62019CJ0181_RES
Sag C-181/19
Jobcenter Krefeld – Widerspruchsstelle mod JD
(anmodning om præjudiciel afgørelseindgivet af Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen)
Domstolens dom (Store Afdeling) af 6. oktober 2020
»Præjudiciel forelæggelse – fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – forordning (EU) nr. 492/2011 – artikel 7, stk. 2 – ligebehandling – sociale fordele – artikel 10 – skolesøgende børn – direktiv 2004/38/EF – artikel 24 – sociale ydelser – forordning (EF) nr. 883/2004 – artikel 4 – artikel 70 – særlige ikke-bidragspligtige kontantydelser – vandrende arbejdstager, som forsørger børn, der går i skole i værtsmedlemsstaten«
Fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – opholdsret for familiemedlemmer – barn af en vandrende arbejdstager eller en tidligere vandrende arbejdstager, der er under uddannelse i værtsmedlemsstaten – forælder, der har den faktiske forældremyndighed over dette barn – opholdsret udelukkende på grundlag af artikel 10 i forordning nr. 492/2011 – pligt til at opfylde betingelserne i direktiv 2004/38 – foreligger ikke – denne forælders tab af status som arbejdstager – ingen betydning
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 492/2011, art. 10; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38)
(jf. præmis 35, 37-39 og 49)
Fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – ligebehandling – sociale fordele – begreb – social ydelse, der har til formål at sikre de ydelsesberettigede et eksistensgrundlag – omfattet
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 492/2011, art. 7, stk. 2)
(jf. præmis 41 og 42)
Fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – ligebehandling – sociale fordele – ydelsesberettigede – barn af en vandrende arbejdstager eller en tidligere vandrende arbejdstager, der er under uddannelse i værtsmedlemsstaten – forælder, der har den faktiske forældremyndighed over dette barn – denne forælders tab af status som arbejdstager – ingen betydning
(Art. 45 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 492/2011, art. 7, stk. 2, og art. 10)
(jf. præmis 43-48 og 50-55)
Fri bevægelighed for personer – arbejdstagere – ligebehandling – sociale fordele – national lovgivning, der udelukker en tidligere vandrende arbejdstager og dennes børn, der kan påberåbe sig en selvstændig opholdsret som følge af, at børnene går i skole i værtsmedlemsstaten, fra retten til ydelser, som har til formål at sikre deres underhold – ikke tilladt – begrundelse – undtagelse fra princippet om ligebehandling af unionsborgere med hensyn til social bistand – ikke anvendelig – den pågældende unionsborger har ligeledes en opholdsret i sin egenskab af arbejdssøgende – ingen betydning
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 492/2011, art. 7, stk. 2, og art. 10; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38, art. 24, stk. 2)
(jf. præmis 55, 58-65, 69-73, 77 og 79 samt domskonkl. 1)
Social sikring – vandrende arbejdstagere – ligebehandling som omhandlet i artikel 4 i forordning nr. 883/2004 – anvendelsesområde – særlige ikke-bidragspligtige kontantydelser – omfattet
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 883/2004, art. 3, stk. 3, art. 4 og art. 70, stk. 2)
(jf. præmis 83)
Social sikring – vandrende arbejdstagere – ligebehandling – national lovgivning, der udelukker en tidligere vandrende arbejdstager og dennes børn, der kan påberåbe sig en selvstændig opholdsret som følge af, at børnene går i skole i værtsmedlemsstaten, fra retten til særlige ikke-bidragspligtige kontantydelser – ikke tilladt – begrundelse – undtagelse fra princippet om ligebehandling af unionsborgere med hensyn til social bistand – ikke anvendelig
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 883/2004, art. 3, stk. 1 og 3, art. 4 og art. 70, stk. 2, og nr. 492/2011, art. 10; Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38, art. 24, stk. 2)
(jf. præmis 84-89 og domskonkl. 2)
Resumé
En tidligere vandrende arbejdstager og dennes børn, der har opholdsret som følge af børnenes skolegang, kan ikke automatisk udelukkes fra at modtage de grundsikringsydelser, der er fastsat i national ret, med den begrundelse, at denne arbejdstager er blevet arbejdsløs
JD er polsk statsborger og har siden 2013 boet sammen med sine to mindreårige døtre i Tyskland, hvor de går i skole. I 2015 og 2016 havde JD flere former for lønnet beskæftigelse i denne medlemsstat, inden han blev arbejdsløs. Fra september 2016 til juni 2017 modtog familien bl.a. grundsikringsydelser i henhold til tysk lovgivning, dvs. JD modtog »supplerende arbejdsløshedsydelser« (Arbeitslosengeld II) og dennes børn »sociale ydelser« (Sozialgeld). JD har siden den 2. januar 2018 på ny udøvet beskæftigelse på fuld tid i Tyskland.
JD ansøgte om fortsat at modtage de nævnte ydelser i perioden fra juni til december 2017 hos den kompetente tyske myndighed, Jobcenter Krefeld. Denne myndighed afslog imidlertid JD’s ansøgning med den begrundelse, at JD i den omtvistede periode ikke havde bevaret sin status som arbejdstager, og at han opholdt sig i Tyskland som arbejdssøgende. JD anlagde sag til prøvelse af denne afgørelse, hvori han fik medhold. Jobcenter Krefeld iværksatte derfor appel ved Landessozialgericht Nordrhein-Westfalen (den regionale appeldomstol i socialretlige sager i Nordrhein-Westfalen, Tyskland).
Inden for rammerne af en anmodning om præjudiciel afgørelse forelagt af denne appeldomstol præciserede Domstolen i en dom afsagt i Store Afdeling den 6. oktober 2020 de rettigheder, der tilkommer en tidligere vandrende arbejdstager, som forsørger børn, der går i skole i værtsmedlemsstaten, i lyset af forordning nr. 492/2011 (
1
) og nr. 883/2004 (
2
) samt direktiv 2004/38 (
3
).
Efter at have bemærket, at de omhandlede sociale ydelser kunne kvalificeres som »sociale fordele« som omhandlet i forordning nr. 492/2011, fastslog Domstolen i denne henseende for det første, at denne forordning var til hinder for en national lovgivning, som under alle omstændigheder og automatisk udelukker en tidligere vandrende arbejdstager og dennes børn fra at modtage sådanne ydelser, selv om de i henhold til den nævnte forordning (
4
) har en selvstændig opholdsret som følge af børnenes skolegang.
For at nå frem til denne konklusion bemærkede Domstolen først, at den opholdsret, som anerkendes for børn af en (tidligere) vandrende arbejdstager for at sikre deres ret til adgang til undervisning, og som følge deraf opholdsretten for den forælder, der varetager forældremyndigheden, oprindeligt følger af denne forælders status som arbejdstager. Efter erhvervelsen får denne ret imidlertid selvstændig karakter, og den kan forlænges ud over tabet af den nævnte status. Domstolen fastslog dernæst, at de personer, der har en sådan opholdsret, ligeledes har ret til at blive behandlet på samme måde som indenlandske statsborgere for så vidt angår tildeling af sociale fordele i henhold til forordning nr. 492/2011 (
5
), selv når de ikke længere kan påberåbe sig den status som arbejdstager, som lå til grund for deres oprindelige opholdsret. En sådan fortolkning forhindrer således, at en person, der har til hensigt at forlade sin oprindelsesmedlemsstat sammen med sin familie for at arbejde i en anden medlemsstat, udsættes for risikoen for – i tilfælde af arbejdsløshed – at måtte afbryde sine børns skolegang og rejse tilbage til sit hjemland, fordi den pågældende ikke har ret til de sociale ydelser, der er fastsat i den nationale lovgivning, og som ville gøre det muligt for dem at råde over tilstrækkelige midler til deres underhold.
Endelig fastslog Domstolen, at værtsmedlemsstaten i en sag som den omhandlede ikke kunne påberåbe sig den undtagelse fra princippet om ligebehandling med hensyn til sociale ydelser, der er fastsat i direktiv 2004/38 (
6
). Denne undtagelse gør det muligt at afslå at tildele sociale ydelser til visse personkategorier, såsom dem, der i medfør af dette direktiv har ret til ophold som følge af, at de søger beskæftigelse i værtsmedlemsstaten, for at undgå, at disse personer bliver en urimelig byrde for denne medlemsstats sociale system. Denne undtagelse skal imidlertid fortolkes strengt og kan kun finde anvendelse på personer, hvis opholdsret udelukkende er baseret på det nævnte direktiv. I den foreliggende sag havde de berørte personer ganske vist en ret til ophold på grundlag af dette direktiv (
7
) som følge af, at den pågældende forælder søgte beskæftigelse. Da de imidlertid også kunne påberåbe sig en selvstændig opholdsret i henhold til forordning nr. 492/2011, kunne den nævnte undtagelse ikke gøres gældende over for dem. En national lovgivning, der udelukkede de pågældende fra enhver ret til sociale sikringsydelser, medførte således forskelsbehandling med hensyn til sociale fordele i forhold til indenlandske statsborgere, som var i strid med denne forordning (
8
).
For det andet fastslog Domstolen, at en (tidligere) vandrende arbejdstager og dennes børn, der har ret til ophold på grundlag af forordning nr. 492/2011, og som er tilsluttet en social sikringsordning i værtsmedlemsstaten, ligeledes havde ret til ligebehandling i henhold til forordning nr. 883/2004 (
9
). En nægtelse af at tillægge dem enhver ret til de omhandlede sociale sikringsydelser, udgjorde således forskelsbehandling i forhold til indenlandske statsborgere. Denne forskelsbehandling var i strid med sidstnævnte forordning (
10
), idet den i direktiv 2004/38 (
11
) fastsatte undtagelse af de samme grunde som dem, Domstolen havde redegjort for i forbindelse med forordning nr. 492/2011, ikke fandt anvendelse på situationen for en sådan arbejdstager og dennes skolesøgende børn.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5.4.2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen (EUT 2011, L 141, s. 1).
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29.4.2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (EUT 2004, L 166, s. 1, berigtiget i EUT 2004, L 200, s. 1).
(
3
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29.4.2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning (EØF) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (EUT 2004, L 158, s. 77, berigtiget i EUT 2004, L 229, s. 35).
(
4
) – Artikel 10 i forordning nr. 492/2011.
(
5
) – Artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011.
(
6
) – Artikel 24, stk. 2, i direktiv 2004/38.
(
7
) – Artikel 14, stk. 4, litra b), i direktiv 2004/38.
(
8
) – Artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011, sammenholdt med denne forordnings artikel 10.
(
9
) – Artikel 4 i forordning nr. 883/2004.
(
10
) – Artikel 4 i forordning nr. 883/2004.
(
11
) – Artikel 24, stk. 2, i direktiv 2004/38.