62002CJ0347_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Izrek
Stranke
V zadevi C-347/02,
zaradi tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 226 ES, vložene 30. septembra 2002,
Komisija Evropskih skupnosti, ki jo zastopata C. Tufvesson in J.‑F. Pasquier, zastopnika, z naslovom za vročanje v Luxembourgu,
tožeča stranka,
proti
Francoski republiki, ki jo zastopajo G. de Bergues, P. Boussaroque in C. Mercier, zastopniki,
tožena stranka,
SODIŠČE (veliki senat),
v sestavi V. Skouris, predsednik, P. Jann, C. W. A. Timmermans (poročevalec), C. Gulmann in J. N. Cunha Rodrigues, predsedniki senata, R. Schintgen, sodnik, F. Macken in N. Colneric, sodnici, S. von Bahr, sodnik, R. Silva de Lapuerta, sodnica, in K. Lenaerts, sodnik,
generalna pravobranilka: C. Stix-Hackl,
sodni tajnik: H. von Holstein, namestnik sodnega tajnika,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 10. februarja 2004,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 30. marca 2004
izreka naslednjo
Sodbo
Razlogi za odločitev
1. S to tožbo Komisija Evropskih skupnosti predlaga Sodišču, naj ugotovi, da Francoska republika s tem, da je v nasprotju z načelom prostega določanja premijskih stopenj ter odprave predhodnega nadzora premijskih cenikov in pogodb, določenim v členih 6(3), 29 in 39 Direktive Sveta 92/49/EGS z dne 18. junija 1992 o spremembah direktiv 73/239/EGS in 88/357/EGS ter o uskladitvi zakonov in drugih predpisov o neposrednem zavarovanju razen življenjskega zavarovanja (tretja direktiva o premoženjskem zavarovanju) (UL L 228, str. 1), uvedla in ohranila sistem bonus‑malus, ki samodejno in obvezujoče vpliva na premijske stopnje, ki veljajo za vse pogodbe avtomobilskega zavarovanja, sklenjene na ozemlju Francije, brez razlikovanja med zavarovalnicami s sedežem v Franciji in zavarovalnicami, ki tam izvajajo dejavnost prek podružnice oziroma z opravljanjem storitev, ni izpolnila obveznosti iz navedene direktive.
Pravni okvir
Skupnostna ureditev
2. Člen 6 Direktive 92/49, pod naslovom II „Začetek zavarovalnih poslov“, določa:
„Člen 8 Direktive 72/239/EGS se nadomesti z naslednjim:
‚Člen 8
[…]
3. Nobena določba iz te direktive ne preprečuje državam članicam, da ohranijo v veljavi ali sprejmejo zakone in druge predpise, ki zahtevajo odobritev družbene pogodbe in akta o ustanovitvi ter predložitev drugih listin, potrebnih za normalno izvajanje nadzora.
Vendar države članice ne sprejmejo določb, ki zahtevajo predhodno dovoljenje ali sistematično obveščanje o splošnih in posebnih zavarovalnih pogojih, o premijskih cenikih in obrazcih ter drugih tiskanih listinah, ki jih namerava podjetje uporabljati pri svojem poslovanju z zavarovalci.
Države članice ne morejo ohraniti ali uvesti predhodnega obvestila ali odobritve predlaganih povečanj premijskih stopenj razen v sklopu splošnega sistema nadzora cen.
[…]‘“
3. Člen 29 Direktive 92/49, pod naslovom III „Uskladitev pogojev za opravljanje poslov“, določa:
„Države članice ne sprejmejo predpisov, ki zahtevajo predhodno dovoljenje ali sistematično obveščanje o splošnih in posebnih zavarovalnih pogojih, premijskih cenikih ali o obrazcih in drugih tiskanih listinah, ki jih namerava zavarovalnica uporabljati pri svojem poslovanju z zavarovalci. Zahtevajo lahko le nesistematično obveščanje o teh zavarovalnih pogojih in drugih listinah zaradi preverjanja usklajenosti z nacionalnimi predpisi v zvezi z zavarovalnimi pogodbami in ta zahteva ne more predstavljati predhodnega pogoja za podjetje, da bi opravljalo svoje dejavnosti.
Države članice ne morejo ohraniti ali uvesti predhodnega obvestila ali odobritve predlaganih povečanj premijskih stopenj razen v sklopu splošnega sistema nadzora cen.“
4. Člen 39(2) in (3) Direktive 92/49, pod naslovom IV „Določbe o pravici do ustanavljanja in svobodi opravljanja storitev“, določa:
„2. Država članica, v kateri je podružnica ali kjer se izvajajo storitve, ne sprejme predpisov, ki zahtevajo predhodno dovoljenje ali sistematično obveščanje o splošnih in posebnih zavarovalnih pogojih, premijskih cenikih ali o obrazcih in drugih tiskanih listinah, ki jih namerava zavarovalnica uporabljati pri svojem poslovanju z zavarovalci. Zahteva lahko samo, da podjetje, ki predlaga, da bi na njenem ozemlju izvajalo zavarovalne posle iz naslova pravice do ustanavljanja ali svobode opravljanja storitev, pošlje nesistematično obveščanje o teh zavarovalnih pogojih in drugih listinah, zaradi preverjanja skladnosti z nacionalnimi predpisi o zavarovalnih pogodbah, ta zahteva pa ne more predstavljati predhodnega pogoja za nadaljevanje poslovanja podjetja.
3. Država članica, v kateri je podružnica ali kjer se izvajajo storitve, ne more ohraniti ali uvesti predhodnega obveščanja ali odobritve predlaganih povečanj premijskih stopenj, razen v sklopu splošnega sistema nadzora cen.“
Nacionalna ureditev
5. Člen A. 121-l, odstavek 1, francoskega Code des assurances (zakonika o zavarovanju) se glasi:
„Pogodbe o zavarovanju, ki sodijo k panogam, navedenim v členu R. 321‑1 pod številkama 3 in 10, in se nanašajo na kopenska vozila na motorni pogon, morajo vsebovati klavzulo o zmanjšanju ali povečanju premij ali prispevkov, ki je navedena kot dodatek k temu členu.“
6. Dodatek k členu A. 121-1 zajema 14 členov. Te določbe predvidevajo, da zavarovalnica določi izhodiščno premijo, na podlagi katere se nato izračuna letna premija, ki jo plača zavarovanec. Ta letna premija je zmnožek izhodiščne premije in koeficienta zmanjšanja oziroma povečanja, ki je na začetku določen na 1. Ob poteku vsakega leta brez škodnega primera se ta koeficient zmanjša za 5 %. Koeficient pa ne sme biti manjši od 0,5 %. Nasprotno pa se ta koeficient poveča za 25 %, če v enem letu pride do škodnega primera, in vsak naslednji škodni primer vodi do povečanja za nadaljnjih 25 %. Za prvi škodni primer po določenem obdobju najmanj treh let, v katerem je koeficient zmanjšanja oziroma povečanja ustrezal vrednosti 0,5, povečanje ne nastopi. Koeficient povečanja ne more biti višji od 3,5.
Predhodni postopek
7. Po prvi izmenjavi informacij med francoskimi oblastmi in Komisijo je ta 7. julija 1997 na Francosko republiko naslovila pisni opomin, v katerem je izrazila mnenje, da sistem bonus-malus, ki velja v Franciji, ni združljiv z določbami Direktive 92/49.
8. Francoska vlada je na ta pisni opomin odgovorila z dopisom z dne 23. oktobra 1997, ki je bil dopolnjen z drugim dopisom, posredovanim Komisiji 31. julija 1998.
9. Po nadaljnji izmenjavi med francoskim Ministrstvom za gospodarstvo, finance in industrijo ter Komisijo je ta z dopisom z dne 20. aprila 2001 Francoski republiki poslala obrazloženo mnenje, v katerem je utemeljila mnenje, da nacionalna ureditev v zvezi z sistemom bonus‑malus
krši pravo Skupnosti, in to državo članico pozvala k sprejetju ustreznih ukrepov, s katerimi se bo uskladila s tem mnenjem, v dveh mesecih od tega dopisa.
10. Francoske oblasti so na obrazloženo mnenje odgovorile z dopisom z dne 18. julija 2001, v katerem so na eni strani navedle, da sistem bonus-malus
ne ovira prostega določanja premij, in na drugi, da ta sistem temelji na upoštevanju splošne koristi, ki jo je Sodišče priznalo v sodni praksi.
11. Ker je Komisija menila, da francoske oblasti ne bodo sprejele potrebnih ukrepov za izpolnitev obveznosti iz Direktive 92/49, je vložila to tožbo.
Temelj
Trditve strank
12. Komisija je mnenja, da francoski sistem bonus‑malus
krši na eni strani načelo prostega določanja premijskih stopenj, ki izhaja iz določb Direktive 92/49, ki državam članicam prepoveduje, da bi zahtevale predhodno obvestilo, predhodno odobritev ali sistematično obveščanje o premijskih stopnjah ali o povečanjih premijskih stopenj, ki jih zavarovalnica namerava uporabiti na ozemlju države članice, in na drugi strani cilj te direktive, ki želi doseči prosto trženje zavarovalnih storitev. Meni, da njeno razlago potrjujeta sodbi Sodišča z dne 11. maja 2000 v zadevi Komisija proti Franciji (C-296/98, Recueil, str. I‑3025) in z dne 25. februarja 2003 v zadevi Komisija proti Italiji (C-59/01, Recueil, str. I‑1759).
13. Komisija ne izpodbija možnosti držav članic, da uvedejo lestvico, ki upošteva pogostost škodnih primerov zavarovalcev, ali celo enoten sistem bonus‑malus . Takšna ureditev pa krši Direktivo 92/49, kadar samodejno vpliva na premijske stopnje, kot naj bi bilo pri francoskem sistemu bonus-malus .
14. Komisija priznava, da naj se zavarovalnicam ne bi preprečevalo, da prosto določijo višino osnovne premije (ali izhodiščne premije), in da tudi drugi kriteriji – kot je koeficient zmanjšanja oziroma povečanja – vplivajo na spremembo premije, ki jo mora plačati zavarovalec. Ta svoboda pa bi bila v glavnem fiktivna, če bi zavarovalnice lahko prilagodile premije glede na temeljni kriterij, kot je pogostost škodnih dogodkov zavarovalca, zgolj ob upoštevanju določb dodatka k členu A. 121‑1 francoskega zakonika o zavarovanju.
15. Komisija dodaja, da prilagoditev, ki je predvidena s to nacionalno določbo, nima stranskega učinka na višino premije, temveč bi se lahko te povečale do dvakrat. Poleg tega obveznosti, ki jih prinaša francoski sistem bonus‑malus
za podjetja, učinkujejo na višino osnovne premije tako, da naj bi ta bila tem višja, čim večje so te obveznosti. Ni mogoče trditi, da naj bi ta sistem predstavljal „nevtralen kalup“, ki ne ovira prostega določanja premijskih stopenj.
16. Francoska vlada opozarja na to, da je bila obveznost predhodne predložitve premijskih cenikov razveljavljena leta 1994 in da nadzora nacionalnih oblasti nad višino premijskih stopenj od leta 1987 ni več.
17. Direktiva 92/49 ne vsebuje nobene določbe, v kateri bi bilo določeno absolutno načelo prostega določanja premijskih stopenj, razširjeno na način izračuna cene zavarovanja.
18. Še posebej nobeno načelo, ki izhaja iz Direktive 92/49 ali iz sodne prakse Sodišča, ne prepoveduje, da se v metodo izračuna zavarovalne premije vključi obvezni koeficient, ki bi bil brez učinka na začetno stopnjo premij in bi zelo omejeno vplival na njihovo spremembo, če bi bila določitev končne cene popolnoma prosta.
19. Francoska vlada na koncu še poudarja, da naj uporaba koeficienta bonus‑malus
ne bi omogočala oblastem nadzirati niti začetne stopnje premij niti, kar je pomembno, njihovih sprememb čez čas.
20. Začetna stopnja premij je razvidna neposredno iz izhodiščne premije, ki jo lahko zavarovalnice popolnoma prosto določijo, če temelji na kriterijih, ki se jim zdijo najprimernejši.
21. Kar zadeva spremembe premije čez čas, francoska vlada trdi, da uporaba sistema bonus‑malus
ni instrument nadzora premijskih stopenj s strani nacionalne oblasti, ampak zgolj eden izmed mnogih dejavnikov spremembe višine premij. Zavarovalnice lahko namreč navsezadnje prosto nadalje spreminjajo premijske stopnje, ne da bi se omejevale z uvajanjem mehanične spremembe koeficienta bonus‑malus .
Presoja Sodišča
22. Kot je ugotovilo Sodišče v točki 29 zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Italiji, je imel zakonodajalec Skupnosti namen zagotoviti načelo prostega določanja premijske stopnje v zavarovalnem sektorju (z izjemo življenjskega zavarovanja) vključno z obveznim zavarovanjem, kot je zavarovanje civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil. To načelo zajema, kot je Sodišče navedlo prav tako v točki 29 navedene sodbe, prepoved vseh ureditev predhodnega obvestila ali sistematičnega obveščanja in odobritve premijskih stopenj, ki jih ima zavarovalnica namen uporabiti v razmerjih z zavarovalci. Edina izjema od tega načela, ki jo dopušča Direktiva 92/49, se nanaša na predhodna obvestila in odobritve „povečanj premijskih stopenj“ v sklopu „splošnega sistema nadzora cen“.
23. V zgoraj navedeni sodbi Komisija proti Italiji je Sodišče ureditev zamrznitve premijskih stopenj, ki je vplivala tako na določitev kot tudi na spremembo premijskih stopenj v okviru pogodb za zavarovanje civilne odgovornosti pri uporabi motornih vozil glede škodnih primerov na italijanskem ozemlju, obravnavalo kot kršitev temeljnega načela prostega določanja premijskih stopenj (sodba Komisija proti Italiji, točka 32 in 48).
24. Francoski sistem bonus-malus, ki je predmet te tožbe, se od italijanskih pravnih predpisov, ki so bili sporni v sodbi Komisija proti Italiji, razlikuje glede vpliva na premijske stopnje zavarovalnic. Ta sistem sicer vpliva na spremembo premij. Vendar pa ne vodi do tega, da bi država neposredno določala premijske stopnje, saj imajo zavarovalnice izbiro pri določitvi višine osnovne premije. V teh okoliščinah se francoskega sistema bonus‑malus
ne da enačiti z ureditvijo odobritve premijskih stopenj, ki krši temeljno načelo prostega določanja premijskih stopenj, kot ga je opredelilo Sodišče v točki 29 sodbe Komisija proti Italiji.
25. Do popolne uskladitve na področju premijskih stopenj v zvezi z zavarovanjem z izjemo življenjskega zavarovanja, s katero se izključi vsak nacionalni ukrep, ki lahko vpliva na premijsko stopnjo, ne bi moglo priti, če v tem smislu ne bi bilo ustrezno jasno izražene volje zakonodajalca Skupnosti.
26. Torej ni mogoče sprejeti utemeljitve Komisije, na katero se opira tožba Komisije, ki navaja, da francoski sistem bonus‑malus
kljub temu, da se osnovna premija določa popolnoma prosto, krši temeljno načelo prostega določanja premijske stopnje zgolj zato, ker vpliva na spremembo te premije.
27. Komisija torej ne trdi, da ta sistem ne bi bil nič drugega kot uvedba obveznosti predhodnega ali sistematičnega obveščanja o premijskih cenikih, ki jih ima zavarovalnica namen uporabiti v razmerjih z zavarovalci, bodisi sistem odobritve teh cenikov.
28. Zato Komisija ni dokazala, da je Francoska republika kršila temeljno načelo prostega določanja premijskih stopenj in odprave predhodnega ali sistematičnega nadzora zavarovalnih premijskih cenikov in zavarovalnih pogodb, ker je uvedla in ohranila sistem bonus-malus, kot je določeno v členih 6(3), 29 in 39 Direktive 92/49.
29. Ker je Komisija omejila predmet obrazloženega mnenja in obravnavane tožbe na ugotovitev kršitve temeljnega načela prostega določanja premijskih stopenj in odprave predhodnega ali sistematičnega nadzora zavarovalnih premijskih cenikov in zavarovalnih pogodb, kot izhaja iz določb, omenjenih v prejšnji točki, se tožba zavrne.
Stroški
30. V skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Francoska republika je predlagala, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov, in ker ta s tožbenimi razlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.
Izrek
Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
1) Tožba se zavrne.
2) Komisiji Evropskih skupnosti se naloži plačilo stroškov.