62023CC0798
НЕОКОНЧАТЕЛНА РЕДАКЦИЯ ОТ 14.3.2025 г.
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. RICHARD DE LA TOUR
представено на 10 април 2025 година (
1
)
Дело C‑798/23 [Abbottly] (
i
)
Minister for Justice
срещу
SH
(Преюдициално запитване, отправено от Supreme Court (Върховен съд, Ирландия)]
„Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение 2002/584/ПВР — Европейска заповед за арест — Член 4а, параграф 1 — Случаи, при които изпълнението на европейска заповед за арест може да бъде отказано — Понятие „съдебен процес, вследствие на който е постановено решението“ — Замяна на допълнително наказание за поставяне под полицейско наблюдение с наказание лишаване от свобода“
I. Въведение
1.
Настоящото преюдициално запитване се отнася до тълкуването на член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (
2
), изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 г. (
3
).
2.
Запитването е отправено в рамките на производство за изпълнение в Ирландия на европейска заповед за арест, издадена срещу SH за целите на изпълнението в Латвия на наказание лишаване от свобода.
3.
Видно от член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584, изпълняващият съдебен орган може да откаже да изпълни европейска заповед за арест, издадена с цел изпълнение на присъда за лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, ако лицето не се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е постановено решението, освен ако са изпълнени някои условия, изброени в тази разпоредба.
4.
Supreme Court (Върховен съд, Ирландия) по същество иска от Съда да установи дали понятието „съдебен процес, вследствие на който е постановено решението“, съдържащо се в тази разпоредба, се отнася до производство, по силата на което съдът може да постанови — поради нарушаване на условията на вече наложено допълнително наказание за поставяне под полицейско наблюдение — замяната на това наказание с наказание лишаване от свобода за срок, равен на половината от неизтърпяната част от наказанието поставяне под полицейско наблюдение.
5.
В настоящото заключение ще изложа причините, поради които считам, че на този въпрос следва да се отговори утвърдително.
II. Фактите по спора в главното производство и преюдициалните въпроси
6.
През 2014 г. SH е осъден за две престъпления от Valmieras rajona tiesa (Районен съд Валмиера, Латвия) и от Jēkabpils rajona tiesa (Районен съд Йекабпилс, Латвия), като във всеки от случаите му е наложено наказание лишаване от свобода и поставяне под „полицейско наблюдение“ за определен срок. На 27 октомври 2015 г. тези наказания са обединени в кумулативно наказание лишаване от свобода за срок от четири години и девет месеца и допълнително наказание за поставяне под полицейско наблюдение за срок от три години. Съгласно латвийското право изпълнението на допълнителното наказание започва да тече след изтърпяването от SH на наказанието лишаване от свобода.
7.
SH не изпълнява задължението, наложено като условие за поставянето му под полицейско наблюдение, да се яви в полицейското управление до три работни дни след освобождаването си от затвора, въпреки че предварително е бил уведомен, че в случай на неявяване може да му бъде наложено административно наказание. Поради това на 11 и 27 май 2020 г. Zemgales rajona tiesa (Районен съд Земгале, Латвия) го признава за виновен в извършването на административно нарушение, в резултат на което са му наложени две глоби.
8.
В случай на наложени две наказания за неспазване на правилата на полицейското наблюдение в рамките на една и съща година латвийското право предвижда възможността компетентната юрисдикция да замени неизтърпяната част от допълнителното наказание с лишаване от свобода, като за един ден лишаване от свобода се зачитат два дни от оставащия срок на полицейското наблюдение. Следователно тази замяна на наказанието се извършва въз основа на фиксирано и предварително определено съотношение.
9.
През юни 2020 г. полицейското управление в Йекабпилс (Латвия) подава искане до Zemgales rajona tiesa (Районен съд Земгале) за замяна на оставащия срок на полицейското наблюдение на SH с „лишаване от свобода“.
10.
На 25 юни 2020 г. до обявения адрес на местоживеене на SH в Йекабпилс е изпратена съдебна призовка с препоръчана поща. Призовката не е получена и е върната на 31 юли 2020 г.
11.
На 19 август 2020 г. в Zemgales rajona tiesa (Районен съд Земгале) се провежда съдебно заседание в отсъствието на SH. На тази дата съдът постановява решение, с което разпорежда оставащият срок от наказанието поставяне под полицейско наблюдение на SH от две години и два дни да бъде заменен с наказание лишаване от свобода за срок от една година и един ден съобразно предвиденото в член 45, параграф 5 от Krimināllikums (Наказателен кодекс) (наричан по-нататък „латвийският наказателен кодекс“). Това съдебно решение е изпратено до SH, но е върнато неполучено. Посоченото съдебно решение не е било също така обжалвано от SH.
12.
На 26 февруари 2021 г. срещу SH е издадена европейска заповед за арест (наричана по-нататък „ЕЗА“) с оглед на изпълнението на наказанието лишаване от свобода, наложено на 19 август 2020 г. от Zemgales rajona tiesa (Районен съд Земгале).
13.
С решение от 27 юли 2022 г. High Court (Висш съд Ирландия) отказва предаването на SH на основание транспонирането в ирландското право на член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584.
14.
Тъй като High Court (Висш съд) отхвърля искането на Minister for Justice and Equality (министър на правосъдието и равенството на Ирландия) (наричан по-нататък „Minister for Justice“) за допускане на апелативна жалба срещу това съдебно решение пред Court of Appeal (Апелативен съд, Ирландия), той подава искане за допускане на обжалване на посоченото съдебно решение пред Supreme Court (Върховен съд), което е уважено на 19 януари 2023 г.
15.
Тази юрисдикция е склонна да приеме, че латвийското производство, което води до замяна на допълнителното наказание поставяне под полицейско наблюдение с лишаване от свобода, е подобно на изтърпяването на отложено наказание, което, видно от решение от 22 декември 2017 година по дело Ardic (
4
), не попада в обхвата на член 4а, параграф 1, от Рамково решение 2002/584. Всъщност принудителният характер на поставянето под полицейско наблюдение можел да се приравни на условията, които се налагат систематично в рамките на отлагането на изпълнението на наказание.
16.
В това отношение запитващата юрисдикция изтъква, че, видно от това съдебно решение, понятието „решение“ по смисъла на тази разпоредба не обхваща решението относно изпълнението или прилагането на вече наложено наказание лишаване от свобода, като например решението за изтърпяване на отложено наказание, освен когато това решение има за цел или резултат да измени естеството или размера на това наказание и органът, който го е постановил, разполага с право на преценка в това отношение (
5
).
17.
Тази юрисдикция обаче констатира, че в случая срокът на поставянето под полицейско наблюдение е започнал да тече от момента, в който е приключило изтърпяването от SH на наказанието лишаване от свобода. Не било постановено ново съдебно решение за изменение на естеството или размера на вече наложеното наказание лишаване от свобода, тъй като в случай на нарушаване на условията за поставяне под полицейско наблюдение, срокът на лишаването от свобода, което може да бъде наложено, се определял с аритметично изчисление, предвидено в латвийското право. Следователно единственият въпрос, по който е трябвало да се произнесе Zemgales rajona tiesa (Районен съд Земгале), е дали следва да наложи допълнително наказание лишаване от свобода, срокът на което е определен от закона.
18.
По тази причина запитващата юрисдикция първоначално смята, че предаването не следва да се отказва, тъй като наложеното на 19 август 2020 г. наказание лишаване от свобода не било ново наказание. Всъщност условията и параметрите на лишаването от свобода вследствие на нарушенията, извършени от SH, били ясни и установими и не налагали ново решение или изменение на естеството или размера на първоначалното наказание.
19.
Въпреки това тази юрисдикция има съмнения относно това разрешение.
20.
Всъщност тя отбелязва, че наказанието в главното производство е различно от наказанието по решение Ardic. Затова, въпреки че перспективата за ново наказание лишаване от свобода е била присъща на наложеното през 2015 г. наказание, решението на Zemgales rajona tiesa (Районен съд Земгале) не изисквало от ответника просто да „изтърп[и] […] — отчасти или пък изцяло — […] първоначално наложените наказания лишаване от свобода“ (
6
).
21.
В това отношение запитващата юрисдикция изтъква, че ответникът е изтърпял първоначално наложеното му наказание лишаване от свобода. Затова било безспорно, че наложеното му от Zemgales rajona tiesa (Районен съд Земгале) наказание е включвало изменение на естеството или размера на вече наложеното наказание, което изменение се състои в замяна на наказанието поставяне под полицейско наблюдение с допълнително наказание лишаване от свобода.
22.
Освен това Zemgales rajona tiesa (Районен съд Земгале) е имал право на преценка дали да наложи това наказание на SH, макар и да не е имал никакво право на преценка по отношение на срока на наказанието. Вследствие на това запитващата юрисдикция посочва, че не може да направи извод, че отговорът на повдигнатия въпрос относно тълкуването и прилагането на член 4а, параграф 1, от Рамково решение 2002/584 при обстоятелствата на подадената пред нея жалба е толкова очевиден, че не оставя място за каквото и да е основателно съмнение.
23.
При тези обстоятелства Supreme Court (Върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Когато предаването на издирваното лице се иска с цел изтърпяване на наказание лишаване от свобода, наложено на това лице поради нарушаване на условията на вече наложено му наказание полицейско наблюдение, при обстоятелства, при които съдът, наложил наказанието лишаване от свобода, е имал право на преценка дали да наложи наказание лишаване от свобода (макар да е нямал право на преценка относно срока на наказанието, ако то се наложи), производството, довело до налагането на [посоченото] наказание лишаване от свобода, част ли е от „съдебния процес, вследствие на който е постановено решението“, по смисъла на член 4а, параграф 1 от Рамково решение [2002/584]?
2)
Решението за замяна на наказанието полицейско наблюдение с лишаване от свобода при изложените в първия въпрос обстоятелства, представлява ли решение, чиято цел или резултат е да измени естеството и/или размера на наложеното вече наказание на издирваното лице, и по-специално на наказанието полицейско наблюдение, което е част от предишното наказание на лицето, така че да попада в обхвата на изключението, посочено в точка 77 от решение Ardic?“.
24.
Minister for Justice, SH, румънското правителство и Европейската комисия представят писмени становища и участват в съдебното заседание, проведено на 9 януари 2025 г.
25.
След като адвокатът на SH уведомява секретариата на Съда, че последният е в затвора в Латвия, с решение на председателя на Съда от 26 април 2024 г. Съдът изпраща искане за информация до запитващата юрисдикция, за да определи дали отговорът на Съда на преюдициалното запитване все още е полезен за разрешаването на спора в главното производство.
26.
С отговор от 10 май 2024 г. запитващата юрисдикция потвърждава, че SH е в затвора в Латвия и че той е предаден на латвийските власти в изпълнение на европейска заповед за арест от 17 февруари 2021 г., но посочва, че доколкото SH не е предаден в изпълнение на европейската заповед за арест, разглеждана в главното производство, и че поради това не е изключено латвийските власти да приложат механизма, предвиден в член 27 от Рамково решение 2002/584 за целите на изпълнението на наложеното на SH наказание лишаване от свобода, отговорът на преюдициалното запитване продължава да бъде полезен за решаването на спора в главното производство.
III. Анализ
27.
С двата си преюдициални въпроси, които според мен следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество от Съда да се произнесе дали член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584, трябва да се тълкува в смисъл, че понятието „съдебен процес, вследствие на който е постановено решението“, съдържащо се в тази разпоредба, се отнася до производство, по силата на което съдът може да постанови — поради нарушаване на условията на вече наложено допълнително наказание за поставяне под полицейско наблюдение — замяната на това наказание с наказание лишаване от свобода за срок, равен на половината от неизтърпяната част от наказанието поставяне под полицейско наблюдение.
28.
Докато Minister for Justice и румънското правителство предлагат на този въпрос да се отговори отрицателно, като излагат основно съображения, основаващи се на решение Ardic, SH и Комисията предлагат на посочения въпрос да се отговори утвърдително, като се разграничават от това съдебно решение.
29.
Споделям позицията, която защитават SH и Комисията.
30.
Преди да изложа причините, поради които считам, че производството, вследствие на което е постановено съдебно решение за замяна на наказание поставяне под полицейско наблюдение с наказание лишаване от свобода, съставлява „съдебен процес, вследствие на който е постановено решението“ по смисъла на член 4а, параграф 1, от Рамково решение 2002/584, е важно да се очертае в какво се състои първото наказание и при какви условия то може да бъде наложено от компетентния съд.
31.
В това отношение следва да се посочи член 45 от латвийския наказателен кодекс, който е озаглавен „Поставяне под полицейско наблюдение“ и има следната редакция (
7
):
„(1) Полицейското наблюдение е допълнително наказание, което съдът може да наложи като принудителна мярка, за да се контролира поведението на лицето, освободено от място за лишаване от свобода, и за да може това лице да бъде подложено на ограниченията, предписани от полицейската институция. […]
(2) Наказанието поставяне под полицейско наблюдение се налага само когато в случаите, предвидени в специалната част на настоящия кодекс е наложено наказание лишаване от свобода за срок не по-малко от една година и не повече от три години.
[…]
(4) Ако при изтърпяване на допълнителното наказание осъденото лице извърши ново престъпление, съдът заменя неизтърпяната част от срока на допълнителното наказание с лишаване от свобода и определя окончателното наказание в съответствие с разпоредбите, предвидени в членове 51 и 52 от настоящия кодекс.
(5) Когато лице, поставено под полицейско наблюдение със съдебно решение, наруши недобросъвестно условията на тази мярка, съдът може по искане на полицейската институция да замени неизтърпяната част от допълнителното наказание с лишаване от свобода, като два дни полицейско наблюдение се зачитат за един ден лишаване от свобода.
(6) Нарушението на условията на полицейското наблюдение е недобросъвестно, когато на лицето е наложено административно наказание два пъти за едно и също нарушение в рамките на период от една година“.
32.
В рамките на настоящото дело особено значение има член 45, параграф 5 от латвийския наказателен кодекс, доколкото предвижда възможност компетентният съд по искане на компетентния полицейски орган да замени наказанието поставяне под полицейско наблюдение с наказание лишаване от свобода в случай на недобросъвестно нарушение от страна на осъденото лице на условията на това първо наказание. Тази замяна се извършва за срока на неизтърпяната част от наказанието поставяне под полицейско наблюдение въз основа на законово определено съотношение от един ден лишаване от свобода за два дни от оставащия срок на полицейското наблюдение.
33.
За да се докаже, че такова решение за замяна на наказание попада в приложното поле на член 4а, параграф 1, от Рамково решение 2002/584, най-напред следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика целта на това рамково решение е чрез въвеждането на опростена и ефикасна процедура за предаване на осъдени или заподозрени в нарушаване на наказателния закон лица да улесни и ускори съдебното сътрудничество, за да допринесе за осъществяването на целта на Съюза да се превърне в пространство на свобода, сигурност и правосъдие въз основа на високата степен на доверие, която трябва да съществува между държавите членки (
8
).
34.
Принципът на взаимно признаване, който съгласно съображение 6 от Рамково решение 2002/584 намира първото си конкретно приложение в предвидената в това рамково решение европейска заповед за арест, представлява „крайъгълен камък“ на съдебното сътрудничество по наказателни дела. Този принцип намира приложение в член 1, параграф 2 от посоченото рамково решение, който прогласява правилото, че държавите членки са длъжни да изпълняват всяка европейска заповед за арест въз основа на посочения принцип и в съответствие с разпоредбите на посоченото рамково решение (
9
).
35.
От това следва, от една страна, че изпълняващите съдебни органи по принцип могат да откажат да изпълнят европейска заповед за арест, само в случаите, предвидени в Рамково решение 2002/584, както е тълкувано от Съда. От друга страна, изпълнението на европейска заповед за арест е принципът, а отказът същата да бъде изпълнена, е предвиден като изключение, което трябва да се тълкува стриктно (
10
).
36.
По-конкретно, член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584 представлява изключение от правилото, което задължава изпълняващия съдебен орган да предаде издирваното лице на издаващата държава членка, и следователно трябва да се тълкува ограничително (
11
).
37.
От самия текст на член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584 следва, че изпълняващият съдебен орган разполага с възможност да откаже да изпълни европейска заповед за арест, издадена с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода или на мярка, изискваща задържане, ако лицето не се е явило лично на съдебния процес, вследствие на който е постановено решението, освен ако в европейската заповед за арест не е посочено, че са изпълнени условията, предвидени съответно в букви а)—г) от тази разпоредба (
12
).
38.
В това отношение следва да се посочи, че по този начин посочената разпоредба ограничава възможността да се отказва изпълнение на европейска заповед за арест, като определя точно и еднообразно условията, при които признаването и изпълнението на решение, постановено вследствие на съдебен процес, на който заинтересованото лице не се е явило лично, не могат да бъдат отказвани (
13
).
39.
Вследствие на това изпълняващият съдебен орган е длъжен да изпълни европейската заповед за арест въпреки отсъствието на заинтересованото лице по време на съдебния процес, вследствие на който е постановено решението, щом установи, че е налице някое от обстоятелствата по член 4а, параграф 1, буква а), б), в) или г) от Рамково решение 2002/584 (
14
).
40.
Всъщност във всяка от хипотезите по член 4а, параграф 1, букви а)—г) от Рамково решение 2002/584 изпълнението на европейската заповед за арест не нарушава нито правото на защита на засегнатото лице, нито правото на ефективно правно средство за защита и на справедлив съдебен процес, гарантирани с член 47 и член 48, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз (
15
).
41.
Преди да трябва да провери дали е налице някое от обстоятелствата по член 4а, параграф 1, буква а), б), в) или г) от Рамково решение 2002/584, изпълняващият съдебен орган трябва обаче да определи дали в случая е налице положение, при което издирваното лице не се е явило лично на „съдебния процес, вследствие на който е постановено решението“ по смисъла на тази разпоредба.
42.
Съгласно постоянната практика на Съда понятието „съдебен процес, вследствие на който е постановено решението“, съдържащо се в посочената разпоредба, трябва да се схваща като самостоятелно понятие на правото на Съюза и да се тълкува еднакво на територията на Съюза, независимо от квалификациите му в държавите членки. (
16
) Това понятие трябва да се разбира като обозначаващо производството, в което е постановено съдебното решение, с което окончателно е осъдено лицето, чието предаване е поискано по реда на изпълнението на европейска заповед за арест (
17
).
43.
Съдът е посочил, че в хипотезата, в която процесът е проведен на няколко инстанции и на тях са постановени последователни решения, поне едно от които е задочно, посоченото понятие се отнася до инстанцията, на която е произнесено последното от тези решения, при условие че на тази инстанция съдът окончателно е постановил, че съответното лице е виновно, и го е осъдил да изтърпи наказание, например лишаване от свобода, след като е разгледал уличаващите и оневиняващите доказателства от фактическа и от правна страна, което при необходимост включва и преценката на индивидуалното положение на лицето (
18
).
44.
Освен това Съдът е уточнил, че макар да не засяга признаването на лицето за виновно с предходни решения, производство, което приключва с постановяването на решение за определяне на общо наказание и води до ново определяне на размера на наложени преди това наказания лишаване от свобода, трябва да се смята за релевантно за прилагането на член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584, при положение че за тази цел във въпросното производство компетентният орган има свобода на преценка и че това производство приключва с решение, с което окончателно се определя наказанието (
19
).
45.
За сметка на това, както Съдът подчертава в решение Ardic, решение относно изпълнението или прилагането на вече наложено наказание лишаване от свобода не представлява „решение“ по смисъла на посочения член 4а, параграф 1, освен ако не се отразява на установяването на вината или освен когато има за цел или резултат да измени естеството или размера на това наказание, а органът, който го е постановил, разполага с право на преценка в това отношение (
20
).
46.
От това следва, че решение, с което се привежда в изпълнение отложено наказание лишаване от свобода поради нарушение от страна на заинтересованото лице на обективно условие за отлагането на изпълнението на това наказание, каквото е извършването на ново престъпление през изпитателния срок, не попада в приложното поле на посочения член 4а, параграф 1, тъй като не променя нито естеството, нито размера на това наказание (
21
).
47.
Освен това Съдът е уточнил, че след като органът, който трябва да се произнесе относно това привеждане в изпълнение на отложеното наказание, няма задължение да преразгледа по същество делото, завършило с постановяването на осъдителна присъда, е ирелевантно обстоятелството, че този орган разполага с право на преценка, доколкото това право не позволява на посочения орган да промени размера или естеството на наказанието лишаване от свобода, определени с влязлата в сила осъдителна присъда срещу издирваното лице (
22
).
48.
Така, Съдът възприема стриктно тълкуване на понятието „съдебен процес, вследствие на който е постановено решението“ по смисъла на член 4а, параграф 1, от Рамково решение 2002/584. Той отбелязва, че това тълкуване на тази разпоредба е в съответствие с практиката на Европейския съд по правата на човека (
23
). Всъщност съгласно тази съдебна практика, от една страна, производствата относно условията за изпълнението на наказанията не попадат в приложното поле на член 6 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи (
24
), и от друга страна, мерките, приети от даден съд след налагането на окончателно наказание или при неговото изпълнение, могат да се смятат за „наказания“ по смисъла на тази конвенция само ако вследствие на тях може да се стигне до ново определяне на първоначално наложеното наказание или до промяна на неговия размер (
25
).
49.
Както Minister for Justice, така и румънското правителство защитават тезата, според която разглежданото в главното производство положение следва да се приравни на разглежданото по делото, по което е постановено решение Ardic. Според тях възприемането на различен подход би означавало да се даде предимство на формата пред съдържанието, доколкото решението, с което се привежда в изпълнение отложено наказание лишаване от свобода и решението за замяна на наказание поставяне под полицейско наблюдение с наказание лишаване от свобода имали равностоен ефект.
50.
Не споделям това становище. Всъщност считам, подобно на SH и Комисията, че разглежданото в главното производство положение трябва да се разграничава от положението, по което е постановено това съдебно решение, по следните причини.
51.
На първо място, що се отнася до защитата на основно право като правото на справедлив съдебен процес, следва да се разгледат внимателно доводите в подкрепа на разширяване по аналогия на стриктното тълкуване, което Съдът възприема по отношение на мерки, които макар да имат някои сходни последици, имат различно естество.
52.
Всъщност според мен е важно да се подчертае, че стриктното тълкуване, което следва да се възприеме, на член 4а, параграф 1, от Рамково решение 2002/584, не може да прикрие факта, че правото на подсъдимия да се яви лично на съдебния процес срещу него е основен елемент от правото на защита и в по-общ план е от основно значение при спазване на правото на справедлив наказателен процес, закрепено в член 47, втора и трета алинея, както и в член 48 от Хартата (
26
).
53.
Във връзка с това, както подчертава Съдът, ЕСПЧ приема, че задочното осъждане на лице, по отношение на което не е доказано, че се е отказало от правото си да се яви и да се защити, или че е възнамерявало да избегне правосъдието, без да му бъде предоставена възможност за повторно разглеждане, в рамките на което да бъде изслушано относно основателността на обвинението както от фактическа, така и от правна страна, представлява флагрантен отказ от правосъдие (
27
).
54.
Нещо повече, що се отнася до генезиса и целите на член 4а от Рамково решение 2002/584, Съдът вече е констатирал, че тази разпоредба цели да гарантира високо равнище на защита и да позволи на изпълняващия орган да предаде заинтересованото лице въпреки отсъствието му по време на съдебния процес, вследствие на който е било осъдено, но при пълно зачитане на правото му на защита. По-конкретно, както изрично следва от член 1 от Рамково решение 2009/299 във връзка със съображения 1, 4, 8 и 15 от него, този член 4а е включен в Рамково решение 2002/584, за да защити правото на обвиняемия да се яви лично в провеждания срещу него съдебен процес, като същевременно се подобри взаимното признаване на съдебните решения между държавите членки (
28
). Както посочва Съдът, по този начин законодателят на Съюза решава да отдаде особено значение на това право (
29
).
55.
Следователно ефективността на механизма на европейската заповед за арест не трябва да оставя на втори план необходимостта от укрепване на процесуалните права на лицата, които са субекти на наказателно производство.
56.
С оглед на това член 4а от Рамково решение 2002/584 трябва да се тълкува и прилага в съответствие с член 47, втора и трета алинея, както и с член 48 от Хартата, които, както се уточнява в Разясненията относно Хартата на основните права (
30
), съответстват на член 6 от ЕКПЧ. Следователно Съдът трябва да гарантира, че даденото от него тълкуване на член 47, втора и трета алинея и на член 48 от Хартата осигурява равнище на защита, което съответства на гарантираното от член 6 от ЕКПЧ, както е тълкуван от ЕСПЧ (
31
).
57.
За разлика обаче от въпросите относно условията за изпълнение или прилагане на наказанието, съдебният акт, с който се осъжда съответното лице, попада в обхвата на наказателноправния аспект на член 6 от ЕКПЧ (
32
).
58.
В това отношение от практиката на ЕСПЧ следва, че гаранциите по член 6 от ЕКПЧ се прилагат не само по отношение на признаването на лицето за виновно, но и по отношение на определянето на наказанието. В този смисъл гарантирането на справедлив процес предполага заинтересованото лице да има правото да присъства на обсъжданията поради значителните последици, които те може да имат за размера на наказанието, което ще му бъде наложено (
33
).
59.
С оглед на тази съдебна практика е важно да се провери дали решение, за което на пръв поглед може да се приеме, че се отнася до изпълнението или прилагането на наказание, в действителност не може да бъде приравнено на решение за установяване на вина или за определяне на наказание, в който случай следва да се прилагат гаранциите по член 6 от ЕКПЧ.
60.
На второ място, следва да се констатира, че разглежданото по настоящото дело решение се отнася до допълнително наказание и не представлява решение относно изпълнението или прилагането на вече наложено наказание лишаване от свобода, за разлика от решението, разглеждано по делото, по което е постановено решение Ardic. Така, разглежданото в главното производство положение не е това, свързано с реда и условията за изпълнение на наказание лишаване от свобода, които позволяват на осъденото лице да изтърпи такова наказание извън затвора, със задължението да спазва редица условия.
61.
На трето място, производството, с което полицейският орган сезира компетентния съд по силата на член 45, параграф 5, от латвийския наказателен кодекс, се вписва в рамките на фазата по изпълнение на допълнителното наказание поставяне под полицейско наблюдение, като тази фаза започва след изтърпяване на наказанието лишаване от свобода.
62.
По това производство компетентният съд трябва да реши дали поради нарушаване от страна на осъденото лице на условията на наказанието поставяне под полицейско наблюдение, неизтърпяната част от това наказание трябва да бъде заменена с наказание лишаване от свобода, като за един ден лишаване от свобода се зачитат два дни от оставащия срок на полицейското наблюдение.
63.
Обратно на извода, направен от Съда в решение Ardic, според мен такова решение не може да се сведе до решение относно изпълнението или прилагането на наказанието поставяне под полицейско наблюдение, което в такъв случай би било изключено от обхвата на член 4а, параграф 1, от Рамково решение 2002/584.
64.
Всъщност производството, в което компетентният съд може да реши да замени наказанието поставяне под полицейско наблюдение с наказание лишаване от свобода, е равностойно на налагане на ново наказание, което е различно по естеството си от първоначално определеното.
65.
Това ново наказание може да бъде наложено от този съд, ако счита, че нарушаването от страна на осъденото лице на условията на наказанието поставяне под полицейско наблюдение, оправдава това. Следователно целта на евентуално наложеното наказание лишаване от свобода не е да се накаже първоначалното престъпление, за което като допълнително наказание е наложено поставяне под полицейско наблюдение, а конкретните нарушения на условията, предвидени за последното наказание. Следователно, след като разгледа положението на това лице, посоченият съд трябва да реши дали тези нарушения оправдават преобразуването на обикновеното полицейско наблюдение в лишаване от свобода.
66.
Ето защо считам, че разглежданото в главното производство решение за замяна на наказанието се отнася по-скоро до категорията решения, с които се установява вина или с които се определя наказание, отколкото до категорията решения, отнасящи се до условията за изпълнение на наказанието. Следователно такова решение би трябвало да попада в обхвата на член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584.
67.
Вследствие на това според мен следва да се приеме, че производството, в което компетентният съд заменя съгласно член 45, параграф 5 от латвийския наказателен кодекс наказанието поставяне под полицейско наблюдение с наказание лишаване от свобода, трябва да се приравни на производството, в което е постановено съдебното решение, с което окончателно е осъдено лицето, чието предаване е поискано в рамките на изпълнението на европейска заповед за арест (
34
). От това следва, че понятието „съдебен процес, вследствие на който е постановено решението“ по член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584 се отнася до производство като това, в което е постановено решение за замяна на наказание в главното производство.
68.
Безспорно, както ЕСПЧ нееднократно е посочвал, на практика разграничението между мярка, която представлява наказание и мярка, която се отнася до изпълнението или прилагането на наказанието, невинаги е ясно изразено (
35
). Положението в главното производство илюстрира това добре, тъй като, както посочих по-горе, решението на компетентния съд е взето във фазата на изпълнение на допълнително наказание поставяне под полицейско наблюдение.
69.
При това положение, дори ако поради хибридния си характер разглежданото в главното производство решение за замяна на наказанието се разглежда като начин за изпълнението на наказанието поставяне под полицейско наблюдение, се налага изводът, от една страна, че това решение има за резултат да измени самото естество на това наказание и от друга страна, че съдът, който го е постановил, се е ползвал със свобода на преценка, за да вземе решение за това изменение. В приложение на практиката на Съда наличието на тези две условия позволява да се приеме, че изпълняващият съдебен орган е изправен пред „решение“ по смисъла на член 4а, параграф 1, от Рамково решение 2002/584 (
36
). Според мен тази констатация подкрепя идеята, че прилагането по аналогия на извода, до който стига Съдът в решение Ardic, във всички случаи трябва да бъде изключено.
70.
В това отношение следва да се подчертае, че макар нарушаването на определени условия да води до връщане в затвора както в разглежданото в това решение положение, така и в разглежданото в главното производство положение, между тези две положения все пак съществуват няколко разлики.
71.
Следователно в положението по делото, по което е постановено решение Ardic, поради постановяване на изтърпяването на отложеното наказание трябва да бъде изпълнено именно първоначално наложеното наказание лишаване от свобода (
37
), като не се внасят промени нито в естеството, нито в размера на това наказание (
38
). Следователно това постановяване на изпълнение на отложено наказание реактивира наказание, което е било окончателно определено към момента на постановяване на осъдителната присъда, макар и впоследствие изпълнението му да е било временно отложено при определени условия (
39
). Обратно, в разглежданото в главното производство положение нарушаването на условията на допълнителното наказание поставяне под полицейско наблюдение, води до — ако компетентният съд реши това — налагане на ново наказание лишаване от свобода, което заменя първоначално наложеното допълнително наказание. Следователно не се реактивира първоначалното наказание лишаване от свобода, което е изтърпяно изцяло. Основанието за лишаването от свобода не е първоначалното престъпление, а повторното нарушаване на условията на поставянето под полицейско наблюдение, като това нарушаване съгласно латвийското право представлява административно нарушение.
72.
Безспорно е, че първоначално наложеното допълнително наказание изменя естеството си. По-специално, според мен е важно да се подчертае, че замяната на наказание поставяне под полицейско наблюдение с наказание лишаване от свобода води до преобразуването на мярка, чиято цел изглежда главно превантивна, в мярка с репресивна цел (
40
). Всъщност полицейското наблюдение след освобождаването от затвора не преследва такава цел, а има за цел да се избегне рискът от рецидив и да се насърчи реинтеграцията на освободеното лице, като се гарантира доброто му поведение.
73.
В това отношение отбелязвам, че ЕСПЧ вече се е произнесъл, че специална мярка за наблюдение от страна на полицията „не може да се сравнява с наказание, тъй като тя има за цел да предотврати извършването на престъпни деяния; следователно свързаното с нея производство не се отнася до „основателността“ на „наказателното обвинение“ по смисъла на член 6, параграф 1 от ЕКПЧ“ (
41
).
74.
Освен това ЕСПЧ e приел по отношение на мярка за поставяне под административен надзор на лице във връзка с осъдителна присъда и вследствие на нея, че такава мярка не представлява „наказание“ по смисъла на член 7, параграф 1 от ЕКПЧ, доколкото основната цел на тази мярка е да се предотврати рецидивът, което ѝ придава по-скоро превантивен, а не наказателен характер (
42
).
75.
Допълвам, че макар поставянето под полицейско наблюдение да се квалифицира съгласно латвийското право като „допълнително наказание“, това по никакъв начин не изключва възможността то да се разглежда като мярка за неотклонение. В това отношение ЕСПЧ вече е уточнил, че „един и същ вид мярка може да се квалифицира като допълнително наказание в една държава и като мярка за неотклонение в друга“ (
43
).
76.
Освен това е важно да се подчертае, че в случая компетентният съд разполага в рамките на съдебно производство, различно от това, по което е постановена първоначалната присъда, със свобода на преценка относно евентуалното преобразуване на наказанието поставяне под полицейско наблюдение в наказание лишаване от свобода. За разлика от делото, по което е постановено решение Ardic, в което правомощието на съдебния орган да постанови изтърпяване на отложеното наказание се отнася не до определянето на наказанието, а до неговото изпълнение (
44
), свободата на преценка, с която разполага компетентният съд по настоящото дело, се отнася до това дали нарушаването на условията на наказанието поставяне под полицейско наблюдение е достатъчно тежко, за да обоснове замяната на това наказание с лишаване от свобода. Това означава да се определи дали трябва да бъде наложено ново наказание от различно естество. По-специално тази свобода на преценка може да даде възможност на този съд да вземе предвид положението или личността на съответното лице или обстоятелствата, които позволяват да се обясни нарушаването от страна на това лице на условията на наказанието поставяне под полицейско наблюдение (
45
).
77.
Безспорно тази възможност за замяна на наказанието е предвидена в закона, който определя размера на наказанието лишаване от свобода, което компетентният съд може да наложи въз основа на законово определено съотношение от един ден лишаване от свобода за два дни от оставащия срок на полицейското наблюдение. Това не променя факта, че тази юрисдикция разполага със свобода на преценка по отношение на самото решение да постанови тази замяна.
78.
Отново с оглед на свободата на преценка, с която разполага компетентният съд, припомням, че Съдът е приел в решение Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане), че понятието „съдебен процес, вследствие на който е постановено решението“, съдържащо се в член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584, се отнася до решение за определяне на общо наказание, тъй като производството, в което е постановено това решение, включва свобода на преценка за определянето на размера на това общо наказание (
46
). Както основателно подчертава SH в съдебното заседание, би било парадоксално да се възприеме различно разрешение, когато, както в настоящото дело, свободата на преценка, с която разполага компетентният съд, се отнася до самото естество на наказанието, което съответното лице ще трябва да изтърпи след приключване на разглежданото производство, а именно или да се запази полицейското наблюдение за останалата част, която следва да се изтърпи, или това наблюдение да се замени с ново наказание лишаване от свобода въз основа на определения от закона размер.
79.
Един последен елемент отличава разглежданото в главното производство положение от това по делото, по което е постановено решение Ardic. Всъщност в последното именно първоначалната осъдителна присъда представлява влязлата в сила присъда, въз основа на която е издадена европейската заповед за арест. В този смисъл постановяването на изтърпяване на отложеното наказание не предполага ново решение за определяне на наказанието, което да бъде основание за издаването на европейска заповед за арест (
47
). Положението е различно, що се отнася до разглежданото в главното производство, при което новият съдебен акт, с който се налага наказание лишаване от свобода в замяна на наказанието поставяне под полицейско наблюдение, е бил решаващ за издаването на европейската заповед за арест и представлява основание за издаването ѝ (
48
).
80.
С оглед на всички тези съображения считам, че когато съдебното решение не се ограничава до изпълнението или до прилагането на вече наложено наказание, а изменя естеството или размера на това наказание, тъй като компетентният съд се е ползвал от свободата си на преценка в това отношение, е важно това решение да попада в обхвата на член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584, за да може изпълняващият съдебен орган да провери евентуалното наличие на някое от обстоятелствата, посочени в буква а), б), в) или г) от тази разпоредба. Следователно в случая „съдебният процес, вследствие на който е постановено решението“ по смисъла на член 4а, параграф 1 и в който е наложено наказанието лишаване от свобода, е съдебният процес, вследствие на който е постановено решението от 19 август 2020 г. за замяна на наказанието.
81.
Следователно на този процесуален етап, който има за предмет произнасяне по евентуалната замяна на наказание поставяне под полицейско наблюдение с наказание лишаване от свобода, съответното лице трябва да има възможност да упражни в пълен обем правото си на защита, за да изтъкне ефективно становището си и така да окаже влияние върху крайното решение, което би могло да доведе до лишаването му от личната му свобода (
49
). По-конкретно, това лице трябва да има възможност да изтъкне фактическите и правните обстоятелства, които може да накарат компетентния съд да реши да не извърши такава замяна на наказанието.
82.
Обстоятелството, че дадено решение за замяна на наказанието е предвидимо по силата на член 45, параграфи 5 и 6 от латвийския наказателен кодекс още с налагането на допълнителното наказание за поставяне под полицейско наблюдение в случай на нарушаване на условията, при които е наложено това наказание, според мен е без значение за квалифицирането като „съдебен процес, вследствие на който е постановено решението“ по смисъла на член 4а, параграф 1 от Рамково решение 2002/584. Всъщност този предвидим характер е в съответствие с принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията. Характерно за всяко наказание, което има законово основание, е да бъде предвидимо в случай на извършване на престъпление. Това не е пречка лицето, което може да бъде осъдено на такова наказание, да може да повлияе на решението на съда, като се яви лично на съдебния процес срещу него.
83.
Това, което е от значение за тази квалификация, е, че производството за замяна на наказанието може да доведе до лишаване от свобода, което, макар и да било предвидимо в случай на нарушаване на условията на наказанието полицейско наблюдение, само по себе си не било част от първоначалната присъда и следователно изисква произнасянето на нова присъда, заместваща първата.
IV. Заключение
84.
С оглед на всички гореизложени съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Supreme Court (Върховен съд, Irlande), по следния начин:
„Член 4а, параграф 1, от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки, изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 година, във връзка с членове 47 и 48 от Хартата на основните права на Европейския съюз,
трябва да се тълкува в смисъл, че
понятието „съдебен процес, вследствие на който е постановено решението“, съдържащо се в тази разпоредба, се отнася до производство, по силата на което съдът може да постанови — поради нарушаване на условията на вече наложено допълнително наказание за поставяне под полицейско наблюдение — замяната на това наказание с наказание лишаване от свобода за срок, равен на половината от неизтърпяната част от наказанието поставяне под полицейско наблюдение“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
(
2
)	ОВ L 190, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3.
(
3
)	ОВ L 81, 2009 г. стр. 24, наричано по-нататък „Рамково решение 2002/584“.
(
4
)	C‑571/17 PPU, наричано по-нататък „решение Ardic“, EU:C:2017:1026.
(
5
)	Вж. решение Ardic (т. 77).
(
6
)	Вж. решение Ardic (т. 80).
(
7
)	Този член е отменен със закон от 8 юли 2011 година, който съгласно преходните разпоредби на този закон влиза в сила на 1 януари 2015 г. Наказанието за поставяне под полицейско наблюдение е заменено с наблюдение на основание пробация.
(
8
)	Вж. по-специално решение от 21 декември 2023 г., GN (Основание за отказ, основано на висшия интерес на детето) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, т. 35 и цитираната съдебна практика).
(
9
)	Вж. по-специално решения от 21 декември 2023 г., GN (Основание за отказ, основано на висшия интерес на детето) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, т. 36 и цитираната съдебна практика), и от 21 декември 2023 г., G. K. и др. (Европейска прокуратура) (C‑281/22, EU:C:2023:1018, т. 59 и цитираната съдебна практика).
(
10
)	Вж. по-специално решения от 21 декември 2023 г., GN (Основание за отказ, основано на висшия интерес на детето) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, т. 37 и цитираната съдебна практика), и от 21 декември 2023 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане) (C‑396/22, наричано по-нататък решение Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане), EU:C:2023:1029, т. 36 и цитираната съдебна практика).
(
11
)	Вж. решение от 23 март 2023 г., Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (C‑514/21 и C‑515/21, наричано по-нататък решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание), EU:C:2023:235, т. 55), и определение от 20 септември 2024 г., Anacco (C‑504/24 PPU, наричано по-нататък определение Anacco, EU:C:2024:779, т. 42).
(
12
)	Вж. по-специално решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 48 и цитираната съдебна практика) и определение Anacco (т. 43).
(
13
)	Вж. по-специално решения Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 49 и 71 и цитираната съдебна практика) и Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане) (т. 37 и цитираната съдебна практика) и определение Anacco (т. 44).
(
14
)	Вж. по-специално решения от 17 декември 2020 г., Generalstaatsanwaltschaft Hamburg (C‑416/20 PPU, EU:C:2020:1042, т. 41) и Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане) (т. 40 и цитираната съдебна практика) и определение Anacco (т. 45).
(
15
)	Наричана по-нататък „Хартата“. Вж. по-специално решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 73 и цитираната съдебна практика). Съдът констатира, че приемането на Рамково решение 2009/299, което добавя член 4а, параграф 1 в Рамково решение 2002/584, има за цел да облекчи затрудненията при взаимното признаване на актовете, постановени в отсъствието на заинтересуваното лице от процеса, произтичащи от наличието на различия в закрилата на основните права в държавите членки. В тази връзка посоченото рамково решение хармонизира условията за изпълнение на европейската заповед за арест в случай на задочно осъждане, с което се отразява консенсусът, постигнат от всички държави членки относно обхвата, който на основание на правото на Съюза трябва да се предостави на процесуалните права, от които се ползват задочно осъдените, които са обект на европейска заповед за арест: вж. по-специално решение от 26 февруари 2013 г., Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, т. 62) и определение Anacco (т. 58).
(
16
)	Вж. по-специално решение Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане) (т. 26 и цитираната съдебна практика) и решение от 21 декември 2023 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане) (C‑397/22, наричано по-нататък решение LM, EU:C:2023:1030, т. 43 и цитираната съдебна практика).
(
17
)	Вж. по-специално решения Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Condamnation par défaut) (т. 27 и цитираната съдебна практика) и LM (т. 44 и цитираната съдебна практика).
(
18
)	Вж. по-специално решение Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане) (т. 28 и цитираната съдебна практика).
(
19
)	Вж. по-специално решение Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане) (т. 29 и 32 и цитираната съдебна практика).
(
20
)	Вж. решение Ardic (т. 77 и 88). Вж. и решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 53).
(
21
)	Вж. по-специално решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 53 и цитираната съдебна практика). В това решение Съдът уточнява, че когато е приведено в изпълнение отложено наказание лишаване от свобода поради постановяване на нова осъдителна присъда, като за целите на изпълнението на това наказание се издава европейска заповед за арест, тази задочна осъдителна присъда представлява „решение“ по смисъла на тази разпоредба. Това не се отнася за съдебния акт, с който се привежда в изпълнение отложеното наказание (т. 68).
(
22
)	Вж. по-специално решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 54 и цитираната съдебна практика).
(
23
)	Наричан по-нататък „ЕСПЧ“.
(
24
)	Подписана в Рим на 4 ноември 1950 година, наричана по-нататък „ЕКПЧ“.
(
25
)	Вж. решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 58 и цитираната съдебна практика на ЕСПЧ).
(
26
)	Вж. по-специално решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 60 и цитираната съдебна практика).
(
27
)	Вж. решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 61 и цитираната съдебна практика на ЕСПЧ).
(
28
)	Вж. по-специално решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 50 и цитираната съдебна практика) и определение Anacco (т. 48).
(
29
)	Вж. решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 64).
(
30
)	ОВ C 303, 2007 г., стр. 17.
(
31
)	Вж. по-специално решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 51 и цитираната съдебна практика) и определение Anacco (т. 56).
(
32
)	Вж. по-специално решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 59 и цитираната съдебна практика).
(
33
)	Вж. решение от 10 август 2017 г., Zdziaszek (C‑271/17 PPU, EU:C:2017:629, т. 87 и цитираната съдебна практика на ЕСПЧ).
(
34
)	Вж. по-специално решения Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане) (т. 27 и цитираната съдебна практика) и LM (т. 44 и цитираната съдебна практика).
(
35
)	Вж. по-специално решение на ЕСПЧ от 10 ноември 2022 г., Kupinskyy с/у Украйна (CE:ECHR:2022:1110JUD000508418, §49 и цитираната съдебна практика). Препращам към решение от 3 април 2025 г., Alchaster II (C‑743/24, EU:C:2025:230), в което във връзка с изменението на режим за условно освобождаване, настъпило след предполагаемото извършване на престъплението, за което се води наказателно преследване срещу издирваното лице, и за целите на тълкуването на член 49, параграф 1, второ изречение от Хартата, Съдът посочва, че за да се прецени дали дадена мярка се отнася само до условията за изпълнение на наказанието, или напротив, засяга нейния обхват, е необходимо във всеки отделен случай да се изследва какво действително включва наложеното или предвиденото „наказание“ във вътрешното право към съответния момент, или, с други думи, какво е същинското ѝ естество (т. 26 и цитираната съдебна практика).
(
36
)	Вж. по-специално решения Ardic (т. 77) и Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 53).
(
37
)	Вж. решение Ardic, в което Съдът посочва, че единствената последица от решенията за изтърпяване на отложеното наказание като разглежданите в главното производство е, че съответното лице ще трябва да изтърпи най-много остатъка от първоначално наложеното му наказание. След като бъде постановено изтърпяване на цялото отложено наказание, както в главното производство, осъдителната присъда отново произвежда всичките си последици, а определянето на размера на остатъка от подлежащото на изтърпяване наказание се извършва с чисто аритметична операция, като броят дни лишаване от свобода, които вече са изтърпени, се приспада от общия размер на наказанието, наложено с окончателната осъдителна присъда (т. 81).
(
38
)	Вж. решение Ardic (т. 82).
(
39
)	Вж. заключението на генерален адвокат Bobek по дело Ardic (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1013, т. 71). Така при това положение вече е било наложено наказание лишаване от свобода, чието изпълнение за оставащия срок впоследствие е отложено, така че постановяването на изтърпяване на отложеното наказание само възстановява вече наложеното наказание лишаване от свобода.
(
40
)	SH и Комисията изтъкват в съдебното заседание това превантивно измерение на полицейското наблюдение.
(
41
)	Вж. решение на ЕСПЧ от 22 февруари 1994 г., Raimondo с/у Италия (CE:ECHR:1994:0222JUD001295487, § 43). Вж. и решение на ЕСПЧ от 23 февруари 2017 г., De Tommaso с/у Италия (CE:ECHR:2017:0223JUD004339509, § 143).
(
42
)	Вж. решение на ЕСПЧ от 19 януари 2021 г., Timofeyev и Postupkin с/у Русия (CE:ECHR:2021:0119JUD004543114, § 70—82).
(
43
)	Вж. решения на ЕСПЧ от 17 декември 2009 г., M. с/у Германия (CE:ECHR:2009:1217JUD001935904, § 74) и от 19 януари 2021 г., Timofeyev и Postupkin с/у Русия (CE:ECHR:2021:0119JUD004543114, § 75). Както посочва ЕСПЧ в тези две решения, „наблюдението на поведението на дадено лице след неговото освобождаване, например, се счита за допълнително наказание в членове 131‑36‑1 и следващи от френския наказателен кодекс и за мярка за неотклонение в членове 215 и 228 от италианския наказателен кодекс“.
(
44
)	Вж. решение Ardic, в което Съдът посочва, че компетентният съд е следвало да определи само дали обстоятелството, че осъденият не е спазвал условията за отлагане на изпълнението на наказания лишаване от свобода, оправдава ефективното изтърпяване от осъдения — отчасти или пък изцяло — на първоначално наложените наказания лишаване от свобода, част от изпълнението на които в последващ момент е била отложена. Следователно, ако този съд разполага в това отношение с право на преценка, тя се отнася не до размера или естество на наложените на заинтересованото лице наказания, а само до въпроса дали трябва да бъде постановено изтърпяване на отложените наказания или предсрочното освобождаване да се запази, евентуално с налагане на допълнителни условия (т. 80).
(
45
)	Вж. по аналогия решение Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Задочно осъждане) (т. 31 и цитираната съдебна практика). Вж. по отношение на член 6 от ЕКПЧ и решение на ЕСПЧ от 28 ноември 2013 г., Aleksandr Dementyev с/у Русия (CE:ECHR:2013:1128JUD004309505, § 26), а по отношение на член 7 от ЕКПЧ, решение на ЕСПЧ от 19 януари 2021 г., Timofeyev и Postupkin с/у Русия (CE:ECHR:2021:0119JUD004543114, § 79).
(
46
)	Вж. точки 33 и 34 от това съдебно решение.
(
47
)	Вж. решение Ardic, в което Съдът подчертава, че решенията, с които се постановява изпълнение на по-рано отложено наказание лишаване от свобода, каквито са разглежданите по делото, по което е постановено това решение, не засягат нито естеството, нито размера на наказанията лишаване от свобода, наложени с предходните окончателни осъдителни присъди срещу заинтересованото лице, които са основание за издаването на европейската заповед за арест, чието изпълнение германските власти са поискали в Нидерландия (т. 78).
(
48
)	Вж. решение Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание) (т. 67).
(
49
)	Вж. по-специално решение LM (т. 46 и цитираната съдебна практика). Съдът уточнява, че изходът от това производство е ирелевантен в този контекст.