61998CJ0434_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-434/98 P,
Rådet for Den Europæiske Union ved direktør J.-P. Jacqué, D. Canga Fano og T. Blanchet, alle Rådets Juridiske Tjeneste, som befuldmægtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos generaldirektør A. Morbilli, Den Europæiske Investeringsbanks Direktorat for Juridiske Anliggender, 100, boulevard Konrad Adenauer,
appellant,
støttet af
Kongeriget Spanien ved statens advokat, N. Díaz Abad, som befuldmægtiget, og med valgt adresse i Luxembourg på Spaniens Ambassade, 4-6, boulevard Emmanuel Servais,
intervenient i appelsagen,
angående appel af dom afsagt den 30. september 1998 af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans (Femte Afdeling) i sag T-164/97, Busacca m.fl. mod Revisionsretten, Sml.Pers. I-A, s. 565, og II, s. 1699, hvori der er nedlagt påstand om ophævelse af dommen,
de andre parter i appelsagen:
Silvio Busacca m.fl., tjenestemænd ved Revisionsretten for De Europæiske Fællesskaber, ved advokaterne G. Vandersanden og L. Levi, Bruxelles, og med valgt adresse i Luxembourg hos Société de gestion fiduciaire, boîte postale 585,
sagsøgere i første instans,
og
Revisionsretten for De Europæiske Fællesskaber ved P. Giusta, Revisionsrettens Juridiske Tjeneste, som befuldmægtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos Revisionsretten, 12, rue Alcide de Gasperi, Kirchberg,
sagsøgt i første instans,
har
DOMSTOLEN
sammensat af præsidenten, G.C. Rodríguez Iglesias, afdelingsformændene J.C. Moitinho de Almeida, D.A.O. Edward, L. Sevón og R. Schintgen samt dommerne C. Gulmann, A. La Pergola, J.-P. Puissochet (refererende dommer), H. Ragnemalm, M. Wathelet og V. Skouris,
generaladvokat: S. Alber
justitssekretær: ekspeditionssekretær D. Louterman-Hubeau,
på grundlag af retsmøderapporten,
efter at parterne har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 11. april 2000,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 6. juni 2000,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 1. december 1998 har Rådet for Den Europæiske Union i medfør af artikel 49 i EF-statutten og de tilsvarende bestemmelser i EKSF-statutten og Euratom-statutten for Domstolen iværksat appel af dom afsagt den 30. september 1998 af Retten i Første Instans i sag T-164/97, Busacca m.fl. mod Revisionsretten (Sml.Pers. I-A, s. 565, og II, s. 1699, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten annullerede de afgørelser, Revisionsretten havde truffet den 16. september 1996 om at afslå nogle ansattes ansøgninger om at opføre deres navne på listen over de personer, der havde tilkendegivet deres interesse i at komme i betragtning ved en afgørelse om udtræden af tjenesten, som fastsat ved Rådets forordning (EF, Euratom, EKSF) nr. 2688/95 af 17. november 1995 om særlige foranstaltninger for tjenestemænds udtræden af tjenesten i De Europæiske Fællesskaber som følge af Østrigs, Finlands og Sveriges tiltrædelse (EFT L 280, s. 1).
Sagens faktiske omstændigheder
2 I forbindelse med Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse forelagde Kommissionen den 7. juli 1995 - efter den 21. juni 1995 at have opnået en positiv udtalelse fra Vedtægtsudvalget - et forslag til forordning om særlige foranstaltninger for tjenestemænds udtræden af tjenesten i De Europæiske Fællesskaber (herefter »det oprindelige forslag«). Dette forslag, hvori det antal tjenestemænd, der kunne blive omfattet af en udtrædelsesforanstaltning, blev fastsat for Parlamentet, Rådet, Kommissionen, Domstolen, Revisionsretten og Det Økonomiske og Sociale Udvalg, blev forelagt de berørte institutioner til udtalelse, og Parlamentet, Domstolen og Revisionsretten afgav positiv udtalelse.
3 Efter at Kommissionen havde opdelt det oprindelige forslag, udstedte Rådet den 17. november 1995 forordning nr. 2688/95, hvorefter Parlamentet, indtil den 30. juni 2000, blev bemyndiget til at træffe foranstaltninger til, at de af dets tjenestemænd, der var fyldt 55 år, med undtagelse af tjenestemænd i lønklasse A1 og A2, kunne udtræde af tjenesten.
4 Silvio Busacca m.fl., der var tjenestemænd ved Revisionsretten, indgav - ved skrivelser, der i tiden fra den 22. august til den 2. september 1996 blev sendt til Revisionsrettens generalsekretær i dennes egenskab af ansættelsesmyndighed - individuelt ansøgninger om, at deres navne blev optaget på listen over de personer, der havde tilkendegivet deres interesse i at komme i betragtning ved en afgørelse om udtræden af tjenesten i forbindelse med Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse.
5 Revisionsrettens generalsekretær svarede ved skrivelser af 16. september 1996, at han ikke kunne imødekomme ansøgningerne, da der i henhold til forordning nr. 2688/95 kun kunne træffes udtrædelsesforanstaltninger for tjenestemænd ved Parlamentet, og der dermed ikke var hjemmel til at tage ansøgningerne i betragtning.
6 I tiden mellem den 21. oktober og den 13. december 1996 indgav Silvio Busacca m.fl. hver for sig klage over de afgørelser, der efter deres opfattelse var indeholdt i ansættelsesmyndighedens svar. Klagerne blev afvist af Revisionsrettens generalsekretær med den begrundelse, at ansøgningerne om at blive opført på listen over personer, der havde tilkendegivet deres interesse i at komme i betragtning ved en afgørelse om udtræden af tjenesten, tog sigte på at opnå, at der blev udstedt en forberedende retsakt, og at afslaget på ansøgningerne dermed i sig selv også kun var en forberedende retsakt, der ikke kunne påklages. Generalsekretæren tilføjede, at ansøgningerne - for det tilfælde, at de skulle forstås således, at de var ansøgninger om, at der blev truffet afgørelser om udtræden af tjenesten - måtte afslås, fordi de savnede retsgrundlag.
7 Efter disse afslag, der blev meddelt den 28. februar 1997, anlagde Silvio Busacca m.fl. ved stævning, der blev indleveret til Rettens Justitskontor den 26. maj 1997, sag med påstand om annullation af ansættelsesmyndighedens afslag på deres ansøgninger.
Den appellerede dom
8 Retten fandt, at der ikke kunne gives medhold i de indsigelser mod, at sagen blev antaget til realitetsbehandling, som var fremsat af sagsøgte i første instans, Revisionsretten.
9 Retten udtalte, at ansættelsesmyndighedens afgørelser ikke var forberedende foranstaltninger, og at afgørelserne - hvorved det endeligt blev afslået at tage de af Busacca m.fl. indgivne ansøgninger i betragtning - berørte deres retsstilling direkte og umiddelbart og dermed var bebyrdende for dem.
10 Med hensyn til sagens realitet udtalte Retten - for hvilken der var fremsat en ulovlighedsindsigelse vedrørende forordning nr. 2688/95 - at forordningen udgjorde den direkte hjemmel for ansættelsesmyndighedens afgørelser. Retten fastslog, at forordningen var ulovlig af to grunde.
11 For det første udtalte Retten - som led i en domstolskontrol, der kun omfatter spørgsmålet, om der er truffet en åbenbart urigtig afgørelse, eller om der foreligger magtfordrejning - at forordning nr. 2688/95, for så vidt som den kun gav Parlamentet ret til at træffe udtrædelsesforanstaltninger, var udtryk for, at situationer, som var fuldt ud sammenlignelige, vilkårligt blev behandlet forskelligt eller blev behandlet på en måde, der var åbenbart uhensigtsmæssig i forhold til det tilsigtede mål, og at forordningen som sådan var i strid med lighedsprincippet, der er et grundlæggende fællesskabsretligt princip. Den situation, der forelå i Revisionsretten, adskilte sig således ikke fra den, der gjorde sig gældende i Parlamentet, med hensyn til, at det var nødvendigt at ændre sammensætningen af tjenestemandsgruppen i deres tjeneste i forbindelse med nye medlemsstaters tiltrædelse.
12 For det andet udtalte Retten, at forordning nr. 2688/95 var behæftet med en væsentlig formel mangel, fordi der ikke var sket en fornyet høring af Parlamentet og Vedtægtsudvalget i forbindelse med, at Kommissionen ændrede det oprindelige forslag.
13 Retten fandt, at der var sket en væsentlig ændring af det oprindelige forslag, fordi forslagets rækkevidde var blevet begrænset betydeligt, og at ændringen derfor skulle have været forelagt til udtalelse dels for Parlamentet i henhold til artikel 24 i traktaten om oprettelse at et fælles Råd og en fælles Kommission for De Europæiske Fællesskaber, dels for Vedtægtsudvalget i medfør af artikel 10, stk. 2, andet punktum, i vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber. Dette var imidlertid ikke sket.
14 Af disse grunde annullerede Retten de afgørelser, Revisionsretten havde truffet over for Silvio Busacca m.fl. om at afslå deres ansøgninger om at opføre deres navne på listen over personer, der havde tilkendegivet deres interesse i at komme i betragtning ved en afgørelse om udtræden af tjenesten, som fastsat ved forordning nr. 2688/95.
Appelsagen
15 Rådet har nedlagt påstand om, at Domstolen ophæver den appellerede dom. Til støtte for sin appel har Rådet fremført fire anbringender, hvoraf et angår antagelsen af den ved Retten anlagte sag til realitetsbehandling, mens de øvrige angår realiteten.
16 Silvio Busacca m.fl. har nedlagt påstand om, at appelsagen afvises, og at Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger.
17 Ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 19. april 1999 har Kongeriget Spanien fået tilladelse til at intervenere i sagen til støtte for Rådets påstande. Kongeriget Spanien har nedlagt påstand om, at Domstolen ophæver den appellerede dom.
Formaliteten i appelsagen
18 Silvio Busacca m.fl. har gjort gældende, at appellen vedrører en sag mellem Fællesskabet og dets ansatte, og at den adgang, medlemsstater og institutioner, der ikke har interveneret i sagen for Retten, har til at appellere i henhold til artikel 49, stk. 3, i EF-statutten for Domstolen, derfor ikke kan gælde, hvilket fremgår af selve bestemmelsens ordlyd. Da Rådet ikke intervenerede i første instans i sag T-164/97, har det således ikke ret til at få antaget en appel til Domstolen til realitetsbehandling.
19 Heroverfor har Rådet, støttet af Kongeriget Spanien, gjort gældende, at udtrykket »sager mellem Fællesskaberne og disses ansatte« i artikel 49, stk. 3, i EF-statutten for Domstolen ikke tager sigte på sager, hvori lovligheden af en generel retsakt, eller så meget mere en forordning, anfægtes, men kun på sager, der angår spørgsmål af individuel karakter, idet man ikke for disse sagers vedkommende har fundet det berettiget at give institutioner eller medlemsstater, der ikke har interveneret i sagen for Retten, adgang til at indbringe sagen for Domstolen.
20 Rådet har endvidere anført, at for det tilfælde, at den foreliggende appel afvises, og Rådet måtte få medhold i de to appeller, det har iværksat til prøvelse af Rettens domme af 30. september 1998 i sag T-154/96, Chvatal m.fl. mod Domstolen (Sml.Pers. I-A, s. 527, og II, s. 1579) og i sag T-13/97, Losch mod Domstolen (Sml.Pers. I-A, s. 543, og II, s. 1633), der svarer til den her appellerede dom, såvel med hensyn til præmisserne som domskonklusionen, vil dette kunne være til skade for retsklarheden, fordi det kunne føre til, at et resultat, Domstolen måtte finde retsstridigt i de to af sagerne, dog får materiel retskraft i en tredje sag.
21 Hertil findes det tilstrækkeligt at bemærke, at medlemsstater og institutioner, der ikke har interveneret i sagen for Retten, efter selve ordlyden af artikel 49, stk. 3, i EF-statutten og de tilsvarende bestemmelser i EKSF-statutten og Euratom-statutten for Domstolen ikke har ret til at iværksætte appel til Domstolen i sager mellem Fællesskabet og dets ansatte.
22 Sagens karakter - der herefter er afgørende for, om appellen kan antages til realitetsbehandling - skal bedømmes ud fra søgsmålsgenstanden, og det kan ikke føre til en ændring heraf, hvilke anbringender og argumenter sagsøgerne måtte fremføre, vedrørende retlige eller faktiske forhold, til støtte for deres påstande.
23 I den foreliggende sag har Silvio Busacca m.fl. nedlagt påstand om annullation af Revisionsrettens afslag på at opføre sagsøgerne på en liste over de personer, der havde tilkendegivet deres interesse i at komme i betragtning ved en afgørelse om udtræden af tjenesten. Den omstændighed, at de påberåber sig ulovligheden af forordning nr. 2688/95, hvorefter kun Parlamentet har mulighed for at træffe sådanne afgørelser, ændrer ikke genstanden for deres krav, som, hvis det imødekommes, kun kan give sig udtryk i, at de individuelle afgørelser, der er truffet over for sagsøgerne, annulleres, men ikke i, at selve forordning nr. 2688/95 annulleres, eftersom det kun er gjort gældende i form af en indsigelse, at forordningen er ulovlig.
24 At der fremsættes en ulovlighedsindsigelse vedrørende en generel retsakt, medfører således ikke, at en sag, der vedrører tjenestemænds rettigheder og forpligtelser, mister sin karakter af en sag mellem Fællesskabet og dets ansatte. Hvis dette ikke var tilfældet, ville forbeholdet i artikel 49, stk. 3, i EF-statutten og i de tilsvarende bestemmelser i EKSF-statutten og Euratom-statutten for Domstolen miste en stor del af sit indhold. En sådan fortolkning ville også give anledning til alvorlig retsusikkerhed, fordi de processuelle regler, der finder anvendelse i personalesager - som Silvio Busacca m.fl. med rette har anført - da ville bero på, om parterne fremførte eller ikke fremførte argumenter vedrørende fortolkningen eller gyldigheden af forordningsbestemmelser eller generelle bestemmelser, som måtte finde anvendelse i den konkrete sag.
25 Appellen må herefter afvises, da Rådet ikke har interveneret i sagen i første instans, og da sagen må betragtes som en tvist mellem Fællesskabet og dettes tjenestemænd, som ikke angår annullation af en retsakt, der har karakter af en forordning eller en generel retsakt.
26 Med hensyn til den ulempe, der efter Rådets opfattelse kan opstå ved, at en dom får retskraft, selv om den svarer til andre domme, som måtte blive ophævet på grund af urigtig retsanvendelse, findes det tilstrækkeligt at bemærke, at det forhold, at en forordning ikke kan finde anvendelse - såfremt dette fastslås i medfør af EF-traktatens artikel 184 (nu artikel 241 EF) under en sag, der vedrører forordningen - kun har bindende virkning i forholdet mellem sagens parter.
27 Den af Rådet iværksatte appel må derfor forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
28 Ifølge artikel 69, stk. 2, i Domstolens procesreglement, som i henhold til artikel 118 finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. I henhold til artikel 69, stk. 4, der også finder anvendelse i appelsager, bærer medlemsstater og institutioner, der er indtrådt i en sag, deres egne omkostninger.
29 Da Silvio Busacca m.fl. har nedlagt påstand om, at Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger, og da Rådet har tabt sagen, pålægges det Rådet at betale sagens omkostninger med undtagelse af de omkostninger, som er afholdt af Kongeriget Spanien, der bærer sine egne omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1) Appellen afvises.
2) Kongeriget Spanien bærer sine egne omkostninger.
3) Rådet for Den Europæiske Union betaler de øvrige omkostninger.