SODBA SODIŠČAz dne 4. decembra 1974(*)„Javni red“V zadevi 41/74_katere
predmet je predlog High Court of Justice (Anglija), Chancery Division,
naslovljen na Sodišče, naj na podlagi člena 177 Pogodbe EGS v postopku v
glavni stvari, ki poteka medYvonne Van DuyninHome Office_sprejme
predhodno odločbo o razlagi člena 48 Pogodbe EGS in člena 3(1)
Direktive Sveta št. 64/221/EGS z dne 25. februarja 1964 o usklajevanju
posebnih ukrepov, ki zadevajo gibanje in prebivanje tujih državljanov,
utemeljenih z javnim redom, javno varnostjo ali zdravjem prebivalstva
(UL 4.4.1964, str. 850), SODIŠČE_v
sestavi R. Lecourt, predsednik, C. Ó Dálaigh in
A. J. Mackenzie Stuart, predsednika senatov, A. M. Donner, R.
Monaco, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore, H. Kutscher in M.
Sørensen (poročevalec), sodniki_generalni pravobranilec: H. Mayras_sodni tajnik: A. Van Houtte_izreka naslednjoSodbo1        Ob
upoštevanju, da je z odločbo podkanclerja z dne 1. marca 1974, ki je na
Sodišče prispela 13. junija, Chancery Division iz High Court of Justice
iz Anglije na podlagi člena 177 Pogodbe EGS postavilo tri vprašanja o
razlagi nekaterih določb prava Skupnosti na področju prostega gibanja
delavcev;2        ker
so bila ta vprašanja postavljena v okviru tožbe, ki jo je vložila
državljanka Nizozemske zoper Home Office zaradi zavrnitve vstopa v
Združeno kraljestvo, kjer naj bi opravljala naloge tajnice v
„scientološki cerkvi“;3        ker
je bila ta prepoved podana v skladu s politiko vlade Združenega
kraljestva glede omenjene organizacije, katere dejavnosti šteje za
družbeno nevarne. Prvo vprašanje 4        Ob
upoštevanju, da je s prvim vprašanjem Sodišče pozvano, da odloči, ali
se člen 48 Pogodbe EGS lahko uporablja neposredno v tem smislu, da
posameznikom priznava možnost uveljavitve pravic pred sodiščem v državi
članici;5        ob
upoštevanju, da člen 48(1) in (2) določa, da je prosto gibanje delavcev
zagotovljeno po izteku prehodnega obdobja in da takšno gibanje
vključuje „odpravo vsakršne diskriminacije na podlagi državljanstva
delavcev držav članic v zvezi z zaposlitvijo, plačilom in drugimi
delovnimi in zaposlitvenimi pogoji“;6        ker
te določbe nalagajo državam članicam natančno določene obveznosti, ki
ne zahtevajo sprejetja kateregakoli drugega akta ne od institucij
Skupnosti ne od držav članic in ki jim za njihovo uveljavitev ne
dopuščajo diskrecijske pravice;7        ker
odstavek 3, ki določa pravice na podlagi načela prostega gibanja
delavcev, ob upoštevanju omejitev, utemeljenih z javnim redom, javno
varnostjo in javnim zdravjem;ker je uporaba
teh omejitev predmet sodnega nadzora s tem, da pravica države članice
do sklicevanja na te omejitve ne preprečuje, da bi določbe člena 48, ki
vzpostavljajo načelo prostega gibanja delavcev, omogočile posameznikom
pravico do uveljavitve pravic pred sodiščem in ki jih morajo nacionalna
sodišča varovati;8        ker je zato treba na postavljeno vprašanje odgovoriti pritrdilno. Drugo vprašanje9        Ob
upoštevanju, da se z drugim vprašanjem Sodišče poziva, naj odloči, ali
je Direktiva Sveta z dne 25. februarja 1964 (64/221) o usklajevanju
posebnih ukrepov, ki zadevajo gibanje in prebivanje tujih državljanov,
utemeljenih z javnim redom, javno varnostjo ali zdravjem prebivalstva,
neposredno uporabna v tem smislu, da posameznikom zagotavlja pravico do
uveljavitve pravic pred sodiščem v državi članici;10      ker
iz predložitvene odločbe izhaja, da je edina ustrezna določba tista v
členu 3(1), ki predvideva, da so „ukrepi, utemeljeni z javnim redom ali
javno varnostjo, odvisni izključno od osebnega vedenja prizadete osebe“;11      ob
upoštevanju, da Združeno kraljestvo ugotavlja, da člen 189 Pogodbe
razlikuje med učinki uredb, direktiv in odločb, in je zato treba
domnevati, da je Svet s sprejetjem direktive in ne uredbe želel, da bi
ta akt imel drugačen učinek kot ga ima uredba in, da ga tako ni mogoče
neposredno uporabiti;12      ob
upoštevanju, da se na podlagi člena 189 Pogodbe, uredbe uporabljajo
neposredno in lahko imajo torej zaradi te lastnosti neposredne učinke,
to ne pomeni, da druge kategorije pravnih aktov, omenjenih v tem členu,
nikoli ne bi mogle imeti enakih učinkov;ker
bi bilo nezdružljivo z zavezujočim učinkom, ki ga člen 189 priznava
direktivi, načelno izključiti možnost, da se zadevne osebe lahko
sklicujejo na obveznosti, naložene z direktivo;ker
je še posebno v primerih, kjer organi Skupnosti z direktivo obvežejo
države članice, da sprejmejo določeno stališče, polni učinek takega akta
lahko zmanjšan, če se upravičenci ne bi mogli sklicevati nanje pred
sodišči in če jih nacionalna sodišča ne morejo upoštevati kot del prava
Skupnosti; ker člen 177, ki nacionalnim
sodiščem dovoljuje, da na Sodišče brez izjem naslavljajo vprašanja glede
veljavnosti in razlage vseh aktov institucij, pomeni tudi, da se na te
akte lahko sklicujejo posamezniki pred nacionalnimi sodišči;ker
je v vsakem primeru treba ugotoviti, ali imajo narava, sistematika in
besedilo obravnavane določbe lahko neposredne učinke v razmerjih med
državami članicami in posamezniki; 13      ob
upoštevanju člena 3(1) Direktive 64/221, ki predvideva, da so ukrepi,
utemeljeni z javnim redom ali javno varnostjo, odvisni izključno od
osebnega vedenja zadevne osebe, je treba omejiti diskrecijsko
pristojnost, ki jo nacionalne zakonodaje običajno dodelijo pristojnim
organom glede vstopa in izgona tujih državljanov;ker
po eni strani ta določba določa obveznost brez izjeme ali pogoja in po
naravi ne zahteva nobenega akta niti od institucij Skupnosti niti od
držav članic;ker po drugi strani, ker gre
za obveznost držav članic, v primeru uporabe klavzule o odstopanju od
enega izmed temeljnih načel Pogodbe v korist posameznikom, da ne
upoštevajo zunanjih vplivov na osebno vedenje, pravna varnost zadevnih
oseb zahteva, da se ti lahko sklicujejo na to obveznost, čeprav je že
bila določena v normativnem aktu, ki nima v celoti neposrednega učinka;14      ker
se ta vprašanja lahko rešujejo po sodni poti ob upoštevanju postopka iz
člena 177 Pogodbe, če lahko pomen in podroben obseg določb odpirata
vprašanja glede razlage;15      ker
je treba v skladu s tem na drugo vprašanje odgovoriti, da člen 3(1)
Direktive Sveta št. 64/221 z dne 25. februarja 1964 ustvarja v korist
posameznikov pravice, ki jih lahko uveljavljajo pred sodišči v državi
članici in ki jih nacionalna sodišča morajo varovati. Tretje vprašanje16      Ob
upoštevanju, da je s tretjim vprašanje Sodišče pozvano, da odloči, ali
je treba člen 48 Pogodbe in člen 3 Direktive 64/221 razlagati tako, da „ima
država članica pri izpolnjevanju svoje obveznosti, da utemelji ukrepe z
javnim redom, izključno na podlagi osebnega vedenja prizadete osebe,
pravico to vedenje upoštevati kot relevantno osebno vedenje zadevne
osebe; a)      dejstvo,
da je ali je bila ta oseba član skupine ali organizacije, katere
dejavnosti država članica šteje za nasprotno javnemu interesu, vendar pa
niso prepovedane po zakonodaji te države;b)      dejstvo,
da namerava zadevna oseba v tej državi opravljati dejavnosti znotraj
takšne skupine ali organizacije, medtem ko nobena omejitev ne velja za
državljane te države članice, ki želijo opravljati podobne dejavnosti
pri takšni skupini ali organizaciji“;17      ob
upoštevanju, da je treba najprej ugotoviti, ali se članstvo v skupini
ali organizaciji lahko šteje kot osebno vedenje v smislu člena 3
Direktive 64/221; ker čeprav članstvo v
preteklosti v splošnem ne more utemeljiti prepovedi prostega gibanja
znotraj Skupnosti določeni osebi, ni rečeno, da se sedanje članstvo, ki
se kaže z udeležbo v dejavnostih skupine ali organizacije in s
poistovetenjem z njenimi cilji in nameni, lahko šteje kot prostovoljno
dejanje te osebe ter s tem kot del osebnega vedenja v smislu navedene
določbe;18      ob
upoštevanju, da to tretje vprašanje dalje odpira problem pomembnosti
dejstva, da dejavnosti navedene organizacije, ki jih država članica
šteje za nasprotne javnim interesom, vendarle niso prepovedane z
nacionalno zakonodajo; ker je treba
poudariti, da je treba pojem javnega reda znotraj Skupnosti in zlasti
kjer je uporabljen kot utemeljitev za odstopanje od temeljnega načela o
prostem gibanju delavcev, strogo razlagati tako, da država članica
njenega obsega ne bi mogla enostransko določiti brez nadzora institucij
Skupnosti;ker čeprav se posebne okoliščine,
ki lahko utemeljijo uporabo pojma javnega reda, lahko razlikujejo glede
na državo in obdobje, in je zato treba v tem pogledu pristojnim
nacionalnim organom priznati možnost presoje v mejah, določenih s
Pogodbo;19      ker
iz zgoraj navedenega izhaja, da od države članice, katere pristojni
organi so natančno opredelili svoje stališče do dejavnosti določene
organizacije in jih označili kot družbeno nevarne ter sprejeli upravne
ukrepe za omejitev teh dejavnosti, ni mogoče zahtevati, da take
dejavnosti zakonsko prepove zaradi javnega reda, če se takšen ukrep ne
šteje kot ustrezen v danih okoliščinah;20      ob
upoštevanju, da nazadnje vprašanje odpira problem, ali je država
članica upravičena, da na podlagi javnega reda državljanu druge države
članice prepove zaposlitev v skupini ali organizaciji na svojem ozemlju,
medtem ko nobena podobna omejitev ne velja za njene državljane;21      ob
upoštevanju, da v tej zvezi Pogodba v okviru načela prostega gibanja
delavcev brez diskriminacije med državljani držav članic priznava, da so
v členu 48(3) omejitve, utemeljene na podlagi javnega reda, javne
varnosti in javnega zdravja v skladu s pravicami, ki izhajajo iz tega
načela; ker so na podlagi zgoraj navedene
določbe pravica sprejetja zaposlitve, pravica do prostega gibanja na
ozemlju držav članic v ta namen in pravica do bivanja v državi članici z
namenom opravljanja zaposlitve predmet takšnih omejitev;ker
je zato učinek takih omejitev, kadar se te uporabijo, da države članice
lahko državljanu druge države prepovejo vstop na svoje ozemlje in
bivanje na njem;22      ker
po drugi strani načelo mednarodnega prava, ki ga Skupnost ne bi mogla
prezreti v odnosih med državami članicami, izključuje, da neka država
svojim lastnim državljanom ne prizna pravice do vstopa na svoje ozemlje
in bivanje na njem;23      ker
lahko torej za zagotavljanje javnega reda država članica, kadar meni,
da je potrebno, odpove državljanu druge države članice pravico do
uporabe načela prostega gibanja delavcev, v luči izvajanja določene
dejavnosti, čeprav nima podobne omejitve za lastne državljane; 24      ker
je torej na postavljeno vprašanje treba odgovoriti, da je člen 48
Pogodbe in člen 3(1) Direktive 64/221 treba razlagati tako, da država
članica, ki uveljavlja utemeljene omejitve na podlagi javnega reda,
lahko kot osebno vedenje določene osebe upošteva dejstvo, da je ta oseba
član skupine ali organizacije, katere dejavnosti se v državi članici
štejejo kot družbeno nevarne, kljub temu da te dejavnosti niso
prepovedane in čeprav za državljane te države, ki želijo opravljati
podobne dejavnosti, kot jih namerava opravljati državljan druge države,
znotraj teh skupin ali organizacij, ne velja nobena prepoved. Stroški25      Ob
upoštevanju, da se stroški, ki sta jih je priglasila Združeno
kraljestvo in Komisija Evropskih skupnosti, ki sta Sodišču predložila
stališča, ne povrnejo; ker je ta postopek
za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred
nacionalnim sodiščem, to odloči o stroških.Iz teh razlogov je SODIŠČE v odgovor na vprašanja, ki jih je postavilo High Court of Justice z odločbo z dne 1. marca 1974, razsodilo:1)      Člen
48 Pogodbe EGS ima neposreden učinek na pravni red držav članic in
posameznikom priznava pravice, ki jih morajo nacionalna sodišča
varovati.2)      Člen
3(1) Direktive Sveta št. 64/221 z dne 25. februarja 1964 o usklajevanju
posebnih ukrepov, ki zadevajo gibanje in prebivanje tujih državljanov,
utemeljenih z javnim redom, javno varnostjo ali zdravjem, posameznikom
daje pravice, ki jih lahko uveljavljajo pred sodišči države članice in
ki jih morajo nacionalna sodišča varovati.3)      Člen
48 Pogodbe EGS in člen 3(1) Direktive 64/221 je treba razlagati tako,
da država članica, ki uveljavlja utemeljene omejitve na podlagi javnega
reda, lahko kot osebno vedenje določene osebe upošteva dejstvo, da je ta
oseba član skupine ali organizacije, katere dejavnosti se v državi
članici štejejo kot družbeno nevarne, kljub temu da te dejavnosti niso
prepovedane, in čeprav za državljane te države, ki želijo opravljati
podobne dejavnosti, kot jih namerava opravljati državljan druge države,
znotraj teh istih skupin ali organizacij, ne velja nobena prepoved.LecourtÓ Dálaigh      Mackenzie StuartDonnerMonacoMertens de WilmarsPescatoreKutscherSørensenRazglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 4. decembra 1974.Sodni tajnik PredsednikA. Van Houtte       R. Lecourt* Jezik postopka: angleščina.