61978C0012
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J.-P. WARNER
FREMSAT DEN 31. JANUAR 1979 (
1
)
Høje Ret.
Ved forordning (EØF) nr. 2119/74 ophævede Kommissionen med virkning fra den 12. august 1974 monetære udligningsbeløb på hård hvede og deraf afledte produkter. I forordningens præambel angaves grunden til ophævelsen at være, at »situationen på markedet for hård hvede er kendetegnet af priser, der ligger betydeligt over tærskelprisen«, således at »man ikke risikerer«, at de i artikel 1 i forordning (EØF) nr. 974/71 nævnte »monetære foranstaltninger medfører forstyrrelser i samhandelen med hård hvede«.
De monetære udligningsbeløb blev af Kommissionen indført med virkning fra 2. januar 1978 ved forordning (EØF) nr. 2604/77, som blev udstedt den 25. november 1977 og offentligjort i Tidende den følgende dag (EFT L 302 af 26. 11. 1977). Der er enighed om, at verdensmarkedspriserne for hård hvede i mellemtiden var faldet til et niveau under Fællesskabets priser.
De grunde, som i præamblen til forordning nr. 2604/77 angives for at indføre de monetære udligningsbeløb, er følgende:
»Den omstændighed, at der ikke har været opkrævet monetære udligningsbeløb, har gennem de seneste måneder medført vanskeligheder såvel med hensyn til hård hvede som med hensyn til de deraf afledte produkter; der har kunnet konstateres fordrejninger i handelen med hård hvede samt konkurrencefordrejninger for visse af de pågældende produkter; disse problemer er desuden blevet forværret ved den kraftige nedgang i de disponible mængder af indenlandsk hård hvede og et stigende behov for indførsler fra tredjelande;
det er nødvendigt at løse disse problemer ved at indføre disse beløb for hård hvede og de deraf afledte produkter«.
Citaterne karakteriseres af to bemærkelsesværdige forhold. Det første er, at de, hvad angår selve den hårde hvede, nævner »fordrejninger i handelen«, mens de med hensyn til afledte produkter nævner »konkurrencefordrejninger«. Det andet forhold er, at de nævnte fordrejninger ikke kun angives som en risiko eller noget sandsynligt, men som noget, der »har kunnet konstateres«. Med andre ord var Kommissionens erklærede grundlag for at gennemføre de monetære udligningsbeløb ikke forudsigelser eller bange anelser, men fastslåede kendsgerninger.
Den i forordningens præambel angivne grund til, at der var fastsat en frist fra den 26. november 1977 til den 2. januar 1978, før forordningen fandt anvendelse, var følgende:
»Det er nødvendigt med en overgangsperiode i forbindelse med indførelsen af de nye monetære udligningsbeløb, for at handelen kan tilpasse sig til disse, idet der dog må tages hensyn til den betydning, de i denne forordning fastsatte foranstaltninger har, for at markederne kan fungere tilfredsstillende, og for at spekulationer kan undgås«.
De afledte produkter, som forordningen gælder for, er for det første mel af hård hvede, jf. FTT (fælles toldtarif) position 11.02 A 1 a) og for det andet det, som den engelske affattelse af FTT position 19.03 kalder »macaroni, spaghetti and similar products« (makaroni, spaghetti og lignende varer), som jeg kortere med det mere almindelige navn vil kalde pasta.
Mel af hård hvede er et førstegangsbearbejdet produkt af hård hvede, ganske utvivlsomt et landbrugsprodukt, jf. traktatens artikel 38; det findes blandt dem, som er opført i bilag II.
Pasta er på den anden side et produkt, der er forarbejdet videre, og falder ikke ind under definitionen af et landbrugsprodukt. Det er blandt de produkter, som reguleres af Rådets forordning (EØF) nr. 1059/69, der bl.a. blev vedtaget i henhold til traktatens artikel 235, og som omhandler »fastsættelse af en ordning for handelen med visse varer fremstillet af landbrugsprodukter«. Virkningen af den pågældende forordning er, for så vidt det er relevant for nærværende sag, at pasta ved import til Fællesskabet pålægges en værditold og desuden et »variabelt element«, hvis formål er at udtrykke den importafgift, som skulle være betalt på den mængde hård hvede, »som forudsættes anvendt« ved dens fremstilling (se artikel 5). Forordningen bestemmer også, at der skal betales restitutioner for landbrugsprodukter forarbejdet til varer, der eksporteres til tredjelande (se artikel 9). Det forholder sig således, at 167 kg hård hvede giver 107 kg mel af hård hvede, som igen giver 100 kg pasta.
Domstolen vil erindre, at i henhold til artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 974/71 (EFT 1971 I, s. 231) kan der anvendes monetære udligningsbeløb
»a)
på produkter for hvilke interventionsforanstaltninger er fastsat inden for rammerne af de fælles markedsordninger for landbrugsvarer;
b)
på produkter, hvis pris er afhængig af prisen på de varer, der er nævnt under litra a), og som hører under de fælles markedsordninger eller er genstand for en særlig ordning i medfør af artikel 235 i traktaten«.
Naturligvis er der fastsat interventionsforanstaltninger for hård hvede, således at både mel af hård hvede og pasta falder ind under litra b).
I december 1977 udstedte Kommissionen to overgangsforordninger, der begrænsede retsvirkningerne af forordning nr. 2604/77. For det første føjede forordning (EØF) nr. 2792/77 til forordning nr. 2604/77 en bestemmelse, hvorefter der efter skriftlig ansøgning fra den pågældende private kunne ske fritagelse for de monetære udligningsbeløb for forretninger i henhold til en licens med forudfastsættelse af eksportrestitutionen eller importafgiften, såfremt ansøgningen blev indgivet inden 26. november 1977. Da der ikke findes restitutioner eller importafgifter i handelen mellem medlemsstater, kunne den nævnte bestemmelse kun gælde for eksport til eller import fra tredjelande. For det andet bestemte forordning (EØF) nr. 2917/77, at der i tidsrummet 2. januar — 28. februar 1978 ikke kunne ydes monetære udligningsbeløb for eksport fra medlemsstater med opskrevet valuta eller for import fra en sådan medlemsstat til en medlemsstat med nedskrevet valuta, af enten hård hvede eller mel af hård hvede, medmindre visse betingelser var opfyldt.
Af nærværende to sager er den ene, sag 12/78, anlagt af Den italienske Republik mod Kommissionen i henhold til traktatens artikel 173, hvorunder der er nedlagt påstand om, at forordning nr. 2604/77 kendes ugyldig, hvorfor forordningerne nr. 2792/77 og nr. 2917/77 også er ugyldige. Den italienske Republik gør herved gældende
1.
at der rent faktisk ikke havde foreligget nogen fordrejninger i handelen med hård hvede, eller i hvert fald ingen fordrejninger af en sådan betydning, at der var grundlag for at indføre monetære udligningsbeløb,
2.
at der i henhold til artikel 1, stk. 3, i forordning nr. 974/71 (indsat ved Rådets forordning (EØF) nr. 2746/72) kun kunne indføres monetære udligningseløb, når anvendelsen af de i artikel 1, stk. 1, omhandlede valutamæssige foranstaltninger måtte medføre »forstyrrelser i samhandelen med landbrugsvarer«, således at forordning nr. 2604/77, for så vidt dens grundlag var en påstået eksistens af forstyrrelser af samhandelen med pasta, må være ugyldig på grund af Kommissionens inkompetence, og
3.
at det virkelige formål med indførelsen af monetære udligningsbeløb i henhold til den pågældende forordning var at imødegå den italienske pastaindustris konkurrencedygtighed i forhold til pastaindustrierne i andre medlemsstater, hvilket ikke var et lovligt formål ved pålæggelsen af monetære udligningsbeløb, således at vedtagelsen af forordningen var udtryk for magtfordrejning.
Den anden sag, sag 84/78, er kommet til Domstolen ved en anmodning om præjudiciel afgørelse fra Pretura di Trento.Sagsøgeren under sagen ved Pretura er en italiensk pastaproducent, Angelo Tomadini S.n.c. (herefter benævnt Tomadini), som — i henhold til kontrakt af 23. april 1977 om levering af 10000 tons forskellige pastavarer til en tysk kunde i perioden juni 1977 — juni 1978 til priser fastsat i kontrakten — fra Italien til Tyskland den 21. januar 1978 eksporterede et parti pasta, for hvilket firmaet skulle betale et monetært udligningsbeløb med en sats på 85,20 LIT pr. kg. Sagsøgte ved Pretura er Amministrazione delle finanze dello Stato (finansministeriet), af hvem sagsøgerne kræver tilbagebetaling af ovenstående beløb. Unione industriali pastai italiani (herefter benævnt) »UNIPI«), en sammenslutning af italienske pastaproducenter, har interveneret til støtte for Tomadini.
Pretura's spørgsmål til Domstolen er følgende:
»1.
Skal Rådets forordning (EØF) nr. 974/71 (med senere ændringer) fortolkes således, at fællesskabsinstitutionerne efter en periode på tre år — under hvilke de har undladt at anvende udligningsbeløb på et basislandbrugsprodukt (hård hvede) — kan indføre bestemte monetære udligningsbeløb for afledte produkter af det nævnte basisprodukt (makaroni), uden at der i de nævnte tre år eller i det sidste år (1977) er opstået forstyrrelser på markedet for det relevante basis-landbrugsprodukt (hård hvede)?
2.
I tilfælde af en benægtende besvarelse af spørgsmål 1: skal Kommissionens forordning (EØF) nr. 2604/77 anses for ugyldig, i det mindste for så vidt som den indfører monetære udligningsbeløb ved eksport af makaroni?
3.
I tilfælde af en bekræftende besvarelse af spørgsmål 1: kan det antages, at forordning nr. 2604/77 med sin henvisning til forordning (EØF) nr. 2792/77 og forordning nr. 2917/77 kan finde anvendelse ved eksport af makaroni fra Italien til de øvrige medlemsstater og til tredjelande efter den 2. januar 1978, når eksporten sker til opfyldelse af kontrakter, der er indgået før den 25. november 1977, da forordning nr. 2604/77 blev vedtaget, altså på en tid, hvori det ikke kunne forudses, at der ville blive indført noget udligningsbeløb i den pågældende sektor?«
Efter min opfattelse foreligger der således tre hovedspørgsmål for Domstolen:
1.
Kunne monetære udligningsbeløb gyldigt pålægges hård hvede og mel aí hård hvede? (Mel af hård hvede blev kun nævnt i forbigående i parternes indlæg, og det kan efter min mening under hensyn til karakteren heraf antages at stå fast, at hvis monetære udligningsbeløb gyldigt kunne pålægges hård hvede, kunne det også ske for mel af hård hvede) ?
2.
Kunne monetære udligningsbeløb gyldigt pålægges pasta?
3.
Hvis det var tilfældet, burde der så have været indført overgangsforanstaltninger ud over dem, som indeholdes i forordning nr. 2792/77 og forordning nr. 2917/77 for forretninger afviklet i henhold til kontrakter indgået før den 26. november 1977?
Ved indledningen til behandlingen af spørgsmål 1 og 2 finder jeg det nødvendigt at minde om visse principper, som er blevet fastslået af Domstolen.
For det første giver traktaten ikke Rådet hjemmel til for samhandelen inden for Fællesskabet at indføre regler om opkrævning af nogen afgift med tilsvarende virkning som told; se de forenede sager 80 og 81/77, Commissionaires Réunis mod Receveur des Douanes, Sml. 1978, s. 927, hvor Domstolen (i dommens præmis 37) antog, at anvendelsen af monetære udligningsbeløb i samhandelen mellem medlemsstaterne alene er begrundet i nødvendigheden af at korrigere virkningerne af ændringer i de ustabile valutakurser, som kan fremkalde forstyrrelser i samhandelen inden for rammerne af en markedsordning for landbrugsvarer, der er baseret på fælles priser. Det er naturligvis et ekko af en lang række tidligere afgørelser fra Domstolen gående ud på, at formålet med monetære udligningsbeløb er at hindre, at svingninger i vekselkurser påvirker landbrugspriserne således, at de fælles markedsordningers funktion forstyrres. I nogle af de nævnte tidligere afgørelser (som jeg nævnte i mit forslag til afgørelser i sag 29/77, den tredje Roquette-sag, Sml. 1977, på s. 1850), konstateredes to måder, hvorpå svingninger i valutakurser kan forårsage sådanne forstyrrelser. Den ene består i direkte forstyrrelse af interventionsordninger, såsom salg til interventionsorganet i en medlemsstat med opskrevet valuta af produkter købt i en medlemsstat med nedskrevet valuta. Den anden består i forstyrrelse i handelen mellem Fællesskabet og tredjelande, navnlig ved at omlægge importen via medlemsstater med nedskrevne valutaer for at opnå lavere importafgifter og ved at omlægge eksporten via medlemsstater med opskrevne valutaer for at opnå højere restitutioner.
For det andet har Kommissionen og forvaltningskomiteen et vidt skøn ved afgørelsen af, om monetære udligningsbeløb er nødvendige for at hindre forstyrrelser i en bestemt sektor. Da udøvelsen af dette skøn indebærer vurdering af komplicerede økonomiske forhold, »må« Domstolen ved prøvelsen af, om skønnet udøves retmæssigt, »nøjes med at undersøge, om afgørelsen er åbenbart urigtig eller behæftet med magtfordrejning, eller om den pågældende myndighed åbenbart har overskredet grænserne for sit skøn »(se præmis 4 i dommen i sag 136/77, Racke mod Hauptzollamt Mainz, Sml. 1978, s. 1245 samt præmis 5 i den for ganske nylig afsagte dom i sag 98/78, ligeledes Racke mod Hauptzollamt Mainz, der følger tidligere retspraksis).
Når henses til disse grundsætninger, kan det efter min opfattelse ikke antages, at indførelsen af monetære udligningsbeløb på hård hvede og mel af hård hvede i vinteren 1977/78, var ugyldig. Kommissionen havde klare beviser for, at begge former for forstyrrelser af samhandelen, som jeg har nævnt, og som er karakteristiske, når der skal indføres monetære udligningsbeløb, forelå. Det kunne konstateres, at italiensk hård hvede blev solgt til det belgiske interventionsorgan; og der forelå beviser for, at en række partier hård hvede fra Nordamerika, der skulle til Belgien, Tyskland og Nederlandene, blev udlosset i England, toldbehandlet med henblik på fri omsætning dér, og herefter på ny indladet med henblik på afskibning til deres virkelige bestemmelsessteder.
Den italienske regering har anført, at salgene til det belgiske interventionsorgan kun androg 3500 tons, hvilket stod i modsætning til et meget større salg i samme tidsrum til de franske og italienske interventionsorganer, og at grundene til salgene kan have været helt andre end ønsket om at opnå den højere belgiske interventionspris. Det er muligt, men Kommissionen havde efter min opfattelse ret til at behandle dem, som om de i det mindste var et fingerpeg om noget sådant.
Den italienske regering har også bestræbt sig på at bagatellisere betydningen af at sælge nordamerikansk hvede via England. Imidlertid viser de kendsgerninger, Domstolen har fået forelagt, at de for deres vedkommende var betydelige og kunne forventes at stige. De var faktisk så alvorlige, at de vakte bekymring både hos det kontrollerende underudvalg under Europa-Parlamentets budgetudvalg (se bilag IV til duplikken i sag 12/78) og Revisionsretten (jf. årsberetning fra 1977, s. 235-237, hvor den fortjeneste, som blev opnået af de pågældende erhvervsdrivende på bekostning af fællesskabsmidler skønnedes at have andraget over 1 million £ sterling): Den italienske regering bemærkede, at situationen kunne være blevet rettet op, ikke ved indførelse af monetære udligningsbeløb men ved en stramning af toldbestemmelserne. Jeg synes imidlertid, at den italienske regering herved overser, at når varer én gang er kommet i fri omsætning i bare én medlemsstat, er de i fri omsætning i hele Fællesskabet.
I Kommissionens anbringender om indlæg i henholdsvis sag 12/78 og 84/78 angav den en tredje grund til, at det var nødvendigt at indføre monetære udligningsbeløb for hård hvede, nemlig at forskellen mellem den repræsentative (eller »grønne«) kurs for liren og dens engentlige værdi havde udviklet sig sådan, at verdensmarkedsprisen for hård hvede var blevet større end dens tærskelpris udtrykt i lire, med det resultat, at det var blevet besværligt at importere hård hvede til Italien. Jeg må tilstå, at jeg fandt dette vanskeligt at begribe i betragtning af, hvad der på samme tid skete i England. Desuden nærer jeg tvivl om, hvorvidt monetære udligningsbeløb lovligt kan anvendes for at imødegå en for stor forskel mellem en valutas repræsentative kurs og dens virkelige værdi. Det forekommer mig, at midlet til at råde bod herpå, er, at Rådet ændrer den repræsentative kurs. Da der efter min mening imidlertid var mange andre grunde for at indføre monetære udligningsbeløb på hård hvede, behøver jeg ikke gå videre med dette punkt.
Spørgsmålet om, hvorvidt monetære udligningsbeløb gyldigt kunne pålægges pasta, er efter min opfattelse vanskeligere.
Der er utvivlsomt i mange af Domstolens domme udtalelser, som støtter det synspunkt, der er gjort gældende af den italienske regering, og som går ud på, at monetære udligningsbeløb i henhold til artikel 1, stk. 3, i forordning nr. 974/71 ikke lovligt kan pålægges noget produkt, medmindre det må antages, at der vil opstå forstyrrelser i samhandelen med landbrugsvarer, hvis de ikke blev indført. På den anden side ville denne opfattelse praktisk taget indholdsmæssigt tømme henvisningen i forordningens artikel 1, stk. 2, litra b), til produkter, som er genstand for en særlig ordning i medfør af traktatens artikel 235, for det er vanskeligt at forestille sig omstændigheder, hvorunder indførelsen af monetære udligningsbeløb for handelen med et sådant produkt kunne blive nødvendig for at undgå forstyrrelser i samhandelen med det landbrugsprodukt, som det er afledt af, for slet ikke at tale om forstyrrelser i handelen med andre landbrugsprodukter.
Tages artikel 1, stk. 3, efter bogstaven, siger den kun følgende: Kun når de valutariske foranstaltninger, som er omhandlet i forordningens artikel 1, stk. 1, fører til forstyrrelser i samhandelen med landbrugsprodukter, kan monetære udligningsbeløb pålægges de i artikel 1, stk. 2, nævnte produkter, herunder produkter, der er genstand for en særlig ordning i medfør af artikel 235. Læses artiklen på denne måde, indeholder den mulighed for, at der kan indføres monetære udligningsbeløb for, hvad jeg herefter kort vil kalde for et »artikel 235-produkt«, ikke med henblik på at hindre forstyrrelser i samhandelen med landbrugsprodukter, men med henblik på at hindre forstyrrelser i samhandelen med selve det pågældende produkt under omstændigheder, hvorunder der er blevet indført monetære udligningsbeløb for landbrugsprodukter, som har forbindelse med det. I denne forbindelse anvender jeg det brede udtryk »forbindelse med det«, fordi jeg er klar over, at der er omstændigheder, hvorunder indførelsen af monetære udligningsbeløb for et afledt produkt ikke behøver at skyldes, at de er blevet indført på de produkter, som det er afledt af, men for produkter, der konkurrerer med dem.
Jeg ser ingen overbevisende grund til at afvige fra en bogstavelig fortolkning af artikel 1, stk. 3. Tværtimod er logikken og sammenhængen i systemet bevaret, f.eks. såfremt det variable element — i en situation hvor navnlig de gældende importafgifter og restitutioner i samhandelen med tredjelande med landbrugsprodukter er påvirket af monetære udligningsbeløb — som skal betales på import fra tredjelande af et dér fremstillet produkt, og den restitution, som skal betales for eksport til tredjelande af det pågældende produkt, kan blive påvirket på lignende måde. Det betyder naturligvis ikke, at hver gang et monetært udligningsbeløb pålægges et landbrugsprodukt, vil det automatisk også kunne blive pålagt afledte produkter, der har forbindelse med det.
Spørgsmålet er derfor: hvornår kan monetære udligningsbeløb anvendes på et artikel 235-produkt? Nøjagtigere kan spørgsmålet udtrykkes således: var grundene til, at Kommissionen indførte dem for pasta i vinteren 1977/78, gyldige?
Ud fra en undersøgelse af Kommissionens anbringender i sag 12/78 og dens skriftlige indlæg i sag 84/78, suppleret af dens indlæg i det mundtlige retsmøde i de nævnte sager, mener jeg, at disse grunde var følgende:
1.
Lirens konstant faldende værdi gav italienske pastaproducenter en fordel i forhold til deres konkurrenter i andre medlemsstater, hvorover regeringerne i visse af de nævnte andre medlemsstater samt de dér eksisterende sammenslutninger af pastaproducenter havde klaget.
2.
Det italienske interventionsorgan »AIMA« 's salg af hård hvede importeret fra tredjelande til priser under Fællesskabets indikativpris havde forstærket den ovennævnte fordel.
3.
Visse medlemsstaters regeringer, men ikke Italiens, og sammenslutninger af pastaproducenter i de pågældende medlemsstater, havde klaget over, at monetære udligningsbeløb blev pålagt hveden selv, men ikke den heraf fremstillende pasta.
Jeg finder det korrekt at bemærke indledningsvis, at hver af disse grunde angik handel inden for Fællesskabet. Ingen af dem angik afviklingen af Fællesskabets handel med tredjelande, måske med undtagelse af, at AIMA's salg muligvis påvirkede importen af hård hvede. De omtalt grunde angik heller ikke interventionsforanstaltninger eller nogen af de andre mekanismer i nogen fællesmarkedsordning.
Grund nr. 1 synes overfladisk at give indtryk af at være i overensstemmelse med forordning nr. 974/71, da den er forbundet med den faldende værdi af en medlemsstats valuta. Men hvis det var en gyldig grund for at indføre monetære udligningsbeløb, kunne den også anføres med hensyn til industriprodukter, der ikke er afledt fra basis-landbrugsprodukter, og da på den ene betingelse, at Rådet vedtog den nødvendige bemyndigelseslovgivning. At anerkende grund nr. 1 som gyldig grund for at indføre monetære udligningsbeløb ville være det samme som at antage, at traktaten gav hjemmel for, at de blev indført for et hvilket som helst produkt i en medlemsstat, blot fordi medlemsstatens valuta var faldet i værdi og derfor gjorde dens produkter mere konkurrencedygtige. Det er dog ganske åbenbart, at den omstændighed, at en medlemsstats valuta er faldet i værdi, ikke kan være grundlag for, at nogen fællesskabsinstitution med virkning for denne medlemsstat og andre kan tillade eller indføre afgifter med tilsvarende virkning som told eller nogen anden handelshindring. Som jeg har påpeget, kan der kun indføres monetære udligningsbeløb, såfremt og i det omfang de må antages at være nødvendige for at beskytte funktionsdygtigheden af de fælles landbrugsmarkedsordninger og af grunde i forbindelse hermed.
Med hensyn til grund nr. 2 er Domstolen naturligvis ikke ukendt med formålet med AIMA's påståede salg af importeret hård hvede og almindelig hvede; se til eksempel sag 60/75 Russo mod AIMA, Sml. 1976, s. 45 og sag 52/76 Benedetti mod Munari, Sml. 1977, s. 163, hvor det antoges, at »en medlemsstats virksomhed, som består i at købe hård hvede på verdensmarkedet og derefter videresælge det på Fællesskabets marked til en pris, som ligger under indikativprisen, er uforenelig med den fælles markedsordning«. Såfremt det til støtte for Kommissionen formodes, at Den italienske Republik i denne henseende har gjort sig skyldig i en overtrædelse af fællesskabsretten, kan Kommissionen efter min opfattelse ikke selv med en meget vid forståelse af EF-retten lovligt reagere ved at indføre monetære udligningsbeløb for pasta. Det rigtige retsmiddel er traktatens artikel 169.
Grund nr. 3 blev kun overfladisk drøftet af Kommissionen, der ikke gik så langt som til at bemærke, at det ville være unfair at indføre monetære udligningsbeløb på almindelig hvede og hård hvede uden at indføre dem også for pasta.
Man kan naturligvis forestille sig omstændigheder, hvorunder det kunne betragtes som unfair at yde producenterne monetære udligningsbeløb ved import af deres råvarer uden at lægge dem på eksporten af deres produkter. Domstolen har søgt yderligere oplysninger hos Kommissionen, hvoraf det fremgik, at importeret hård hvede på baggrund af tallene fra 1977 (som der ville blive ydet monetære udligningsbeløb for), kun havde en andel på omkring 20 % ved fremstillingen af italienske pasta. Vi har endda færre oplysninger om det omfang, hvori importeret almindelig hvede indgår i fremstillingen af italiensk pasta, selv om det fremgår af tal forelagt Domstolen af Kommissionen, at Italien i 1977 producerede ca. 4245000 tons almindelig hvede og importerede ca. 1483000 tons (netto), for størstedelens vedkommende fra Frankrig.
Nu kommer jeg til et forhold, som blev nævnt af Kommissionen, og hvis grundlag er præmisserne 13 og 14 i Domstolens dom i den tredje Roquette-sag (Sml. 1977, på side 1842). Her udtalte Domstolen:
»Mulighederne for forstyrrelser i samhandelen med landbrugsprodukter er så talrige og forskellige, at det ville være vanskeligt, om ikke umuligt, for Kommissionen at opregne alle disse muligheder i en forordning:
det er herefter lovligt, at Kommissionen alene på grundlag af et væsentligt fald i en valutas fastslår, at der foreligger risiko for forstyrrelser«.
Det må imidlertid ikke glemmes, at Domstolen i denne sag som i mange tidligere sager skulle tage stilling til en situation, hvor Kommissionen efter en »valutarisk begivenhed« (i den tredje Roquette-sag var det den omstændighed, at den franske franc forlod »slangen« i marts 1976) hurtigt skal afgøre, hvorvidt der skal indføres monetære udligningsbeløb for samtlige de produkter, som de kan anvendes på. I en sådan situation kræver den hast, hvormed Kommissionen må handle, og det enorme antal produkter, som den skal tage under overvejelse, en helt generel og i vidt omfang teoretisk indfaldsvinkel. I nærværende sag derimod overvejede Kommissionen, uafhængigt af en eller anden særlig valutarisk begivenhed og i relativ ro og mag, hvorvidt den skulle indføre monetære udligningsbeløb på et lille udvalg af specielle produkter på grundlag af fastslåede kendsgerninger dem vedrørende. I en sådan situation må Kommissionen efter min opfattelse sikre sig (og på forlangende overbevise Domstolen om), at disse kendsgerninger er af en sådan karakter, at de berettiger til at anvende monetære udligningsbeløb på hvert enkelt af de pågældende produkter.
Mit resultat bliver den konklusion, at ingen af de grunde, som Kommissionen selv har anført for at indføre monetære udligningsbeløb på pasta, var grunde, som på en eller anden måde stod i sammenhæng med det formål, for hvilke pålæggelse af monetære udligningsbeløb er tilladt. Derfor var, efter min opfattelse, Kommissionens handlemåde i denne henseende udtryk for manglende kompetence. Efter Domstolens sprogbrug i dens domme i Racke-sagerne og tidligere sager var der hverken tale om magtfordrejning, eller et tilfælde, hvor Kommissionen klart overskred grænserne for sit skøn — afhængigt af hvorledes man præcist ønsker at definere disse to begreber. Jeg foretrækker at anlægge det synspunkt, at vi her står over for et tilfælde, hvor Kommissionen klart overskred grænserne for sit skøn.
Hvis jeg ud fra denne opfattelse har ret i, at forordning nr. 2604/77 på den ene side er gyldig, for så vidt som den inførte monetære udligningsbeløb for hård hvede og mel af hård hvede, men på den anden side er ugyldig, for så vidt som den udstrakte dem til pasta, er det ikke nødvendigt at besvare det tredje spørgsmål til Domstolen om, hvorvidt Kommissionen burde have vedtaget supplerende overgangsforanstaltninger, da spørgsmålet kun er rejst i sag 84/78 og kun i relation til pasta. Da det forholder sig således, finder jeg det ikke rigtigt at spilde Domstolens tid med at diskutere det, selv om det har været drøftet meget indgående. Det er efter min opfattelse ikke et spørgsmål, der kan behandles på en harefod.
Hvis Domstolen deler min opfattelse, bør virkningen efter min opfattelse være, at Domstolen i hver af nærværende sager erklærer forordning nr. 2604/77 for ugyldig, for så vidt som den indeholder hjemmel for at anvende monetære udligningsbeløb for produkter henhørende under FTT position 19.03, men at gennemgangen af spørgsmålene ikke har frembragt omstændigheder, der kan drage gyldigheden af ovennævnte forordning samt af forordningerne nr. 2792/7 og nr. 2917/77 i tvivl.
Med hensyn til omkostningerne i sag 12/78 bemærkes, at da Den italienske Republik har fået delvis medhold i sine påstande, og Kommissionen har fået, medhold i resten, foreslår jeg, at hver part dømmes til at bære sine egne omkostninger (jf. procesreglementets artikel 69, stk. 3). Omkostningsspørgsmålet i sag 84/78 skal naturligvis afgøres af Pretura.
(
1
) – Oversat fra engelsk.