62020CO0098
DOMSTOLENS KENDELSE (Sjette Afdeling)
3. september 2020 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – artikel 99 i Domstolens procesreglement – retternes kompetence på det civilretlige område – forordning (EF) nr. 1215/2012 – kompetence for retterne i den medlemsstat, på hvis område forbrugeren har bopæl – artikel 18, stk. 2 – sager, som agtes rejst mod forbrugeren af den erhvervsdrivende – begrebet »forbrugerens bopæl« – det relevante tidspunkt for fastsættelsen af forbrugerens bopæl – ændring af forbrugerens bopæl efter indgåelse af aftalen og før sagsanlægget«
I sag C-98/20,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Obvodní soud pro Prahu 8 (distriktsdomstolen i Prag 8, Den Tjekkiske Republik) ved afgørelse af 27. januar 2020, indgået til Domstolen den 26. februar 2020, i sagen
mBank S.A.
mod
PA,
har
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, M. Safjan, og dommerne C. Toader (refererende dommer) og N. Jääskinen,
generaladvokat: M. Campos Sánchez-Bordona,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Kendelse
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1).
2
Anmodningen er indgivet i forbindelse med en tvist mellem banken mBank S.A., som er etableret i Polen og udøver virksomhed online i Den Tjekkiske Republik via en filial, og PA vedrørende et krav, som er opstået ved ubetalte afdrag i henhold til en forbrugerkreditaftale.
Retsforskrifter
EU-ret
3
15. og 34. betragtning til forordning nr. 1215/2012 har følgende ordlyd:
»(15)
Kompetencereglerne bør frembyde en høj grad af forudsigelighed og være baseret på sagsøgtes bopæl som det principielle kriterium. […]
[…]
(34)
Kontinuiteten mellem [konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1978, L 304, s. 17)], [Rådets] forordning (EF) nr. 44/2001 [af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001, L 12, s. 1)] og nærværende forordning bør sikres, og i den forbindelse bør der fastsættes overgangsbestemmelser. Samme kontinuitet bør gælde med hensyn til Den Europæiske Unions Domstols fortolkning af [den nævnte konvention] og de forordninger, der er trådt i stedet for den.«
4
Kapitel II i forordning nr. 1215/2012, der har overskriften »Kompetence«, indeholder ti afdelinger. Afdeling 1 med overskriften »Almindelige bestemmelser« omfatter forordningens artikel 4, stk. 1, som bestemmer:
»Med forbehold af denne forordning skal personer, der har bopæl på en medlemsstats område, uanset deres nationalitet, sagsøges ved retterne i denne medlemsstat.«
5
Afdeling 2 i kapitel II, der har overskriften »Specielle kompetenceregler«, indeholder forordningens artikel 7, som fastsætter:
»En person, der har bopæl på en medlemsstats område, kan sagsøges i en anden medlemsstat:
1)
a)
i sager om kontraktforhold ved retten på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes
b)
ved anvendelsen af denne bestemmelse, og medmindre andet er aftalt, er opfyldelsesstedet for den forpligtelse, der ligger til grund for sagen:
–
ved salg af varer, det sted i en medlemsstat, hvor varerne i henhold til aftalen er blevet leveret eller skulle have været leveret
–
ved levering af tjenesteydelser, det sted i en medlemsstat, hvor tjenesteydelserne i henhold til aftalen er blevet leveret eller skulle have været leveret
c)
er litra b) ikke relevant, finder litra a) anvendelse.
[…]«
6
Afdeling 4 i kapitel II i forordning nr. 1215/2012, der har overskriften »Kompetence i sager om forbrugeraftaler«, indeholder forordningens artikel 17-19.
7
Forordnings artikel 17, stk. 1 og 2, har følgende ordlyd:
»1.   I sager om aftaler indgået af en person (forbrugeren) med henblik på brug, der må anses at ligge uden for hans erhvervsmæssige virksomhed, afgøres kompetencen efter denne afdeling […]:
a)
når sagen vedrører køb af løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater, eller
b)
når sagen vedrører lån, der skal tilbagebetales i rater, eller andre kreditdispositioner, som er bestemt til finansiering af køb af sådanne genstande, eller
c)
i alle andre tilfælde, når aftalen er indgået med en person, der udøver erhvervsmæssig virksomhed i den medlemsstat, på hvis område forbrugeren har bopæl, eller på en hvilken som helst måde retter sådan virksomhed mod denne medlemsstat eller mod flere stater inklusive denne medlemsstat, og aftalen er omfattet af den pågældende virksomhed.
2.   Har forbrugerens medkontrahent ikke bopæl på en medlemsstats område, men er indehaver af en filial, et agentur eller en anden virksomhed i en medlemsstat, anses han i sager vedrørende driften af filialen, agenturet eller virksomheden som havende bopæl på denne medlemsstats område.«
8
Forordningens artikel 18, stk. 2, bestemmer:
»Sager, som agtes rejst mod forbrugeren af forbrugerens medkontrahent, kan kun anlægges ved retterne i den medlemsstat, på hvis område forbrugeren har bopæl.«
9
Forordningens artikel 26 findes under kapitel II’s afdeling 7, der har overskriften »Aftaler om værneting«, og fastsætter følgende:
»1.   For så vidt en ret i en medlemsstat ikke allerede er kompetent i medfør af andre bestemmelser i denne forordning, bliver den kompetent, når sagsøgte giver møde for den. Denne regel finder ikke anvendelse, såfremt sagsøgte giver møde for at bestride rettens kompetence, eller såfremt en anden ret i medfør af artikel 24 er enekompetent.
2.   Med hensyn til spørgsmål omfattet af afdeling 3, 4 eller 5 skal retten, såfremt forsikringstageren, den sikrede, en begunstiget i henhold til forsikringsaftalen, den skadelidte, forbrugeren eller arbejdstageren er den sagsøgte, inden den fastslår, at den har kompetence i henhold til stk. 1, sikre sig, at sagsøgte er orienteret om sin ret til at bestride rettens kompetence og om retsvirkningerne af at give møde eller af ikke at give møde.«
10
Forordningens kapitel V, der har overskriften »Almindelige bestemmelser«, omfatter bl.a. forordningens artikel 62, stk. 1, som bestemmer:
»Ved afgørelsen af, om en part har bopæl på den medlemsstats område, hvor sagen er anlagt, skal retten anvende denne stats interne lovgivning.«
Tjekkisk ret
11
Det fremgår af artikel 11, stk. 1, i zákon č. 99/1963 Sb., Občanský soudní řád (lov nr. 99/1963, den civile retsplejelov), af 4. december 1963 (56/1963 Sb.), at det er de omstændigheder, der gør sig gældende på tidspunktet for en sags anlæggelse ved en retsinstans, som er relevante for afgørelsen af dennes saglige og stedlige kompetence frem til sagens afslutning. Hvad angår den stedlige kompetence fremgår det af denne lovs artikel 85, at en sag skal anlægges ved den distriktsdomstol, i hvis retskreds en fysisk person har sin bopæl, medmindre andet følger af loven.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
12
Den 21. juli 2014 indgik parterne i hovedsagen en forbrugerkreditaftale elektronisk, hvorefter PA, der er en fysisk person og forbruger, fik kredit på 50000 tjekkiske koruna (CZK) (ca. 1820 EUR).
13
Ifølge den forelæggende ret var PA gentagne gange i restance, og dennes månedlige afdrag blev ikke betalt i henhold til aftalen, selv om banken flere gange havde rykket PA herfor og forsøgt at indgå udenretlig forlig.
14
Den 7. marts 2018 har mBank anlagt sag ved den forelæggende ret med påstand om, at PA blev tilpligtet at betale banken hovedstolen, renterne på hovedstolen og kapitaliseringen af renterne.
15
Som begrundelse for, at Obvodní soud pro Prahu 8 (distriktsdomstolen i Prag 8, Den Tjekkiske Republik) havde kompetence, har mBank gjort gældende, at PA skulle anses for at have bopæl i Prag (Den Tjekkiske Republik), således som det fremgik af den adresse, som den berørte part havde opgivet i lånetilbuddet og i selve aftalen.
16
Den forelæggende ret har imidlertid anført, at PA på tidspunktet for sagsanlægget havde bopæl i Den Slovakiske Republik og ikke i Den Tjekkiske Republik. Ud over at alle forsøg på at forkynde de retslige dokumenter for den berørte part i Den Tjekkiske Republik var mislykkedes, anførte den berørte part således, efter at være blevet orienteret om sin ret i henhold til artikel 26, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012 og ved fremlæggelse af dokumentation, at denne havde fast bopæl i Slovakiet på tidspunktet for sagsanlægget, og den pågældende bestred derfor, at den tjekkiske retsinstans, hvor sagen var blevet anlagt, havde kompetence.
17
Selv om den forelæggende ret har anført, at begrebet »forbrugerens bopæl« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i forordning nr. 1215/2012, efter dennes opfattelse henviser til forbrugerens bopæl på tidspunktet for sagsanlægget, har denne ret ikke desto mindre spurgt Domstolen, om dette faktisk er tilfældet, eller om begrebet henviser til forbrugerens bopæl på tidspunktet for retsforholdets opståen, dvs., i sager som den foreliggende, på tidspunktet for indgåelsen af den omhandlede kreditaftale.
18
Den forelæggende ret har endvidere anført, at den i hovedsagen omhandlede aftale hverken vedrører køb af løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater, eller lån, som er bestemt til finansiering af løsøregenstande, som omhandlet i artikel 17, stk. 1, litra a) og b), i forordning nr. 1215/2012, og at det efter dennes opfattelse, i medfør af artikel 17, stk. 1, litra c), kun kan være en forbrugeraftale, hvis aftalen er indgået med en person, der udøver erhvervsmæssig virksomhed i den medlemsstat, på hvis område forbrugeren har bopæl.
19
På denne baggrund har Obvodní soud pro Prahu 8 (distriktsdomstol 8 i Prag) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal begrebet »forbrugerens bopæl« som omhandlet i artikel 17, stk. 1, litra c), i [forordning nr. 1215/2012], forstås som forbrugerens bopæl på tidspunktet for sagsanlægget eller på tidspunktet for et skyldforholds opståen mellem forbrugeren og dennes medkontrahent (som f.eks. tidspunktet for en aftales indgåelse), dvs. er der også tale om en forbrugeraftale i artikel 17, stk. [1], litra c), i den nævnte forordnings forstand, i tilfælde, hvor forbrugeren på tidspunktet for sagsanlægget har bopæl på en anden medlemsstats område end den medlemsstat, som forbrugerens medkontrahent udøver sin erhvervsmæssige virksomhed fra?
2)
Kan en forbruger, som har bopæl i en anden medlemsstat, sagsøges i overensstemmelse med artikel 7 i [forordning nr. 1215/2012] ved retten på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes (uanset forordningens artikel 18, stk. 2, og artikel 26, stk. 2), som følge af, at forbrugerens medkontrahent ikke udøver sin erhvervsmæssige virksomhed i den medlemsstat, som forbrugeren har bopæl i på tidspunktet for sagsanlægget?«
De præjudicielle spørgsmål
20
Ifølge procesreglementets artikel 99 kan Domstolen, såfremt besvarelsen af et spørgsmål klart kan udledes af retspraksis, eller såfremt besvarelsen af det præjudicielle spørgsmål ikke giver anledning til nogen rimelig tvivl, til enhver tid på forslag fra den refererende dommer og efter at have hørt generaladvokaten beslutte at træffe afgørelse ved begrundet kendelse.
21
Denne bestemmelse skal bringes i anvendelse i forbindelse med den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse.
22
Indledningsvis bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at det som led i den samarbejdsprocedure mellem de nationale retter og Domstolen, som er indført ved artikel 267 TEUF, tilkommer Domstolen at give den nationale ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter den i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den. Ud fra dette synspunkt påhviler det Domstolen i givet fald at omformulere de spørgsmål, der forelægges den (jf. bl.a. dom af 28.5.2020, World Comm Trading Gfz, C-684/18, EU:C:2020:403, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis).
23
Den forelæggende ret ønsker med de forelagte spørgsmål, der skal behandles samlet, således nærmere bestemt oplyst, om artikel 18, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012 skal fortolkes således, at begrebet »forbrugerens bopæl« i denne bestemmelse henviser til forbrugerens bopæl på tidspunktet for indgåelsen af den omhandlede aftale eller på tidspunktet for sagsanlægget.
24
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at den i hovedsagen omhandlede aftale er indgået af en fysisk person, som er forbruger, og ingen andre oplysninger i de sagsakter, som foreligger for Domstolen, tyder på, at PA har indgået aftalen med henblik på brug, der er forbundet med erhvervsmæssig virksomhed som omhandlet i artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012.
25
Det følger heraf, at den i hovedsagen omhandlede aftale i overensstemmelse med sidstnævnte bestemmelse kan høre ind under kategorien »aftaler indgået af en forbruger« som omhandlet i bestemmelsen.
26
For så vidt angår specielle kompetenceregler vedrørende aftaler indgået af en forbruger fastsætter artikel 18, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012 for situationer, hvor sagen som i det foreliggende tilfælde agtes rejst af den erhvervsdrivende mod forbrugeren, en regel om enekompetence, hvorefter sagen kun kan anlægges ved retterne i den medlemsstat, på hvis område forbrugeren har bopæl.
27
I det foreliggende tilfælde fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at PA, som havde bopæl i Den Tjekkiske Republik, da den i hovedsagen omhandlede låneaftale blev indgået, efterfølgende skiftede bopæl uden at give meddelelse herom til hverken sin medkontrahent eller de tjekkiske myndigheder.
28
Således som det er anført i denne kendelses præmis 16, har den forelæggende ret ved at anvende loven i domstolslandet i henhold til artikel 62, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 ikke desto mindre fastslået, at PA’s sidst kendte bopæl var i Slovakiet.
29
I denne forbindelse bemærkes for det første, at ordlyden i artikel 18, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012 er klar, navnlig i den tjekkiske, den tyske, den engelske, den polske, den rumænske og den finske version, for så vidt som den indeholder udtrykket »den medlemsstat, på hvis område forbrugeren har bopæl«. En ordlydsfortolkning af bestemmelsen fører derfor til den konklusion, at en sag, der agtes rejst af en erhvervsdrivende mod en forbruger, kun kan anlægges ved retterne i den medlemsstat, på hvis område forbrugeren har bopæl på tidspunktet for anlæggelsen af søgsmålet.
30
For det andet blev det allerede i forbindelse med vedtagelsen af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, således som P. Jenards rapport vedrørende konventionen (EFT 1979, C 59, s. 1) bekræfter, valgt at prioritere den faktiske bopæl på tidspunktet for sagsanlægget frem for den adresse, som er anført i aftalen. På s. 33 i rapporten anførte P. Jenard, at »[d]et er vanskeligt at fastsætte kompetenceregler for sager, der anlægges af sælgeren eller långiveren i de tilfælde, hvor køberen eller låntageren efter aftalens indgåelse tager bopæl i udlandet«, og præciserede, at »[f]or at beskytte disse personer må det bestemmes, at de kun kan sagsøges ved retterne i den stat, hvor de har deres nye bopæl«.
31
For det tredje ville en anden fortolkning kunne skabe retlig usikkerhed om, hvilken ret der havde kompetence i tilfælde, hvor forbrugeren har skiftet bopæl én eller flere gange i løbet af det pågældende retsforholds løbetid. Den omstændighed, at en sag ville kunne indbringes for flere forskellige retter, ville således være i strid med det mål med forordning nr. 1215/2012, som fremgår af 15. betragtning hertil, hvorefter kompetencereglerne bør frembyde en høj grad af forudsigelighed.
32
I denne forbindelse skal det bemærkes, at Domstolen i præmis 47 i sin dom af 17. november 2011, Hypoteční banka (C-327/10, EU:C:2011:745), som angik forordning nr. 44/2001, men som kan overføres på forordning nr. 1215/2012, fastslog, at »i en situation […] hvor en forbruger, der har indgået en aftale om et [lån], opgiver sin bopæl, inden der er blevet anlagt sag mod ham for tilsidesættelse af sine kontraktlige forpligtelser, er retterne i den medlemsstat, på hvis område forbrugerens sidst kendte bopæl er beliggende, kompetente«. Hvis forbrugeren har skiftet bopæl flere gange, er det således kun den sidst kendte bopæl på tidspunktet for anlæggelsen af den pågældende sag, som er afgørende for fastsættelsen af en medlemsstats retsinstans internationale kompetence.
33
Det følger heraf, at retterne i en medlemsstat ikke har kompetence i tvister om aftaler indgået af en forbruger i henhold til artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 i tilfælde som det foreliggende, hvor forbrugerens sidst kendte bopæl ikke er i denne medlemsstat.
34
Det bemærkes endvidere, at denne løsning for det første støttes af opbygningen af de regler, der er indeholdt i afdeling 4 i kapitel II i forordning nr. 1215/2015 om kompetence i sager om »forbrugeraftaler«, som skal fortolkes strengt, eftersom de udgør en undtagelse fra både den almindelige kompetenceregel i forordningens artikel 4, stk. 1, som giver retterne i den medlemsstat, hvor sagsøgte har bopæl, kompetence, og fra den specielle kompetenceregel i sager om kontraktforhold, der er fastsat i forordningens artikel 7, nr. 1), som giver retterne på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes, kompetence (jf. analogt hvad angår forordning nr. 44/2001, dom af 6.9.2012, Mühlleitner, C-190/11, EU:C:2012:542, præmis 26 og 27 og den deri nævnte retspraksis).
35
Som anført i P. Jenards rapport, der er nævnt i denne kendelses præmis 30, er denne løsning for det andet i overensstemmelse det særlige formål med afdeling 4 i kapitel II i forordning nr. 1215/2012 om »[k]ompetence i sager om forbrugeraftaler«, som fastsætter specielle kompetenceregler til fordel for forbrugere, der som aftaleparter må antages at være økonomisk set svagere og retligt set mindre erfarne end deres erhvervsdrivende medkontrahenter (jf. analogt dom af 23.12.2015, Hobohm, C-297/14, EU:C:2015:844, præmis 31 og den deri nævnte retspraksis).
36
De præjudicielle spørgsmål skal derfor besvares med, at begrebet »forbrugerens bopæl« i artikel 18, stk. 2, i forordning nr. 1215/2012 skal fortolkes således, at det henviser til forbrugerens bopæl på tidspunktet for sagsanlægget.
Sagsomkostninger
37
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Sjette Afdeling) for ret:
Begrebet »forbrugerens bopæl« i artikel 18, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område skal fortolkes således, at det henviser til forbrugerens bopæl på tidspunktet for sagsanlægget.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tjekkisk.