62002CO0166(01)_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-166/02,
angående en anmodning, som Tribunal Judicial da Comarca de Alcácer do Sal (Portugal) i medfør af artikel 234 EF har indgivet til Domstolen for i den for nævnte ret verserende sag,
Daniel Fernando Messejana Viegas
mod
Companhia de Seguros Zurich SA,
Mitsubishi Motors de Portugal SA,
procesdeltagere:
CGU International Insurance plc – Agência Geral em Portugal,
Instituto de Solidariedade e Segurança Social (ISSS),
at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30. december 1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (EFT 1984 L 8, s. 17),
har
DOMSTOLEN (Første Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, M. Wathelet, og dommerne P. Jann (refererende dommer) og A. Rosas,
generaladvokat: S. Alber
justitssekretær: R. Grass,
efter at have hørt generaladvokaten,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
1. Ved kendelse af 26. april 2002, indgået til Domstolen den 2. maj 2002, har Tribunal Judicial da Comarca de Alcácer do Sal i medfør af artikel 234 EF forelagt et præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen af Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30. december 1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (EFT 1984 L 8, s. 17, herefter »andet direktiv«).
2. Spørgsmålet er blevet rejst under en tvist mellem Messejana Viegas og Companhia de Seguros Zurich SA (herefter »Zurich«) samt Mitsubishi Motors de Portugal SA (herefter »Mitsubishi«) vedrørende erstatningen af den skade, sagsøgeren har lidt som følge af en færdselsulykke.
Fællesskabsbestemmelser
3. Artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 72/166/EØF af 24. april 1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse (EFT 1972 II, s. 345, herefter »første direktiv«) har følgende ordlyd:
»Hver medlemsstat træffer [...] alle formålstjenlige foranstaltninger for at sikre, at erstatningsansvaret for køretøjer, der er hjemmehørende i det pågældende land, er dækket af en forsikring. Der træffes inden for rammerne af disse foranstaltninger bestemmelse om, hvilke skader der dækkes samt om forsikringens nærmere vilkår.«
4. Andet direktivs artikel 1, stk. 1 og 2, indeholder følgende bestemmelser:
»1. Den forsikring, der er omhandlet i artikel 3, stk. 1, i direktiv 72/166/EØF, skal dække tingsskade såvel som personskade.
2. Medlemsstaterne skal, med forbehold af eventuelle regler om mere omfattende forsikringsdækning, der måtte gælde i medlemsstaterne, kræve, at den lovpligtige ansvarsforsikring mindst skal dække:
– 350 000 ECU for personskader, såfremt der kun er én skadelidt; såfremt der er flere skadelidte ved samme uheld, multipliceres dette beløb med antallet af skadelidte
– 100 000 ECU for tingsskader for hvert uheld uanset antallet af skadelidte.
Medlemsstaterne kan dog for personskader i stedet for ovennævnte mindstebeløb fastsætte et mindstebeløb på 500 000 ECU, såfremt der er flere skadelidte som følge af samme uheld, eller et samlet mindstebeløb på 600 000 ECU pr. uheld for personskader og tingsskader uanset antallet af skadelidte eller skadernes art.«
5. Artikel 5 i andet direktiv, som ændret ved bilag I, del IX, F, »Forsikring«, til akten vedrørende vilkårene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltrædelse og tilpasningerne af traktaterne (EFT 1985 L 302, s. 23, jf. s. 218, herefter »tiltrædelsesakten«), har følgende ordlyd:
»1. Medlemsstaterne ændrer deres nationale bestemmelser for at efterkomme dette direktiv senest den 31. december 1987. [...]
2. De således ændrede bestemmelser iværksættes senest den 31. december 1988.
3. Uanset stk. 2
a) har Kongeriget Spanien, Den Hellenske Republik og Republikken Portugal en frist, der løber indtil den 31. december 1995, til at forhøje forsikringsdækningen til de i artikel 1, stk. 2, litra a), fastsatte beløb […]«
De portugisiske bestemmelser
6. Ifølge lovdekret nr. 522/85 af 31. december 1985 om lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer ( Diário da República
I, serie A, nr. 301 af 31.12.1985) skal erstatningsansvaret for motorkøretøjer være dækket af en forsikring, i overensstemmelse med de mindstebeløb, der er fastsat i andet direktiv.
7. Artikel 508, stk. 1, i den portugisiske Código Civil bestemmer:
»Ved fastsættelse af en erstatning i forbindelse med en færdselsulykke gælder følgende maksimumsbeløb, når den ansvarlige ikke har udvist culpa: Såfremt en person afgår ved døden eller lider et tab, udgør beløbet det dobbelte af den sats, der er fastsat af Tribunal da Relação, såfremt flere personer afgår ved døden eller lider tab på grund af færdselsulykken, udgør beløbet for hver af de pågældende det dobbelte af den sats, der er fastsat af Tribunal da Relação, hvorved det samlede beløb dog ikke må overstige det seksdobbelte af den sats, der er fastsat af Tribunal da Relação; såfremt skaden forvoldes på ting, selv om de tilhører forskellige ejere, udgør beløbet den sats, der er fastsat af Tribunal da Relação.«
8. Ifølge den forelæggende rets angivelser udgør maksimumsbeløbet i tvisten i hovedsagen 29 927,88 EUR.
9. Det fremgår af de ved Domstolen afgivne indlæg, at ofre for en færdselsulykke også kan påberåbe sig civilretlige bestemmelser vedrørende tab, som er forvoldt ved culpa. Den portugisiske Código Civil fastsætter ingen beløbsgrænser for den erstatning, som skadelidte kan gøre krav på efter disse bestemmelser.
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
10. Den 20. marts 2000 kom Messejana Viegas til skade under en færdselsulykke, da det køretøj, han befandt sig i, væltede.
11. Messejana Viegas har forklaret, at han var passager, og har gjort gældende, at føreren af køretøjet handlede culpøst. For det tilfælde, at førerens culpa ikke kan bevises, har Viegas gjort gældende, at føreren er ansvarlig i medfør af et objektivt ansvar. Viegas har derfor anlagt sag ved den forelæggende ret mod forsikringsselskabet Zurich, som er førerens forsikringsselskab.
12. Viegas har endvidere gjort gældende, at køretøjet havde en fejl, som Mitsubishi er ansvarlig for som følge af et produktansvar. Han har derfor også sagsøgt Mitsubishi ved den forelæggende ret.
13. Viegas har nedlagt påstand om, at de sagsøgte tilpligtes at betale ham en erstatning på 523 737,79 EUR samt en erstatning for tab af arbejdsevne og diverse udgifter på 12 679,44 EUR og at erstatte ham enhver fremtidig økonomisk eller ikke-økonomisk skade, herunder at yde eller betale ham enhver behandling, der er passende og nødvendig for genetablering af hans helbredstilstand og godtgøre udgifter til hjemmehjælp, inkl. renter af de nævnte beløb.
14. De sagsøgte bestrider Viegas’ fremstilling af de faktiske omstændigheder og hans krav. Denne indsigelse imødegår Viegas med, at det efter hans opfattelse er ubestridt, at der i hvert fald foreligger et objektivt ansvar, uanset den divergerende fremstilling af omstændighederne i forbindelse med ulykken.
15. Den forelæggende ret er af den opfattelse, at afgørelsen af, om det er muligt at gøre nogen ansvarlig for de krav, som er rejst af Viegas, afhænger af fortolkningen af andet direktiv. Direktivet sondrer imidlertid ikke mellem de gældende ordninger for erstatningsansvar, og de i direktivet fastsatte mindstebeløb for dækning er højere end det maksimumsbeløb, som er fastsat i artikel 508, stk. 1, i den portugisiske Código Civil for erstatning til ofre for færdselsulykker, hvor skadevolder ikke har udvist culpa.
Om det præjudicielle spørgsmål
16. Domstolen finder, at besvarelsen af det præjudicielle spørgsmål klart kan udledes af retspraksis, hvorfor den i henhold til procesreglementets artikel 104, stk. 3, har underrettet den forelæggende ret om, at den har til hensigt at træffe afgørelse ved begrundet kendelse, og anmodet de parter eller andre, der er nævnt i artikel 23 i Domstolens statut, om at fremkomme med deres eventuelle bemærkninger hertil. Kun den tyske regering og Kommissionen har efterkommet Domstolens anmodning, idet de har angivet, at de ikke fandt det fornødent at fremkomme med nogen bemærkninger.
17. Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at den forelæggende ret nærmere bestemt ønsker oplyst, om andet direktivs artikel 1, stk. 2, er til hinder for en national lovgivning, som indeholder flere ordninger for erstatningsansvar, der vil kunne anvendes på skader forvoldt ved færdsel med motorkøretøjer, og som for en af disse fastsætter maksimumsbeløb for dækning, som er lavere end de mindstebeløb, som er fastsat i nævnte direktivbestemmelse.
18. Den portugisiske og tyske regering har gjort gældende, at andet direktiv ikke tilsigter en harmonisering af de ordninger for erstatningsansvar, der gælder i medlemsstaterne for skader forvoldt ved færdsel med motorkøretøjer. Medlemsstaterne er alene forpligtet til at træffe alle foranstaltninger til sikring af, at det erstatningsansvar, der pålægges som følge af en ordning i national ret, er dækket af en forsikring, der er i overensstemmelse med de mindstebeløb for dækning, som er fastsat i andet direktiv. En medlemsstat opfylder denne forpligtelse, når den har truffet de nødvendige foranstaltninger til sikring af, at erstatningsansvaret som følge af en culpøs adfærd er dækket af en forsikring, der opfylder kravene i andet direktiv. Hvis skadelidte desuden ifølge national ret kan påberåbe sig en ordning med objektivt ansvar, er det ikke nødvendigt, at også erstatningsansvaret som følge af denne ordning er dækket af en forsikring, hvorefter mindstebeløbene for dækning svarer til de niveauer, der er fastsat i andet direktiv.
19. Sagsøgeren i hovedsagen, den græske regering og Kommissionen er af den modsatte opfattelse. De erkender, at det henhører under medlemsstaternes kompetence at bestemme, hvilken erstatningsansvarsordning der skal gælde for skader forvoldt ved færdsel med motorkøretøjer, men efter disse procesdeltageres opfattelse fremgår det af dommen af 14. september 2000 i sagen Mendes Ferreira og Delgado Correia Ferreira (sag C-348/98, Sml. I, s. 6711), at såfremt en person ifølge national ret kan ifalde erstatningsansvar for en sådan skade, skal dette ansvar uanset dets karakter eller grundlag være dækket af en forsikring, som respekterer de krav, der er fastsat i andet direktiv.
20. Herom bemærkes, at Domstolen i dommen i sagen Mendes Ferreira og Delgado Correia Ferreira fastslog, at andet direktivs artikel 1, stk. 2, er til hinder for nationale bestemmelser, der fastsætter maksimumsbeløb for dækning, som er lavere end de mindstebeløb, som er fastsat i denne artikel i tilfælde, hvor der ikke er udvist culpa af føreren af køretøjet, der har forvoldt uheldet, men kun er et ansvarsgrundlag i form af objektivt ansvar.
21. Det må således antages, at fællesskabslovgiver ikke har haft til hensigt at ville påbyde vedtagelsen af en bestemt erstatningsansvarsordning, men derimod klart stiller krav om, at der skal være dækning for ethvert erstatningsansvar for skade, der forvoldes ved færdsel med motorkøretøjer, uanset om dette ansvar er baseret på culpa eller objektivt ansvar. I modsætning til, hvad den portugisiske og den tyske regering hævder, kan de medlemsstater, hvori der gælder flere ordninger for erstatningsansvar, som vil kunne anvendes på skader forvoldt ved færdsel med motorkøretøjer, derfor ikke begrænse den beskyttelse, der er sikret ved andet direktiv, til en eller visse af disse ordninger, men skal udvide den, så den omfatter alle ordningerne.
22. Enhver anden fortolkning vil indebære, at første direktivs artikel 3, stk. 1, og andet direktivs artikel 1, stk. 2, berøves deres effektive virkning. Denne effektive virkning, som er at beskytte ofre efter færdselsulykker ved en lovpligtig ansvarsforsikring, ville blive bragt i fare, hvis forsikringsdækningen af dette ansvar var overladt til den nationale lovgivers skøn.
23. Ifølge fast retspraksis indebærer pligten for en national ret til at tilsidesætte en national lov, som strider mod et direktiv, ikke, at den nationale ret kan gøre en forpligtelse, der består ifølge et direktiv, som endnu ikke er gennemført, gældende over for en privat (jf. bl.a. dom af 14.7.1994, sag C-91/92, Faccini Dori, Sml. I, s. 3325, præmis 20, og af 26.9.1996, sag C-168/95, Arcaro, Sml. I, s. 4705, præmis 42).
24.
I den forbindelse skal bemærkes, at det fremgår af dommen af 19. november 1991 i sagen Francovich m.fl. (forenede sager C-6/90 og C-9/90, Sml. I, s. 5357, præmis 39), at medlemsstaterne ifølge fællesskabsretten er forpligtet til at erstatte private de tab, som de har forvoldt dem ved at have undladt at gennemføre et direktiv, såfremt tre betingelser er opfyldt. For det første skal direktivet have til formål at tillægge private rettigheder, for det andet skal indholdet af disse rettigheder kunne fastslås på grundlag af direktivets bestemmelser, og for det tredje skal der være årsagsforbindelse mellem statens tilsidesættelse af sin forpligtelse og de skadelidtes tab (jf. Faccini Dori-dommen, præmis 27).
25. Henset til disse betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at andet direktivs artikel 1, stk. 2, er til hinder for en national lovgivning, som indeholder flere ordninger for erstatningsansvar, der vil kunne anvendes på skader forvoldt ved færdsel med motorkøretøjer, og som for en af disse fastsætter maksimumsbeløb for dækning, som er lavere end de mindstebeløb, der er fastsat i denne artikel.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
26. De udgifter, der er afholdt af den portugisiske, tyske og græske regering samt af Kommissionen, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN (Første Afdeling)
vedrørende det spørgsmål, som er forelagt af Tribunal Judicial da Comarca de Alcácer do Sal ved kendelse af 26. april 2002, for ret:
Artikel 1, stk. 2, i Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30. december 1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer er til hinder for en national lovgivning, som indeholder flere ordninger for erstatningsansvar, der vil kunne anvendes på skader forvoldt ved færdsel med motorkøretøjer, og som for en af disse fastsætter maksimumsbeløb for dækning, som er lavere end de mindstebeløb, der er fastsat i denne artikel.