Začasna izdaja
SODBA SODIŠČA (peti senat)
z dne 16. aprila 2026(*)
„ Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Mejni nadzor, azil in priseljevanje – Direktiva 2013/32/EU – Skupni postopki za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite – Prošnja za mednarodno zaščito – Člen 43 – Postopek na meji – Opredelitev postopka, izvedenega v kraju pridržanja, ki je geografsko na ozemlju države članice, vendar je po nacionalnem pravu izenačen s krajem na meji – Pravica do vstopa na ozemlje te države članice po roku štirih tednov – Člen 31(7) – Prednostna obravnava prošnje za mednarodno zaščito – Direktiva 2013/33/ES – Standardi za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito – Člen 8 – Zadržanje na istem mestu na podlagi dveh različnih odločb “
V združenih zadevah od C‑50/24 do C‑56/24 [Danané in drugi](i),
katerih predmet je sedem predlogov za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki jih je vložil Conseil du contentieux des étrangers (svet za spore v zvezi s tujci, Belgija) z odločbami z dne 22. januarja 2024, ki so na Sodišče prispele 26. januarja 2024, v postopkih
X (C‑50/24),
X (C‑51/24),
X (C‑52/24),
X (C‑53/24),
X (C‑54/24),
X (C‑55/24),
X (C‑56/24)
proti
Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides,
SODIŠČE (peti senat),
v sestavi M. L. Arastey Sahún, predsednica senata, J. Passer (poročevalec), E. Regan, D. Gratsias, in B. Smulders, sodniki,
generalni pravobranilec: N. Emiliou,
sodni tajnik: G. Chiapponi, administrator,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 27. februarja 2025,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–        za X (C‑51/24) in X (C‑52/24) S. Manesse, avocat,
–        za X (C‑53/24) Z. Chihaoui, advocaat,
–        za belgijsko vlado M. Jacobs, C. Pochet in M. Van Regemorter, agentke,
–        za češko vlado S. Šindelková, M. Smolek in J. Vláčil, agenti,
–        za nemško vlado J. Möller in R. Kanitz, agenta,
–        za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z W. Ferrante, avvocato dello Stato,
–        za Evropsko komisijo A. Azéma, F. Blanc‑Simonetti in J. Hottiaux, agentke,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 26. junija 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1        Predlogi za sprejetje predhodne odločbe se nanašajo na razlago člena 31(7) in (8) ter členov 43 in 46 Direktive 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (UL 2013, L 180, str. 60) v povezavi s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) ter členom 8 Direktive 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito (UL 2013, L 180, str. 96).
2        Ti predlogi so bili vloženi v okviru sedmih sporov med državljani tretjih držav, ki so v Belgijo prispeli na letalih, ki so pristala na letališču v Bruslju (Belgija), in Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (generalni komisar za begunce in osebe brez državljanstva, Belgija)
(v nadaljevanju: generalni komisar) v zvezi z odločbami, ki jih je sprejel zadnjenavedeni in s katerimi je zavrnil njihove prošnje za mednarodno zaščito.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2013/32
3        V uvodnih izjavah 18 in 38 Direktive 2013/32 je navedeno:
„(18)      V interesu držav članic in prosilcev za mednarodno zaščito je, da se o prošnjah za mednarodno zaščito odloči, kakor hitro je to mogoče, brez poseganja v ustreznost in celovitost obravnave, ki je v teku.
[...]
(38)      Številne prošnje za mednarodno zaščito so podane na meji ali v tranzitnem območju države članice, preden se odloči, ali se bo prosilcu dovolil vstop ali ne. Državam članicam bi bilo treba omogočiti, da izvajajo postopke presojanja dopustnosti in/ali vsebinske preučitve, v katerih bi lahko v natančno določenih okoliščinah odločili o takih prošnjah na kraju samem.“
4        Člen 2(f) te direktive določa:
„V tej direktivi:
[…]
(f)      ‚organ za presojo‘ pomeni kateri koli parasodni ali upravni organ v državi članici, ki je odgovoren za obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito in je pristojen izdajati odločbe na prvi stopnji v takih primerih.“
5        Člen 4(1) in (2) navedene direktive določa:
„1      Države članice za vse postopke imenujejo organ za presojo, ki bo odgovoren za ustrezno obravnavanje prošenj v skladu s to direktivo. [...]
2.      Države članice lahko določijo, da je v naslednjih primerih odgovoren organ, ki ni organ iz odstavka 1:
[...]
(b)      izdajo ali zavrnitev dovoljenja za vstop v okviru postopka iz člena 43, ob upoštevanju tam določenih pogojev in na podlagi obrazloženega mnenja organa za presojo.“
6        Člen 26(1) te direktive določa:
„Države članice osebe ne pridržijo zgolj zaradi tega, ker je prosilec. Razlogi in pogoji za pridržanje ter jamstva, ki so na voljo pridržanim prosilcem, so v skladu z Direktivo [2013/33].“
7        Člen 31 Direktive 2013/32, naslovljen „Postopek obravnavanja“, v odstavkih 1, 2, 7 in 8 določa:
„1.      Države članice obravnavajo prošnje za mednarodno zaščito v postopku obravnavanja, ki je v skladu s temeljnimi načeli in jamstvi iz poglavja II.
2.      Države članice zagotovijo, da se takšen postopek obravnavanja zaključi v najkrajšem možnem času, ne da bi to vplivalo na ustreznost in celovitost obravnave.
[...]
7.      Države članice lahko v skladu s temeljnimi načeli in jamstvi iz poglavja II prednostno obravnavajo prošnjo za mednarodno zaščito, zlasti:
(a)      kadar je verjetno, da je utemeljena;
(b)      kadar jo je vložil prosilec, ki je ranljiva oseba v smislu člena 22 Direktive 2013/33/EU ali ki potrebuje posebna procesna jamstva, zlasti mladoletnik brez spremstva.
8.      Države članice lahko določijo, da se v skladu s temeljnimi načeli in jamstvi iz poglavja II prošnje obravnavajo pospešeno in/ali v skladu s členom 43 na meji ali v tranzitnem območju, če:
(a)      je prosilec pri predložitvi svoje prošnje in navajanju dejstev omenil samo vprašanja, ki niso pomembna za preučitev, ali prosilec izpolnjuje pogoje kot upravičenec do mednarodne zaščite, na podlagi Direktive 2011/95/EU [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (UL 2011, L 337, str. 9)];
(b)      prosilec prihaja iz varne izvorne države v smislu te direktive;
(c)      je prosilec zavajal organe tako, da je dajal napačne informacije ali dokumente ali zamolčal pomembne informacije ali dokumente o svoji identiteti in/ali državljanstvu, ki bi lahko negativno vplivali na odločitev;
(d)      je verjetno, da je prosilec zlonamerno uničil ali odsvojil osebni dokument ali potno listino, ki bi pomagala pri ugotavljanju njegove identitete ali državljanstva;
(e)      so prosilčeve navedbe očitno nedosledne in protislovne, očitno lažne ali očitno malo verjetne in v nasprotju z dovolj preverjenimi informacijami o izvorni državi, zaradi česar je njegova prošnja očitno neprepričljiva glede trditve, da prosilec izpolnjuje pogoje kot upravičenec do mednarodne zaščite, na podlagi Direktive 2011/95/EU;
(f)      je prosilec vložil naknadno prošnjo za mednarodno zaščito, ki ni dopustna v skladu s členom 40(5);
(g)      je prosilec podal prošnjo samo zaradi tega, da bi odložil ali onemogočil izvršitev prejšnje ali skorajšnje odločbe, na podlagi katere bi moral biti odstranjen;
(h)      je prosilec nezakonito vstopil na ozemlje države članice ali protipravno podaljšal svoje bivanje in se brez pravega razloga ni javil oblastem ali ni podal prošnje za mednarodno zaščito v najkrajšem možnem času glede na okoliščine njegovega vstopa;
(i)      prosilec noče izpolniti obveznosti v zvezi z oddajo prstnih odtisov v skladu z Uredbo (EU) št. 603/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi sistema Eurodac za primerjavo prstnih odtisov zaradi učinkovite uporabe Uredbe (EU) št. 604/2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, in o zahtevah za primerjavo s podatki iz sistema Eurodac, ki jih vložijo organi kazenskega pregona držav članic in Europol zaradi kazenskega pregona, [ter o spremembi Uredbe (EU) št. 1077/2011 o ustanovitvi Evropske agencije za operativno upravljanje obsežnih informacijskih sistemov s področja svobode, varnosti in pravice (UL 2013, L180, str. 1)]; ali
(j)      obstajajo tehtni razlogi za domnevo, da lahko prosilec predstavlja grožnjo za nacionalno varnost ali javni red države članice, ali če je bil prosilec zaradi tehtnih razlogov javne varnosti ali javnega reda po nacionalnem pravu prisilno izgnan.“
8        Člen 33(2) te direktive določa:
„Države članice lahko štejejo prošnjo za mednarodno zaščito za nedopustno le, če:
(a)      je druga država članica priznala mednarodno zaščito;
(b)      se država, ki ni država članica, šteje za prvo državo azila za prosilca [...];
(c)      se država, ki ni država članica, šteje za varno tretjo državo [...];
(d)      je prošnja naknadna prošnja, ne da bi se pojavili novi elementi ali ugotovitve [...] oziroma ne da bi prosilec navedel take nove elemente ali ugotovitve
[...]; ali
(e)      vzdrževana oseba prosilca vloži prošnjo, potem ko je [...] soglašala, da bo njen primer del prošnje, ki je bila vložena v njenem imenu, in ne obstajajo nikakršna dejstva v zvezi z vzdrževano osebo, ki bi upravičevala ločeno prošnjo.“
9        Člen 40 navedene direktive, naslovljen „Naknadna prošnja“, v odstavku 1 določa:
„Kadar oseba, ki je zaprosila za mednarodno zaščito v državi članici, poda naknadne navedbe ali vloži naknadno prošnjo v isti državi članici, ta država članica obravnava te naknadne navedbe ali elemente naknadne prošnje v okviru obravnavanja predhodne prošnje ali v okviru preizkusa izdane odločbe ali odločanja o pritožbi zoper izdano odločbo, če lahko pristojni organi v teh postopkih upoštevajo in obravnavajo vse elemente naknadnih navedb ali naknadne prošnje.“
10      Člen 43 te direktive, naslovljen „Postopki na meji“, določa:
„1.      Države članice lahko v skladu s temeljnimi načeli in jamstvi iz poglavja II predvidijo postopke, v katerih se na mejah ali v tranzitnih območjih države članice odloča o:
(a)      dopustnosti prošnje v skladu s členom 33, ki je bila podana na takih krajih; in/ali
(b)      vsebini [utemeljenosti] prošenj v postopku iz člena 31(8).
2.      Države članice zagotovijo, da se v postopkih iz odstavka 1 odločitev sprejme v razumnem roku. Če odločitev ni sprejeta v štirih tednih, se prosilcu dovoli vstop na ozemlje države članice, da bi se njegova prošnja obravnavala v skladu z ostalimi določbami te direktive.
3.      V primeru prihodov, pri katerih gre za veliko državljanov tretjih držav ali oseb brez državljanstva, ki vložijo prošnje za mednarodno zaščito na meji ali v tranzitnih območjih, zaradi česar v praksi ni mogoče izvajati določb iz odstavka 1, je te postopke mogoče izvajati tudi, kadar in kolikor časa so ti državljani tretjih držav in osebe brez državljanstva normalno nastanjeni v bližini meje ali tranzitnega območja.“
11      Člen 46 Direktive 2013/32, naslovljen „Pravica do učinkovitega pravnega sredstva“, v odstavku 1 določa:
„Države članice zagotovijo, da imajo prosilci pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem zoper:
(a)      odločbo, izdano v zvezi z njegovo [njihovo] prošnjo za mednarodno zaščito, vključno z odločbo:
[...]
(iii)      sprejeto na meji ali v tranzitnih območjih države članice, kot je opisano v členu 43(1);
[...]
[...].“
Direktiva 2013/33
12      V uvodni izjavi 18 Direktive 2013/33 je navedeno:
„Pridržani prosilci bi morali biti obravnavani s polnim spoštovanjem človeškega dostojanstva in njihov sprejem bi moral biti posebej oblikovan tako, da ustreza njihovim potrebam v tej situaciji. […]“
13      Člen 6 te direktive, naslovljen „Dokumentacija“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.      Države članice zagotovijo, da prosilec v treh dneh po vložitvi prošnje za mednarodno zaščito dobi dokument, izdan na njegovo ime, ki potrjuje njegov status prosilca ali dokazuje, da mu je dovoljeno ostati na ozemlju države članice dokler odločanje o njegovi vlogi ni končano ali dokler njegovo vlogo obravnavajo.
[…]
2.      Države članice lahko izključijo uporabo tega člena, kadar je prosilec v priporu in med obravnavanjem prošnje za mednarodno zaščito, podane na meji ali v sklopu postopka za odločitev o pravici prosilca do vstopa na ozemlje države članice. […]“
14      Člen 8 navedene direktive, naslovljen „Pridržanje“, določa:
„1.      Države članice ne smejo pridržati osebe zgolj zato, ker je prosilec v skladu z Direktivo [2013/32].
2.      Kadar se izkaže za potrebno ter na podlagi posamične presoje vsakega primera, lahko države članice prosilca pridržijo, če ni mogoče učinkovito uporabiti drugega, manj prisilnega ukrepa.
3.      Prosilca se sme pridržati le:
(a)      da se določi ali preveri njegova identiteta ali državljanstvo;
(b)      da se določijo tisti elementi, na katerih temelji prošnja za mednarodno zaščito, ki jih brez pridržanja ne bi bilo mogoče pridobiti, zlasti če obstaja nevarnost, da bo prosilec pobegnil;
(c)      da se v okviru postopka odloči o pravici prosilca do vstopa na ozemlje;
[...]
Razlogi za pridržanje se opredelijo v nacionalnem pravu.
[...]“
15      Člen 9 te direktive v odstavkih 1, 3 in 5 določa:
„1.      Prosilca se pridrži za čim krajše obdobje in se ga obdrži v pridržanju le tako dolgo, dokler veljajo razlogi iz člena 8(3).
Upravni postopki v zvezi z razlogi za pridržanje iz člena 8(3) se skrbno izvršujejo. Zamude v upravnih postopkih, ki jih ni mogoče pripisati prosilcu, ne upravičujejo nadaljevanja pridržanja.“
[...]
3.      Kadar pridržanje odredijo upravni organi, države članice zagotovijo hitro sodno preučitev zakonitosti pridržanja, ki se opravi po uradni dolžnosti in/ali na zahtevo prosilca.
[...]
5.      Pridržanje v razumnih časovnih presledkih pregleda sodni organ po uradni dolžnosti in/ali na zahtevo zadevnega prosilca, zlasti kadar traja pridržanje dalj časa, se pojavijo relevantne okoliščine ali so dostopne nove informacije, ki lahko vplivajo na zakonitost pridržanja.“
Uredba (EU) 2016/399
16      Člen 2, točki 1 in 2, Uredbe (EU) 2016/399 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o Zakoniku Unije o pravilih, ki urejajo gibanje oseb prek meja (Zakonik o schengenskih mejah) (UL 2016, L 77, str. 1) določa:
„V tej uredbi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
1.      ‚notranje meje‘ pomenijo:
(a)      skupne kopenske meje [...] držav članic;
(b)      letališča držav članic, namenjena notranjim letom;
(c)      morska, rečna in jezerska pristanišča držav članic, namenjena rednim notranjim trajektnim povezavam;
2.      ‚zunanje meje‘ pomenijo kopenske meje držav članic [...], meje na morju in letališčih, rečnih, morskih in jezerskih pristaniščih, pod pogojem, da ne gre za notranje meje[...]“
Belgijsko pravo
Zakon z dne 15. decembra 1980
17      Člen 51/5(1) loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (zakon z dne 15. decembra 1980 o vstopu na ozemlje, prebivanju, namestitvi in odstranitvi tujcev) (Moniteur belge z dne 31. decembra 1980, str. 14584) v različici, ki se uporablja za spore o glavni stvari (v nadaljevanju: zakon z dne 15. decembra 1980), določa:
„Takoj ko tujec na meji ali v Kraljevini vloži prvo prošnjo za mednarodno zaščito ali naknadno prošnjo za mednarodno zaščito pri enem od organov, ki jih je kralj določil na podlagi člena 50(3), drugi pododstavek, na podlagi evropske ureditve, ki zavezuje Belgijo, minister ali njegov pooblaščenec določi državo, ki je odgovorna za obravnavanje te prošnje.
Za to, če na podlagi individualne obravnave obstaja znatna nevarnost, da bo oseba pobegnila, in le pod pogojem, da je pridržanje sorazmerno in dejansko ni mogoče uporabiti nobenega drugega manj prisilnega ukrepa, se lahko tujca pridrži na določenem mestu za obdobje, potrebno za določitev države, ki je odgovorna za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, pri čemer pridržanje ne sme biti daljše od šestih tednov.
[...]“
18      Člen 57/6(2) tega zakona določa:
„[Generalni komisar] prednostno odloči, če:
1.      je prosilec na določenem mestu iz členov 74/8(1) ali 74/9(2) in (3) ali je predmet varnostnega ukrepa iz člena 68;
[...].“
19      Člen 57/6/4 navedenega zakona, s katerim je bil v belgijski pravni red prenesen člen 43 Direktive 2013/32, določa:
„V zvezi s tujcem, ki poskuša vstopiti v Kraljevino, ne da bi izpolnjeval pogoje iz členov 2 in 3, in ki je na meji vložil prošnjo za mednarodno zaščito, je [generalni komisar] pristojen, da tam prošnjo razglasi za nedopustno na podlagi člena 57/6(3) ali da tam odloči o utemeljenosti prošnje v enem od primerov iz člena 57/6/1(1), prvi pododstavek, točke (a), (b), (c), (d), (e), (f), (g), (i) ali (j).
Če prvega pododstavka ni mogoče uporabiti, [generalni komisar] odloči, da je potrebno naknadno obravnavanje, po tem pa minister ali njegov pooblaščenec prosilcu dovoli vstop v Kraljevino v skladu s členom 74/5(4), točka 4.
Če [generalni komisar] v štirih tednih po prejemu prošnje za mednarodno zaščito, ki jo je posredoval minister ali njegov pooblaščenec, ne sprejme nobene odločbe, minister ali njegov pooblaščenec prosilcu prav tako dovoli vstop v Kraljevino v skladu s členom 74/5(4), točka 5.“
20      Člen 74/5(1), (2) in (4) zakona z dne 15. decembra 1980 določa:
„(1)            Na določenem kraju, ki je na mejah, se do pridobitve dovoljenja za vstop v Kraljevino ali do odstranitve z ozemlja lahko pridrži:
1.      tujec, zoper katerega lahko organi za nadzor meja v skladu z določbami tega zakona uporabijo ukrep zavrnitve vstopa in vrnitve;
2.      tujec, ki poskuša vstopiti v Kraljevino, ne da bi izpolnjeval pogoje iz členov 2 in 3, in ki na meji vloži prošnjo za mednarodno zaščito.
Noben tujec ne sme biti pridržan samo zato, ker je vložil prošnjo za mednarodno zaščito.
(2)      Kralj lahko določi druge kraje v Kraljevini, ki so izenačeni s krajem iz odstavka 1. Za tujca, ki se pridrži v enem od teh drugih krajev, se ne šteje, da mu je bil dovoljen vstop v Kraljevino.
[...]
(4)      V Kraljevino je dovoljeno vstopiti:
[...]
5.      tujcu iz odstavka 1, točka 2, v zvezi s katerim [generalni komisar] v štirih tednih po prejemu prošnje za mednarodno zaščito, ki jo je posredoval minister ali njegov pooblaščenec, ni sprejel odločbe.“
21      Člen 74/6 tega zakona določa:
„(1)      Če se na podlagi individualne preučitve izkaže, da je to potrebno, in ni mogoče učinkovito uporabiti nobenega manj prisilnega ukrepa, lahko minister ali njegov pooblaščenec prosilca za mednarodno zaščito pridrži na določenem kraju v Kraljevini:
1.      da se ugotovi ali preveri identiteta ali državljanstvo prosilca, ali
2.      da se določijo elementi, na katerih temelji prošnja za mednarodno zaščito in ki jih brez pridržanja prosilca ne bi bilo mogoče pridobiti, zlasti če obstaja nevarnost, da bo prosilec pobegnil, ali
[...].“
22      Člen 74/8 istega zakona določa:
„1.      Sprejmejo se lahko potrebni ukrepi za zagotovitev, da zadevna oseba brez zahtevanega dovoljenja ne zapusti kraja, kjer je priprta, na voljo vladi ali pridržana v skladu s členi 7, 8a(4), 27, 29, drugi pododstavek, 44f(1), 51/5(1), drugi pododstavek, ali (4), tretji pododstavek, 51/5/1(1), drugi pododstavek, ali (2), tretji pododstavek, 57/32(2), drugi pododstavek, 74/5 ali 74/6.
[...]
2.      Kralj lahko na podlagi določb iz odstavka 1, prvi pododstavek, določi ureditev in pravila delovanja, ki se uporabljajo v kraju, v katerem je tujec priprt, dan na voljo vladi ali pridržan.
[...]“
Ministrski odlok z dne 25. oktobra 2010
23      Ministrski odlok z dne 25. oktobra 2010 o določitvi nastanitvenih prostorov v smislu člena 74/8(1) zakona z dne 15. decembra 1980 o vstopu na ozemlje, prebivanju, namestitvi in odstranitvi tujcev (Moniteur belge z dne 3. novembra 2010, str. 65884) v členu 1 določa:
„Nastanitve, navedene v nadaljevanju, so zadevni kraji v smislu člena 74/8(1) zakona z dne 15. decembra 1980 [...]:
–        Blokstraat 64‑68‑70‑72‑74, 9170, Sint‑Gillis‑Waas.“
Kraljevi odlok z dne 17. februarja 2012
24      Kraljevi odlok z dne 17. februarja 2012 o določitvi kraja iz člena 74/8(2) zakona z dne 15. decembra 1980 o vstopu na ozemlje, prebivanju, namestitvi in odstranitvi tujcev (Moniteur belge z dne 15. marca 2012, str. 15767) v členu 1 določa:
„Stavba ‚Centre de Transit Caricole‘ na ulici Tervuren 302, 1820, Steenokkerzeel je kraj iz člena 74/8(2) zakona z dne 15. decembra 1980 [...].“
Spori o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
25      Dejansko stanje v sporih o glavni stvari je mogoče povzeti, kot sledi.
26      Tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, državljani tretjih držav, ki so z letalom prispeli na letališče v Bruslju med septembrom in oktobrom 2023 in so na dan prihoda ali naslednji dan v tem kraju vložile prošnje za mednarodno zaščito.
27      Na podlagi teh prošenj so bile tem tožečim strankam izdane odločbe o zavrnitvi vstopa, ki so temeljile na neskladnosti z zahtevami, določenimi z zakonom z dne 15. decembra 1980, nato pa so jim sledile odločbe o „pridržanju na določenem kraju na meji“, v obravnavanem primeru v „tranzitnem centru Caricole“, ki je v okolici letališča Bruselj, ali v kraju nastanitve v Sint‑Gillis‑Waas (Belgija), ki jih je izdal minister za notranje zadeve na podlagi člena 74/5(1), prvi pododstavek, točka 2, tega zakona, kar sta kraja, ki nista geografsko na meji ali na tranzitnem območju, ampak sta v skladu s členom 74/5(2) navedenega zakona izenačena s kraji „na meji“.
28      V Belgiji namreč v času dejanskega stanja sporov o glavni stvari, ni bilo krajev pridržanja na mejah ali na tranzitnih območjih, saj se je infrastruktura na belgijskih letališčih izkazala za neustrezno za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito in spoštovanje njihovih temeljnih pravic.
29      Iz predložitvene odločbe izhaja, da so odločbe „o pridržanju na določenem kraju na meji“, navedene v točki 27 te sodbe, odločbe, ki temeljijo na členu 8(3)(c) Direktive 2013/33, ki dovoljuje pridržanje prosilca za mednarodno zaščito, da bi se odločilo o njegovi pravici do vstopa na ozemlje.
30      Po izteku štiritedenskega roka je bilo tožečim strankam iz postopka v glavni stvari v skladu s tem, kar določa člen 43(2) Direktive 2013/32, dovoljeno vstopiti na belgijsko ozemlje, vendar so bile na podlagi odločb, ki jih je generalni komisar v tem roku sprejel na podlagi člena 74/5(4), (5) in člena 74/6(1), prvi pododstavek, točka 2, zakona z dne 15. decembra 1980, pridržane na krajih iz točke 27 te sodbe. Iz predložitvene odločbe izhaja, da te odločbe v delu, v katerem se z njimi tožeče stranke iz postopka v glavni stvari ohranjajo v pridržanju, pomenijo odločbe, ki temeljijo na členu 8(3)(b) Direktive 2013/33, ki dovoljuje pridržanje prosilca za določitev elementov, na katerih temelji njegova prošnja za mednarodno zaščito, ki jih brez tega pridržanja ne bi bilo mogoče pridobiti, zlasti če obstaja nevarnost, da bo prosilec pobegnil.
31      V zadevah C‑51/24 in C‑53/24 je generalni komisar tožeči stranki iz postopka v glavni stvari zaslišal na osebnem razgovoru, preden je bila v zvezi z njima sprejeta odločba o ohranitvi pridržanja, kot je navedena v prejšnji točki. Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so bile v zadevah C‑52/24 in od C‑54/24 do C‑56/24 zaslišane po sprejetju tega odločbe, ki se nanaša nanje.
32      Po teh razgovorih je generalni komisar izdal odločbe o zavrnitvi priznanja statusa begunca in statusa subsidiarne zaščite ter v zadevi C‑51/24 odločbo o nedopustnosti prošnje.
33      Tožeče stranke v postopku v glavni stvari so zoper te odločbe vložile tožbe pri Conseil du contentieux des étrangers (svet za spore v zvezi s tujci, Belgija), ki je predložitveno sodišče.
34      Pred tem sodiščem so se nekatere stranke sklicevale na kršitev člena 57/6/4 zakona z dne 15. decembra 1980.
35      Navedeno sodišče navaja, da je bil s to določbo v notranji pravni red prenesen člen 43(1) in (2) Direktive 2013/32. Pojasnjuje, da osebe, kot so tožeče stranke v postopku v glavni stvari, spadajo na področje uporabe tega člena 43 v zvezi z obravnavanjem njihove prošnje za mednarodno zaščito v okviru postopka na meji in člena 8(3)(c) Direktive 2013/33 v zvezi z njihovim pridržanjem v kraju pridržanja na ozemlju, ki pa je s predpisom izenačen s krajem na meji.
36      Conseil du contentieux des étrangers (svet za spore v zvezi s tujci) se sprašuje, ali so s pravom Unije združljive določbe belgijskega prava, na podlagi katerih se, prvič, postopek na meji uporabi za osebe, ki so pridržane v takih krajih, in so, drugič, po izteku štiritedenskega roka iz člena 43(2) Direktive 2013/32 take osebe še naprej pridržane na podlagi drugega razloga v istem kraju, vendar ta kraj ni več opredeljen kot „kraj na meji“, ampak kot „kraj na ozemlju“.
37      V teh okoliščinah je Conseil du contentieux des étrangers (svet za spore v zvezi s tujci) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil ta vprašanja:
„1.      Ali postopek obravnavanja prošnje za mednarodno zaščito, ki jo je na meji ali v tranzitnem območju vložil prosilec, ki je med tem postopkom pridržan na kraju, ki je geografsko na ozemlju, vendar je z zakonodajnim besedilom izenačen s krajem na meji, spada na področje uporabe člena 43 Direktive [2013/32]?
2.      Ali obravnavanje take prošnje za mednarodno zaščito prosilca, ki mu je po izteku štiritedenskega roka iz člena 43(2) Direktive [2013/32] na podlagi nacionalnega prava po samem zakonu dovoljen vstop na ozemlje, vendar na podlagi nove odločbe o pridržanju ostaja pridržan na istem kraju za pridržanje, ki se je sprva štel za kraj na meji, zdaj pa ga organi opredeljujejo kot kraj na ozemlju, še spada na področje uporabe člena 43 Direktive [2013/32]?
–        Ali se lahko isti kraj za pridržanje v okviru istega postopka za mednarodno zaščito najprej z zakonodajnim besedilom izenači s krajem na meji in se po tem, ko je prosilcu dovoljen vstop na ozemlje zaradi izteka štiritedenskega obdobja, ali po odločbi o naknadni obravnavi šteje za kraj na ozemlju?
–        Kakšne so posledice pridržanja prosilca na istem kraju, ki je geografsko na ozemlju, vendar ki je bil prvotno izenačen s krajem na meji in ki so ga belgijski organi pozneje zaradi izteka štiritedenskega roka opredelili kot kraj za pridržanje na ozemlju, za časovno in stvarno pristojnost organa za presojo?
3.(a)      Ali lahko organ za presojo, ki je obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito začel v okviru postopka na meji in ki pusti, da se izteče štiritedenski rok, določen v členu 43(2) Direktive [2013/32] za sprejetje odločitve o tej prošnji, ali ki je pred tem sprejel odločbo o naknadni obravnavi, čeprav so bila vsa preiskovalna dejanja, vključno z osebnim razgovorom, opravljena pred iztekom tega roka, nadaljuje obravnavo te prošnje na podlagi prednostne obravnave v smislu člena 31(7) te direktive, kadar prosilec na podlagi odločbe drugega organa ostane pridržan na istem kraju za pridržanje, ki je bil sprva izenačen s krajem na meji, z obrazložitvijo, da je njegovo pridržanje potrebno, ‚da se določijo elementi, na katerih temelji prošnja za mednarodno zaščito in ki jih brez pridržanja prosilca ne bi bilo mogoče pridobiti, zlasti če obstaja nevarnost, da bo prosilec pobegnil‘?
(b)      Ali lahko organ za presojo, ki je obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito začel v okviru postopka na meji in ki pusti, da se izteče štiritedenski rok, določen v členu 43(2) Direktive [2013/32] za sprejetje odločitve o tej prošnji, ali ki je pred tem sprejel odločbo o naknadni obravnavi, ne da bi v tem roku opravil osebni razgovor s prosilcem, nadaljuje obravnavanje te prošnje na podlagi prednostne obravnave v smislu člena 31(7) te direktive, kadar prosilec na podlagi odločbe drugega organa ostane pridržan na istem kraju za pridržanje, ki je bil sprva izenačen s krajem na meji, z obrazložitvijo, da je njegovo pridržanje potrebno, ‚da se določijo elementi, na katerih temelji prošnja za mednarodno zaščito in ki jih brez pridržanja prosilca ne bi bilo mogoče pridobiti, zlasti če obstaja nevarnost, da bo prosilec pobegnil‘?
4.      Ali je taka uporaba nacionalne ureditve v skladu z izjemno naravo pridržanja prosilca, ki izhaja iz člena 8 Direktive 2013/33/EU, in s splošnim ciljem Direktive [2013/32]?
5.      Ali je treba člen 31(7) in (8) ter člena 43 in 46 Direktive [2013/32] v povezavi s členom 47 Listine razlagati tako, da mora [Conseil du contentieux des étrangers (svet za spore v zvezi s tujci)], kadar obravnava tožbo zoper odločbo, sprejeto v okviru postopka, začetega na meji, po uradni dolžnosti upoštevati prekoračitev štiritedenskega roka?“
38      S sklepom predsednika Sodišča z dne 14. marca 2024 so bile zadeve od C‑50/24 do C‑56/24 združene za pisni in ustni del postopka ter izdajo sodbe.
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
39      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 43 Direktive 2013/32 razlagati tako, da postopek obravnavanja prošnje za mednarodno zaščito, ki jo na meji ali na tranzitnem območju vloži prosilec, ki je v času trajanja tega postopka pridržan na kraju ozemlja zadevne države članice, ki ni geografsko na meji te države, ampak je z nacionalno ureditvijo izenačen s krajem na tej meji, spada na področje uporabe tega člena 43.
40      Člen 43(1) Direktive 2013/32 državam članicam daje možnost, da na svojih mejah ali v tranzitnih območjih predvidijo posebne postopke, v katerih se odloča o dopustnosti prošnje za mednarodno zaščito v skladu s členom 33 te direktive, ki je bila podana na teh krajih, ali o utemeljenosti te prošnje v enem od primerov iz člena 31(8) navedene direktive, če se v teh postopkih upoštevajo temeljna načela in jamstva iz poglavja II te direktive. V skladu s členom 43(2) Direktive 2013/32 je treba te posebne postopke izvesti v razumnem roku, pri čemer mora zadevna država članica, če v štirih tednih ni bila sprejeta nobena odločba o zavrženju ali zavrnitvi prošnje za mednarodno zaščito, prosilcu dovoliti vstop na svoje ozemlje, njegovo prošnjo pa je treba po izteku tega štiritedenskega roka obravnavati po splošnem postopku (sodba z dne 14. maja 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU in C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, točka 235).
41      V skladu s sodno prakso Sodišča je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati njeno besedilo, kontekst, v katerega je vključena, in cilje, ki jim sledi ureditev, katere del je (glej sodbi z dne 17. novembra 1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, točka 12, in z dne 1. avgusta 2025, Alace in Canpelli, C‑758/24 in C‑759/24, EU:C:2025:591, točka 91).
42      Kar zadeva besedilo člena 43 Direktive 2013/32, je treba poudariti, da ta določba ne vsebuje sklicevanja na pridržanje niti torej ne na kraj morebitnega pridržanja v okviru postopka na meji.
43      Iz tega sledi, da besedilo navedene določbe samo po sebi ne omogoča, da se z njenega področja uporabe izključi obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, vložene na meji ali na tranzitnem območju, kadar kraj, v katerem je prosilec pridržan, ni geografsko na meji zadevne države članice, ampak je z nacionalno ureditvijo za namene postopka na meji izenačen s takim krajem.
44      Vendar iz člena 43(2) Direktive 2013/32 izhaja, da če odločba o zavrnitvi prošnje za mednarodno zaščito ni sprejeta v roku štirih tednov, se prosilcu prizna pravica do vstopa na ozemlje zadevne države članice. Iz tega je treba sklepati, da je mogoče za takega prosilca, dokler se ta rok ne izteče, za namene postopka na meji šteti, da mu ni dovoljen vstop na ozemlje te države članice.
45      To pa kaže, kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 44 sklepnih predlogov, da prisotnost prosilca za mednarodno zaščito v kraju pridržanja, ki je na ozemlju zadevne države članice, ne pa geografsko na njeni meji, ne izključuje uporabe postopka na meji.
46      V zvezi s kontekstom, v katerega je umeščen člen 43 Direktive 2013/32, je treba poudariti, da nobena od določb te direktive, zlasti njen člen 26(1), ki je določba o pridržanju, in člen 31(8) navedene direktive, ki državam članicam omogoča, da v primerih, ki jih določa, uporabijo postopke iz člena 43 te direktive, ne vsebuje navedbe, na podlagi katere bi bilo mogoče ugotoviti, da države članice v okviru postopka na meji v smislu tega člena 43 prosilca za mednarodno zaščito ne bi smele pridržati na kraju, ki ni geografsko na meji določene države članice.
47      Čeprav Direktiva 2013/33 v členih od 8 do 11 določa zahteve, ki se uporabljajo za pridržanje prosilcev za mednarodno zaščito, in se v več svojih določbah sklicuje na položaj teh prosilcev med postopkom, ki poteka na podlagi člena 43 Direktive 2013/32, pa nobena od določb Direktive 2013/33 ne nalaga, da se v tem okviru pridržanje navedenega prosilca izvede na meji ali na tranzitnem območju.
48      Nazadnje, kar zadeva cilje, ki jim sledi člen 43 Direktive 2013/32, je iz uvodne izjave 38 te direktive razvidno, da je namen postopkov na meji državam članicam omogočiti, da odločijo o številnih prošnjah za mednarodno zaščito, podanih na meji ali v tranzitnem območju, „preden se odloči, ali se bo prosilcu dovolil vstop [na ozemlje]“.
49      Državam članicam je tako dovoljeno, da od prosilcev za mednarodno zaščito zahtevajo, da največ štiri tedne ostanejo na njihovih mejah ali na enem od njihovih tranzitnih območij, da bi pred odločanjem o pravici do vstopa teh prosilcev na svoje ozemlje preučile, ali njihova prošnja ni nedopustna na podlagi člena 33 Direktive 2013/32 in ali je ni treba razglasiti za neutemeljeno v skladu s členom 31(8) te direktive (sodba z dne 14. maja 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU in C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, točka 237).
50      Tako je cilj postopkov na meji državam članicam omogočiti, da opravijo prvo razvrščanje prošenj za mednarodno zaščito, preden formalno dovolijo vstop na svoje ozemlje le državljanom tretjih držav, katerih prošnje ob tej priložnosti niso zavrnjene. Kot pa je generalni pravobranilec navedel v točki 38 sklepnih predlogov, na uresničitev tega cilja ne vpliva kraj, v katerem je ta državljan fizično prisoten v času obravnave njegove prošnje, in ne zahteva, da se ta obravnava opravi na meji teh držav.
51      Če pa bi bilo treba člen 43 Direktive 2013/32 razlagati tako, da je treba v okviru izvajanja postopka na meji pridržanje prosilca za mednarodno zaščito obvezno opraviti na meji zadevne države članice ali na tranzitnem območju, bi se lahko to izvajanje v nekaterih primerih izkazalo za pretirano oteženo ali celo nemogoče, ali bi glede na okoliščine primera negativno vplivalo na spoštovanje jamstev, ki so prosilcem zagotovljena z direktivama 2013/32 in 2013/33, ter na splošno na spoštovanje njihovih temeljnih pravic in zlasti njihovega človekovega dostojanstva, kar je v nasprotju s ciljem, navedenim v uvodni izjavi 18
zadnjenavedene direktive.
52      Natančneje, kot je generalni pravobranilec v bistvu poudaril v točkah 39 in 40 sklepnih predlogov, bi lahko glede na geografske posebnosti in posebnosti na področju infrastrukture držav članic pridržanje prosilcev, ki bi bilo obvezno na meji ali v tranzitnem območju, povzročilo strukturne in prostorske omejitve ali celo uporabo infrastrukture, ki ni združljiva s temeljnimi načeli in jamstvi iz poglavja II Direktive 2013/32 ter jamstvi in pogoji iz členov od 9 do 11 Direktive 2013/33 in glede na okoliščine primera s spoštovanjem njihovega dostojanstva.
53      Poleg tega bi bila lahko v zvezi z državami članicami, ki imajo obsežna morska obmejna območja, uporaba člena 43 Direktive 2013/32, kot je opozorila italijanska vlada, pretirano otežena ali celo nemogoča, če bi bilo treba ta člen 43 razlagati tako, da morajo države članice prošnjo za mednarodno zaščito obravnavati na svoji geografski meji, ne da bi bilo mogoče prosilca prestaviti v kraj na nacionalnem ozemlju, ki bi bil izenačen s krajem na meji.
54      Glede na vse zgornje preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 43 Direktive 2013/32 razlagati tako, da postopek obravnavanja prošnje za mednarodno zaščito, ki jo na meji ali na tranzitnem območju vloži prosilec, ki je v času trajanja tega postopka pridržan na kraju ozemlja zadevne države članice, ki ni geografsko na meji te države, ampak je z nacionalno ureditvijo izenačen s krajem na tej meji, spada na področje uporabe tega člena 43.
Drugo vprašanje
55      Predložitveno sodišče s prvima dvema deloma drugega vprašanja na eni strani v bistvu sprašuje, ali je treba člen 43 Direktive 2013/32 razlagati tako, da obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito po izteku štiritedenskega roka iz člena 43(2) te direktive še vedno spada na področje uporabe tega člena 43. Na drugi strani se to sodišče sprašuje, ali je s pravom Unije združljivo dejstvo, da se isti kraj pridržanja v okviru postopka obravnavanja prošnje za mednarodno zaščito najprej šteje za „kraj na meji“ in nato, po izteku tega štiritedenskega roka, za „kraj na ozemlju“.
56      Kot izhaja iz sodne prakse, navedene v točki 40 te sodbe, je Sodišče že poudarilo, da je treba v skladu s členom 43(2) Direktive 2013/32 posebne postopke iz odstavka 1 tega člena 43 izvesti v razumnem roku, pri čemer mora zadevna država članica, če v štirih tednih ni bila sprejeta nobena odločba o zavrnitvi prošnje za mednarodno zaščito, prosilcu priznati pravico do vstopa na svoje ozemlje ob tem, da je treba njegovo prošnjo po izteku tega roka obravnavati v skladu z drugimi določbami te direktive.
57      Poleg tega člen 43(3) Direktive 2013/32 določa, da je v primeru prihodov, pri katerih gre za veliko državljanov tretjih držav ali oseb brez državljanstva, ki vložijo prošnje za mednarodno zaščito na meji ali v tranzitnih območjih, zaradi česar v praksi ni mogoče izvajati določb iz odstavka 1 tega člena 43, te postopke mogoče izvajati tudi, kadar in kolikor časa so ti državljani tretjih držav in osebe brez državljanstva normalno nastanjeni v bližini meje ali tranzitnega območja.
58      Iz tega sledi, da s pridržkom uporabe člena 43(3) te direktive obravnavanje take prošnje po izteku roka štirih tednov ne spada več na področje uporabe postopkov na meji iz odstavka 1 tega člena 43.
59      Glede vprašanja, ali je mogoče isti kraj pridržanja v okviru postopka obravnavanja prošnje za mednarodno zaščito najprej enačiti s „krajem na meji“, nato pa se po tem, ko je bil prosilcu zaradi izteka štiritedenskega roka dovoljen vstop na ozemlje, šteje za „kraj na ozemlju“, je treba opozoriti, da
člen 43 Direktive 2013/32 – kot je v bistvu razvidno iz preučitve prvega vprašanja – ne nasprotuje temu, da se prosilec pri obravnavi take prošnje v okviru postopka na meji pridrži v kraju, ki je izenačen s krajem, ki je „na meji“, vendar je znotraj ozemlja.
60      Zato, kadar se prosilcu v skladu s členom 43(2) Direktive 2013/32 dovoli vstop na ozemlje, vendar se ohranitev njegovega pridržanja izkaže za potrebno, zlasti glede na razlog iz člena 8(3)(b) Direktive 2013/33, ta člen 43(2) ne nasprotuje temu, da se ta ukrep nadaljuje na istem kraju pridržanja, ki se odslej šteje za „kraj na ozemlju“.
61      Poleg tega nič v besedilu drugih določb Direktive 2013/32 ne nasprotuje taki možnosti. Natančneje, člen 26
te direktive, ki se nanaša na pridržanje in v odstavku 1 določa, da morajo biti razlogi in pogoji za pridržanje ter jamstva, ki so na voljo pridržanim prosilcem, v skladu z Direktivo 2013/33, te možnosti nikakor ne omejuje.
62      Iz tega sledi, da lahko države članice tako dvojno opredelitev istega kraja pridržanja izvedejo, če zagotovijo, da se v tam opravljenih postopkih obravnavanja v skladu s členom 31(1) in členom 43(1) Direktive 2013/32 spoštujejo temeljna načela in jamstva iz poglavja II te direktive, in če te države v skladu s členom 26(1) navedene direktive zagotovijo tudi, da so razlogi in pogoji za pridržanje ter jamstva, določena za varstvo pravic pridržanih prosilcev, v skladu z Direktivo 2013/33, zlasti z njenima členoma 8 in 9.
63      Vendar mora zadevna država članica v interesu teh prosilcev, katerih pravni položaj je ob izteku štiritedenskega roka iz člena 43(2) Direktive 2013/32 spremenjen, ne da bi bil spremenjen njihov dejanski položaj v istem kraju pridržanja, zagotoviti, da so navedeni prosilci najpozneje ob sprejetju druge odločbe, s katero se njihovo pridržanje ohrani na podlagi člena 8 Direktive 2013/33, obveščeni o tej spremembi njihovega pravnega položaja, in sicer, da jim je zaradi izteka tega roka dovoljen vstop na ozemlje. Poleg tega, če je ta država članica v postopku na meji izvajala člen 6(2) Direktive 2013/33, ki ji dovoljuje, da izključi uporabo tega člena, mora po potrebi prosilcu izročiti dokument iz odstavka 1 navedenega člena ali enakovredno potrdilo, navedeno v odstavku 2 tega člena.
64      Glede na zgornje preudarke je treba na prva dva dela drugega vprašanja odgovoriti, prvič, da je treba člen 43 Direktive 2013/32 razlagati tako, da obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito po izteku štiritedenskega roka iz člena 43(2) te direktive ne spada več na področje uporabe tega člena 43, ampak na področje uporabe drugih določb navedene direktive, in drugič, da ta direktiva ne nasprotuje temu, da se isti kraj pridržanja v okviru postopka obravnavanja take prošnje najprej enači s „krajem na meji“, nato pa se po tem, ko je bil prosilcu zaradi izteka tega roka dovoljen vstop na ozemlje, šteje za „kraj na ozemlju“. Vendar mora zadevna država članica zagotoviti, da je ta prosilec najpozneje ob sprejetju odločbe, s katero se njegovo pridržanje ohrani na podlagi člena 8 Direktive 2013/33, obveščen o spremembi svojega pravnega položaja, in sicer, da mu je zaradi izteka navedenega roka dovoljen vstop na ozemlje in da se mu po potrebi izroči dokument iz člena 6(1) Direktive 2013/33 ali enakovredno potrdilo v skladu s členom 6(2) te direktive.
65      Predložitveno sodišče s tretjim delom drugega vprašanja Sodišče v bistvu sprašuje o posledicah, ki jih ima ohranitev pridržanje prosilca na istem kraju, ki je bil prvotno izenačen s „krajem na meji“ in nato zaradi izteka štiritedenskega roka iz člena 43(2) Direktive 2013/32 opredeljen kot „kraj na ozemlju“, za časovno in stvarno pristojnost organa za presojo.
66      Člen 2(f) te direktive organ za presojo opredeljuje kot kateri koli parasodni ali upravni organ v državi članici, ki je odgovoren za obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito in je pristojen izdajati odločbe na prvi stopnji v takih primerih.
67      Poleg tega iz člena 4(1) navedene direktive izhaja, da države članice za vse postopke določijo organ za presojo, ki bo odgovoren za ustrezno obravnavanje navedenih prošenj.
68      V teh okoliščinah je treba poudariti, kot je to storil generalni pravobranilec v točki 62 sklepnih predlogov, da ohranitev pridržanja prosilca in sprememba pravne opredelitve kraja tega pridržanja po izteku štiritedenskega roka iz člena 43(2) Direktive 2013/32 sama po sebi ne vplivata na pristojnost organa za presojo.
69      Po drugi strani pa bi lahko iztek tega roka, ker pomeni prehod iz postopka na meji v drug postopek obravnavanja prošenj za mednarodno zaščito, če je zadevna država članica za vodenje teh postopkov določila različne organe za presojo, vplival na pristojnost za odločanje zvezi s temi prošnjami. V obravnavani zadevi pa se zdi, da iz predložitvene odločbe izhaja, da je isti organ, in sicer generalni komisar, tisti, ki je organ za presojo tako v okviru postopka na meji kot v okviru drugega poznejšega postopka.
70      Posledica izteka tega štiritedenskega roka je tudi to, da se materialne omejitve, opredeljene v členu 43(1) Direktive 2013/32, in časovne omejitve, povezane z navedenim rokom, ki so navedene v odstavku 2 tega člena 43 in ki jih je mogoče sprejeti v okviru postopkov na meji, ne uporabljajo več za organ za presojo, ki zdaj odloča v okviru drugega postopka.
71      Na tretji del drugega vprašanja je torej treba odgovoriti, da je treba člen 43 Direktive 2013/32 razlagati tako, da ohranitev pridržanja prosilca za mednarodno zaščito in sprememba pravne opredelitve kraja tega pridržanja v skladu z nacionalno ureditvijo po izteku štiritedenskega roka iz člena 43(2)te direktive sama po sebi ne vplivata na pristojnost organa za presojo, pri čemer iztek tega roka povzroči odpravo materialnih in časovnih omejitev, ki izhajajo iz tega člena 43.
Tretje in četrto vprašanje
72      Predložitveno sodišče s tretjim in četrtim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali se lahko prošnja za mednarodno zaščito, ki je bila prvotno obravnavana v okviru postopka na meji v smislu člena 43 Direktive 2013/32, po izteku štiritedenskega roka iz odstavka 2 tega člena 43 obravnava prednostno v skladu s členom 31(7) te direktive, če prosilec ostane pridržan iz razloga iz člena 8(3)(b), Direktive 2013/33, in to tako v primeru, v katerem so bila vsa preiskovalna dejanja, vključno z osebnim razgovorom, opravljena v tem štiritedenskem roku, kot tudi v primeru, v katerem ta razgovor ni bil opravljen v navedenem roku. V tem okviru predložitveno sodišče dvomi tudi o tem, ali so take okoliščine združljive z izjemno naravo uporabe pridržanja v skladu s členom 8
zadnjenavedene direktive.
73      Najprej, v delu, v katerem belgijska vlada trdi, da četrto vprašanje ni dopustno, ker naj predložitveno sodišče ne bi navedlo razlogov, zaradi katerih meni, da je odgovor na to vprašanje potreben za rešitev sporov o glavni stvari, zadostuje navesti, da je treba navedeno vprašanje v delu, v katerem je v njem uporabljen izraz „taka uporaba nacionalne ureditve“, razumeti tako, da napotuje na tretje vprašanje. Tako iz predložitvene odločbe implicitno, vendar nujno izhaja, da so razlogi, zaradi katerih to sodišče meni, da je odgovor na četrto vprašanje potreben, v bistvu enaki kot tisti, zaradi katerih je postavilo tretje vprašanje. V teh okoliščinah in glede na domnevo upoštevnosti, ki velja za vprašanja za predhodno odločanje, je treba to četrto vprašanje šteti za dopustno.
74      Opozoriti je treba, da je v okviru postopka na meji organ za presojo pristojen le za odločanje o dopustnosti prošnje za mednarodno zaščito na podlagi člena 33 Direktive 2013/32 ali o utemeljenosti te prošnje, vendar le v enem od primerov iz člena 31(8) te direktive. Vendar ta organ po izteku štiritedenskega roka, s katerim je postopek na meji časovno omejen, ponovno pridobi splošno pristojnost.
75      V tem okviru lahko država članica v skladu s členom 31(7) navedene direktive v nekaterih primerih prednostno obravnava prošnjo za mednarodno zaščito v skladu s temeljnimi načeli in jamstvi iz poglavja II
iste direktive. Iz uporabe prislova „zlasti“ v tej določbi izhaja, da ta določa neizčrpen seznam položajev, v katerih lahko države članice opravijo tako prednostno obravnavo.
76      Dodati je treba, da taka prednostna obravnava postopkov, v katerih prosilec ostane pridržan, ustreza cilju hitrosti postopkov obravnave prošenj za mednarodno zaščito iz Direktive 2013/32, ki je izražen v uvodni izjavi 18 te direktive in na katerega se nanaša člen 31(2) te direktive, pri čemer je navedeni cilj prav tako poudarjen v členu 9(1), drugi pododstavek, Direktive 2013/33, kar zadeva upravne postopke, povezane z razlogi za pridržanje iz člena 8(3) zadnjenavedene direktive.
77      V tem okviru to, ali so bila vsa preiskovalna dejanja opravljena pred iztekom štiritedenskega roka iz člena 43(2) Direktive 2013/32, ne omejuje možnosti organa za presojo, da določi prednostno obravnavo prošnje za mednarodno zaščito. V zvezi s tem je treba ugotoviti, kot je to storila belgijska vlada, da je zakonodajalec Unije s tem, da je določil, da se obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, začete v okviru postopka na meji, nato nadaljuje v skladu z drugimi postopki, določenimi v tej direktivi, nujno dovolil, da lahko preiskovalna dejanja, opravljena med postopkom na meji ali po njem, veljavno prispevajo k utemeljitvi odločbe, sprejete z uporabo teh drugih postopkov.
78      Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 71 sklepnih predlogov, bi bila zahteva, da organ za presojo opravi novo obravnavo in da ne upošteva preiskovalnih dejanj, opravljenih v štiritedenskem obdobju iz člena 43(2) Direktive 2013/32, v nasprotju z zahtevo po učinkovitem in hitrem postopku obravnavanja prošenj za mednarodno zaščito.
79      Vendar je treba poudariti, da se na preiskovalna dejanja, ki niso v skladu s temeljnimi načeli in jamstvi iz poglavja II Direktive 2013/32, ni mogoče sklicevati za namene odločbe o prošnji za mednarodno zaščito, bodisi v okviru splošnega postopka bodisi v okviru postopka na meji, kot izhaja iz člena 31(1) oziroma člena 43(1) te direktive. Poleg tega uporaba takih preiskovalnih dejanj ne posega v možnost prosilca, da poda nove izjave, zlasti tako, da predloži nov element, ki ga v praksi ne bi mogel predložiti pristojnemu organu v okviru postopka na meji in ki ga mora ta organ preučiti v skladu s členom 40(1) te direktive.
80      Dodati je treba še, da dejstvo, da so bila ali niso bila vsa preiskovalna dejanja opravljena pred iztekom štiritedenskega roka iz člena 43(2) navedene direktive, samo po sebi ne omejuje možnosti organa za presojo, da ohrani pridržanje prosilca podlagi člena 8(3)(b) Direktive 2013/33, ki omogoča pridržanje za določitev elementov, na katerih temelji prošnja za mednarodno zaščito, ki jih brez tega pridržanja ne bi bilo mogoče pridobiti, zlasti kadar obstaja nevarnost, da bo prosilec pobegnil.
81      Vendar mora tako pridržanje v skladu s členom 26(1) Direktive 2013/32 izpolnjevati vse zahteve iz člena 8 in naslednjih Direktive 2013/33.
82      Natančneje iz člena 8(2) Direktive 2013/33 izhaja, da
se pridržanje osebe lahko odredi le, če je to potrebno, na podlagi posamične presoje vsakega primera in če ni mogoče učinkovito uporabiti drugega, manj prisilnega ukrepa. Poleg tega iz člena 9(1) te direktive izhaja, da je prosilec pridržan za čim krajše obdobje in le tako dolgo, dokler veljajo razlogi iz člena 8(3) te direktive. Iz tega sledi, da lahko nacionalni organi prosilca za mednarodno zaščito pridržijo šele po tem, ko v vsakem primeru posebej preverijo, ali je tako pridržanje sorazmerno s cilji, ki se s tem uresničujejo (sodba z dne 14. maja 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU in C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, točka 258 in navedena sodna praksa).
83      Poleg tega je v skladu s členom 8(3), prvi pododstavek, Direktive 2013/33 prosilca za mednarodno zaščito mogoče pridržati le iz enega od taksativno naštetih razlogov, pri čemer vsak od njih ustreza posebni potrebi in je samostojen (sodba z dne 14. maja 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU in C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, točka 250 in navedena sodna praksa).
84      S tega vidika, čeprav nobena določba Direktive 2013/33 ne predpisuje določenega roka, po izteku katerega bi morale države članice odpraviti pridržanje prosilcev za mednarodno zaščito, člen 9 te direktive zahteva, da ima prosilec na voljo učinkovita procesna jamstva, ki omogočajo, da se njegovo pridržanje odpravi takoj, ko to pridržanje preneha biti potrebno ali sorazmerno glede na cilj, ki se s tem uresničuje (glej v tem smislu sodbo z dne 14. maja 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU in C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, točki 263 in 264 ter navedena sodna praksa). Ta člen 9 med drugim v odstavku 3, prvi pododstavek, določa hiter sodni nadzor, v odstavku 5 pa pregled ohranitve pridržanja, ki ga opravi sodni organ v razumnih časovnih presledkih, po uradni dolžnosti ali na zahtevo zadevnega prosilca.
85      Natančneje, v zvezi s prakso, da se obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito začne v okviru postopka na meji, pri čemer je prosilec pridržan na podlagi člena 8(3)(c) Direktive 2013/33, nato pa se ob izteku štiritedenskega roka iz člena 43(2) Direktive 2013/32 pridržanje prosilca podaljša na podlagi drugega razloga, in sicer tistega iz člena 8(3)(b) Direktive 2013/33, mora pristojni organ za vsak primer posebej ustrezno preveriti, ali je to podaljšanje nujno za dosego tega cilja in ali tega cilja ni mogoče enako učinkovito doseči z manj prisilnimi ukrepi.
86      Iz tega sledi, da uporaba prakse, navedene v prejšnji točki, ne more biti samodejna in sistematična, ne da bi bila v nasprotju s členoma 8 in 9
zadnjenavedene direktive.
87      Ob upoštevanju zgornjih preudarkov je treba na tretje in četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 31(7) in člen 43 Direktive 2013/32 razlagati tako, da ne nasprotujeta, prvič, temu, da organ za presojo po izteku štiritedenskega roka iz odstavka 2 tega člena 43 prednostno obravnava prošnjo za mednarodno zaščito, ki se je začela v okviru postopka na meji, tudi če prosilec ostane pridržan na podlagi člena 8(3)(b), Direktive 2013/33, niti, drugič, temu, da se ta organ opre na preiskovalna dejanja, opravljena v okviru tega postopka, če so v vsaki fazi obravnavanja te prošnje spoštovana temeljna načela in jamstva iz poglavja II Direktive 2013/32 in če so v zvezi s to ohranitvijo pridržanja izpolnjene vse zahteve iz členov 8 in 9 Direktive 2013/33.
Peto vprašanje
88      Predložitveno sodišče s petim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 31(7) in (8) ter člena 43 in 46 Direktive 2013/32 v povezavi s členom 47 Listine razlagati tako, da mora pristojno sodišče, kadar odloča o tožbi zoper odločbo, sprejeto v okviru postopka obravnave, ki je najprej spadal v okvir postopka na meji, po uradni dolžnosti upoštevati iztek štiritedenskega roka iz člena 43(2) te direktive.
89      Najprej je treba poudariti, da čeprav je res, da se postopek na meji iz člena 43 Direktive 2013/32 začne z namenom sprejetja odločbe o dopustnosti prošnje za mednarodno zaščito na podlagi člena 33 Direktive 2013/32 ali o utemeljenosti te prošnje v enem od primerov iz člena 31(8) te direktive v roku štirih tednov, navedenem v členu 43(2) navedene direktive, države članice niso dolžne sprejeti odločbe v tem roku. Člen 43(2) iste direktive namreč izrecno določa, da se prosilcu, če odločitev ni sprejeta v navedenem roku, dovoli vstop na ozemlje, da bi se njegova prošnja obravnavala v skladu z ostalimi določbami Direktive 2013/32.
90      V obravnavanem primeru ni sporno, da so bile odločbe, zoper katere so tožeče stranke v postopku v glavni stvari vložile tožbo, sprejete v okviru splošnega postopka.
91      Iz odgovorov na druga vprašanja za predhodno odločanje pa izhaja, da v nasprotju s predpostavko, za katero se zdi, da se nanjo opira predložitveno sodišče, zakonitosti teh odločb ni mogoče izpodbijati zgolj z okoliščino, da je bil ta štiritedenski rok prekoračen, niti zgolj z okoliščino, da so bile te tožeče stranke po navedenem roku še naprej pridržane.
92      Ker se torej odgovor na peto vprašanje ne zdi potreben za rešitev sporov o glavni stvari, nanj ni treba odgovoriti.
Stroški
93      Ker je ta postopek za stranke v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopkih pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
„1.      Člen 43 Direktive 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite
je treba razlagati tako, da
postopek obravnavanja prošnje za mednarodno zaščito, ki jo na meji ali na tranzitnem območju vloži prosilec, ki je v času trajanja tega postopka pridržan na kraju ozemlja zadevne države članice, ki ni geografsko na meji te države, ampak je z nacionalno ureditvijo izenačen s krajem na tej meji, spada na področje uporabe tega člena 43.
2.      Člen 43 Direktive 2013/32
je treba razlagati tako, da
–        obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito po izteku štiritedenskega roka iz člena 43(2) te direktive ne spada več na področje uporabe tega člena 43, ampak na področje uporabe drugih določb navedene direktive.
–        Direktiva 2013/32 ne nasprotuje temu, da se isti kraj pridržanja v okviru postopka obravnavanja prošnje za mednarodno zaščito najprej enači s „krajem na meji“, nato pa se po tem, ko je bil prosilcu zaradi izteka roka štirih tednov iz člena 43(2) te direktive dovoljen vstop na ozemlje, šteje za „kraj na ozemlju“. Vendar mora zadevna država članica zagotoviti, da je ta prosilec najpozneje ob sprejetju odločbe, s katero se njegovo pridržanje ohrani na podlagi člena 8 Direktive 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito, obveščen o spremembi svojega pravnega položaja, in sicer, da mu je zaradi izteka navedenega roka dovoljen vstop na ozemlje in da se mu po potrebi izroči dokument iz člena 6(1) Direktive 2013/33 ali enakovredno potrdilo v skladu s členom 6(2) te direktive.
Člen 43 Direktive 2013/32
je treba razlagati tako, da
–        ohranitev pridržanja prosilca za mednarodno zaščito in sprememba pravne opredelitve kraja tega pridržanja v skladu z nacionalno ureditvijo po izteku štiritedenskega roka iz člena 43(2) te direktive sama po sebi ne vplivata na pristojnost organa za presojo, pri čemer iztek tega roka povzroči odpravo materialnih in časovnih omejitev, ki izhajajo iz tega člena 4.
3.      Člen 31(7) in člen 43 Direktive 2013/32
je treba razlagati tako, da
ne nasprotujeta, prvič, temu, da organ za presojo po izteku štiritedenskega roka iz odstavka 2 tega člena 43 prednostno obravnava prošnjo za mednarodno zaščito, ki se je začela v okviru postopka na meji, tudi če prosilec ostane pridržan na podlagi člena 8(3)(b), Direktive 2013/33, niti, drugič, temu, da se ta organ opre na preiskovalna dejanja, opravljena v okviru tega postopka, če so v vsaki fazi obravnavanja te prošnje spoštovana temeljna načela in jamstva iz poglavja II Direktive 2013/32 in če so v zvezi s to ohranitvijo pridržanja izpolnjene vse zahteve iz členov 8 in 9 Direktive 2013/33.
Podpisi
*      Jezik postopka: francoščina.
i      Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.