61989J0163
RETSMØDERAPPORT
i sag C-163/89 (
*1
)
I — Faktiske omstændigheder
Artikel 69 i forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (EFT 1971 II, s. 366), som affattet ved forordning nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6), bestemmer:
»Betingelser og grænser for bevarelse af ret til ydelser
1.
En helt arbejdsløs arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende, der opfylder de i en medlemsstats lovgivning foreskrevne betingelser for ret til ydelser, og som rejser til en eller flere andre medlemsstater for at søge beskæftigelse dér, bevarer sin ret til disse ydelser under følgende betingelser og inden for følgende grænser:
a)
han skal før sin afrejse have været tilmeldt som arbejdssøgende og have stået til rådighed for arbejdformidlingen i den kompetente stat i mindst fire uger, efter at han blev arbejdsløs. Det kompetente arbejdsformidlingskontor eller den kompetente institution kan dog give samtykke til, at han rejser inden udløbet af denne frist;
b)
han skal tilmelde sig som arbejdssøgende ved arbejdsformidlingen i hver af de medlemsstater, han rejser til, og underkaste sig den dér bestående kontrol; denne betingelse anses for opfyldt for tidsrummet forud for tilmeldingen, såfremt denne sker inden syv dage efter det tidspunkt, da den pågældende er ophørt med at stå til rådighed for arbejdsformidlingen i den stat, han har forladt; i undtagelsestilfælde kan det kompetente arbejdsformidlingskontor eller den kompetente institution forlænge denne frist;
c)
retten til ydelser bevares i et tidsrum af højst tre måneder, regnet fra det tidspunkt, da den pågældende er ophørt med at stå til rådighed for arbejdsformidlingen i den stat, han har forladt, dog således at det samlede tidsrum, for hvilket der tilkendes ydelser, ikke kan overstige det tidsrum, for hvilket den pågældende har ret til ydelser i medfør af den nævnte stats lovgivning; hvor det drejer sig om en sæsonarbejder, er dette tidsrum yderligere begrænset til den resterende del af den sæson, for hvilken han er ansat.
2.
Såfremt den pågældende vender tilbage til den kompetente stat inden udløbet af den periode, i hvilken han efter bestemmelserne i stk. 1, litra c), har ret til ydelser, er han fortsat berettiget til ydelser efter denne stats lovgivning; såfremt han ikke vender tilbage til den kompetente stat inden udløbet af nævnte periode, mister han enhver ret til ydelser efter den stats lovgivning; i undtagelsestilfælde kan det kompetente arbejdsformidlingskontor eller den kompetente institution forlænge denne frist.
3.
Bestemmelserne i stk. 1 kan kun gøres gældende én gang mellem to beskæftigelsesperioder.
4.
Hvis den kompetente stat er Belgien, generhverver en arbejdsløs, som vender tilbage dertil efter udløbet af den i stk. 1, litra c), fastsatte frist af tre måneder, først retten til ydelser fra dette land, efter at han har været beskæftiget dér i mindst tre måneder.«
Den 27. april 1984 ansøgte Di Conti, der er italiensk statsborger, og som oppebar ydelser ved arbejdsløshed i Belgien, om at artikel 69 i forordning (EØF) nr. 1408/71 måtte blive bragt i anvendelse på ham, således at han kunne rejse til Italien for dér at søge arbejde.
Han fik følgelig udleveret en formular E 303, der attesterede, at han havde ret til at oppebære ydelser i en periode på tre måneder, begyndende den 27. april 1984 og sluttende den 26. juli 1984.
Di Conti vendte tilbage til Belgien efter udløbet af den nævnte frist. Han begyndte atter at arbejde i Belgien den 23. september 1985 og ansøgte om ydelser ved delvis arbejdsløshed med virkning fra den 12. maj 1986.
Ved administrativ afgørelse, der blev meddelt den 19. juni 1986, afviste Onem's regionale inspektør at tildele ydelser ved arbejdsløshed med den begrundelse, at Di Conti kun havde ret hertil på følgende betingelser:
—
han skulle dels have været beskæftiget i Belgien i mindst tre måneder (artikel 69, stk. 4, i forordning (EØF) nr. 1408/71),
—
han skulle dels opfylde betingelserne om ventetid i den belgiske lovgivning (artiklerne 118-122 i kongelig anordning af 20. december 1963 om beskæftigelse og arbejdsløshed).
På datoen for indgivelsen af ansøgningen opfyldte Di Conti den første betingelse, men ikke den anden. Han havde kun haft beskæftigelse i 197 dage ud af de 300 dage, der skulle være tilbagelagt under referenceperioden på 18 måneder forud for indgivelsen af ansøgningen, nemlig fra den 12. november 1984 til den 11. maj 1986.
Di Conti anlagde den 8. juli 1986 sag til prøvelse af denne afgørelse.
Ved dom af 19. januar 1988 gav tribunal du travail de Liège sagsøgeren medhold med den begrundelse, at han opfyldte betingelserne for anvendelse af artikel 69, stk. 4, i forordning (EØF) nr. 1408/71, fordi han havde været beskæftiget i mindst tre måneder i Belgien.
Onem appellerede denne dom den 9. marts 1988.
Cour du travail de Liège har udsat sagen på Domstolens afgørelse af følgende spørgsmål:
»Generhverver en arbejdsløs, hvis kompetente stat er Belgien, og som vender tilbage dertil efter udløbet af fristen på tre måneder, jfr. artikel 69, stk. 1, litra c), i forordning nr. 1408/71, hvorfor han mister enhver ret til ydelser fra Belgien i medfør af artikel 69, stk. 2, sin ret til ydelser i denne stat efter at have været beskæftiget dér i mindst tre måneder, eller skal artikel 69, stk. 4, tværtimod opfattes således, at den arbejdsløse yderligere igen skal have tilbagelagt venteperioden efter belgisk lov, i dette tilfælde kongelig anordning af 20. december 1963?«
II — Retsforhandlinger for Domstolen
Forelæggelseskendelsen blev registreret på Domstolens Justitskontor den 9. maj 1989. I medfør af artikel 20 i protokollen vedrørende statutten for De Europæiske Fællesskabers Domstol er der indgivet skriftlige indlæg af følgende:
—
den 7. juli 1989 af appellanten i hovedsagen, Office national de l'emploi, ved advokat Georges Lewalle, Liège;
—
den 18. juli 1989 af indstævnte i hovedsagen, Antonio Di Conti, ved René Jamar, som befuldmægtiget i den belgiske retsplejelovs artikel 728's forstand;
—
den 27. juli 1989 af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, ved Dimitrios Gouloussis, Kommissionens Juridiske Tjeneste.
III — Skriftlige indlæg for Domstolen
1.
Appellanten i hovedsagen har for det første gjort gældende, at en arbejdsløs, som oppebærer ydelser ved arbejdsløshed i den kompetente stat, og som rejser til en anden medlemsstat for dér at søge beskæftigelse i henhold til ordningen efter artikel 69 i forordning nr. 1408/71, i medfør af samme artikels stk. 2 ikke alene mister retten til de ydelser, som han oppebærer, men også den ret, som han ville kunne bevare i medfør af den kompetente medlemsstats lovgivning, når han ikke vender tilbage til denne stat inden for tremånedersfristen.
Den arbejdsløse kan ganske vist gøre nye krav gældende i den kompetente stat, såfremt han opfylder denne stats betingelser. Når det drejer sig om Belgien, vil den arbejdsløse først kunne generhverve ret til ydelser, efter at han har været beskæftiget dér i mindst tre måneder, jf. artikel 69, stk. 4.
Denne bestemmelses eksistens skyldes særegenheder ved den belgiske lovgivning i forhold til de øvrige medlemsstaters lovgivninger.
Disse særegenheder, der fremgår af kongelig anordning af 20. december 1963 og ministeriel bekendtgørelse af 4. juni 1964, er følgende :
—
ydelser ved arbejdsløshed tilkendes i princippet på ubestemt tid;
—
den arbejdsløse kan automatisk atter tildeles ydelser, efter en afbrydelse af arbejdsløsheden, i en periode af tre år;
—
beskæftigelsesdage eller hermed ligestillede dage, der tages i betragtning ved en ansøgning om ydelser, kan påberåbes til støtte for en efterfølgende ansøgning;
—
dage med arbejdsløshed, der giver ret til ydelser, ligestilles med beskæftigelsesdage med henblik på tilbagelæggelse af ventetiden.
For så vidt som retten til ydelser — når den først er erhvervet — generhverves på relativt milde betingelser, har det været nødvendigt i fællesskabslovgivningen at indføre en bestemmelse, der særligt tager højde for generhvervelse af retten til ydelser i Belgien.
Betingelsen i artikel 69, stk. 4, i forordning nr. 1408/71 er derfor en betingelse, som supplerer de i belgisk lovgivning fastsatte, og ikke i sig selv en tilstrækkelig betingelse. I modsat fald ville man nå til det resultat, at den arbejdsløse, som har ansøgt om og draget fordel af ordningen i artikel 69 (ordningen blev kvalificeret som fakultativ i dommen af 19. juni 1980, Testa (41/79, 121/79 og 796/79, Sml. s. 1979) ville opnå en mere fordelagtig situation end den arbejdstager, som er rejst til en anden medlemsstat uden at ansøge om ret til at få ydelser udbetalt i et andet land.
Såfremt betingelsen i denne bestemmelse var tilstrækkelig, ville der ikke have været anvendt ordet »først« i artikel 69, stk. 4, i forordning nr. 1408/71.
2.
Indstævnte i hovedsagen har anført, at bestemmelsen i artikel 69, stk. 4, skyldes belgisk lovgivning, nemlig reglerne om, at en arbejdstager kan tildeles ydelser ved arbejdsløshed, ikke alene såfremt han er beskæftiget eller befinder sig i en hermed ligestillet situation et bestemt antal dage under en referenceperiode (artiklerne 118 ff. i kongelig anordning af 20. december 1963), men også når udbetalingen kun er blevet afbrudt i en periode, som ikke kan overstige tre år (artikel 123 i den nævnte kongelige anordning).
I henhold til belgisk lovgivning kan en arbejdsløs, som ansøger om ydelser ved arbejdsløshed efter en afbrydelse af udbetalingen heraf påberåbe sig enten en faktisk eller hermed ligestillet beskæftigelsesperiode eller opretholdelse af status som ydelsesberettiget i henhold til artikel 123 i den nævnte kongelige anordning. Ved fastsættelsen af rettigheder for arbejdsløse, som har fået afbrudt udbetalingen af ydelser, sondrer den belgiske lovgivning derfor ikke mellem opretholdelse af bevarede rettigheder i henhold til artikel 123 og generhvervelse af nye rettigheder på grundlag af hermed ligestillede ydelser eller beskæftigelsesdage.
Artikel 69, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 foreskriver, at den arbejdsløse mister sin ret til ydelser, såfremt han ikke vender tilbage inden for en frist af tre måneder. Den er ikke til hinder for, at den arbejdsløse kan påberåbe sig nye rettigheder på grundlag af beskæftigelsesperioder eller hermed ligestillede dage.
Den omstændighed, at belgisk lovgivning ikke indeholder en klar sondring mellem opretholdelse af tidligere erhvervede rettigheder og erhvervelse af nye rettigheder, er den særegenhed, som forklarer, hvorfor artikel 69, stk. 4 bestemmer, at hvis den kompetente stat er Belgien, kan arbejdstageren ikke begrænse sig til at påberåbe sig de belgiske regler med hensyn til adgangen til at generhverve rettigheder (opretholdelse af status som ydelsesberettiget i medfør af artikel 123 i førnævnte kongelige anordning), men at vedkommende med henblik herpå skal have været beskæftiget dér i mindst tre måneder.
Indstævnte i hovedsagen har anført, at artikel 69, stk. 4, skal fortolkes således, at en arbejdsløs arbejdstager generhverver sine rettigheder til ydelser ved arbejdsløshed alene på den betingelse, at han mindst har arbejdet tre måneder i Belgien, idet generhvervelsen af rettighederne betyder, at der genåbnes en tidligere ret, for så vidt som belgisk lovgivning tillader opretholdelse af denne ret, dvs. inden for tre år efter den sidste udbetaling af ydelser.
Den fortolkning, hvorefter kravet i artikel 69, stk. 4, skal føjes til betingelserne om ventetid i henhold til belgisk lovgivning, skærper betingelserne for erhvervelse af nye rettigheder i Belgien, hvilket modvirker arbejdskraftens frie bevægelighed.
3.
Kommissionen har anført, at ifølge Domstolens praksis (førnævnte dom af 19. juni 1980) udgør bestemmelserne i artikel 69 i forordning nr. 1408/71 ikke en simpel koordineringsforanstaltning med hensyn til nationale lovgivninger på det sociale område, men de indfører til fordel for arbejdstagere, der påberåber sig dem, en selvstændig ordning, der fraviger reglerne i national ret, som skal fortolkes ensartet i alle medlemsstater, uanset hvilken ordning der er foreskrevet i national lovgivning for opretholdelse og fortabelse af ret til ydelser.
Kommissionen har anført, at artikel 69, stk. 4, skal fortolkes således, at den arbejdstager, hvis kompetente stat er Belgien, og som vender tilbage dertil efter udløbet af fristen på tre måneder, jfr. artikel 69, stk. 1 — og som på grund af denne omstændighed i Belgien har mistet enhver ret til belgiske ydelser — i medfør af artikel 69, stk. 2, generhverver ret til ydelser fra dette land på den ene betingelse, at vedkommende dér forudgående har været beskæftiget i mindst tre måneder, uden at Belgien af denne grund kan gøre nationale bestemmelser gældende over for ham.
G. C. Rodríguez Iglesias
Refererende dommer
(
*1
) – Processprog: fransk.