62014CC0407
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
P. MENGOZZI
представено на 3 септември 2015 година (
1
)
Дело C‑407/14
María Auxiliadora Arjona Camacho
срещу
Securitas Seguridad España, SA
(Преюдициално запитване, отправено от Съд по трудови и осигурителни спорове № 1 на Кордова (Juzgado de lo Social № 1 de Córdoba, Испания)
„Работници от мъжки и от женски пол — Условия на заетост — Дискриминационно уволнение — Равно третиране — Нарушение — Член 6 от Директива 2006/54/ЕО — Изискване за възстановяване на вредите или компенсация с възпиращо действие — Пълно възстановяване на вредите — Достатъчно възстановяване на вредите — Санкция — Правомощие на националния съд да присъди наказателно обезщетение“
1.
Изпълнено ли е изискването за възстановяване на вредите или компенсация с възпиращо действие, предвидено в Директива 2006/54/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 5 юли 2006 година за прилагането на принципа на равните възможности и равното третиране на мъжете и жените в областта на заетостта и професиите (
2
), ако в случай на дискриминационно уволнение дадена държава членка предвижда единствено пълно възстановяване на претърпяната от пострадалото лице вреда и националното ѝ право не предвижда в такъв случай присъждането на наказателно обезщетение? Такъв е поставеният с настоящото преюдициално запитване въпрос.
2.
Въпреки че Съдът трябва за първи път да тълкува член 18 от Директива 2006/54, който задължава държавите членки да въведат необходимите мерки за възстановяване на претърпяната вреда, което да действа възпиращо и да бъде пропорционално, предходната му практика по подобни въпроси може да ми бъде полезно за изясняване на обхвата на този член.
I – Правна уредба
А– Директива 2006/54
3.
В съображение 33 от Директива 2006/54 се припомня, че „Съдът ясно е постановил, че за да бъде ефективен, принципът на равното третиране предполага, че компенсацията, присъдена за всяко нарушение, трябва да съответства на претърпяната вреда“.
4.
Директива 2006/54 „съдържа разпоредби за прилагане на принципа на равното третиране по отношение на […] условията на труда“ (
3
) и „също така съдържа разпоредби за осигуряването на по-голяма ефективност на такова прилагане чрез въвеждане на подходящи процедури“ (
4
).
5.
Член 14, параграф 1, буква в) от Директива 2006/54 предвижда, че „[н]е се допуска никаква дискриминация, пряка или непряка, основаваща се на пола, в публичния или частния сектор, включително публичните органи по отношение на […] условията на труд и заетостта, включително условията за уволнение“.
6.
Член 18 от Директива 2006/54 гласи:
„Държавите членки въвеждат в националните си правни системи такива мерки, каквито са необходими за осигуряване на реална и ефективна компенсация или възстановяване на вредите, така както се определят от държавите членки, за вредите и загубите претърпени от лице, увредено в резултат на дискриминация, основаваща се на пола, така че тази компенсация или възстановяване да действа възпиращо и да бъде пропорционална/о на претърпените вреди. Такава компенсация или възстановяване на вредите не може да бъде ограничавана/о чрез предварително определяне на максимален размер на обезщетението, освен когато работодателят може да докаже, че единствената вреда, която е претърпял ищецът/ищцата, е отказът да бъдат разгледани документите му/ѝ за постъпване на работа“.
7.
Член 25 от Директива 2006/54 се отнася до санкциите. Той гласи:
„Държавите членки предвиждат норми, съдържащи санкции, които се прилагат при нарушения на разпоредби от националното законодателство, приети в съответствие с настоящата директива, и вземат всички необходими мерки за осигуряване на тяхното прилагане. Санкциите, които могат да съдържат плащане на обезщетение на жертвата, трябва да бъдат ефективни, пропорционални и възпиращи. Държавите членки информират Комисията за тези мерки до 5 октомври 2005 г. и съобщават незабавно за всяка последваща промяна в тях“.
8.
В член 27, параграф 1 от Директива 2006/54 се уточнява, че „[д]ържавите членки могат да въведат или поддържат разпоредби, които са по-благоприятни за защитата на принципа на равно третиране от тези, предвидени в [посочената директива]“.
Б– Испанското право
9.
Директива 2006/54 е транспонирана в испанското право с Устройствен закон 3/2007 от 22 март 2007 година относно действителното равенство между жените и мъжете (Ley Orgánica 3/2007 para la igualdad efectiva de mujeres y hombres) (
5
). Член 10 от посочения закон предвижда, че „[д]ействия и договорни клаузи, които представляват или водят до основана на пола дискриминация, са нищожни и не пораждат правно действие и са основание за носене на отговорност [от автора им], във връзка с което се предвижда система на действително, ефективно и пропорционално поправяне или обезщетяване на претърпяната вреда, както и евентуално система на ефективни и възпиращи санкции, които да предотвратяват проявите на дискриминация“.
10.
Член 183 от Закон 36/2011 от 10 октомври 2011 година относно съдебните производства по трудовоправни спорове (Ley 36/2011 reguladora de la jurisdicción social) (
6
) предвижда следното:
„1.   Когато установи, че е извършено нарушение, с решението си съдът определя размера на евентуално дължимото на ищеца обезщетение за претърпяната дискриминация или увреждане на основните му права и публични свободи, като взема предвид както неимуществената вреда от нарушаването на основното право, така и произтичащите от това допълнителни вреди.
2.   Съдът определя размера на обезщетението — когато доказването му е прекалено трудно или свързано с големи разходи той определя разумен размер — така че да обезщети пострадалото лице в достатъчна степен и да възстанови, доколкото е възможно, положението му отпреди увреждането, както и да допринесе за постигане на целта за предотвратяване на уврежданията“.
II – Спорът в главното производство, преюдициалният въпрос и производството пред Съда
11.
Ищцата в главното производство е уволнена от работодателя си през 2014 г. След неуспешна помирителна процедура тя сезира запитващия съд с искане, от една страна, уволнението ѝ да бъде обявено за нищожно, доколкото съставлява дискриминация на основание на нейния пол, и от друга страна, да ѝ бъде присъдено обезщетение в размер на 6000 EUR за неимуществени вреди.
12.
Запитващият съд приема за установено, че уволнението съставлява дискриминация на основание на пола и поради това противоречи на испанското право, в което са транспонирани разпоредбите на Директива 2006/54. По силата на испанското право уволнението на ищцата в главното производство трябва да бъде прието за нищожно (
7
).
13.
Поради съображения, които не са изложени в акта за преюдициално запитване, запитващият съд информира Съда, че възнамерява да присъди на ищцата в главното производство сумата 3000 EUR, която според него и съгласно националното право е достатъчно и подходящо обезщетение за претърпяната вреда.
14.
Във връзка с това обаче запитващият съд изпитва съмнения дали тази компенсация е достатъчна, като се има предвид, че обезщетението цели единствено възстановяване на вредата, докато Директива 2006/54, и по-точно член 18 от нея, изисква също така от държавите членки мерки, които да възпират извършителите на дискриминацията от извършването на ново нарушение.
15.
Запитващият съд счита, че целта за възпиране би била постигната, ако той можеше да осъди работодателя да заплати допълнително обезщетение в размер на 3000 EUR, което определя като „наказателно“. Това понятие обаче е чуждо на испанската правна традиция. Следователно запитващият съд не е оправомощен по силата на националното право да постанови такова осъждане.
16.
Като изразява по този начин съмнение относно съответствието на испанското право с изискванията на Директива 2006/54, Съдът по трудови и осигурителни спорове № 1 на Кордова (Juzgado de lo Social № 1 de Córdoba, Испания) решава да спре производството и с акт за преюдициално запитване, постъпил в секретариата на Съда на 27 август 2014 г., да постави на Съда по силата на член 267 ДФЕС следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 18 от Директива [2006/54] — който предвижда, че обезщетението на лице, пострадало от основана на пола дискриминация, трябва да е (освен реално, ефективно и пропорционално на претърпяната вреда) и с възпиращо действие — да се тълкува в смисъл, че разрешава на националния съд, дори ако правната фигура на наказателното обезщетение е чужда на самата правна традиция на този съд, да присъди същинско допълнително наказателно обезщетение в разумен размер, тоест допълнителна сума, която надхвърля пълното поправяне на действителните вреди, претърпени от пострадалото лице, и служи като назидание за останалите (освен за самия причинител на вредата), но остава в границите на това, което е пропорционално?“.
17.
Ищцата в главното производство, правителствата на Испания и Обединеното кралство, както и Комисията представят писмени становища пред Съда.
III – Правен анализ
18.
Като основава преюдициалния си въпрос на член 18 от Директива 2006/54, запитващият съд цели да се установи дали само пълното възстановяване на претърпяната от ищцата в главното производство вреда е достатъчно, за да се осигури възпиращият характер на предвидените в посочения член възстановяване или компенсация, или, обратното, от това изискване за възпиране трябва да се направи изводът, че националният съд е длъжен да осъди виновния за дискриминация, основана на пола, работодател да заплати наказателно обезщетение, въпреки че при всички случаи испанското право не позволява да се отиде по-далеч от пълното възстановяване на претърпяната от пострадалото лице вреда.
19.
Отговорът на този въпрос изисква, на първо място, да се обърне внимание на факта, че член 18 от Директива 2006/54 се вписва в духа на съответните разпоредби от предходните директиви, които Директива 2006/54 допълва и консолидира. На второ, място трябва да се анализира практиката на Съда във връзка с посочените директиви, която запазва изцяло значението си за разрешаването на спора в главното производство. Въз основа на изводите от анализа на текста и целта на закона и на съдебната практика считам, че трябва да се даде отрицателен отговор на поставения на Съда преюдициален въпрос. Накрая, ще развия две серии заключителни бележки в полза на този отговор, които се основават, от една страна, на липсата на хармонизация на условията за възстановяване или компенсация и от друга, на проблематиката във връзка с директния ефект на член 18 от Директива 2006/54.
А– Текстови и телеологичен анализ
20.
Постигането на равенство между мъжете и жените е едновременно задача и цел, които Договорите възлагат на Европейския съюз (
8
). В тази връзка Директива 2006/54 припомня статута на това равенство като „основен принцип“ в правото на Съюза (
9
). Следователно логично и в духа на преработваните директиви (
10
), законодателят на Съюза закрепва забраната на всяка дискриминация, основана на пола.
21.
Именно защото в случая не е достатъчно само принципно деклариране, а напротив — необходимо е да се постигнат конкретните, определени в първичното право резултати, „въвеждането на подходящи процедури от страна на държавите членки“ (
11
) за привеждане в изпълнение на задълженията, наложени с Директива 2006/54, е от съществено значение за „ефективното прилагане на принципа на равното третиране“ (
12
).
22.
Все пак само въвеждането на процедури не е достатъчно, за да се гарантира ефективна съдебна защита на произтичащите от Директива 2006/54 права за лицата, поради което член 18 от нея, включен в раздел „Средства за правна защита“ от глава „Средства за правна защита и привеждане в изпълнение“, повтаря новия момент, въведен с Директива 2002/73/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 септември 2002 година за изменение на Директива 76/207 (
13
), като уточнява до какво трябва да доведат тези процедури, а именно до компенсация или поправяне (
14
) на претърпяната от пострадалото лице вреда.
23.
За държавите членки това означава задължение за резултат („осигуряване на реална и ефективна компенсация или възстановяване на [претърпените вреди]“), като Директива 2006/54 им оставя по същество (
15
) възможност за избор на средствата („както се определят от държавите членки, […] така че тази компенсация или възстановяване да действа възпиращо и да бъде пропорционална/о на претърпените вреди“). От текста на член 18 от Директива 2006/54 е видно, че той не налага на държавите членки определена мярка, а им оставя възможност свободно да избират между различните разрешения, подходящи за постигане на целта на Директива 2006/54 (
16
). Така, еталонът, по който ще бъдат преценявани действията на държавите членки в борбата срещу дискриминацията, основана на пола, е постигането на преследваната от директивата цел и осигуряването на полезното ѝ действие посредством опазването на правата на правните субекти.
24.
Член 18 от Директива 2006/54 не може да бъде анализиран, без да се вземе предвид член 25 от нея, който съдържа заимствания от лексикалното поле на член 18, тъй като в него законодателят утвърждава, че санкциите, които се иска да бъдат прилагани от държавите членки, „могат да съдържат плащане на обезщетение на жертвата“ и трябва да бъдат, както и предвидените в член 18 компенсация или възстановяване на вреди, „ефективни, пропорционални и възпиращи“. По този начин законодателят на Съюза е изискал от държавите членки да предвидят „ефективни, пропорционални и възпиращи санкции за нарушения на задълженията по [директива 2006/54]“ (
17
). Именно това изискване придобива конкретен израз в член 25 от Директива 2006/54, озаглавен „Санкции“ (
18
) и включен в главата от дял III, посветена на общите хоризонтални разпоредби. Посоченият член 25 задължава също така държавите членки да информират Комисията за приетите на това основание мерки.
25.
В обобщение, член 18 от Директива 2006/54 се ограничава до изискването възстановяването или компенсацията да бъдат ефективни, пропорционални и възпиращи. Само от прочита на този член е става ясно, че компенсацията или възстановяването на вредата като такива не са замислени като санкция от законодателя. Наказателното измерение на мерките, които държавите членки трябва да приемат, е предвидено изрично единствено в член 25 от Директива 2006/54 (
19
).
26.
Остава да се провери дали анализът на съдебната практика ще потвърди това първо впечатление, породено от буквалното и телеологичното тълкуване на член 18 от Директива 2006/54, като се вземе предвид, че тя трябва да бъде тълкувана, като се отчита цялата съдебна практика, предшествала приемането ѝ и на която тя понякога се позовава изрично (
20
).
Б– Съществуващата съдебна практика
27.
Въпреки че досега Съдът не се е произнасял конкретно по тълкуването на член 18 от Директива 2006/54, той все пак многократно е имал възможност да изрази становище относно съответните разпоредби на директивите, предхождащи Директива 2006/54, на първо място член 6 от Директива 76/207 (
21
).
28.
В резултат на анализа на практиката на Съда може да се направи изводът, че макар вече да е квалифицирал обезщетението като „санкция“, Съдът никога не е изисквал то да бъде нещо повече от „достатъчно“ възстановяване на вредата. Впрочем испанското право, така както е представено от националния съд, според мен предоставя всички гаранции за такова възстановяване.
1. Изискването за възпиране в практиката на Съда е изпълнено, ако предвиденото възстановяване е „достатъчно“
29.
Проблематиката, свързана със средствата за борба срещу проявите на дискриминация, основана на пола, в трудовите отношения, не е нова. Отправяни са многократни запитвания до Съда по този въпрос. Считам обаче, че заключението, до което той е достигнал (
22
) при тълкуването на член 6 от Директива 76/207, е валидно mutatis mutandis при тълкуването на член 18 от Директива 2006/54, който го замества и прецизира, предоставяйки същата свобода на държавите членки по отношение на вида мерки, които да бъдат приети, както и член 6 от Директива 76/207 в миналото.
30.
С оглед на направената от Съда преценка по отношение на член 6 от Директива 76/207 трябва да се отбележи, че член 18 от Директива 2006/54 налага на държавите членки задължението да въведат в националното си законодателство необходимите мерки, за да дадат възможност на всяко лице, което смята, че е увредено в резултат на дискриминация, да бъде обезщетено. Те са задължени да предприемат достатъчно ефикасни мерки, за да се постигне целта на директивата и заинтересованите лица да могат действително да се позоват на тях пред националните съдилища, без при все това правото на Съюза да определя конкретна форма за тези мерки. Следователно тези мерки могат да приемат различна форма, като например задължение за наемане на работа на дискриминирания кандидат, възстановяване на уволненото в резултат на дискриминация лице или достатъчно парично обезщетение (
23
).
31.
През 1984 г., когато са постановени решенията Von Colson и Kamann (14/83, EU:C:1984:153) и Harz (79/83, EU:C:1984:155), Съдът отказва да тълкува член 6 от Директива 76/207 в смисъл, че той предписвал на държавите членки приемането на конкретна мярка, в случая да се задължи виновният за дискриминация, основана на пола работодател да сключи трудов договор с кандидат за работа, чиято кандидатура е била отхвърлена поради дискриминационни съображения.
32.
През 2015 г., когато Съдът е сезиран с настоящото преюдициално запитване, не е настъпила никаква съществена промяна в правото на Съюза, която да накара Съда да достигне до различен резултат, тоест да предпише на държавите членки приемането на конкретни мерки, като налагането на наказателно обезщетение.
33.
Позоваването на възпиращото действие, което се съдържа в член 18 от Директива 2006/54, не може да промени тази констатация.
34.
Всъщност текстът на член 18 от Директива 2006/54 е обогатен с позоваване на възпиращото действие на възстановяването на вредата или на компенсацията, така както са предвидени в националния правен ред. Въпреки че възпиращото действие липсва в текста на член 6 от Директива 76/207 обаче, то присъства в духа на тълкуването на тази разпоредба от Съда, който преценява, че „[м]акар пълното прилагане на Директива [76/207] да не налага […] определена форма на санкция в случай на нарушение на забраната за дискриминация, то предполага тази санкция по своя характер да може да осигури действителна и ефикасна съдебна защита. Освен това тя трябва да има реално възпиращо действие спрямо работодателя. Следователно, когато държавата членка реши да санкционира нарушението на забраната за дискриминация чрез предоставяне на обезщетение, това обезщетение трябва във всеки случай да е достатъчно за поправяне на претърпяната вреда“ (
24
).
35.
Два извода трябва да бъдат направени от тази съдебна практика. От една страна, съдържащото се в член 25 от Директива 2006/54 позоваване на обезщетението като форма на санкция произхожда ясно от тази линия в съдебната практика. От друга страна, в духа на тълкуването на Съда достатъчното възстановяване на вредата може при всяко положение поради естеството си да осигури действителна съдебна защита на предоставените на правните субекти права по отношение на борбата срещу дискриминацията, основана на пола. Впрочем точно защото Съдът се е задоволил с достатъчното възстановяване, което е пропорционално на претърпяната вреда, то не съставлява истинска „санкция“ в наказателния смисъл на понятието (
25
).
36.
Освен това, тъй като императивните изисквания за действителна съдебна защита и възпиращо действие „задължително предполагат отчитането на характеристиките, присъщи на всеки случай на нарушение на принципа на равенство“ (
26
), Съдът преценява за всеки конкретен случай достатъчния характер на взетите от държавите членки мерки за прилагане на член 6 от Директива 76/207 и следователно за осигуряване на ефикасното транспониране на посочената директива.
37.
Следователно национално законодателство, което ограничава правото на възстановяване на вредата на жертвите на дискриминация в областта на достъпа до заетост до напълно символично обезщетение, не е в съответствие с изискванията на такова транспониране (
27
). Когато възстановяването на вредата е под формата на парично обезщетение, на държавите членки не е позволено да определят максимален размер на обезщетението (
28
).
38.
Във връзка с дискриминационното уволнение Съдът е преценил също така, че „възстановяване на равенството не може да бъде постигнато при липса на възстановяване на дискриминираното лице на длъжността му или евентуално на парично обезщетение за претърпяната вреда“ (
29
), при условие че посоченото обезщетение е достатъчно, тоест такова, което да „[позволи] пълното обезщетяване на действително претърпените вреди вследствие на дискриминационното уволнение съгласно приложимите национални разпоредби“ (
30
).
39.
От горепосочените съображения е видно, че като приема национална правна уредба, която предоставя достатъчно парично обезщетение за претърпяната вреда, за съответстваща на член 6 от Директива 76/207, Съдът счита, че посоченото обезщетение отговаря на изискването за възпиращо действие, което той допуска, че се крие зад изразеното посредством член 6 от Директива 76/207 намерение на законодателя. С други думи, съгласно практиката на Съда възпиращото действие на възстановяването на вредата или на обезщетението не зависи непременно от включването на пряк наказателен елемент.
2. Приложение в настоящия случай
40.
Днес, когато изискването за възпиращо действие е предвидено изрично в Директива 2006/54, според мен няма причина Съдът да се отклонява от досегашната си практика. Следователно трябва да се провери дали испанското право предоставя на ищцата в главното производство всички гаранции за достатъчно възстановяване на вредата.
41.
В това отношение от преюдициалното запитване е видно, че испанското право признава на националния съд правомощието да обяви за нищожни действията, извършени в нарушение на принципа на равно третиране на мъжете и жените (
31
), както и че нищожността е съпътствана от система за възстановяване на вредите, като испанският правен ред е възприел паричното обезщетение като мярка за постигане на предписаната от Директива 2006/54 цел за осигуряване на действителни равни възможности. Запитващият съд счита, че сумата от 3000 EUR е достатъчно и „подходящо обезщетение“ предвид претърпените от ищцата в главното производство вреди (
32
). Отново по силата на националното право обезщетението цели да компенсира пострадалото лице за всички претърпени вреди, включително и неимуществените, като размерът им се определя така, че напълно да се възстанови положението на пострадалото лице отпреди извършването на дискриминацията (
33
). Тъй като установяването на размера на неимуществената вреда е трудно поради естеството ѝ, испанското право предоставя на съда правото да съобразява размера на обезщетението с оглед на тежестта на нарушението на принципа на равно третиране на мъжете и жените. По този начин присъждането на обезщетение позволява да се покрие изцяло стойността на претърпяната от пострадалото лице загуба (damnum emergens), включително и пропуснатата от него полза (lucrum cessans).
42.
Националното право предвижда като sine qua non пълното и пропорционално парично поправяне на всички аспекти на вредата, претърпяна от жертвата на дискриминация, основана на пола, като от компетентността на запитващия съд е да провери дали описаната по-горе система за възстановяване на вредите следва да се приеме за съответстваща на член 18 от Директива 2006/54.
43.
По този начин Съдът само би потвърдил предходната си постоянна практика, ако прецени, че пълното обезщетяване е подходящо и следователно достатъчно, за да се осигури възпиращото действие на националните мерки, които държавите членки трябва да въведат, за да гарантират ефективността на принципа на равно третиране по силата на член 18 от Директива 2006/54.
В– Заключителни бележки
44.
Във всеки случай, дори Съдът да трябваше да се произнесе по друг начин — quod non — той не би могъл да изрази становище, както го приканва запитващата юрисдикция, в полза на осъждането на работодателя на ищцата в главното производство да заплати наказателно обезщетение.
45.
Всъщност, от една страна, Директива 2006/54 не е хармонизирала условията за възстановяване или компенсация на претърпяната вреда в резултат на дискриминация, основана на пола, в областта на условията на труд, а от друга страна, силно се съмнявам, че член 18 от Директива 2006/54 може да има директен ефект в рамките на спора в главното производство.
1. Липса на хармонизация на условията за възстановяване или компенсация на претърпяната вреда
46.
До този момент Съдът, всеки път, определя по косвен начин, чрез отрицание, какво изисква Директива 76/207 от държавите членки, преценявайки какво не е в съответствие с нея. Никога той не е диктувал поведението им. С въпроса си запитващият съд обаче изисква от Съда — тъй като самата Директива 2006/54 не го е направила — да извърши колосален качествен скок в практиката си, който според мен далеч надхвърля рамките на компетентността му.
47.
Категоричното произнасяне на Съда, че член 18 от Директива 2006/54 трябва да се тълкува в смисъл, че изисква от държавите членки да предвидят присъждането на наказателно обезщетение на пострадалите лица в случай на дискриминация, основана на пола, която попада в приложното поле на директивата, би означавало той да изрази окончателна позиция в дебат, който според мен той не може да изземва от държавите членки.
48.
Всъщност в държавите членки, които не познават този институт (
34
), въвеждането на наказателно обезщетение предизвиква дебати и въпросът като цяло е сериозно обсъждан (
35
). Много често наказателното обезщетение се възприема като промяна в парадигмата в правото за отговорността. Някои правни системи остават силно привързани към идеята, че системата на отговорност трябва да има строго обезщетителна функция. Обезщетението се присъжда въз основа на метод, който е квазисчетоводен и цели да възстанови напълно претърпяната вреда, нито повече, нито по-малко, тъй като става дума за възстановяване на нарушеното от дискриминационното поведение равновесие. Гаранцията за получаване на пълно възстановяване на вредата обаче вече е средство за възпиране от посоченото поведение.
49.
Наказателното обезщетение обогатява системата на отговорност с назидателна функция със същински наказателен характер. То е израз на теорията на наказанието в полза на пострадалия: вече не става дума само за възстановяване, но също и за присъждане на обезщетение, надхвърлящо пълното поправяне на вредата, с надеждата, че с репресивния си характер то ще възпре нови прояви на дискриминация от страна не само на извършителя на деянието в конкретния случай, но и останалите лица.
50.
За някои държави членки, като се започне с Кралство Испания, въвеждането на наказателно обезщетение може да се окаже проблемно, тъй като би могло да се приеме за намеса на един квазинаказателен правен инструмент в областта на гражданската отговорност. Освен това задължителното въвеждане на наказателно обезщетение би могло да влезе в стълкновение, както отбелязва запитващият съд, с принципа на забрана на неоснователното обогатяване, който съществува в по-голяма част от държавите членки (
36
). Може обаче да се предвиди наказателното обезщетение да постъпва в държавната хазна, но в този случай възниква реално въпросът кой е получателят или получателите на посоченото обезщетение (
37
).
51.
Според мен произнасяне в смисъл, че държавите членки са длъжни съгласно член 18 от Директива 2006/54 да предвидят присъждането на наказателно обезщетение, би довело до хармонизиране чрез съдебната практика на условията за възстановяване или обезщетяване в случаите на дискриминация, основана на пола, каквото не съм сигурен, че би желал законодателят на Съюза, или поне не на такова ниво на прецизност (
38
).
52.
Давам си сметка, че гореописаната система на отговорност е далеч от задоволителното системно изпълнение на обезщетителната си функция, което е жалко. При настоящото състояние на правото на Съюза обаче се съмнявам, че Съдът може да отиде много по-далеч в това, което може да изисква за възстановяване на вредите или компенсация. Следва да добавя, че евентуалните недостатъци на системата на отговорност са били компенсирани в член 25 от Директива 2006/54, който задължава държавите членки да приемат режим на санкции.
53.
В крайна сметка съгласно Директива 2006/54 борбата срещу дискриминацията, основана на пола, се провежда на два етапа. В член 18 от нея, етапът на възстановяването на вредите или компенсацията, които, както видяхме, трябва да бъдат достатъчни. След това в член 25 от посочената директива, етапът на санкцията или наказанието, който не съвпада непременно с етапа на възстановяването на вредата или на компенсацията, нито дори се кумулира с него (
39
). Налагането на наказателно обезщетение се отнася по-скоро до втория етап, но са мислими и много други форми на санкции без отново Съдът да може да предпише по-специално някоя от тях (
40
).
2. Проблематиката, свързана с директния ефект на член 18 от Директива 2006/54
54.
Признаването на възможността запитващият съд да наложи наказателно обезщетение на работодателя, виновен за дискриминация, основана на пола, в името на полезното действие на член 18 от Директива 2006/54 и при отсъствието на съответни разпоредби в националното право, повдига неизбежно въпроса за директния ефект на посочения член.
55.
Безспорно Съдът вече се е произнесъл, че жертвата на дискриминационно уволнение може да се позове срещу своя работодател на разпоредбите на член 6 от Директива 76/207, по-специално за да отклони прилагането на национална разпоредба, определяща граници на размера на обезщетението, което може да бъде получено като възстановяване на вредата (
41
). При все това се съмнявам, от една страна, че такова решение може да бъде приложено по отношение на налагането на наказателно обезщетение, доколкото само от прочита на член 18 от Директива 2006/54 не става ясно дали той налага такова задължение на държавите членки. От друга страна, трябва да се признае, че гореспоменатата съдебна практика е била постановена в контекст, в който работодателят е бил държавен орган, какъвто очевидно не е случаят по настоящото дело. Да се приеме, че националният съд е длъжен да наложи по делото в главното производство наказателно обезщетение по силата на член 18 от Директива 2006/54, би могло следователно да доведе до закрепване на хоризонталния директен ефект на посочения член.
Г– Извод от анализа
56.
В края на анализа си съм склонен да заключа, че член 18 от Директива 2006/54 следва да се тълкува в смисъл, че държавите членки са свободни да избират средствата, които прилагат, за да гарантират, че възстановяването на вредата или компенсацията, предоставени на жертвите на дискриминация, основана на пола, която попада в приложното поле на директивата, имат възпиращо действие, стига да е гарантирано изпълнението на преследваната от тази директива цел. Този член не се противопоставя, но и не изисква от държавите членки да предвидят заплащане на наказателно обезщетение на пострадалото лице. Във всеки случай той не би могъл да разреши на националния съд да присъди такова обезщетение, при липсата на съответни разпоредби в националното право.
57.
Когато държавите членки възприемат парично обезщетение за възстановяване на вредата, за да отговори на изискването за възпиращо действие, то трябва да бъде достатъчно, тоест пълно и надлежно да отчита всички съставни елементи на претърпяната вреда, както и тежестта на нарушението на принципа на равно третиране на мъжете и жените. Националният съд трябва да провери дали случаят е такъв.
IV – Заключение
58.
С оглед на всички гореизложени съображения предлагам на Съда да отговори на поставения от Съд по трудови и осигурителни спорове № 1 на Кордова въпрос по следния начин:
Член 18 от Директива 2006/54/ЕО на Европейския парламент и на Света от 5 юли 2006 година за прилагането на принципа на равните възможности и равното третиране на мъжете и жените в областта на заетостта и професиите (преработена) следва да се тълкува в смисъл, че държавите членки са свободни да избират средствата, които прилагат, за да гарантират, че възстановяването на вредата или компенсацията, предоставени на жертвите на дискриминация, основана на пола, която попада в приложното поле на директивата, имат възпиращо действие, стига да е гарантирано изпълнението на преследваната от тази директива цел. Този член не се противопоставя, но и не изисква от държавите членки да предвидят заплащане на наказателно обезщетение на пострадалото лице. Във всеки случай той не би могъл да разреши на националния съд да присъди такова обезщетение при липсата на съответни разпоредби в националното право.
Освен това, когато държавите членки възприемат парично обезщетение за възстановяване на вредата, за да отговори на изискването за възпиращо действие, то трябва да бъде достатъчно, тоест пълно и надлежно да отчита всички съставни елементи на претърпяната вреда, както и тежестта на нарушението на принципа на равно третиране на мъжете и жените. Националният съд е този, който трябва да провери дали случаят е такъв.
(
1
)   Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)   ОВ L 204, стр. 23; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 8, стр. 262.
(
3
)   Член 1, втора алинея, буква б) от Директива 2006/54.
(
4
)   Член 1, трета алинея от Директива 2006/54.
(
5
)   BOE № 71 от 23 март 2007 г., стр. 12611
(
6
)   BOE № 245 от 11 октомври 2011 г.
(
7
)   Съгласно член 108, параграф 2 от Закон № 36/2011.
(
8
)   Вж. съображение 2 от Директива 2006/54. Равенството между мъжете и жените е закрепено и в член 23 от Хартата на основните права на Европейския съюз (ОВ C 303, 2007 г., стр. 1).
(
9
)   Вж. съображение 2 от Директива 2006/54.
(
10
)   Всъщност Директива 2006/54 обединява в един текст основните съществуващи по този въпрос разпоредби (които до този момент са се намирали в Директива 76/207/ЕИО на Съвета от 9 февруари 1976 година относно прилагането на принципа на равното третиране на мъжете и жените по отношение на достъпа до заетост, професионалната квалификация и развитие, и на условията на труд (ОВ L 39, стр. 40; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 164), Директива 86/378/ЕИО на Съвета от 24 юли 1986 година относно прилагането на принципа на равното третиране на мъжете и жените в професионалните социалноосигурителни схеми (ОВ L 225, стр. 40; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 2, стр. 53), Директива 75/117/ЕИО на Съвета от 10 февруари 1975 година за сближаване на законодателствата на държавите членки относно прилагането на принципа за равно заплащане на мъжете и жените (ОВ L 45, стр. 19; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 156) и Директива 97/80/ЕО на Съвета от 15 декември 1997 година относно тежестта на доказване в случаите на дискриминация, основана на пола (ОВ L 14, стр. 6; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 32).
(
11
)   Съображение 28 от Директива 2006/54.
(
12
)   Съображение 29 от Директива 2006/54. Курсивът е мой.
(
13
)   ОВ L 269, стр. 15; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 143.
(
14
)   „Indemnización o reparación“ в текста на Директива 2006/54 на испански, „Schadenersatz oder Entschädigung“ в текста на Директива 2006/54 на немски, „Compensation or reparation“ в текста на Директива 2006/54 на английски, „Risarcimento o riparazione“ в текста на Директива 2006/54 на италиански и „Indemnização ou reparação“ в текста на Директива 2006/54 на португалски.
(
15
)   Вж. решения Von Colson и Kamann (14/83, EU:C:1984:153, т. 15), Harz (79/83, EU:C:1984:155, т. 15) и Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, т. 17 и 18).
(
16
)   Вж. mutatis mutandis решения Von Colson и Kamann (14/83, EU:C:1984:153, т. 18), Harz (79/83, EU:C:1984:155, т. 18), както и Paquay (C‑460/06, EU:C:2007:601, т. 44).
(
17
)   Съображение 35 от Директива 2006/54.
(
18
)   „Sanciones“ в текста на Директива 2006/54 на испански, „Sanktionen“ в текста на Директива 2006/54 на немски, „Penalties“ в текста на Директива 2006/54 на английски, „Sanzioni“ в текста на Директива 2006/54 на италиански и „Sanções“ в текста на Директива 2006/54 на португалски.
(
19
)   Вярно е, че в член 25 от Директива 2006/54 като че ли се приема, че посочените санкции могат да бъдат под формата на плащане на обезщетение на пострадалото лице. Това обаче се дължи на семантично объркване, което произтича от практиката на Съда: вж. infra точка 35 от настоящото заключение.
(
20
)   Вж. по-специално съображение 33 от Директива 2006/54. Ще отбележа също така, че както член 18, така и член 25 от Директива 2006/54, който ще разгледам малко по-късно, съответстват на въведени с Директива 2002/73 разпоредби.
(
21
)   Този член гласи, че „[д]ържавите членки въвеждат в националните си законодателства необходимите мерки, за да дадат възможност на всички лица, които смятат, че са ощетени поради неприлагането на принципа на равното третиране, […] да предявят своите претенции по съдебен ред, след евентуалното сезиране на други компетентни органи“. Член 6 от Директива 76/207 е изменен с член 1, точка 5 от Директива 2002/73, за бъде доближена редакцията му до тази, която ще бъде възприета за член 18 от Директива 2006/54 (вж. по-специално член 6, параграф 3 от консолидираната версия на Директива 76/207). Директива 2002/73 е също така в основата на въвеждането на отделна разпоредба, посветена на санкциите, в правната уредба на Съюза в областта на борбата срещу дискриминацията, основана на пола при условията на труд (вж. член 8г от консолидираната версия на Директива 76/207, който при преработването става член 25 от Директива 2006/54).
(
22
)   Съгласно това заключение „от [член 6 от Директива 76/207] следва, че държавите членки са задължени да вземат мерки, които да бъдат достатъчно ефикасни, за да се постигне целта на директивата, и да направят така, че заинтересованите лица да могат действително да се позоват на тях пред националните съдилища. Такива мерки могат да включват например разпоредби, които изискват от работодателя да наеме дискриминирания кандидат или осигуряват достатъчно парично обезщетение […]. Следва обаче да се отбележи, че директивата не налага определена санкция, а оставя на държавите членки възможността свободно да избират между различните разрешения, подходящи за постигане на нейната цел“ (решения Von Colson и Kamann, 14/83, EU:C:1984:153, т. 18 и Harz, 79/83, EU:C:1984:155, т. 18).
(
23
)   Съдът дори е предвидил възможност различните мерки да бъдат „подсилени при необходимост със система от глоби“ (вж. решение Von Colson и Kamann, 14/83, EU:C:1984:153, т. 18). Според мен при действието на Директива 2006/54 тази система произтича по-скоро от изискванията, определени в член 25 от нея (вж. infra т. 53 от настоящото заключение).
(
24
)   Решения Von Colson и Kamann (14/83, EU:C:1984:153, т. 23) и Harz, (79/83, EU:C:1984:155, т. 23). Относно възпиращия характер вж. също решение Marshall (C 271/91, EU:C:1993:335, т. 24). Относно достатъчния характер на възстановяването на вредата вж. също решения Von Colson и Kamann, (14/83, EU:C:1984:153, т. 28), Harz (79/83, EU:C:1984:155, т. 28), Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, т. 26) и Paquay (C‑460/06, EU:C:2007:601, т. 46 и 49).
(
25
)   Според някои коментатори тук става дума за злощастно объркване на юридически понятия: вж. Van Gerven, W. Of rights, remedies and procedures. — Common Market Law Review. 2000, р. 530 и бел. 11.
(
26
)   Решения Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, т. 25) и Paquay (C‑460/06, EU:C:2007:601, т. 45).
(
27
)   Вж. решения Von Colson и Kamann (14/83, EU:C:1984:153, т. 24) и Harz (79/83, EU:C:1984:155, т. 24).
(
28
)   Решение Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, т. 30 и 32). Законодателят надлежно е взел предвид тази съдебна практика: вж. съображение 33 и член 18, второ изречение от Директива 2006/54.
(
29
)   Решение Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, т. 25). Курсивът е мой.
(
30
)   Решение Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335, т. 26).
(
31
)   Член 10 от Устройствен закон № 3/2007.
(
32
)   Точка 2.2.2 от преюдициалното запитване.
(
33
)   Член 183 от Закон № 36/2011.
(
34
)   Така, един бърз съпоставителен анализ показва, че държавите членки, чийто правен ред предвижда наказателно обезщетение, са много малко на брой в Европейския съюз.
(
35
)   Относно обобщението на проблема във френския правен ред, вж. Méadel J. Faut-il introduire la faute lucrative en droit français? — Les Petites Affiches. 17/4/2007, No 77, р. 6.
(
36
)   Това, че Съдът никога не е имал намерение да поставя под въпрос този принцип, като нееднократно се е произнасял, че „правото [на Съюза] не е пречка за националните юрисдикции да осигурят защитата на правата, гарантирани от [това] право, да не води до неоснователно обогатяване на правоимащите лица“ (решение Manfredi и др. (C‑295/04—C‑298/04, EU:C:2006:461, т. 94 и цитирана съдебна практика).
(
37
)   Следователно наказателното обезщетение може да бъде присъдено в полза на пострадалото лице или на държавната хазна, или и на двете. Все пак идеята на запитващия съд, изглежда, е, че посоченото обезщетение би следвало да бъде в полза на лицето, претърпяло вредата.
(
38
)   Това съмнение се подхранва и от факта, че доколкото знам, Комисията не е образувала производство за установяване на неизпълнение на задължения срещу държавите членки, чийто правен ред не предвижда предоставяне на такова обезщетение, които са преобладаващата част. В тази връзка е интересно да се отбележи, че в доклада си относно прилагането на Директива 2002/73, с която в Директива 76/207 се въвеждат разпоредбите, еквивалентни на членове 18 и 25 от Директива 2006/54, Комисията установява, че повечето държави членки са изпълнили задължението си да въведат действителни, пропорционални и възпиращи санкции, докато, както подчертах по-горе, голяма част от държавите членки не познават системата на наказателно обезщетение (вж. Доклад на Комисията до Съвета и до Европейския парламент, COM(2009) 409 окончателен, т. 7).
(
39
)   Когато например вредата е причинена не на конкретно лице, а на група, евентуално защитавана от сдружение, можем да предположим, че няма да има възстановяване по смисъла на член 18 от Директива 2006/54. За сметка на това ще трябва да бъде наложена санкция по смисъла на член 25 от посочената директива.
(
40
)   Съществува цяла гама от санкции на разположение на държавите членки било то с икономически характер (като глобите или наказателните обезщетенията), или по-психологически санкции, свързани с метода „name and shame“ (като осъждането на извършителя да поднесе извинения на пострадалото лице и това евентуално да бъде придружено с мерки за публичност, като публикуване на присъдата във вестник) или изключване от системата на държавни помощи на всяко виновно за дискриминация лице.
(
41
)   И тук може отново да се позовем с успех на практиката на Съда, постановена на основание член 6 от Директива 76/207. В точка 27 от двете си основополагащи решения Von Colson и Kamann (14/83, EU:C:1984:153) и Harz (79/83, EU:C:1984:155). Съдът е преценил, първо, че посочената директива не съдържа „по отношение на санкциите за евентуална дискриминация[,] никакво безусловно и достатъчно точно по съдържание задължение, на което частноправен субект да може да се позове при неприемане на мерки за приложение в предвидения срок, с цел да получи определено възстановяване на вреди по силата на директива [76/207], когато такава последица не е предвидена или разрешена от националното законодателство“.
На второ място, Съдът е прецизирал позицията си в решение Johnston, 222/84, EU:C:1986:206 и в т. 58 и 59 от него се е произнесъл, че „по силата на [член 6 от Директива 76/207], тълкуван с оглед на изразения в него общ принцип, че всяко лице, което се смята за ощетено от дискриминация, основаваща се на пола, трябва да разполага с ефективно съдебно средство за защита, тази разпоредба е достатъчно точна и безусловна, за да може да бъде предявена срещу държава членка, която не осигурява пълното ѝ приложение във вътрешния си правов ред […] Разпоредбата на член 6, съгласно която всяко лице, което се смята за ощетено поради дискриминация, основаваща се на пола, трябва да разполага с ефективно съдебно средство за защита, може да бъде предявена от частноправни субекти срещу държава членка, която не осигурява пълното ѝ приложение“.
На трето място, Съдът е преценил в решение Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:335), че частноправен субект може да се позове на член 6 от Директива 76/207 срещу работодател, който е публичноправен субект, когато националното право, вместо да предвиди пълно възстановяване на претърпяната вреда, точно обратното, е ограничило изначално предвиденото възстановяване на вредите. Тъй като член 6 от Директива 76/207 представлява „необходим елемент за постигане на основната цел на равното третиране“ (т. 34), „комбинираните разпоредби на член 6 и на член 5 от директивата пораждат по отношение на увредено в резултат на дискриминационно уволнение лице права, на които същото трябва да може да се позове пред националните юрисдикции срещу държавата или съответните нейни органи. Обстоятелството, че се дава свобода на избор на държавите членки между различни разрешения за постигане на преследваната от директива [76/207], цел, в зависимост от различните хипотези, които могат да възникнат, не може да възпрепятства частноправния субект да се позове на посочения член 6 в ситуация, като в случая по главното производство, в която органите не разполагат с никаква свобода на преценка при приложението на избраното разрешение“ (т. 35 и 36). Съдът стига до заключението, че „увредено в резултат от дискриминационно уволнение лице може да се позове на разпоредбите на член 6 от директивата срещу държавен орган, действащ в качеството на работодател, за да се противопостави на приложението на национална разпоредба, която налага граници на размера на обезщетението, което може да бъде получено като възстановяване на вреда“ (т. 38). Подчертавам, че генералният адвокат Van Gerven е приканил Съда да закрепи хоризонталния директен ефект на член 6 от Директива 76/207 (вж. заключението на генералния адвокат Van Gerven по дело Marshall (C‑271/91, EU:C:1993:30, т. 21).