SODBA SODIŠČA ZA USLUŽBENCE (prvi senat)
z dne 16. januarja 2007
Zadeva F-115/05
Philippe Vienne in drugi
proti
Evropskemu parlamentu
„Uradniki – Dolžnost uprave zagotavljati pomoč – Zavrnitev – Prenos pokojninskih pravic, pridobljenih v Belgiji“
Predmet: Tožba, vložena na podlagi členov 236 ES in 152 AE, s katero P. Vienne ter 163 drugih uradnikov in začasnih uslužbencev Parlamenta
predlaga razglasitev ničnosti odločbe Parlamenta o zavrnitvi njihovih prošenj za pomoč, vloženih na podlagi člena 24 Kadrovskih
predpisov, in povračilo škode, ki naj bi jim bila povzročena s to odločbo.
Odločitev: Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.
Povzetek
Uradniki – Pokojnine – Pokojninske pravice, pridobljene pred začetkom zaposlitve v Skupnostih – Prenos v sistem Skupnosti
(Kadrovski predpisi za uradnike, člen 24, prvi odstavek; Priloga VIII, člen 11(2), in Priloga XIII, člen 26(3); Uredba Sveta
št. 723/2004)
Institucija ne more z obrazložitvijo, da naj bi bila vložena zoper enega od njenih aktov, zavrniti prošnje, vložene na podlagi
člena 24 Kadrovskih predpisov, s katero jo uradnik prosi za tehnično in finančno pomoč, da bi najprej preveril, ali ima posamično
interes zahtevati nov prenos svojih pokojninskih pravic, ki jih je pred začetkom zaposlitve v Skupnostih pridobil v belgijskem
pokojninskem sistemu pod na splošno ugodnejšimi pogoji iz nove zakonodaje te države članice, in da bi nato, če je mogoče,
pridobil ta novi prenos, ko ta institucija nikakor ni izrecno zavrnila umika prvotne odločbe o prenosu. Prenos se obravnava
kot postopek, v katerem sta zajeti dve odločbi, ki sta ju na podlagi zahteve zadevne osebe zaporedoma sprejela nacionalni
organ, ki upravlja pokojninski sistem in sestavi obračun pridobljenih pravic, in nato institucija Skupnosti, ki ob upoštevanju
teh pravic določi število let pokojninske dobe, ki se upoštevajo v pokojninskem sistemu Skupnosti na podlagi prenesenih pravic.
Vendar pa dejstvo, da uresničitev cilja, zaradi katerega je bila prošnja za pomoč vložena, lahko predpostavlja umik akta institucije,
ne pomeni nujno – zlasti če je institucija pripravljena umakniti ta akt –, da se zaprosi za pomoč zoper akt institucije, s
čimer je tako izločena s področja uporabe člena 24 Kadrovskih predpisov, ki določa varstvo uradnikov pred ravnanji tretjih
oseb in ne pred akti same institucije. Zahteva za umik akta se lahko šteje za vloženo zoper akt, katerega umik se zahteva,
samo če institucija v vsakem primeru izključuje, da bi izvedla ta umik.
Ta institucija tudi ne more zavrniti take zahteve z obrazložitvijo, da naj ne bi bila ugotovljena nezdružljivost nove belgijske
zakonodaje s pravom Skupnosti. Dolžnost institucije, da pomaga uradnikom, namreč ni odvisna od pogoja, da je nezakonitost
ravnanja, zaradi katerega je uradnik zaprosil za pomoč, predhodno ugotovljena s sodno odločbo. Tak pogoj bi bil poleg tega
v nasprotju s samim predmetom prošnje za pomoč v – pogostih – primerih, ko je upravičeno vložena, da se v sodnem postopku,
v katerem sodeluje institucija, doseže, da se navedena ravnanja priznajo za nezakonita, pri čemer izraz „ravnanje“ sicer označuje
dejanja ali akte, katerih nezakonitost se sumi, ni pa dokazana. Dolžnost pomoči obstaja samo pri ravnanjih, ki se lahko razumno
štejejo za kršitev pravic uradnikov, pri čemer mora sodišče Skupnosti preveriti resničnost kršitve, na katero se sklicuje
uradnik, ki zaprosi za varstvo institucije, vendar zadostuje, da uradnik predloži dokaze o resničnosti te kršitve.
Nasprotno, institucija lahko upravičeno sklepa, da tožeči stranki ni bila storjena nobena kršitev pravic, ki bi upravičevala
pomoč. Različno obravnavanje uradnikov, ki so pridobili prenos svojih pokojninskih pravic pred začetkom veljavnosti nove belgijske
zakonodaje ali po tem, samo po sebi namreč ni diskriminatorno, saj bi v nasprotnem primeru onemogočalo vsakršno spremembo
zakonodaje. Celo ob domnevi, da je tožeča stranka žrtev diskriminacije, vzrok neupravičenega različnega obravnavanja ni nova
zakonodaja kot taka, ampak povezava učinkov te zakonodaje in člena 26(3) Priloge XIII h Kadrovskim predpisom, ki je bil vstavljen
z Uredbo št. 723/2004 o spremembi Kadrovskih predpisov za uradnike in pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev, s katerim
je bila možnost, da v šestih mesecih od začetka veljavnosti Uredbe št. 723/2004 vložijo zahtevo za prenos ali novo zahtevo
za prenos, prehodno odobrena trem kategorijam uradnikov, ki zaradi prepozne vložitve zahteve ali odločitve, da ne zahtevajo
prenosa ali da ne potrdijo svoje zahteve, niso pridobili prenosa svojih pokojninskih pravic, česar ni mogoče šteti za ravnanje
tretje osebe v smislu člena 24 Kadrovskih predpisov.
Poleg tega se zadevna oseba v takih okoliščinah ne more učinkovito sklicevati na dolžnost skrbnega ravnanja v pritožbi zoper
odločbo o zavrnitvi njene prošnje, saj institucija zaradi te dolžnosti ne more biti prisiljena, da odpravi pogoje, ki se v
Kadrovskih predpisih zahtevajo za njeno pomoč. Prav tako se ni mogoče utemeljeno sklicevati na kršitev načela pacta sunt servanda, ker ne navaja nobene pogodbe ali sporazuma, ki naj ga institucija ne bi upoštevala, in načela patere legem quam ipse fecisti, ker Kadrovski predpisi niso predpis, ki ga sprejme institucija kot organ, pristojen za imenovanja, ampak ga sprejme zakonodajalec
Skupnosti.
Nazadnje, tožbeni razlog, ki je naveden zoper zavrnitev te prošnje in po katerem naj bi s spremembo belgijske zakonodaje nastala
diskriminacija med uradniki Skupnosti, ki so prenesli pokojninske pravice, pridobljene v Belgiji, glede na to, ali so za prenos
teh pravic zaprosili pred začetkom veljavnosti nove zakonodaje ali po tem, je brezpredmeten. Tožbeni razlog, ki se nanaša
na kršitev načela enakosti, bi bil namreč učinkovit samo, če bi se zatrjevalo, da je institucija odobrila pomoč drugim uradnikom
in uslužbencem, ki so v enakem položaju kot tožeča stranka.
(Glej točke 35, 36, od 38 do 41, 43, 44, 51, 52, od 54 do 56, 59, 63, 70, 80, 96 in 97.)
Napotitev na:
Sodišče prve stopnje: 10. julij 1997, Apostolidis in drugi proti Komisiji, T‑81/96, RecFP, str. I‑A‑207 in II‑607, točka 90
in navedena sodna praksa; 14. december 2000, Verheyden proti Komisiji, T‑213/99, RecFP, str. I‑A‑297 in II‑1355, točka 28;
8. julij 2004, Schochaert proti Svetu, T‑136/03, ZOdl. JU, str. I‑A‑215 in II‑957, točka 49;
Sodišče za uslužbence: 16. januar 2007, Genette proti Komisiji, F‑92/05, še neobjavljena v ZOdl.