Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
MAJE BRKAN,
predstavljeni 26. novembra 2025(1)
Zadeva T‑589/24
A-GmbH
proti
Hauptzollamt C
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof (zvezno finančno sodišče, Nemčija))
„ Predhodno odločanje – Carinska unija – Carinski zakonik – Uredbi (EGS) št. 2913/92 in (EU) št. 952/2013 – Postopek pasivnega oplemenitenja – Delna oprostitev uvoznih dajatev – Dajanje v izvoz pri carinskem uradu, ki ni določen v dovoljenju in se nahaja v državi članici, ki ni država članica, ki je izdala navedeno dovoljenje – Surovo arašidovo olje “
Uvod
1.        Številna podjetja Evropske unije v okviru mednarodne delitve dela iz gospodarskih ali tehničnih razlogov uporabljajo pasivno oplemenitenje, in sicer izvoz blaga iz Unije za njegov ponovni uvoz po predelavi, obdelavi ali popravilu.(2)
2.        Namen določb carinskega zakonika Skupnosti(3) (v nadaljevanju: CZS) in carinskega zakonika Unije(4) (v nadaljevanju: CZU) v zvezi s postopkom pasivnega oplemenitenja je izogniti se carinskemu obdavčenju unijskega blaga, ki se izvozi za namene oplemenitenja,(5) ob ponovnem uvozu na ozemlje Unije.(6) Tako se v skladu s členom 145(1) CZS in členom 259(1) CZU pridobljeni/oplemeniteni proizvodi(7) sprostijo v prosti promet s popolno ali delno oprostitvijo uvoznih dajatev.
3.        Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesfinanzhof (zvezno finančno sodišče, Nemčija), ki je predložitveno sodišče, se nanaša na razlago določb CZS in njegove izvedbene uredbe(8) (v nadaljevanju: IUCZS, skupaj s CZS: stari carinski predpisi) ter določb CZU, Delegirane uredbe o njegovi dopolnitvi(9) (v nadaljevanju: DUCZU) in Izvedbene uredbe o določitvi podrobnih pravil za njegovo izvajanje(10) (v nadaljevanju: IUCZU, skupaj s CZU in DUCZU: novi carinski predpisi) v zvezi z izvajanjem postopka pasivnega oplemenitenja.
4.        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med nemško družbo A-GmbH (v nadaljevanju: vlagateljica revizije v postopku v glavni stvari) in Hauptzollamt C (glavni carinski urad C, v nadaljevanju: GCU). Ta spor se nanaša na to, da je vlagateljica revizije v postopku v glavni stvari dovoljenje za pasivno oplemenitenje, ki ga je GCU izdal 1. decembra 2014 za dajanje unijskega blaga v postopek pasivnega oplemenitenja, uporabila pri uradu na Nizozemskem, ki ni določen v navedenem dovoljenju.
Pravni okvir
5.        V okviru te zadeve so upoštevni zlasti členi 84, 85, 87 in 145 ter člen 150(2) CZS, člena 500 in 501 IUCZS, člen 77, člen 86(6), člen 211(1) in člen 259 CZU, člen 254 DUCZU ter člen 261(1)(c) IUCZU.
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
6.        GCU je 1. decembra 2014 vlagateljici revizije v postopku v glavni stvari izdal dovoljenje za pasivno oplemenitenje za proizvodnjo arašidovega olja pri družbi s sedežem v Švici kot pridobljenega/oplemenitenega proizvoda, nastalega v operacijah oplemenitenja. Začasno izvoženo blago je bilo surovo arašidovo olje.
7.        V dovoljenju, ki ga je izdal GCU, sta bila za dajanje začasno izvoženega blaga v postopek določena dva carinska urada v Nemčiji (carinski urad W in carinski urad Z). Carinski postopek pa se je lahko zaključil pri katerem koli nemškem carinskem uradu. GCU je bil nadzorni carinski urad.
8.        Vlagateljica revizije je med junijem 2015 in septembrom 2017 na Nizozemskem kupovala surovo arašidovo olje, ki je bilo v prostem prometu. To unijsko blago je bilo pri carinskem uradu na Nizozemskem (NL000xxx) deklarirano za neposreden izvoz v Švico z navedbo oznake carinskega postopka 1000 (trajni izvoz brez predhodnega postopka). Vlagateljica revizije v postopku v glavni stvari je po operacijah oplemenitenja v Švici med 29. junijem 2015 in 11. septembrom 2017 proizvod, ki je bil pridobljen/oplemeniten v Švici, sprostila v prosti promet v Uniji z oznako carinskega postopka 4000 (sprostitev v porabo s sprostitvijo v prosti promet brez predhodnega postopka). Za carinsko vrednost je vlagateljica revizije v postopku v glavni stvari navedla stroške operacij oplemenitenja, opravljenih v Švici, in ne vrednosti uvoženega oplemenitenega arašidovega olja.
9.        GCU je spremenil dovoljenje za pasivno oplemenitenje, izdano 1. decembra 2014, tako da je z učinkom od 16. marca 2018 dodal carinski urad na Nizozemskem (NL000xxx) kot urad za dajanje začasno izvoženega blaga v postopek pasivnega oplemenitenja.
10.      GCU je 25. julija 2018 naknadno obračunal carinske dajatve z obrazložitvijo, da vlagateljica revizije v postopku v glavni stvari ni mogla uporabiti postopka pasivnega oplemenitenja, ker pri nemških carinskih uradih, določenih v dovoljenju, unijskega blaga ni deklarirala pod oznako 2100 (začasni izvoz v okviru postopka pasivnega oplemenitenja brez predhodnega postopka).
11.      Vlagateljica revizije v postopku v glavni stvari je vložila pritožbo zoper ta obračun dajatev, ki ga je pripravil GCU. Poleg tega je poskrbela, da je nizozemski carinski urad spremenil carinske deklaracije za izvoz surovega arašidovega olja, tako da so navedene deklaracije vsebovale ne le oznako carinskega postopka pasivnega oplemenitenja (oznaka 2100 v polju 37), ampak tudi sklic na dovoljenje za oplemenitenje (v polju 44). GCU je z odločbo o odmeri z dne 5. decembra 2018 znižal znesek naknadno obračunanih dajatev, v preostalem pa je bila pritožba zavrnjena.
12.      Finanzgericht (finančno sodišče, Nemčija), pri katerem je vlagateljica revizije v postopku v glavni stvari vložila tožbo, je razsodilo, da ni mogla uvoziti arašidovega olja z delno oprostitvijo uvoznih dajatev na podlagi člena 145 CZS, ker ni uporabila dovoljenja, ki ji ga je izdal GCU, in začasno izvoženega blaga ni dala v postopek pasivnega oplemenitenja.
13.      Vlagateljica revizije v postopku v glavni stvari v okviru revizije, ki jo je vložila pri predložitvenem sodišču, v bistvu trdi, da vprašanje, ali je bila deklaracija vložena pri carinskem uradu, ki ni pristojen v Nemčiji ali na Nizozemskem, ni upoštevno, zlasti ker ima GCU na voljo druga sredstva za zagotovitev izpolnjevanja pogojev za identifikacijo blaga.
14.      Bundesfinanzhof (zvezno finančno sodišče) meni, da je izid pravnega sredstva, o katerem odloča, odvisen od razlage določb starih in novih carinskih predpisov. Zato je prekinilo odločanje in predložilo ta vprašanja za predhodno odločanje:
„1.      Ali delni oprostitvi uvoznih dajatev po pasivnem oplemenitenju v skladu s členom 145(1) [CZS] oziroma členom 259(1) [CZU] nasprotuje to, da je carinsko deklaracijo za začasno izvoženo blago sprejel carinski urad, ki v dovoljenju za pasivno oplemenitenje v skladu s členom 85 [CZS] v povezavi s členom 84(1)(b), peta alinea, tega zakonika oziroma členom 211(1)(a) [CZU] ni naveden kot carinski urad za dajanje v carinski postopek?
2.      Ali je treba člen 150(2) [CZS] razlagati tako, da se ta določba nanaša le na obveznosti, ki obstajajo po tem, ko je bilo začasno izvoženo blago dano v carinski postopek pasivnega oplemenitenja, ali pa se člen 150(2) [CZS] uporablja že za obveznosti v zvezi s predložitvijo carinske deklaracije za dajanje začasno izvoženega blaga v postopek pasivnega oplemenitenja?
3.      Ali je treba člen 86(6) [CZU] smiselno uporabiti, če je carinski dolg nastal v skladu s členom 77(1)(a) [CZU] z dajanjem oziroma sprostitvijo oplemenitenih izdelkov v prosti promet?“
15.      V postopku pred Sodiščem so stališča predložile belgijska vlada, Komisija in vlagateljica revizije v postopku v glavni stvari. Komisija in vlagateljica revizije v postopku v glavni stvari sta se udeležili obravnave 8. septembra 2025, na kateri sta odgovorili na pisna in ustna vprašanja Splošnega sodišča.
Analiza
Uvodne ugotovitve
16.      Carinski postopek pasivnega oplemenitenja gospodarskim subjektom Unije omogoča, da unijsko blago začasno izvozijo v tretjo državo, da ga oplemenitijo, in nato ponovno uvozijo v Unijo s popolno ali delno oprostitvijo uvoznih dajatev. Ta carinski postopek poteka v več fazah. Prvič, za uporabo tega postopka se zahteva izdaja dovoljenja,(11) v katerem so navedeni pogoji, pod katerimi se ta postopek lahko uporabi.(12) Drugič, unijsko blago, ki mora biti predmet operacij oplemenitenja v tretji državi, mora biti dano v začasni izvoz v okviru postopka pasivnega oplemenitenja.(13) Tretjič, blago, dano v postopek pasivnega oplemenitenja, je predmet operacij oplemenitenja v tretji državi. Četrtič, po teh operacijah, opravljenih v tretji državi, mora biti v skladu s členom 150(1) CZS in členom 259(1) CZU, da bi bilo upravičeno do popolne ali delne oprostitve uvoznih dajatev, začasno izvoženo blago, ki je bilo ponovno uvoženo v obliki pridobljenih/oplemenitenih proizvodov, sproščeno v prosti promet.
17.      V postopku v glavni stvari se osrednja problematika nanaša na dejstvo, da je bilo unijsko blago, ki je bilo začasno izvoženo zaradi operacij oplemenitenja v Švici, dano v izvoz pri carinskem uradu na Nizozemskem. Vendar ta nizozemski carinski urad, ki se nahaja v državi članici, ki ni država članica, ki je izdala dovoljenje, ni bil določen v dovoljenju, ki ga je 1. decembra 2014 izdal nemški carinski organ, in sicer GCU. Poleg tega so v predložitveni odločbi dodatno omenjene tudi napake v izvoznih deklaracijah in deklaracijah za sprostitev uvoženih proizvodov v prosti promet, pri čemer je treba pojasniti, da je nizozemski carinski urad pristal na naknadno spremembo izvoznih deklaracij, da bi popravil napake, ki so jih vsebovale. V teh deklaracijah so bile zlasti navedene napačne oznake carinskega postopka, ki so bile pozneje spremenjene.(14)
18.      Poudariti je treba, da je vlagateljica revizije v postopku v glavni stvari dovoljenje, ki ga je GCU izdal 1. decembra 2014, uporabila za operacije, ki so bile opravljene med junijem 2015 in septembrom 2017. V skladu s členom 288(2) CZU, kakor je bil popravljen,(15) so določbe CZU, razen določb o sprejemanju delegiranih ali izvedbenih aktov, začele veljati 1. maja 2016. Poleg tega so v skladu s členom 251(1)(a) DUCZU dovoljenja, odobrena na podlagi določb CZS in IUCZS, ostala v veljavi do konca njihovega obdobja veljavnosti, pod pogojem, da to obdobje ne traja dlje od 1. maja 2019.(16) Tako je posebnost zadeve v glavni stvari ta, da so uporabo dovoljenja GCU zaporedoma urejale določbe starih carinskih predpisov in nato novih carinskih predpisov. Ker so bile z novimi carinskimi predpisi nekatere določbe, ki se uporabljajo v sporu o glavni stvari, spremenjene, bom vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, preučil ločeno v delu, v katerem se nanašajo na stare predpise, in v delu, v katerem se nanašajo na nove carinske predpise.
Vprašanji v zvezi s starimi carinskimi predpisi
Prvo vprašanje v delu, v katerem se nanaša na stare predpise
19.      Predložitveno sodišče v odločbi pojasnjuje, da vlagateljica revizije v postopku v glavni stvari ni imela enotnega dovoljenja, in sicer dovoljenja, ki bi vključevalo carinske uprave več držav članic za namene izvajanja carinskega postopka z ekonomskim učinkom.(17) Tovrstno dovoljenje se izda na podlagi določb člena 500 IUCZS. V postopku v glavni stvari so bili v dovoljenju, ki ga je izdal GCU, za dajanje začasno izvoženega blaga v postopek pasivnega oplemenitenja, za zaključek postopka in za nadzor uporabe tega carinskega postopka določeni le nemški carinski uradi.
20.      Ker je iz navedb v predložitveni odločbi razvidno, da vlagateljica revizije v postopku v glavni stvari ni imela enotnega dovoljenja, čeprav se že zgolj zaradi neobstoja enotnega dovoljenja postavlja vprašanje, ali je bilo izvoženo blago dano v postopek pasivnega oplemenitenja, predlagam preoblikovanje prvega vprašanja.(18) Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali člen 85 CZS v povezavi s členom 84(1)(b), peta alinea, te uredbe in člen 500(1) IUCZS v položaju, v katerem so bila dajanja unijskega blaga v izvoz v tretjo državo za namene oplemenitenja do 30. aprila 2016 opravljena pri uradu vnosa, ki se nahaja v državi članici, katere carinski organ ni dal predhodnega soglasja za sprejetje enotnega dovoljenja za uporabo postopka pasivnega oplemenitenja, nasprotujeta delni oprostitvi uvoznih dajatev pri pasivnem oplemenitenju iz člena 145(1) CZS.
21.      Za odgovor na to vprašanje je treba, na prvem mestu, poudariti, da je v skladu s členom 85 CZS v povezavi s členom 84(1)(b), peta alinea, tega zakonika uporaba postopka pasivnega oplemenitenja pogojena z dovoljenjem, ki ga izda carinski organ. Ker ima lahko uporaba tega carinskega postopka škodljive posledice za predelovalce Unije, ker olajšuje premestitev nekaterih dejavnosti zunaj Unije,(19) se v skladu s členom 148(c) CZS v povezavi s členoma 502 in 585 IUCZS uporaba tega carinskega postopka ne bi smela odobriti, če ima carinski organ, pristojen za izdajo dovoljenja, na voljo elemente, ki dokazujejo, da so bistveni interesi predelovalcev Unije resno ogroženi.(20) Poleg tega je iz člena 87(1) CZS razvidno, da mora dovoljenje za uporabo carinskega postopka vsebovati podrobna pravila za njegovo uporabo. Kar zadeva pasivno oplemenitenje, se v skladu s členom 148(b) CZS dovoljenje za uporabo tega postopka načeloma izda le, če je mogoče ugotoviti, da bodo pridobljeni proizvodi nastali z uporabo začasno izvoženega blaga. Zato člen 586(1) IUCZS določa, da je treba v dovoljenju navesti sredstva in metode, potrebne za izvedbo takega preverjanja. V dovoljenju mora biti naveden tudi rok, v katerem je treba postopek zaključiti,(21) po potrebi pa tudi stopnja donosa ali način določitve te stopnje.(22)
22.      Pomen dovoljenja za uporabo postopka pasivnega oplemenitenja je potrjen s členom 505(b) IUCZS, ki zahteva, da pristojni carinski organi izdajo dovoljenje, vključno v nekaterih primerih, v katerih se lahko zahtevek za dovoljenje za uporabo vloži s carinsko deklaracijo namesto z zahtevkom za dovoljenje, pisno sestavljenim v skladu z vzorcem iz Priloge 67 k IUCZS.(23) Poleg tega je iz člena 505(c) te uredbe razvidno, da morajo pristojni carinski organi odobriti tudi zahtevke za spremembo dovoljenja.
23.      Na drugem mestu, v skladu s členom 500(1) IUCZS v povezavi s členom 1, točka 13, tretja alinea, te uredbe, ki sta se uporabljala ob sprejetju odločbe GCU, je za izdajo enotnega dovoljenja, kadar je v izvajanje carinskega postopka z ekonomskim učinkom vključenih več držav članic, potrebno predhodno soglasje carinskih organov zadevnih držav članic.
24.      Za sprejetje enotnega dovoljenja člen 500(3), prvi pododstavek, IUCZS zahteva, da je treba osnutek dovoljenja, ki ga pripravi carinski organ, ki obravnava zahtevek za uporabo postopka pasivnega oplemenitenja, poslati carinskim organom druge države članice, da lahko sporočijo morebitne pripombe. V drugem pododstavku te določbe je pojasnjeno, da se v primeru pripomb in če soglasje ni doseženo, zahtevek zavrne v zvezi z elementi, na katere se nanašajo pripombe. Člen 500(4), prvi pododstavek, IUCZS pa določa, da se enotno dovoljenje lahko izda, če ni bila sporočena nobena pripomba k osnutku dovoljenja. Tako se zahtevek za enotno dovoljenje odobri, če carinski organi druge države članice ne sporočijo nobene pripombe.(24) V takem primeru je v drugem pododstavku te določbe pojasnjeno, da se kopija enotnega dovoljenja pošlje vsem zadevnim carinskim organom.
25.      Zato iz jezikovne razlage člena 500 IUCZS izhaja, da enotnega dovoljenja za uporabo carinskega postopka ni mogoče izdati brez predhodnega soglasja carinskih organov držav članic, ki so vključene v izvajanje tega postopka.
26.      Zdi se mi, da to jezikovno razlago potrjuje kontekst, v katerega se umešča zahteva – v okviru izdaje enotnega dovoljenja – po predhodnem soglasju carinskih organov držav članic, ki so vključene v carinski postopek. V skladu s členom 501 IUCZS se namreč carinske uprave različnih držav članic, le kadar se skupno dogovorijo o merilih in pogojih za izdajo enotnega dovoljenja, lahko dogovorijo tudi o tem, da se predhodno soglasje v skladu s členom 500(1) IUCZS in informacija, ki jo je treba poslati v skladu z drugim pododstavkom člena 500(4), nadomestita z enostavnim uradnim obvestilom. Kadar obstaja tak skupen dogovor, člen 501(3)(a) IUCZS natančneje določa, da med drugim v okviru postopka pasivnega oplemenitenja uradno obvestilo ni potrebno, kadar je več carinskih uprav vključenih samo zaradi tristranskega prometa, se pravi, ko urad zaključka ni isti kakor urad vnosa.(25) Torej je enotno dovoljenje mogoče izdati brez predhodnega soglasja carinskih organov drugih držav članic le, če obstaja skupen dogovor med carinskimi upravami različnih držav članic o merilih in pogojih za izdajo takega dovoljenja. V predložitveni odločbi pa ni omenjen obstoj takega skupnega dogovora v zvezi s pasivnim oplemenitenjem med nemškimi in nizozemskimi carinskimi organi.
27.      Kar zadeva cilj določb o enotnem dovoljenju, je namen zahteve po predhodnem soglasju carinskih organov držav članic, ki jih zadeva zahtevek za uporabo carinskega postopka z ekonomskim učinkom, določene v členu 500(1) IUCZS, zagotoviti, da se navedeni organi strinjajo glede ugotovitve, da so pogoji za izdajo dovoljenja izpolnjeni, in soglašajo s tem, da se zadevni carinski postopek uporablja na njihovem ozemlju. V okviru postopka pasivnega oplemenitenja je zahteva po predhodnem soglasju še posebej pomembna, ker je med pogoji za odobritev tega carinskega postopka iz člena 148 CZS gospodarski pogoj, da ni znakov, ki bi dokazovali resno škodo za osnovne interese predelovalcev Unije.
28.      Prav tako je za izdajo enotnega dovoljenja za uporabo postopka pasivnega oplemenitenja namen postopka iz člena 500(3) IUCZS carinskim organom, ki jih zadeva zahtevek za enotno dovoljenje, omogočiti, da se dogovorijo o podrobnih pravilih za izvajanje postopka pasivnega oplemenitenja, zlasti glede sredstev in metod za ugotavljanje, ali pridobljeni proizvodi izvirajo iz uporabe začasno izvoženega blaga,(26) glede roka, v katerem je treba postopek zaključiti,(27) in po potrebi glede stopnje donosa ali načina določitve te stopnje.(28)
29.      Iz jezikovne, kontekstualne in teleološke razlage določb o enotnem dovoljenju je tako razvidno, da kadar carinski organ, ki mu je predložen zahtevek za pasivno oplemenitenje, carinskim organom druge države članice, ki je vključena v izvajanje tega postopka, ne pošlje osnutka dovoljenja, ti carinski organi, ker niso bili vprašani za mnenje v okviru postopka iz člena 500(2) in (3) IUCZS, niso mogli dati predhodnega soglasja k navedenemu osnutku dovoljenja. Zato menim, da se dovoljenje, ki ga izda ena država članica, ne uporablja ratione loci na ozemlju drugih držav članic, ki niso dale predhodnega soglasja za navedeno dovoljenje.(29) Iz tega sledi, da se imetnik takega dovoljenja pri carinskem uradu v državi članici, ki ni dala predhodnega soglasja, ne more sklicevati nanj, da bi začasno izvoženo blago dal v postopek pasivnega oplemenitenja. Zato za unijsko blago, ki je dano v izvoz pri carinskem uradu v državi članici, v kateri se dovoljenje ne uporablja ratione loci, ni mogoče šteti, da je bilo dano v postopek pasivnega oplemenitenja, in to blago ne more biti upravičeno do delne oprostitve uvoznih dajatev iz člena 145(1) CZS. Dajanje začasno izvoženega blaga v postopek pri carinskem uradu v državi članici, ki ni dala predhodnega soglasja, se namreč lahko šteje za dajanje v postopek brez dovoljenja, določenega v členu 85 CZS v povezavi s členom 84(1)(b), peta alinea, tega zakonika.
30.      V obravnavanem primeru nizozemski carinski organi niso bili vprašani za mnenje in niso dali predhodnega soglasja glede dovoljenja za pasivno oplemenitenje, ki ga je 1. decembra 2014 izdal GCU. Poleg tega predložitveno sodišče ni navedlo nobenega skupnega dogovora med nemškimi in nizozemskimi organi v smislu člena 501 IUCZS. Tako se dovoljenje, ki ga je izdal GCU, na ozemlju Nizozemske ni uporabljalo za dajanje začasno izvoženega blaga v postopek pasivnega oplemenitenja. Zato menim, da surovo arašidovo olje, ki je bilo med junijem 2015 in 30. aprilom 2016 pri carinskem uradu (NL000xxx) dano v izvoz v Švico, ni bilo dano v postopek pasivnega oplemenitenja. Oplemeniteno arašidovo olje, uvoženo iz Švice, tako ni moglo biti upravičeno do delne oprostitve uvozne dajatve, predvidene za ta carinski postopek, ob njegovi sprostitvi v prosti promet v Nemčiji.
31.      Carinski urad (NL000xxx) je sicer pristal na spremembo izvoznih deklaracij, predvsem da bi se vanje vstavil (v polje št. 44) sklic na dovoljenje z dne 1. decembra 2014, ki ga je izdal GCU. Vendar je soglasje pristojnih carinskih organov druge zadevne države članice, določeno v členu 500(1) IUCZS, predhodno soglasje. To soglasje je moral pristojni nizozemski organ dati v okviru postopka iz člena 500(2) in (3), preden je bilo blago izvoženo v Švico. Neobstoja predhodnega soglasja, ki bi moralo biti dano leta 2014, pa ni mogoče odpraviti zgolj s poznejšo spremembo izvoznih deklaracij, do katere je prišlo leta 2018.
32.      Predloženo sodišče se sprašuje tudi, ali člen 26 CZU pomeni, da GCU zavezujejo spremembe izvoznih deklaracij, ki jih je leta 2018 opravil nizozemski carinski urad (NL000xxx). V skladu s to določbo, ki se ratione temporis uporablja za odločbe carinskih organov, sprejete od 1. maja 2016, so odločbe v zvezi z uporabo carinske zakonodaje veljavne na celotnem carinskem območju Unije, razen če je učinek odločbe omejen na eno ali več držav članic. Vendar, kot je razvidno iz točke 30 zgoraj, se je dovoljenje GCU do 30. aprila 2016 zaradi neobstoja predhodnega soglasja pristojnih nizozemskih organov iz člena 500(1) IUCZS uporabljalo le na nemškem ozemlju. Zato naknadni dodatek preprostega sklica na dovoljenje v izvoznih deklaracijah, ki jih je carinski urad (NL000xxx) spremenil, ne more nadomestiti soglasja nizozemskih organov, ki je potrebno v fazi izdaje enotnega dovoljenja. Možnost, da carinski urad v državi članici spremeni carinsko deklaracijo, ki bi pomenila spremembo dovoljenja, ki so ga izdali carinski organi druge države članice – z dodatkom carinskega urada vnosa, ki v dovoljenju ni predviden – bi bila namreč v nasprotju z besedilom člena 26 CZU, saj se ta določba ne uporablja, kadar so učinki odločbe omejeni na ozemlje ene države članice. Ker so bili učinki dovoljenja GCU omejeni na nemško ozemlje, torej menim, da spremembe, ki jih je carinski urad (NL000xxx) vnesel v carinske deklaracije v zvezi z izvozi, opravljenimi med junijem 2015 in 30. aprilom 2016, ne zavezujejo GCU.
33.      Glede na zgoraj navedeno Splošnemu sodišču predlagam, naj na prvo vprašanje v delu, v katerem se nanaša na stare predpise, odgovori, da je treba v položaju, v katerem so bila dajanja unijskega blaga v izvoz v tretjo državo za namene oplemenitenja do 30. aprila 2016 opravljena pri uradu vnosa, ki se nahaja v državi članici, katere carinski organ ni dal predhodnega soglasja za sprejetje enotnega dovoljenja za uporabo postopka pasivnega oplemenitenja, člen 85 CZS v povezavi s členom 84(1)(b), peta alinea, tega zakonika in člen 500(1) IUCZS razlagati tako, da nasprotujeta delni oprostitvi uvoznih dajatev pri pasivnem oplemenitenju, določeni v členu 145(1) CZS.
Drugo vprašanje
34.      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem sprašuje, ali se člen 150(2) CZS uporablja za neizpolnitve obveznosti, do katerih pride pri dajanju začasno izvoženega blaga v postopek pasivnega oplemenitenja, ali samo za neizpolnitve obveznosti, ki se zgodijo po tem dajanju v postopek. Tako kot pri prvem vprašanju glede na navedbe v predložitveni odločbi v zvezi z neobstojem enotnega dovoljenja menim, da bi bilo treba drugo vprašanje preoblikovati. Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali se člen 150(2) CZS uporablja v položaju, v katerem so bila dajanja unijskega blaga v izvoz v tretjo državo za namene oplemenitenja do 30. aprila 2016 opravljena pri uradu vnosa, ki se nahaja v državi članici, katere carinski organ ni dal predhodnega soglasja za sprejetje enotnega dovoljenja za uporabo postopka pasivnega oplemenitenja.
35.      Člen 150(2) CZS določa, da se delna oprostitev uvoznih dajatev za pridobljene proizvode, sproščene v prosti promet, ne odobri, kadar ni izpolnjen eden od pogojev ali ena od obveznosti iz postopka pasivnega oplemenitenja, razen če se ugotovi, da to nima pomembnega vpliva na pravilno izvajanje omenjenega postopka.
36.      Besedilo člena 150(2) CZS se zlasti v angleškem, nemškem, hrvaškem, španskem, francoskem, italijanskem, nizozemskem, romunskem in slovenskem jeziku v bistvu nanaša na pogoje in obveznosti v zvezi s postopkom pasivnega oplemenitenja. Zdi se mi, da ta formulacija pomeni, da se ta določba uporablja v okviru postopka pasivnega oplemenitenja. Povedano drugače, da bi se gospodarski subjekt lahko skliceval na to določbo, je moral začasno izvoženo blago predhodno dati v ta postopek pri carinskem uradu. Kot je razvidno iz točk 29 in 30 zgoraj, ob neobstoju enotnega dovoljenja ni mogoče šteti, da je bilo blago, ki je bilo z namenom oplemenitenja v tretji državi dano v izvoz pri carinskem uradu v državi članici, ki ni država članica, ki je izdala dovoljenje za uporabo postopka pasivnega oplemenitenja, dejansko dano v postopek pasivnega oplemenitenja, ker se navedeno dovoljenje ne uporablja na ozemlju držav članic, ki niso dale predhodnega soglasja v skladu s tem, kar zahteva člen 500(1) IUCZS.
37.      Zdi se mi, da jezikovno razlago člena 150(2) CZS potrjujeta kontekst, v katerega je umeščena ta določba, in njen namen. Na eni strani, kot je bilo navedeno v točki 21 zgoraj, člen 85 CZS v povezavi s členom 84(1)(b), peta alinea, tega zakonika uporabo postopka pasivnega oplemenitenja pogojuje z izdajo dovoljenja. Ob upoštevanju te zahteve je treba ugotoviti, da se člen 150(2) CZS ne uporablja, če ni dovoljenja za uporabo tega postopka(30) ali če ni enotnega dovoljenja, ki bi ga izdali carinski organi zadevnih držav članic. V okviru starih carinskih predpisov bi bila namreč edina možnost za odpravo neobstoja dovoljenja ali neobstoja enotnega dovoljenja, da bi se uporabila popolna ali delna oprostitev uvoznih dajatev na podlagi člena 145(1) CZS, ta, da bi se izjemoma pridobilo dovoljenje z veljavnostjo za nazaj, če bi bili izpolnjeni pogoji iz člena 508(3) IUCZS.
38.      Na drugi strani, ker člen 150(2) CZS omogoča odobritev delne oprostitve uvoznih dajatev za pridobljene proizvode, sproščene v prosti promet, v primeru neizpolnitve obveznosti, ki ne vpliva na pravilno izvajanje postopka pasivnega oplemenitenja, je cilj člena 150(2) CZS dati prednost vsebinsko pravilnemu izvajanju tega carinskega postopka pred postopkovnimi ali formalnimi preudarki. V tem smislu je Sodišče res razsodilo, da je mogoče dokazati, da napaka ne vpliva na pravilno izvajanje postopka, če lahko gospodarski subjekt nedvoumno dokaže, da pridobljeni proizvodi izvirajo iz začasno izvoženega blaga.(31) Ker pa je ta določba omejena na pogoje in obveznosti v zvezi s postopkom pasivnega oplemenitenja, cilj tega člena 150(2) ne more biti odprava neobstoja dovoljenja, zahtevanega s členom 85 CZS v povezavi s členom 84(1)(b), peta alinea, tega zakonika, ki je nujna predhodna zahteva za uporabo postopka pasivnega oplemenitenja v skladu s pogoji, ki jih v navedenem dovoljenju določi carinski organ izdajatelj. Še več, ta določba prav tako ne more omogočiti izogibanja obveznosti iz člena 500(1) IUCZS, da je treba imeti enotno dovoljenje, ki ga predhodno odobrijo zadevni carinski organi, da se lahko uporabi carinski postopek z ekonomskih učinkom, kadar je v njegovo izvajanje vključenih več držav članic.
39.      V obravnavani zadevi glede na navedbe iz predložitvene odločbe v zvezi z neobstojem enotnega dovoljenja menim, da se člen 150(2) CZS, ker gre pri zadevni neizpolnitvi obveznosti za dajanje blaga v izvoz pri carinskem uradu, ki se nahaja na ozemlju države članice, na katerem se dovoljenje GCU zaradi neobstoja enotnega dovoljenja ni uporabljalo, ne uporablja za tako neizpolnitev obveznosti, ki jo je mogoče enačiti z neobstojem dovoljenja.
40.      Predložitveno sodišče navaja, da če bi bilo začasno izvoženo blago dano v postopek pri nemškem carinskem uradu, ki ni določen v dovoljenju, bi se člen 150(2) uporabljal v skladu z navodilom služb nemških organov o pasivnem oplemenitenju z dne 17. februarja 2012. Menim, da stari carinski predpisi ne nasprotujejo tej upravni praksi v zvezi z uporabo člena 150(2) CZS. V takem primeru je namreč začasno izvoženo blago dano v postopek pasivnega oplemenitenja pri carinskem uradu, ki se nahaja na ozemlju države članice, za katero velja dovoljenje za uporabo tega postopka. Primerljiv primer bi bil mogoč, če bi Zvezna republika Nemčija in Kraljevina Nizozemska dosegli skupen dogovor v smislu člena 501(1) IUCZS v zvezi s pasivnim oplemenitenjem.(32) Tak dogovor bi namreč pomenil, da se dovoljenje GCU uporablja tudi na ozemlju Nizozemske. Zato v teh dveh primerih neizpolnitev obveznosti ne bi pomenila neobstoja dovoljenja iz člena 84 CZS, temveč bi šlo za dajanje začasno izvoženega blaga v postopek pasivnega oplemenitenja pri carinskem uradu, ki ni določen v dovoljenju. Vendar menim, da bi se člen 150(2) uporabljal za tako neizpolnitev obveznosti.
41.      Iz člena 87(2) CZS v povezavi s členom 510(33) in členom 496(f) IUCZS(34) je namreč razvidno, da je dajanje začasno izvoženega blaga v postopek pri uradu vnosa, določenem v dovoljenju, obveznost, povezana s postopkom pasivnega oplemenitenja. V zvezi s tem menim, da okoliščina, da je do neizpolnitve obveznosti prišlo ob dajanju začasno izvoženega blaga v postopek pasivnega oplemenitenja, ne povzroči, da se člen 150(2) CZS ne uporabi. Če se namreč za začasno izvoženo blago šteje, da je dano v postopek pasivnega oplemenitenja, je treba to določbo uporabiti. Poleg tega prvi del stavka, ki tvori člen 150(2), določa, da carinski organi načeloma ne smejo odobriti oprostitve uvoznih dajatev, če eden od pogojev ali ena od obveznosti iz tega postopka ni izpolnjena. Zato carinski organi, če se za neizpolnitve enega od pogojev ali ene od obveznosti v zvezi z dajanjem blaga v postopek pasivnega oplemenitenja ne bi štelo, da so zajete s členom 150(2), ne bi mogli zavrniti oprostitve uvoznih dajatev, kadar eden od navedenih pogojev ali ena od obveznosti ne bi bila izpolnjena.(35) Poleg tega, kot je razvidno iz točke 38 zgoraj, je namen drugega dela stavka, ki tvori člen 150(2), gospodarskemu subjektu omogočiti, da da prednost vsebinsko pravilnemu izvajanju postopka pasivnega oplemenitenja pred postopkovnimi ali formalnimi preudarki. Zato mora gospodarski subjekt, kadar začasno izvoženo blago da v postopek pasivnega oplemenitenja na ozemlju države članice, v kateri se uporablja dovoljenje za uporabo tega postopka, imeti možnosti sklicevati se na člen 150(2) CZS. Tako mora ta subjekt v primeru neizpolnitev obveznosti, kot je dajanje začasno izvoženega blaga v postopek pri carinskem uradu, ki ni določen v dovoljenju, ali zaradi napak v deklaracijah za začasni izvoz imeti možnost dokazati, da take neizpolnitve obveznosti niso vplivale na pravilno izvajanje postopka. V ta namen bi moral predložiti dokaze, s katerimi bi bilo mogoče nedvoumno dokazati, da pridobljeni proizvodi izvirajo iz uporabe začasno izvoženega blaga.
42.      Glede na zgoraj navedeno Splošnemu sodišču predlagam, naj na drugo vprašanje odgovori, da je treba člen 150(2) CZS razlagati tako, da se ne uporablja v položaju, v katerem so bila dajanja unijskega blaga v izvoz v tretjo državo za namene oplemenitenja do 30. aprila 2016 opravljena pri uradu vnosa, ki se nahaja v državi članici, katere carinski organ ni dal predhodnega soglasja za sprejetje enotnega dovoljenja za uporabo postopka pasivnega oplemenitenja.
Vprašanji v zvezi z novimi carinskimi predpisi
43.      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v delu, v katerem se nanaša na nove carinske predpise, sprašuje, ali neizpolnitev obveznosti, ki jo pomeni dajanje začasno izvoženega blaga v postopek pasivnega oplemenitenja pri carinskem uradu, ki ni določen v dovoljenju iz člena 211(1), prvi pododstavek, točka (a), CZU, pomeni oviro za delno oprostitev uvoznih dajatev na podlagi člena 259(1) tega zakonika. To vprašanje je povezano s tretjim vprašanjem, s katerim želi predložitveno sodišče izvedeti, ali je to neizpolnitev obveznosti mogoče odpraviti s tem, da se člen 86(6) CZU po analogiji uporabi v primeru nastanka carinskega dolga na podlagi člena 77(1)(a) tega zakonika. Zato menim, da je treba ti vprašanji obravnavati skupaj.
44.      Predložitveno sodišče poudarja, da določbe novih predpisov ne zahtevajo več enotnega dovoljenja s predhodnim soglasjem carinskih organov druge zadevne države članice. Člen 261(1)(c) IUCZU namreč določa, da postopek posvetovanja iz člena 260 te uredbe za pridobitev predhodnega soglasja držav članic, ki jih zadeva zahtevek za dovoljenje, ni potreben, kadar gre pri zahtevku za dovoljenje, ki vključuje različne države članice, za operacijo, za katero urad prepustitve in urad zaključka postopka nista ista. Ker pa je bilo dovoljenje v obravnavani zadevi izdano v obdobju, ko so veljala stara pravila, to je 1. decembra 2014, se postavlja vprašanje, ali se za dajanja unijskega blaga v izvoz na podlagi tega dovoljenja, ki so bila opravljena od 1. maja 2016, uporabljajo nova ali stara pravila.
45.      Zato je treba najprej preučiti pravila, ki ratione temporis veljajo za uporabo dovoljenja GCU od 1. maja 2016.
Uporaba ratione temporis novih določb o dovoljenjih, ki vključujejo več držav članic
46.      Kot je razvidno iz točke 18 zgoraj, je v skladu s členom 251(1)(a) DUCZU dovoljenje, ki ga je GCU izdal 1. decembra 2014, ostalo veljavno po 1. maju 2016. Zato je treba ugotoviti, katera pravila od tega datuma veljajo za uporabo dovoljenja GCU.
47.      V zvezi s tem je treba, kar zadeva časovno področje uporabe novih pravil Unije, v skladu z ustaljeno sodno prakso(36) razlikovati glede na to, ali gre za postopkovna ali materialnopravna pravila. Za prvonavedena se običajno šteje, da se uporabljajo za vse spore, ki potekajo, ko začnejo veljati, nasprotno od drugonavedenih, ki se običajno razlagajo tako, da se uporabljajo za prihodnje učinke položajev, ki so nastali med veljavnostjo starega predpisa, in za nove pravne položaje, ne pa tudi za položaje, ki so nastali pred začetkom veljavnosti teh pravil, razen če iz besedila, cilja ali sistematike navedenih pravil jasno izhaja, da jim je treba pripisati tak učinek.
48.      Kar zadeva pravila o tem, ali se zahteva predhodno soglasje vseh držav članic, ki so vključene v izvajanje carinskega postopka, bi bilo treba ta pravila šteti za materialnopravna pravila, saj možnost uveljavljanja predvidene oprostitve pogojujejo s carinskim postopkom, ki se izvaja na ozemlju navedenih držav.(37) Čeprav je res, da se lahko postavljajo vprašanja o tem, ali je zadevno dovoljenje, ki ga je GCU izdal 1. decembra 2014, pomenilo prej oblikovan pravni položaj,(38) je treba ugotoviti, da novi carinski predpisi vsebujejo prehodne določbe zlasti v zvezi z novimi določbami o dovoljenjih, ki vključujejo več držav članic.
49.      Člen 254 DUCZU namreč določa, da so pogoji, pod katerimi se morajo dovoljenja, izdana na podlagi starih predpisov, uporabljati od 1. maja 2016, tisti, ki so določeni v ustreznih določbah CZU, DUCZU in IUCZU. Res je, da ker se ta prehodna določba nanaša na pogoje, pod katerimi se uporablja dovoljenje, ki je že veljalo 1. maja 2016, ni očitno, da bi se za navedena dovoljenja uporabljale določbe novih predpisov o pogojih za izdajo dovoljenja. Vendar Priloga 90 k DUCZU vsebuje korelacijsko tabelo, v kateri so navedene določbe novih carinskih predpisov, ki se uporabljajo za dovoljenja, izdana na podlagi starih predpisov.(39) Med določbami, ki so navedene v tej prilogi, je na eni strani med drugim člen 260 IUCZU, katerega odstavek 3 določa, da se dovoljenje, ki vključuje več kot eno državo članico, ne izda brez predhodnega soglasja zadevnih carinskih organov o osnutku dovoljenja. Na drugi strani ta Priloga 90 napotuje tudi na člen 261 IUCZU, katerega odstavek 1(c) določa izjemo od zahteve po predhodnem soglasju, kadar je edini element, zaradi katerega se vključi druga država članica, dejstvo, da urad prepustitve in urad zaključka postopka nista ista.
50.      Tako menim, da je Komisija ob sprejetju prehodnih ukrepov, določenih v DUCZU, želela zagotoviti, da se od 1. maja 2016 nove določbe o dovoljenjih, ki vključujejo več držav članic, uporabljajo za dovoljenja, ki so bila izdana na podlagi starih predpisov.
51.      Zato iz prehodne določbe iz člena 254 DUCZU v povezavi s Prilogo 90 k tej uredbi izhaja, da se od 1. maja 2016 za uporabo dovoljenja, ki ga je izdal GCU, uporablja člen 261(3) IUCZU. Zdi se mi pomembno pojasniti, da posledica take rešitve ne bi bil retroaktivni učinek te določbe, ker ta ne določa, da bi se dovoljenje GCU na ozemlju Nizozemske uporabljalo pred 1. majem 2016.
Vsebinska presoja
52.      Poudariti je treba, da je člen 211(1), prvi pododstavek, točka (a), CZU(40) podoben členu 85 CZS v povezavi s členom 84(1)(b), peta alinea, tega zakonika, ker prav tako zahteva dovoljenje carinskih organov za uporabo postopka pasivnega oplemenitenja. Zato od 1. maja 2016 gospodarski subjekt, tako kot je bilo določeno v starih carinskih predpisih, začasno izvoženega blaga ne more dati v ta carinski postopek in biti upravičen do oprostitve uvoznih dajatev pri tem postopku, določene v členu 259(1) CZU, če nima dovoljenja, ki so ga izdali carinski organi.
53.      Ker se v obravnavani zadevi člen 261(1)(c) IUCZU od 1. maja 2016 uporablja za zadevno dovoljenje, ki ga je izdal GCU, se je torej navedeno dovoljenje od tega datuma uporabljalo na nizozemskem ozemlju, čeprav carinski organi te države članice niso dali predhodnega soglasja. Ker je izvoz surovega arašidovega olja v Švico od 1. maja 2016 zajet v dovoljenju, ki ga je izdal GCU, bi ga bilo torej treba šteti za začasno izvoženo blago, ki je dano v postopek pasivnega oplemenitenja pri carinskem uradu (NL000xxx).
54.      To ne spremeni dejstva, da je bilo navedeno blago dano v postopek pasivnega oplemenitenja pri carinskem uradu, ki ni bil določen v dovoljenju iz člena 211(1), prvi pododstavek, točka (a), CZU. Ugotoviti je torej treba, ali dajanje začasno izvoženega blaga v postopek pri uradih vnosa, določenih v dovoljenju, ostaja obveznost, ki je razvidna iz novih carinskih predpisov. V zvezi s tem je treba poudariti, da člen 211(1), drugi pododstavek, CZU določa, da dovoljenje za uporabo carinskega postopka vsebuje pogoje, pod katerimi je treba ta postopek uporabiti. Iz Priloge A k DUCZU je razvidno, da mora dovoljenje vsebovati navedbo urada ali uradov prepustitve, pri katerih je treba začasno izvoženo blago dati v postopek.(41) Poleg tega je v členu 1, točka 17, DUCZU „carinski urad prepustitve“ opredeljen kot carinski urad, naveden v dovoljenju za posebni postopek iz člena 211(1), prvi pododstavek, točka (a), CZU in pooblaščen za prepustitev blaga v posebni postopek. Dalje, člen 263 IUCZU določa, da pristojni carinski organ v izjemnih primerih lahko dovoli, da se carinska deklaracija vloži pri carinskem uradu, ki ni naveden v dovoljenju. Tako je v okviru novih predpisov dajanje začasno izvoženega blaga v postopek pri uradu prepustitve, določenem v dovoljenju iz člena 211(1), prvi pododstavek, točka (a), CZU, obveznost, ki jo je treba izpolnjevati pri izvajanju postopka pasivnega oplemenitenja.
55.      Iz tega sledi, da dajanje začasno izvoženega blaga v postopek pri carinskem uradu, ki ni določen v dovoljenju, pomeni neizpolnitev te obveznosti. Čeprav je res, da člen 259(1) CZU za odobritev oprostitve uvoznih dajatev ne zahteva izrecno izpolnjevanja pogojev in obveznosti v zvezi s postopkom pasivnega oplemenitenja, je taka zahteva vseeno v bistvu razvidna iz te določbe, in to kljub dvoumni formulaciji,(42) in člena 211(1), drugi pododstavek, tega zakonika. V nasprotnem primeru bi bilo namreč mogoče uporabiti tako oprostitev kljub neizpolnitvi navedenih pogojev in obveznosti, kar bi jim odvzelo polni učinek.
56.      Zato se postavlja vprašanje, ali je neizpolnitev obveznosti mogoče odpraviti, da bi se ohranila upravičenost do delne oprostitve uvoznih dajatev pri sprostitvi oplemenitenih proizvodov v prosti promet. Ker novi predpisi ne vsebujejo določbe, podobne členu 150(2) CZS, predložitveno sodišče v zvezi s tem sprašuje, ali se člen 86(6) CZU po analogiji uporablja v primeru, v katerem carinski dolg nastane na podlagi člena 77(1)(a) zaradi sprostitve oplemenitenih proizvodov v prosti promet.
57.      Člen 86(6) CZU med drugim določa, da kadar carinska zakonodaja določa popolno ali delno oprostitev uvoznih dajatev v skladu z določbami tega zakonika o pasivnem oplemenitenju, se ta oprostitev uporablja tudi, kadar carinski dolg nastane v skladu s členom 79 ali 82 CZU, pod pogojem, da napaka, zaradi katere je carinski dolg nastal, ni bila storjena kot poskus goljufivega dejanja. Iz jezikovne razlage te določbe je razvidno, da se ne uporablja, kadar carinski dolg nastane zaradi sprostitve v prosti promet na podlagi člena 77(1)(a) tega zakonika.
58.      To jezikovno razlago potrjuje kontekst, v katerega je umeščena ta določba. Člena 79 in 82 CZU se namreč nanašata le na carinske dolgove, ki nastanejo zaradi neizpolnjevanja obveznosti, določenih v carinski zakonodaji, ali nekaterih pogojev. Sprostitev neunijskega blaga v prosti promet pa ni eden od primerov iz členov 79 in 82 CZU.
59.      Poleg tega je treba glede namena člena 86(6) CZU poudariti, da je ta določba nadomestila člen 212a CZS, ki je bil uveden z Uredbo (ES) št. 82/97(43) in razširjen na preferencialno obdavčitev pasivnega oplemenitenja s sprejetjem Uredbe (ES) št. 2700/2000(44). Iz uvodne izjave 9 zadnjenavedene uredbe pa je razvidno, da je zakonodajalec to razširitev želel v primeru, „ko nastane carinski dolg zaradi razlogov, drugačnih od tistih, ki nastanejo zaradi sprostitve blaga v prosti promet“. Zato je bil člen 212a CZS, kakor je bil spremenjen z Uredbo št. 2700/2000, omejen na primere, v katerih carinski dolg nastane zaradi kršitev nekaterih carinskih pravil na podlagi členov od 202 do 205, 210 ali 211 CZS, in ne zaradi sprostitve v prosti promet na podlagi člena 201(1)(a) tega zakonika. Zato je tudi člen 86(6) CZU omejen na primere, v katerih carinski dolg nastane zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi členov 79 ali 82, in ne zaradi sprostitve v prosti promet na podlagi člena 77(1)(a) tega zakonika.
60.      Vlagateljica revizije v postopku v glavni stvari trdi, da bi bilo treba člen 86(6) po analogiji uporabiti v primeru, v katerem carinski dolg nastane s sprostitvijo v prosti promet na podlagi člena 77(1)(a) CZU zaradi pravne praznine v carinskih predpisih. V skladu s sodno prakso je uporaba določbe po analogiji za gospodarski subjekt mogoča, če je pravna ureditev, ki zanj velja, zelo podobna tisti, katere uporaba po analogiji se želi doseči, in zajema pravno praznino, ki ni v skladu s splošnim načelom prava Unije in ki jo je mogoče odpraviti z uporabo po analogiji.(45)
61.      Vendar se, prvič, zdi, da predpisi ne vsebujejo pravne praznine, ki bi utemeljevala uporabo člena 86(6) CZU po analogiji v primeru, v katerem carinski dolg nastane na podlagi člena 77(1)(a) tega zakonika. Če bi namreč zakonodajalec želel člen 86(6) CZU razširiti na carinske dolgove, nastale zaradi sprostitve v prosti promet, te določbe ne bi izrecno omejil na druge carinske dolgove od tistih, ki nastanejo zaradi sprostitve v prosti promet. V tem smislu je iz uvodne izjave 32 CZU razvidno, da je zakonodajalec želel razlikovati med primeri, v katerih carinski dolg pri uvozu nastane s predložitvijo carinske deklaracije za sprostitev v prosti promet ali začasni uvoz (se pravi med primeri iz člena 77(1) CZU), in vsemi drugimi primeri nastanka carinskega dolga pri uvozu (to je primeri iz člena 79(1) CZU). Poleg tega, ker je člen 86(6) omejen na carinske dolgove pri uvozu, ki nastanejo na podlagi člena 79 CZU, se v okviru uporabe postopka pasivnega oplemenitenja ta določba nanaša le na neizpolnitve obveznosti, do katerih pride med ponovnim uvozom oplemenitenih proizvodov v Unijo in njihovo sprostitvijo v prosti promet. Tako naj bi se člen 86(6) CZU uporabljal zlasti v primeru oplemenitenih proizvodov, ki so po njihovem ponovnem uvozu v Unijo dani v postopek tranzita, in če se ta postopek ne uporablja pravilno.(46)
62.      Drugič, vlagateljica revizije meni, da bi bila uporaba člena 86(6) CZU po analogiji utemeljena z obstojem različnega obravnavanja gospodarskih subjektov, ki uporabljajo postopek aktivnega oplemenitenja, katerih neizpolnitve obveznosti, ki jih storijo v okviru izvajanja tega postopka, je mogoče odpraviti z uporabo člena 124(1)(h) CZU. Vendar se mi zdi, da se zadnjenavedena določba o ugasnitvi carinskih dolgov, nastalih zaradi neizpolnjevanja obveznosti, uporablja tudi v primeru uporabe postopka pasivnega oplemenitenja. Neizpolnitev obveznosti ob dajanju blaga v postopek pasivnega oplemenitenja bi namreč teoretično(47) lahko povzročila nastanek carinskega dolga pri izvozu na podlagi člena 82(1)(a) CZU zaradi neizpolnitve ene od obveznosti, določenih v carinski ureditvi, ki se uporablja za izstop blaga. Tako bi se gospodarski subjekt, ki uporablja postopek pasivnega oplemenitenja, za ugasnitev takega carinskega dolga v primerih, v katerih bi bile določene izvozne dajatve, lahko skliceval na člen 124(1)(h) CZU.
63.      Res je, kot navaja vlagateljica revizije v postopku v glavni stvari, da je treba v skladu z uvodno izjavo 38 CZU, kadar carinski dolg nastane zaradi nespoštovanja carinske zakonodaje, upoštevati, ali je zadevna oseba delovala v dobri veri. Vendar v skladu z ustaljeno sodno prakso preambula akta Unije, čeprav je v njej lahko pojasnjena vsebina določb tega akta in so podani elementi razlage, ki lahko razjasnijo voljo avtorja navedenega akta, nima pravno zavezujoče veljave in se nanjo ni mogoče učinkovito sklicevati niti zato, da bi se odstopilo od določb zadevnega akta, niti zato, da bi se te določbe razlagale v smislu, ki je v nasprotju z njihovim besedilom.(48)
64.      Zato menim, da člena 86(6) CZU ni treba uporabiti po analogiji v primeru, ko carinski dolg nastane na podlagi člena 77(1)(a) tega zakonika.
65.      Glede na navedeno Splošnemu sodišču predlagam, naj na vprašanji v zvezi z novimi carinskimi predpisi odgovori, da je treba člen 211(1), prvi pododstavek, točka (a), CZU v povezavi z drugim pododstavkom te določbe razlagati tako, da nasprotuje delni oprostitvi uvoznih dajatev, določeni v členu 259(1) te uredbe, kadar je začasno izvoženo blago od 1. maja 2016 dano v postopek pasivnega oplemenitenja pri uradu prepustitve, ki ni določen v dovoljenju za uporabo tega posebnega carinskega postopka. Poleg tega je treba člen 86 CZU razlagati tako, da se ne uporablja po analogiji v primeru, ko carinski dolg nastane na podlagi člena 77(1)(a) te uredbe.
Predlog
66.      Glede na vse navedeno Splošnemu sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Bundesfinanzhof (zvezno finančno sodišče, Nemčija), odgovori:
1.       V položaju, v katerem so bila dajanja unijskega blaga v izvoz v tretjo državo za namene oplemenitenja do 30. aprila 2016 opravljena pri uradu vnosa, ki se nahaja v državi članici, katere carinski organ ni dal predhodnega soglasja za sprejetje enotnega dovoljenja za uporabo postopka pasivnega oplemenitenja:
–        je treba člen 85 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti v povezavi s členom 84(1)(b), peta alinea, te uredbe in člen 500(1) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993
o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 993/2001 z dne 4. maja 2001, razlagati tako, da nasprotujeta delni oprostitvi uvoznih dajatev pri pasivnem oplemenitenju, določeni v členu 145(1) Uredbe (EGS) št. 2913/92;
–        je treba člen 150(2) Uredbe št. 2913/92 razlagati tako, da se ne uporablja.
2.       Člen 211(1), prvi pododstavek, točka (a), Uredbe (EU) št. 952/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. oktobra 2013 o carinskem zakoniku Unije v povezavi z drugim pododstavkom te določbe
je treba razlagati tako, da
nasprotuje delni oprostitvi uvoznih dajatev, določeni v členu 259(1) te uredbe, kadar je začasno izvoženo blago od 1. maja 2016 dano v postopek pasivnega oplemenitenja pri uradu prepustitve, ki ni določen v dovoljenju za uporabo tega posebnega carinskega postopka.
Člen 86(6) Uredbe št. 952/2013
je treba razlagati tako, da
se ne uporablja po analogiji v primeru, ko carinski dolg nastane na podlagi člena 77(1)(a) te uredbe.
M. Brkan
Predstavljeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 26. novembra 2025.
Podpisi
1      Jezik izvirnika: francoščina.
2      Glej zlasti prvo uvodno izjavo Uredbe Sveta (EGS) št. 2473/86 z dne 24. julija 1986 o postopku pasivnega oplemenitenja in sistemu standardne zamenjave (UL 1986, L 212, str. 1). Glej tudi Fabio, M., Customs law of the European Union, Wolters Kluwer, 2012, zlasti točka 14–5; Lyons, T., EU Customs Law, 3. izdaja, Oxford University Press, 2018, zlasti str. 436 in 453.
3      Uredba Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307).
4      Uredba (EU) št. 952/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. oktobra 2013 o carinskem zakoniku Unije (UL 2013, L 269, str. 1).
5      V CZS in CZU so operacije, opravljene na blagu, izvoženem v tretjo državo, poimenovane z izrazom „oplemenitenje“ (glej člen 145(3)(b) CZS oziroma člen 5, točka 37, CZU).
6      Glej v tem smislu sodbo z dne 21. julija 2016, Argos Supply Trading (C‑4/15, EU:C:2016:580, točka 39 in navedena sodna praksa).
7      V CZS se proizvodi, ki so bili predmet operacij oplemenitenja, imenujejo „pridobljeni proizvodi“ (glej člen 145(3)(c)), medtem ko se v CZU imenujejo „oplemeniteni proizvodi“ (glej člen 5, točka 30).
8      Uredba Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 6, str. 3), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 993/2001 z dne 4. maja 2001 (UL,
posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 11, str. 286).
9      Delegirana uredba Komisije (EU) 2015/2446 z dne 28. julija 2015 o dopolnitvi Uredbe (EU) št. 952/2013 Evropskega parlamenta in Sveta o podrobnih pravilih v zvezi z nekaterimi določbami carinskega zakonika Unije (UL 2015, L 343, str. 1).
10      Izvedbena uredba Komisije (EU) 2015/2447 z dne 24. novembra 2015 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje nekaterih določb Uredbe (EU) št. 952/2013 Evropskega parlamenta in Sveta o carinskem zakoniku Unije (UL 2015, L 343, str. 558).
11      Člen 85 CZS in nato člen 211(1)(a) CZU.
12      Člen 87(1) CZS in nato člen 211(1), drugi pododstavek, CZU.
13      Člen 277 in člen 589(1) IUCZS ter člen 269(3) CZU.
14      Nizozemski carinski urad je pristal na
spremembe izvoznih deklaracij zlasti v zvezi z oznakami carinskega postopka.
15      Popravek Uredbe (EU) št. 952/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. oktobra 2013 o carinskem zakoniku Unije (UL 2013, L 287, str. 90).
16      Čeprav trajanje dovoljenja, ki ga je GCU izdal 1. decembra 2014, v predložitveni odločbi ni navedeno, je bilo nujno časovno omejeno. Člen 507(3) IUCZS je namreč določal, da pri pasivnem oplemenitenju obdobje veljavnosti dovoljenja načeloma ne sme biti daljše od treh let.
17      Člen 1, točka 13, tretja alinea, IUCZS, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (ES) št. 1192/2008 z dne 17. novembra 2008 (UL 2008, L 329, str. 1).
18      V skladu z ustaljeno sodno prakso okoliščina, da je nacionalno sodišče vprašanje za predhodno odločanje formalno oblikovalo tako, da se je sklicevalo na nekatere določbe prava Unije, ne preprečuje, da Splošno sodišče nacionalnemu sodišču ne bi predložilo vseh elementov razlage, ki bi lahko bili koristni pri sojenju o zadevi, o kateri to odloča, ne glede na to, ali jih je nacionalno sodišče v vprašanjih navedlo. Tako mora Splošno sodišče iz vseh elementov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, in zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe razbrati elemente prava Unije, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora (glej v tem smislu sodbo z dne 19. marca 2020, „Agro In 2001“, C‑234/18, EU:C:2020:221, točka 46 in navedena sodna praksa).
19      Glej v tem smislu sklepne predloge
generalnega pravobranilca H. Saugmandsgaarda Øeja v zadevi Argos Supply Trading (C‑4/15, EU:C:2016:223, točka 70). Glej tudi Giffoni, M., La
réglementation douanière de l’Union européenne, L.G.D.J., 2012, zlasti str. 247.
20      Pripomniti je treba, da je Sodišče razsodilo, da je treba pojem „predelovalci“ v smislu člena 148(c) CZS razlagati široko in da mora vključevati ne le iz Unije izhajajoče proizvajalce proizvodov, ki so podobni pridobljenim proizvodom, ampak tudi različne iz Unije izhajajoče proizvajalce proizvodov, ki so podobni neunijskim surovinam ali proizvodom, namenjenim vključitvi v začasno izvoženo unijsko blago v okviru operacij oplemenitenja (sodba z dne 21. julija 2016, Argos Supply Trading, C‑4/15, EU:C:2016:580, točka 45).
21      Člen 588(1) IUCZS.
22      Člen 517(1) IUCZS.
23      Gre za štiri primere, navedene v členu 497(3)(d) IUCZS.
24      Za podroben opis postopka izdaje enotnega dovoljenja glej Henke, R., „Artikel 85“, Zollkodex, C. H. Beck, 6. izdaja, 2013, točke od 21 do 24.
25      Člen 496(h) IUCZS.
26      Člen 586(1) IUCZS.
27      Člen 588(1) IUCZS.
28      Člen 517(1) IUCZS.
29      Omejena uporaba dovoljenja za uporabo postopka pasivnega oplemenitenja na ozemlju držav članic, ki so dale soglasje, je bila izrecno navedena v prvotni različici člena 751(2), drugi pododstavek, IUCZS. Čeprav je bila ta določba 1. julija 2001 razveljavljena v okviru racionalizacije določb IUCZS, določene z Uredbo št. 993/2001, se mi zdi, da ohranitev zahteve po predhodnem soglasju, določene v členu 500(1) IUCZS, pomeni, da je ozemeljsko področje uporabe dovoljenja omejeno na ozemlje držav članic, ki so dale soglasje.
30      Glej v tem smislu na primer Diemel, K., „Heilung von Verfehlungen im Zusammenhang mit der Pasn Veredelung nach Art. 150 Abs. 2 ZK“, Zeitschrift für Zölle und Verbrauchsteuern, 2011, št. 4, zlasti str. 93.
31      Sodba z dne 2. oktobra 2003, GEFCO (C‑411/01, EU:C:2003:536, točki 52 in 55).
32      Obstoj takega dogovora bi omogočil nadomestitev enotnega dovoljenja s preprostim uradnim obvestilom v skladu z odstavkom 1 te določbe ali celo opustitev tega obvestila, če bi bila druga država članica vključena samo zaradi tristranskega prometa v okviru pasivnega oplemenitenja.
33      V skladu s to določbo lahko le nadzorni carinski urad, in sicer tisti, ki je v dovoljenju naveden kot pooblaščen za nadzor carinskega postopka, dovoli predložitev carinske deklaracije uradu, ki ni eden od tistih, ki so navedeni v dovoljenju.
34      V tej določbi je „carinski urad vnosa“ opredeljen kot carinski urad ali uradi, ki so z dovoljenjem pooblaščeni za sprejem deklaracije za vnos blaga v postopek.
35      V zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 2. oktobra 2003, GEFCO (C‑411/01, EU:C:2003:536), je Sodišče ugotovilo, da se člen 150(2) CZS uporablja za napako v deklaracijah za začasni izvoz, in sicer za napako, storjeno pri dajanju blaga v postopek pasivnega oplemenitenja.
36      Glej v tem smislu sodbo z dne 21. oktobra 2021, Beeren-, Wild-, Feinfrucht (C‑825/19, EU:C:2021:869, točka 31 in navedena sodna praksa).
37      Na carinskem področju so pravila, ki so odločilna za obstoj carinskega dolga, materialnopravna pravila. Glej v tem smislu sodbo z dne 21. oktobra 2021, Beeren-, Wild-, Feinfrucht (C‑825/19, EU:C:2021:869, točka 33). Glej tudi povzetek sodne prakse v sklepnih predlogih generalnega pravobranilca E. Tancheva v zadevi Beeren-, Wild-, Feinfrucht (C‑825/19, EU:C:2021:453, točke od 22 do 27).
38      Sodišče je pred kratkim ugotovilo, da podelitev individualnih pravic uporabe radijskih frekvenc z odobritvijo za obdobje petnajstih let pomeni položaj, ki je nastal in je bil v celoti oblikovan. Glej v tem smislu sodbo z dne 27. februarja 2025, T‑2 (C‑562/23, EU:C:2025:126, točka 45).
39      Določbe novih predpisov, ki se uporabljajo za postopek pasivnega oplemenitenja, so navedene v vrstici št. 27 Priloge 90 k DUCZU.
40      Člen 211 CZU je naveden na seznamu določb v Prilogi 90 k DUCZU, ki se od 1. maja 2016 uporabljajo za pasivno oplemenitenje.
41      V skladu s Prilogo A k DUCZU je navedba urada ali uradov prepustitve (to je identifikacijskega elementa 4/10) skupna podatkovna zahteva za zahtevke in odločbe, ki jo morajo med drugim vsebovati dovoljenja za pasivno oplemenitenje (stolpec 8b).
42      Iz drugega stavka člena 259(1) CZU, kot je formuliran, bi bilo mogoče sklepati, da bi se izpolnjevanje pogojev za dovoljenje zahtevalo le, če oseba, ki ni imetnik dovoljenja, zaprosi za oprostitev pri sprostitvi oplemenitenih proizvodov v prosti promet.
43      Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. decembra 1996 o spremembi Uredbe
št. 2913/92 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 8, str. 179).
44      Uredba z dne 16. novembra 2000 o spremembi Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 10, str. 239).
45      Glej v tem smislu sodbo z dne 11. novembra 2010, Grootes (C‑152/09, EU:C:2010:671, točka 41 in navedena sodna praksa).
46      Glej v tem smislu Traub, T., „Artikel 86“, UZK, Zollkodex der Union, 9. izdaja, C. H. Beck, 2025, točka 73.
47      V praksi je blago, ki je predmet izvozne dajatve, redko. Glej v tem smislu Böhne, M., „Art. 267“, UZK, Zollkodex der Union, 9. izdaja, C. H. Beck, 2025, točka 10.
48      Sodba z dne 21. marca 2024, LEA (C‑10/22, EU:C:2024:254, točka 51 in navedena sodna praksa).