for rammerne af en præjudiciel procedure at fortolke bestemmelserne i den nationale lovgivning og følgelig heller ikke at søge at opklare, i hvilken udstrækning bestemmelserne om principiel udvisning indrømmer de kompetente myndigheder en skønsbeføjelse (35) .
104. Det forelagte spørgsmål vedrører heller ikke udtrykkeligt en specifik bestemmelse i Ausländergesetz, hvilket er årsagen til, at der ikke er grund til at foretage en mere indgående analyse af de meget kontroversielle forbindelser mellem Aufenthaltsgesetz/EWG’s § 12 og Ausländergesetz’ § 47 (36) .
105. I forbindelse med en præjudiciel afgørelse er der dog ikke grund til at kontrollere de nationale gennemførelsesbestemmelsers overensstemmelse med fællesskabsretten og heller ikke til at analysere, om og i hvilken udstrækning det er muligt at foretage en fortolkning, der er i overensstemmelse med fællesskabsretten, og om de administrative myndigheder og retsinstanser rent faktisk foretager en sådan fortolkning. I henhold til Domstolens praksis har denne således ikke inden for rammerne af anmodningen om en præjudiciel afgørelse kompetence til at træffe afgørelse om en national retsakts gyldighed i forhold til fællesskabsretten (37) .
106. Det forelagte spørgsmål vedrører følgende fire punkter, nemlig en forsætlig overtrædelse, en overtrædelse af Betäubungsmittelgesetz, en eksigibel dom og den omstændighed, at afsoningen af straffen ikke er gjort betinget.
107. Det fremgår af bestemmelsen i artikel 3 i direktiv 64/221, der skal fortolkes i den foreliggende sag, at den medlemsstat, der vedtager foranstaltningerne på udlændingeområdet, skal tage hensyn til to begrænsninger.
108. For det første bestemmer artikel 3, stk. 1, i direktiv 64/221, at [forholdsregler vedrørende den offentlige orden eller sikkerhed] »udelukkende bør støttes på den pågældendes personlige forhold«.
109. Bestemmelserne i gældende tysk ret synes at opfylde dette kriterium. Deres væsentligste karakteristika tager således hensyn til den pågældendes personlige forhold, for så vidt det afgørende er lovovertrædelsens karakter, den omstændighed, at der er tale om overtrædelse af en bestemt lov, straffens art og størrelse samt spørgsmålet om, hvorvidt straffen er gjort betinget eller ej.
110. For det andet bestemmes det i artikel 3, stk. 2, i direktiv 64/221, at »[s]traffedomme alene ikke uden videre kan begrunde disse forholdsregler«.
111. I henhold til Domstolens praksis skal det inden for rammerne af analysen af den pågældendes forventede fremtidige adfærd, sådan som denne analyse fremgår af udlændingelovgivningen, undersøges, om der foreligger en virkelig og tilstrækkeligt alvorlig trussel mod et grundlæggende samfundshensyn (38) . Domstolens praksis (39) indeholder i denne forbindelse et forbud mod at foretage »samlede vurderinger«. Der er tale om sådanne vurderinger, når den nationale lovgivning indeholder bestemmelser om udvisning i visse generelle og abstrakte tilfælde. Sådanne juridiske konstruktioner er således til hinder for en undersøgelse af de faktiske omstændigheder i de enkelte sager.
112. Anvendelsen af en generel og abstrakt bestemmelse på den foreliggende sag svarer under alle omstændigheder ikke til ovennævnte forbud mod at foretage »samlede vurderinger«. Dette fremgår netop klart af en regel som den, der ligger til grund for den foreliggende sag (40), der omfatter »standardelementer«, som, hvis de er til stede, gør det muligt at udlede, at der foreligger en vis risiko. Selv om der i nogle tilfælde foretages en individuel risikoprognose, vil den ikke have nogen betydning henset til udvisningens obligatoriske karakter, og den vil ikke blive tillagt den betydning, som fællesskabsretten tillægger den.
113. I denne forbindelse skal der gøres opmærksom på den sammenligning, som Kommissionen med rette har foretaget af den procedureregel, der finder anvendelse i dette tilfælde, og den nationale regel, der lå til grund for proceduren i Calfa-sagen. I ovennævnte sag skulle myndighederne ligeledes træffe beslutning om en udvisning (41) . Den omstændighed, at der i denne sag var tale om en udvisning på livstid, er her irrelevant, idet uforeneligheden med fællesskabsretten lå i den nationale bestemmelses automatiske karakter, som det fremgår af fortolkningen af Calfa-dommen i Nazli-sagen (42) .
114. Det første spørgsmål bør følgelig besvares med, at artikel 39, stk. 3, EF og artikel 3 i direktiv 64/221 skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, der pålægger de kompetente myndigheder en bindende forpligtelse til at anordne udvisning af statsborgere fra andre medlemsstater, der er idømt en ungdomsfængselsstraf af mindst to års varighed eller en frihedsstraf for forsætlig overtrædelse af Betäubungsmittelgesetz, hvis strafafsoningen ikke er gjort betinget.
VIII – Det andet præjudicielle spørgsmål i sag C-493/01
A – Procesdeltagernes vigtigste argumenter
115. Ifølge Regierungspräsidium Stuttgart
er det andet spørgsmål i den foreliggende sag irrelevant, fordi den sygdom, som personen har pådraget sig efter vedtagelsen af udvisningsbeslutningen, udgør en hindring for udvisningen og følgelig påvirker retmæssigheden af gennemførelsen af udvisningen og ikke dens lovmæssighed. Endvidere er fællesskabsretten ikke til hinder for, at datoen for vedtagelse af en foranstaltning betragtes som den relevante dato. Endelig afhænger spørgsmålet om tidsbegrænsning af udvisningen ikke obligatorisk af, om den pågældende forinden har forladt landet.
116. Den tyske regering
mener ikke, at det følger af artikel 3 i direktiv 64/221, at der skal tages hensyn til faktiske forhold og til en positiv udvikling hos den pågældende, der er indtrådt efter de kompetente myndigheders seneste beslutning, når disse myndigheder kontrollerer, om udvisningen af en EU-borger er lovlig eller ej. Ifølge den tyske regering kan myndighederne ikke tage hensyn til en reel fremtidig udvikling, hvilket er grunden til, at datoen for vedtagelse af beslutningen er afgørende. Eftersom artikel 3 kun indeholder bestemmelser om de væsentligste betingelser for gældende foranstaltninger i udlændingelovgivningen, kan denne artikel heller ikke føre til et andet resultat.
117. Der bør tages hensyn til den udvikling, der er sket efter myndighedernes seneste beslutning, når der træffes afgørelse om en anmodning om en tidsbegrænsning af udvisningen. Dette kan medføre, at betingelsen om et forbud mod atter at indrejse i landet og mod at få udstedt en ny opholdstilladelse ophæves. Endvidere skal der ved effektueringen af udvisningen tages hensyn til nye forhold.
118. Den italienske regering
behandler ikke det andet spørgsmål særskilt, men gør de samme argumenter gældende som i sag C-482/01.
119. Ifølge Kommissionen fremgår det af Domstolens praksis, at myndighederne skal kontrollere, om der foreligger en reel trussel mod den offentlige orden eller ej. Den gør opmærksom på, at artikel 3 i direktiv 64/221 er til hinder for en begrænset hensyntagen til faktiske omstændigheder eller til en positiv udvikling hos den pågældende mellem tidspunktet for de kompetente myndigheders vedtagelse af beslutningen og den retslige afgørelse.
B – Analyse
120. Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret at få klarlagt, om de nationale retsinstanser er forpligtede til at tage hensyn til en bestemt udvikling hos den pågældende, der indtræder efter de kompetente myndigheders seneste beslutning. Det drejer sig i hovedsagen navnlig om den omstændighed, at den pågældende har udviklet aids efter sagsanlægget, og at man kan forvente, at han vil dø i nær fremtid til trods for den behandling, han modtager.
121. Dette spørgsmål har tilknytning til et andet omtvistet punkt i den nationale ret, nemlig spørgsmålet om den periode, som den nationale retsinstans skal tage i betragtning. Med hensyn til fortolkningen af de gældende bestemmelser i den nationale procesret, dvs. forvaltningslovens (Verwaltungsverfarengesetz) § 113, bør der sondres mellem tre tilfælde. I det første tilfælde anses afslutningen af den administrative procedure for at være afgørende, mens det i det andet tilfælde er den dato, der henvises til i anmodningen om annullation af beslutningen. I det tredje tilfælde er det den pågældendes faktiske og retlige situation på tidspunktet for det sidste retsmøde, der er relevant. I den foreliggende sag er der tale om en administrativ procedure indledt med et annullationssøgsmål.
122. Allerede i national ret opstår spørgsmålet om, hvorvidt løsningen under alle omstændigheder udelukkende skal findes i procesretten og ikke i de bestemmelser, der anvendes på sagens realitet. Overføres disse overvejelser på hovedsagen, betyder det, at løsningen skal søges i bestemmelserne i den gældende nationale udlændingelovgivning.
123. Henset til de opgaver, der pålægges Domstolen inden for rammerne af de præjudicielle procedurer, bør der ikke i den foreliggende sag tages udgangspunkt i gældende national ret, men i fællesskabsretten.
124. Der bør først og fremmest tages udgangspunkt i artikel 3 i direktiv 64/221, der udtrykkeligt nævnes i det præjudicielle spørgsmål.
125. I henhold til Domstolens praksis skal denne artikel fortolkes således »i det omfang de omstændigheder, der har ført til domfældelsen, er udtryk for et personligt forhold, der indebærer en trussel mod den offentlige orden« (43) .
126. Det afgørende punkt er således den aktuelle
trussel, mens en fremtidsprognose kan vise sig at være nødvendig. Hverken formuleringen i artikel 3 i direktiv 64/221 eller Domstolens retspraksis indeholder mere præcise indikationer om dette spørgsmål for så vidt angår den dato, der skal lægges til grund, når denne »aktuelle karakter« skal bestemmes.
127. I Santillo-sagen (44), som Kommissionen har nævnt, henvises der ganske vist også til et tidsmæssigt aspekt, men dette aspekt vedrører perioden mellem udtalelsen fra en uafhængig instans og udvisningskendelsen.
128. Med hensyn til den relevante periode i denne sag, der ligger mellem udvisningsbeslutningen og undersøgelsen af forvaltningsakten, er det dog det princip, der ligger til grund for Santillo-dommen, der finder anvendelse, og hvorefter »de for bedømmelsen bestemmende omstændigheder, navnlig vedrørende den pågældendes forhold, kan ændre sig med tiden«.
129. Den tyske udlændingelovgivning, hvorunder ligeledes hører den procesret, der finder anvendelse i denne sag, skal også under hensyn til fællesskabsretten overholde førnævnte princip.
130. I mangel af mere præcise processuelle bestemmelser i fællesskabsretten er det uden tvivl i princippet den nationale procesret, der finder anvendelse. Man må imidlertid tage udgangspunkt i Domstolens praksis, hvoraf det fremgår, at »det tilkommer hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente retter og fastsætte de processuelle regler for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som fællesskabsretten medfører for borgerne. Disse regler må dog ikke være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende søgsmål på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og de må heller ikke i praksis gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til Fællesskabets retsorden (effektivitetsprincippet)« (45) .
131. Det kan af ovenstående udledes, at den pågældendes udøvelse af de rettigheder, denne indrømmes i direktiv 64/221, i praksis gøres uforholdsmæssigt vanskelig, når denne person ikke kan gøre nye omstændigheder gældende i en tvist på det administrative område, der endnu ikke er truffet afgørelse om, herunder en tvist ved en forvaltningsret, men skal indgive en specifik anmodning om en tidsbegrænsning af virkningerne af denne afgørelse, og at det kun er i den afgørelse, der træffes om denne anmodning, at udviklingen i det mellemliggende tidsrum ligeledes vil blive taget i betragtning.
132. På det fællesskabsretlige plan er en persons mulighed for at gøre rettigheder gældende imidlertid ikke det eneste relevante aspekt. Fællesskabsretten kræver ligeledes, at de kompetente retsinstanser i national ret og følgelig også forvaltningsretterne kan sikre udøvelsen af rettigheder, og at der ikke indføres hindringer for denne udøvelse via retsplejeforskrifter.
133. En hindring af denne art ville imidlertid foreligge, hvis forvaltningsretterne ikke kunne vurdere denne nye udvikling, når de får forelagt en anmodning, og hvis det var dem forbudt uden videre at tage hensyn hertil.
134. Det følger heraf, at den nationale procesret og Ausländergesetz’ § 8 eller Verwaltungsgerichtsordnung derfor skal fortolkes i overensstemmelse med fællesskabsretten, således at udvisningens varighed ligeledes uden videre begrænses (46) .
135. Selv om man når frem til den konklusion, at udvisningens varighed under alle omstændigheder uden videre bør begrænses, rejser der sig dog spørgsmålet om, hvorvidt kravene i fællesskabsretten således er opfyldt.
136. Denne hensyntagen til den nye udvikling i forbindelse med afgørelsen om begrænsning af udvisningens varighed kan ganske vist ligeledes resultere i, at forbuddet mod at genindrejse i det pågældende land ophæves, og i, at der udstedes en ny opholdstilladelse, men denne mulighed udgør ikke en vifte af foranstaltninger, der er tilstrækkelig til at opfylde kravene i den gældende fællesskabsret.
137.
Problemet med hensyntagen til den nye udvikling kan således også opstå i forbindelse med selve udvisningsbeslutningerne. Der er her ganske vist ikke tale om en forvaltningsakt med varige virkninger, men i det mindste så længe udvisningsbeslutningen ikke er blevet gennemført, kan der tages hensyn til en ny udvikling. Da en udvisningsbeslutning er baseret på tanken om en udvisning, der vil finde sted i fremtiden, dvs. en udvisningsforudsigelse uden angivelse af den nøjagtige dato (47), er en ny udvikling netop af stor praktisk betydning i forbindelse med denne udvisning.
138.
Spørgsmålet bør følgelig besvares med, at artikel 3 i direktiv 64/221 skal fortolkes således, at de nationale retter skal tage hensyn til de faktiske forhold og til en positiv udvikling hos den pågældende person, der er indtrådt efter de kompetente myndigheders seneste beslutning, når de kontrollerer lovmæssigheden af udvisningen af en EU-borger.
IX – Forslag til afgørelse
139. I lyset af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den besvarer de forelagte spørgsmål således:
A – Sag C-482/01
»1. Artikel 3 i Rådets direktiv 64/221/EØF af 25. februar 1964 om samordning af de særlige foranstaltninger, som gælder for udlændinge med hensyn til rejse og ophold, og som er begrundet i hensynet til den offentlige orden, sikkerhed og sundhed, skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for den anordnede begrænsning af den frie bevægelighed på grund af en overtrædelse af Betäubungsmittelgesetz begrundet i hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed og den offentlige sundhed, for en udenlandsk unionsborger, der har boet adskillige år i værtslandet, hvis denne foranstaltning er proportional i lyset af artikel 8 i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, når det på grund af den pågældende unionsborgers adfærd kan forventes, at denne i fremtiden vil begå ny kriminalitet, og når det ikke kan kræves af denne unionsborgers ægtefælle og børn, at de henvises til at leve i den pågældende persons hjemland.
2. Artikel 9, stk. 1, i direktiv 64/221 skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national bestemmelse, der ikke omfatter en klageprocedure, som ligeledes indebærer en undersøgelse af hensigtsmæssigheden af en foranstaltning i tilknytning til en beslutning truffet af en administrativ myndighed om udvisning fra det nationale område af en indehaver af en opholdstilladelse, hvis der ikke er oprettet en myndighed, der er uafhængig af den forvaltningsmyndighed, som træffer beslutningen, når der findes en klagemulighed, der indebærer en udtømmende undersøgelse af en sags samlede omstændigheder og forhold, herunder den pågældende foranstaltnings hensigtsmæssighed.«
B – Sag C-493/01
»1.
Artikel 39, stk. 3, EF og artikel 3 i direktiv 64/221 skal fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning, der pålægger de kompetente myndigheder en bindende forpligtelse til at anordne udvisning af statsborgere fra andre medlemsstater, der er idømt en ungdomsfængselsstraf af mindst to års varighed eller en frihedsstraf for forsætlig overtrædelse af Betäubungsmittelgesetz, hvis strafafsoningen ikke er gjort betinget.
2. Artikel 3 i direktiv 64/221 skal fortolkes således, at de nationale retter skal tage hensyn til de faktiske forhold og til en positiv udvikling hos den pågældende person, der er indtrådt efter de kompetente myndigheders seneste beslutning, når de kontrollerer lovmæssigheden af udvisningen af en EU-borger.«
(1) .
(2)
–	EFT 1963-1964, s.  109.
(3)
–	BGB1 I 1990, s. 1354, som affattet ved lov af 16.2.2001, BGB1. I, s. 266.
(4)
–	Offentliggjort den 31.1.1980, BGB1. I, s. 116 og som affattet ved lov af 27.12.2000, BGB1. I, s. 2042.
(5)
–	Bundesanzeiger nr. 188 b af 6.10.2000
(6)
–	Lov af 10.5.1999, GB1. s. 173.
(7)
–	Jf. navnlig Domstolens dom af 11.4.2000, forenede sager C-51/96 og C-191/97, Deliège, Sml. I, s. 2549, præmis 50, af 22.5.1990, sag C-332/88, Alimenta, Sml. I, s. 2077, præmis 9, og af 3.6.1986, sag 139/85, Kempf, Sml. s. 1741, præmis 12.
(8)
–	Dom af 28.10.1975, sag 36/75, Rutili, Sml. s. 1219, præmis 26-28, og af 27.10.1977, sag 30/77, Bouchereau, Sml. s. 1999, præmis 33-35; jf. ligeledes dom af 26.11.2002, sag C-100/01, Olazabal, Sml. I, s. 10981, præmis 30 ff.
(9)
–	Dom i sag 30/77 (nævnt i fodnote 8) og af 10.2.2000, sag C-340/97, Nazli, Sml. I, s. 957, præmis 57.
(10)
–	Dom af 26.2.1975, sag 67/74, Bonsignore, Sml. s. 295, præmis 6, af 19.1.1999, sag C-348/96, Calfa, Sml. I, s. 11, præmis 27, og sag C-340/97 (nævnt i fodnote 9), præmis 59.
(11)
–	Dom i sag 67/74 (nævnt i fodnote 10), præmis 7, i sag 36/75 (nævnt i fodnote 8, præmis 29-31), af 8.4.1976, sag 48/75, Royer, Sml. s. 497, præmis 45-49, af 18.5.1982, forenede sager 115/81 og 116/81, Adoui og Cornouaille, Sml. s. 1665, præmis 11, og i sag C-340/97 (nævnt i fodnote 9), præmis 59 og 63; jf. dom i sagen C-100/01 (nævnt i fodnote 8), præmis 30 ff.
(12)
–	Dom i sagen 30/77 (nævnt i fodnote 8), præmis 27 og 28.
(13)
–	Dom i sag C-340/97 (nævnt i fodnote 9), præmis 58; jf. dom i sag C-348/96 (nævnt i fodnote 10), præmis 22-24.
(14)
–	Dom i sag C-100/01 (nævnt i fodnote 8), præmis 43, og af 30.11.1995, sag C-55/94, Gebhard, Sml. I, s. 4165, præmis 37.
(15)
–	Jf. dom af 6.3.2001, sag C-274/99 P, Connolly, Sml. I, s. 6111, præmis 37 ff., og af 11.7.2002, sag C-60/00, Carpenter, Sml. I, s. 6279, præmis 41.
(16)
–	Sennekamp, »Ist-Ausweisung menschenwidrig«? Zeitschrift für Ausländerrecht und Ausländer politik 2002, s. 136 (og navnlig s. 141 ff.).
(17)
–	Dom i sag C-60/00 (nævnt i fodnote 15), præmis 41. I ovennævnte punkt er der ganske vist kun tale om en »beslutning om udvisning«, men i hovedsagen var der tale om en »beslutning om en udvisningskendelse«.
(18)
–	Dom i sag 60/00 (nævnt i fodnote 15), præmis 42; jf. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, dom i sagen Boutilf mod Schweiz af 2.8.2001, Recueil des arrêts et décisions 2001-IX, præmis 39, 41 og 46.
(19)
–	Dom i sag C-100/01 (nævnt i fodnote 8), præmis 44; jf. dom i sag 30/77 (nævnt i fodnote 8), præmis 30.
(20)
–	Jf. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, dom i sagen Berrehab mod Nederlandene af 21.6.1988, serie A, nr. 138, præmis 7 og 29, Mehemi mod Frankrig af 26.9.1997, Recueil des arrêts et décisions, 1977-VI, Boultif mod Schweiz (nævnt i fodnote 17), Sen mod Nederlandene af 21.12.2001, endnu ikke trykt i Recuil des arrêts et décisions, præmis 40; Yildiz mod Østrig af 31.10.2002, endnu ikke trykt i Recueil des arrêts et décisions, præmis 43, og Jakupovic mod Østrig af 6.2.2003, endnu ikke trykt i Recueil des arrêts et décisions, præmis 29.
(21)
–	Jf. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom i sagen Beldioudi mod Frankrig af 26.3.1992, serie A, nr. 234, hvori den fastslog, at der var tale om en overtrædelse af personens rettigheder, selv om denne var blevet idømt otte års fængsel; i modsætning hertil henvises der ikke i dommen i sagen Amrohalli mod Danmark af 11.7.2002, endnu ikke trykt i Recueil des arrêts et décisions, til straffens længde.
(22)
–	Dom af 9.11.2000, sag C-357/98, Yiadom, Sml. I, s. 9265, præmis 27 og 29. Jf. ligeledes dom af 22.5.1980, sag 131/79, Santillo, Sml. s. 1585, præmis 12, forenede sager 115/81 og 116/81 (nævnt i fodnote 11), præmis 15, af 18.10.1990, forenede sager C-297/88 og C-197/89, Dzodzi, Sml. I, s. 3763, præmis 62, samt af 17.6.1997, forenede sager C-65/95 og C-111/95, Shingara og Radiom, Sml. I, s. 3343, præmis 34.
(23)
–	Dom i de forenede sager 115/81 og 116/81 (nævnt i fodnote 11), præmis 15, sag 131/79 (nævnt i fodnote 22), præmis 12, og af 30.11.1995, sag C-175/94, Gallagher, Sml. I, s. 4253, præmis 17.
(24)
–	Dom af 30.4.1986, forenede sager 209/84-213/84, Asjes m.fl. Sml. s. 1425, præmis 12, af 25.6.1997, forenede sager C-304/94, C-330/94, C-342/94 og C-224/95, Tombesi m.fl., Sml. I, s. 3561, præmis 36, og af 3.5.2001, sag C-28/99, Verdonck m.fl., Sml. I, s. 3399, præmis 28.
(25)
–	Dom i sag 131/79 (nævnt i fodnote 22), præmis 15.
(26)
–	Dom i sag C-357/98 (nævnt i fodnote 22), præmis 26; jf. endvidere dom af 18.1.1984, sag 327/82, Ekro, Sml. s. 107, præmis 11, og af 19.9.2000, sag C-287/98, Linster, Sml. I, s. 6917, præmis 43.
(27)
–	Min fremhævelse.
Dom i sag 48/75 (nævnt i fodnote 11), præmis 59, dom af 5.3.1980, sag 98/79, Pecastaing, Sml. s. 691, præmis 17, dom i sag 131/79 (nævnt i fodnote 22), præmis 12, i de forenede sager 115/81 og 116/81 (nævnt i fodnote 11), præmis 15, i de forenede sager C-297/88 og C-197/89 (nævnt i fodnote 22), præmis 62, i sag C-175/94 (nævnt i fodnote 23), præmis 17, i de forenede sager C-65/95 og C-111/95 (nævnt i fodnote 22), præmis 34, samt i sag C-357/98 (nævnt i fodnote 22), præmis 31.
(28)
–	Jf. i denne forbindelse dom i de forenede sager C-297/88 og C-197/89 (nævnt i fodnote 22), præmis 65.
(29)
–	Jf. dom i de forenede sager C-297/88 og C-197/89 (nævnt i fodnote 22, præmis 61 og 66), hvori der henvises til datoen for gennemførelse af beslutningen, eftersom det netop var det spørgsmål, der var stillet.
(30)
–	Dom i sag 131/79 (nævnt i fodnote 22), præmis 13.
(31)
–	Dom af 15.12.1995, sag C-415/93, Bosman, Sml. I, s. 4921, præmis 59, af 13.3.2001, sag C-379/98, PreussenElektra, Sml. I, s. 2099, præmis 38, af 22.1.2002, sag C-390/99, Canal Satelite Digital, Sml. I, s. 607, præmis 18, og af 10.12.2002, sag C-153/00, der Weduwe, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 31.
(32)
–	Dom i sag C-415/93 (nævnt i fodnote 31), præmis 60, og af 31.3.2002, sag C-415/99, Cura Anlagen, Sml. I, s. 3193, præmis 26, samt dommen i sag C-153/00 (nævnt i fodnote 31), præmis 32.
(33)
–	Dom i sag C-379/98 (nævnt i fodnote 31), præmis 39, i sag C-390/99 (nævnt i fodnote 31), præmis 19, og i sag C-153/00 (nævnt i fodnote 31), præmis 33.
(34)
–	Dom af 12.6.1986, forenede sager 98/85, 16/85 og 258/85, Bertini, Sml. s. 1885, præmis 6, og af 16.7.1992, sag C-343/90, Lourenço Dias, Sml. I, s. 4673, præmis 19, samt dommen i sag C-153/00 (nævnt i fodnote 31), præmis 34.
(35)
–	Retsvidenskaben i Tyskland hævder således, at principiel udvisning henhører under den obligatoriske udvisning, som den er en del af, at myndighederne kun subsidiært kan benytte sig af deres skønsbeføjelser, at de kun har vurderingsbeføjelser i forbindelse med en atypisk udvikling af omstændighederne i en sag, og at sondringen mellem reglen og undtagelsen ikke er underlagt deres vurdering.
(36)
–	Jf. i denne forbindelse Harms »Ausländerrecht« i Deutsches Verwaltungsrecht unter europäischem Einfluss, 2002, punkt 9.
(37)
–	Dom i de forenede sager 209/84-213/84 (nævnt i fodnote 24), præmis 12, og i de forenede sager C-304/94, C-330/94, C-342/94 og C-224/95 (nævnt i fodnote 24), præmis 28, og i sag C-28/99 (nævnt i fodnote 24), præmis 28).
(38)
–	Dom i sag 30/77 (nævnt i fodnote 8), præmis 35, og i sag C-340/97 (nævnt i fodnote 9) præmis 57.
(39)
–	Dom i sag 67/74 (nævnt i fodnote 10), præmis 7, i sag 36/75 (nævnt i fodnote 8), præmis 29-31, i sag 48/75 (nævnt i fodnote 11), præmis 45-49; i de forenede sager 115/81 og 116/81 (nævnt i fodnote 11), præmis 11, i sag C-348/96 (nævnt i fodnote 10), præmis 22-24, i sag C-340/97 (nævnt i fodnote 9), præmis 63, jf. ligeledes dom i sag C-100/01 (nævnt i fodnote 8), præmis 30 ff.
(40)
–	For en kritisk vurdering af den gældende tyske lovgivning, se Beichel, »Das deutsche Ausweisungsrecht auf dem Prüfstand«, Informationsbrief Ausländerrecht, 2002, s. 457 ff; Brinkmann, Ausweisung im demokratischen Rechtsstaat, ed. Barwig, 1996, s. 172 ff., Renner, Ausländerrecht in Deutschland, 1998, s. 564.
(41)
–	Dom i sag C-348/96 (nævnt i fodnote 10), præmis 5 ff.
(42)
–	Dom i sag C-340/97 (nævnt i fodnote 9), præmis 58 og 59.
(43)
–	Dom i sag 30/77 (nævnt i fodnote 8), præmis 28, i sag C-348/96 (nævnt i fodnote 10), præmis 24, samt i sag C-340/97 (nævnt i fodnote 9), præmis 58.
(44)
–	Dom i sag 131/79 (nævnt i fodnote 22).
(45)
–	Jf. i denne henseende dom af 24.9.2002, sag C-255/00, Grundig, Sml. I, s. 8003, præmis 33.
(46)
–	Renner (nævnt i fodnote 40) når frem til den samme konklusion i henhold til national ret, s. 304 ff.
(47)
–	Beichel (nævnt i fodnote 40), s. 460.