61992CJ0115_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 10. april 1992 har Europa-Parlamentet (herefter benaevnt "Parlamentet") i medfoer af artikel 49 i EOEF-statutten for Domstolen og de tilsvarende bestemmelser i Domstolens EKSF- og Euratom-statut ivaerksat appel af dom afsagt af Retten i Foerste Instans den 12. februar 1992 (sag T-52/90, Volger mod Parlamentet, Sml. II, s. 121), for saa vidt som denne har annulleret Parlamentets afgoerelse af 4. juli 1990 om afslag paa Volger' s ansoegning til den stilling, der blev opslaaet ledig ved meddelelse om ledig stilling nr. 6084.
2 Det fremgaar af Rettens konstateringer i dommen (praemis 1-9), at Parlamentet den 2. oktober 1989 offentliggjorde ovennaevnte meddelelse med henblik paa ved forflyttelse af besaette en stilling som fuldmaegtig ved Informationskontoret i Haag. Inden meddelelsen blev offentliggjort, havde Volger en samtale med kontorchefen for Informationskontoret med henblik paa eventuelt at blive placeret dér.
3 Volger' s ansoegning til den stilling, der blev opslaaet ledig ved meddelelse nr. 6084, blev afslaaet ved en standardformular, der blev tilstillet ham af Ansaettelsestjenesten.
4 Den 18. juli 1990 indbragte Volger en klage over afslaget paa hans ansoegning. Da Parlamentet ikke svarede inden for den frist paa fire maaneder, der er fastsat i artikel 90, stk. 2, andet afsnit, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten"), anlagde Volger den 18. december 1990 sag med paastand om annullation af denne afgoerelse og om erstatning for den lidte skade. Den 20. december 1990 tilstillede formanden for Parlamentet i sin egenskab af ansaettelsesmyndighed ham en afgoerelse, hvorved hans klage udtrykkeligt blev afvist.
5 Retten har ved den appellerede dom annulleret den omtvistede afgoerelse med den begrundelse, at ansaettelsesmyndigheden i den foreliggende sag dels i forhold til sagsoegeren ikke havde iagttaget den procedure med sammenlignende undersoegelser, som den havde fastsat med henblik paa at besaette den paagaeldende stilling, hvorved den havde tilsidesat baade ligebehandlingsprincippet og tjenestemaendenes ret til at blive hoert og saaledes beroevet sagsoegeren garantien for, at ansaettelsesmyndigheden foretog en reel sammenlignende undersoegelse af hans ansoegning, dels ikke havde begrundet afslaget paa ansoegningen.
6 Parlamentet har i appellen anfaegtet Rettens bedoemmelse af den omstaendighed, at Volger ikke blev hoert som led i proceduren for den sammenlignende undersoegelse af ansoegernes fortjenester, og Rettens fortolkning af den begrundelsespligt, der er fastsat i vedtaegtens artikel 25, stk. 2.
7 Vedroerende retsforhandlingernes forloeb samt parternes anbringender og argumenter henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
Anbringendet om Rettens fejlagtige vurdering af Volger' s ret til at blive hoert under den sammenlignende undersoegelse af ansoegernes fortjenester
8 Retten har som indledning til undersoegelsen af, om Parlamentet inden for rammerne af sine skoensmaessige befoejelser har foretaget en behoerig sammenlignende undersoegelse af Volger' s ansoegning til den ledige stilling ifoelge meddelelse nr. 6084 (den appellerede doms praemis 25 og 26), for det foerste henvist til Domstolens dom af 21. november 1991 (sag C-269/90, Technische Universitaet Muenchen, Sml. I, s. 5469, praemis 14), hvori det fastslaas: "Saafremt faellesskabsinstitutionerne har et saadant skoen, maa der laegges endnu stoerre vaegt paa overholdelsen af de garantier, som faellesskabsretten giver med hensyn til den administrative sagsbehandling." Det fastslaas endvidere i dommen, at disse garantier bl.a. omfatter "den paagaeldendes ret til at fremfoere sine synspunkter".
9 Retten bemaerkede derefter (praemis 27 og 28 i den appellerede dom), at det af oplysningerne i sagen fremgik, at ansaettelsesmyndigheden bl.a. agtede at basere sin vurdering af hver enkelt ansoegers fortjenester paa en samtale mellem hver enkelt af dem og den kontorchef, der var ansvarlig for Haag-kontoret, og fastslog, at Volger i modsaetning til de oevrige ansoegere ikke havde haft lejlighed til at deltage i en saadan samtale i forbindelse med besaettelsen af den paagaeldende stilling.
10 Paa denne baggrund har Retten fastslaaet (praemis 29 i den appellerede dom), at den manglende iagttagelse i forhold til Volger af den procedure med sammenlignende undersoegelser, som ansaettelsesmyndigheden havde fastsat med henblik paa at besaette den ledige stilling ifoelge meddelelse nr. 6084, gjorde den anfaegtede afgoerelse ugyldig. Afgoerelsen var saaledes blevet truffet efter afslutningen af en procedure, der var ulovlig, idet den ikke tog hensyn til princippet om ligebehandling af tjenestemaend og disses ret til at blive hoert.
11 Parlamentet har lagt Retten til last, at den har udstrakt begrebet vedroerende retten til at fremfoere sine synspunkter, jf. ovennaevnte dom i sagen Technische Universitaet Muenchen, til ogsaa at omfatte de EF-ansatte. Parlamentet har gjort gaeldende, at det hverken efter vedtaegten eller ifoelge relevant retspraksis paahviler administrationen systematisk at hoere ansoegerne, inden den besaetter en stilling, det vaere sig ved forflyttelse, forfremmelse eller paa grundlag af en udvaelgelsesproeve, medmindre denne pligt er fastsat i meddelelsen om udvaelgelsesproeve. Domstolens praksis, ifoelge hvilken den paagaeldende skal have adgang til at fremfoere sine synspunkter, naar administrationen traeffer en foranstaltning, som paa alvorlig maade kan kraenke hans interesser, finder ikke anvendelse paa en situation som i den foreliggende sag (jf. dom af 13.4.1978, sag 75/77, Mollet mod Kommissionen, Sml. s. 897).
12 Parlamentet har endvidere anfoert, at den sammenlignende undersoegelse af ansoegernes fortjenester paa grundlag af deres bedoemmelser, kvalifikationer og kundskaber under hensyntagen til betingelserne i meddelelsen om ledig stilling i den foreliggende sag er sket under fuld iagttagelse af vedtaegtens artikel 43 og 45 og retspraksis. Ifoelge Parlamentet var kravet om en saadan undersoegelse ikke til hinder for, at kun én af ansoegerne, hvis situation var en helt anden end Volger' s, blev indbudt til en samtale, idet en samtale med Volger, som allerede i ti aar havde arbejdet i det Generaldirektorat, hvorunder Haag-kontoret hoerte, ikke kunne aendre administrationens vurdering, som byggede paa disse mange aars samarbejde. Parlamentet har ligeledes bemaerket, at der hverken i meddelelsen om ledig stilling eller i dets interne instrukser til tjenestegrenene var stillet krav om en samtale med hver enkelt ansoeger, og at det saaledes ikke har overtraadt nogen regel, det selv havde fastsat herom.
13 Det skal hertil bemaerkes, at grunden til, at Retten har fastslaaet, at tjenestemaendenes ret til at blive hoert var blevet tilsidesat under gennemgangen af ansoegningerne til den paagaeldende stilling, er, at Retten fandt, at ansaettelsesmyndigheden havde besluttet at foretage denne gennemgang bl.a. paa grundlag af en samtale med hver enkelt ansoeger, og at Volger i modsaetning til de oevrige ansoegere ikke havde haft en saadan samtale.
14 Retten har nemlig paa grundlag af Parlamentets formands svar paa den paagaeldendes klage og paa grundlag af de to skrivelser af 5. og 27. september 1990 fra henholdsvis Generaldirektoratet for Personale, Budget og OEkonomi og Generaldirektoratet for "Informations- og Pressetjenesten" lagt til grund, at ansaettelsesmyndigheden bl.a. ville basere sin vurdering af ansoegernes fortjenester paa en samtale, som hver enkelt af dem skulle have med kontorchefen for Haag-kontoret.
15 Det er paa dette grundlag, at Retten har fastslaaet, at ansaettelsesmyndigheden i den foreliggende sag ikke har overholdt den procedure for behandling af ansoegningerne, den selv har fastsat. Domstolen er ikke kompetent til at drage denne vurdering af sagens faktiske omstaendigheder i tvivl.
16 Da de af Parlamentet anfoerte grunde til, at samtalen ikke fandt sted, ikke kan begrunde en manglende iagttagelse af en procedure, som ansaettelsesmyndigheden selv har fastsat, maa dette anbringende forkastes.
Anbringendet om Rettens fejlagtige fortolkning af den begrundelsespligt, der fremgaar af vedtaegtens artikel 25, stk. 2, sammenholdt med artikel 90, stk. 2
17 Retten har i den appellerede dom (praemis 36-43) erindret om, at ansaettelsesmyndigheden i hvert fald paa det stadium, hvor en klage afvises, skal begrunde afslaget paa en ansoegning. Retten har imidlertid fastslaaet, at Volger ikke havde modtaget noget begrundet svar paa sin klage, foerend han anlagde sag. Det er nemlig foerst efter sagsanlaegget, at Parlamentet har tilstillet Volger et behoerigt begrundet afslag.
18 Ifoelge Retten afhjaelpes den fuldstaendige mangel paa begrundelse for en afgoerelse ikke ved oplysninger, som ansaettelsesmyndigheden har givet, efter at sagen er anlagt. Paa dette stadium opfylder et begrundet svar ikke laengere sin funktion, nemlig at give den paagaeldende mulighed for at vurdere, om det er hensigtsmaessigt at anlaegge sag, og give Retten mulighed for at udoeve sin legalitetskontrol. Endvidere ville muligheden for at afhjaelpe den fuldstaendige mangel paa begrundelse, efter at der er anlagt sag, goere indgreb i sagsoegerens ret til kontradiktion og ligeledes goere indgreb i princippet om parternes ligestilling for Faellesskabets retsinstanser.
19 Parlamentet har gjort gaeldende, at Domstolens praksis med hensyn til nullitetsvirkning af forvaltningsakter, der ikke er begrundede, ikke kan anvendes i forbindelse med vedtaegtens artikel 90 og 91.
20 Parlamentet har i denne forbindelse bemaerket, at en stiltiende afvisning af en klage er en mulighed, der udtrykkeligt er hjemlet i vedtaegten. Derfor kan en saadan afvisning ikke indebaere, at der i enhver sag, der anlaegges af en tjenestemand, automatisk skal gives sagsoegeren medhold. Endvidere vil den fortolkning, der er lagt til grund i Rettens dom, vaere en alvorlig hindring for loesninger, som bygger paa en dialog mellem administrationen og tjenestemanden, og som vedtaegten aabner mulighed for. Ifoelge Parlamentet maa den rimelige loesning i tilfaelde som det foreliggende, hvor tjenestemanden paa grund af administrationens tavshed ikke kan vurdere hensigtsmaessigheden af at anlaegge sag, vaere, at den paagaeldende institution uden videre skal betale sagens omkostninger.
21 Denne argumentation kan ikke godtages.
22 Det skal bemaerkes, at ansaettelsesmyndigheden ifoelge Domstolens praksis ikke har pligt til at begrunde afgoerelser om forfremmelse over for de forbigaaede ansoegere, hvorimod den skal begrunde en afvisning af en klage, som en forbigaaet ansoeger har indgivet i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk. 2 (dom af 30.10.1974, sag 188/73, Grassi mod Raadet, Sml. s. 1099), hvorved begrundelsen af en afvisning noedvendigvis maa anses for sammenfaldende med begrundelsen af den afgoerelse, som klagen var rettet imod (jf. dom af 27.10.1977, sag 121/76, Moli mod Kommissionen, Sml. s. 1971, og af 13.4.1978, sag 75/77, Mollet mod Kommissionen, Sml. s. 897). Denne retspraksis gaelder ligeledes i tilfaelde af forflyttelse.
23 Ganske vist er ansaettelsesmyndigheden ikke generelt forpligtet til at besvare en klage, men denne regel gaelder ikke, naar den afgoerelse, der er genstand for klagen, ikke er begrundet. Som Retten har bemaerket, opfylder et begrundet svar, som afgives efter anlaeggelsen af en sag, nemlig ikke sin funktion, hverken over for den paagaeldende eller over for Retten.
24 Under disse omstaendigheder maa det, uden at det er noedvendigt at tage stilling til Parlamentets oevrige argumenter, fastslaas, at det er med foeje, at Retten har fastslaaet, at den stiltiende afvisning af Volger' s klage ikke kunne tages i betragtning, og foelgelig har annulleret den anfaegtede afgoerelse.
25 Det foelger af det ovenfor anfoerte, at dette anbringende og dermed appellen i sin helhed maa forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
26 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Da Parlamentet har tabt sagen, boer det betale sagens omkostninger, herunder intervenientens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Parlamentet betaler sagens omkostninger, herunder intervenientens omkostninger.