Začasna izdaja
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (drugi senat, ki zaseda v sestavi petih sodnikov)
z dne 13. maja 2026(*)
„ Državne pomoči – Letalski sektor – Ukrepi, ki jih je Romunija izvedla v korist letališča Temišvar – Ukrepi, ki jih je letališče Temišvar izvedlo v korist družbe Wizz Air in letalskih prevoznikov, ki uporabljajo to letališče – Sklep, v katerem je delno ugotovljen neobstoj državne pomoči v korist letališča Temišvar in letalskih prevoznikov, ki uporabljajo to letališče – Letališke pristojbine – Ničnostna tožba – Procesno upravičenje – Posamično nanašanje – Neobstoj znatnega vpliva na konkurenčni položaj – Delna nedopustnost – Člen 107(1) PDEU – Napačna uporaba prava – Selektivnost – Prednost “
V zadevi T‑522/20 RENV,
Carpatair SA s sedežem v Temišvaru (Romunija), ki jo zastopa J. Rivas de Andrés, odvetnik,
tožeča stranka,
proti
Evropski komisiji, ki jo zastopata J. Carpi Badía in S. Verschraegen, agenta,
tožena stranka,
ob intervenciji
Wizz Air Hungary Légiközlekedési Zrt. (Wizz Air Hungary Zrt.) s sedežem v Budimpešti (Madžarska), ki jo zastopata E. Vahida in S. Rating, odvetnika,
in
Societatea Națională „Aeroportul Internațional Timișoara –
Traian Vuia“ SA (AITTV) s sedežem v Ghirodi (Romunija), ki jo zastopata V. Power, SC, in R. Hourihan, solicitor,
intervenientki,
SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat, ki zaseda v sestavi petih sodnikov),
v sestavi N. Półtorak, predsednica, J. Martín y Pérez de Nanclares (poročevalec), G. Hesse, sodnika, G. Steinfatt, sodnica, in D. Petrlík, sodnik,
sodna tajnica: A. Audras‑Hidelot, administratorka,
na podlagi pisnega dela postopka, zlasti ukrepa procesnega vodstva z dne 20. oktobra 2025,
na podlagi obravnave z dne 4. decembra 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1        Tožeča stranka, družba Carpatair SA, s tožbo na podlagi člena 263 PDEU predlaga razglasitev ničnosti Sklepa Komisije (EU) 2021/1428 z dne 24. februarja 2020 o državni pomoči SA. 31662 – C/2011 (ex NN/2011), ki jo je Romunija izvedla za mednarodno letališče Temišvar in družbo Wizz Air (UL 2021, L 308, str. 1; v nadaljevanju: izpodbijani sklep), v delu, v katerem je ugotovljeno, da nekateri ukrepi ne pomenijo državne pomoči v smislu člena 107(1) PDEU.
I.      Dejansko stanje
2        Tožeča stranka je romunski regionalni letalski prevoznik. V letu 2000 je vzpostavila vozlišče na mednarodnem letališču Temišvar (Romunija) (v nadaljevanju: letališče), s katerega je zagotavljala storitve vozlišč in manjših letališč.
3        Letališče je upravljala druga intervenientka, družba Societatea Națională „Aeroportul Internațional Timișoara –
Traian Vuia“ SA (AITTV), v kateri ima romunska država v lasti 80 % osnovnega kapitala.
4        Družba AITTV je ob pričakovanju povečanja prometa zaradi pristopa Romunije k Evropski uniji leta 2007 in za to, da bi izpolnila varnostne pogoje za pridružitev schengenskemu območju, od romunske države prejela financiranje za gradnjo terminala za lete zunaj schengenskega območja in za opremo za varovanje.
5        Družba AITTV je v okviru strategije za privabljanje nizkocenovnih letalskih prevoznikov in za povečanje splošne donosnosti navedenega letališča leta 2008 s prvo intervenientko, družbo Wizz Air Hungary Légiközlekedési Zrt. (Wizz Air Hungary Zrt.; v nadaljevanju: Wizz Air), ki je madžarski nizkocenovni letalski prevoznik, sklenila sporazume, v katerih so bila določena načela njunega sodelovanja in splošni pogoji, v skladu s katerimi je lahko družba Wizz Air uporabljala letališko infrastrukturo in storitve (v nadaljevanju: sporazumi iz leta 2008). Dva od teh sporazumov sta bila 25. junija 2010 spremenjena z novo shemo popustov, dogovorjeno med družbama Wizz Air in AITTV, ki je zajemala obdobje do 6. februarja 2011 (v nadaljevanju: sporazuma o spremembah iz leta 2010). Družba Wizz Air je lete z odhodom z letališča začela opravljati oktobra 2008.
6        Tožeča stranka je 30. septembra 2010 pri Evropski komisiji vložila pritožbo v zvezi z domnevno nezakonito državo pomočjo romunskih organov v korist družbe Wizz Air.
7        Komisija je 24. maja 2011 Romunijo obvestila o odločitvi, da bo začela formalni postopek preiskave iz člena 108(2) PDEU (v nadaljevanju: sklep o začetku postopka), med drugim v zvezi s popusti in rabati na letališke pristojbine, dodeljenimi v skladu z zborniki letalskih informacij (v nadaljevanju: ZLI) za leta 2007, 2008 in 2010, ter sporazumi iz leta 2008.
8        Tožeča stranka od leta 2014 ni več izvajala dejavnosti na letališču in je bila v postopku sodne reorganizacije. Njena glavna baza dejavnosti je zdaj letališče Arad (Romunija), ki je od letališča oddaljeno 50 kilometrov (km) in s katerega med drugim ponuja čarterske lete. Rednih letov ne ponuja več.
9        Komisija je 24. februarja 2020 sprejela izpodbijani sklep.
10      Komisija je v izpodbijanem sklepu na eni strani preučila obstoj državne pomoči v smislu člena 107(1) PDEU, med drugim, v zvezi z letališkimi pristojbinami, objavljenimi v ZLI za leta 2007, 2008 in 2010 (točke od 40 do 49 in od 267 do 299 obrazložitve izpodbijanega sklepa), sporazumi iz leta 2008 in sporazumoma o spremembah iz leta 2010
(v nadaljevanju skupaj: sporazumi iz leta 2008 in leta 2010) (točke od 50 do 76 in od 300 do 440 obrazložitve izpodbijanega sklepa).
11      Ker je Komisija na drugi strani menila, da nekatera financiranja, dodeljena družbi AITTV, pomenijo državno pomoč, je preučila njihovo združljivost z notranjim trgom (točke od 236 do 266 obrazložitve izpodbijanega sklepa).
12      Komisija je v zvezi z letališkimi pristojbinami iz ZLI za leta 2007, 2008 in 2010 v izpodbijanem sklepu ugotovila, da osnovna stopnja, rabati in popusti na te pristojbine niso bili selektivni. Komisija je zato sklenila, da ta ukrep ni pomenil državne pomoči v smislu člena 107(1) PDEU.
13      Komisija je v zvezi s sporazumi iz leta 2008 in leta 2010 –
ob upoštevanju ekonomskih ocen, ki so bile sprejete po sklenitvi teh sporazumov –
ugotovila, da so morali ti sporazumi družbi AITTV prinesti dodatno donosnost. Zato je menila, da bi preudaren zasebni udeleženec v tržnem gospodarstvu sklenil tak sporazum. Poleg tega naj bi bili navedeni sporazumi del splošne strategije in dolgoročnega prizadevanja za splošno donosnost letališča. Komisija je zato sklenila, da družbi Wizz Air ni bila dodeljena gospodarska prednost, ki je ta družba ne bi pridobila pod običajnimi tržnimi pogoji.
14      Komisija je zato v členu 2 izpodbijanega sklepa sklenila, da letališke pristojbine iz ZLI za leta 2007, 2008 in 2010 ter sporazumi iz leta 2008 in leta 2010 ne pomenijo državnih pomoči v smislu člena 107(1) PDEU.
II.    Postopek pred vrnitvijo zadeve v razsojanje
A.      Prvotna sodba
15      Tožeča stranka je 11. avgusta 2020 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa v delu, v katerem ni bilo ugotovljeno, da ZLI za leto 2010 ter sporazumi iz leta 2008 in leta 2010
(v nadaljevanju skupaj: sporna ukrepa) pomenijo nezakonito državno pomoč, dodeljeno družbi Wizz Air, ki ni združljiva z notranjim trgom.
16      Splošno sodišče je s sodbo z dne 8. februarja 2023, Carpatair/Komisija (T‑522/20, EU:T:2023:51; v nadaljevanju: prvotna sodba), na prvem mestu navedlo, da je treba tožbo šteti za dopustno, saj je tožeča stranka dokazala tako pravni interes kot procesno upravičenje za razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa.
17      Na drugem mestu, Splošno sodišče je po tem, ko je ugodilo prvemu tožbenemu razlogu in delno drugemu tožbenemu razlogu, ki ju je tožeča stranka navedla v podporo svoji tožbi, razglasilo ničnost člena 2 izpodbijanega sklepa v delu, v katerem je ugotovljeno, da letališke pristojbine iz ZLI za leto 2010 in sporazumi iz leta 2008 in leta 2010 ne pomenijo državnih pomoči.
B.      Sodba, izdana v pritožbenem postopku
18      Komisija (zadeva C‑244/23 P), družba Wizz Air (zadeva C‑245/23 P) in družba AITTV (zadeva C‑246/23 P) so vsaka s svojo pritožbo predlagale razveljavitev prvotne sodbe.
19      Sodišče je s sodbo z dne 13. februarja 2025, Komisija in drugi/Carpatair (od C‑244/23 P do C‑246/23 P, EU:C:2025:87; v nadaljevanju: sodba, izdana v pritožbenem postopku), prvotno sodbo v celoti razveljavilo iz razlogov, ki so povezani z dokazovanjem procesnega upravičenja tožeče stranke za razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa.
20      Ker je Sodišče menilo, da stanje postopka ne dovoljuje odločitve o sporu, ker je preizkus dopustnosti tožbe na prvi stopnji in po potrebi njene utemeljenosti vključeval presojo dejanskega stanja, ki bi zahtevala sprejetje dodatnih ukrepov procesnega vodstva ali dodatno preučitev spisa, je zadevo vrnilo Splošnemu sodišču v razsojanje in pridržalo odločitev o stroških.
III. Postopek in predlogi strank po vrnitvi zadeve v razsojanje
21      Tožeča stranka, družba AITTV, Komisija in družba Wizz Air so 9., 22. oziroma 23. aprila 2025 v skladu s členom 193(1) Poslovnika Splošnega sodišča predložile stališča o nadaljevanju postopka.
22      Tožeča stranka Splošnemu sodišču v bistvu predlaga, naj:
–        člen 2 izpodbijanega sklepa razglasi za ničen v delu, v katerem je ugotovljeno, da ZLI za leto 2010 ter sporazumi iz leta 2008 in leta 2010 ne pomenijo državnih pomoči;
–        Komisiji naloži, da nosi svoje stroške in njene stroške v zvezi z odgovorom na stališča, ki jih je Komisija predložila pred Splošnim sodiščem, tako na prvi stopnji kot v tem postopku vrnitve zadeve v razsojanje, ter pred Sodiščem v okviru pritožbenega postopka;
–        družbama Wizz Air in AITTV naloži, da nosita svoje stroške in njene stroške v zvezi z odgovorom na stališča, ki sta jih intervenientki predložili pred Splošnim sodiščem, tako na prvi stopnji kot v tem postopku vrnitve zadeve v razsojanje, ter pred Sodiščem v okviru pritožbenega postopka.
23      Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrže kot nedopustno oziroma jo, podredno, zavrne kot neutemeljeno;
–        tožeči stranki naloži plačilo stroškov tega postopka, vključno s stroški v zadevi, v kateri je bila izdana prvotna sodba, in stroški v zadevah, v katerih je bila izrečena sodba, izdana v pritožbenem postopku.
24      Družba Wizz Air Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        tožeči stranki naloži, da nosi svoje stroške in njene stroške
v postopku na prvi stopnji, v postopku vrnitve zadeve v razsojanje pred Splošnim sodiščem in v postopku pred Sodiščem.
25      Družba AITTV Splošnemu sodišču v bistvu predlaga, naj:
–        tožbo zavrže kot nedopustno;
–        v celoti ponovno vzpostavi veljavnost izpodbijanega sklepa;
–        tožeči stranki naloži plačilo stroškov, ki so ji nastali v postopkih pred Splošnim sodiščem in Sodiščem.
IV.    Pravo
A.      Dopustnost izvlečkov poročila stečajnega upravitelja
26      Tožeča stranka je v prilogi k stališčem o intervencijski vlogi družbe AITTV predložila izvlečke poročila stečajnega upravitelja z naslovom „Poročilo o razlogih za insolventnost družbe Carpatair“, da bi dokazala vpliv na svoj konkurenčni položaj zaradi dejavnosti družbe Wizz Air.
27      Komisija ter družbi Wizz Air in AITTV menijo, da izvlečki tega poročila niso dopustni. Natančneje, Komisija in družba Wizz Air navajata, da je bilo to poročilo predloženo prepozno.
28      Opozoriti je treba, da člen 85(1) Poslovnika določa, da se dokazi predložijo in dokazni predlogi podajo v okviru prve izmenjave vlog. Čeprav je bilo v obravnavanem primeru poročilo stečajnega upravitelja navedeno že v tožbi, je tožeča stranka zgolj trdila, da bi bilo treba zadevno prilogo razglasiti za dopustno, ker je s temi izvlečki mogoče dokazati negativni vpliv nelojalne konkurence družbe Wizz Air na njen konkurenčni položaj. V odgovoru na intervencijsko vlogo družbe AITTV torej ni predložila nobenega veljavnega pojasnila, zakaj so bili izvlečki tega poročila predloženi prepozno.
29      Zato je treba izvlečke poročila stečajnega upravitelja šteti za nedopustne.
B.      Dopustnost tožbe
1.      Pravni interes tožeče stranke
30      Komisija ob podpori družbe AITTV dvomi o obstoju interesa tožeče stranke za razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa. V zvezi s tem zlasti ugotavlja, da ugoditev tej ničnostni tožbi ne bi neposredno vplivala na pritožbo, ki jo je tožeča stranka vložila zoper odločbo Curtea de Apel București (višje sodišče v Bukarešti, Romunija) v okviru odškodninske tožbe pri Înalta Curte de Casație și Justiție (vrhovno kasacijsko sodišče, Romunija). Prav tako naj ta tožba ne bi vplivala na izid tožbe za vračilo pomoči, dodeljene družbi Wizz Air z ZLI za leto 2010, o kateri še odloča Curtea de Apel Alba Iulia (višje sodišče v Albi Iulii, Romunija).
31      Tožeča stranka prereka trditve Komisije.
32      V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je ničnostna tožba fizične ali pravne osebe dopustna le, če ima ta oseba interes za razglasitev ničnosti izpodbijanega akta. Pogoj za tak interes je, da ima lahko sama razglasitev ničnosti tega akta pravne posledice in da lahko tako rezultat pravnega sredstva stranki, ki ga je vložila, prinese korist (glej sodbo z dne 17. septembra 2015, Mory in drugi/Komisija, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, točka 55 in navedena sodna praksa).
33      Poleg tega mora pravni interes tožeče stranke glede predmeta tožbe obstajati ob njeni vložitvi, sicer ta ni dopustna. Ta predmet spora in pravni interes morata obstajati do razglasitve sodne odločbe, sicer se postopek ustavi (glej sodbo z dne 21. decembra 2016, Komisija/Hansestadt Lübeck, C‑524/14 P, EU:C:2016:971, točka 26 in navedena sodna praksa).
34      V obravnavani zadevi je tožeča stranka v odgovor na vprašanja, ki jih je Splošno sodišče postavilo v okviru ukrepa procesnega vodstva, na obravnavi 4. decembra 2025 navedla, da je postopek v zvezi z odškodninsko tožbo sicer končan, vendar je postopek v zvezi z vračilom zadevne pomoči še vedno prekinjen do izdaje pravnomočne sodbe v tej zadevi. Vendar ni mogoče izključiti, da bi morebitna razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa glede na njegov predmet lahko vplivala na izid tožbe v zvezi z vračilom zadevne pomoči.
35      Zato lahko v okoliščinah obravnavane zadeve morebitna razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa tožeči stranki prinese korist v okviru njene tožbe pred nacionalnim sodiščem. Tožeča stranka tako utemeljuje svoj pravni interes (glej po analogiji sodbo z dne 7. novembra 2018, BPC Lux 2 in drugi/Komisija, C‑544/17 P, EU:C:2018:880, točka 56 in navedena sodna praksa).
36      Poleg tega, kar zadeva drugo pritožbo, ki jo je tožeča stranka vložila 13. septembra 2011 in ki je bila evidentirana pod številko SA.33598, naj bi Komisija zadnjenavedeno 1. julija 2020 obvestila, da v tej drugi zadevi ne namerava začeti formalnega postopka preiskave, ker so zadevni ukrepi podobni tistim, ki so bili preučeni v izpodbijanem sklepu.
37      Tožeča stranka je na obravnavi navedla, da Komisija še vedno opravlja predhodno preučitev te druge pritožbe, kar je ta institucija potrdila.
38      Zato bi se zaradi morebitne razglasitve ničnosti izpodbijanega sklepa lahko začel formalni postopek preiskave v okviru te druge zadeve, v katerem bi tožeča stranka načeloma lahko uveljavljala svoje procesne pravice in predložila stališča.
39      Zato je tožeča stranka pravno zadostno dokazala, da bi ji morebitna razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa lahko prinesla korist. Zatorej ima pravni interes za razglasitev ničnosti navedenega sklepa.
2.      Procesno upravičenje tožeče stranke
40      Uvodoma je treba opozoriti, da je dopustnost tožbe, ki jo fizična ali pravna oseba na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU vloži zoper akt, ki ni naslovljen nanjo, pogojena s tem, da se tej osebi prizna procesno upravičenje, ki obstaja v dveh primerih. Prvič, takšno tožbo je mogoče vložiti, če se ta akt nanjo neposredno in posamično nanaša. Drugič, takšna oseba lahko vloži tožbo zoper predpis, ki ne potrebuje izvedbenih ukrepov, če se ta nanjo neposredno nanaša (glej v tem smislu sodbi z dne 17. septembra 2015, Mory in drugi/Komisija, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, točki 59 in 91, in
z dne 15. julija 2021, Deutsche Lufthansa/Komisija, C‑453/19 P, EU:C:2021:608, točka 31).
41      Navesti je treba, da ni sporno, da je izpodbijani sklep, prvič, posamični akt v delu, v katerem je v njem ugotovljeno, da sporazumi iz leta 2008 in leta 2010 niso državne pomoči, in drugič, predpis, ki ne potrebuje izvedbenih ukrepov v smislu člena 263, četrti odstavek, tretji del povedi, PDEU v delu, v katerem je v njem ugotovljeno, da shema letaliških pristojbin, vzpostavljena z ZLI za leto 2010, ni državna pomoč. Zato mora tožeča stranka, da bi izkazala svoje procesno upravičenje, dokazati, da se del izpodbijanega sklepa v zvezi s sporazumi iz leta 2008 in leta 2010 nanjo neposredno in posamično nanaša. Zadostuje pa, da dokaže, da se del tega sklepa v zvezi z ZLI za leto 2010 nanjo neposredno nanaša (sodba, izdana v pritožbenem postopku, točka 59).
42      Komisija ob podpori družb Wizz Air in AITTV zatrjuje, da tožeča stranka nima procesnega upravičenja za izpodbijanje spornih ukrepov. Na eni strani, sporazumi iz leta 2008 in leta 2010 naj se v bistvu ne bi nanašali na tožečo stranko posamično, ker naj, prvič, ne bi dokazala, da je v neposrednem konkurenčnem razmerju z družbo Wizz Air, in drugič, ker naj nikakor ne bi zadostno dokazala, da so se zaradi
konkurence, ki jo je izvajala družba Wizz Air, njeni donosi zmanjšali, in da naj bi bila le eden od številnih konkurentov družbe Wizz Air na letališču.
43      Na drugi strani, Komisija ob podpori družb Wizz Air in AITTV meni, da tožeča stranka ni dokazala, da se navedeni sporazumi nanjo nanašajo neposredno.
44      Na prvem mestu, po mnenju tožeče stranke se sporazumi iz leta 2008 in leta 2010 nanjo nanašajo posamično, ker je pomoč, ki jo je družba Wizz Air zaradi teh sporazumov prejela od družbe AITTV, znatno vplivala na njen položaj na trgu.
45      Tožeča stranka v bistvu trdi, prvič, da je neposredno konkurirala družbi Wizz Air na petih povezavah, posredno pa na petih dodatnih povezavah. Nepovratna sredstva, ki jih je družba Wizz Air prejela za povezave, na katerih naj bi tožeča stranka neposredno ali posredno konkurirala temu letalskemu prevozniku, pa naj bi v smislu vrednosti privedle do odprave več kot 70 % prometa tožeče stranke s prihodom in odhodom z letališča. Subvencionirana konkurenca družbe Wizz Air naj bi tako poslabšala njen poslovni in finančni uspeh, kot sta zmanjšanje prometa in finančne izgube.
46      Drugič, tožeča stranka meni, da je imela poseben status, ker noben drug letalski prevoznik na letališču ni utrpel izkrivljanja konkurence v enakem obsegu zaradi državne pomoči, dodeljene družbi Wizz Air.
47      Na drugem mestu, tožeča stranka meni, da se sporazumi iz leta 2008 in leta 2010 ter ZLI za leto 2010 nanjo nanašajo neposredno.
48      V obravnavani zadevi je primerno začeti s preizkusom pogoja, ali se sporazumi iz leta 2008 in leta 2010 na tožečo stranko nanašajo posamično.
a)      Posamično nanašanje sporazumov iz leta 2008 in leta 2010 na tožečo stranko
1)      Uvodne ugotovitve
49      Spomniti je treba, da tožeča stranka ni upravičenka ukrepov, ki izhajajo iz sporazumov iz leta 2008 in leta 2010.
50      Kadar pa tožeča stranka dvomi o utemeljenosti sklepa o presoji pomoči, sprejetega na podlagi člena 108(3) PDEU ali na koncu formalnega postopka preiskave, mora dokazati, da ta sklep nanjo vpliva zaradi nekaterih njenih lastnih značilnosti ali zaradi dejanskega položaja, ki jo razločuje od vseh drugih oseb, in jo zato individualizira enako kot naslovnika takega sklepa. To velja zlasti takrat, kadar bi pomoč, ki je predmet zadevnega sklepa, znatno vplivala na položaj tožeče stranke na zadevnem trgu (glej sodbo, izdano v pritožbenem postopku, točka 61 in navedena sodna praksa).
51      Opozoriti je treba, da dokaz o znatnem vplivu na položaj tožeče stranke na zadevnem trgu, ki ga predloži zadnjenavedena, ne pomeni, da se je treba dokončno izreči o konkurenčnih razmerjih med to stranko in podjetji, ki so upravičenci spornega ukrepa, ampak zahteva le, da navedena stranka upoštevno navede razloge, zaradi katerih bi sklep Komisije lahko škodoval njenim legitimnim interesom in znatno vplival na njen položaj na tem trgu. Znatni vpliv na konkurenčni položaj tožeče stranke na navedenem trgu torej ne izhaja iz poglobljene analize različnih konkurenčnih razmerij na tem trgu, ki bi omogočila natančno določitev obsega vpliva na njen konkurenčni položaj, ampak načeloma iz prima facie ugotovitve, da odobritev ukrepa, na katerega se nanaša sklep Komisije, privede do znatnega vpliva na ta položaj (glej sodbo, izdano v pritožbenem postopku, točka 63 in navedena sodna praksa).
52      Nasprotno, zgolj okoliščina, da ima akt, katerega razglasitev ničnosti predlaga tožeča stranka, lahko določen vpliv na konkurenčna razmerja
na zadevnem trgu, in da je tožeča stranka v kakršnem koli konkurenčnem razmerju z upravičencem tega akta, ne more zadostovati za to, da bi se lahko štelo, da se navedeni akt nanjo nanaša posamično. Drugače povedano, podjetje se ne more zgolj sklicevati na svoj status konkurenta v razmerju do podjetja, ki je upravičenec ukrepa, na katerega se nanaša akt, katerega razglasitev ničnosti predlaga (glej sodbo z dne 20. januarja 2022, Deutsche Lufthansa/Komisija, C‑594/19 P, EU:C:2022:40, točka 78 in navedena sodna praksa).
53      Poleg tega dokaza o znatnem vplivu na položaj konkurenta na trgu ni mogoče omejiti na obstoj nekaterih elementov, ki kažejo na poslabšanje poslovnega ali finančnega uspeha tožeče stranke, kot so znatno zmanjšanje prometa, nezanemarljive finančne izgube ali celo znatno zmanjšanje tržnih deležev po dodelitvi zadevne pomoči. Dodelitev državne pomoči lahko na konkurenčni položaj gospodarskega subjekta vpliva tudi drugače, zlasti tako, da povzroči izgubo dobička ali manj ugoden razvoj od tistega, do katerega bi prišlo, če take pomoči ne bi bilo (glej sodbo z dne 20. januarja 2022, Deutsche Lufthansa/Komisija, C‑594/19 P, EU:C:2022:40, točka 79 in navedena sodna praksa).
54      Nazadnje, iz sodne prakse izhaja, da za opredelitev trga ali trgov, glede na katere je treba presojati pogoj znatnega vpliva na konkurenčni položaj, ni treba predložiti elementov v zvezi z velikostjo, strukturo in prisotnimi konkurenti (glej v tem smislu sodbo z dne 15. julija 2021, Deutsche Lufthansa/Komisija, C‑453/19 P, EU:C:2021:608, točki 64 in 65).
55      V obravnavani zadevi je treba navesti, da tožeča stranka, kot je razvidno iz točke 8 zgoraj, od leta 2014 ni več opravljala svojih dejavnosti na letališču in je bila v postopku sodne reorganizacije. V teh okoliščinah se tožeča stranka ne more opreti na potencialno prihodnjo konkurenco, da bi dokazala posamično nanašanje nanjo, ampak mora za to dokazati, da je v času, ko so sporazumi iz leta 2008 in leta 2010 učinkovali, obstajala dejanska konkurenca z družbo Wizz Air.
56      V zvezi s tem tožeča stranka v bistvu trdi, da izpolnjuje pogoj v zvezi s posamičnim nanašanjem, ker je bila v neposredni in posredni konkurenci z družbo Wizz Air na desetih linijah z odhodom z letališča in ker je imela poseben status.
57      Nasprotno pa se tožeča stranka ne more sklicevati na dejstvo, da je aktivno sodelovala v upravnem postopku pred Komisijo, da bi dokazala posamično nanašanje nanjo. Zgolj iz sodelovanja tožeče stranke v upravnem postopku namreč ni mogoče sklepati, da se izpodbijani sklep nanjo posamično nanaša (glej v tem smislu sodbo z dne 22. novembra 2007, Sniace/Komisija, C‑260/05 P, EU:C:2007:700, točka 60, in sklep z dne 26. septembra 2016, Greenpeace Energy in drugi/Komisija, T‑382/15, neobjavljen, EU:T:2016:589, točka 39), čeprav naj bi imela, kot v obravnavani zadevi, pomembno vlogo v tem upravnem postopku, zlasti s tem, da je vložila pritožbo, na podlagi katere je bil sprejet izpodbijani sklep.
2)      Obstoj neposredne konkurence med tožečo stranko in družbo Wizz Air
58      Tožeča stranka meni, da sta si z družbo Wizz Air neposredno konkurirali na petih linijah z odhodom z letališča, ker so se te linije opravljale na istih letališčih ali letališčih, ki so medsebojno oddaljena manj kot 100 km, in sicer, kar zadeva Nemčijo, na povezavi z Düsseldorfom (tožeča stranka je letela v Düsseldorf, družba Wizz Air pa v Dortmund, ki sta po cesti med seboj oddaljena 70 km) in, kar zadeva Italijo, na povezavah z Benetkami (tožeča stranka je letela v Benetke, družba Wizz Air pa v Treviso, ki sta po cesti med seboj oddaljena 41 km) ter Bergamom‑Milanom, Bologna (tožeča stranka je letela v Bologno, družba Wizz Air pa v Forli, ki sta po cesti med seboj oddaljena 73 km) in Rimom.
59      Sodišče je v zvezi s tem vprašanjem razsodilo, da je Splošno sodišče z ugotovitvijo, da sta si družba Wizz Air in tožeča stranka konkurirali na petih linijah z odhodom z letališča, ker so se te linije opravljale na istih letališčih ali na letališčih, oddaljenih manj kot 100 km, ne da bi navedlo razloge, zaradi katerih ni sprejelo trditev družbe AITTV, s katerimi je izpodbijala obstoj take konkurence zlasti zaradi razlik med poslovnima modeloma teh dveh letalskih prevoznikov in zaradi različnih tehničnih značilnosti njunih flot, kršilo svojo obveznost obrazložitve (sodba, izdana v pritožbenem postopku, točki 66 in 70).
60      Prvič, glede trditve družbe AITTV, da sta tožeča stranka in družba Wizz Air delovali po različnih poslovnih modelih, med strankama ni sporno, da se je tožeča stranka odločila za poslovni model storitev vozlišča in manjših letališč (hub and spoke), medtem ko je družba Wizz Air dala prednost poslovnemu modelu storitev „od točke do točke“.
61      V zvezi s tem je treba pojasniti, da je model vozlišča in manjših letališč konfiguracija letov, ki omogoča, da se potnikom ponudi povezava med glavnim letališčem, kot je mednarodno letališče, s sekundarnimi letališči, kot so regionalna letališča. Poslovni model storitev „od točke do točke“ je oblikovan tako, da so različni namembni kraji med seboj neposredno povezani.
62      Iz sodne prakse pa izhaja, da za preizkus dopustnosti zadošča ugotoviti, da je bila tožeča stranka konkurentka upravičenca državnih ukrepov, ki so predmet prijave, če sta ti podjetji neposredno ali posredno opravljali linijski letalski prevoz potnikov z odhodom ali prihodom na letališča, ki so v bližini (glej v tem smislu sodbo z dne 28. marca 2012, Ryanair/Komisija, T‑123/09, EU:T:2012:164, točka 72 in navedena sodna praksa).
63      Splošno sodišče je prav tako že razsodilo, da obstoja konkurence ni mogoče izključiti med letalskimi prevozniki, ki imajo poslovni model storitev vozlišča in manjših letališč, in tistimi, ki delujejo po modelu storitev „od točke do točke“ (glej v tem smislu sodbo z dne 18. oktobra 2023, Wizz Air Hungary/Komisija (TAROM;
COVID‑19), T‑332/21, neobjavljena, EU:T:2023:645, točka 156).
64      Ker sta v obravnavani zadevi tožeča stranka in družba Wizz Air zagotavljali povezave na istih letališčih ali na letališčih, oddaljenih manj kot 100 km, so lahko potencialne stranke izbirale med storitvami, ki jih je ponujala vsaka od njiju. Poleg tega konkurenca ne pomeni ponujanja enakih proizvodov ali storitev, temveč zadovoljitev enakovrednih potreb, torej da se v obravnavanem primeru strankam omogoči, da pridejo v točno določen namembni kraj.
65      Zato dejstvo, da sta tožeča stranka in družba Wizz Air upravljali različna poslovna modela, ne preprečuje obstoja konkurence med njima.
66      Drugič, okoliščina, ki jo navaja družba AITTV, da sta imeli letalski floti družbe Wizz Air in tožeče stranke različne tehnične značilnosti, kar je družbi Wizz Air omogočilo, da je ustvarila ekonomijo obsega, ni upoštevna za ugotovitev, ali sta si ta letalska prevoznika konkurirala, saj te razlike ne vplivajo na možnost potnikov, da izberejo med tema prevoznikoma. Prav tako dejstvo, da je tožeča stranka opravljala druge drage pomožne dejavnosti, nikakor ne vpliva na to, da sta si ta prevoznika konkurirala glede storitev, povezanih s prevozom letalskih potnikov.
67      Tretjič, dejstvo, na katero se sklicuje družba AITTV, da je tožeča stranka na datum sprejetja izpodbijanega sklepa in na datum vložitve te tožbe že dolgo spreminjala poslovni model, in dejstvo, da zdaj oba letalska prevoznika opravljata svoje dejavnosti z različnih letališč in na različen način, nista upoštevni. Kot je bilo namreč v bistvu navedeno v točki 55 zgoraj, mora tožeča stranka, da bi dokazala posamično nanašanje nanjo, dokazati, da je dejanska konkurenca z družbo Wizz Air obstajala v času, ko so sporazumi iz leta 2008 in leta 2010 učinkovali, in ne na datum sprejetja izpodbijanega sklepa oziroma na datum vložitve te tožbe.
68      V teh okoliščinah je treba zavrniti vse trditve družbe AITTV, ne da bi bilo treba preučiti njihovo dopustnost, ki jo oporeka tožeča stranka.
69      Poleg tega Komisija v okviru stališč o sodbi, izdani v pritožbenem postopku, trdi, da sta si tožeča stranka in družba Wizz Air konkurirali le na dveh povezavah, in sicer na linijah, ki so opravljale na letališču Bergamo‑Milano in letališču Rim. Kar zadeva druge povezave, bi morala tožeča stranka predložiti druge elemente, na podlagi katerih bi bilo mogoče dokazati, da so letališča zamenljiva, saj zgolj dejstvo, da so med seboj oddaljena manj kot 100 km, v zvezi s tem ne zadostuje.
70      Komisija glede tega poudarja, da je v Sklepu C(2019) 4990 final z dne 5. julija 2019 o državni pomoči SA.46373 (2019/NN) – Nemčija – Pomoč za tekoče poslovanje za letališče Dortmund (UL 2020, C 43, str. 1) štela, da je mogoče trditi, da letališči Düsseldorf in Dortmund strogo gledano nista na istem ciljnem območju.
71      Vendar, po eni strani, trditev Komisije v sklepu, navedenem v točki 70 zgoraj, ni bila oblikovana kategorično, tako da iz tega ni mogoče sklepati, da je Komisija dejansko dokazala, da ti letališči nista del istega ciljnega območja. Po drugi strani je treba ugotoviti, da je Komisija ob sprejetju sklepa o začetku postopka menila, da si tožeča stranka in družba Wizz Air konkurirata na povezavah med letališči Düsseldorf, Benetke, Bergamo‑Milano, Bologna in Rim, in je upoštevni trg tako opredelila kot dvojico mest v zračnem prevozu. S tem je implicitno, vendar nujno štela, da so zamenljiva tista letališča, ki so si geografsko blizu, kot so letališča Düsseldorf in Dortmund, Bologna in Forli oziroma Benetke in Treviso, kar je v skladu z njeno prakso odločanja na področju konkurence. Nazadnje, Splošno sodišče je že presodilo, da lahko geografska bližina letališč, ki sta med seboj oddaljena 115 km, ter okoliščina, da naj bi bilo prvo letališče na ciljnem območju drugega, lahko dokazujeta obstoj konkurenčnega razmerja med tema letališčema (glej v tem smislu sodbo z dne 12. aprila 2019, Deutsche Lufthansa/Komisija, T‑492/15, EU:T:2019:252, točka 159).
72      Tako se je tožeča stranka pravilno oprla na okoliščino, da so bila letališča Dortmund in Düsseldorf, Bologna in Forli ter Benetke in Treviso med seboj oddaljena manj kot 100 km, da bi se štela za zamenljiva, in je torej menila, da je v konkurenci z družbo Wizz Air na linijah, ki se opravljajo na teh letališčih.
73      Zato je treba šteti, da sta si družba Wizz Air in tožeča stranka neposredno konkurirali na petih linijah, ki se opravljajo na istih letališčih ali na letališčih, oddaljenih manj kot 100 km, in sicer, kar zadeva Nemčijo, na liniji, ki se opravlja v Düsseldorfu in, kar zadeva Italijo, na linijah, ki se opravljajo v Benetkah, Bergamu‑Milanu, Bologni in Rimu.
3)      Obstoj posredne konkurence med tožečo stranko in družbo Wizz Air
74      Po mnenju tožeče stranke je bila v posredni konkurenci z družbo Wizz Air na dodatnih petih povezavah, opredeljenih z 200‑kilometrskim ciljnim območjem. Namiguje namreč, da je družba Wizz Air s povezavami z letališči Dortmund, Benetke, Bergamo‑Milano in Forli konkurirala tudi njenim povezavam z letališčem Frankfurt (Nemčija) (ki je po cesti 222 km oddaljeno od letališča Dortmunda), Verono (Italija) (ki je po cesti 121 km oddaljena od letališča Benetke), Torinom (Italija) (ki je po cesti 185 km oddaljen od letališča Bergamo), Firencami (Italija) (ki so po cesti 109 km oddaljene od letališča Forli) in Ancono (Italija) (ki je po cesti 166 km oddaljena od letališča Forli).
75      V zvezi s tem je treba navesti, da tožeča stranka v stališčih o sodbi, izdani v pritožbenem postopku, omenja načela, ki jih je Splošno sodišče določilo v sodbi z dne 12. aprila 2019, Deutsche Lufthansa/Komisija (T‑492/15, EU:T:2019:252, točka 159), kot so navedena v točki 71 zgoraj. Navaja tudi, da je iz sklepov, ki jih je sprejela Komisija, razvidno, da je letališča, ki so med seboj oddaljena eno uro ali celo uro in pol po cesti, mogoče šteti za bližnja letališča.
76      Vendar je treba ugotoviti, da so vsa letališča, ki jih navaja tožeča stranka in so povzeta v točki 74 zgoraj, oddaljena več kot 115 km ali uro in pol vožnje po cesti. Natančneje, v zvezi z letališčema Forli in Firence, čeprav sta ti mesti med seboj oddaljeni manj kot 115 km, je za pot med njima potrebna več kot ura in pol vožnje po cesti.
77      Trditev tožeče stranke, da naj bi bili potniki od finančne krize dalje pripravljeni prevoziti do 200 km, da bi izkoristili cenejše letalske vozovnice, ni podprta z nobenim konkretnim dokazom.
78      Nazadnje, tožeča stranka je sama izvajala lete med letališčema Torino in Bergamo‑Milano, med letališčema Bergamo‑Milano in Verona, med letališčema Verona in Benetke ter med letališčema Bologna in Firence, to je med dvojico mest na istem 200‑kilometrskem ciljnem območju, čeprav trdi, da so bile te destinacije zamenljive. Ta okoliščina lahko vzbudi dvom o upoštevnosti domnevne „posredne konkurence“ med tožečo stranko in družbo Wizz Air pri teh dvojicah mest.
79      Zato tožeča stranka ni pravno zadostno dokazala, da je z družbo Wizz Air posredno konkurirala na petih dodatnih povezavah, navedenih v točki 74 zgoraj.
4)      Poseben status tožeče stranke
80      Tožeča stranka trdi, da je imela poseben status v razmerju do drugih letalskih prevoznikov, ki delujejo na letališču, ker naj bi bila, prvič, edini letalski prevoznik na letališču in je bila zato v konkurenci z družbo Wizz Air, drugič, ker je bila dejavnost letališča osredotočena na njene dejavnosti, in tretjič, ker je na njen konkurenčni položaj vplivala konkurenca, ki jo je izvajala družba Wizz Air, ki je imela koristi od sporazumov iz leta 2008 in leta 2010, kar naj dokazovalo zmanjšanje njenih donosov in izgubljeni dobiček, ker ni mogla ponovno vzpostaviti dveh povezav z letališča proti severu Italije.
81      Komisija navaja, da se tožeča stranka med postopkom, v katerem je bila izdana prvotna sodba, ni sklicevala na domnevno izgubo dobička, da bi dokazala vpliv na svoj konkurenčni položaj, in zato tega v okviru tega postopka ne more storiti.
82      Na prvem mestu, ugotoviti je treba, da je družba Blue Air na petih povezavah, na katerih sta si tožeča stranka in družba Wizz Air neposredno konkurirali, prav tako opravljala povezavo z letališčem Rim, tako da je tudi ta družba konkurirala družbi Wizz Air. Čeprav družba Blue Air po mnenju tožeče stranke ni ponujala rednih letov, pa je v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, javnosti ponujala prevozne storitve med tema mestoma, tako da je mogoče šteti, da sta si konkurirali.
83      Poleg tega je bila tudi družba Malév v neposredni konkurenci
z družbo Wizz Air na povezavi z Budimpešto (Madžarska).
84      Nazadnje, tožeči stranki je le na petih od 32 destinacij, ki jih je opravljala z letališča, konkurirala družba Wizz Air.
85      Iz tega sledi, da, prvič, tožeča stranka ni bila edini letalski prevoznik, ki je opravljal svojo dejavnost na letališču in je neposredno konkuriral družbi Wizz Air. Drugič, ni dokazala, da so bile povezave, na katerih je neposredno konkurirala družbi Wizz Air, gospodarsko pomembnejše od tistih, ki jih je družba Wizz Air delila z letalskimi prevozniki, navedenimi v točkah 82 in 83 zgoraj. V teh okoliščinah zgolj dejstvo, da je bila tožeča stranka v taki konkurenci na večjem številu povezav kot navedeni prevozniki, ne pomeni zadostne razlike, ki bi upravičevala, da je imela poseben status.
86      Na drugem mestu, dejavnost letališča je bila osredotočena na dejavnosti tožeče stranke (točka 352 obrazložitve izpodbijanega sklepa). Na podlagi te ugotovitve in dejstva, da je Romunija navedla, da „so bile zaradi poslovnega modela [tožeče stranke], tj. modela vozlišč in manjših letališč, letališke zmogljivosti v konicah prihodov potnikov [tožeče stranke] skoraj popolnoma zapolnjene[, po] drugi strani [pa] je bila zmogljivost zunaj konic preslabo izkoriščena“ (točka 95 obrazložitve izpodbijanega sklepa), je mogoče razumno sklepati, da je bila tožeča stranka leta 2008 glavni prevoznik v smislu prometa na letališču.
87      Poleg tega trditev, da je tožeča stranka v tem letu zagotavljala 38 % prihodkov družbe AITTV, resda ni podprta z dokazi in je navedena le v točki 112 obrazložitve izpodbijanega sklepa, ki je del stališč, ki jih je predložila tožeča stranka. Vendar Komisija in intervenientki tega elementa niso izpodbijale. Ob upoštevanju ugotovitev iz točke 86 zgoraj pa se zdi ta številka realistična.
88      Dejstvo, da je bistveni del dejavnosti tožeče stranke med letoma 2000 in 2013, ki je predstavljal več kot 90 % njenega prometa, ustrezal
njenemu modelu storitev „vozlišča in manjših letališč“, ki se opravljajo na letališču, sicer ni podprto z dokazi, vendar ga Komisija ali intervenientki ne izpodbijajo.
89      Iz vsega navedenega resda izhaja, da je bila dejavnost letališča osredotočena na dejavnosti tožeče stranke in da je tožeča stranka 90 % svojega prometa ustvarila z dejavnostmi na letališču. Vendar, kot je Sodišče navedlo v točki 89 sodbe, izdane v pritožbenem postopku, ti elementi niso zadostovali, da bi se tožeči stranki priznal poseben status.
90      Na tretjem mestu, preveriti je torej treba, ali je tožeča stranka dokazala, da je na njen konkurenčni položaj bistveno vplivala konkurenca družbe Wizz Air, ki je imela koristi od sporazumov iz leta 2008 in leta 2010.
91      Prvič, kar zadeva domnevni izgubljeni dobiček tožeče stranke, je Sodišče v bistvu presodilo, da je, ker je bil ta naveden le v prilogi A.8 k tožbi, na katero se je tožeča stranka zgolj na splošno sklicevala, Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da se je v točki 77 prvotne sodbe oprlo na obstoj tega izgubljenega dobička, ki je posledica tega, da tožeča stranka ni mogla ponovno vzpostaviti dveh letalskih povezav z letališča na sever Italije, ki sta jih zagotavljali družbi Alitalia in Alpi Eagles (sodba, izdana v pritožbenem postopku, točke 75, 77 in 78).
92      Iz sodne prakse izhaja, da Splošno sodišče ni zavezano rekonstruirati tožbenih razlogov in trditev tožeče stranke tako, da zbere ločene elemente iz njenih pisanj, saj bi sicer te tožbene razloge in trditve dodalo, jih izkrivilo ali oslabilo (sodba z dne 30. aprila 2025, Deutsche Lufthansa/Komisija, T‑218/18 RENV, neobjavljena, EU:T:2025:431, točka 40).
93      Prav tako ni naloga sodišča Unije, da domneva, na katere dejanske in pravne utemeljitve in pomisleke bi se lahko opirale trditve v tožbi (sodba z dne 30. aprila 2025, Deutsche Lufthansa/Komisija, T‑218/18 RENV, neobjavljena, EU:T:2025:431, točka 41).
94      V obravnavani zadevi, kot je Sodišče navedlo v točki 75 sodbe, izdane v pritožbenem postopku, tožeča stranka v tožbi ni izrecno navedla trditve, ki bi se posebej nanašala na obstoj izgubljenega dobička zaradi nemožnosti ponovne vzpostavitve dveh povezav z odhodom z letališča na sever Italije, kar je tudi potrdila v stališčih o sodbi, izdani v pritožbenem postopku.
95      Res je, da je tožeča stranka v odgovoru na ukrep procesnega vodstva z dne 11. marca 2022 dejansko omenila izgubo možnosti ustvarjanja dobička. Vendar se je v tem odgovoru omejila na splošno in neutemeljeno trditev, pri čemer poleg tega ne omenja družb Alitalia in Alpi Eagles.
96      Ugotoviti je torej treba, da se tožeča stranka v postopku, v katerem je bila izdana prvotna sodba, ni veljavno sklicevala na izgubljeni dobiček, da bi dokazala znaten vpliv na svoj konkurenčni položaj.
97      V teh okoliščinah se v skladu s sodno prakso, po kateri stranke po sodbi Sodišča, s katero je bila zadeva vrnjena v razsojanje, načeloma ne morejo uveljavljati razlogov, ki niso bili navedeni v postopku, v katerem je bila izdana sodba Splošnega sodišča, ki jo je Sodišče razveljavilo (glej sodbo z dne 24. oktobra 2024, Komisija/Intel Corporation, C‑240/22 P, EU:C:2024:915, točka 101 in navedena sodna praksa), tožeča stranka ne more prvič v tem postopku sklicevati na izgubljeni dobiček.
98      Drugič, v zvezi z domnevnim zmanjšanjem donosa tožeče stranke je Sodišče razsodilo, da ugotovitev Splošnega sodišča, da se je med letoma 2008 in 2010 neto donos tožeče stranke na petih povezavah z odhodom z letališča zmanjšal za 52 %, kar zadeva štiri povezave v Italijo, in za 57 % v zvezi s povezavo na letališče Düsseldorf, izhaja iz izkrivljanja priloge A.7 k tožbi. Ta odstotka namreč ne odražata zmanjšanja donosa teh povezav, ampak ustrezata razmerju med donosi na navedenih povezavah za leto 2010 in donosi na istih povezavah za leto 2008, kar je tožeča stranka tudi priznala v odgovoru na tožbo (sodba, izdana v pritožbenem postopku, točki 79 in 80).
99      Sodišče je dodalo, da je iz priloge A.7 k tožbi razvidno, da se je v istem obdobju donos nekaterih povezav, ki jih je zagotavljala tožeča stranka in na katerih po mnenju Splošnega sodišča ni konkurirala družbi Wizz Air, zmanjšal vsaj toliko, če ne še več, kot se je zmanjšal donos povezav, na katerih je tožeča stranka po mnenju Splošnega sodišča neposredno konkurirala družbi Wizz Air (sodba, izdana v pritožbenem postopku, točka 81).
100    Nazadnje, Sodišče je ob upoštevanju takega splošnega zmanjšanja donosa povezav, ki jih je tožeča stranka opravljala z letališča, Splošnemu sodišču očitalo, da se je zgolj omejilo na potrditev v točki 80 prvotne sodbe, da dokazi, ki jih je predložil ta letalski
prevoznik, da bi dokazal, da so sporazumi iz leta 2008 in leta 2010 lahko znatno vplivali na njegov konkurenčni položaj na zadevnih trgih, niso bili prerekani s trditvami, s katerimi se je želelo dokazati, da je bilo lahko to zmanjšanje posledica drugih dejavnikov, kot so domnevno zastarel poslovni model tega letalskega prevoznika, konkurenčni položaj tega prevoznika v razmerju do drugih letalskih prevoznikov, kot je družba Wizz Air, ali svetovna finančna kriza, ne da bi pri tem upoštevalo te trditve in vsekakor, ne da bi pojasnilo razloge za zavrnitev teh trditev (sodba, izdana v pritožbenem postopku, točka 83).
101    Poudariti je treba, da priloga A.7 k tožbi vsebuje tri preglednice v zvezi z neto donosi tožeče stranke, od katerih se prva nanaša na povezave v Italijo, druga na povezave v Nemčijo, tretja pa povzema vse neto donose tožeče stranke v zvezi s tema državama.
102    Najprej, kar zadeva povezave v Italijo, je preglednica razdeljena na tri razdelke. Prvi razdelek združuje povezave z odhodom z letališča v več italijanskih mest, na katerih je bila konkurenca med tožečo stranko in družbo Wizz Air neposredna, in sicer Benetke, Bergamo‑Milano, Bologna in Rim. Iz te preglednice je razvidno, da je leta 2008 neto donos tožeče stranke znašal 6.283.004 EUR, medtem ko je ta donos leta 2010 znašal 3.284.168 EUR. Zato je zmanjšanje neto donosa v višini 2.998.836 EUR pomenilo približno 47,7‑odstotno zmanjšanje.
103    Drugi razdelek združuje povezave z letališča v druga italijanska mesta, na katerih je bila po mnenju tožeče stranke konkurenca med tožečo stranko in družbo Wizz Air posredna, in sicer v Verono, Torino, Firence in Ancono. Iz te preglednice je razvidno, da je leta 2008 neto donos tožeče stranke znašal 5.491.547 EUR, medtem ko je ta donos leta 2010 znašal 2.860.455 EUR. Zato je zmanjšanje neto donosa v višini 2.631.092 EUR pomenilo približno 47,9‑odstotno zmanjšanje. Drugače povedano, zmanjšanje je bilo enako ali nekoliko večje od zmanjšanja v zvezi s povezavami, na katerih je bila konkurenca med tožečo stranko in družbo Wizz Air neposredna.
104    Tretji razdelek se nanaša na povezavo z odhodom z letališča v italijansko mesto Bari, na kateri tožeča stranka in družba Wizz Air nista konkurirali. Iz te preglednice je razvidno, da je leta 2008 neto donos tožeče stranke znašal 942.446 EUR, medtem ko je ta donos leta 2010 znašal 700.735 EUR. Zato je zmanjšanje neto donosa v višini 241.711 EUR pomenilo približno 25,6‑odstotno zmanjšanje.
105    Dalje, kar zadeva povezave v Nemčijo, je preglednica razdeljena na tri razdelke. Prvi razdelek se nanaša na povezavo z odhodom z letališča v Düsseldorf, na kateri je bila konkurenca med tožečo stranko in družbo Wizz Air neposredna. V skladu s to preglednico je leta 2008 neto donos tožeče stranke znašal 1.999.972 EUR. Ta donos se je leta 2009 zmanjšal na 945.533 EUR. Zato je zmanjšanje neto donosa v višini 1.054.439 EUR pomenilo približno 53‑odstotno zmanjšanje. Vendar je leta 2010 prišlo do povečanja, saj je donos znašal 1.141.446 EUR. Zato je zmanjšanje neto donosa med letoma 2008 in 2010 znašalo 858.526 EUR, kar pomeni približno 42,9‑odstotno zmanjšanje.
106    Drugi razdelek se nanaša na povezavo z odhodom z letališča in s prihodom v Frankfurt, na kateri je bila – po navedbah tožeče stranke –
konkurenca med tožečo stranko in družbo Wizz Air neposredna. Ker so bili leti v Frankfurt leta 2010 ukinjeni, so na voljo le podatki za leti 2008 in 2009. Iz te preglednice je razvidno, da je leta 2008 neto donos tožeče stranke znašal 2.526.048 EUR, medtem ko je ta donos za leto 2009 znašal 77.863 EUR. Zato je zmanjšanje neto donosa v višini 2.448.185 EUR pomenilo približno 96,9‑odstotno zmanjšanje. Drugače povedano, na tej povezavi je bilo zmanjšanje veliko večje od tistih, ki so vplivala na povezave, na katerih je bila konkurenca med tožečo stranko in družbo Wizz Air neposredna.
107    Tretji razdelek združuje povezave z odhodom z letališča in s prihodom v nemška mesta, na katerih ni bilo konkurence med tožečo stranko in družbo Wizz Air. Iz te preglednice je razvidno, da je leta 2008 neto donos tožeče stranke znašal 4.993.157 EUR, medtem ko je ta donos leta 2010 znašal 2.110.978 EUR. Zato je zmanjšanje neto donosa v višini 2.882.179 EUR pomenilo približno 57,7‑odstotno zmanjšanje. To zmanjšanje je bilo torej veliko večje od tistega, ki je vplivalo na povezave, na katerih je bila konkurenca med tožečo stranko in družbo Wizz Air neposredna.
108    Nazadnje, zbirna razpredelnica je prav tako razdeljena na tri razdelke. Prvi razdelek se nanaša na povezave, na katerih je bila konkurenca med tožečo stranko in družbo Wizz Air neposredna. V skladu s to preglednico je razlika v neto donosih tožeče stranke med letoma 2008 (8.282.976 EUR) in 2010 (4.425.613 EUR) v višini 3.857.363 EUR pomenila približno 46,5‑odstotno zmanjšanje. Drugi razdelek prikazuje povezave, na katerih je bila – po navedbah tožeče stranke –
konkurenca med tožečo stranko in družbo Wizz Air posredna. V tej preglednici je navedeno, da je razlika v neto donosih tožeče stranke med letoma 2008 (8.017.595 EUR) in 2010 (2.860.455 EUR) znašala 5.157.140 EUR, kar pomeni približno 64,3‑odstotno zmanjšanje. Tretji razdelek združuje povezave, na katerih med tožečo stranko in družbo Wizz Air ni bilo konkurence. Iz navedene preglednice je razvidno, da je razlika v neto donosih tožeče stranke med letoma 2008 (6.590.638 EUR) in 2010 (3.219.578 EUR) znašala 3.371.060 EUR, kar pomeni približno 51,1‑odstotno zmanjšanje.
109    Dalje je treba opozoriti –
kot je bilo ugotovljeno v točki 79 zgoraj –
da tožeči stranki, čeprav je trdila, da je bila z družbo Wizz Air v posredni konkurenci na povezavah, ki se nanašajo na, prvič, Verono, Torino, Firence in Ancono, in drugič, Frankfurt, ni uspelo dokazati obstoja dejanske konkurence med njo in družbo Wizz Air na teh povezavah.
110    Iz vseh teh podatkov izhaja, da so se neto donosi tožeče stranke v obdobju od leta 2008 do leta 2010 znatno zmanjšali na vseh povezavah, ki jih je zagotavljala z odhodom z letališča, razen na povezavi v Bari, na kateri se je zmanjšala v manjšem obsegu. Poleg tega je bilo v zvezi s povezavami, na katerih si tožeča stranka in družba Wizz Air nista konkurirali, zmanjšanje neto donosa tožeče stranke, razen na povezavi v Bari, nekoliko večje ali veliko večje od tistih, ugotovljenih na povezavah, na katerih sta si ta letalska prevoznika neposredno konkurirala.
111    Ker je bilo zmanjšanje neto donosa tožeče stranke na povezavah, na katerih ni konkurirala družbi Wizz Air, razen povezave v Bari, večje od zmanjšanja, ki ga je utrpela na povezavah, na katerih je konkurirala temu
prevozniku, tožeča stranka ni dokazala, da je konkurenca, ki jo je izvajala družba Wizz Air, ki je imela koristi od sporazumov iz leta 2008 in leta 2010, vplivala na njene donose.
112    Ker je iz točke 100 zgoraj v bistvu razvidno, da je Sodišče presodilo, da se Splošno sodišče ne bi smelo omejiti na ugotovitev zmanjšanja donosa povezav, ki jih je tožeča stranka izvajala z letališča in na katerih je neposredno konkurirala družbi Wizz Air, da bi ugotovilo znaten vpliv na njen konkurenčni položaj, je treba preveriti, ali je mogoče z drugimi dejavniki pojasniti zmanjšanje donosa tožeče stranke, kot so njen domnevno zastarel poslovni model, konkurenca, ki jo je ta imela z letalskimi prevozniki, ki niso družba Wizz Air, ali svetovna finančna kriza.
113    Prvič, glede poslovnega modela storitev vozlišča in manjših letališč, ki ga je tožeča stranka uporabljala v času spornih ukrepov, je iz načrta reorganizacije tožeče stranke, ki ga je izdelal stečajni upravitelj tožeče stranke, razvidno, da je ta model vključeval ponudbo rednih letov, za katere so bili potrebni številni zaposleni, flota, sestavljena iz zrakoplovov v lasti tožeče stranke in najetih letal, ter visoki stroški poslovanja za negotove prihodke. Poleg tega so bile v tem načrtu poudarjene nekatere šibke točke pri tožeči stranki, kot so uporaba stare generacije motorjev, ki porabi več goriva kot zadnja generacija, omejena flota v primerjavi z mednarodnimi letalskimi prevozniki ali pomanjkanje finančnih sredstev, ki bi omogočala razvoj.
114    Nasprotno pa je družba Wizz Air, ki je sledila poslovnemu modelu storitev „od točke do točke“, uporabljala samo eno vrsto velikih in sodobnih zrakoplovov, ki porabljajo manj goriva, in ponujala le en razred potnikov.
115    V tem okviru, kot pravilno zatrjuje družba AITTV, poslovni model storitev vozlišča in manjših letališč, ki ga je tožeča stranka uporabljala v upoštevnem času dejanskega stanja, tej torej ni omogočal, da bi ustvarila enake ekonomije obsega kot na primer družba Wizz Air, ki je upravljala večje, novejše in učinkovitejše zrakoplove kot tožeča stranka.
116    Poleg tega je treba navesti, da je tožeča stranka po sodni reorganizaciji junija 2013 spremenila poslovni model in tako na letališču prenehala ponujati storitve vozlišča in manjših letališč. Zdaj namreč ponuja priložnostne čarterske lete, verižne čarterske lete in storitve zakupa s posadko ali brez nje. To kaže na to, da poslovni model tožeče stranke ni bil dovolj učinkovit.
117    Zato je lahko bil poslovni model tožeče stranke tudi eden od dejavnikov, ki pojasnjuje splošno zmanjšanje donosa povezav, ki jih je opravljala z odhodom z letališča.
118    Drugič, v zvezi s konkurenco z letalskimi prevozniki, ki niso družba Wizz Air, je Sodišče, kot je bilo opozorjeno v točki 100 zgoraj, Splošnemu sodišču očitalo, da ni preverilo, ali splošnega zmanjšanja donosa povezav, ki jih je tožeča stranka opravljala z odhodom z letališča, ni mogoče pripisati konkurenci, ki so jo izvajali drugi letalski prevozniki, in ne družba Wizz Air.
119    Iz točke 9 obrazložitve sklepa o začetku postopka je razvidno, da je med letoma 2007 in 2009 trinajst letalskih prevoznikov, med katerimi je bila tudi tožeča stranka, opravljalo lete z odhodom z letališča ali s prihodom nanj. Poleg tega je tožeča stranka v tožbi potrdila, da je med letoma 2007 in 2009 zagotavljala 32 nacionalnih in evropskih destinacij.
120    Tožeča stranka je v stališčih o sodbi, izdani v pritožbenem postopku, zanikala, da bi bila soočena z močno konkurenco letalskega prevoznika, ki ni družba Wizz Air, na povezavah, na katerih ji je konkurirala. Zlasti zanika, da bi konkurirala družbama Blue Air in Malév, ter meni, da je bila konkurenca z družbo Lufthansa le zanemarljiva.
121    V zvezi s tem je treba najprej navesti, da tožeča stranka priznava, da je družba Blue Air zagotavljala tudi povezavo Temišvar‑Rim, na kateri je konkurirala družbi Wizz Air.
122    Dalje, tožeča stranka priznava, da je – čeprav zanemarljivo –
konkurirala družbi Lufthansa na povezavi
do Münchna (Nemčija).
123    Nazadnje, tožeča stranka trdi, ne da bi ji nasprotovale Komisija in družbi Wizz Air ter AITTV, da z družbo Malév ni konkurirala na povezavi do Budimpešte, saj je z njo sklenila sporazum o letih pod skupno oznako.
124    Iz tega izhaja, da je tožeča stranka glede 32 nacionalnih in evropskih destinacij, ki jih je zagotavljala, dokazala le, da ni konkurirala le eni od dvanajstih drugih letalskih družb in to samo na eni od teh destinacij. Ker pa tožeča stranka ni predložila dokazov niti o svojih neto donosih na povezavah z odhodom z letališča, ki niso bile predhodno analizirane, niti o svojih morebitnih konkurentih na teh povezavah, ni mogoče izključiti, da je bilo splošno zmanjšanje neto donosa povezav, ki jih je tožeča stranka zagotavljala z odhodom s tega letališča, delno povezano s konkurenco z drugimi letalskimi družbami, ki delujejo na povezavah, na katere konkurenca z družbo Wizz Air ni vplivala.
125    Tretjič, čeprav tožeča stranka zanika vpliv finančne krize, ni izključeno, da bi ta kriza lahko vplivala na njen finančni položaj.
126    Četrtič, navesti je treba, da je tožeča stranka, kot je razvidno iz intervencijske vloge družbe Wizz Air, 22. aprila 2008, 28. februarja 2009 in 2. februarja 2013 imela tri tehnične incidente. Taki incidenti, ki so pri dveh od njih povzročili, da so bili potniki poškodovani, so lahko oslabili zaupanje, ki bi ga stranke lahko imele v storitve, ki jih zagotavlja tožeča stranka, in torej vplivali na njeno dejavnost.
127    Iz vsega navedenega izhaja, da, prvič, dejavnost družbe Wizz Air sama po sebi ne more pojasniti zmanjšanja neto donosa tožeče stranke, ker je bilo to zmanjšanje ugotovljeno tako na povezavah, na katerih sta si neposredno konkurirali, kot na povezavah, na katerih si nista konkurirali, oziroma je bilo zmanjšanje celo večje na teh povezavah. Drugič, tožeča stranka ni predložila elementov, s katerimi bi bilo mogoče dokazati izgubo dobička ali manj ugoden razvoj od tistega, ki bi bil zabeležen brez sporazumov iz leta 2008 in leta 2010. Nazadnje, tretjič, poslovni model tožeče stranke, konkurenca drugih letalskih prevoznikov, finančna kriza in tehnični incidenti, s katerimi se je soočala tožeča stranka, so prav tako dejavniki, ki so lahko vplivali na njene donose.
128    Zato tožeča stranka ni zadostno dokazala, da je konkurenca družbe Wizz Air, ki je imela koristi od sporazumov iz leta 2008 in leta 2010, znatno vplivala na njen konkurenčni položaj.
129    Glede na ugotovitve iz točk 85, 89 in 128 zgoraj je treba ugotoviti, da pogoj v zvezi s posamičnim nanašanjem sporazumov iz leta 2008 in 2010 na tožečo stranko ni izpolnjen, ker so pogoji za priznanje procesnega upravičenja kumulativni (glej v tem smislu sodbo z dne 3. oktobra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, točka 76), in je treba tožbo zavreči kot nedopustno v delu, v katerem se nanaša na razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa v delu, v katerem se nanaša na sporazuma iz leta 2008 in leta 2010, ne da bi bilo treba preučiti, ali se ta del navedenega sklepa na tožečo stranko nanaša neposredno.
b)      Neposredno nanašanje ZLI za leto 2010 na tožečo stranko
130    V skladu z ustaljeno sodno prakso se s pogojem, da se mora sklep, ki je predmet tožbe, na fizično ali pravno osebo neposredno nanašati, kakor je določeno v členu 263, četrti odstavek, PDEU, zahteva, da sta kumulativno izpolnjeni dve merili, in sicer, da, prvič, izpodbijani ukrep neposredno učinkuje na pravni položaj posameznika in da,
drugič, naslovnikom tega ukrepa, ki jim je naložena njegova izvedba, ne dopušča nobene diskrecijske pravice, saj je ta izvedba samodejna in temelji izključno na ureditvi Unije brez uporabe drugih vmesnih pravil (glej sodbo z dne 6. novembra 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori in Komisija/Ferracci, od C‑622/16 P do C‑624/16 P, EU:C:2018:873, točka 42 in navedena sodna praksa).
131    Posebej v zvezi s pravili glede državnih pomoči je treba poudariti, da je njihov namen ohraniti konkurenco. Tako na tem področju to, da se s sklepom Komisije v celoti ohranijo učinki nacionalnih ukrepov, glede katerih je tožeča stranka v pritožbi, vloženi pri tej instituciji, trdila, da niso združljivi s tem namenom in da jo postavljajo v slabši konkurenčni položaj, omogoča ugotovitev, da ta sklep neposredno vpliva na njen pravni položaj, zlasti na njeno pravico, ki izhaja iz določb PDEU na področju državnih pomoči, da zaradi zadevnih nacionalnih ukrepov ni izpostavljena izkrivljeni konkurenci (glej sodbo z dne 6. novembra 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori in Komisija/Ferracci, od C‑622/16 P do C‑624/16 P, EU:C:2018:873, točka 43 in navedena sodna praksa).
132    Ker se s pogojem v zvezi z neposrednim nanašanjem zahteva, da mora izpodbijani akt neposredno učinkovati na pravni položaj tožeče stranke, mora sodišče Unije preveriti, ali je ta ustrezno navedla razloge, zaradi katerih jo lahko sklep Komisije postavi v slabši konkurenčni položaj in zaradi katerih lahko zato učinkuje na njen pravni položaj (sodba z dne 6. novembra 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori in Komisija/Ferracci, od C‑622/16 P do C‑624/16 P, EU:C:2018:873, točka 47).
133    V zvezi s prvim merilom je treba ugotoviti, da je tožeča stranka pred Splošnim sodiščem s predloženimi dokazili trdila, da je opravljala podobne dejavnosti kot družba Wizz Air in da je bila dejavna na istem trgu storitev in na istem geografskem trgu kot družba Wizz Air. Poleg tega je za zadnjenavedeno družbo zaradi pravil iz ZLI za leto 2010 in zlasti tistih iz njegove točke 7.3 veljala nižja pristojbina, kot
bi lahko veljala za tožečo stranko.
134    Ugotoviti je treba, da je Sodišče Splošnemu sodišču očitalo le, da ni odgovorilo na trditve, s katerimi je družba AITTV izpodbijala, da sta bili družba Wizz Air in tožeča stranka konkurentki (sodba, izdana v pritožbenem postopku, točki 93 in 94).
135    Na te trditve pa je že odgovorilo v okviru preučitve neposredne konkurence, ki je obstajala med družbo Wizz Air in tožečo stranko (glej točke od 60 do 68 zgoraj).
136    Vendar je družba Wizz Air navedla prvič v odgovorih na ukrepe procesnega vodstva Splošnega sodišča z dne 11. marca 2022, da se ZLI za leto 2010 zanjo ne uporablja, ker je sklenila sporazume z družbo AITTV. Komisija je to trditev ponovila na obravnavi 12. septembra 2022 in na obravnavi 4. decembra 2025, družba Wizz Air pa jo je ponovila tako v stališčih o sodbi, izdani v pritožbenem postopku, kot na tej zadnjenavedeni obravnavi.
137    Komisija in družba Wizz Air sta namreč na obravnavi 4. decembra 2025 v bistvu zatrjevali, da čeprav so bili s sporazumom o poslovanju iz leta 2010, in sicer z enim od sporazumov o spremembah iz leta 2010, družbi Wizz Air odobreni enaki popusti, kot so določeni v točki 7.3 ZLI za leto 2010, se je zanjo pravno uporabljal ta sporazum in ne ZLI. Poleg tega sta opozorili, da je bil sporazum o poslovanju iz leta 2010 podpisan 25. junija 2010, to je pred objavo ZLI za leto 2010
26. avgusta 2010, tako da se je za družbo Wizz Air tako kronološko kot pravno uporabljal sporazum o poslovanju iz leta 2010, ne pa ZLI za leto 2010.
138    Tej trditvi ni mogoče pritrditi.
139    V zvezi s tem je treba, prvič, navesti, da je Komisija, čeprav je bil ZLI za leto 2010 objavljen po podpisu sporazuma o poslovanju iz leta 2010, v točki 71 obrazložitve izpodbijanega sklepa navedla, da je bil „[s]porazum o poslovanju […] 25. junija 2010 spremenjen z novo shemo popustov, ki […] je enaka shemi iz [ZLI] za leto 2010“. Opozoriti je treba, da je Komisija natančneje določila, da je bil popust, odobren v skladu s točko 7.3 ZLI za leto 2010 ali v skladu s sporazumom o poslovanju iz leta 2010, vsebinsko enak. Poleg tega je treba opozoriti, da so bile pristojbine, določene v sporazumu o poslovanju iz leta 2008, in sicer enem od sporazumov iz leta 2008, že enake pristojbinam iz ZLI za leto 2008, kot je razvidno iz točke 68 obrazložitve izpodbijanega sklepa.
140    Zato je bil cilj sporazuma o poslovanju iz leta 2010 med drugim družbi Wizz Air omogočiti, da ima vsaj enak popust, kot je določen v točki 7.3 ZLI za leto 2010, in torej ta sporazum v tem obsegu uskladiti z navedenim ZLI. Dejstvo, da je bila družba Wizz Air deležna nekaterih popustov na podlagi sporazuma in ne na podlagi ZLI, torej ni pomembno, saj je bila vsekakor konkretno upravičena do popusta, kot je določen v točki 7.3 ZLI za leto 2010, in je morala izpolnjevati enaka merila kot drugi letalski
prevozniki, za katere je veljal le navedeni ZLI.
141    Drugič, navesti je treba, da družba Wizz Air trditve, da se ZLI za leto 2010 zanjo ni uporabljal, ni navedla niti v intervencijski vlogi niti med upravnim postopkom. Nasprotno, opozoriti je treba, da je „družba Wizz Air […] trdila, da 85‑odstotni popust, mogoč v skladu z [ZLI] za leto 2010, ni bil nikoli uporabljen[, pač] pa je bil potem, ko je romunsko ministrstvo za promet nasprotovalo zgornji shemi pristojbin, uporabljen povprečni največ 73‑odstotni popust“ (točka 121 obrazložitve izpodbijanega sklepa).
142    Družba Wizz Air je poleg tega med upravnim postopkom trdila, da na podlagi ZLI za leta 2007, 2008 in 2010 „ni bila deležna nobene selektivnosti in prednosti [in da bi] drugi letalski prevozniki […] lahko imeli korist od enake stopnje popusta“ (točka 122 obrazložitve izpodbijanega sklepa).
143    Prav tako je treba poudariti, da je Romunija navedla, da je „[g]lede na [ZLI] za leto 2010
[…] največje znižanje letaliških pristojbin, ki so se uporabljale za družbo Wizz Air, znašalo med 67 % in 72 %“ (točka 100 obrazložitve izpodbijanega sklepa).
144    Nazadnje, Komisija je pri oceni selektivnosti ZLI za leto 2010, po eni strani, ugotovila, da je sistem letaliških pristojbin ter popustov in rabatov veljal za vse letalske prevoznike, ki so uporabljali ali bi lahko uporabljali letališče (točka 290 obrazložitve izpodbijanega sklepa), po drugi strani pa je potrdila, da so poleg družbe Wizz Air tudi drugi letalski
prevozniki izkoristili ali bi lahko izkoristili popuste, ki jih ta določa (točka 292 obrazložitve izpodbijanega sklepa).
145    Iz tega izhaja, da je družba Wizz Air enako kot drugi letalski
prevozniki lahko izkoristila popuste, kot so bili določeni v ZLI za leto 2010, in je dejansko to tudi storila.
146    V teh okoliščinah Komisija in družba Wizz Air ne moreta trditi, da se ZLI za leto 2010 za družbo Wizz Air ni uporabljal, da bi izpodbijali neposredno nanašanje na tožečo stranko.
147    V zvezi z drugim merilom izpodbijani sklep v zvezi z ZLI za leto 2010 ustvarja pravne učinke popolnoma samodejno zgolj na podlagi ureditve Unije in brez uporabe drugih vmesnih pravil. Tožba zato izpolnjuje drugo od dveh meril, omenjenih v točki 130 zgoraj.
148    V teh okoliščinah je dopustno, da tožeča stranka izpodbija utemeljenost izpodbijanega sklepa v delu, v katerem se nanaša na ZLI za leto 2010.
C.      Utemeljenost
1.      Tožbeni razlogi, ki jih navaja tožeča stranka
149    Tožeča stranka v utemeljitev tožbe uveljavlja štiri tožbene razloge. S prvim tožbenim razlogom trdi, da je bilo v izpodbijanem sklepu napačno uporabljeno pravo v zvezi z neobstojem selektivnosti ZLI za leto 2010. Drugi tožbeni razlog se nanaša na očitno napako pri presoji, napačno uporabo prava in pomanjkljivo obrazložitev izpodbijanega sklepa, ker je v njem zaradi napačne uporabe merila zasebnega udeleženca v tržnem gospodarstvu ugotovljeno, da družbi Wizz Air s sporazumi iz leta 2008 in leta 2010 ni bila dodeljena neupravičena korist. S tretjim tožbenim razlogom tožeča stranka trdi, da je Komisija storila očitno napako pri presoji in kršila dolžnost skrbnega ravnanja v zvezi s cenovno diskriminacijo, ki se je med letalskimi prevozniki na letališču izvajala s spornimi ukrepi. S četrtim tožbenim razlogom zatrjuje, da je bilo v izpodbijanem sklepu napačno uporabljeno pravo, ker v njem ni upoštevana državna pomoč, ki je bila družbi Wizz Air dodeljena s sporazumi iz leta 2008 in leta 2010 v obliki znižanja pristojbine za varnost.
150    Ne glede na to, da je bilo v točki 139 zgoraj navedeno, da je popust iz točke 7.3 ZLI za leto 2010 vsebovan v sporazumu o poslovanju iz leta 2010, je treba preučiti le prvi tožbeni razlog v delu, v katerem je bilo v točki 129 zgoraj ugotovljeno, da tožba ni dopustna v delu, v katerem se nanaša na sporazume iz leta 2008 in leta 2010. Tako ni treba preučiti drugega in četrtega tožbenega razloga, ki se nanašata izključno na sporazume iz leta 2008 in leta 2010.
151    Prav tako ni treba obravnavati tretjega tožbenega razloga. Čeprav se namreč njegov naslov sklicuje tudi na ZLI za leto 2010, se navedene trditve v resnici nanašajo le na presojo Komisije glede obstoja gospodarske koristi, ki izhaja iz sporazumov iz leta 2008, in zlasti na njeno presojo skladnosti navedenih sporazumov z načelom udeleženca v tržnem gospodarstvu.
152    Nazadnje je treba poudariti, da je tožeča stranka v uvodu tožbe navedla, da je Komisija s tem, da je postopek podaljšala za devet let, kršila pravico do dobrega upravljanja. Zlasti naj bi resno kršila pravico tožeče stranke, da se njene zadeve obravnavajo v razumnem roku, v skladu s členom 41(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.
2.      Prvi tožbeni razlog: napačna uporaba prava v zvezi z neobstojem selektivnosti ZLI za leto 2010
153    Po navedbah tožeče stranke je ZLI za leto 2010 edini upoštevni ukrep v zvezi z družbo Wizz Air za presojo selektivnosti zadevnih letaliških pristojbin, ker se ZLI za leti 2007 in 2008 za tega letalskega
prevoznika nista uporabljala. Tožeča stranka trdi, da je bilo v izpodbijanem sklepu napačno uporabljeno pravo v delu, v katerem je ugotovljeno, da ZLI za leto 2010 ni selektiven, ker je Komisija napačno presodila merilo selektivnosti v smislu člena 107(1) PDEU in napačno presodila selektivnost ZLI za leto 2010.
154    Natančneje, tožeča stranka Komisiji očita, da ni preučila, ali je bilo znižanje letaliških pristojbin, določenih z ZLI za leto 2010, zasnovano tako, da je de facto dajalo prednost družbi Wizz Air. V zvezi s tem zatrjuje, da je bilo novo znižanje letaliških pristojbin za do 85 %, določeno v točki 7.3 ZLI za leto 2010, zasnovano tako, da se selektivna prednost dodeli družbi Wizz Air, ki je bila edini letalski prevoznik na letališču, ki je uporabljal zrakoplove z največjo maso pri vzletu (v nadaljevanju: MTOW) več kot 70 ton in ki je prepeljal več kot 10.000 potnikov na mesec.
155    Komisija ob podpori družb Wizz Air in AITTV izpodbija trditve tožeče stranke. Komisija trdi, da je preučila zasnovo in uporabo sistema letaliških pristojbin in znižanj ter da je poskušala ugotoviti, ali so bila znižanja dodeljena na nediskriminatoren način vsem letalskim prevoznikom, ki so bili prisotni na letališču. V zvezi s tem naj v ZLI za leto 2010 ne bila določena samo znižanja za zrakoplove z MTOW več kot 70 ton, ampak tudi druga znižanja, zlasti za manjše zrakoplove, na primer take, kot jih je uporabljala tožeča stranka. Tako razlikovanje naj bi bilo neločljivo povezano s sistemom znižanj na splošno in naj zaradi tega ne bi bilo
selektivno.
156    Poleg tega naj družba Wizz Air ne bi bil edini letalski
prevoznik, prisoten
na letališču, ki je upravljal zrakoplove MTOW nad 70 ton, tako da so bili drugi letalski prevozniki lahko upravičeni do znižanja, določenega v točki 7.3 ZLI za leto 2010.
a)      Presoja ZLI za leto 2010 v izpodbijanem sklepu
157    Komisija je obstoj državne pomoči v zvezi z letališkimi pristojbinami, objavljenimi v ZLI za leta 2007, 2008 in 2010, preučila v točkah od 267 do 299 obrazložitve izpodbijanega sklepa. Pogoj v zvezi s selektivnostjo je presodila v točkah od 284 do 299 obrazložitve izpodbijanega sklepa.
158    V točki 289 obrazložitve izpodbijanega sklepa je Komisija navedla, da je bil ustrezni referenčni okvir za proučitev, ali se je z ZLI za leta 2007, 2008 in 2010 dala prednost posameznim letalskim prevoznikom pred drugimi, ki so bili v primerljivem dejanskem in pravnem položaju, okvir ureditve, ki se je uporabljala za letališče. V zvezi s tem je v točki 290 obrazložitve izpodbijanega sklepa navedla, da je sistem letaliških pristojbin ter popustov in rabatov veljal za vse letalske prevoznike, ki so uporabljali ali bi lahko uporabljali letališče in so izpolnjevali pogoje iz ZLI za leta 2007, 2008 oziroma 2010.
159    Komisija je v točki 292 obrazložitve izpodbijanega sklepa navedla, da se je „[z]a popuste […] uporabljala drseča lestvica, ki se je začela z 10‑odstotnim popustom za 250–500 pristankov na leto, tj. približno pet pristankov na teden“, in da je „v obravnavanem obdobju na [letališču] poleg družbe Wizz Air delovalo še nekaj drugih letalskih prevoznikov, ki so imeli v svoji floti zrakoplove ustreznih velikosti in/ali zadostne frekvence, zato so ali bi lahko izkoristili ustrezne popuste“.
160    V točkah 293 in 294 obrazložitve izpodbijanega sklepa je Komisija ugotovila, da osnovna stopnja, popusti in rabati, določeni v ZLI za leta 2007, 2008 in 2010, niso bili selektivni, ker so se uporabljali brez razlikovanja. Zato je Komisija ugotovila, da ta ukrep ni pomenil državne pomoči v smislu člena 107(1) PDEU.
b)      Utemeljenost presoje ZLI za leto 2010 v izpodbijanem sklepu
1)      Uvodne ugotovitve
161    V skladu s členom 107(1) PDEU „je vsaka pomoč, ki jo dodeli država članica, ali kakršna koli vrsta pomoči iz državnih sredstev, ki izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga, nezdružljiva z notranjim trgom, kolikor prizadene trgovino med državami članicami“.
162    V skladu z ustaljeno sodno prakso se za opredelitev državne pomoči zahteva, da so izpolnjeni vsi naslednji pogoji. Prvič, iti mora za poseg države ali iz državnih sredstev. Drugič, ta poseg mora biti tak, da lahko prizadene trgovino med državami članicami. Tretjič, z njim mora biti prejemniku podeljena selektivna prednost. Četrtič, poseg mora biti tak, da izkrivlja ali bi lahko izkrivljal konkurenco (glej sodbo z dne 21. decembra 2016, Komisija/Hansestadt Lübeck, C‑524/14 P, EU:C:2016:971, točka 40 in navedena sodna praksa).
163    Kar zadeva pogoj v zvezi s selektivnostjo, je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da je treba pri presoji tega pogoja ugotoviti, ali je nacionalni ukrep v
okviru določene pravne ureditve take vrste, da daje prednost „posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga“ v
primerjavi z
drugimi podjetji in proizvodnjo drugega blaga, ki so glede na cilj, ki si ga prizadeva doseči zadevna ureditev, v
primerljivem dejanskem in pravnem položaju. Pojem „državna pomoč“ ne vključuje državnih ukrepov, ki uvajajo razlikovanje med podjetji in so torej a priori selektivni, kadar to razlikovanje izvira iz narave ali sistematike ureditve, v katero spadajo (glej sodbo z dne 21. decembra 2016, Komisija/Hansestadt Lübeck, C‑524/14 P, EU:C:2016:971, točka 41 in navedena sodna praksa).
164    Poleg tega člen 107(1) PDEU ne razlikuje glede na vzroke ali cilje državnih posegov, temveč jih opredeljuje glede na njihove učinke (glej sodbo z dne 26. septembra 2024, JCDecaux Street Furniture Belgium/Komisija, C‑710/22 P, EU:C:2024:787, točka 43 in navedena sodna praksa).
165    Zato se, čeprav ni mogoče izključiti, da je ukrep, s katerim neko javno podjetje določi pogoje za uporabo svojega blaga ali storitev, vseeno pa splošno velja za vsa podjetja, ki uporabljajo to blago ali te storitve, selektiven, za ugotovitev, ali je tako, ni treba navezati na naravo tega ukrepa, temveč na njegove učinke, in preveriti, ali korist, ki naj bi jo zagotavljal, dejansko ne koristi zgolj nekaterim od teh podjetij v primerjavi z drugimi, čeprav so glede na cilj, ki se z zadevno ureditvijo
uresničuje, vsa navedena podjetja v primerljivem dejanskem in pravnem položaju (sodba z dne 21. decembra 2016, Komisija/Hansestadt Lübeck, C‑524/14 P, EU:C:2016:971, točka 49).
166    Za ugotovitev selektivnosti ukrepa je treba preveriti, ali ukrep v okviru posameznega pravnega sistema pomeni prednost za nekatera podjetja v primerjavi z drugimi, ki so v primerljivem pravnem in dejanskem stanju (glej sodbo z dne 21. decembra 2016, Komisija/Hansestadt Lübeck, C‑524/14 P, EU:C:2016:971, točka 54 in navedena sodna praksa).
167    Taka preučitev tako načeloma vključuje predhodno opredelitev referenčnega okvira zadevnega ukrepa (glej v tem smislu sodbo z dne 21. decembra 2016, Komisija/Hansestadt Lübeck, C‑524/14 P, EU:C:2016:971, točka 55).
168    Na prvem mestu, opozoriti je treba, da so bile v točkah od 1 do 4 ZLI za leto 2010 navedene stopnje različnih letaliških pristojbin (za pristanek, osvetlitev, parkiranje in potniške storitve, vključno z varnostjo). Dejansko zaračunane pristojbine so lahko bile predmet različnih vrst znižanj. V točkah 7.1, 7.2 in 7.3 ZLI za leto 2010 so bile določene tri vrste nekumulativnih znižanj:
–        prvič, znižanje v višini od 10 % do 70 % glede na število pristankov mednarodnih letov na letališče v predhodnem letu;
–        drugič, 50‑odstotno znižanje za 12 mesecev za nove letalske prevoznike, ki opravijo vsaj tri lete tedensko z zrakoplovom z vsaj 70 sedeži. Za vsako novo destinacijo se šest mesecev uporablja 50‑odstotno znižanje na pristojbine za pristanek. Poleg teh znižanj je družba AITTV odobrila tudi povračilo v višini od 10 do 30 % prihodkov od pristojbin za vkrcanje glede na število potnikov, ki so bili vkrcani na leto;
–        tretjič, znižanje v višini od 72 % do 85 % za zrakoplove z MTOW več kot 70 ton in več kot 10.000 vkrcanimi potniki na mesec.
169    Iz točk od 46 do 49 obrazložitve izpodbijanega sklepa izhaja, da so bila
znižanja, opisana v prvi in drugi alinei točke 168, določena že v ZLI za leto 2008. Zato so bila znižanja, določena v točki 7.3 ZLI za leto 2010 in opisana v tretji alinei točke 168 zgoraj, edina novost v primerjavi z ZLI za leto 2008.
170    Na drugem mestu, pojasniti je treba, da se tožeča stranka med znižanji, določenimi v ZLI za leto 2010, sklicuje le na znižanja, ki so določena v točki 7.3. Po mnenju Komisije pa je treba trditev v zvezi z dejansko selektivnostjo, ki jo zatrjuje tožeča stranka, šteti za brezpredmetno, ker se nanaša le na navedena znižanja, torej na ukrep, ki se razlikuje od tistega, ki je bil preučen v izpodbijanem sklepu.
171    Trditvi Komisije torej ni mogoče pritrditi. Res je, da je Komisija v točkah od 287 do 299 obrazložitve izpodbijanega sklepa preučila selektivnost vseh ukrepov, ki so bili določeni v ZLI za leta 2007, 2008 in 2010, ne da bi ločeno preučila znižanje iz točke 7.3 ZLI za leto 2010. Vendar je to znižanje prav tako zajeto v izpodbijanem sklepu in na podlagi ničesar ni mogoče sklepati, da ga je Komisija nameravala izključiti iz vsebinskega obsega svoje analize. Poleg tega tožeča stranka trdi prav to, da Komisija napačno ni preučila, ali navedeno znižanje, obravnavano posamično, ni bilo selektivno za družbo Wizz Air.
172    Na tretjem mestu, kot je bilo ugotovljeno v točki 146 zgoraj, sta Komisija in družba Wizz Air napačno trdili, da se ZLI za leto 2010 za družbo Wizz Air ne uporablja.
173    Po teh pojasnilih je treba zdaj preučiti, ali je presoja Komisije v zvezi z ZLI za leto 2010 glede selektivnosti pomoči utemeljena.
2)      Utemeljenost presoje selektivnosti
174    Tožeča stranka v bistvu trdi, da dejstvo, da se je ZLI za leto 2010 uporabljal za vse letalske prevoznike, ki so svoje dejavnosti opravljali na letališču, in da so bili drugi letalski prevozniki upravičeni ali bi lahko bili upravičeni do zadevnih znižanj, ne izključuje, da so bila znižanja, določena v njem, zasnovana za selektivno dajanje prednosti družbi Wizz Air.
175    Na prvem mestu, Komisija se v zvezi s ciljem znižanj, določenih v točki 7.3 ZLI za leto 2010, sklicuje na gospodarske cilje letališča, in sicer privabljanje večjih zrakoplovov, s čimer bi se lahko povečali prihodki.
176    Vendar cilj, ki se uresničuje z navedenimi znižanji, sam po sebi ne more zadostovati za izključitev selektivnosti. Taka rešitev bi namreč a priori izključila vsakršno možnost, da bi se prednosti, dodeljene letalskim prevoznikom, ki imajo zrakoplove z MTOW nad 70 ton in ki prevažajo več kot 10.000 potnikov na mesec, opredelile kot „selektivne prednosti“. Tako bi državnim organom zadoščalo, da se sklicujejo na zakonitost ciljev, doseženo s sprejetjem ukrepa pomoči, tako da bi se ta ukrep lahko štel za splošni ukrep, ki se izogne uporabi člena 107(1) PDEU (glej po analogiji sodbo z dne 19. oktobra 2022, Grčija/Komisija, T‑850/19, EU:T:2022:638, točka 59 in navedena sodna praksa).
177    Na drugem mestu, Komisija je v točki 290 obrazložitve izpodbijanega sklepa navedla, da je sistem letaliških pristojbin ter popustov in rabatov veljal za vse letalske prevoznike, ki so uporabljali ali bi lahko uporabljali letališče in so izpolnjevali pogoje iz ZLI za leta 2007, 2008 oziroma 2010.
178    V zvezi s tem, najprej, trditve tožeče stranke iz replike, da izpodbijani sklep vsebuje napake pri analizi vprašanja, ali ZLI za leto 2010 razlikuje med podjetji, ki so v primerljivih položajih, in ali je to razlikovanje mogoče upravičiti glede na cilje referenčnega sistema, ne pomenijo nedopustnega novega tožbenega razloga, ker je njihov namen – v nasprotju s trditvami Komisije – odgovoriti na trditve iz odgovora na tožbo.
179    Dalje, navesti je treba, da narava ZLI za leto 2010, ki je bila v obliki uporabe „splošnega“ sistema, ki temelji na objektivnih merilih, ne nasprotuje ugotovitvi selektivnosti znižanj, ki jih določa. Obseg pogoja v zvezi s selektivnostjo je namreč širši in vključuje ukrepe, ki s svojimi učinki dajejo prednost posameznim podjetjem zaradi posebnih značilnosti teh podjetij. Iz sodne prakse prav tako izhaja, da dejstvo, da pomoč ni namenjena enemu ali več posebnim vnaprej opredeljenim prejemnikom, ampak je pogojena z nizom objektivnih meril, na podlagi katerih se lahko dodeli nedoločenemu številu upravičencev, ki prvotno niso posamično opredeljeni, ne zadošča, da se ovrže selektivnost ukrepa in s tem njegova opredelitev kot državna pomoč v smislu člena 107(1) PDEU. Taka okoliščina pomeni kvečjemu, da zadevni ukrep ni individualna pomoč. Ne izključuje pa, da je treba ta državni poseg obravnavati kot shemo pomoči, ki pomeni selektiven in torej specifičen ukrep, če zaradi meril za njegovo uporabo daje prednost posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga in izključuje druga podjetja ali proizvodnjo (glej v tem smislu sodbe z dne 29. septembra 2000, CETM/Komisija, T‑55/99, EU:T:2000:223, točka 40; z dne 13. septembra 2012, Italija/Komisija, T‑379/09, neobjavljena, EU:T:2012:422, točka 47, in z dne 30. aprila 2014, Tisza Erőmű/Komisija, T‑468/08, neobjavljena, EU:T:2014:235, točka 164).
180    V obravnavani zadevi pa so se sistem letaliških pristojbin ter popusti in rabati načeloma uporabljali za vse letalske prevoznike, ki uporabljajo ali bi lahko uporabljali letališče. Vendar sta bili dve kumulativni merili, določeni v točki 7.3 ZLI za leto 2010, in sicer razpolaganje z zrakoplovi z več kot 70 tonami MTOW in ki prevažajo več kot 10.000 potnikov na mesec, oblikovani tako, da je bil krog potencialnih upravičencev do navedenih znižanj nujno omejen.
181    To ugotovitev tudi potrjuje okoliščina, da so Komisija ter družbi Wizz Air in AITTV kot drugega letalskega
prevoznika, ki bi lahko bil poleg družbe Wizz Air upravičen do teh popustov, navedle le družbo Tarom. Glede tega je treba navesti, da družba Wizz Air v intervencijski vlogi sicer omenja druge letalske prevoznike, ki niso ona sama in družba Tarom, vendar gre za letalske prevoznike, ki so bili po navedbah družbe Wizz Air leta 2008 v razpravi z letališčem o opravljanju linij z odhodom z letališča in ki nazadnje niso bili prevozniki, ki so v točki 33 obrazložitve izpodbijanega sklepa navedeni kot prevozniki, ki so opravljali lete na letališču med letoma 2007 in 2009.
182    Komisija okoliščine, da je bilo zelo omejeno število letalskih prevoznikom lahko upravičeno do znižanj, določenih v točki 7.3 ZLI za leto 2010, zato ni mogla šteti za naključno posledico zadevnega sistema, ampak jo je morala šteti za neizogibno posledico dejstva, da so bila ta znižanja oblikovana prav tako, da lahko le redki prevozniki, ki imajo zrakoplove MTOW nad 70 ton in ki lahko prevažajo več kot 10.000 potnikov na mesec, pridobijo popuste od 72 do 85 %, to je popuste, ki so bili veliko višji od znižanj, ki so bila določena v točkah 7.1 in 7.2 ZLI za leto 2010.
183    Na tretjem mestu, Komisija je v točki 292 obrazložitve izpodbijanega sklepa navedla, da se je „[z]a popuste […] uporabljala drseča lestvica, ki se je začela z 10‑odstotnim popustom za 250-500 pristankov na leto, tj. približno pet pristankov na teden“ in da je „v obravnavanem obdobju na [letališču] poleg družbe Wizz Air delovalo še nekaj drugih letalskih prevoznikov, ki so imeli v svoji floti zrakoplove ustreznih velikosti in/ali zadostne frekvence, zato so ali bi lahko izkoristili ustrezne popuste“.
184    S tem pa je Komisija, prvič, skupaj preučila tri vrste znižanj, določene z ZLI za leto 2010, ne da bi pojasnila, zakaj je taka skupna presoja upoštevna za ugotovitev, ali je ta ukrep selektiven, glede na to, da so za vsako vrsto znižanja veljali drugačni pogoji in da navedena znižanja niso bila kumulativna. Zato ni preučila, ali je vrsta znižanja, ki je posebej določena v točki 7.3 ZLI za leto 2010, ločeno od drugih znižanj, dajala prednost družbi Wizz Air zaradi pogojev za njeno uporabo in pri tem izključevala druge letalske prevoznike, ki so bili prisotni na letališču.
185    Drugič, Komisija se ni izrekla o vprašanju, ali so posebej v zvezi z vrsto znižanja, določeno v točki 7.3 ZLI za leto 2010, drugi letalski prevozniki, ki niso družba Wizz Air, v svoji floti imeli zrakoplove ustrezne velikosti in zadostne frekvence, ki bi jim dejansko omogočali, da koristijo znižanje.
186    V zvezi s tem je treba poudariti, da Komisija trdi, da je v točkah 122 in 390 obrazložitve izpodbijanega sklepa ugotovila, da so drugi letalski
prevozniki upravljali zrakoplove MTOW nad 70 ton, tako kot družba Wizz Air, in so torej lahko bili upravičeni do tega znižanja.
187    Vendar je treba ugotoviti, da točka 122 obrazložitve ne vsebuje nobene ocene Komisije, temveč povzema eno od trditev, ki jih je družba Wizz Air navedla med upravnim postopkom. Ta točka obrazložitve tudi ne vsebuje nobenega pojasnila glede zadevnih letalskih prevoznikov.
188    Vsekakor pa je bilo v točki 181 zgoraj že ugotovljeno – če bi bilo treba šteti, da so letalski prevozniki, ki jih je navedla družba Wizz Air, razen
družbe Taroma, isti kot tisti, ki jih je navedla v intervencijski vlogi – da ti prevozniki niso opravljali letov na letališče in z njega.
189    Iz točke 390 obrazložitve izpodbijanega sklepa, ki je del presoje, ki jo je Komisija opravila v zvezi s študijo, ki jo je tožeča stranka predložila v okviru analize donosnosti sporazumov iz leta 2008, dejansko izhaja, da se zdi, da je Komisija priznala, kot je trdila Romunija, da je letalski
prevoznik Tarom uporabljal tudi zrakoplove, katerih MTOW je presegala 70 ton.
190    Vendar ne le, da iz točke 390 obrazložitve izpodbijanega sklepa ne izhaja, da je več drugih letalskih prevoznikov uporabljalo take zrakoplove, ampak iz tega tudi ne izhaja, da je družba Tarom izpolnjevala ali bi lahko izpolnjevala merilo v zvezi s številom potnikov, ki jih je mesečno prepeljala. Nasprotno, iz točke 40 duplike je mogoče sklepati, da ni bilo tako, saj Komisija odgovarja na trditev tožeče stranke, da je bila uporaba takih zrakoplovov s strani družbe Tarom zanemarljiva, pri čemer pojasnjuje, da ni nemogoče, da bi se taka uporaba v prihodnosti povečala. Poleg tega ne izpodbija povprečne številke 5480 potnikov, ki jih je leta 2009 mesečno prepeljala družba Tarom in ki jo je tožeča stranka navedla v repliki.
191    Nazadnje, družba AITTV se je v intervencijski vlogi sklicevala na dokument, ki vsebuje seznam zrakoplovov, ki so jih uporabljali letalski
prevozniki, ki niso družba Wizz Air in ki so med letoma 2006 in 2013 upravljali zrakoplove, katerih MTOW presega 70 ton.
192    Vendar v skladu s sodno prakso Splošno sodišče v prilogah ni dolžno iskati ter prepoznavati razlogov in trditev, ki bi jih lahko štelo za temelj tožbe, saj imajo priloge zgolj dokazno in pomožno funkcijo (glej sodbo z dne 15. septembra 2021, Laboratoire Pareva in Biotech3D/Komisija, T‑337/18 in T‑347/18, EU:T:2021:594, točka 77 in navedena sodna praksa).
193    Zato bi morala družba AITTV v besedilu intervencijske vloge natančno navesti imena zadevnih letalskih prevoznikov in pojasniti, kako lahko dokument, predložen v prilogi, utemelji njene trditve. V skladu z opisom tega dokumenta, ki ga je navedla družba AITTV, ta dokument, čeprav vsebuje seznam letalskih prevoznikov, ki uporabljajo zrakoplove, katerih MTOW presega 70 ton, ne vsebuje nobene navedbe glede števila prepeljanih potnikov.
194    Zato ni bilo dokazano, da so bile do vrste znižanj, ki so določena v točki 7.3 ZLI za leto 2010, upravičeni drugi letalski
prevozniki, in ne družba Wizz Air, niti da je družba Tarom oziroma drug letalski prevoznik dosegel minimalno število vkrcanih potnikov na mesec, ki se zahteva s to točko 7.3.
195    Tretjič, poudariti je treba, da upoštevanje, kot ga navaja Komisija, drugih dveh ukrepov znižanj, določenih z ZLI za leto 2010, še toliko lažje vzbudi dvom o neselektivnosti znižanj iz točke 7.3 ZLI za leto 2010. S tema drugima ukrepoma so bila namreč določena znižanja v razponih od 10 % do 70 % in od 10 % do 30 %, medtem ko so bila v navedeni točki 7.3 določena višja in manj progresivna
znižanja v razponu od 72 % in vse do 85 %.
196    Zato je treba ugotoviti, da je Komisija napačno uporabila pravo s tem, da ni preučila, ali se je znižanje iz točke 7.3 ZLI za leto 2010 –
če se upošteva posamično –
uporabljalo selektivno.
197    Glede na navedene preudarke je treba prvemu tožbenemu razlogu ugoditi, ne da bi bilo treba preučiti domnevno prepoznost in utemeljenost trditve tožeče stranke, da znižanja iz točke 7.3 ZLI za leto 2010 pomenijo odstopanje od referenčnega sistema, vzpostavljenega s tem ZLI. Zato je treba izpodbijani sklep razglasiti za ničen v delu, v katerem je ugotovljeno, da ZLI za leto 2010 ne pomeni državne pomoči, ker ni selektiven, ne da bi bilo treba poleg tega preučiti morebitni tožbeni razlog v zvezi s kršitvijo načela razumnega roka.
D.      Sklep o tožbi
198    Iz vsega navedenega izhaja, da je treba tožbo delno zavreči kot nedopustno v delu, v katerem se nanaša na razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa v zvezi s sporazumi iz leta 2008 in leta 2010. Nasprotno pa ji je treba delno ugoditi v delu, v katerem se nanaša na razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa v zvezi z ZLI za leto 2010.
V.      Stroški
199    V skladu s členom 195 Poslovnika mora Splošno sodišče v odločbah, ki jih Splošno sodišče izda po razveljavitvi in vrnitvi v razsojanje, v tej sodbi na eni strani odločiti o vseh stroških postopkov pred njim, in sicer o postopkih v zadevah T‑522/20 in T‑522/20 RENV, na drugi strani pa o stroških v zvezi s pritožbenim postopkom pred Sodiščem, in sicer o postopkih v združenih zadevah od C‑244/23 P do C‑246/23 P.
200    Člen 134(3) Poslovnika določa, da če vsaka stranka uspe samo deloma, načeloma nosi svoje stroške.
201    Nazadnje, Splošno sodišče lahko v skladu s členom 135(1) Poslovnika izjemoma, če to zahteva pravičnost, odloči, da neuspela stranka poleg svojih stroškov nosi le del stroškov druge stranke ali celo da se ji plačilo teh stroškov ne naloži.
202    V obravnavani zadevi je treba navesti, da Komisija v okviru postopka, v katerem je bila izdana prvotna sodba, ni uspela, medtem ko tožeča stranka ni uspela v okviru postopka, v katerem je bila izdana sodba, izdana v pritožbenem postopku. Glede na to, da je bilo v okviru tega postopka tožbi delno ugodeno in delno pa je bila zavržena kot nedopustna, pa bo o zadevi pravično razsojeno, če se vsaki stranki naloži, da nosi svoje stroške v zvezi s postopkom v zadevah T‑522/20 in T‑522/20 RENV ter v združenih zadevah od C‑244/23 P do C‑246/23 P.
203    V skladu s členom 138(3) Poslovnika lahko Splošno sodišče intervenientu, ki ni eden od subjektov iz odstavkov 1 in 2, naloži, da nosi svoje stroške.
204    V teh okoliščinah je treba družbama Wizz Air in AITTV naložiti, da nosita svoje stroške.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat, ki zaseda v sestavi petih sodnikov)
razsodilo:
1.      Člen 2 Sklepa Komisije (EU) 2021/1428 z dne 24. februarja 2020 o državni pomoči SA. 31662 – C/2011 (ex NN/2011), ki jo je Romunija izvedla za mednarodno letališče Temišvar in družbo Wizz Air se razglasi za ničen v delu, v katerem je ugotovljeno, da letališke pristojbine, navedene v Zborniku letalskih informacij za leto 2010, niso državne pomoči.
2.      V preostalem se tožba zavrže.
3.      Carpatair SA, Evropska komisija, Wizz Air Hungary Légiközlekedési Zrt. (Wizz Air Hungary Zrt.) in Societatea Națională „Aeroportul Internațional Timișoara – Traian Vuia“ SA (AITTV) nosijo vsaka svoje stroške v zvezi s postopki pred Splošnim sodiščem in pred Sodiščem.
Półtorak
Martín y Pérez de Nanclares
Hesse
Steinfatt
Petrlík
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. maja 2026.
Podpisi
Kazalo
I.
Dejansko stanje
II.
Postopek pred vrnitvijo zadeve v razsojanje
A.
Prvotna sodba
B.
Sodba, izdana v pritožbenem postopku
III.
Postopek in predlogi strank po vrnitvi zadeve v razsojanje
IV.
Pravo
A.
Dopustnost izvlečkov poročila stečajnega upravitelja
B.
Dopustnost tožbe
1.
Pravni interes tožeče stranke
2.
Procesno upravičenje tožeče stranke
a)
Posamično nanašanje sporazumov iz leta 2008 in leta 2010 na tožečo stranko
1)
Uvodne ugotovitve
2)
Obstoj neposredne konkurence med tožečo stranko in družbo Wizz Air
3)
Obstoj posredne konkurence med tožečo stranko in družbo Wizz Air
4)
Poseben status tožeče stranke
b)
Neposredno nanašanje ZLI za leto 2010 na tožečo stranko
C.
Utemeljenost
1.
Tožbeni razlogi, ki jih navaja tožeča stranka
2.
Prvi tožbeni razlog: napačna uporaba prava v zvezi z neobstojem selektivnosti ZLI za leto 2010
a)
Presoja ZLI za leto 2010 v izpodbijanem sklepu
b)
Utemeljenost presoje ZLI za leto 2010 v izpodbijanem sklepu
1)
Uvodne ugotovitve
2)
Utemeljenost presoje selektivnosti
D.
Sklep o tožbi
V.
Stroški
*      Jezik postopka: angleščina.