61992CJ0400_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 26. november 1992 har Forbundsrepublikken Tyskland i henhold til EOEF-traktatens artikel 173, stk. 1, anlagt sag med paastand om annullation af Kommissionens beslutning 92/569/EOEF af 31. juli 1992 om Tysklands stoette til udfoerelsen af det kinesiske rederi Cosco' s (China Ocean Shipping Company) ordre paa bygning af fire containerskibe (EFT L 367, s. 29, herefter benaevnt "beslutningen"), subsidiaert om annullation af beslutningens artikel 2 og 3.
2 Den anfaegtede beslutning blev vedtaget med hjemmel i traktatens artikel 93, stk. 2, foerste afsnit, samt i artikel 4, stk. 7, i Raadets direktiv 90/684/EOEF af 21. december 1990 om stoette til skibsbygningsindustrien (EFT L 380, s. 27, herefter benaevnt "direktivet").
3 I henhold til direktivets artikel 4, stk. 7, foerste afsnit, gaelder den maksimumsgraense, der fastsaettes ifoelge reglerne i artiklens stk. 2 og 3, ikke for stoette til bygning og ombygning af skibe, naar denne stoette ydes som udviklingsbistand til et udviklingsland. Stoetten kan betragtes som forenelig med det faelles marked, hvis den opfylder de betingelser, som OECD' s arbejdsgruppe nr. 6 har fastlagt paa dette omraade i sin aftale om fortolkningen af artikel 6, 7 og 8 i OECD-arrangementet af 3. august 1981 vedroerende eksportkreditter til skibe, jf. direktivets artikel 4, stk. 6, eller hvis den er i overensstemmelse med senere tilfoejelser til eller aendringer i den naevnte aftale (herefter benaevnt "OECD-betingelserne"). Ifoelge artikel 4, stk. 7, andet afsnit, skal alle saadanne individuelle stoetteprojekter, inden de ivaerksaettes, anmeldes til Kommissionen, der kontrollerer det saerlige udviklingsaspekt og paaser, at stoetten falder ind under det i foerste afsnit naevnte arrangement.
4 Ved skrivelse af 21. oktober 1991 meddelte den tyske regering Kommissionen, at den havde til hensigt at yde Den Kinesiske Folkerepublik en udviklingsbistand i form af en kreditfacilitet til finansiering af tre containerskibe. Skibene var i ordre, og de skulle drives af Cosco (China Ocean Shipping Company), som er et statsselskab med hjemsted i Beijing. Prisen paa skibene var 604,14 mio. DM og udviklingsbistanden bestod i en kreditfacilitet paa 203,22 mio. DM. Skibene skulle bygges i Tyskland paa skibsvaerfterne Bremer Vulkan, Bremen, og Mathias Thesen, Wismar.
5 Ved skrivelse af 22. november 1991, som blev meddelt de oevrige medlemsstater og andre interesserede parter (EFT 1992 C 22, s. 4), indledte Kommissionen proceduren i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, dels for at undersoege, om der var tale om "aegte udviklingsbistand" i forbindelse med stoetteprojektet om bygning af disse tre containerskibe samt med bygningen af et 2 700 TEU containerskib, som ville kunne indgaa i stoetteprojektet, dels for at vurdere projektets generelle forenelighed med faellesmarkedet.
6 Den 31. juli 1992 vedtog Kommissionen den omtvistede beslutning. I beslutningens artikel 1 konstateres det, at "der ikke ydes udviklingsbistand til udfoerelsen af rederiet Cosco' s ordre paa bygning af et containerskib paa 2 700 TEU paa Howaldtswerke-Deutsche Werft AG, Kiel, samt at de dermed forbundne betingelser for eksportkreditten er forenelig med faellesmarkedet". Ifoelge beslutningens artikel 2 kunne "den paataenkte stoette til udfoerelsen af det statsejede kinesiske rederi Cosco' s ordre paa bygning af yderligere tre containerskibe paa Bremer Vulkan-Werft, Bremen, og Mathias-Thesen Werft, Wismar, ... ikke betragtes som egentlig udviklingsbistand i den betydning, hvori dette udtryk anvendes i artikel 4, stk. 7, i direktiv 90/684/EOEF, og [stoetten var] derfor ikke forenelig med faellesmarkedet". Endelig skulle den tyske regering ifoelge artikel 3 "senest to maaneder efter offentliggoerelsen af denne beslutning [meddele] Kommissionen de foranstaltninger, den har truffet for at opfylde denne".
7 Til stoette for sine paastande har Forbundsrepublikken Tyskland fremfoert fire anbringender. Det foerste vedroerer overtraedelse af bestemmelserne i traktatens artikel 92, stk. 3, litra d), sammenholdt med direktivets artikel 4, stk. 7. Det andet vedroerer overtraedelse af lighedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Det tredje drejer sig om spoergsmaalet, om der er anlagt et urigtigt skoen, og det fjerde angaar en kraenkelse af retten til kontradiktion.
8 Indledningsvis bemaerkes, at Kommissionen ikke har bestridt, at OECD-betingelserne er overholdt i den foreliggende sag.
Beslutningens artikel 1
9 Af de grunde, der er anfoert i punkt 18, 19 og 20 i generaladvokatens forslag til afgoerelse, maa det fastslaas, at beslutningens artikel 1 ikke er bebyrdende for den sagsoegende medlemsstat. Sagen kan saaledes ikke antages til realitetsbehandling for saa vidt angaar denne bestemmelse.
Beslutningens artikel 2 og 3
Anbringendet om, at traktatens artikel 92, stk. 3, litra d), og direktivets artikel 4, stk. 7, er tilsidesat
10 I artikel 2 i den anfaegtede beslutning fastslaas det, at den paataenkte stoette til bygning af tre containerskibe til det statsejede kinesiske rederi Cosco er uforenelig med faellesmarkedet, da stoetten ikke kan betragtes som egentlig udviklingsbistand i den betydning, hvori dette udtryk anvendes i direktivets artikel 4, stk. 7.
11 Kommissionen fandt, at den var forpligtet til at undersoege, om "udviklingsaspektet" af den paagaeldende stoette var i overensstemmelse med de faktiske forhold, og den naaede frem til, at Cosco ikke var et selskab, der havde brug for udviklingsbistand for at bidrage til Kinas generelle udvikling. Ifoelge de oplysninger, den havde til sin raadighed, satte selskabets finansielle situation det i stand til at koebe nye skibe paa normale markedsvilkaar. Endvidere var dets virksomhed ikke direkte knyttet til Kinas udenrigshandel, idet selskabet opererede inden for den internationale skibsfart med tidscharter- og spotcharterkontrakter.
12 Den tyske regering har med sit foerste anbringende gjort gaeldende, at det alene er direktivets bestemmelser, der finder anvendelse paa den paataenkte stoette, idet direktivet maa gaa forud for de generelle bestemmelser i traktatens artikel 92, stk. 3, litra a), b) og c). Den tyske regering har anfoert, at det imidlertid i direktivets artikel 4, stk. 7, der konkret fastsaetter de betingelser, der skal vaere opfyldt, for at stoetten i hvert enkelt tilfaelde kan betragtes som forenelig med det faelles marked, ikke omtales, at det skulle vaere en betingelse, at stoetten er noedvendig ° saaledes som Kommissionen har lagt til grund i beslutningens begrundelse ° og at der ifoelge direktivbestemmelsen kun skal benyttes én enkelt kontrolprocedure til at afgoere, om den paataenkte stoette opfylder OECD-betingelserne.
13 Som Domstolen har udtalt i dom af 18. maj 1993 (forenede sager C-356/90 og C-180/91, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 2323, praemis 25 og 26), foelger det af opbygningen og formuleringen af artikel 92, at artiklens stk. 3 giver mulighed for i saerlige tilfaelde at goere undtagelse fra forbuddet mod stoette, der ellers ville vaere uforenelig med faellesmarkedet. Desuden giver artikel 92, stk. 3, litra d), mulighed for, at Raadet paa forslag af Kommissionen og med kvalificeret flertal beslutter, at andre former for stoette ° ud over de stoetteformer, der er naevnt under litra a), b) og c) ° kan betragtes som forenelige med faellesmarkedet.
14 Raadet har benyttet denne mulighed, da det vedtog direktiv 90/684, som er det syvende direktiv om stoette til skibsbygningsindustrien.
15 Som Domstolen allerede har udtalt i ovennaevnte dom i sagen Belgien mod Kommissionen, der vedroerte det sjette direktiv ° direktiv 87/167/EOEF af 26. januar 1987 om stoette til skibsbygningsindustrien (EFT L 69, s. 55) ° har Raadet i overensstemmelse med formaalet med artikel 92, stk. 3, og med udgangspunkt i en konstatering af, at stoette til skibsbygningsindustrien er uforenelig med faellesmarkedet, taget hensyn til en raekke oekonomiske og sociale krav, og herudfra gjort brug af den i traktaten anerkendte mulighed for alligevel at anse stoetten for forenelig med faellesmarkedet, saafremt den opfylder de i direktivet indeholdte undtagelsesbetingelser (praemis 30).
16 For produktionsstoette til bygning og ombygning af skibe er der fastsat den betingelse, at stoetten ikke maa overstige maksimumsgraensen som beskrevet i direktivets artikel 4, stk. 1, 2 og 3.
17 For stoette til bygning og ombygning af skibe, naar denne ydes som udviklingsbistand til et udviklingsland, gaelder denne betingelse i henhold til artikel 4, stk. 7, derimod ikke, naar blot stoetten opfylder visse andre betingelser.
18 Ifoelge den tyske regering er den eneste betingelse, der da skal opfyldes, at stoetten skal opfylde OECD-betingelserne.
19 Dette synspunkt kan ikke anerkendes.
20 For det foerste overlades der Kommissionen et skoen, naar det i artikel 4, stk. 7, bestemmes, at den paagaeldende stoette "kan" betragtes som forenelig med det faelles marked, hvis den opfylder betingelserne i ovennaevnte OECD-aftale. For det andet paahviler det ifoelge bestemmelsens andet afsnit Kommissionen ikke alene at kontrollere, at stoetten opfylder OECD-betingelserne, men ligeledes at kontrollere det saerlige udviklingsaspekt i forbindelse med den planlagte stoette.
21 Det er netop undersoegelsen af dette saerlige aspekt, der saetter Kommissionen i stand til at paase, at en stoette, som ydes i henhold til artikel 4, stk. 7, og som har til formaal at saenke prisen paa skibe til visse udviklingslande, i betragtning af de konkrete forhold ved stoettens anvendelse kan siges at tilgodese et egentligt udviklingshensyn og ikke, selv om den opfylder OECD-betingelserne, udgoer en stoette til et vaerft i en medlemsstat, som skal vaere underkastet maksimumsgraensen som fastsat i de foregaaende stykker for produktionsstoette til bygning og ombygning af skibe. Hvis Kommissionen blev frataget dette skoen, kunne medlemsstaterne saaledes for at forbedre den oekonomiske situation for deres vaerfter udbetale stoette, der overstiger den paagaeldende maksimumsgraense, selv om stoetten ikke er noedvendig for at tilgodese det udviklingshensyn, som fremgaar af artiklens stk. 7.
22 Paa denne baggrund maa det konstateres, at Kommissionen hverken har overtraadt traktatens artikel 92, stk. 3, litra d), eller direktivets artikel 4, stk. 7, ved at laegge til grund, at Cosco af de ovenfor i praemis 11 naevnte grunde ikke var et selskab, der havde brug for udviklingsbistand for at bidrage til Kinas generelle udvikling, og at den paagaeldende stoette derfor ikke kunne betragtes som egentlig udviklingsbistand i den betydning, hvori dette udtryk anvendes i direktivets artikel 4, stk. 7.
23 Det foerste anbringende maa derfor forkastes.
Anbringendet om, at der er anlagt et urigtigt skoen
24 Den tyske regering har med sit tredje anbringende gjort gaeldende, at Kommissionens beslutning hviler paa et urigtigt skoen, for saa vidt som Kommissionen paa den ene side haevder, at hvis den planlagte stoette ydes, er der risiko for en alvorlig konkurrencefordrejning mellem medlemsstaterne, inden for saavel skibsbygnings- som skibsfragtsektoren, og paa den anden side konstaterer, at den ikke er i stand til at godtgoere, at den fremgangsmaade, der er anvendt ved fastsaettelsen af priserne, udgoer en stoette til vaerfterne.
25 Det bemaerkes hertil, at selv hvis den anfaegtede beslutning maatte hvile paa et urigtigt skoen i denne henseende, er det forhold alene, at den ydede stoette ikke kunne betragtes som egentlig udviklingsbistand i den betydning, hvori dette udtryk anvendes i direktivets artikel 4, stk. 7, tilstraekkeligt til, at stoetten erklaeres uforenelig med faellesmarkedet.
26 Det er derfor ufornoedent at traeffe afgoerelse vedroerende det tredje anbringende.
Anbringendet om, at der er sket en overtraedelse af lighedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning samt en kraenkelse af retten til kontradiktion
27 Med sit andet og fjerde anbringende har den tyske regering gjort gaeldende, at Kommissionen ved at indfoere et nyt kriterium for, om udviklingsbistand er i overensstemmelse med faellesskabsretten ° nemlig at bistanden skal vaere noedvendig ° har overtraadt lighedsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede forventning. Ifoelge den tyske regering har denne nyskabelse vaeret saerlig skadelig for skibsvaerfterne, der havde truffet de noedvendige foranstaltninger for at opnaa kontrakten med Cosco og allerede havde afholdt betragtelige udgifter i berettiget forventning om en beslutning fra Kommissionen, hvori denne kun anvendte OECD-betingelserne, saaledes som disse var meddelt medlemsstaterne i skrivelse af 3. januar 1989 vedroerende fortolkningen og anvendelsen af direktivets artikel 4, stk. 7. Endvidere finder den tyske regering, at Kommissionen ved ikke at have givet regeringen lejlighed til at udtale sig om indfoerelsen af dette nye kriterium har kraenket retten til kontradiktion.
28 Med hensyn til princippet om den berettigede forventning skal det bemaerkes, at i modsaetning til, hvad der er haevdet af den tyske regering, fremgaar det ikke af skrivelsen af 3. januar 1989, at Kommissionen kun havde til hensigt at anvende OECD-betingelserne, der var opfoert deri. I skrivelsen opretholdt Kommissionen sondringen i direktivets artikel 4, stk. 7, mellem kontrollen af det saerlige "udviklingsaspekt" i forbindelse med den paataenkte stoette og spoergsmaalet om, hvorvidt denne falder ind under anvendelsesomraadet for OECD-arrangementet vedroerende eksportkreditter til skibe. Det var kun med hensyn til sidstnaevnte punkt, at Kommissionen inddrog OECD-betingelserne, som en saadan bistand skal vaere i overensstemmelse med.
29 Kommissionens hensigt om ikke kun at anvende OECD-betingelserne bekraeftes af en skrivelse, der er vedlagt som bilag til duplikken, og som Kommissionen fremsendte til den tyske regering den 29. juli 1991 vedroerende en anden paataenkt stoette. Af denne skrivelse fremgaar det, at Kommissionen ved klart at sondre mellem kriterierne for, om der foreligger en egentlig udviklingsbistand, og OECD-betingelserne og ved at konstatere, "at den ydede stoette ... til koeb af en slaebebaad bidrager til den oekonomiske udvikling af havnen i Sousse og af regionen" har kontrolleret, at den paagaeldende stoette var noedvendig for at naa det saerlige udviklingsformaal.
30 Med hensyn til retten til kontradiktion skal det dernaest bemaerkes, at Kommissionen i ovennaevnte skrivelse af 22. november 1991, der netop i overensstemmelse med traktatens artikel 93, stk. 2, skulle give den tyske regering lejlighed til at fremsaette sine bemaerkninger, anfoerte, at der efter dens opfattelse var tvivl om, hvorvidt "den planlagte stoette til kontrakten [med] Cosco ikke naermere er driftsstoette til de involverede tyske vaerfter, snarere end aegte bistand til et udviklingsland", og derfor besluttede at indlede proceduren i denne bestemmelse for at kunne undersoege, om der var tale om aegte "udviklingsbistand" i forbindelse med stoetteprojektet.
31 Paa denne baggrund maa det fastslaas, at Kommissionen kunne kontrollere, om den paagaeldende stoette var noedvendig for at naa det udviklingsformaal, der omtales i direktivets artikel 4, stk. 7, uden at kraenke princippet om beskyttelse af den berettigede forventning eller den tyske regerings ret til kontradiktion.
32 Med hensyn til argumentet om lighedsprincippet skal det blot ° som generaladvokaten har gjort det i punkt 102 i sit forslag til afgoerelse ° konstateres, at den tyske regering ikke har angivet nogen retsakt fra Kommissionen paa det paagaeldende omraade, der kunne stoette dette klagepunkt.
33 Der foelger heraf, at det andet og fjerde anbringende ligeledes skal forkastes.
34 I betragtning af det ovenstaaende kan der ikke gives sagsoeger medhold i paastanden vedroerende beslutningens artikel 2 og 3.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
35 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Da Forbundsrepublikken Tyskland har tabt sagen, boer den paalaegges at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1) Sagsoegte frifindes.
2) Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger.