Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
T. ĆAPETA
fremsat den 26. februar 2026 (1)
Sag C-120/25
Verband Wirtschaft im Wettbewerb, Verein für Lauterkeit in Handel und Industrie e.V.
mod
PAYBACK GmbH
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland))
» Præjudiciel forelæggelse – energi – energieffektivitetsmærkning – forordning (EU) 2017/1369 – artikel
2, nr. 13) – begrebet »forhandler« – artikel 6, første afsnit, litra a) – forpligtelsen til at henvise til produktets energieffektivitetsklasse og de tilgængelige effektivitetsklasser på mærket i visuel reklame eller teknisk salgsmateriale – udbyder af et bonuspointprogram – nyhedsbrev på internettet, som reklamerer for chancen for at vinde et fjernsyn som led i en lodtrækning – Kommissionens delegerede forordning (EU) 2019/2013 – artikel
4, litra d) «
I.      Indledning
1.        Ordsproget, at »ikke alt, der glimter, er guld_« understreger, at det ydre kan bedrage. Noget, der umiddelbart virker attraktivt eller værdifuldt, kan vise sig ikke at være det i virkeligheden.
2.        Dette gælder især i tilfælde, hvor en person tilbydes et produkt vederlagsfrit, f.eks. i forbindelse med en lodtrækning, uden at få oplysninger om produktets egenskaber og dermed den potentielle indvirkning af dets fremtidige anvendelse.
3.        I det væsentlige giver den foreliggende sag Domstolen mulighed for at afgøre, i hvilket omfang enkeltpersoner skal oplyses om et produkts egenskaber for at kunne træffe et informeret valg.
II.    Sagens faktiske omstændigheder, det præjudicielle spørgsmåls indhold og retsforhandlingerne for Domstolen
4.        PAYBACK, den sagsøgte i hovedsagen, er udbyder af et multipartnerbonusprogram. Selskabet har til formål at fremme kundeloyalitet og tiltrække nye kunder ved at tilbyde »PAYBACK-point« til brugere af bonuspointprogrammet, der foretager køb hos en af dets detailpartnere. Når brugerne har opnået et bestemt antal point, kan de vælge enten at modtage en godtgørelse for disse point eller at bruge dem til at foretage køb hos de deltagende partnerselskaber.
5.        Den 1. februar 2022 annoncerede PAYBACK i sit nyhedsbrev på internettet en lodtrækning med udsagnet »Täglich ein neuer Gewinn, z. B. 2 x Samsung QLED 4K TV Q80A, 75 Zoll« (»En ny præmie hver dag, f.eks. 2 x Samsung QLED 4K TV Q80A, 75 tommer«) ledsaget af et billede af det pågældende fjernsyn samt en tabel med en oversigt over de præmier, der kunne vindes.
6.        PAYBACK angav imidlertid hverken på billedet af fjernsynet eller i listen over mulige præmier oplysninger om produktets energieffektivitetsklasse.
7.        I et brev af 7. februar 2022 fremsendte Verband Wirtschaft im Wettbewerb, Verein für Lauterkeit in Handel und Industrie – en sammenslutning, der har til formål at fremme sine medlemmers interesser og sikre fair konkurrence på markedet gennem juridisk research, offentlig oplysning samt håndhævelse af love mod illoyal konkurrence, og sagsøgeren i hovedsagen (herefter »sammenslutningen«) – uden held en påbudsskrivelse, hvori den sagsøgte i hovedsagen blev underrettet om den manglende oplysning i sin reklame for fjernsynet.
8.        Sammenslutningen anlagde derefter sag mod den sagsøgte i hovedsagen ved Landgericht München I (den regionale ret i første instans i München I, Tyskland) med påstand om forbud mod enhver reklame for fjernsynet uden angivelse af de relevante oplysninger om dets energieffektivitetsklasse.
9.        Sammenslutningen gjorde gældende, at PAYBACK som forhandler af det udbudte produkt i henhold til artikel 2, nr. 13), i forordning (EU) 2017/1369 (2), ikke havde opfyldt sin forpligtelse til at henvise til produktets energieffektivitetsklasse og de tilgængelige effektivitetsklasser på mærket i visuel reklame i henhold til artikel 6, stk. 1, litra a), i samme forordning (3), sammenholdt med artikel 4, litra d), i Kommissionens delegerede forordning (EU) 2019/2013 (4).
10.      Sammen pålægger disse bestemmelser forhandlerne en forpligtelse til at give kunderne oplysninger om energieffektivitetsklassen for elektroniske skærme, herunder fjernsyn (5), i visuel reklame eller teknisk salgsmateriale for disse produkter.
11.      På grundlag af disse bestemmelser gjorde sammenslutningen gældende, at PAYBACK ved ikke at give de relevante oplysninger om energieffektivitetsklassen for det fjernsyn, der blev markedsført som led i selskabets lodtrækning, havde tilsidesat sin forpligtelse i henhold til forordning 2017/1369, sammenholdt med artikel 4, litra d), i delegeret forordning 2019/2013. Det var på dette grundlag, at sagsøgeren i hovedsagen nedlagde påstand om forbud og om godtgørelse af omkostningerne ved udstedelsen af påbudsskrivelsen.
12.      Heroverfor gjorde PAYBACK gældende, at selskabet ikke var en »forhandler« i den forstand, der er omhandlet i artikel 2, nr. 13) (6), i forordning 2017/1369, for så vidt angår de produkter, der blev reklameret for, og at det derfor ikke var omfattet af kravene i de nævnte bestemmelser.
13.      Ved en udeblivelsesdom afsagt den 5. september 2022 gav Landgericht München I (den regionale ret i første instans i München I) sagsøgeren medhold og pålagde den sagsøgte at afstå fra at reklamere visuelt for og/eller lade reklamere visuelt for en bestemt model af elektronisk skærm uden at henvise til energieffektivitetsklassen og de tilgængelige energieffektivitetsklasser på mærket.
14.      PAYBACK rejste indsigelse mod denne afgørelse, hvilken
Landgericht München I (den regionale ret i første instans i München I) forkastede i sin endelige afgørelse den 23. januar 2023.
15.      Selskabet iværksatte herefter en appel vedrørende realiteten ved Oberlandesgericht München (den regionale appeldomstol i München, Tyskland).
16.      Ved dom af 14. marts 2024 gav Oberlandesgericht München (den regionale appeldomstol i München) medhold i appellen, ophævede udeblivelsesdommen og frifandt den sagsøgte. Retten fandt, at sagen kunne antages til realitetsbehandling, men var ugrundet, og frifandt derfor sagsøgte vedrørende sagsøgerens påstand om nedlæggelse af forbud.
17.      Ifølge Oberlandesgericht München (den regionale appeldomstol i München) kunne PAYBACK ikke betragtes som en »forhandler« i henhold til artikel 2, nr. 13), i forordning 2017/1369 og var derfor ikke omfattet af forordningens krav om energieffektivitetsmærkning. Retten fastslog, at en kunde ikke har brug for oplysninger om energieffektiviteten af energirelaterede produkter, der tilbydes som led i en lodtrækning, for at kunne træffe et informeret valg om transaktionen, da kunderne ikke vælger et produkt, men blot beslutter, om de vil deltage i selve lodtrækningen, hvilket ikke kræver noget vederlag.
18.      Efter denne dom iværksatte sammenslutningen en revisionsanke til Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland), som er den forelæggende ret, med påstand om stadfæstelse af udeblivelsesdommen.
19.      PAYBACK har fastholdt, at revisionsanken bør forkastes.
20.      Den forelæggende ret nærer tvivl om, hvorvidt Oberlandesgericht München (den regionale appeldomstol i München) med rette frifandt sagsøgte vedrørende sagsøgerens påstand om forbud med den begrundelse, at den sagsøgte i hovedsagen, som arrangør af den omhandlede lodtrækning, ikke var en »forhandler« i henhold til kravene om energieffektivitetsmærkning i forordning 2017/1369 for så vidt angår de produkter, der blev udbudt som præmier, og derfor ikke var forpligtet til at give forbrugerne oplysninger om det pågældende produkts energieffektivitet.
21.      Resultatet af denne revisionsanke for Bundesgerichtshof (forbundsdomstol) afhænger således af fortolkningen af begrebet »forhandler« og mere præcist af, om PAYBACK kan betragtes som en forhandler med henblik på de krav til energieffektivitetsmærkning, der er fastsat i artikel 6, første afsnit, litra a), i forordning 2017/1369, og artikel 4, litra d), i delegeret forordning 2019/2013.
22.      På den baggrund har Bundesgerichtshof (forbundsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge følgende spørgsmål for Domstolen til præjudiciel afgørelse:
»Skal en person, som i forbindelse med et onlinelotteri udlover et fjernsyn som gevinst, for så vidt angår dette anses for »forhandler« som omhandlet i artikel 2, nr. 13), i [forordning 2017/1369], og er den pågældende derfor forpligtet til at opfylde de krav, der fremgår af artikel 6, første afsnit, litra a), i [forordning 2017/1369] sammenholdt med artikel 4, litra d), i [delegeret forordning 2019/2013]?«
23.      Sammenslutningen, PAYBACK og Europa-Kommissionen har afgivet skriftlige indlæg.
24.      Domstolen har i medfør af artikel 76, stk. 2, i Domstolens procesreglement fundet, at sagen er tilstrækkeligt oplyst til, at den kan træffe afgørelse, uden at der afholdes mundtlig forhandling.
III. Bedømmelse
25.      I 1992 indførte Den Europæiske Union krav om energimærkning for en række husholdningsapparater med henblik på at hjælpe forbrugerne med at identificere energieffektive produkter og begrænse miljøpåvirkningen fra mindre energieffektive produkter (7). Disse krav omfattede endnu ikke fjernsyn.
26.      Omfanget af energimærkningsrammen, der i dag er fastlagt i forordning 2017/1369, er imidlertid siden blevet udviklet og udvidet til at omfatte en langt bredere vifte af produkter (8).
27.      Ifølge en cost-benefit-analyse af energimærkningskrav fremstod løsningsmodellen med indførelse af en mærkningsordning for energieffektivitet for fjernsyn, monitorer og informationsskærme som den foretrukne løsning, da den giver de største besparelser (9).
28.      Det følger af tiende betragtning til forordning 2017/1369, at et standardiseret obligatorisk mærke for energirelaterede produkter er et effektivt middel til at forsyne potentielle kunder med sammenlignelige oplysninger om disse produkters energieffektivitet (10). Forordningen uddyber nærmere, at den ensartede mærkning bør indføres på tværs af produktgrupper (11).
29.      Som nævnt forpligter nævnte forordnings artikel 6, første afsnit, litra a), leverandøren og forhandleren til at henvise til produktets energieffektivitetsklasse i visuel reklame eller teknisk salgsmateriale i overensstemmelse med den relevante delegerede retsakt.
30.      I overensstemmelse hermed tillægger artikel 16 i forordning 2017/1369 Kommissionen beføjelser til at vedtage delegerede retsakter med henblik på at supplere denne forordning ved at specificere, hvordan energiklassen og de tilgængelige effektivitetsklasser på mærket angives i visuelle reklamer og teknisk salgsmateriale for forskellige produktgrupper.
31.      Med hensyn til energimærkning af elektroniske skærme, såsom fjernsyn, indførte Kommissionen således delegeret forordning 2019/2013, der fastsætter den standardiserede energimærkning for denne produktgruppe.
32.      Artikel 4, litra d), i nævnte forordning præciserer, som nævnt ovenfor, forhandlernes forpligtelser i forbindelse med energieffektivitetsmærkning af elektroniske skærme og fastsætter, at forhandleren skal sørge for, enhver visuel reklame for en bestemt elektronisk skærmmodel indeholder modellens energieffektivitetsklasse og de eksisterende effektivitetsklasser som angivet på mærket.
33.      Det er i lyset af denne forpligtelse, at det foreliggende præjudicielle spørgsmål opstår.
34.      Med sit spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om den sagsøgte i hovedsagen, som arrangør af en lodtrækning på internettet, skal anses for at være en »forhandler« i henhold til artikel 2, nr. 13), i forordning 2017/1369 med hensyn til det fjernsyn, der udloddes som præmie, og dermed har overtrådt sin oplysningspligt i henhold til artikel 6 i nævnte forordning ved ikke at have angivet det pågældende fjernsyns energieffektivitetsklasse og de tilgængelige effektivitetsklasser.
35.      Det følger af Domstolens faste praksis, at der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse skal tages hensyn til lovgivningens ordlyd, dens formål og den sammenhæng, hvori den indgår (12).
36.      Med det for øje vil min bedømmelse af det præjudicielle spørgsmål bestå af tre dele.
37.      Jeg vil indlede med at undersøge den præcise ordlyd af artikel 2, nr. 13), i forordning 2017/1369 og definitionen af »forhandler« i denne artikel med henblik på at fastslå, om kravene til energimærkning skal finde anvendelse på personer, der udbyder produkter som led i en lodtrækning. Derefter vil jeg undersøge den bredere målsætning, der forfølges gennem kravene til energimærkning, for at kaste lys over det tilsigtede omfang af begrebet »forhandler«. Endelig vil jeg overveje definitionen af »forhandler« i den fulde sammenhæng, hvori forordning 2017/1369 indgår, og vurdere, hvordan den forholder sig til de øvrige bestemmelser i forordningen.
A.      Ordlydsfortolkning af begrebet af »forhandler«
1.      Overordnede betragtninger om definitionen
38.      Det er værd at nævne, at der synes at være uoverensstemmelser i ordlyden af artikel 2, nr. 13), i forordning 2017/1369 i de forskellige sprogversioner, især mellem den tyske sprogversion – som er sprogversionen i hovedsagen – og de øvrige sprogversioner.
39.      Ifølge den tyske sprogversion af artikel 2, nr. 13), i forordning 2017/1369 er en »forhandler« (»Händler«) en person, som led i erhvervsvirksomhed (»im Rahmen einer Geschäftstätigkeit«), mod eller uden vederlag (»entgeltlich oder unentgeltlich«), udbyder (»anbietet«) eller udstiller (»ausstellt«) et produkt med henblik på salg, udlejning eller salg på afbetaling (»zum Kauf, zur Miete oder zum Ratenkauf«) (13).
40.      På baggrund af ordlyden i den tyske sprogversion synes udstillingen af et produkt således at være knyttet til formålet om salg, udlejning eller salg på afbetaling. En sådan forståelse af begrebet »forhandler« synes at udelukke personer, der udstiller produkter af andre årsager end direkte vederlag, fra definitionens anvendelsesområde.
41.      Derimod er andre sprogversioner, f.eks. den kroatiske sprogversion (14), den franske sprogversion (15), den irske sprogversion (16), den italienske sprogversion (17) og den slovenske sprogversion (18), formuleret på samme måde som den engelske sprogversion (19) og definerer en »forhandler« som en person, der udbyder til salg, udlejer, sælger på afbetaling eller udstiller som led i erhvervsvirksomhed, mod eller uden vederlag.
42.      Den tyske sprogversion af artikel 2, nr. 13), kan på den ene side forstås således, at en person for at blive klassificeret som forhandler skal i) udstille produkter som led i erhvervsvirksomhed og ii) gøre dette med henblik på salg, udlejning eller salg på afbetaling, idet begge betingelser er kumulative. På den anden side fremgår det af de øvrige sprogversioner, der er nævnt ovenfor, at det tilsyneladende er tilstrækkeligt at udstille et produkt som led i erhvervsvirksomhed for at blive anset for forhandler.
43.      I henhold til artikel 1 i Rådets forordning nr. 1 (20) er alle de officielle sprog i Den Europæiske Union, der er anført i denne bestemmelse, de autentiske sprog for de retsakter, hvorpå de er affattet, og derfor skal alle sprogversioner af en EU-retsakt principielt tillægges den samme værdi.
44.      I overensstemmelse med Domstolens faste praksis skal den pågældende bestemmelse, når der er uoverensstemmelse mellem sprogversionerne, således fortolkes på baggrund af den almindelige opbygning af og formålet med det regelsæt, som den indgår i (21).
45.      Det er derfor nødvendigt at undersøge den overordnede målsætning bag forordning 2017/1369 for at fastslå, om den i artikel 2, nr. 13), omhandlede udstilling af produkter skal fortolkes som værende knyttet til formålet med salg, leje eller salg på afbetaling – således at reklamer som den i den foreliggende sag udelukkes – eller om udstillingen af produkter skal forstås som værende uafhængig af dette formål – således at definitionen af »forhandler« kan fortolkes således, at den omfatter reklamer som den i den foreliggende sag.
46.      Inden jeg gennemgår denne forordnings formål, vil jeg dog kort behandle nogle af de argumenter, som Kommissionen, den sagsøgte i hovedsagen og sammenslutningen har fremført vedrørende ordlyden af artikel 2, nr. 13), i denne forordning.
2.      Specifikke betragtninger om vederlagsbetingelsen
47.      Det er på grundlag af den tyske sprogversion af artikel 2, nr. 13), i forordning 2017/1369, at både PAYBACK og Kommissionen har anført, at en arrangør af en lodtrækning ikke kan betragtes som en forhandler i henhold til denne forordning.
48.      De har gjort gældende bl.a., at eftersom PAYBACK ikke deltager i salg, udlejning eller salg på afbetaling af det omhandlede produkt, idet selskabet ikke angiver prisen på de forskellige produkter eller tilskynder kunden til at købe dem, falder det ikke ind under definitionen af »forhandler« i artikel 2, nr. 13), i forordning 2017/1369, selv om den sagsøgte i hovedsagen udstiller produktet som led i erhvervsvirksomhed.
49.      Selv om denne fortolkning af »forhandler« umiddelbart stemmer overens med den tyske sprogversion af definitionen, ville en sådan fortolkning i realiteten have den virkning, at formuleringen »mod eller uden vederlag«, som er fælles for alle sprogversioner, ville blive meningsløs.
50.      I lyset af denne betragtning har sammenslutningen gjort gældende, at begrebet »forhandler« ikke er begrænset til virksomheder, der udbyder varer til salg, men også omfatter virksomheder, der leverer produkter vederlagsfrit, f.eks. ved at udbyde præmier som led i en lodtrækning. I så fald ville den sagsøgte i hovedsagen kunne betragtes som en forhandler i henhold til forordning 2017/1369.
51.      Den yderligere begrænsning »mod eller uden vederlag« tilsiger, at fraværet af vederlag er irrelevant, og at varer ikke kun behøver at blive udstillet med henblik på salg, udlejning eller salg på afbetaling. Dette giver yderligere vægt til en fortolkning af »forhandler«, der omfatter personer, der udstiller produkter i forbindelse med erhvervsvirksomhed, uanset vederlag, som det fremgår af den engelske og andre sprogversioner.
52.      En sådan fortolkning underbygges yderligere af definitionen af »kunde« i forordning 2017/1369. I artikel 2, nr. 16), defineres en »kunde« som enhver »person, der køber, lejer eller modtager et produkt til eget brug, uanset om denne handler som led i sit erhverv, sin forretning, sit håndværk eller sin profession« (22).
53.      Brugen af ordet »modtager« i denne definition forudsætter, at personer, der modtager produkter uden vederlag, f.eks. som gave eller som præmie i en lodtrækning, også kan falde inden for definitionen af »kunde«.
54.      I lyset af det ovenstående foranlediger den udtrykkelige ordlyd af disse bestemmelser mig til den foreløbige konklusion, at en arrangør af en præmieudlodning, såsom den sagsøgte i hovedsagen, der udstiller et produkt som led i erhvervsvirksomhed, uden hensyn til eventuel modydelse, bør anses for at være en »forhandler« i henhold til artikel 2, nr. 13), i forordning 2017/1369 og derfor være omfattet af kravene om energimærkning i denne forordning, sammenholdt med delegeret forordning 2019/2013.
55.      Når det er sagt, er det i henhold til ovennævnte praksis fra Domstolen nødvendigt også at tage hensyn til de mål, der forfølges med de regler, som bestemmelsen indgår i, og den sammenhæng, hvori den forekommer, for at fortolke en bestemmelse i EU-retten.
B.      Formålet med forordning 2017/1369
56.      Såfremt ordlyden giver mulighed for mere end én fortolkning af energimærkningskravenes omfang, er det vigtigt at forstå, hvorfor EU-lovgiveren indførte disse krav, for at kunne afgøre, om den sagsøgte i hovedsagen faktisk var forpligtet til at anvende sådanne mærker.
57.      Det følger af anden og tiende betragtning til forordning 2017/1369, at forordningens væsentligste mål for det første er at sætte kunderne i stand til at træffe informerede valg med hensyn til energiforbruget af energirelaterede produkter (23) og for det andet at fremme innovation ved at tilskynde producenterne til at fremstille mere energieffektive produkter.
58.      Begge disse formål falder inden for den tredje målsætning og EU’s bredere politiske mål for miljø og klimaændringer og udgør en vigtig del af EU’s ramme for klima- og energipolitikken frem til 2030. Forbedring af energieffektiviteten af energirelaterede produkter gennem informerede kundevalg og udvikling af mere energieffektive produkter har til formål at have en positiv indvirkning på de energirelaterede produkters miljøpræstation (24).
59.      For så vidt angår den foreliggende sag vil jeg nu behandle hvert af disse tre formål under hensyntagen til den forelæggende rets spørgsmål.
1.      Informeret forbrugervalg
60.      Som antydet ovenfor har forordning 2017/1369 til formål at sikre, at kunderne får præcise, relevante og sammenlignelige oplysninger om energirelaterede produkters specifikke energiforbrug, for at lette kundens valg til fordel for produkter, der forbruger mindre energi i brugsfasen, ved at gøre det muligt for kunderne at »forudse deres valgs direkte indvirkning på deres energiregning« (25).
61.      Der er dokumentation for, at selv om købsprisen for mere energieffektive produkter er højere, giver køb af sådanne produkter alligevel økonomiske fordele for kunderne (26). EU-lovgiveren forudså således kundernes vilje til at acceptere kortsigtede økonomiske tab ved at vælge produkter, der måske er dyrere at købe, men som medfører betydelige energi- og omkostningsbesparelser i produktets levetid (27).
62.      For at uddybe dette punkt kan det være værd at fremhæve en undersøgelse fra 2014 om energimærkets betydning, som viste, at kunderne var villige til at acceptere kortsigtede økonomiske tab ved at vælge produkter, der måske var dyrere at købe, men som ville medføre betydelige energi- og omkostningsbesparelser i løbet af produktets levetid. Undersøgelsen, som Kommissionen henviste til i sin begrundelse til delegeret forordning 2019/2013, viste, at størstedelen af respondenterne tog energimærkningen i betragtning, når de traf deres valg i eksperimentet, og var villige til at betale mere for et mere energieffektivt produkt (28).
63.      Tilsvarende angav flertallet af de adspurgte i en konsekvensanalyse fra Kommissionen om energimærkning af husholdningsapparater, at oplysningerne om energieffektivitet gennem energimærkningen var »meget eller yderst vigtige« for deres valg (29).
64.      Ovenstående dokumentation viser, at kunderne ikke kun forventer pålidelige oplysninger om et produkts energimæssige ydeevne, men at de også tillægger disse oplysninger stor betydning, når de skal beslutte, om de vil købe eller bruge et produkt. Det betyder også, at kunderne kan blive afskrækket fra at købe mindre energieffektive produkter, som sandsynligvis vil medføre højere driftsomkostninger.
65.      Med det for øje er et energirelateret produkts energieffektivitet en væsentlig faktor, der påvirker en persons valg om at deltage i en lodtrækning, hvor det pågældende produkt udloddes, da produktets energieffektivitet kan afholde folk fra at deltage.
66.      Men skal »informerede kundevalg« forstås som udelukkende vedrørende køb af varer, eller skal det også omfatte en kundes beslutning om at deltage i en lodtrækning?
67.      PAYBACK og Kommissionen har anført, at energimærkning har til formål at lette informerede sammenligninger mellem konkurrerende produkter, og at en arrangør af en udlodning ikke kan betragtes som en »forhandler«, da deltagerne ikke får mulighed for at vælge mellem forskellige modeller af det samme produkt, men blot får mulighed for at deltage i lodtrækningen om de specifikke præmier, der udloddes.
68.      Skønt dette argument kan have en vis rigtighed, synes denne snævre fortolkning af formålet at svække de bredere miljøbeskyttelsesmål, der ligger til grund for energimærkningskravene.
69.      Som nævnt er kravene til energimærkning udformet således, at kunderne kan forudse de miljømæssige og økonomiske konsekvenser af deres valg med hensyn til den potentielle fremtidige brug af et energirelateret produkt.
70.      Selv
om udtrykket »valg« ikke er defineret i forordning 2017/1369, berettiger det overordnede formål med denne forordning – nemlig at fremme Den Europæiske Unions bredere politiske mål om at opnå et højt forbruger- og miljøbeskyttelsesniveau, som fastsat i artikel 169, stk. 1, TEUF og artikel 191 TEUF – en bred fortolkning af dette udtryk for at sikre, at kravene til energimærkning får fuld virkning.
71.      Med dette for øje bør målet med forordning 2017/1369 om at give kunderne mulighed for at træffe »informerede valg« ikke forstås som begrænset til købssituationer, men bør, som sammenslutningen har anført, omfatte alle situationer, hvor energirelaterede produkter udbydes, enten mod vederlag eller som en potentiel præmie i en lodtrækning.
72.      På baggrund af det ovenstående er formålet med at give kunderne mulighed for at træffe energibevidste og omkostningseffektive valg med hensyn til energirelaterede produkter for at øge energibesparelserne og reducere energiregningerne efter min opfattelse ikke begrænset til beslutninger, der indebærer vederlag, men omfatter ethvert valg, som kunden træffer, hvor energieffektivitetsoplysningerne kan tages i betragtning, uanset i hvilken sammenhæng produktet udbydes eller erhverves.
2.      Fremme af innovation
73.      Ud over de miljømæssige fordele og økonomiske gevinster for kunderne fremmer og driver energimærkningskravene på EU-plan innovation og investeringer i mere energieffektive produkter (30).
74.      Krav til energimærkning, der informerer kunderne om de potentielle økonomiske fordele ved at vælge mere energieffektive produkter og dermed modvirker, at de vælger mindre effektive produkter, tilskynder producenterne til at udvikle og producere de mest energieffektive produkter for at opnå en konkurrencefordel (31).
75.      Jo mere ambitiøse kravene til energimærkning af energirelaterede produkter er, jo mere får virksomhederne mulighed for at differentiere deres produkter på en positiv måde og stimulere innovation (32).
76.      Derfor har energimærkningskravene til formål at belønne de produkter, der har den bedste ydeevne, gennem obligatorisk klassificering, ved at give virksomheder, der tilbyder mere energieffektive produkter, en fordel som frontløbere (33).
77.      Desuden følger det af 34. betragtning til forordning 2017/1369, at medlemsstaterne bør være i stand til at skabe incitamenter til fremstilling og anvendelse af disse produkter. Det står medlemsstaterne frit for at beslutte, af hvilken art sådanne incitamenter skal være.
78.      I lyset af disse betragtninger vil det efter min opfattelse svække formålet med at fremme innovation at undtage personer, der udstiller et energirelateret produkt af andre årsager end direkte vederlag – men som gør det som led i erhvervsaktivitet – fra kravene om energimærkning i forordning 2017/1369. En sådan undtagelse ville således svække den ordning, der belønner de mest energieffektive produkter, de producenter, der fremstiller dem, og de forhandlere, der udbyder dem.
3.      Fremme af klima- og miljøbeskyttelse
79.      Energieffektivitetsmærkning forbedrer ikke kun forbrugerbeskyttelsen og tilskynder industrien til at udvikle og fremstille mere energieffektive produkter, men bidrager også væsentligt til opfyldelsen af Unionens energieffektivitetsmål for 2020 og 2030 og Unionens miljø- og klimaændringsmål (34).
80.      Ved at tilskynde til anvendelse og fremstilling af mere energieffektive produkter har forordning 2017/1369 til formål at udnytte potentialet for energieffektivitet yderligere med henblik på at nedbringe energibehovet og dermed mindske EU’s samlede energiafhængighed (35).
81.      Kravene til energimærkning i forordning 2017/1369 har derfor til formål at fremme opfyldelsen af de ambitiøse miljøpolitiske mål om at nedbringe EU’s energiforbrug og drivhusgasemissioner (36).
82.      Kravene til energimærkning er begrundet i den simple kendsgerning, at energirelaterede produkter kan have en negativ indvirkning på miljøet afhængigt af, hvordan de fremstilles, anvendes og bortskaffes (37).
83.      Følgelig afhænger virkeliggørelsen af de bredere miljøbeskyttelsesmål, der forfølges med forordning 2017/1369, navnlig at forbedre energirelaterede produkters effektivitet gennem informerede kundevalg, i sagens natur af forordningens virkning med hensyn til at modvirke, at kunderne anvender mindre energieffektive produkter. Dette tilskynder virksomhederne til at prioritere fremstillingen af mere energieffektive produkter, hvilket mindsker brugen og tilgængeligheden på markedet af mindre energieffektive produkter og begrænser disse produkters miljøpåvirkning.
84.      I den sammenhæng skal »informeret kundevalg« forstås som kundens evne til at vurdere både de miljømæssige og økonomiske konsekvenser af deres fremtidige brug af et energirelateret produkt og til at handle på baggrund af denne viden i alle situationer, hvor energirelaterede produkter udbydes til dem, uanset om det er mod vederlag eller ej, herunder som en potentiel præmie i en lodtrækning.
85.      Derfor vil en snæver fortolkning af begrebet »forhandler« i artikel 2, nr. 13), i forordning 2017/1369 – ved at begrænse omfanget af kravet om energimærkning til personer, der kun udstiller et produkt, når det udbydes mod vederlag – efter min opfattelse svække forordningens effektive virkning med hensyn til at nå dens bredere miljøbeskyttelsesmål. En sådan snæver fortolkning ville fratage kunderne muligheden for at træffe informerede, miljøvenlige og energibevidste valg vedrørende energirelaterede produkter, der udbydes af andre grunde end direkte vederlag, enten vederlagsfrit eller som en præmie i en lodtrækning (som i den foreliggende sag).
86.      Med ovenstående betragtninger for øje fører min bedømmelse af det overordnede formål med energimærkningskravene mig til den konklusion, at definitionen af »forhandler« i artikel 2, nr. 13), i forordning 2017/1369 bør fortolkes således, at den omfatter personer, der reklamerer for energirelaterede produkter som led i erhvervsvirksomhed af andre årsager end direkte vederlag, f.eks. i forbindelse med en lodtrækning.
87.      Når det er sagt, vil min nedenstående gennemgang af den generelle ordning for energimærkningsrammen tjene til at afprøve denne fortolknings rigtighed.
C.      Den generelle ordning
88.      Uanset ovenstående konklusion er der stadig en række elementer i kravet om energimærkning, som fortjener en mere dybdegående undersøgelse, og som vil give os yderligere indsigt i EU-lovgiverens egentlige intentioner.
89.      Det skal erindres, at PAYBACK skal betragtes som en »forhandler« i henhold til artikel 2, nr. 13), i forordning 2017/1369, hvis det kan fastslås, at selskabet har udstillet det omhandlede fjernsyn for en kunde som led i erhvervsvirksomhed, uanset om dette er sket mod vederlag eller ej.
1.      Begrebet »kunde«
90.      Som tidligere nævnt følger det af tiende betragtning til forordning 2017/1369, at hovedformålet med energimærkning er at give kunderne præcise, relevante og sammenlignelige oplysninger om energirelaterede produkters specifikke energiforbrug, hvilket letter kundens valg til fordel for produkter, der forbruger mindre energi.
91.      Mens begrebet »kunde« generelt kan forstås som et transaktionsforhold med en forhandler, som kunden køber et produkt af, defineres en kunde i henhold til forordning 2017/1369 specifikt i artikel 2, nr. 16), som en person, der køber, lejer eller modtager et produkt.
92.      Anvendelsen af ordet »modtager« i denne definition tyder på, at EU-lovgiveren ikke havde til hensigt at begrænse begrebet »kunde« til kun at omfatte personer, der modtager et produkt mod vederlag (dvs. køb af det pågældende produkt), men at den også ønskede at medtage personer, der modtager produkter af forhandlere uden vederlag, i denne definition.
93.      Den lovgivningsmæssige hensigt bag denne specifikke ordlyd underbygges yderligere, når man sammenligner den med den formulering, som EU-lovgiveren anvendte i direktiv 2010/30, som blev erstattet af forordning 2017/1369.
94.      Det fulgte af 14. betragtning til direktiv 2010/30, at kravene til energimærkning i direktivet havde til formål at tilskynde kunderne »til at købe mere [energi]effektive produkter« (38).
95.      Desuden fastsatte direktivets artikel 10, der regulerede vedtagelsen af delegerede retsakter, at oplysningerne på energimærkerne for specifikke produkter skulle »[sætte] slutbrugerne i stand til at træffe mere velinformerede købsafgørelser« (39).
96.      Den udtrykkelige henvisning til »købsafgørelser« i direktivet begrænsede anvendelsesområdet for energimærkningskravene til rene transaktionssituationer, der indebærer betaling.
97.      I stedet henviser udtrykket »kunde« i henhold til gældende lovgivning og artikel 2, nr. 16), i forordning 2017/1369 til en fysisk eller juridisk person, der køber, lejer eller modtager et produkt.
98.      Tilsvarende henviser forordningens artikel 16, stk. 3, litra b), med hensyn til delegerede retsakter også til »kunder« uden at nævne »køb« som sådan.
99.      Denne klare forskel i ordlyden i forordning 2017/1369 sammenlignet med dens forgænger er efter min opfattelse et udtryk for et utvetydigt ønske om at udvide anvendelsesområdet for energimærkningskravene til også at omfatte personer, der får udbudt energirelaterede produkter uden vederlag.
100. Da de vigtigste kontrakter, der skal tages i betragtning, nemlig salg og leje, allerede er angivet i forordning 2017/1369, og i mangel af andre udtrykkelige begrænsninger, finder jeg, at brugen af ordet »modtager« i artikel 2, nr. 16), er i overensstemmelse med den opfattelse, at definitionen af »kunde« omfatter personer, der modtager et produkt vederlagsfrit.
2.      Begrebet »erhvervsvirksomhed«
101. Som beskrevet ovenfor indebærer udstilling af et energirelateret produkt for en kunde ikke i sig selv, at forhandleren er forpligtet til at anbringe energimærkning, da denne »udstilling« også skal finde sted »som led i erhvervsvirksomhed, mod eller uden vederlag«.
102. I sin anmodning om en præjudiciel afgørelse rejser den forelæggende ret det relevante spørgsmål, om »erhvervsvirksomhed af enhver art« er tilstrækkelig til, at en person kan betragtes som »forhandler« i henhold til artikel 2, nr. 13), i forordning 2017/1369.
103. I deres skriftlige indlæg til Domstolen har både PAYBACK og Kommissionen gentaget, at det fjernsyn, der blev udloddet som præmie, ikke var udbudt til salg, leje eller salg på afbetaling, og at PAYBACK heller ikke havde angivet, at det kunne købes hos nogen af de deltagende partnervirksomheder, og har derfor fastholdt, at der ikke er tilstrækkelig sammenhæng mellem den sagsøgtes erhvervsvirksomhed, som består i at organisere bonuspointprogrammet, og udstillingen af det omhandlede fjernsyn til, at definitionen af »forhandler« kan finde anvendelse.
104. Tilsvarende har PAYBACK argumenteret for, at begrebet »erhvervsvirksomhed« med henblik på at definere en »forhandler« ikke kan forstås som gældende »erhvervsvirksomhed af enhver art«, da en sådan fortolkning ville tilsidesætte den udtrykkelige brug af ordene »salg, udlejning eller salg på afbetaling« i denne definition.
105. Desuden har PAYBACK anført, at hvis »erhvervsvirksomhed af enhver art« var tilstrækkeligt til, at en person kunne betragtes som »forhandler« og dermed være omfattet af energimærkningskravene, ville det ikke kun være arrangører af lodtrækninger, der ville blive berørt. Efter PAYBACK’s opfattelse ville en sådan fortolkning, hvis den var korrekt, have den urimelige følge, at alle medier – såsom aviser, magasiner eller tv-kanaler – der omtaler et bestemt energirelateret produkt i en reportage, ville blive pålagt en forpligtelse til at overholde kravene om energimærkning.
106. Som bekendt er PAYBACK udbyder af et bonuspointprogram med flere partnere, hvis formål er at tiltrække og fastholde kunder til sine virksomhedsdeltagere; dette kan således siges at udgøre den sagsøgtes erhvervsvirksomhed.
107. For det første betvivler jeg rigtigheden af argumentet om, at der ikke er tilstrækkelig sammenhæng mellem PAYBACK’s forretningspraksis og reklamen for det omhandlede produkt.
108. Som PAYBACK har bekræftet i sit skriftlige indlæg, er hovedformålet med dets erhvervsvirksomhed at »tiltrække og fastholde kunder«. På samme måde er formålet med at arrangere den omhandlede lodtrækning at øge bonuspointsystemets tiltrækningskraft for nye og eksisterende kunder. Afholdelsen af lodtrækningen er således beregnet til at fremme og styrke erhvervsvirksomheden. Med forbehold af den forelæggende rets endelige efterprøvelse forekommer udstillingen af fjernsynet og den sagsøgtes erhvervsvirksomhed i hovedsagen at være uløseligt forbundet.
109. For det andet er »erhvervsvirksomhed« ikke udtrykkeligt defineret i forordning 2017/1369. Ikke desto mindre udgør denne forordning og delegeret forordning 2019/2013 de EU-retlige bestemmelser (40), der regulerer de særlige aspekter af urimelig handelspraksis som omhandlet i artikel 3, stk. 4, i direktiv 2005/29 (41). Dette direktiv kan derfor give en vis vejledning med henblik på at definere »erhvervsvirksomhed« som omhandlet i forordning 2017/1369.
110. Selv
om begrebet »erhvervsvirksomhed« ikke er defineret i direktiv 2005/29, defineres »handelspraksis« i artikel 2, litra d), ved hjælp af en særlig bred formulering. Den praksis, der er omfattet heraf, skal være af forretningsmæssig karakter, dvs. foretaget af en erhvervsdrivende (42) med direkte relation til promovering, salg eller udbud af et produkt til forbrugerne (43).
111. Ordlyden »eller udbud« i denne definition synes at omfatte levering af produkter uden vederlag. En sådan fortolkning af definitionen understøttes af, at den er særskilt og dermed afgrænset fra det at sælge et produkt, som er omhandlet i definitionen. Det kan således med rimelighed siges, at udlodning af et produkt til en kunde som en præmie i en lodtrækning udgør udbud af dette produkt til en kunde og dermed er omfattet af definitionen af handelspraksis i direktiv 2005/29.
112. En sådan bred fortolkning af handelspraksis i forbindelse med begrebet »forhandler« i artikel 2, nr. 13), i forordning 2017/1369 ville være i overensstemmelse med den udtrykkelige ordlyd af både denne bestemmelse (»mod eller uden vederlag«) og definitionen af »kunde« (»fysisk eller juridisk person, der […] modtager et produkt«), som begge indebærer, at fraværet af vederlag er uden betydning for fortolkningen af begrebet »forhandler« som anvendt i forordning 2017/1369.
113. Desuden imødegår fortolkningen af erhvervsvirksomhed i lyset af definitionen af handelspraksis i artikel 2, litra d), i direktiv 2005/29 også den i hovedsagen sagsøgtes bekymring om, at ethvert medie, der omtaler et energirelateret produkt i en reportage, ville blive underlagt kravene om energimærkning. Dette ville ikke være tilfældet, da omtale af produktet, selv om det nævnes som led i erhvervsvirksomhed, ikke kan siges at have direkte relation til promovering, salg eller udbud af et produkt, hvilket fritager medierne fra energimærkningskravene i forordning 2017/1369 (44).
114. Under hensyntagen til det ovenstående og med henblik på den foreliggende sag kan det siges, at den sagsøgtes udstilling af fjernsynet i forbindelse med lodtrækningen er sket som led i selskabets erhvervsvirksomhed og har en direkte relation til udbuddet af dette produkt til den vindende kunde.
3.      Begreberne »udstiller« og »visuel reklame«
115. I sin forelæggelsesafgørelse ønsker den forelæggende ret endvidere at få oplyst, om den sagsøgte i hovedsagen kan anses for at have »udstillet« fjernsynet, som omhandlet i definitionen i artikel 2, nr. 13), i forordning 2017/1369, ved at medtage et billede af det i sin reklame og beskrive det i listen over mulige præmier.
116. I denne henseende fastslog Oberlandesgericht München (den regionale appeldomstol i München) på grundlag af 20. betragtning til forordning 2017/1369, der henviser til produkter, der »vises i forretninger«, at begrebet »udstiller« i forordningens artikel 2, nr. 13), skal forstås som kun at henvise til en fysisk fremvisning af produkter, hvilket udelukker visuelle reklamer på internettet, som den, der er omhandlet i den foreliggende sag, fra forordningens anvendelsesområde.
117. Denne fortolkning synes imidlertid ikke at være i overensstemmelse med den udtrykkelige ordlyd af en række andre bestemmelser i forordning 2017/1369, navnlig artikel 5, stk. 1, litra a), hvori det kræves, at forhandlere viser energieffektivitetsmærker »på en synlig måde, herunder ved online fjernsalg«.
118. Desuden henvises der i forordningens artikel 11 til indførelsen af en ensartet, reskaleret energieffektivitetsskala med det formål »at vise de reskalerede mærker både i forretninger og på internettet« (45). Tilsvarende nævner 21. betragtning til forordningen udtrykkeligt udskiftningen af de eksisterende mærker på »udstillede produkter, herunder på internettet« (46).
119. Disse bestemmelser forudsætter muligheden for en »udstilling på internettet«, hvilket indebærer, at begrebet »udstiller produkter« i artikel 2, nr. 13), ikke nødvendigvis er begrænset til den fysiske fremvisning af produkter, men skal forstås som enhver form for fremvisning af et produkt, herunder visuelle reklamer på internettet, der promoverer en lodtrækning, som den, der er omhandlet i hovedsagen.
120. Endelig har Kommissionen gjort gældende, at selv om den sagsøgte i hovedsagen falder inden for definitionen af »forhandler« i artikel 2, nr. 13), i forordning 2017/1369, ville selskabet ikke være forpligtet til at anbringe energieffektivitetsmærket, da dette krav kun vedrører »visuelle reklamer« og er underlagt den begrænsning, der er fastsat i artikel 4, litra a), i delegeret forordning 2019/2013, hvori det fastsættes, at kun produkter, der udbydes på »salgsstedet«, skal være forsynet med energieffektivitetsmærket. Da PAYBACK ikke har til hensigt at sælge det pågældende produkt, men at udlodde det som en præmie, der kan vindes i en lodtrækning, finder denne forpligtelse ikke anvendelse.
121. Uanset at Kommissionen har gjort det modsatte gældende, kan der ikke være tvivl om, at reklamen for fjernsynet i den sagsøgtes nyhedsbrev udgør en »visuel reklame« som omhandlet i artikel 4, litra d), i delegeret forordning 2019/2013, der, som nævnt, kræver, at forhandlere sørger for, at enhver visuel reklame for en bestemt elektronisk skærmmodel, såsom et fjernsyn, indeholder modellens energieffektivitetsklasse. Da dette er tilfældet, er det artikel 4, litra d), i den delegerede forordning, der finder anvendelse i den foreliggende sag, og ikke forordningens artikel 4, litra a).
D.      Afsluttende betragtninger
122. På trods af den angivelige uklarhed om omfanget af forpligtelserne til energieffektivitetsmærkning for forhandlere, der udbyder energirelaterede produkter vederlagsfrit, f.eks. i forbindelse med en lodtrækning, følger det af Domstolens faste praksis, at såfremt en EU-retlig bestemmelse kan fortolkes på flere måder, skal den fortolkning, som kan sikre bestemmelsens effektive virkning, foretrækkes (47).
123. Med udgangspunkt i min hermeneutiske analyse af ordlyden af artikel 2, nr. 13), i forordning 2017/1369 samt den bredere sammenhæng, hvori denne bestemmelse indgår, og de mål, den forfølger, ville en begrænsning af anvendelsesområdet for energimærkningskravene i nævnte forordning til kun at omfatte forhandlere, der udbyder produkter mod direkte vederlag, undergrave nytten af disse krav, som har vist sig at have en merværdi i form af at vejlede kunderne mod mere energieffektive produkter (48).
124. På baggrund af min foregående gennemgang er jeg af den opfattelse, at en arrangør af en lodtrækning, såsom den sagsøgte i hovedsagen, der udstiller et produkt som led i erhvervsvirksomhed, uanset om der modtages vederlag herfor, skal anses for at være en »forhandler« i henhold til artikel 2, nr. 13), i forordning 2017/1369 og derfor er omfattet af kravene om energimærkning i denne forordning, sammenholdt med delegeret forordning 2019/2013.
IV.    Forslag til afgørelse
125. På grundlag af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer det af Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland)
forelagte spørgsmål på følgende måde:
»Artikel 2, nr. 13), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1369 af 4. juli 2017 om opstilling af rammer for energimærkning og om ophævelse af direktiv 2010/30/EU
skal fortolkes således, at en konkurrencearrangør, der udbyder et fjernsyn som præmie i forbindelse med en lodtrækning på internettet, skal betragtes som en »forhandler« og er derfor forpligtet til at opfylde kravene i denne forordnings artikel 6, første afsnit, litra a), sammenholdt med artikel 4, litra d), i Kommissionens delegerede forordning (EU) 2019/2013 af 11. marts 2019 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1369 for så vidt angår energimærkning af elektroniske skærme og om ophævelse af Kommissionens delegerede forordning (EU) nr. 1062/2010, om at henvise til produktets energieffektivitetsklasse og de tilgængelige effektivitetsklasser på mærket.«
1 –      Originalsprog: engelsk.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 4.7.2017 om opstilling af rammer for energimærkning og om ophævelse af direktiv 2010/30/EU (EUT 2017, L 198, s. 1).
3 –      Jf. punkt 29 i nærværende forslag til afgørelse for denne bestemmelses præcise ordlyd.
4 –      Kommissionens delegerede forordning af 11.3.2019 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1369 for så vidt angår energimærkning af elektroniske skærme og om ophævelse af Kommissionens delegerede forordning (EU) 1062/2010 (EUT 2019, L 315, s. 1). Dennes artikel 4, litra d), pålægger forhandlere en forpligtelse til at sørge for, at »enhver visuel reklame for en bestemt elektronisk skærmmodel, herunder på internettet, indeholder modellens energieffektivitetsklasse og de eksisterende effektivitetsklasser som angivet på mærket, jf. bilag VII«.
5 –      Jf. i samme retning artikel 1, stk. 1, i delegeret forordning 2019/2013.
6 –      Denne bestemmelse definerer en »forhandler« som en »en detailhandler eller anden fysisk eller juridisk person, som udbyder til salg, udlejer, sælger på afbetaling eller udstiller produkter til kunder eller installatører som led i erhvervsvirksomhed, mod eller uden vederlag«.
7 –      Jf. Rådets direktiv 92/75/EØF af 22.9.1992, om angivelse af husholdningsapparaters energi- og ressourceforbrug ved hjælp af mærkning og standardiserede vareoplysninger (EFT 1992, L 297, s. 16). Listen indeholdt i dette direktiv omfattede køleskabe, dybfrysere og kombinationer heraf, vaskemaskiner, tørretumblere og kombinationer heraf, opvaskemaskiner, ovne, vandvarmere og varmtvandsbeholdere, belysningskilder og airconditionanlæg. For yderligere oplysninger henvises til afsnittet om energimærkning på Kommissionens hjemmeside: https://energy-efficient-products.ec.europa.eu/ecodesign-and-energy-label/understanding-energy-label/history-energy-labelling-eu_en
8 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/30/EU af 19.5.2010 om angivelse af energirelaterede produkters energi- og ressourceforbrug ved hjælp af mærkning og standardiserede produktoplysninger (EUT 2010, L 153, s. 1) udvidede anvendelsesområdet for energimærkningskravene fra husholdningsapparater til at omfatte alle energirelaterede produkter, dvs. varer, der har indvirkning på energiforbruget under brug.
9 –      Begrundelse til forslaget om Kommissionens delegerede forordning (EU) af 11.3.2019 om supplerende regler til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1369 for så vidt angår energimærkning af elektroniske skærme og om ophævelse af Kommissionens delegerede forordning (EU) 1062/2010 (C/2019/1796 final, herefter »begrundelse til delegeret forordning 2019/2013«). Jf. navnlig afsnit 2.2 med titlen »Konsekvensanalyse«.
10 –      Et »energirelateret produkt« defineres i artikel 2, nr. 1), i forordning 2017/1369 som en »vare eller et system med en indvirkning på energiforbruget« under anvendelse, som bringes i omsætning.
11 –      En »produktgruppe« defineres i artikel 2, nr. 2), i forordning 2017/1369 som en »gruppe af produkter, som har den samme hovedfunktion«.
12 –      Jf. i samme retning dom af 1.8.2025 Alace og Canpelli (C-758/24 og C-759/24, EU:C:2025:591, præmis 91 og den deri nævnte retspraksis).
13 –      Den tyske sprogversion lyder i sin helhed: »»Händler«
bezeichnet einen Einzelhändler oder eine andere natürliche oder juristische Person, die im Rahmen einer Geschäftstätigkeit entgeltlich oder unentgeltlich Produkte an bzw. für Kunden oder Errichter zum Kauf, zur Miete oder zum Ratenkauf anbietet oder ausstellt«.
14 –      Den kroatiske sprogversion: »»trgovac«
znači prodavač na malo ili druga fizička ili pravna osoba koja nudi na prodaju, iznajmljivanje, kupnju uz obročnu otplatu ili izlaže proizvode kupcima ili monterima u okviru trgovačke djelatnosti, bilo s plaćanjem ili bez plaćanja«.
15 –      Den franske sprogversion: »»revendeur«: un détaillant ou une autre personne physique ou morale qui vend, loue, offre en location-vente ou expose des produits à l'intention des clients ou des installateurs dans le cadre d'une activité commerciale, à titre onéreux ou gratuit«.
16 –      Den irske sprogversion: »ciallaíonn »déileálaí«
miondíoltóir nó duine nádúrtha nó dlítheanach eile a dhéanann táirgí a dhíol le custaiméirí nó le suiteálaithe, nó a fhruiliú, a thairiscint i gcomhair fruilcheannaigh nó a chur ar taispeáint do chustaiméirí nó do shuiteálaithe, le linn gníomhaíocht tráchtála, bíodh siad ar íocaíocht nó ná bíodh«.
17 –      Den italienske sprogversion: »»distributore«, il dettagliante o altra persona fisica o giuridica che offre in vendita, noleggio, oppure locazione-vendita o espone prodotti ai clienti o installatori nel corso di un’attività commerciale, a titolo oneroso o meno«.
18 –      Den slovenske sprogversion: »»trgovec«
pomeni prodajalca na drobno ali drugo fizično ali pravno osebo, ki izdelke strankam ponuja naprodaj, v najem ali v nakup s pridržanim lastništvom ali jih razstavlja, ali monterje, ki izvajajo gospodarsko dejavnost, bodisi odplačno ali neodplačno«.
19 –      Den engelske sprogversion: »»dealer«
means a retailer or other natural or legal person who offers for sale, hire, or hire purchase, or displays products to customers or installers in the course of a commercial activity, whether or not in return for payment«.
20 –      Forordning nr. 1 om den ordning, der skal gælde for Det Europæiske Økonomiske Fællesskab på det sproglige område (EFT
1952-1958 s. 59), som ændret ved Rådets forordning (EU) nr. 517/2013 af 13.5.2013 (EUT 2013, L 158, s. 1).
21 –      Jf. ex multis dom af 20.2.2018, Belgien mod Kommissionen (C-16/16 P, EU:C:2018:79, præmis 48 og 49 og den deri nævnte retspraksis).
22 –      Min fremhævelse.
23 –      Jf. i samme retning kendelse af 5.10.2023, Verband Wirtschaft im Wettbewerb (C-761/22, EU:C:2023:756, præmis 45).
24 –      Jf. første og ottende betragtning til forordning 2017/1369.
25 –      Tiende betragtning til forordning 2017/1369.
26 –      Jf. Commission Staff Working Document – Impact assessment – Accompanying the document – Proposal for a regulation of the European Parliament and of the Council setting a framework for energy efficiency labelling and repealing Directive 2010/30/EU (SWD(2015) 139 final – 2015/0149 (COD); herefter »konsekvensanalyse for forordning 2017/1369«). Jf. navnlig afsnit 4.2.2 med titlen »Achievements of the legislative framework«.
27 –      Begrundelse til forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om opstilling af rammer for energieffektivitetsmærkning og om ophævelse af direktiv 2010/30/EU (COM/2015/0341 final – 2015/0149 (COD); herefter »begrundelse til forordning 2017/1369«). Jf. navnlig afsnit 3.5 med titlen »Lovmæssig egnethed og forenkling«.
28 –      London Economics og IPSOS, »Study on the impact of the energy label – and potential changes to it – on consumer understanding and on purchase decisions – ENER/C3/2013-428 – Interim report«, 2014.
29 –      CentERdata, R. van Giesen og M. Elsen, »Study on consumer understanding of draft energy labels for household washing machines, household washer-dryers and household dishwashers«, nr. FWC ENER/C3/2015-631/04 under rammeaftale nr. ENER/C3/2015-631.
30 –      Anden betragtning til forordning 2017/1369.
31 –      Ottende betragtning til forordning 2017/1369.
32 –      Begrundelse til forordning 2017/1369, afsnit 3.1 med titlen »[Efterfølgende] evaluering af eksisterende lovgivning«.
33 –      Konsekvensanalyse for forordning 2017/1369, afsnit 4.2.2 med titlen »Achievements of the legislative framework«.
34 –      Ottende betragtning til forordning 2017/1369.
35 –      Konsekvensanalyse for forordning 2017/1369, afsnit 4.1.3 med titlen »Relationship with other energy efficiency and climate policies«.
36 –      Som anført i begrundelsen til forordning 2017/1369 fastsatte Det Europæiske Råd i 2014 mål om at forbedre energieffektiviteten med 27% og reducere drivhusgasemissionerne med 40% inden 2030. Jf. tillige Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2018/1999 af 11.12.2018 om forvaltning af energiunionen og klimaindsatsen, om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 663/2009 og (EF) nr. 715/2009, Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/22/EF, 98/70/EF, 2009/31/EF, 2009/73/EF, 2010/31/EU, 2012/27/EU og 2013/30/EU, Rådets direktiv 2009/119/EF og (EU) 2015/652 og om ophævelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 525/2013 (EUT 2018, L 328, s. 1).
37 –      Konsekvensanalyse til forordning 2017/1369, afsnit 4.1.1 med titlen »The basic problem«.
38 –      Min fremhævelse. Det er værd at nævne, at direktiv 2010/30 henviste til »slutbrugere« snarere end »kunder«.
39 –      Jf. navnlig artikel 10, stk. 1, tredje afsnit, i direktiv 2010/30 (min fremhævelse).
40 –      Jf. tilsvarende dom af 25.7.2018, Dyson (C-632/16, EU:C:2018:599, præmis 33).
41 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11.5.2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 (direktivet om urimelig handelspraksis) (EUT 2005, L 149, s. 22).
42 –      Det skal nævnes, at den sagsøgte i hovedsagen synes at falde ind under begrebet »erhvervsdrivende« for så vidt angår definitionen af »handelspraksis«. »Erhvervsdrivende« defineres bredt i artikel 2, litra b), i direktiv 2005/29 som »en fysisk eller juridisk person, der […] udøver virksomhed som handlende, håndværker eller industridrivende eller udøver et liberalt erhverv, og enhver, der handler i en erhvervsdrivendes navn eller på en erhvervsdrivendes vegne«.
43 –      Dom af 25.7.2018, Dyson (C-632/16, EU:C:2018:599, præmis 30).
44 –      Jf. i samme retning dom af 17.10.2013, RLvS (C-391/12, EU:C:2013:669, præmis 37).
45 –      Artikel 11, stk. 4, i forordning 2017/1369 (min fremhævelse).
46 –      Min fremhævelse.
47 –      Dom af 1.8.2025, Tradeinn Retail Services (C-76/24, EU:C:2025:593, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
48 –      Commission Staff Working Document – Impact assessment – Accompanying the document – Commission Regulation (EU) laying down ecodesign requirements for electronic displays pursuant to Directive 2009/125/EC of the European Parliament and of the Council, amending Commission Regulation (EC) No 1275/2008, and repealing Commission Regulation (EC) 642/2009 and Commission Delegated Regulation (EU) …/… supplementing Regulation (EU) 2017/1369 of the European Parliament and of the Council with regard to energy labelling of electronic displays and repealing Commission Delegated Regulation (EU) No 1062/2010 (SWD(2019) 354 final). Jf. navnlig afsnit 1.5 med titlen »Need to act«.