61984C0044
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
SIR GORDON SLYNN
fremsat den 22. maj 1985 (
*1
)
Høje Domstol.
Nærværende sag rejser væsentlige spørgsmål vedrørende Domstolens prøvelsesret og anvendelsen af EØF-traktaten og fællesskabsretten på Europaskolerne.
Sagsøgeren i hovedsagen er rektor for Europaskolen i Culham i Oxfordshire og er statsborger i Det forenede Kongerige. Han hævder at være fritaget for beskatning i Det forenede Kongerige af »Europa-tillægget« og øvrige tillæg, som han modtager fra Europaskolen ud over den løn, der udbetales ham af undervisningsministeriet i Det forenede Kongerige. Sagen blev indbragt for Special Commissioners of Income Tax (herefter benævnt Special Commissioners), som har indbragt sagen for Domstolen med anmodning om en præjudiciel afgørelse.
I september 1953 blev der oprettet en sammenslutning af EKSF-tjenestemænd med henblik på at etablere en skole for deres børn. Drivkraften var Van Houtte, Domstolens justitssekretær, der var præsident for Forældreforeningen. Denne forening, der var finansieret af Den Høje Myndighed, oprettede en skole med børnehaveklasser og underskole i Luxembourg i efteråret 1953. I foråret 1954 opstod behovet for en gymnasieafdeling, men det var klart, at foreningen ikke var i stand til på egen hånd at opfylde dette behov af økonomiske og andre grunde. Foreningen var særlig ude af stand til at sikre, at eksamensbeviser, udstedt af skolen, ville blive anerkendt af medlemsstaterne. Følgelig blev det besluttet, at medlemsstaterne skulle inddrages.
Et møde blev derfor afholdt i Luxembourg den 22. juni 1954 efter anmodning fra formanden for Den Høje Myndighed. Til stede var to repræsentanter for EKSF og to repræsentanter fra hver medlemsstat. Repræsentanterne for EKSF var Paul Finet, medlem af Den Høje Myndighed, under hvis forsæde mødet fandt sted, og Van Houtte. En række beslutninger, der var af afgørende betydning for Europaskolens fremtid, blev truffet under mødet. Det blev navnlig besluttet, at repræsentanterne for medlemsstaterne skulle udgøre Det øverste Råd for skolen, der skulle fastlægge principperne for skolens drift. Det blev ligeledes besluttet, at Det øverste Råd skulle mødes mindst en gang om året.
Det øverste Råd mødtes fortsat med regelmæssige mellemrum, både før og efter den 12. oktober 1954, hvor Europaskolen blev åbnet ved en højtidelig ceremoni. Et særlig vigtigt møde i Det øverste Råd fandt sted fra den 25. til den 27. januar 1957. Mødets vigtigste resultat var en godkendelse af den endelige tekst til en overenskomst til gennemførelse af Vedtægt for Europaskolen, der blev underskrevet den 12. april 1957. I overensstemmelse med vedtægtens artikel 32 trådte den i kraft den 22. februar 1960, hvilket også gjaldt dens tillæg om Forordningen om Den europæiske Studentereksamen. Vedtægtens artikel 8 bestemmer, at Det øverste Råd består af »den minister eller de ministre i hvert af de kontraherende lande, under hvis forretningsområde undervisningen og/eller de kulturelle forbindelser med udlandet hører« eller disses stedfortrædere. Artikel 9 bestemmer: »Det øverste Råd skal forestå gennemførelsen af denne aftale; hertil råder det over de nødvendige pædagogiske, budgetmæssige og administrative beføjelser. Det vedtager enstemmigt Skolens almindelige reglement«. Artikel 12 bestemmer af betydning for sagen:
»I administrativ henseende har Det øverste Råd følgende opgaver:
1)
...
2)
...
3)
det fastsætter årligt efter forslag fra Inspektionsrådene antallet af ansatte og fastsætter sammen med regeringerne reglerne i forbindelse med ansættelse eller frigørelse af lærere og tilsynsførende ved Skolen, således at disse bevarer den ret til forfremmelse, pensionering, som er garanteret dem i de enkelte lande, samt nyder de fordele, der tilstås tilsvarende tjenestemænd i udlandet;
4)
det vedtager enstemmigt efter forslag fra Inspektionsrådene en indbyrdes afstemt vedtægt om undervisningspersonalets retlige stilling.«
Det øverste Råd vedtog på det samme møde en Vedtægt for Lærerpersonalet ved Europaskolen (»Lærervedtægten«). Vedtægten angaves at hvile på artikel 12, stk. 3 og 4, i skolens vedtægt, selv om denne vedtægt naturligvis ikke den gang var trådt i kraft. Lærervedtægten fastlagde de lønninger og tillæg, der skulle udbetales til de forskellige kategorier af lærere, som den omfatter. Artikel 16 i lærervedtægten bestemte, at Europaskolerne alene skulle udbetale forskelsbeløbet mellem det vederlag, som læreren modtog fra myndighederne i sit hjemland, og løn, tillæg og ydelser, der var hjemlet i selve vedtægten. Det er dette beløb, der kaldes Europatillægget.
På mødet den 25.-27. januar 1957 overvejede Det øverste Råd under drøftelsen af udkastet til vedtægten det spørgsmål, om Europatillægget skulle være skattefrit. Drøftelsen mundede ud i følgende vedtagelse, der blev optaget i mødereferatet:
»Det øverste Råd besluttede derfor, at lærerpersonalet skal svare skat af den løn eller den del af lønnen, der svarer til deres nationale løn. Dog skal tillæg, der hjemles i vedtægtens artikler 3, 4, 5 og 9 og godtgørelser, der betales i henhold til artiklerne 6, 8, 9, 11 og 12, være fritaget for beskatning af enhver art. Lærererne bør i intet tilfælde udsættes for dobbeltbeskatning af deres løn.«
Dette er den såkaldte »beslutning fra Det øverste Råd« som Hurd har påberåbt sig, Det er dette idet de tillæg, der omtales i andet punktum, er Europatillægget. Det øverste Råds beslutning blev aldrig optaget i vedtægten for Europaskolen eller i Vedtægten for Lærerpersonalet. Ifølge Kommissionen blev ej heller muligheden herfor på noget tidspunkt drøftet ved et efterfølgende møde i Det øverste Råd. Imidlertid er beslutningen fra Det øverste Råd gengivet i ændret form i samlingen af beslutninger fra Det øverste Råd.
Vedtægten for Lærerpersonalet er senere blevet ændret ved adskillige lejligheder af Det øverste Råd. En konsolideret udgave af disse vedtægter pr. 1. juni 1979 er medtaget i den række af dokumenter, som parterne er enige om at lægge til grund, og som er vedlagt forelæggelsen som bilag. I henhold til sagsfremstillingen i de pågældende dokumenter er der mellem parterne enighed om, at det er denne version, der var i kraft i skatteårene 1978/1979 og 1979/1980, som sagen drejer sig om.
Foruden de artikler, der hjemler de forskellige tillæg, som ydes lærerstaben, er de relevante bestemmelser i denne udgave af lærervedtægten artiklerne 24 og 30. Artikel 30 hjemler Europatillægget. Artikel 24, stk. 2, bestemmer: »I det tilfælde, hvor de beløb, der som skatter opkræves af vederlag, er større end det beløb, der ville blive fratrukket vederlaget ved Europaskolen i medfør af de for tjenestemænd i Det europæiske økonomiske Fællesskab gældende bestemmelser, hvori betingelserne og proceduren for påligning af den til fordel for Fællesskabet indførte skat er fastsat, indrømmes der et ’udlignings’-tillæg svarende til differencen mellem de to ovenfor omhandlede beløb«. Der er mellem Hurd, Det forenede Kongerige og Kommissionen enighed om, at denne bestemmelse finder anvendelse på skatter, der pålignes Europatillægget, dersom tillægget lovligt kan beskattes i medlemsstaterne. Det var også det synspunkt, som Kommissionens repræsentanter og de otte andre medlemsstater indtog i 1979 ifølge en rapport til Det øverste Råd, afgivet af Rådets administrations- og finansudvalg. Alligevel betød det, at en lærer, der var undergivet national indkomstskat af sit Europatillæg og tillæggene i øvrigt, ville lide et vist økonomisk tab, fordi skolen i henhold til artikel 24, stk. 2, kun skulle udbetale forskelsbeløbet mellem den nationale skat og den hypotetiske fællesskabsskat, således at han af sin løn skulle betale et beløb svarende til fællesskabsskatten.
Såfremt Det forenede Kongerige har ret til at beskatte Hurds Europatillæg og øvrige tillæg, skal Hurd derfor fra skolen have adskillige tusinde pund til dækning af størstedelen af sit skattetilsvar i medfør af vedtægtens artikel 24, stk. 2. På den måde udbetales der således indirekte fællesskabsmidler til Det forenede Kongeriges myndigheder. Det forenede Kongerige har på grund af de indviklede spørgsmål, som de relevante nationale skatteregler rejser, meddelt Domstolen, at man ikke er i stand til at angive den præcise størrelse af det beløb, der er tale om.
Efter at Rom-traktaten var trådt i kraft, blev der oprettet en Europaskole i Bruxelles. I det følgende år blev en række andre Europaskoler oprettet. Da vedtægten kun gjaldt for skolen i Luxembourg, blev det nødvendigt at udvide den til også at gælde de andre skoler. Det skete først temmelig sent, nemlig den 13. april 1962 ved underskriften af protokollen, hvorved vedtægten udvides til at gælde alle Europaskoler, der uddanner børn af Fællesskabernes ansatte, som var eller måtte blive oprettet i nogen medlemsstat. Protokollen trådte ikke i kraft før den 12. juni 1970. I medfør af denne protokol finder vedtægten nu anvendelse på Europaskoler i Belgien (Bruxelles og Mol), Tyskland (Karlsruhe), Italien (Varese), Nederlandene (Bergen) og Det forenede Kongerige (Culham), samt på skolen i Luxembourg. (Endnu en protokol, der afgav hjemmel for at oprette en Europaskole i München til uddannelse af børn af ansatte ved Den europæiske Patentorganisation blev underskrevet i 1975. En sådan skole blev rent faktisk oprettet i 1977. Den drives og finansieres efter retningslinjer, der i nogen grad adskiller sig fra de andre skolers, og som ikke er af betydning for nærværende sag).
I henhold til Hurds oplysninger dækkede Kommissionen 65,99% af budgettet for skolen i Culham i 1983. Ligeledes fremgår det af punkt 28 til Europa-Parlamentets beslutning om Europaskolerne af 7. juli 1983 (EFT 1983 C 242, s. 81), at Fællesskaberne bidrager med to tredjedele af de økonomiske ressourcer, som Europaskolerne behøver. Disse påstande er ikke blevet bestridt under sagen. Den øvrige del af skolens budget dækkes af tilskud fra en række forskellige kilder, såsom indtægterne fra salget af publikationer.
Med Italien som mulig undtagelse overholder alle medlemsstater, der har Europaskoler på deres område, Det øverste Råds beslutning, om end det ikke er klart, om de anser sig selv for at være retligt forpligtet hertil. Belgien har efter en aftale med Det øverste Råd forpligtet sig til ikke at beskatte Europatillægget og øvrige tillæg »for at sikre, at skolen kan drives under gunstige forhold og de bedst mulige fysiske betingelser« i overensstemmelse med vedtægtens artikel 28. Luxembourg har gjort det samme. Den tyske regering har ved bekendtgørelse fritaget »de to tillæg«, der udbetales lærerstaben i Karlsruhe i henhold til lærervedtægten, for beskatning. Den nederlandske regering har indgået en aftale med Det øverste Råd i henhold til vedtægtens artikel 28, men denne indeholder ingen bestemmelse om fritagelse for indkomstskat. Som svar på et skriftligt spørgsmål fra Domstolen har den nederlandske regering forklaret, at den af principielle grunde ikke ønsker at indrømme fritagelse for indkomstbeskatning for nederlandske statsborgere, der underviser ved Europaskolen i Bergen, på grund af de lønninger, som skolen udbetaler. Imidlertid er det ikke de pågældende lærere, der svarer den pålagte skat; den dækkes derimod af ministeriet for uddannelse og videnskab.
Med hensyn til Italien er stillingen noget uklar. I sin oprindelige affattelse henviser aftalen af 5. september 1963 mellem den italienske regering og Det øverste Råd overhovedet ikke til spørgsmålet. Imidlertid blev der ved protokol af 14. maj 1971 indsat en ny artikel 7 i aftalen, hvorved lærerne ved skolen i Varese blev fritaget for beskatning af den løn, der betales af skolen. Fritagelsen skulle efter sin ordlyd alene gælde de lærere, »der ikke er italienske statsborgere og ikke har haft fast bopæl i Italien forud for Skolens oprettelse«. I betragtning af denne begrænsning blev der ved et møde i Det øverste Råd den 1. og 2. december 1970 rejst tvivl om, hvorvidt Rådet skulle tilslutte sig protokoludkastet. Den italienske delegation forklarede ikke desto mindre, at der i praksis ikke ville opstå noget problem, fordi en sådan indkomst aldrig var blevet beskattet i Italien. Denne forsikring fik Det øverste Råd til at beslutte sig for at indgå protokollen, idet den forbeholdt sig ret til at rejse spørgsmålet igen, dersom de italienske myndigheder skulle ændre praksis. For at få afklaret den gældende retsstilling, har Domstolen forelagt Italien et skriftligt spørgsmål desangående med henblik på sagen. I en meget kort telexmeddelelse har de italienske myndigheder svaret, at lønninger til lærere ved Europaskolen i Varese, der er italienske statsborgere, er indkomstskattepligtige. Uheldigvis sondres der i dette svar ikke mellem den del af lærerens løn, der betales af de italienske myndigheder, og som under alle omstændigheder er indkomstskattepligtig, og Europatillægget. Det er muligt, at begge dele skal beskattes, men om der rent faktisk foretages opkrævning er ikke klart.
Det forenede Kongerige mener sig ikke forpligtet til at fritage — og gør det rent faktisk heller ikke — sine statsborgere, der er lærere ved Culham, for indkomstbeskatning af Europatillægget og de øvrige tillæg, der anvises af skolen. Det er grunden til den verserende sag. Den angår ikke Hurd alene, idet der for tiden er 19 lærere med statsborgerskab i Det forenede Kongerige, som underviser ved Culham, således som Domstolen har fået det oplyst af Hurds advokat under retsmødet.
På den anden side beskattes lærere ved Culham af anden nationalitet ikke af Det forenede Kongerige af en sådan indkomst. Retsgrundlaget efter engelsk ret for denne undtagelse for ikke-britiske lærere er et noget omtvistet spørgsmål. Hurd har hævdet, at Det forenede Kongerige har optrådt selvmodsigende på dette punkt: tidligere skal det have henholdt sig til dobbeltbeskatningsaftaler indgået med de forskellige medlemsstater, mens det nu henholder sig til Section 373 i Income and Corporation Taxes Act 1970 vedrørende konsuler og andre officielle repræsentanter. Hurd har anført, at der rent faktisk ikke i engelsk ret er hjemmel for at fritage ikke-britiske lærere. Efter det af Hurd anførte er fritagelsen derfor vidnesbyrd om, at Det forenede Kongerige har ment sig retligt forpligtet af Det øverste Råds beslutning, selv om det modsatte hævdes af Det forenede Kongerige selv. Imidlertid gælder det, at det, for at kunne vurdere dette anbringende, er nødvendigt først at afgøre indviklede spørgsmål i engelsk ret, hvilket ikke tilkommer Domstolen. Det er derfor ikke muligt for Domstolen at tillægge dette forhold nogen bevismæssig værdi.
Europaskolen i Culham blev grundlagt i 1978 for børnene af de ansatte ved Joint European Torus-projektet, der blev vedtaget i henhold til Euratom-traktaten. Hurd blev udnævnt til skolens rektor for en niårsperiode, der begyndte den 1. september 1978. Han blev derefter pålignet indkomstskat af Her Majestys Inspector of Taxes (skattemyndigheden) for årene, der udløb den 5. april 1979 og 5. april 1980; beskatningen omfattede hele hans løn, herunder Europatillægget og de øvrige tillæg. Han har ikke bestridt, at han er forpligtet til at betale skat til Det forenede Kongerige af den del af lønnen, der udbetales ham af undervisningsministeriet. Derimod hævder han at være fritaget for beskatning af Europatillægget og de øvrige tillæg, der anvises i henhold til lærervedtægten.
Spørgsmålet har givet anledning til en omfattene korrespondance mellem Europaskolen og Det forenede Kongerige og er blevet drøftet flere gange af Det øverste Råd. Det blev ligeledes behandlet i den allerede omtalte rapport af 1979, der blev forelagt Rådet af dettes administrations- og finansudvalg.
Til sidst kom sagen for Special Commissioners of Income Tax, der har forelagt en række spørgsmål, der skal afgøres af Domstolen i henhold til traktatens artikel 177.
Spørgsmål 1
Med dette spørgsmål spørges der:
» a)
Har Domstolen ved fortolkningenaf bestemmelserne i artikel 3 i akten i tilknytning til traktaten vedrørende tiltrædelsen af Det europæiske økonomiske Fællesskab af 22. januar 1972 kompetence til at træffe en præjudiciel afgørelse af spørgsmålet om, hvorvidt et bestemt sagsforhold omfattes af ordene ... enhver anden aftale, der er indgået af de oprindelige medlemsstater, og som vedrører Fællesskabernes funktion eller har tilknytning til disses virksomhed (artiklens stk. 1) og af ordene ... erklæringer, resolutioner eller andre tilkendegivelser..., der vedrører De europæiske Fællesskaber og er vedtaget af medlemsstaterne efter fælles aftale (artiklens stk. 3)?
b)
Er Det forenede Kongerige i bekræftende fald i medfør af nævnte artikel.3 i henhold til fællesskabsretten forpligtet til i sin nationale ret at gennemføre den særlige beslutning, der blev truffet ved mødet i januar 1957, og hvorefter lærerne ved Europaskolerne er fritaget for beskatning af enhver art af deres løn og tillæg (bortset fra den del af deres løn, der svarer til de nationale lønninger), når henses til de omstændigheder, hvorunder beslutningen blev truffet, dens senere anvendelse, reglerne for Europaskolerne og deres bestyrelser samt til de foranstaltninger, som de seks oprindelige medlemsstater har truffet i anledning af denne beslutning inden den dato, hvor den førnævnte tiltrædelsestraktat trådte i kraft (1.1.1973)?«
EØF-traktatens artikel 177 giver kun Domstolen kompetence til at afgøre spørgsmål a) om fortolkningen af traktaten; b) om gyldigheden og fortolkningen af retsakter fra Fællesskabets institutioner; og c) om fortolkningen af vedtægter for organer, der oprettes af Rådet, når bestemmelse herom findes i de pågældende vedtægter. Bestemmelsen giver ikke Domstolen en almindelig beføjelse til i præjudicielle sager at fortolke, hvad der kan kaldes »fælles-skabsdokumenter«, hvis forståelsen heraf er omstridt.
Artikel 1, stk. 3, i tiltrædelsestraktaten bestemmer, at den myndighed og de beføjelser, der er tillagt Fællesskabernes institutioner, skal, således som de fremtræder i EØF-traktaten, finde anvendelse på tiltrædelsestraktaten. Tiltrædelsestraktatens artikel 1, stk. 2, foreskriver, at de bestemmelser i akten, der vedrører Det europæiske økonomiske Fællesskab, udgør en integrerende del af denne Traktat. Heraf følger det, at Domstolen har kompetence i henhold til artikel 177 til at afgøre præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af tiltrædelsesakten. Den har derfor utvivlsomt kompetence til at fortolke ordene »enhver anden aftale, der er indgået af de oprindelige medlemsstater, og som vedrører Fællesskabernes funktion eller har tilknytning til disses virksomhed«, jfr. aktens artikel 3, stk. 1, og ordene »erklæringer, resolutioner eller andre tilkendegivelser, som vedtaget af Rådet, samt dem, der vedrører De europæiske Fællesskaber og er vedtaget af medlemsstaterne efter fælles aftale«, jfr. aktens artikel 3, stk. 3.
På den anden side er det efter min opfattelse klart, at a) en Europaskole ikke er en af Fællesskabets »institutioner«, idet de eneste institutioner, der omfattes af EØF-traktaten og falder inden for artikel 177, er de, der er opregnet i traktatens artikel 4; og b) at selv om en sådan skole kunne betragtes som et organ »oprettet efter beslutning af Rådet« (hvilket efter min opfattelse er umuligt), er der i skolens vedtægt intet, der giver Domstolen hjemmel til at træffe en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af dens vedtægt.
Der er heller ikke noget i tiltrædelsestraktaten eller i overenskomsten om skolevedtægten, der angiver, at skolen udgør en integrerende del af EØF-traktaten eller tiltrædelsestraktaten, eller som foreskriver, at bestemmelserne i EØF-traktaten vedrørende Domstolens kompetence også skal finde anvendelse på vedtægten (således som tilfældet er det efter tiltrædelsestraktatens artikel 1, stk. 3), eller fastlægger en særlig fremgangsmåde for præjudicielle afgørelser, således som tilfældet er det i protokollen til Bruxelles-konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1978 L 304, s. 50).
At hævde at vedtægten for Europaskolen kan fortolkes af Domstolen i henhold til artikel 177 ville efter min opfattelse også være i strid med begrundelsen for kendelsen afsagt af Domstolens præsident i sag 80/83, Habourdin International mod Italocrema, Sml. 1983, s. 3639, hvor en retsafgørelse, der angaves at være en forelæggelse af anmodning om præjudiciel afgørelse vedrørende Bruxelles-konventionen, ikke kunne nyde fremme med henblik på artikel' 177-proceduren, fordi den forelæggende domstol ikke hørte til de nærmere bestemte domstole, der i henhold til protokollen til konventionen er kompetent til at foretage en sådan forelæggelse. Kompetencen til at foretage forelæggelse fremgår alene af protokollen; der er ikke nogen residualkompetencej henhold til artikel 177 til at foretage en'sådan forelæggelse, selv ikke med hensyn til traktater, som medlemsstaterne i henhold til EØF-traktatens artikel 220 kan forventes at indgå ifølge bestemmelsens ordlyd. Der er endnu mindre grund til at antage, at der foreligger en beføjelse til at træffe præjudiciel afgørelse med hensyn til en overenskomst eller forhandlinger, der overhovedet ikke er nævnt i EØF-traktaten.
Efter min opfattelse kan dommen i de forenede sager 267-269/81, Amministrazione delle Finanze dello Stato mod Società Petrolifera Italiana, Sml. 1983, s. 801, som Hurd har påberåbt sig, ikke begrunde det modsatte resultat. Tankegangen bag afgørelsen af denne sag var, at Fællesskabet fra den 1. juli 1968 var trådt i stedet for medlemsstaterne i forhold til GATT, således at GATT måtte opfattes som en aftale indgået af Fællesskabet og dermed som en akt indgået af fællesskabsinstitutionerne. Dette ræsonnement kan ikke anvendes i nærværende sag.
Hvis dette er rigtigt med hensyn til vedtægten, så gælder det så meget mere, at lærervedtægten og beslutningen fra Det øverste Råd ikke som sådan omfattes af artikel 177.
Det er herefter blevet hævdet, a) at skolens vedtægt og beslutningen truffet af Det øverste Råd omfattes af de »aftaler« og »tilkendegivelser... der vedrører De europæiske Fællesskaber og er vedtaget af medlemsstaterne efter fælles aftale«, jfr. tiltrædelsesakten artikel 3, og at b) Domstolen derfor har kompetence til at fortolke dem i medfør af artikel 177.
Utvivlsomt kan Domstolen i medfør af artikel 177 fortolke disse ord således, at den fastslår, hvad der kan forstås som en »aftale« eller en »tilkendegivelse... der vedrører De europæiske Fællesskaber og er vedtaget af medlemsstaterne«. Den kan således særligt fastlægge rækkevidden af de sidstnævnte ord. Heraf følger det imidlertid ikke, at Domstolen har kompetence i henhold til artikel 177 — uden hensyn til, hvad der måtte gælde med hensyn til en artikel 169-sag — til at fortolke en sådan aftale eller selv at udtale sig om den virkning eller de forpligtelser — såfremt der består nogen — der følger af en sådan tilkendegivelse.
Det skal herved bemærkes, at tiltrædelsestraktatens (
1
) artikel 3, stk. 2, klart forpligter de nye medlemsstater til at »tiltræde de i EØF-traktatens artikel 220 forudsete overenskomster... undertegnet af de oprindelige medlemsstater, og med dette mål at indlede forhandlinger med de oprindelige medlemsstater med henblik på at foretage de nødvendige tilpasninger deraf«. Alligevel gælder det, således som Domstolens præsident som anført har antaget, at Domstolen ikke har kompetence i henhold til EØF-traktatens artikel 177 til at fortolke denne overenskomst. Jeg er helt enig i denne afgørelse. Det blotte forhold, at et regelsæt er omfattet af tiltrædelsesaktens artikel 3 og udtrykkeligt er nævnt i EØF-traktaten, bringer det således ikke i sig selv inden for den kategori af retsakter eller foranstaltninger, der kan fortolkes af Domstolen i henhold til artikel 177. Denne antagelse må med mindst samme styrke gælde udtrykket »anden aftale«, jfr. artikel 3, stk. 1, og erklæringer, resolutioner og tilkendegivelser, der vedtaget som omtalt i tiltrædelsesaktens artikel 3, stk. 3.
Under disse omstændigheder har Domstolen ikke kompetence til at besvare spørgsmål 1 b), for så vidt som spørgsmålet forudsætter en stillingtagen til retsvirkningen af skolevedtægten, lærervedtægten, beslutningen fra Det øverste Råd og medlemsstaternes praksis i henhold til denne beslutning.
Hvis jeg var nået til det resultat, at Domstolen havde en videregående kompetence i henhold til artikel 177, og at den ved præjudiciel afgørelse kunne afgøre, om en aftale var indgået eller en tilkendegivelse vedtaget, ville jeg anerkende — således som Det forenede Kongeriges regering også gør det — at overenskomsten om skolevedtægten omfattes af artikel 3, stk. 1. Præamblen til vedtægten udtaler, at det er en nødvendighed at skaffe EF-tjenestemændenes børn skoleundervisning på deres modersmål. Det kan uden videre betragtes som afgørende, at EF-tjenestemænd, der ikke bor i deres eget land, kan have deres børn hos sig, og at disse børn undervises på passende niveau. Skolen spiller således en vital rolle i og med, at den gør det muligt at få ansat tjenestemænd og få udført arbejdet, hvilket gælder uafhængigt af de fortin, som skolens læseplan har i europæisk sammenhæng. Overenskomsten er således klart nok en aftale indgået af de oprindelige medlemsstater, som »vedrører Fællesskabernes funktion« eller »har tilknytning til disses virksomhed«, jfr. artikel 3, stk. 1. Det forenede Kongerige har opfyldt sin forpligtelse til at tiltræde denne aftale.
Hvorvidt beslutningen fra Det øverste Råd, der er selve problemets kerne i nærværende sag, omfattes af artikel 3, samt hvorvidt beslutningen — hvis den er omfattet — er bindende for Det forenede Kongerige, således som Hurd har hævdet det, rejser en række andre forskellige og vanskelige spørgsmål, som det er umuligt at afgøre uden i et vist omfang at fortolke beslutningen.
I lighed med, hvad der gælder vedtægten, vedrører beslutningen fra Det øverste Råd efter min opfattelse Fællesskabernes funktion eller har tilknytning til disses virksomhed som omtalt i tiltrædelsesaktens artikel 3, stk. 1, eftersom den angår en vigtig side af tjenestevilkårene for skolens lærere. Man kan dog spørge, om der foreligger en aftale »indgået« af de oprindelige medlemsstater, som de nye medlemsstater har forpligtet sig til at »tiltræde«. Det er muligt at læse ordene »tiltræde« og »indgået« bredt, således at de henviser til en hvilken som helst aftale, hvor uformel den end måtte være, og nærmest betyder »vedtage« eller »træffe«. Efter min opfattelse er det dog en bedre læsemåde at gå ud fra, at der er tale om formelle aftaler, som en medlemsstat i ordets sædvanlige betydning kan siges at »tiltræde«. Denne fortolkning støttes efter min opfattelse af ordlyden af artikel 3, stk. 3, der kan omfatte mindre formelle aftaler. Beslutningen fra Det øverste Råd er således ikke som sådan omfattet af artikel 3, stk. 1. Selv under den antagelse, at der gyldigt kan foretages en fortolkning af vedtægten og beslutningen fra Det øverste Råd, hvilket jeg afviser, vil jeg ikke under nogen omstændigheder acceptere Kommissionens argument om, at beslutningen skal anses for at være blevet optaget i vedtægten, der i sig selv skal ses som en formel aftale i henhold til artikel 3, stk. 1.
Hvorvidt beslutningen fra Det øverste Råd er »en tilkendegivelse, der vedrører De europæiske Fællesskaber og er vedtaget af medlemsstaterne efter fælles aftale«, rejser vanskeligere spørgsmål. Jeg kan gå med til, at denne passus skal fortolkes bredt. Det er hensigten med den at dække en restkategori af retsakter eller foranstaltninger, der ikke omfattes af nogen af de andre kategorier omtalt i artikel 3.
Jeg er ikke i tvivl om, at afgørelsen fra Det øverste Råd skal læses derhen, at den »vedrører De europæiske Fællesskaber«, hvilket gælder af de grunde, der allerede er givet i forbindelse med artikel 3, stk. 1. Jeg kan også gå med til, at beslutningens tilblivelse var af en sådan art, at beslutningen kan siges at være blevet vedtaget af medlemsstaterne, såfremt deres repræsentanter var udstyret med de nødvendige beføjelser. Jeg finder det kunstigt at sige, at eftersom de på dette trin blev omtalt som medlemmer af Det øverste Råd, kunne de ikke træffe en beslutning på medlemsstaternes vegne, særlig fordi de ikke på det tidspunkt optrådte som medlemmer af Det øverste Råd i henhold til vedtægten, eftersom vedtægten endnu ikke var blevet vedtaget.
Om repræsentanterne fra de oprindelige medlemsstater var beføjet til at træffe en sådan beslutning, forekommer mig helt umuligt at afgøre i forbindelse med denne forelæggelse efter artikel 177, eftersom der ikke foreligger førstehåndsbeviser bortset fra, hvad der kan udledes af mødereferaterne, med hensyn til, om de oprindelige medlemsstater havde en sådan kompetence. Tilsyneladende skulle repræsentanterne i forbindelse med drøftelsen af lærervedtægten angiveligt optræde på vegne af deres respektive medlemsstater. Umiddelbart og mildt udtrykt er det dog forbavsende — uanset repræsentanternes beføjelser til eventuelt at beskæftige sig med andre sider af vedtægten — at en sådan beslutning vedrørende medlemsstaternes beskatningskompetence skulle være blevet truffet på denne uformelle måde, og at repræsentanterne skulle have været bemyndiget til at træffe en sådan beslutning, ikke mindst eftersom beslutningen aldrig blev optaget i vedtægten eller i lærervedtægten.
Imidlertid er det ikke ganske udelukket, at de har haft en sådan beføjelse. Hvis repræsentanterne var bemyndiget, så gælder det, a) at det efter min opfattelse ikke er rigtigt at fortolke aftalen som en »foreløbig aftale« eller en aftale, der blot skulle forstås derhen, at hver repræsentant efter sin hjemvenden skulle søge at overtale sin regering eller parlament til at gennemføre den; b) jeg er heller ikke tilbøjelig til at opfatte aftalen sådan, at den blot fastslår et møderesultat, som Det øverste Råd skulle rette sig efter, når det forhandlede aftaler med medlemsstaterne i henhold til artikel 28 i udkastet til vedtægten.
Såfremt repræsentanterne havde en sådan beføjelse til at indgå en aftale, der virkelig skal forstås som en afgørelse om, at skat ikke vil blive opkrævet af de forskellige medlemsstater, må forholdet efter min opfattelse behandles således, at beslutningen er truffet efter fælles aftale, jfr. artikel 3, stk. 3. Efter min opfattelse kræver dette udtryk ikke enstemmighed, men blot en flertalsafgørelse fra medlemsstaterne. I så fald gælder det — trods de betænkeligheder, der blev udtrykt af to delegationer, og anmodningen fra Nederlandenes repræsentant om, at sagen blev genforhandlet, dersom beslutningen medførte en uensartet behandling — at der ikke er optaget noget forbehold eller særstandpunkt i den faktiske beslutning, hvorfor den kan antages at være blevet truffet efter fælles aftale.
Subsidiært har sagsøgeren anført, at selv om »beslutningen fra Det øverste Råd« ikke kan anses for at have været bindende fra først af, har den erhvervet forpligtende karakter før 1973 ved, at den er blevet gennemført og overholdt af medlemsstaterne i en lang række år. Hurd har anført, at de nødvendige to betingelser for, at dette kan ske i henhold til folkeretten, nemlig statens praksis og en retsopfattelse, der viser, at denne praksis følges ud fra en opfattelse af at være retligt forpligtet, begge er opfyldt. Imidlertid mener jeg, at bortset fra, at de italienske myndigheders praksis er uklar, og at den måde, hvorpå beslutningen er blevet gennemført i andre medlemsstater, varierer betragteligt (selv om resultatet er, at der ikke opkræves skat af Europatillægget), synes der ikke at foreligge noget overbevisende bevis for, at staterne har handlet ud fra en følelse af at være forpligtet på grund af »beslutningen«. Jeg er endvidere ikke overbevist om, at tesen om ikke-bindende akters forvandling til forpligtelser med tiden via sædvaner og medlemsstaternes praksis er optaget i fællesskabsretten. Jeg har allerede udtrykt tvivl om spørgsmålet i sag 208/80, Lord Bruce of Donington mod Aspden, Smi. 1981, s. 2205, særlig på s. 2225-26, og eftersom der ikke under sagen er kommet nye retsopfattelser frem vedrørende dette spørgsmål, er tvivlen ikke udryddet. Spørgsmålet om, hvorvidt beslutningen fra Det øverste Råd er blevet bindende på grund af en folkeretlig sædvane, opstår efter min opfattelse ikke i forbindelse med denne forelæggelse.
Modsat gælder det, at hvis beslutningen på anden måde var bindende på det tidspunkt, hvor den blev indgået af de oprindelige medlemsstater vedrørende skolen i Luxembourg, er den efter min opfattelse blevet bindende for de øvrige Europaskolers vedkommende gennem den faktiske adfærd, der er lagt for dagen.
Den eneste side af sagen, der må siges at være klar, er, at de nye medlemsstater skal stilles »i den samme situation som de oprindelige medlemsstater« med hensyn til de omtalte spørgsmål. Dersom en erklæring, resolution eller tilkendegivelse, som er vedtaget af de gamle medlemsstater, ikke retligt var bindende for de oprindelige medlemsstater, er den heller ikke bindende for de nye medlemsstater. Forpligtelsen i artikel 3, stk. 3, til at overholde de principper og retningslinjer, der fremgår af erklæringen, resolutionen eller tilkendegivelsen, og træffe de foranstaltninger, som måtte vise sig nødvendige for at sikre iværksættelsen heraf, skal forstås i overensstemmelse hermed.
De vanskeligheder, der knytter sig til besvarelsen af spørgsmål 1 b) i forbindelse med en forelæggelse i henhold til artikel 177, for så vidt den angår virkningen af vedtægten, lærervedtægten, beslutningen fra Det øverste Råd og medlemsstaternes adfærd, støtter efter min opfattelse det resultat, at dette slet ikke er spørgsmål, der falder inden for artikel 177. Hvis man blev nødt til at besvare spørgsmålet, ville mit svar blive, at det ikke i forbindelse med forelæggelsen er blevet godtgjort, at repræsentanterne af medlemsstaterne var bemyndiget til at træffe endelig afgørelse om Europatillæggets fritagelse for beskatning i henhold til de forskellige nationale retssystemer, og at det derfor ikke er blevet påvist, at beslutningen eller efterfølgende praksis udgør en tilkendegivelse, der vedrører De europæiske Fællesskaber og er vedtaget af de oprindelige medlemsstater efter fælles aftale. Følgelig er den ikke som sådan bindende for Det forenede Kongerige.
Spørgsmål 2
Spørgsmålet lyder:
» Der spørges subsidiært, om Det forenede Kongerige i medfør af EØF-traktatens artikel 5 eller artikel 7 (og den førnævnte tiltrædelsestraktat) eller nogen anden fællesskabsretlig bestemmelse (bortset fra artikel 3 i akten i tilknytning til tiltrædelsestraktaten) i henhold til fællesskabsretten er forpligtet til at gennemføre den nævnte beslutning i sin nationale ret.«
Sagsøgeren har hævdet, at Det forenede Kongerige i henhold til Rom-traktatens artikler 5 og 7 og en række almindelige retsgrundsætninger er afskåret fra at beskatte hans Europatillæg og øvrige tillæg. Kommissionen gør i sine skriftlige indlæg den opfattelse gældende, at det er unødvendigt at drøfte spørgsmål 2, fordi Kommissionen under alle omstændigheder anser beslutningen fra Det øverste Råd for bindende for Det forenede Kongerige i medfør af tiltrædelsesaktens artikel 3, stk. 1. Imidlertid gjorde Kommissionen det under retsmødet klart, at den fuldt ud støttede Hurds anbringender med hensyn til artiklerne 5 og 7. Danmark og Det forenede Kongerige er af den modsatte opfattelse.
Hurd har for det første gjort gældende, at den pågældende forpligtelse er bindende for Det forenede Kongerige i medfør af EØF-traktatens artikel 5 uden hensyn til, om forpligtelsen er bindende i henhold til nogen anden bestemmelse. Han har hævdet, at ved at beskatte de pågældende beløb har Det forenede Kongerige tilsidesat artikel 5, fordi beskatningen er til skade for Europaskolen.
Hurd har i denne sammenhæng henvist til to andre sager vedrørende national indkomstbeskatning af indtægter og tillæg fra Fællesskaberne, nemlig sagerne 6/60, Humblet mod Den belgiske Stat, Sml. 1954-1964, s. 207 (org. ref. Rec. 1960, s. 1127) og 208/80, Lord Bruce of Donington, (Sml. 1981, s. 2205).
I Humblet-sagen blev det fastslået, at i henhold til protokollen vedrørende EKSF's privilegier og immuniteter kunne de belgiske skattemyndigheder ved ansættelsen af hustruens indkomstskat ikke tage hensyn til sagsøgerens løn som tjenestemand ved Den Høje Myndighed. Sagen drejede sig alene om ordlyden af og begrundelsen for denne protokol. Ikke desto mindre er der en passage i dommen, der belyser medlemsstaternes pligter i henhold til artikel 5. Domstolen forklarede dér, hvorfor skattefritagelse er i Fællesskabets interesse, idet artikel 13 i protokollen bestemmer, at: »Privilegier, immuniteter og lettelser indrømmes... fællesskabsinstitutionernes tjenestemænd udelukkende i Fællesskabets interesse«. Domstolen angav tre grunde til støtte for det resultat, at denne fritagelse var i Fællesskabets interesse: i) fritagelsen styrkede Fællesskabets administrative instansers uafhængighed over for de nationale myndigheder; ii) forskellen i nettoaflønningen kunne gøre ansættelsen af tjenestemænd fra en række medlemsstater mere vanskelig, hvorved der ville blive skabt en forskelsbehandling i henseende til de reelle muligheder for de enkelte medlemsstaters statsborgere for at indtræde i Fællesskabets tjeneste; og iii) dersom tjenestemændene af Fællesskaberne fik kompensation for den pålagte skat, ville disse beløb nødvendigvis måtte afholdes over Fællesskabets budget.
I Lord Bruce of Doningtong-sagen blev Domstolen spurgt, om en medlemsstat retmæssigt kunne indkomstbeskatte en rejsegodtgørelse, der med et rundt beløb af Europa-Parlamentet tillægges dets medlemmer. Domstolen svarede, at en sådan beskatning var i strid med EØF-traktatens artikel 5 set i forbindelse med en række andre bestemmelser, såsom artikel 8 i protokollen vedrørende privilegier og immuniteter, medmindre det i overensstemmelse med fællesskabsretten kunne godtgøres, at en sådan fast godtgørelse udgjorde en del af lønnen. Domstolen nåede med hensyn til artikel 5 til det resultat, at den pligt, der indeholdes i denne bestemmelse, »omfatter en pligt til ikke at træffe foranstaltninger, der kan gribe ind i fællesskabsinstitutionernes interne funktion« (s. 2219).
Det sidste punkt blev gentaget med et andet ordvalg i sag 231/81, Luxembourg mod Parlamentet, Sml. 1983, s. 255, særlig på s. 287, som Hurd også har påberåbt sig. Det hedder det anførte sted, at under hensyn til pligten til loyalt samarbejde, jfr. navnlig EØF-traktatens artikel 5, skal medlemsstaterne afstå fra at »gribe forstyrrende ind i Parlamentets virksomhed«.
Jeg er tilbøjelig til at være enig med sagsøgerens påstand om, at beskatningen af Europatillægget og øvrige tillæg har uheldige virkninger for Europaskolen. Som af ham anført betyder det, at rektor eller prorektor for Europaskolen i Culham får en lavere nettoløn, såfremt de er statsborgere i Det forenede Kongerige, end visse af de ansatte blandt kontorpersonalet, som er deres underordnede. Bortset fra det element af forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, der ligger heri, er dette skadeligt for personalets sammenhold og loyalitet.
Selv om det nævnte forhold er vigtigt for skolen, kan jeg dog ikke anerkende, at disse virkninger i sig selv kan begrunde et resultat, hvorefter Det forenede Kongeriges beskatning af Europatillægget indebærer en tilsidesættelse af dets forpligtelser til at lette Fællesskabet i dets opgaver, eller at Det forenede Kongerige herved har truffet en foranstaltning, der er egnet til at bringe virkeliggørelsen af traktatens målsætning i fare.
Af større vægt er imidlertid anbringendet om, at en medlemsstat, der beskatter Europatillægget ikke letter Fællesskabet dets opgaver, eller at den bringer virkeliggørelsen af traktatens målsætning i fare ved, at skolen er forpligtet til over for lærerne at udligne de beløb, der betales til de nationale myndigheder gennem skatten af Europatillægget. Det medfører, at størstedelen af den skat, der betales af Hurd til Det forenede Kongerige, stammer fra fællesskabsmidler.
At det forholder sig således i henhold til artikel 24, stk. 2, i lærervedtægten, er der enighed om mellem parterne, og jeg kan uden videre tiltræde det, således at det er unødvendigt at fortolke lærervedtægten og i den forbindelse opgive mit synspunkt om, at Domstolen ikke har kompetence til at gøre dette.
Utvivlsomt halter sammenligningen mellem sagen her og de sager, som Hurd har påberåbt sig, eftersom Domstolen i de nævnte sager var i stand til at knytte forbindelsen mellem den almindelige forpligtelse i henhold til artikel 5 til konkrete bestemmelser i en protokol til traktaten. Jeg anser dog oprettelsen og den effektive drift af Europaskolerne for et vigtigt led i forbindelse med rekrutteringen af det personale, der er nødvendigt for at udføre Fællesskabets opgaver som omtalt i traktatens artikel 5. Lærervedtægten blev gennemført i henhold til vedtægten, der på sin side blev gennemført ved overenskomst mellem medlemsstaterne inden for rammerne af traktaten om Det europæiske Kul- og Stålfællesskab, der var den eneste fællesskabstraktat, der dengang eksisterede.
Dette er ikke nogen uvæsentlig detalje, eftersom skatten i årenes løb for de berørte lærer fra Det forenede Kongerige er af betragtelig størrelse. Hvis én eller flere af de øvrige medlemsstater ville følge Det forenede Kongerige, ville det medføre et betydeligt forbrug af fællesskabsmidler gennem skolernes budget. Selv med hensyn til den enkelte er det matematisk muligt, at det totale beløb, som opkræves i skat (eftersom refunderet skat vil blive beskattet, hvilket udløser krav om yderligere godtgørelse, der selv beskattes) af medlemsstaten, kan overstige det beløb, som betales den enkelte i løn.
Når en medlemsstat beskatter Europatillægget — særlig når andre medlemsstater, der har tiltrådt vedtægten, i praksis ikke beskatter det — med viden om, at det beløb, som skatten udgør (i det omfang, hvori det overstiger fællesskabsskatten), bliver refunderet af Fællesskabet af fællesskabsmidler, er det efter min opfattelse ensbetydende med, at medlemsstaten ikke letter Fællesskabet gennemførelsen af dets opgaver som omtalt i traktatens artikel 5.
Dette resultat kan støttes på den sidste af de tre præmisser, hvormed Domstolen i Humblet-sagen begrundede, at EF-tjenestemændenes fritagelse var begrundet i Fællesskabets interesser. Den relevante passus i dommen er sålydende:
» Da tjenestemændene lægger vægt på deres nettoløn og ikke deres bruttoløn, ville det — hvis der ikke var blevet indført skattefritagelse for fællesskabslønnen — have været nødvendigt at tage hensyn til skattebyrden ved fastsættelsen af tjenestemændenes vederlag. Denne byrde ville således i sidste ende hvile på Fællesskabets budget. Endvidere ville medlemsstatens beskatning af den pågældende løn på uheldig måde kunne påvirke princippet om lighed mellem medlemsstater. Det kunne medføre det resultat, at sådanne virksomheder i visse medlemsstater, der betaler relativt høje bidrag til Fællesskabet, indirekte kom til at finansiere en række andre stater, hvis skattelovgivning er særligt hård«. (Sml. 1960, på s. 1157).
Der kan heller ikke lægges vægt på indsigelsen fra Det forenede Kongerige om, at man gentagne gange har søgt at få artikel 24, stk. 2, i lærervedtægten ændret, således at det ikke længere kan kræves af skolen, at den refunderer britiske lærere i Culham beløb, der er indbetalt til Det forenede Kongeriges myndigheder som indkomstskat af Europatillægget og øvrige tillæg. Lærervedtægten må anvendes med sit nuværende indhold. Også Det forenede Kongeriges erklærede ønske om, at skolen ikke bør bære disse beløb, ændrer det ikke den kendsgerning, at skolen for tiden afholder en sådan udgift, og at Det forenede Kongerige modtager beløbet.
Hurd har endvidere påberåbt sig traktatens artikel 7.
Eftersom Det forenede Kongerige indrømmer lærere ved Culham, der ikke er britiske statsborgere, den omtalte skattefritagelse, er det klart, at Det forenede Kongerige forskelsbehandler lærerne på grundlag af nationalitet. Imidlertid er dette omvendt forskelsbehandling, da de eneste lærere, som ikke nyder fritagelse, er statsborgere i Det forenede Kongerige.
Hvis en medlemsstat indrømmede sine egne lærere skattefritagelse uden at gøre samme indrømmelse over for statsborgere fra de andre medlemsstater, der arbejder som lærere på statens område, ville dette, således som jeg opfatter spørgsmålet på det foreliggende grundlag, indebære en overtrædelse af traktatens artikel 48. Forholdet kunne eventuelt også være en overtrædelse af artikel 7, stk. 2, i Rådets forordning nr. 1612/68 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet (EFT 1968 II, s. 467), der vedrørende den vandrende arbejdstager bestemmer, at »arbejdstageren nyder samme sociale og skattemæssige fordele som indenlandske arbejdstagere«. Imidlertid gælder det, at artikel 48 ikke finder anvendelse på den forskelsbehandling, som en medlemsstat udøver over for sine egne statsborgere, dersom der ikke foreligger noget mellemstatsligt element: i sag 175/78, Regina mod Saunders, Smi. 1979, s. 1129, blev det antaget, at traktatens bestemmelser vedrørende arbejdstagernes frie bevægelighed ikke kan anvendes på »en medlemsstats rent interne forhold, dvs. forhold hvor der ikke er nogen forbindelse med de situationer, som fællesskabsretten tager sigte på«. Eftersom princippet blev anset for også at gælde artikel 10 i forordning nr. 1612/68 i sagerne 35 og 36/82, Morson og Jhanjan mod Nederlandene, Sml. 1982, s. 3723, må det samme gælde forordningens artikel 7, stk. 2. I hvert fald viser ordet »arbejdstageren« i stykkets begyndelse tilbage til artikel 7, stk. 1, som indledes med ordene: »En arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, må ikke på grund af sin nationalitet behandles anderledes på de øvrige medlemsstaters område end indenlandske arbejdstagere...«.
Man kan ikke slippe uden om problemet ved at henholde sig til traktatens artikel 7, selv om denne bestemmelse i sig selv kan danne grundlag for rettigheder og forpligtelser, således som dommene i sag 152/82, Forcheri mod Belgien, Sml. 1983, s. 2323, og særlig sag 293/83, Gravier mod byen Liège (Sml. 1985, s. 606), dom af 13. februar 1985, viser det. Det skyldes, at det i artikel 7 indeholdte forbud udtrykkeligt finder anvendelse »inden for denne Traktats anvendelsesområde og med forbehold af dennes særlige bestemmelser«. Både i Saunders- og Morson-sagen henviste Domstolen udtrykkeligt til artikel 7 og nåede til det resukat, at omvendt forskelsbehandling på dette område ligger uden for de pågældende traktatbestemmelser.
Efter min opfattelse løses problemet ikke, således som Hurd søger at gøre det, ved at henvise til de snævre forbindelser mellem Europaskolerne og Fællesskabet. Sagen er heller ikke den, at et lighedsprincip, der finder anvendelse på fællesskabsansatte, her påberåbes af en ansat mod Fællesskabet selv.
Hurd har endvidere anført, at eftersom henvisningen i artikel 7 til EØF-traktaten også omfatter tiltrædelsesakten, dækker forbudet i den bestemmelse forpligtelser i henhold til aktens artikel 3. Heller ikke dette anbringende kan tiltrædes. Selve den omstændighed, at artikel 3 finder anvendelse på vedtægten for Europaskolen, gør ikke i sig selv skolen til et organ, som må anses for oprettet og reguleret i henhold til fællesskabsretten.
Sagsøgeren har endelig påberåbt sig grundsætningerne om berettiget forventning, god tro, beviskraften af tidligere tilkendegivelser og fællesskabssolidaritet. Ansøgere fra Det forenede Kongerige til en lærerpost må formodes at vide, at Det forenede Kongerige beskatter tillægget og kan efter min opfattelse ikke henholde sig til noget brud på princippet om beskyttelsen af den berettigede forventning. De andre anbringender, som ikke er uddybet, synes jeg ikke har nogen betydning hvad angår resultatet vedrørende artikel 5.
Spørgsmål 3
Med dette spørgsmål spørges der:
» Dersom der påhviler Det forenede Kongerige en sådan pligt som omtalt i spørgsmål Ib) eller spørgsmål 2 ovenfor, spørges der, hvorvidt (under hensyn til, at den nævnte beslutning ikke internretligt er blevet gennemført i Det forenede Kongerige) en lærer ved Europaskolen i Det forenede Kongerige i henhold til fællesskabsretten kan påberåbe sig den nævnte beslutning for Det forenede Kongeriges domstole og øvrige organer med domsmyndighed.«
Af de grunde, som jeg allerede har anført i forbindelse med spørgsmål 1, er de nationale domstole ikke i henhold til fællesskabsretten bundet til at gennemføre beslutningen fra Det øverste Råd. For at bistå Special Commissioners ved afgørelsen af nærværende sag, er det ikke desto mindre af væsentlig betydning, at Domstolen afgør, hvorvidt det samme gælder traktatens artikel 5 i forbindelse med artikel 24, stk. 2, i lærervedtægten.
Således som jeg har forstået det, kan artikel 5 ikke isoleret påberåbes for de nationale retter. Den er holdt i for almindelige vendinger. Således fandt Domstolen i sag 78/70, Deutsche Grammophon mod Metro, Sml. 1971, s. 125, særlig på s. 128, at: »denne bestemmelse opstiller en generel forpligtelse for medlemsstaterne, hvis konkrete indhold i det enkelte tilfælde afhænger af traktatens bestemmelser eller af de regler, der kan udledes af traktatens generelle opbygning«. Som generaladvokat Reischl anførte i sag 155/73, Sacchi, Sml. 1974, s. 409, særlig på s. 435, indebærer denne afgørelse nødvendigvis, at artikel 5 ikke er direkte anvendelig. Domstolen fastslog på ny i sag 9/73, Schlüter mod Hauptzollamt Lörrach, Sml. 1973, s. 1135, særlig på s. 1161, at »medlemsstaterne ifølge artiklerne 5 og 107, for så vidt angår den enkelte stats forpligtelse til at behandle sin valutapolitik som et spørgsmål af fælles interesse, [har] en beslutningsfrihed, som forhindrer, at den i artiklerne 5 og 107 indeholdte forpligtelse skaber rettigheder for Fællesskabets borgere, som det påhviler de nationale domstole at beskytte«. Endelig nåede Domstolen i sag 141/78, Frankrig mod Det forenede Kongerige, Sml. 1979, s. 2923, særlig på s. 2942, til det resultat, at bilag VI til Haag-fiskeriresolutionen »konkretiserer samarbejdspligter, medlemsstaterne ved deres tiltrædelse af Fællesskabet har påtaget sig i medfør af EØF-traktatens artikel 5«. Heraf synes det at følge, at artikel 5 ikke afgiver selvstændig hjemmel og derfor mangler den klarhed, der er nødvendig for, at den kan have direkte virkning.
Hvis artikel 5 kan forbindes med en anden fællesskabsretlig bestemmelse, der på sin side er direkte anvendelig, kan det meget vel være, at forpligtelser i henhold til artikel 5 kan håndhæves direkte ved de nationale domstole. Lærervedtægtens artikel 24, stk. 2, er imidlertid efter min opfattelse ikke direkte anvendelig i fællesskabsretten. Selv om artikel 5 således i sammenhæng med lærervedtægtens artikel 24, stk. 2, forbyder en medlemsstat at beskatte Europatillægget og andre tillæg på Fællesskabets bekostning, kan forbudet ikke påberåbes af lærerstaben ved Europaskolen for de nationale retter. De nationale retter er derfor ikke i henhold til fællesskabsretten forpligtet til at håndhæve dette forbud.
Det betyder ikke, at pligten til at afstå fra at beskatte sådanne beløb overhovedet ikke kan håndhæves retligt. Selv de medlemsstater, der indtrådte i sag 26/62, Van Gend en Loos mod Den nederlandske Finansförvaltning, Smi. 1954-1964, s. 375, for at bestride påstanden om, at traktatens artikel 12 havde direkte virkning, anerkendte, at tilsidesættelse af denne bestemmelse åbnede mulighed for at anlægge sag i henhold til artiklerne 169 og 170. Om dette er tilfælde i nærværende sag, er det unødvendigt at tage stilling til.
I lyset af de anførte overvejelser er jeg af den opfattelse, at spørgsmålene bør besvares på følgende måde:
1
a)
Domstolen har kompetence i henhold til EØF-traktatens artikel 177 til at træffe præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af artikel 3 i akten i tilknytning til tiltrædelsestraktaten af 22. januar 1972, især vedrørende betydningen af ordene »enhver anden aftale, der er indgået af de oprindelige medlemsstater, og som vedrører Fællesskabernes funktion eller har tilknytning til disses virksomhed« (artiklens stk. 1) og af ordene »erklæringer, resolutioner eller andre tilkendegivelser... der vedrører De europæiske Fællesskaber og er vedtaget af medlemsstaterne efter fælles aftale« (bestemmelsens stk. 3).
Domstolen har derimod ikke kompetence i henhold til artikel 177 til at afgøre, om sådanne andre aftaler, erklæringer, resolutioner eller andre tilkendegivelser rent faktisk blev indgået eller gennemført, eller til at fortolke dem.
b)
i)
I henhold til tiltrædelsesaktens artikel 3, stk. 1, andet punktum, var de nye medlemsstater forpligtet til at tilslutte sig enhver anden officiel aftale, der er indgået af de oprindelige medlemsstater, og som vedrører Fællesskabernes funktion eller har tilknytning til disses virksomhed. Vedtægten for Europaskolen, der blev gennemført ved en overenskomst indgået mellem de oprindelige medlemsstater, således som alle partér er enige om, var en sådan aftale. Beslutningen fra Det øverste Råd, der blev truffet i januar 1957, kan ikke siges at være en sådan aftale.
ii)
Ordene »tilkendegivelse, der vedrører De europæiske Fællesskaber«, vedtaget af medlemsstaterne efter fælles aftale, der optræder i tiltrædelsesaktens artikel 3, stk. 3, skal forstås således, at de omfatter en hvilken som helst regel, akt, foranstaltning, beslutning eller viljeserklæring, der vedrører driften af Europaskolen, og som blev truffet eller gennemført, før tiltrædelsesakten trådte i kraft, af de oprindelige medlemsstater gennem disses behørigt bemyndigede repræsentanter som helhed, selv om det skete blot ved almindelig flertalsafgørelse.
iii)
Artikel 3, stk. 3, pålægger ikke de nye medlemsstater videregående pligter end dem, der påhvilede de oprindelige medlemsstater, som vedtog tilkendegivelsen. Følgelig gælder det, at enhver tilkendegivelse vedtaget af de oprindelige medlemsstater, som ikke var retligt bindende eller var betinget, ikke retligt binder de nye medlemsstater eller kun gør det på de samme betingelser.
2)
Rom-traktatens artikel 5, sammenholdt med artikel 24, stk. 2, i Vedtægten for Lærerpersonalet ved Europaskolen forbyder medlemsstaterne at beskatte løn og tillæg, som udbetales af Europaskolen til dens lærere i overensstemmelse med denne vedtægt, der kræver, at en sådan skat helt eller delvis refunderes lærerne af Europaskolen af skolens egne midler. Imidlertid er lærerne i henhold til fællesskabsretten afskåret fra at påberåbe sig dette forbud for de nationale domstole.
3)
Det er ikke i strid med Rom-traktatens artikel 7, når en medlemsstat nægter sine egne statsborgere, der er lærere ved en Europaskole beliggende på statens område, fritagelse for indkomstskat, selv om denne fritagelse indrømmes lærere af anden nationalitet ved den samme skole.
Det tilkommer Special Commissioners at træffe afgørelse om de omkostninger, som afholdes af parterne i hovedsagen. De øvrige parter, der er indtrådt som intervenienter, bør bære deres egne omkostninger.
(
*1
) – Oversat fra engelsk.
(
1
) – Skal formentlig være: tiltrædelsesakten. O.a.