62004CC0156_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I – Indledning
1. Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har i den foreliggende sag nedlagt påstand om, at Domstolen fastslår, at Den Hellenske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 90 EF og artikel 1 i Rådets direktiv 83/182/EØF af 28. marts 1983 om afgiftsfritagelse inden for Fællesskabet ved midlertidig indførsel af visse transportmidler (2) (herefter »direktiv 83/182« eller »direktivet«). Kommissionen ønsker med søgsmålet fastslået, at den græske stat ikke har opfyldt sine forpligtelser i henhold til artikel 90 EF og artikel 1 i direktiv 83/182, idet græsk administrativ praksis for midlertidig indførsel af visse transportmidler strider mod disse bestemmelser. Den nævnte praksis og det foreliggende tilfælde drejer sig om midlertidig indførsel af motorkøretøjer.
2. Sagen vedrører en række klager til Kommissionen og Europa-Parlamentet over den måde, hvorpå de græske myndigheder fastslår, at bestemmelserne om midlertidig indførsel af motorkøretøjer er overtrådt, og pålægger sanktioner.
3. Det er i øvrigt ikke første gang, at Domstolen gransker den græske administrative praksis for midlertidig indførsel af motorkøretøjer (3) . Allerede i 1991 indledte Kommissionen en traktatbrudssag, som Den Hellenske Republik tabte. De græske domstole har desuden forelagt en række præjudicielle spørgsmål. Et tilbagevendende spørgsmål har været, om den sanktionsordning, som de græske myndigheder anvender i tilfælde af overtrædelse af bestemmelserne, er forholdsmæssig (4) .
II – Retsforskrifter
A – Artikel 90 EF
4. Artikel 90 EF bestemmer:
»Ingen medlemsstat må direkte eller indirekte pålægge varer fra andre medlemsstater interne afgifter af nogen art, som er højere end de afgifter, der direkte eller indirekte pålægges lignende indenlandske varer.
Endvidere må ingen medlemsstat pålægge varer fra andre medlemsstater interne afgifter, som indirekte vil kunne beskytte andre produkter.«
B – Direktiv 83/182
5. Direktiv 83/182 blev vedtaget for i samtlige medlemsstater at afskaffe de hindringer for den frie bevægelighed for personer med bopæl inden for Fællesskabet, som hidrører fra afgiftsordningerne for midlertidig indførsel af visse transportmidler, herunder motorkøretøjer, til privat eller erhvervsmæssig brug. Direktivet tillader på visse betingelser, at motorkøretøjer til privat brug indføres midlertidigt til en anden medlemsstat. Medlemsstaterne indrømmer i et sådant tilfælde fritagelse for omsætningsafgifter, punktafgifter og de afgifter, der er anført i bilaget (5) .
6. Tre betingelser skal være opfyldt for at opnå afgiftsfritagelse. For det første skal den privatperson, der indfører disse transportmidler, have sædvanligt opholdssted i en anden medlemsstat end den, i hvilken den midlertidige indførsel finder sted. For det andet skal transportmidlerne anvendes til privat brug, dvs. ikke til udøvelse af lønnet beskæftigelse eller virksomhed med gevinst for øje. For det tredje må transportmidlerne ikke overdrages eller udlejes i den medlemsstat, i hvilken den midlertidige indførsel finder sted, eller udlånes til en person med bopæl i denne stat (6) .
7. Privatpersoner skal kunne bevise, hvor de har deres sædvanlige opholdssted, for at opnå afgiftsfritagelse. Det kan de gøre ved hjælp af et identitetskort eller ethvert andet gyldigt dokument. Såfremt de kompetente myndigheder i den medlemsstat, i hvilken indførslen finder sted, nærer tvivl om gyldigheden af den erklæring om sædvanlig opholdssted, der er afgivet, kan de dog kræve yderligere oplysninger eller beviser (7) .
8. De relevante bestemmelser i direktivet er gengivet i det følgende.
9. Artikel 1 bestemmer:
»1. Medlemsstaterne indrømmer på de nedenfor fastsatte betingelser ved midlertidig indførsel fra en medlemsstat af motorkøretøjer – herunder påhængsvogne hertil – campingvogne, lystfartøjer, privatfly, cykler og rideheste, fritagelse for:
– omsætningsafgifter, punktafgifter og enhver anden forbrugsafgift
– de afgifter, som er anført i bilaget.
[…]«
10. Artikel 3 har følgende ordlyd:
»Midlertidig indførsel af visse transportmidler til privat brug
Der indrømmes fritagelse for de i artikel 1 nævnte afgifter i en sammenhængende eller ikke sammenhængende periode på højst 6 måneder pr. periode af 12 måneder ved midlertidig indførsel af private køretøjer, campingvogne, lystfartøjer, privatfly og cykler, på følgende betingelser:
a) den privatperson, der indfører disse ejendele, skal:
aa) have sædvanlig opholdssted i en anden medlemsstat end den, i hvilken den midlertidige indførsel finder sted
bb) anvende disse transportmidler til privat brug
b) transportmidlerne må ikke overdrages eller udlejes i den medlemsstat, i hvilken den midlertidige indførsel finder sted, eller udlånes til en person med bopæl i denne stat […]«
11. Artikel 7 i direktiv 83/182 bestemmer:
»1. Med henblik på dette direktiv forstås ved »sædvanlig opholdssted« det sted, hvor en person sædvanligvis opholder sig, dvs. mindst 185 dage pr. kalenderår, på grund af et privat og erhvervsmæssigt tilhørsforhold eller – hvis der er tale om en person uden erhvervsmæssigt tilhørsforhold – på grund af et privat tilhørsforhold hidrørende fra snævre bånd mellem den pågældende og det sted, hvor vedkommende bor.
En person, som ikke har et erhvervsmæssigt og privat tilhørsforhold til samme sted, og som derfor er nødsaget til skiftevis at tage ophold på forskellige steder i to eller flere medlemsstater, anses dog for at have sædvanlig opholdssted på stedet for det private tilhørsforhold på betingelse af, at den pågældende regelmæssigt vender tilbage hertil. Denne sidste betingelse kræves ikke opfyldt, når den pågældende opholder sig i en medlemsstat med henblik på udførelse af en arbejdsopgave af bestemt varighed. At følge undervisningen på et universitet eller en skole medfører ikke overflytning af det sædvanlige opholdssted.
2. Privatpersoner fører bevis for deres sædvanlige opholdssted ved ethvert egnet middel, navnlig identitetskort eller ethvert andet gyldigt dokument.
3. Såfremt de kompetente myndigheder i den medlemsstat, i hvilken indførslen finder sted, nærer tvivl om gyldigheden af erklæring om sædvanlig opholdssted, der er afgivet på grundlag af de i stk. 2 anførte bevismidler, kan de med henblik på visse specifikke kontrolforanstaltninger kræve yderligere oplysninger eller beviser.«
12. Direktivets artikel 9 indeholder en række særlige bestemmelser. En af disse bestemmelser, der findes i stk. 1, lyder således:
»Medlemsstaterne kan opretholde og/eller fastsætte lempeligere ordninger end de i dette direktiv fastsatte. De kan navnlig på begæring af den indførende person tillade midlertidig indførsel for en periode, der er længere end de i artikel 3 og artikel 4, stk. 2, omhandlede. I dette sidstnævnte tilfælde har medlemsstaterne mulighed for at opkræve de afgifter, der er anført i bilaget for perioder, der overskrider de i dette direktiv fastsatte […]«
13. Artikel 10 indeholder direktivets afsluttende bestemmelser. Stk. 2 bestemmer:
»Når den praktiske gennemførelse af dette direktiv giver anledning til vanskeligheder, træffer de kompetente myndigheder i de pågældende medlemsstater efter fælles aftale de fornødne afgørelser, navnlig under hensyntagen til Fællesskabets konventioner og direktiver om gensidig bistand.«
C – Gældende græsk ret
14. Artikel 137 i den græske toldlov, der er indført ved lov nr. 2960/2001, bærer overskriften »Overtrædelser og sanktioner«. Den består af tre afsnit: A – Køretøjer fra Fællesskabet, B – Køretøjer fra tredjelande samt C – Køretøjer fra Fællesskabet og køretøjer fra tredjelande. Bestemmelserne i afsnit A og C har følgende ordlyd:
»A. Køretøjer fra Fællesskabet
1. Såfremt personer med opholdssted i Grækenland ejer eller anvender køretøjer fra Fællesskabet, men ikke overholder formaliteterne ifølge artikel 129 og 130, udgør det en simpel toldovertrædelse i henhold til artikel 142, stk. 1, i denne lov. De pålægges i så fald en bøde fastsat i forhold til de afgifter, der skal svares af køretøjet.
2. Bestemmelserne i stk. 1 finder tillige anvendelse, såfremt køretøjets indførsel er anmeldt, men den afgiftspligtige ikke inden tre måneder efter den dato, hvor registreringsafgiften forfalder, har henvendt sig til toldmyndighederne for at berigtige forholdene omkring køretøjet.
3. Bestemmelserne i stk. 1 finder ikke anvendelse, hvis de pågældende, før de kompetente myndigheder har konstateret den nævnte overtrædelse, selv henvender sig til toldmyndighederne for at opfylde de formaliteter, der gælder under de givne omstændigheder. I så fald pålægges den bøde, der er anført i stk. 4. Fremlægger den pågældende ingen dokumentation for, hvornår køretøjet blev ført ind i landet, pålægges en bøde på 1 500 EUR i stedet for den bøde, der er anført i stk. 4.
4. Ovennævnte overtrædelser betragtes som simple toldovertrædelser og udløser alt efter omstændighederne følgende bøder.
a) Ved manglende oplysning om den i artikel 129, stk. 1 og 2, nævnte anvendelse: en bøde på 300 EUR pr. køretøj.
b) Ved benyttelse af køretøjet efter udløbet af fristen i artikel 129, stk. 3: en bøde på 1 500 EUR, der nedsættes til en femtedel, såfremt ejeren af køretøjet har krav på endelig afgiftsfritagelse efter artikel 132.
c) Ved manglende opfyldelse af betingelserne i artikel 136, stk. 2: en bøde på 150 EUR.
d) Ved forsinket indgivelse af den særlige anmeldelse i artikel 130, stk. 2, i denne lov, forsinket returnering, udførsel, afhændelse eller oplægning af køretøjet, følgende bøde for hver dags forsinkelse:
Personbiler og firehjulstrækkere:
– indtil 1 600 cm³: 30 EUR
– fra 1 601 til 2 000 cm³: 30 EUR
– fra 2 001 cm³: 60 EUR.
Lastbiler uanset cylindervolumen: 20 EUR.
Motorcykler uanset cylindervolumen: 10 EUR.
e) Ved manglende opfyldelse af betingelserne i artikel 136, stk. 4, i denne lov eller overskridelse af det tidsrum, hvor det køretøj, der er omfattet af kørselstilladelsen i artikel 139, stk. 1 og 2, i denne lov, kan befinde sig i og benyttes i landet, pålægges bøden i ovenstående litra d) i det enkelte tilfælde for hver dag, den midlertidige kørselstilladelse overskrides med.
f) Ved forsinket betaling af registreringsafgiften i forbindelse med rettidig eller forsinket indgivelse af den særlige anmeldelse i henhold til artikel 130, stk. 2, i denne lov, pålægges en bøde for hver dags forsinkelse, som fastsættes i overensstemmelse med ovenstående litra d). Denne bøde tildeles ikke, såfremt køretøjets modtager ikke er skyld i, at registreringsafgiften er betalt for sent.
g) Føres et køretøj, der benyttes i landet i henhold til artikel 133, stk. 2, i denne lov, af en hertil uberettiget person, pålægges en bøde på 700 EUR, såfremt den berettigede på tidspunktet for overtrædelsen befandt sig i landet. Føres det nævnte køretøj af en hertil uberettiget person, medfører det, at køretøjet ikke længere er omfattet af ordningen i artikel 133, stk. 2, i denne lov, såfremt den berettigede ikke befandt sig i landet på det tidspunkt, hvor overtrædelsen blev konstateret. Bestemmelserne i stk. 1 finder anvendelse på den uberettigede person. Bøderne i stk. 4 må ikke overskride de for køretøjet skyldige afgifter.
5. De pågældende skal selv bevise over for toldmyndighederne, at betingelserne for indrømmelse af fordelene i artikel 132 og 133 i denne lov er opfyldt.
B. Køretøjer fra tredjelande
[…]
C. Køretøjer fra Fællesskabet og køretøjer fra tredjelande
1. Ud over tildeling af de i afsnit A, stk. 1 og 4, samt afsnit B, stk. 4 og 5, fastsatte bøder beslaglægges køretøjerne midlertidigt på foranledning af de toldmyndigheder, der har konstateret overtrædelsen. Køretøjerne frigives først efter betaling af de skyldige bøder og eventuelle andre afgifter.
Afhentes køretøjet ikke inden tre måneder efter bødepålæggets udstedelse, overgår ejendomsretten til staten, og bøderne bortfalder i deres helhed.
2. Hvis de køretøjer, der er nævnt i artikel 125, stk. 1, i denne lov, tages i anvendelse, inden den skyldige registreringsafgift er erlagt, pålægger de kompetente toldmyndigheder ejerne eller brugerne en bøde, som er fem gange højere end den skyldige vægtafgift for køretøjerne.
3. Bestemmelserne om afgiftsunddragelse og smugleri i artikel 142 ff. i denne lov gælder også for urigtige oplysninger eller forfalskning af den fremlagte dokumentation, som – med henblik på hel eller delvis fritagelse for registreringsafgift – godtgør, i hvilket år køretøjerne blev indregistreret for første gang, og hvilken miljøvenlig teknik de er udstyret med.
4. Overtrædelserne i artikel 155, stk. 2, litra g) og h), i denne lov gælder tilsvarende for registreringsafgiften og straffes efter bestemmelserne om smugleri i denne lov.
5. Bestemmelserne i denne paragraf finder også anvendelse på overtrædelser, som blev konstateret før det tidspunkt, hvor denne lov blev kundgjort i lovtidende, og som behandles ved forvaltnings- eller kriminalretter eller behandles af toldmyndighederne eller andre kompetente myndigheder, såfremt de pågældende inden for seks måneder efter modtagelsen af en tilsvarende opfordring fra myndighederne anmoder om, at disse bestemmelser tages i anvendelse, giver afkald på at gøre indsigelse og erlægger de skyldige bøder eller forhøjede afgifter, som angivet i denne paragraf.
6. Finansministeren kan give tilladelse til, at der træffes andre nationale kontr olforanstaltninger, som anses for nødvendige for den korrekte anvendelse af bestemmelserne i fjerde afsnit i denne lov.«
III – Den administrative procedure
15. Kommissionen har modtaget en række klager over de foranstaltninger, som de græske myndigheder har truffet i forbindelse med midlertidig indførsel af motorkøretøjer fra en anden medlemsstat. Klagerne drejer sig navnlig om
– at myndigheder under Finansministeriet har beslaglagt køretøjer, som skattemyndighederne herefter har konfiskeret
– at der er tildelt høje bøder for overtrædelser i forbindelse med benyttelse af midlertidigt indførte motorkøretøjer med krav om øjeblikkelig betaling af de afgifter, der normalt opkræves ved endelig indførsel
– at der er indledt straffesager med tiltale for smugleri, som er en forbrydelse, der straffes med flere års fængsel
– at det antages, at personers nationalitet er afgørende for deres opholdssted, hvilket har betydet, at de græske myndigheder har pålagt græske statsborgere en urimelig bevisbyrde med hensyn til påvisningen af, at de har deres opholdssted i en anden medlemsstat.
16. Som følge af disse klager tilsendte Kommissionen den 17. maj 1999 Den Hellenske Republik en åbningsskrivelse, hvori den gjorde gældende, at denne medlemsstat havde tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 90 EF og direktiv 83/182. De græske myndigheder svarede i en skrivelse af 1. september 1999.
17. Kommissionen mente ikke, at Den Hellenske Republik havde truffet de fornødne foranstaltninger til at bringe overtrædelsen til ophør, hvorfor man fremsendte en begrundet udtalelse den 29. november 2000. I sit skriftlige svar af 21. februar 2001 gjorde den græske regering rede for udviklingen i den græske lovgivning og for den administrative praksis.
18. Efter at have gennemgået dette svar og under hensyntagen til de relevante græske retsforskrifter, som ændret efter udløbet af den frist, der var fastsat i den begrundede udtalelse, besluttede Kommissionen at anlægge den foreliggende sag, idet den fremførte de samme klagepunkter som i den begrundede udtalelse.
19. Kommissionen og den græske regering afgav mundtlige indlæg i retsmødet den 22. juni 2006.
IV – Indledende bemærkninger
20. Kommissionens søgsmål bygger på en række klager, som Kommissionen og Europa-Parlamentet har modtaget i forbindelse med uregelmæssigheder, der har fundet sted i Grækenland. Kommissionen fremhævede under de mundtlige forhandlinger, at der efter dens opfattelse er tale om en mere udbredt praksis og ikke om isolerede tilfælde. Den har derfor anmodet Domstolen om ikke at fokusere på de isolerede tilfælde i sin afgørelse, men på de problemer, der stadig findes i græsk administrativ praksis med hensyn til anvendelsen af den nationale toldlovgivning.
21. Den græske regering har bestridt Kommissionens synspunkt. At Kommissionen har modtaget en række klager fra privatpersoner, betyder ikke, at der foreligger en administrativ praksis, som strider mod direktivet. De eksempler, Kommissionen har fremlagt, er heller ikke repræsentative.
22. Når Kommissionen fremstiller sagen på denne måde, er det for at få fastslået, at den administrative praksis i Grækenland i generel og strukturel henseende ikke forfølger det samme mål som direktivet. Kommissionen ønsker åbenbart, at Domstolen træffer sin afgørelse i analogi med dommen i sagen Kommissionen mod Irland, der drejede sig om affaldsdirektivets overholdelse (8) .
23. Hvis Domstolen skal træffe den afgørelse, Kommissionen ønsker, kræver det, at de betingelser, der er nævnt i dommen i sagen Kommissionen mod Irland, er opfyldt. Det skal ifølge Domstolen godtgøres, at en medlemsstats myndigheder har udviklet en gentagen og vedvarende praksis, som strider mod et direktivs bestemmelser (9) . Der skal for det første foreligge en mere generel praksis eller et overtrædelsesmønster, som sandsynligvis vil dukke op igen og igen. For det andet skal den manglende opfyldelse af forpligtelser have eksisteret i længere tid, efter at den pågældende fællesskabsforpligtelse er trådt i kraft. Endelig skal overtrædelsen have skadet muligheden for at opnå målene for den pågældende fællesskabsforanstaltning (10) . De tilfælde, som Kommissionen har peget på, er tilstrækkelige til, at det kan konstateres, at der er tale om en strukturelt betinget tilsidesættelse.
24. Ved bedømmelsen af de kendsgerninger og omstændigheder, hvormed Kommissionen har forsøgt at påvise, at der foreligger en administrativ praksis, skal der tages hensyn til, at Kommissionens søgsmål ikke er enestående. Domstolen er flere gange tidligere blevet anmodet om at tage stilling til lignende forhold. Det følger af de trufne afgørelser, at den græske ordning og anvendelsespraksis ikke er uproblematisk set i forhold til den relevante fællesskabsret (jf. punkt 3 ovenfor).
25. Kommissionens søgsmål bygger i det væsentlige på følgende fire klagepunkter, som jeg vil gennemgå i den nævnte rækkefølge:
– problemerne med at fastlægge det sædvanlige opholdssted
– de uforholdsmæssigt høje sanktioner, der pålægges i tilfælde af overtrædelse af reglerne
– den systematiske opkrævning af den afgift, der er fastsat for endelig indførsel af køretøjer, ved andet tyveri af midlertidigt indførte køretøjer
– problemerne med anvendelsen af direktiv 83/182.
V – Bedømmelse
A – Bevis for sædvanligt opholdssted
26. Kommissionen har anført, at den græske praksis strider mod artikel 7, stk. 2, i direktiv 83/182 og mod uskyldsformodningen, da der gælder en tungere bevisbyrde med hensyn til det sædvanlige opholdssted. De græske myndigheder har systematisk behandlet ejere af køretøjer, der er indregistreret i en anden medlemsstat, som græske statsborgere med sædvanligt opholdssted i Grækenland. Det er især vanskeligt for grækere, der bor i en anden medlemsstat, at bevise, at de ikke har deres sædvanlige opholdssted i Grækenland. Kommissionen har desuden modtaget flere klager fra privatpersoner, som ikke er græske statsborgere, og som også har haft problemer med at bevise, hvor de har deres sædvanlige opholdssted. Attester fra administrative myndigheder i andre medlemsstater er eksempelvis ikke blevet anerkendt som bevis for det sædvanlige opholdssted.
27. Den græske regering har bestridt, at de kompetente myndigheder stiller strengere beviskrav, end de har ret til ifølge direktiv 83/182. Den mener heller ikke, at der er tale om omvendt bevisbyrde og krænkelse af uskyldsformodningen. Myndighederne gør udelukkende retmæssig brug af de muligheder, som de gives i direktivets artikel 7, stk. 3, hvad angår bevisbyrden. Ifølge den nævnte bestemmelse kan de kompetente myndigheder i tvivlstilfælde – f.eks. for privatpersoner, der er græske statsborgere og har nær tilknytning til Grækenland – kræve yderligere oplysninger eller beviser.
28. Det fremgår af opbygningen af artikel 7, at de nationale myndigheder i princippet skal stille sig tilfreds med de dokumenter, der er anført i stk. 2. De kan kun kræve yderligere beviser, hvis der hersker berettiget tvivl, som er begrundet i objektive omstændigheder. De nationale myndigheder må med andre ord ikke bare gå ud fra, at de beviser, der fremlægges i henhold til stk. 2, ikke er tilstrækkelige. Artikel 7 bygger nemlig på princippet om, at man skal stole på de attester, der udstedes af de kompetente myndigheder i en anden medlemsstat. Sker det ikke, vil det medføre en alvorlig begrænsning af den frie bevægelighed for personer, tjenesteydelser og varer mellem medlemsstaterne. Derfor kan muligheden i artikel 7, stk. 3, i direktiv 83/182 under alle omstændigheder kun udnyttes, hvis der foreligger berettiget tvivl, som er begrundet i objektive omstændigheder.
29. De kendsgerninger og omstændigheder, som Kommissionen har anført, viser tydeligt, at græske statsborgere efter græsk administrativ praksis mere eller mindre systematisk pålægges det strengere beviskrav i henhold til artikel 7, stk. 3, i direktiv 83/182. Desuden anerkendes dokumentation udstedt af andre medlemsstaters kompetente myndigheder ikke som bevis. Det fremgår klart af de tilfælde, Kommissionen har henvist til.
30. Ser man f.eks. på tilfældet med henholdsvis Louloudakis og Modinos, blev deres biler taget i forvaring som smuglergods i forbindelse med en kontrol, fordi de kompetente myndigheder mente, at de havde deres sædvanlige opholdssted i Grækenland. De blev desuden tildelt en bøde, der for Modinos’ vedkommende beløb sig til 147 000 EUR. Der blev i ingen af disse tilfælde taget hensyn til dokumenter, hvoraf det fremgik, at de ikke havde deres sædvanlige opholdssted i Grækenland. Louloudakis havde bl.a. fremlagt dokumenter fra Italien med oplysninger om sin egen samt sin families bolig- og arbejdssituation. Disse dokumenter tog de kompetente græske myndigheder ikke hensyn til. Modinos, som er født på Cypern, har britisk statsborgerskab og boede i Tyskland på tidspunktet for de faktiske omstændigheder, formåede heller ikke at overbevise de græske myndigheder om, at han ikke havde opholdssted i Grækenland.
31. Louloudakis’ og Modinos’ klager vidner om en praksis, hvorefter de græske myndigheder antager, at personers opholdssted fastlægges ud fra deres egen eller deres families statsborgerskab. De græske myndigheder pålægger herved de pågældende en uforholdsmæssig tung bevisbyrde.
32. Kommissionen bør som følge heraf gives medhold på dette punkt.
B – Sanktionsordningen
33. Kommissionen har gjort gældende, at sanktionerne for overtrædelse af den ordning for midlertidig indførsel, der er indført ved direktivet, som helhed betragtet er uforholdsmæssige. Det fremgår af de modtagne klager, at der tildeles bøder på titusindvis af euro. Sanktionerne står således i misforhold til grovheden af den pågældende overtrædelse, nemlig overtrædelse af bestemmelserne om midlertidig indførsel af motorkøretøjer.
34. Hertil kommer, at de pågældende køretøjer beslaglægges, indtil bøderne er betalt. Det kan tage flere år, når der anlægges sag ved de forvaltnings- eller strafferetlige domstole eller klages til toldmyndighederne eller andre kompetente myndigheder. Det er uacceptabelt og uforeneligt med den grundlæggende ejendomsret.
35. Kommissionen har videre anført, at sanktionerne tildeles uden hensyntagen til, om lovovertræderen handlede i god tro.
36. Endelig har Kommissionen anfægtet artikel 137 C, stk. 5, i den toldlov, der er indført ved lov nr. 2960/2001. Heri bestemmes, at overtrædelser, som er konstateret før tidspunktet for kundgørelsen af lov nr. 2960/2001, og som verserer for forvaltnings- eller kriminalretter eller behandles af toldmyndighederne eller andre kompetente myndigheder, kan underkastes en mere lempelig sanktionsordning, såfremt sagsøgeren/tiltalte eller klageren giver afkald på at gøre indsigelse. Dette strider mod princippet om effektiv retsbeskyttelse.
37. Den græske regering har over for Kommissionen gjort gældende, at medlemsstaterne, så længe der ikke er gennemført en harmonisering på området, har ret til selv at fastsætte bødernes størrelse. Hvis det ikke fremgår af en fællesskabsretsakt, hvilken specifik sanktion der gælder for en overtrædelse, kan medlemsstaterne frit vælge, hvilken straf de vil gøre brug af.
38. Den græske regering mener heller ikke, at sanktionerne strider mod proportionalitetsprincippet. De strenge sanktioner er nødvendige for at forhindre afgiftsunddragelse. Registreringsafgifter er højere i Grækenland end i andre medlemsstater, hvilket betyder, at der er fare for, at der indføres køretøjer i henhold til direktivet for at undgå disse og andre skyldige afgifter. De høje bøder er som følge heraf berettigede, når de har til hensigt at forhindre afgiftsunddragelse.
39. Medlemsstaterne er på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin beføjet til at udstede passende sanktionsregler i anledning af overtrædelser af indførselsbestemmelser, navnlig for at forhindre skatte- og afgiftssvig. De skal dog udøve deres beføjelser på dette område under iagttagelse af fællesskabsretten og dennes almindelige grundsætninger og dermed under iagttagelse af proportionalitetsprincippet (11) . Domstolen har i flere tidligere domme præciseret, hvilke krav der stilles til administrative forholdsregler eller sanktioner med henblik på at undgå, at de undergraver de ved traktaten knæsatte friheder (12) .
40. Domstolens praksis skal efter min opfattelse forstås på følgende måde. Navnlig i forbindelse med rent administrative forskrifter – f.eks. om anmeldelser og frister – der uagtsomt er blevet overtrådt, skal der pålægges en sanktion, der svarer til denne overtrædelses mindre alvorlige karakter. Der kan kun tildeles strengere sanktioner, hvis det er åbenbart, at disse forskrifter er overtrådt forsætligt med den klare hensigt at omgå den nationale skattelovgivning.
41. Det fremgår også af retspraksis, at sanktionsordningen skal være gennemskuelig. Det betyder, at sanktioner, der hver for sig er relativt milde, ikke må kumuleres, således at den samlede straf kommer til at stå i misforhold til overtrædelsens grovhed.
42. Endelig følger det af retspraksis, at de mindre overtrædelser, der fastslås, skal sanktioneres så hurtigt, at den pågældende inden for et passende tidsrum får mulighed for at lovliggøre sin situation og i tilstrækkelig grad sikres de rettigheder, han tillægges i fællesskabsretten.
43. Det skal efterprøves, om de sanktioner, de græske myndigheder har tildelt – som Kommissionen hævder – står i et sådant misforhold til overtrædelsens grovhed, at de er uforenelige med bestemmelserne om midlertidig indførsel af køretøjer.
44. Sanktionsordningen består navnlig af
– en fast bøde (13)
– en bøde fastsat på grundlag af køretøjets cylindervolumen (14)
– en forhøjet afgift, som kan beløbe sig til det femdobbelte af den pågældende registreringsafgift (15) .
45. Ud over at tildele bøder beslaglægger de toldmyndigheder, der har konstateret overtrædelsen, også køretøjerne midlertidigt. Køretøjet udleveres først igen, når de skyldige bøder og eventuelle andre afgifter er betalt (16) .
46. Den måde, sanktionsordningen er opbygget på, giver ikke som sådan anledning til at tale om nogen begrænsning af de friheder, der er knæsat i traktaten. Alligevel viser de klager, Kommissionen har henvist til, at de nævnte bestemmelser i praksis håndteres således, at de anvendes på en uforholdsmæssig måde. Bilernes ejere har meget ringe mulighed for at bevise, at de er uskyldige og har handlet i god tro. Ved den mindste mistanke træffes der en hel række forholdsregler over for dem – f.eks. beslaglægges deres biler. Det samlede bødebeløb er desuden meget højt, fordi sanktionerne i p raksis kumuleres. Endelig tager det lang tid at få kendskab til, hvordan sagen skrider frem, og når først bilerne er beslaglagt, er det meget besværligt at få dem tilbage igen (17) . En sådan sammenlægning af sanktioner er frem for alt urimelig, når der blot er tale om administrative overtrædelser.
47. De mange klager over uforholdsmæssige sanktioner viser desuden også, at der ifølge den græske praksis for tildeling af administrative sanktioner ikke tages hensyn til, om de personer, der benytter sig af deres ret til at færdes frit, har handlet i god tro. Domstolen har imidlertid fastslået, at der ved fastlæggelsen af den sanktion, som faktisk pålægges lovovertræderen, skal tages hensyn til hans gode tro, såfremt fastlæggelsen af de regler, der finder anvendelse, har givet anledning til vanskeligheder (18) .
48. Endelig skal det undersøges, om artikel 137 C, stk. 5, i den toldlov, der er indført ved lov nr. 2960/2001, opfylder de fællesskabsretlige krav om en effektiv retsbeskyttelse.
49. Princippet om en effektiv retsbeskyttelse er et almindeligt princip i fællesskabsretten (19) . Dette princip kræver for det første, at retsbeskyttelsen sikres ved en ved lov oprettet uafhængig og upartisk domstol samt ved en retfærdig og offentlig rettergang, og for det andet, at medlemsstaternes domstole medvirker til at sikre denne retsbeskyttelse.
50. Artikel 137 C, stk. 5, i toldloven opfylder ikke kravet om domstolsprøvelse, da de pågældende personer ikke længere kan gøre indsigelse. Det bestemmes heri, at overtrædelser, som er fastslået før tidspunktet for kundgørelsen af lov nr. 2960/2001, og som behandles ved forvaltnings- eller kriminalretter eller behandles af toldmyndighederne eller andre kompetente myndigheder, kan underkastes en mere lempelig sanktionsordning, såfremt sagsøgeren eller klageren giver afkald på at gøre indsigelse. Denne bestemmelse stiller den pågældende over for valget mellem at underkaste sig den tidligere sanktionsordning, der var uforholdsmæssig, eller at undlade at gøre indsigelse, hvorved han reelt giver afkald på en effektiv retsbeskyttelse. Uanset hvad han vælger, resulterer anvendelsen af de omhandlede græske retsforskrifter i, at fællesskabsretten tilsidesættes.
51. Kommissionen bør som følge heraf gives medhold på dette punkt.
C – Systematisk opkrævning af den afgift, der er fastsat for endelig indførsel af køretøjer, ved andet tyveri af midlertidigt indførte køretøjer
52. Kommissionen har kritiseret den græske regering for, at personer, hvis midlertidigt indførte køretøj stjæles for anden gang, skal betale en registreringsafgift svarende til den, der opkræves ved endelig indførsel af køretøjet. Dette er i strid med artikel 90 EF. Det bør undersøges i hvert enkelt tilfælde, under hvilke omstændigheder tyveriet har fundet sted. På den måde sikres, at en eventuel afgift i højere grad afspejler de faktiske omstændigheder.
53. Den græske regering har i svarskriftet gjort gældende, at den pågældende foranstaltning ikke kun finder anvendelse på indførte varer, men på alle varer, der er omfattet af en midlertidig ordning. Ved tyveri af et – indført eller ikke indført – køretøj, som der er svaret afgift af, og som er indregistreret i Grækenland, forlanges der ingen afgift, da denne allerede er betalt. For varer, som der endnu ikke er svaret afgift af, og som stjæles i Grækenland, kræves der ingen afgift.
54. Direktiv 83/182 foreskriver ingen endelig fritagelse i tilfælde af tyveri. De græske myndigheder kunne derfor allerede kræve betaling af registreringsafgiften ved det første tyveri, men gjorde det først i tilfælde af et andet tyveri. Der er på ingen måde tale om en forskelsbehandling af fællesskabsborgere, men om en forebyggende foranstaltning, der skal forhindre afgiftsunddragelser.
55. Den bestemmelse, der henvises til, er artikel 12, stk. 1, i bekendtgørelse D. 247/1988, som har følgende ordlyd:
»Den person, der anmelder, at den personbil, han har indført under ordningen for midlertidig indførsel, er blevet stjålet, har i henhold til denne bekendtgørelse eller de bestemmelser, der henvises til i artikel 17, ikke pligt til at betale told og andre afgifter for den stjålne personbil og er ikke omfattet af tvangsforanstaltningerne i nødforordning nr. 356/74, såfremt det ikke på et senere tidspunkt konstateres, at den berørte person har gjort sig skyldig i uretmæssig anvendelse af personbilen i Grækenland, og såfremt følgende kumulative betingelser er opfyldt.
[…]
d) Den berørte person har ikke tidligere anmeldt et tyveri af en anden personbil, som han havde modtaget under ordningen for midlertidig indførsel.«
56. Det fremgår af parternes indlæg, at baggrunden for denne bestemmelse er følgende: Hvis det er anden gang, et motorkøretøj meldes stjålet, betragtes det som en afgiftsunddragelse. Det formodes, at der er tale om et bevidst forsøg på at undgå betaling af registreringsafgift og andre afgifter. Den retlige følge af denne formodning er, at der skal betales told og andre afgifter for den stjålne personbil.
57. Medlemsstaterne bør i og for sig kunne træffe rimelige foranstaltninger til at undgå afgiftsunddragelser. Disse foranstaltninger må imidlertid ikke udformes på en sådan måde, at personer, der er i fuldstændig god tro, forhindres i at færdes frit. Hvis en person ikke får mulighed for at bevise, at han har handlet i god tro, udgør det en forhindring. En person, der får stjålet et køretøj i Grækenland – man må gå ud fra, at biltyverier ikke forekommer mindre hyppigt i Grækenland end i andre medlemsstater – vil ikke være så tilbøjelig til at køre ind i Grækenland igen med et køretøj indregistreret i Fællesskabet, fordi vedkommende i tilfælde af et nyt tyveri ikke bare mister sit køretøj, men også skal erlægge samtlige græske toldafgifter og andre afgifter. Retten til at færdes frit tilsidesættes, når personer ikke får tilstrækkelig mulighed for at forklare sig.
58. Kommissionen bør som følge heraf gives medhold på dette punkt.
D – De græske myndigheders manglende anvendelse af direktiv 83/182
59. Kommissionen har gjort gældende, at den græske regering i stedet for bestemmelserne i direktiv 83/182 anvender bestemmelserne om midlertidig indførsel af køretøjer fra tredjelande på køretøjer, der er indregistreret i andre medlemsstater. Den har støttet sit klagepunkt på artikel 133, stk. 2, i den græske toldlov.
60. Den græske regering har afvist Kommissionens argument. Den har anført, at den gunstige ordning, der gælder for køretøjer fra Fællesskabet, er udvidet til også at omfatte køretøjer fra tredjelande. Ordningen i direktiv 83/182 for midlertidig indførsel af køretøjer gælder således i begge tilfælde.
61. Jeg vil indledningsvis henvise til artikel 133, stk. 2, i den græske toldlov, der bestemmer følgende:
»Køretøjer fra Fællesskabet kan midlertidigt befinde sig i landet, uden at der kræves betaling af registreringsafgift og moms. Betingelserne i bestemmelserne om den særlige ordning for midlertidig indførsel finder tilsvarende anvendelse på midlertidig fritagelse for registreringsafgift og moms, såfremt de køretøjer, som er indregistreret i tredjelande, og som midlertidigt føres ind i landet, føres ud herfra igen.«
62. Det følger i princippet ikke af denne bestemmelse, at de græske myndigheder anvender bestemmelserne om midlertidig indførsel af køretøjer fra tredjelande i stedet for bestemmelserne i direktiv 83/182. Artikel 133, stk. 2, i den græske toldkodeks strider derfor ikke som sådan mod direktiv 83/182. Hvis den græske ordning imidlertid konkret anvendes og håndteres mere restriktivt end foreskrevet i direktiv 83/182 – hvilket de ovenfor anførte overtrædelser tydeligt viser – er det dog alligevel i strid med reglerne at sidestille bestemmelserne om midlertidig indførsel af køretøjer fra tredjelande med bestemmelserne i direktiv 83/182.
63. Kommissionen bør som følge heraf også gives medhold på dette punkt.
VI – Forslag til afgørelse
64. På baggrund af ovenstående foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:
»1) Kommissionens påstande vedrørende
– fastlæggelsen af det sædvanlige opholdssted i henhold til artikel 1 i Rådets direktiv 83/182/EØF af 28. marts 1983 om afgiftsfritagelse inden for Fællesskabet ved midlertidig indførsel af visse transportmidler
– anvendelsen af den græske sanktionsordning ved overtrædelse af bestemmelserne om midlertidig indførsel af motorkøretøjer
– tilsidesættelsen af princippet om effektiv retsbeskyttelse
– den systematiske opkrævning af den afgift, der er fastsat for endelig indførsel af køretøjer, ved andet tyveri af midlertidigt indførte køretøjer og
– anvendelsen af direktiv 83/182
tages til følge.
2) Den Hellenske Republik betaler sagens omkostninger.«
(1) .
(2)
–	EFT L 105, s. 59.
(3)
–	Jf. bl.a. dom af 2.8.1993, sag C-9/92, Kommissionen mod Den Hellenske Republik, Sml. I, s. 4467, af 29.5.1997, sag C-389/95, Klattner, Sml. I, s. 2719, og af 12.7.2001, sag C-262/99, Louloudakis, Sml. I, s. 5547.
(4)
–	Jf. navnlig Louloudakis-dommen.
(5)
–	Artikel 1 i direktiv 83/182.
(6)
–	Artikel 3 i direktiv 83/182.
(7)
–	Artikel 7 i direktiv 83/182.
(8)
–	Dom af 26.4.2005, sag C-494/01, Kommissionen mod Irland, Sml. I, s. 3331.
(9)
–	Dommen i sagen Kommissionen mod Irland, præmis 47.
(10)
–	Jf. også mit forslag til afgørelse af 23.9.2004 i sagen Kommissionen mod Irland, nævnt i fodnote 8 ovenfor, punkt 43-48.
(11)
–	Jf. Louloudakis-dommen, nævnt i fodnote 3 ovenfor, præmis 67 og den deri nævnte retspraksis.
(12)
–	Jf. bl.a. dom af 11.11.1981, sag 203/80, Casati, Sml. s. 2595, præmis 27, af 31.1.1984, forenede sager 286/82 og 26/83, Luisi og Carbone, Sml. s. 377, af 21.9.1989, sag 68/88, Kommissionen mod Den Hellenske Republik, Sml. s. 2965, og af 16.12.1992, sag C-210/91, Kommissionen mod Den Hellenske Republik, Sml. I, s. 6735, præmis 20.
(13)
–	Jf. f.eks. artikel 137 A, stk. 4, litra b), i toldloven ifølge lov nr. 2960/2001.
(14)
–	Jf. f.eks. artikel 137 A, stk. 4, litra d), i toldloven ifølge lov nr. 2960/2001.
(15)
–	Jf. f.eks. artikel 137 C, stk. 2, i toldloven ifølge lov nr. 2960/2001.
(16)
–	Jf. artikel 137 C, stk. 1, i toldloven ifølge lov nr. 2960/2001.
(17)
–	Jf. bl.a. tilfældet med Louloudakis, der efter mere end otte år stadig ikke havde fået sin bil tilbage.
(18)
–	Jf. Louloudakis-dommen, nævnt i fodnote 8 ovenfor, præmis 76.
(19)
–	Dom af 15.5.1986, sag 222/84, Johnston, Sml. s. 1651, præmis 18 og 19.