62022TJ0181_RES
Sag T-181/22
Pharol, SGPS SA
mod
Europa-Kommissionen
Rettens dom (Sjette Afdeling) af 2. oktober 2024
»Konkurrence – karteller – det portugisiske og det spanske marked for telekommunikation – konkurrenceklausul vedrørende det iberiske marked i den kontrakt, hvorved Telefónica erhvervede Portugal Telecoms ejerandel i den brasilianske mobiloperatør Vivo – delvis annullation af den oprindelige afgørelse – afgørelse, som ændrer størrelsen af bøden – retskraft – manglende vedtagelse af en supplerende klagepunktsmeddelelse – fastlæggelse af afsætningens værdi – udelukkelse af afsætningen for tjenester, for hvilke parterne ikke er i potentiel konkurrence«
Retslig procedure – retskraft – omfang
(jf. præmis 23-29)
Konkurrence – administrativ procedure – overholdelse af retten til forsvar – klagepunktsmeddelelse – delvis annullation af en afgørelse om pålæggelse af en bøde – vedtagelse af en ændringsafgørelse til den delvist annullerede afgørelse uden en supplerende klagepunktsmeddelelse – lovlighed – betingelser – fremsendelse af sagsfremstillingsskrivelse med præciseringer af en ny faktor i metoden til fastsættelse af det ændrede bødebeløb – lovlighed – pligt til at tilrettelægge en ny høring – foreligger ikke
(Rådets forordning nr. 1/2003, art. 27, stk. 1; Kommissionens forordning nr. 773/2004, art. 12, stk. 1; Kommissionens meddelelse 2011/C 308/06, punkt 111)
(jf. præmis 33-53)
Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – fastsættelse af grundbeløbet – fastlæggelse af afsætningens værdi – afsætning gennemført i direkte eller indirekte forbindelse med overtrædelsen – begrænsning til den afsætning, der reelt er berørt af kartellet – foreligger ikke – afsætning gennemført på et marked uden, selv potentiel, konkurrence fra parterne i kartellet – udelukkelse fra værdien af afsætningen – vurdering af, om der foreligger potentiel konkurrence – kriterium – uoverstigelige hindringer foreligger ikke – bevisbyrde
(Art. 101 TEUF; Rådets forordning nr. 1/2003, art. 23, stk. 2; Kommissionens meddelelse 2006/C 210/02, punkt 13)
(jf. præmis 69-73, 79-87, 98, 100, 102, 113, 126, 132, 137, 156, 169, 177, 191 og 201)
Konkurrence – bøder – størrelse – fastsættelse – domstolsprøvelse – Unionens retsinstansers fulde prøvelsesret – omfang – fastsættelse af størrelsen af den pålagte bøde – bedømmelseskriterier
(Art. 101, stk. 1, TEUF og art. 261 TEUF; Rådets forordning nr. 1//2003, art. 23, stk. 3, og art. 31)
(jf. præmis 212)
Resumé
Med dommen frifandt Retten Europa-Kommissionen i annullationssøgsmålet anlagt af Pharol, SGPS SA til prøvelse af en afgørelse fra Kommissionen (
1
) om ændring af en afgørelse, hvorved denne institution havde pålagt to telekommunikationsoperatører, herunder sagsøgeren, en bøde for en overtrædelse af artikel 101 TEUF. Herved præciserede Retten metoden til beregning af bødens grundbeløb og godkendte den af Kommissionen fulgte fremgangsmåde, som bestod i med henblik på fastlæggelsen af værdien af afsætningen at udelukke de tjenester, hvor parterne ikke var i potentiel konkurrence. Retten gav ligeledes præciseringer vedrørende de omstændigheder, hvorunder Kommissionen skal vedtage en supplerende klagepunktsmeddelelse, samt den retskraft, som var knyttet til Rettens tidligere dom (
2
), hvorved Retten delvist havde annulleret Kommissionens oprindelige afgørelse (
3
) om samme konkurrencebegrænsende praksis.
I juli 2010 indgik Portugal Telecom, SGPS SA (senere omdøbt til »Pharol, SGPS SA«) og Telefónica, SA en aftale om Telefónicas erhvervelse af den del, som Portugal Telecom ejede i den brasilianske mobilnetoperatør Vivo Participações, SA. I medfør af en klausul i denne aftale forpligtede parterne sig til i perioden fra tidspunktet for transaktionens endelige gennemførelse til den 31. december 2011 at afstå fra direkte eller indirekte via ethvert tilknyttet datterselskab at deltage i noget projekt i telekommunikationssektoren, der kunne anses for at konkurrere med den anden part på det iberiske marked (herefter »klausulen«). Kommissionen fandt, at denne klausul udgjorde en aftale om ikke at konkurrere og var i strid med artikel 101 TEUF, og vedtog i 2013 en afgørelse, hvorved disse parter blev pålagt en bøde.
Denne afgørelse blev delvist annulleret ved Rettens to domme af 28. juni 2016 (
4
), for så vidt som bødernes størrelse var blevet fastsat på grundlag af den værdi af afsætningen, som Kommissionen havde anvendt. Retten fastslog, at Kommissionen med henblik på at fastlægge afsætningens værdi burde have identificeret de tjenester, hvor parterne ikke var i potentiel konkurrence på det iberiske marked, ved at gennemgå de forhold, som parterne havde fremført i deres svar på klagepunktsmeddelelsen med henblik på at godtgøre, at der ikke var en sådan konkurrence mellem dem i forhold til visse tjenester i den periode, hvor klausulen gjaldt.
Efter disse domme vedtog Kommissionen en ny afgørelse, hvorved den foretog en ny beregning af afsætningens værdi og ændrede den bøde, som sagsøgeren blev pålagt. Det er i denne sammenhæng, at sagsøgeren anlagde annullationssøgsmål ved Retten til prøvelse af denne afgørelse.
Rettens bemærkninger
For det første gjorde sagsøgeren gældende, at Kommissionen tilsidesatte den retskraft, der var knyttet til dommen i sagen Portugal Telecom mod Kommissionen (
5
), idet denne institution i den anfægtede afgørelse havde fortolket klausulen således, at den forbød parterne at træffe foranstaltninger til forberedelse af indtræden på markedet, for så vidt som en sådan fortolkning af klausulen ikke var påtænkt i 2013-afgørelsen og heller ikke var blevet drøftet inden for rammerne af den sag, der gav anledning til denne dom.
I denne henseende bemærkede Retten dels, at retskraften alene vedrører de faktiske og retlige omstændigheder, som den pågældende retsafgørelse rent faktisk eller nødvendigvis har taget stilling til, dels at denne retskraft ikke kun vedrører denne retsafgørelses konklusion, men omfatter præmisserne i den nævnte retsafgørelse, som udgør det nødvendige grundlag for dennes konklusion, og derfor ikke kan adskilles fra den.
I dommen i sagen Portugal Telecom mod Kommissionen havde Retten ikke taget stilling til, om klausulen eventuelt forbød forberedende foranstaltninger, idet denne klausuls anvendelsesområde ikke blev defineret med henvisning til den type af foranstaltninger, som klausulen forbød, men med henvisning til de tjenesteydelser, som klausulen omfattede. Det kunne derfor ikke fastslås, at Kommissionen ved at fortolke klausulen som et forbud mod disse foranstaltninger havde tilsidesat den retskraft, der var knyttet til denne dom.
For det andet havde Kommissionen ved at fortolke klausulen som et forbud mod forberedende foranstaltninger ifølge sagsøgeren tilsidesat dennes ret til forsvar som følge af den manglende vedtagelse af en supplerende klagepunktsmeddelelse. En sådan fortolkning af klausulen udvidede nemlig dennes anvendelsesområde og ændrede 2013-afgørelsen, hvilket udgjorde et nyt forhold for sagsøgeren, i forhold til hvilket denne skulle have haft mulighed for at fremsætte sine bemærkninger.
Retten bemærkede indledningsvis, at der kun er behov for en supplerende klagepunktsmeddelelse, hvis nye klagepunkter fremsættes, eller hvis den pågældende overtrædelses iboende karakter ændres. Et almindeligt brev med sagsfremstilling er derimod tilstrækkeligt i tilfælde, hvor der alene er tale om, at klagepunkter foreholdt de pågældende virksomheder i den oprindelige klagepunktsmeddelelse er blevet yderligere underbygget af nye beviser, som Kommissionen agter at støtte sig på.
I det foreliggende tilfælde havde Kommissionen vedtaget en klagepunktsmeddelelse (herefter »2011-klagepunktsmeddelelsen«) i forbindelse med den procedure, der førte til 2013-afgørelsen. Efter Rettens delvise annullation af denne afgørelse udstedte Kommissionen ikke en supplerende klagepunktsmeddelelse, før den vedtog den anfægtede afgørelse, men sendte de pågældende to virksomheder en sagsfremstillingsskrivelse. I denne henseende berører annullationen af en EU-retsakt ikke nødvendigvis gyldigheden af de forberedende retsakter. Gyldigheden af 2011-klagepunktsmeddelelsen var ikke blevet draget i tvivl af dommen i sagen Portugal Telecom mod Kommissionen, som kun havde annulleret 2013-afgørelsen, for så vidt som afgørelsen fastsatte størrelsen af den bøde, som sagsøgeren blev pålagt, på grundlag af den værdi af afsætningen, som Kommissionen havde anvendt. Denne dom var derfor ikke til hinder for en hensyntagen til oplysningerne i 2011-klagepunktsmeddelelsen vedrørende klausulens anvendelsesområde med henblik på at kontrollere overholdelsen af sagsøgerens ret til forsvar.
Retten konstaterede, at fortolkningen af klausulen som et forbud mod forberedende foranstaltninger ikke kunne anses for et nyt klagepunkt i forhold til de klagepunkter, der blev meddelt i 2011-klagepunktsmeddelelsen, for en ændring af klagepunkterne eller for en ændring af overtrædelsens iboende karakter. Selv om det ikke fremgik af 2011-klagepunktsmeddelelsen, at klausulen forbød forberedende foranstaltninger, skulle der imidlertid anlægges en sådan fortolkning, henset til dels klausulens varighed, som var for kort til at muliggøre en faktisk indtræden på markedet, dels klausulens ordlyd i den engelske version.
Kommissionen fortolkede i øvrigt klausulen som et forbud mod forberedende foranstaltninger med henblik på at genberegne afsætningens værdi i overensstemmelse med dommen i sagen Portugal Telecom mod Kommissionen. Fastlæggelsen af afsætningens værdi indgår ikke i de forhold, som Kommissionen er forpligtet til at høre parterne om, idet retten til at blive hørt ikke omfatter en sådan faktor, der er knyttet til metoden til fastsættelsen af bødens størrelse.
Med hensyn til sagsøgerens argumentation om, at Kommissionen ikke havde givet denne mulighed for at uddybe sine argumenter i forbindelse med en høring, bemærkede Retten, at en høringsret ikke foreligger, efter at Kommissionen har sent en klagepunktsmeddelelse (
6
). Eftersom Kommissionen ikke var forpligtet til at vedtage en supplerende klagepunktsmeddelelse i stedet for en sagsfremstillingsmeddelelse, var denne institution ikke forpligtet til at afholde en mundtlig høring forud for vedtagelsen af den anfægtede afgørelse.
For det tredje gjorde sagsøgeren gældende, at Kommissionen havde begået en retlig fejl ved at vurdere tilstedeværelsen af en potentiel konkurrence mellem parterne på grundlag af kriteriet om uoverstigelige hindringer for markedsadgang. Retten fastslog, at Kommissionen ikke havde begået en sådan fejl.
I dommen i sagen Portugal Telecom mod Kommissionen om annullation af 2013-afgørelsen havde Retten nemlig fastslået, at den afsætning, der ikke var direkte eller indirekte forbundet med overtrædelsen, dvs. afsætningen af de tjenester, for hvilke parterne ikke var i potentiel konkurrence, skulle udelukkes fra fastlæggelsen af afsætningens værdi. Retten havde imidlertid ikke præciseret, hvilket kriterium der gjorde det muligt at vurdere, om der forelå en sådan konkurrence med henblik på beregningen af bøden, selv om Retten havde bemærket, at det med henblik på konstateringen af overtrædelsen var kriteriet om uoverstigelige hindringer for markedsadgang, der gjorde det muligt at vurdere, om der forelå en sådan konkurrence.
I den anfægtede afgørelse havde Kommissionen fundet, at kriteriet om uoverstigelige hindringer for markedsadgang ligeledes skulle benyttes med henblik på beregningen af bøden. Hvis Kommissionen underlægges et krav, hvorefter den for at fastlægge afsætningens værdi skal gå videre end undersøgelsen af uoverstigelige hindringer for adgangen for at fastlægge, om parterne har reelle og konkrete muligheder for markedsadgang, ville denne institution nemlig blive pålagt en forpligtelse med henblik på beregningen af bøden, som den ikke har med henblik på konstateringen af overtrædelsen, når den pågældende overtrædelse har konkurrencebegrænsende formål.
Retten forkastede derfor det sidste anbringende.
(
1
) – Kommissionens afgørelse C(2022) 324 final af 25.1.2022 om ændring af afgørelse C(2013) 306 final af 23.1.2013 vedrørende en procedure efter artikel 101 TEUF (sag AT.39839 – Telefónica/Portugal Telecom) (herefter »den anfægtede afgørelse«).
(
2
) – Dom af 28.6.2016, Portugal Telecom mod Kommissionen (T-208/13, EU:T:2016:368). Denne dom har ikke været genstand for en appel.
(
3
) – Kommissionens afgørelse C(2013) 306 final af 23.1.2013 vedrørende en procedure efter artikel 101 TEUF (sag COMP/39.839 – Telefónica mod Portugal Telecom) (herefter »2013-afgørelsen«).
(
4
) – Domme af 28.6.2016, Portugal Telecom mod Kommissionen (T-208/13, EU:T:2016:368) og Telefónica mod Kommissionen (T-216/13, EU:T:2016:369). Sidstnævnte dom var genstand for en appel, som Domstolen forkastede ved dom af 13.12.2017, Telefónica mod Kommissionen (C-487/16 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2017:961).
(
5
) – Jf. fodnote 2.
(
6
) – Artikel 12 i Kommissionens forordning (EF) nr. 773/2004 af 7.4.2004 om Kommissionens gennemførelse af procedurer i henhold til [artikel 101 TEUF] og [102 TEUF] (EUT 2004, L 123, s. 18).