62006CC0300
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER
представено на 10 юли 2007 година (
1
)
Дело C-300/06
Ursula Voß
срещу
Land Berlin
„Член 141 ЕО — Принцип на равно заплащане на мъжете и жените — Държавни служители — Полагане на извънреден труд — Непряка дискриминация на жени, назначени на непълно работно време“
1.
Bundesverwaltungsgericht (федерален административен съд, Германия) е поискал от Съда преюдициално тълкуване на член 141 ЕО относно възнаграждението за извънредния труд, положен от лица, назначени на непълно работно време, мнозинството от които са жени.
2.
По-конкретно той иска да се установи дали в съответствие с Решение от 27 май 2004 г. по дело Elsner-Lakeberg (
2
) националните разпоредби, които трябва да приложи, водят до непряка дискриминация, забранена от общностното право, доколкото определят възнаграждението според професионалната категория, а не пропорционално на заплатата на лице, назначено на пълно работно време.
I — Правна уредба
А — Общностното право
3.
Равното заплащане на мъжете и жените за един и същи труд „е сред основополагащите принципи на Общността“ (
3
), което представлява явен израз на премахването на разликите в професионалната сфера (
4
).
4.
Считано от 1957 г. този принцип е закрепен в член 119 от Договора за ЕО, който след Договора от Амстердам (
5
) става член 141 ЕО и има следната редакция:
„1.   Всяка държава-членка осигурява прилагането на принципа за равно заплащане на мъжете и жените за равен труд или за труд с равна стойност.
2.   За целите на настоящия член под „заплащане“ се разбира обичайната основна или минимална заплата или надница, както и всяка друга придобивка в пари или в натура, изплатена пряко или непряко от работодателя на работника за неговия труд.
Равното заплащане без дискриминация, основаваща се на пола, означава:
а)
че заплащането за един и същи труд, положен при сделна система за заплащане, се изчислява на база една и съща мерна единица;
б)
че заплащането за труд, положен при повременна система за заплащане, е едно и също за една и съща работа.
[…]“.
Б — Германското законодателство
5.
В съответствие с § 35, алинея 2 от Landesbeamtengesetz (регионален закон за държавните служители на Land Berlin [провинция Берлин]) (
6
) полагането на извънреден труд се разрешава само по изключение и ако той възлиза на повече от пет часа месечно, се предоставя почивка за компенсация или ако това не е възможно, се заплаща възнаграждение.
6.
§ 4 от Verordnung über die Gewährung von Mehrarbeitsvergütung für Beamte (Правилник за заплащане на извънредния труд, полаган от държавните служители, наричан по-нататък „MVergV“) (
7
) предвижда, че възнаграждението за един час положен извънреден труд зависи от ранга на служителя, а § 5, алинея 2, точка 1) добавя, че в областта на образованието три учебни часа съответстват на пет часа.
II — Фактите по спора, спорът по главното производство и преюдициалния въпрос
7.
Г-жа Voß е назначена като преподавател от Land Berlin. В периода от 15 юли 1999 г. до 29 май 2000 г. ѝ е разрешено да работи на непълно работно време при 23 учебни часа седмично, вместо 26,5 часа, които отработва преподавател, назначен на пълно работно време.
8.
Между 11 януари и 23 май 2000 г. тя отработва 27 учебни часа извънреден труд. По силата на MVergV тя трябва да получи възнаграждение от 1075,14 DEM, но претендира да ѝ бъде изплатена сума, която съответства на възнаграждението на преподавателите, назначени на пълно работно време, и възлиза на 1616,15 DEM.
9.
Работодателят отхвърля нейното искане, но последното е уважено от Verwaltungsgericht (административен съд), който като се основава на член 141 ЕО и на член 1 от Директива 75/117/ЕИО (
8
), признава правото на заинтересованото лице да получи възнаграждение, равно на това, което получават държавни служители със същия ранг за отработен извънреден труд.
10.
След подаване на ревизионна жалба per saltum Bundesverwaltungsgericht (втори състав) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Допуска ли член 141 ЕО национална правна уредба, според която равнището на заплащане за извънреден труд е еднакво за държавните служители, назначени на пълно работно време, и за тези, които работят на непълно работно време, като посоченото заплащане е по-ниско от частта от заплатата на държавен служител на пълно работно време, съответстваща на същата продължителност на труда, положен в рамките на редовното му работно време, в случаите, в които мнозинството от служителите на непълно работно време са жени?“
III — Производството пред Съда
11.
Г-жа Voß, германското правителство и Комисията на Европейските общности представят становища в срока, предвиден в член 23 от Статута на Съда.
12.
Г-жа Voß твърди, че MVergV води до непряка дискриминация на лицата, назначени на непълно работно време, главно преподаватели жени, доколкото, без да е обективно обосновано, те получават по-ниско възнаграждение от това на лицата, назначени на пълно работно време, тъй като според съдебната практика извънредният труд предполага по-значителна натовареност на тези, които не работят на пълно работно време.
13.
При все това федералното правителство отрича да е налице неравно третиране, доколкото относно различните елементи на възнаграждението се налага изводът, че третирането е еднакво за всички държавни служители, независимо от вида на отработените часове, в зависимост от професионалната категория.
14.
Комисията поставя ударението върху метода за сравнение на възнагражденията и счита, че ефикасният контрол изисква да се прецени всеки елемент на възнаграждението, а да не се прави обща оценка. Въз основа на това тя твърди, че според германската система при равна продължителност на работната седмица преподавателите, назначени на непълно работно време, получават по-ниско възнаграждение от преподавателите, назначени на пълно работно време. Това различно третиране нарушавало член 141 ЕО, ако засяга в по-голяма степен жените, отколкото мъжете.
15.
След приключване на писмената фаза на производството няма постъпило искане от страните за провеждане на съдебно заседание, поради което след общото събрание от 5 юни 2007 г. бе открита възможността за изготвянето на настоящото заключение по делото.
IV — Анализ на преюдициалния въпрос
16.
За да се улесни отговорът на преюдициалния въпрос, следва да се разгледа най-напред понятието за забрана на дискриминация на работното място в рамките на Общността в съответствие с изложеното в предходно заключение (
9
), а след това — характеристиките на полагане на труд при непълно работно време, и по-специално възнаграждението за този начин на полагане на труд, за да се отговори накрая на поставения от Bundesverwaltungsgericht въпрос.
А — Равенството между работещите лица от двата пола в Съюза
17.
Дискриминацията на жените на пазара на труда произтича предимно от обстоятелството, че традиционно те са били считани за по-слабия пол и поради тази причина са им отреждани семейните задължения (
10
). Свети Тома Аквински смятал, че мъжествеността представлявал апогей на природата; според него жената е „несъвършена и плод на случайност“, „по природа подчинена на мъжа, у когото преобладава способността за разсъждение; състоянието на невинност не изключва неравенството между хората“ (
11
). С оглед на тази идеология не е учудващо, че средновековното право изисквало жената да получи съгласието на бащата или съпруга за отчуждаването на имущество, за управлението на имоти или за да се яви пред съд, макар и действителността да била друга, което е видно от факта, че през 1270 г. в Sachsenspiegel (сборник с германски обичаи) бил въведен следният параграф: „ясно е, че жените четат повече книги, ето защо те трябва да могат да ги придобиват по наследство“ (
12
).
18.
Мигел де Сервантес отразява тази вековна характеристика, когато пастирът, разказващ на Дон Кихот историята за Леандра, споменава „[…] склонността на жените, която най-често е противна на мъдростта и здравия разум“. По-нататък той посочва „[…] лекомислието на жените, тяхното непостоянство, двуличие, лъжливи обещания, опорочена вярност и накрая, липсата на вкус и на такт, която те показват, като разкриват мислите и намеренията си“ (
13
).
19.
Постепенно обаче се надигат гласове, които подобно на Стюард Мил през 1869 г., изобличават състоянието на „гражданско робство“, в което се намират омъжените жени (
14
), при все че продължавали да са неправоспособни по силата на гражданските кодекси от ХІХ век, вдъхновени от Наполеоновия кодекс.
20.
По времето на създаването на Европейските общности принципът на равенство между двата пола страда от сериозни слабости. В своята първоначална редакция Римският договор предвижда единствено равното заплащане, но това обстоятелство не пречи този принцип да се превърне в една от осите на общностната дейност и да бъде в основата на множество норми (
15
), сред които се открояват тези относно равенството в областта на възнагражденията (
16
), достъпа до заетост, професионално обучение и повишаване, както и в областта на условията на труд (
17
) или на социалното осигуряване (
18
).
21.
С Договора за Европейския съюз от 1992 г. (
19
) тази общностна политика на равенство се обособява като самостоятелна и независима от икономиката (предишен член Б от Договора за ЕС и предишен член 2 от Договора за ЕО).
22.
Тази тенденция се задълбочава с Договора от Амстердам от 1997 г., който изрично възлага на Общността да „[…] поощрява […] равенство между мъжете и жените […]“ (член 2) и добавя към целите ѝ премахването на неравенствата и насърчаването на равенството (член 3). Освен това се добавят два нови параграфа към член 119 — впоследствие член 141 ЕО след Амстердам — в които се предвижда, от една страна, че Съветът осигурява прилагането на принципа за равни възможности и равно третиране на мъжете и жените в областта на заетостта и труда, включително относно възнагражденията, а от друга страна, че всяка държава-членка следва да запази или да приеме мерки, предвиждащи специфични придобивки за улеснение на упражняването на професионална дейност от недостатъчно представения пол или да предотврати или да компенсира неизгоди в професионалната кариера.
23.
Договорът от Ница от 2001 г. утвърждава постигнатия напредък и изменя редакцията на член 13 ЕО, първа алинея от който овластява Съвета да предприеме „необходимите мерки за борба с дискриминацията, основана на различията в пола[…]“.
24.
Тези нововъведения в първичното право, както и развитието във времето и утвърждаването на забраната за различия между работещите лица от двата пола благоприятстват не само приемането на разпоредби за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите (
20
), но също и измененията в Директива 76/207 (
21
).
25.
Разнообразието от норми за борба срещу дискриминацията не довежда обаче до промяна в наслояваните с векове разбирания на обществото, тъй като макар и броят на жените на пазара на труда да се увеличава, процентът на заетостта (
22
) им и възнагражденията им не са равни (
23
) на тези на мъжете.
26.
Тези данни показват, че за постигането на по-голямо равновесие законодателните инициативи не са достатъчни, тъй като съдбата на работещата жена е обусловена от вярвания и привички, които са дълбоко вкоренени в стари предразсъдъци. Необходима е промяна в разбиранията, за да бъдат разтърсени историческите устои на подобно неуважение — трудна, сложна и бавно постижима задача, за чието изпълнение всички трябва да допринесат, включително и публичните власти.
27.
Съдът се ангажира в това отношение и в рамките на своята компетентност допринася за предотвратяването на често срещаните дискриминации, които продължават да съществуват в развити правни системи, като тези на Европейския съюз и на държавите-членки, които го изграждат.
Б — Полагането на труд при непълно работно време
1. Обща преценка
28.
В рамките на Общността „работник на непълно работно време“ е „работник или служител, чиито нормални работни часове, изчислени на седмична основа или осреднени за времето на заетост до една година, са по-малко от нормалните работни часове на сравним работник на пълно работно време“ (
24
).
29.
Широкото съдържание на понятието дава възможност да се обхванат множество трудови правоотношения с различна насоченост, така че големият възход на този начин на полагане на труд се дължи на неговото използване за насърчаване на така нареченото „разпределяне на заетостта“ (
25
), благодарение на гъвкавия режим, който осигурява (
26
).
30.
При този начин на полагане на труд работното време е по-малко от това, което мнозинството от работещите лица отработват, доколкото тук става въпрос за предвиденото в правната уредба и колективните трудови договори референтно работно време. Така основната характеристика на полагането на труд при непълно работно време е броят на отработените часове, върху който се отразяват и часовете извънреден труд, поради което практиката да се полага извънреден труд в рамките непълното работно време среща много критики (
27
).
31.
Освен това се установява, че жените се насочват по-често от мъжете към този начин на полагане на труд, тъй като това им позволява да имат повече време за други дейности, като домакинската работа (
28
), въпреки че времето, посветено на семейството, зависи от броя на неговите членове, възрастта на децата и евентуално на други зависими от грижи лица, културните и социални навици, наличните икономически средства, средата (
29
) и различни други обстоятелства.
2. Дискриминация при заплащането
а) Общи бележки
32.
В съотношението между договорите за полагане на труд при непълно работно време и при пълно работно време е залегнал един основен принцип — този на равенството, който не допуска лицата, работещи на непълно работно време, да бъдат третирани по-малко благоприятно, освен ако различното третиране е обосновано от обективни съображения (
30
). Принципът произтича от обстоятелството, че различията между двата вида договор са свързани само с продължителността на работното време, тъй като по отношение на всичко останало правата и задълженията са еднакви.
33.
Равенството се отнася и до заплащането на труда (
31
), тъй като възнаграждението трябва да бъде пропорционално на продължителността на полагането на труд (
32
). В заплатата обаче се включват различни елементи, някои от които нямат никаква връзка с работното време, поради което могат да не бъдат взети предвид (
33
). Ето защо равенството не означава паралелно или еднакво прилагане, което би довело до абсурдни положения (
34
).
34.
Съдът е разгледал дискриминацията, основана на пола, в областта на възнаграждението на жените, работещи на непълно работно време, по отношение на колегите им мъже, работещи на пълно работно време (
35
).
35.
Решение от 31 март 1981 г. по дело Jenkins (
36
) разрешава съдебен спор, повдигнат от жена служител, назначена на непълно работно време, която е получавала по-ниска почасова надница от колега, работещ на пълно работно време. Съдът приема, че разликата във възнаграждението между тези две категории лица нарушава предишния член 119 от Договора, когато намалението на заплатата на служители на непълно работно време се дължи на обстоятелството, че „тази група служители е съставена изключително или в преобладаваща степен от жени“ (точка 15).
36.
Години по-късно по примера на Решение по дело Jenkins са постановени Решение от 13 май 1986 г. по дело Bilka (
37
), съгласно което изключването на лицата, назначени на непълно работно време, предимно жени, от схемата на пенсионно осигуряване на едно предприятие нарушава общностното право, освен ако тази мярка се обяснява с обективно обосновани фактори, които не са свързани с дискриминация, основана на пола, Решение от 13 юли 1989 г. по дело Rinner-Kühn (
38
), в което относно подобен случай Съдът приема, че непризнаването на правото на запазване на заплатата в случай на заболяване представлява подобно нарушение, и Решение от 27 юни 1990 г. по дело Kowalska (
39
), с което при подобни обстоятелства се отрича непризнаването на право на временно обезщетение при прекратяване на трудовото правоотношение.
37.
В Решение от 7 февруари 1991 г. по дело Nimz (
40
) относно прослуженото време, необходимо за достигане на по-висока категория на възнаграждение, и в Решение от 4 юни 1992 г. по дело Böttel (
41
) относно по-ниското възнаграждение за членовете на комитета на предприятието за участието им в курсове за професионално обучение се установява наличието на неравенство и по отношение на лица, предимно жени, назначени на непълно работно време.
38.
Наскоро в Решение от 20 март 2003 г. по дело Kutz-Bauer (
42
) и в Решение от 11 септември 2003 г. по дело Steinicke (
43
) Съдът разглежда условията, при които германските държавни служители, достигнали определена възраст, могат да работят на непълно работно време, а в Решение от 23 октомври 2003 г. по дело Schönheit и Becker (
44
) възприема отново доктрината по дело Bilka, като счита, че законодателство, което води до „намаляване на размера на пенсията на държавни служители, упражнявали своите функции на непълно работно време през поне една част от своето кариерно развитие, когато тази категория държавни служители включва значително по-голям брой жени отколкото мъже“, противоречи на общностните норми (точка 74).
б) Критериите за сравнение
39.
Въпреки че посочените по-горе решения следват обща водеща насока, се налага изводът, че съществуват различия относно доказателствата, които се изискват при преценката за наличието на дискриминация.
40.
Така в Решение по дело Helmig и др. (
45
) служителите на непълно работно време, които са полагали извънреден труд, са поискали заплащането на допълнителна парична сума, предвидена в колективен трудов договор за часовете извънреден труд, надхвърлящи нормалната продължителност на работното време. В това решение се подчертава, че e „налице неравно третиране винаги когато общото възнаграждение, заплащано на лицата, работещи на пълно работно време, е по-високо от това, което получават работещите на непълно работно време при равен брой часове, отработени въз основа на съществуващо правоотношение за полагане на труд срещу възнаграждение“ (точка 26), какъвто не е бил случаят в главното производство, в който двете категории лица са получавали еднакво възнаграждение за равен брой часове редовен или извънреден труд (точки 27—29) (
46
).
41.
Решение от 31 май 1995 г. по дело Royal Copenhagen (
47
) отново споменава преценка, която трябва да се направи „общо“ (точка 18), въпреки че в рамките на труда, положен при сделна система за заплащане, евентуалната разлика в средното възнаграждение на жените и мъжете „не е достатъчна, за да се прецени, че е налице дискриминация“ (точка 22). По подобен начин Решение от 6 февруари 1996 г. по дело Lewark (
48
) се основава на „общо заплащане“ (точка 25), за да квалифицира като различно третиране отказа да се предостави на жена, работеща на непълно работно време, възнаграждение за участието ѝ в необходими за дейността на комитета на предприятието курсове за професионално обучение, организирани извън установеното за него работно време, но в рамките на пълното работно време, докато такова възнаграждение получават работещите на пълно работно време (точка 26).
42.
При все това Решение от 17 май 1990 г. по дело Barber (
49
) показва, че истинска прозрачност, позволяваща ефикасен съдебен контрол по отношение на неравенството, се осигурява не като се сравняват всички предимства от различно естество, предоставени за всеки отделен случай на работещите мъже или жени, а като се прилага принципът на равно заплащане спрямо всеки от елементите на възнаграждението (точка 34).
43.
Съдебната практика Barber беше възприета в последващи решения като това от 30 март 2000 г. по дело JämO (
50
), в което Съдът приема, че е необходимо да се сравнят „основната месечна заплата на акушерките с тази на клиничните лаборанти“ (точка 44), или посоченото по-горе решение по дело Elsner-Lakeberg, което се отнася до правна уредба, предвиждаща, че извънредният труд, отработен от лицата, назначени на пълно или непълно работно време, се заплаща само ако надхвърля три часа месечно. В това решение Съдът счита, че следва да се сравнят поотделно възнаграждението за редовен труд и това за извънреден труд (точка 15), след което приема, че макар и възнаграждението за извънреден труд да е поставено в зависимост от същите условия както при непълно, така и при пълно работно време, „трите часа извънреден труд представляват по-голяма тежест за преподавателите на непълно работно време, отколкото за тези на пълно работно време“, като от това достига до извода за наличието на „неравно третиране“ в ущърб на първите (точка 17) (
51
).
44.
Поради това разграничавам два подхода в съдебната практика относно критериите, които се използват, за да се прецени дали е нарушен принципът на равно заплащане: при единия се извършва обща оценка, при другия се разглежда всеки отделен елемент. Тази алтернатива е в основата на преюдициалния въпрос на Bundesverwaltungsgericht.
45.
Мисля, че самият Съд познава тези два критерия, тъй като ги е съчетал в Решение от 26 юни 2001 г. по дело Brunnhofer (
52
) относно жена — банков служител, която не е получавала индивидуално допълнение към заплатата, предоставено на колега — мъж, попадащ в същата категория, и се поставял въпросът дали те са полагали сходен труд. Съдът се е произнесъл, че „равното заплащане трябва да се гарантира не само в зависимост от обща преценка на предимствата, предоставени на работещите лица, но и с оглед на всеки елемент от възнаграждението, взет поотделно“ (първо тире от диспозитива).
46.
Със същата цел да се съчетаят двата критерия генерален адвокат Jacobs, в точка 32 от своето заключение по дело JämO, по което е постановено посоченото по-горе решение, е приел, че когато по исторически или други причини възнагражденията имат сложна структура, поради което е трудно или невъзможно да се обособят техните елементи или базата, върху която са предоставени, е нереалистично и безполезно всеки от елементите на възнаграждението да се разглежда „поотделно“ и следва да се направи „обща оценка“ (
53
).
В — Дилемата, поставена в преюдициалния въпрос
47.
Няма никакво съмнение, че заплащането за извънреден труд представлява възнаграждение, подчинено на принципа на равно заплащане на мъжете и жените, прогласен в член 141 ЕО.
48.
Съдебната практика установява дискриминация в противоречие с посочения принцип при прилагането на различни правила към сходни положения или при прилагането на едно и също правило към различни положения (
54
). За да се направи преценка по този въпрос, е необходимо да се провери дали разглежданите мерки пораждат по-неблагоприятни последици по отношение на работещите лица от определен пол (
55
), без да се забравя, че принципът на равно заплащане, също като принципа на недопускане на дискриминация, чието особено проявление той представлява, винаги предполага сходни положения (
56
). Така например е налице непряка дискриминация, когато правна уредба, която макар и формулирана неутрално, в действителност поставя в по-неблагоприятно положение по-голямо процентно съотношение жени, отколкото мъже, освен ако това не е обосновано от обективни фактори, които не са свързани с каквато и да било дискриминация, основана на пола (
57
).
49.
Прилагането на тези идеи в разглежданото дело предполага да се извършат три последователни действия, за да се прецени: на първо място, дали съществува неравенство в третирането между лица, работещи на пълно работно време, и лица, работещи на непълно работно време, и дали има неблагоприятни последици за последните, на второ място, дали това неравенство засяга по-голямо процентно съотношение жени, отколкото мъже, и накрая, дали то е необходимо за постигането на преследваната цел и дали е обосновано от обективни фактори, които не са свързани с каквато и да било дискриминация, основана на пола.
1. Установяването на дискриминация
а) Въпросът
50.
Преподавател на пълно работно време получава възнаграждение, съответстващо на натовареност от 26,5 часа преподаване седмично. Друг преподавател на непълно работно време получава сума, пропорционална на възложените му 23 часа седмично. Извънредният труд се заплаща еднакво в двата случая, според ранга на съответното лице, независимо от установеното за него работно време, въпреки че сумата е по-малка от тази за нормалната продължителност на работата на преподавател, назначен на пълно работно време (
58
).
51.
Според този начин на определяне на почасовото заплащане лице, което положи извънреден труд за времето между границата на установеното за него намалено работно време и редовното работно време — от 23 до 26,5 часа седмично — получава пропорционално по-ниско възнаграждение от лице, което отработва пълен работен ден. Следователно ако това лице работи 3,5 часа повече от договорно установените 23 часа, то няма да получи заплатата, на която би имало право друго лице, което по принцип е задължено да отработи 26,5 часа, тъй като възнаграждението за тези 3,5 часа варира в единия и другия случай (
59
).
52.
При все това, както основателно поддържа Bundesverwaltungsgericht, не настъпват каквито и да било неблагоприятни последици, ако сравнението се основава изключително, от една страна, на намаленото възнаграждение на лицата, работещи на непълно работно време, спрямо нормалното възнаграждение на лицата, работещи на пълно работно време, а от друга страна, на заплащаното на всяка група възнаграждение за извънредния труд.
53.
Следователно дилемата почива върху избора на критерий за сравнение.
б) Предложение за разрешаване на проблема
i) Предварителни бележки
54.
Вече отбелязах, че за да потвърди наличието на нарушение на принципа за равно заплащане, в своята практика Съдът или извършва обща оценка, или разглежда елементите поотделно.
55.
Тези два критерия съвсем не си противоречат, а се допълват взаимно, и тяхното прилагане в дадено дело зависи от конкретните обстоятелства. Не се забелязва и никакво преимущество на някой от тях, тъй като по принцип се извършва разглеждане поотделно, а само в отделни случаи — обща оценка.
56.
Разрешаването на проблема чрез механично прилагане на един от двата критерия би довело до нарушаване на балансираното прилагане на изложения по-горе общностен принцип за равно заплащане на работещите лица от двата пола, до изопачаване на характеристиките на полагането на труд при непълно работно време и до незачитане на основното правило на член 141 ЕО, според което за един и същ труд се полага едно и също възнаграждение.
57.
Освен това позоваването на брутното възнаграждение или на неговите елементи е неточно, тъй като някои от тях не са свързани с работното време, което на свой ред е ключов елемент на договорите за полагане на труд при непълно работно време. Трябва да се вземат предвид като цяло и някои специфични елементи.
58.
Следователно не само, че преценката на Съда не е строго ограничена, но освен това когато разполага с различни правни средства, той трябва да избере най-доброто от тях за постигането на целта на общностната норма, която тълкува.
ii) Спорът в главното производство
59.
Ако принципът на равенство се съсредоточаваше върху възнаграждението на часовете положен труд, редовен или извънреден, и ако беше достатъчно те да бъдат сравнени по вид, не би се установило никакво нарушение, тъй като по-конкретно извънредният труд, положен от работещите на непълно работно време и от работещите на пълно работно време лица, се заплаща еднакво.
60.
При подобен подход обаче се пренебрегва влиянието на заплащането на тези два вида труд върху окончателната заплата, макар те да са еднакви по своята природа. Освен това в нито един момент не бе подсказано, че трудът, който г-жа Voß е полагала след редовното си работно време, е бил различен от този, която тя е полагала в рамките на последното, или от този на лице, назначено на пълно работно време.
61.
Поради това следва да се направи обща преценка и да се оценят еднородни елементи с оглед на принципа, според който за един и същ труд се полага едно и също възнаграждение.
62.
Ето защо не мога да споделя становищата на жалбоподателя и на Комисията, според които Съдът трябва да прецени дали в конкретния случай извънредният труд, положен от лицата, назначени на непълно работно време, е по-ниско заплатен от извънредния труд, положен от лицата, работещи на пълно работно време.
63.
Да се поддържа друго, би довело до нарушаване на равновесието между лица с различна продължителност на работното време, в ущърб на лицата, назначени на непълно работно време.
64.
Така дискриминация възниква единствено в периода между края на непълното работно време и края на пълното работно време, тъй като извънредният труд над редовното работно време е заплатен еднакво.
65.
Следва да не се забравя и позицията на работодателя, който според изтъкнатото от Комисията би могъл да се поддаде на алчността и да изисква от своите работници и служители на непълно работно време да полагат извънреден труд, за да спести разходи.
2. Последиците спрямо жените
66.
След като се установи наличието на дискриминация в противоречие с общностното право, препращащата юрисдикция следва да прецени дали мнозинството от лицата, работещи на непълно работно време, са жени, макар и тя предварително да е установила, че случаят е такъв (
60
).
3. Наличието на обосновка
67.
Както в предходната точка, националният съд следва да провери дали неравното третиране може да осигури постигането на преследваната цел и дали следва то да бъде обосновано от обективни съображения, които не са свързани с каквато и да било дискриминация, основана на пола, макар и тук също той да е изразил предварително становището си по въпроса (
61
).
V — Заключение
68.
С оглед на тези съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалния въпрос на Bundesverwaltungsgericht по следния начин:
„Член 141 ЕО трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, според която възнаграждението за извънредния труд, положен от работещи на непълно работно време лица в периода между края на установеното за тях работно време и края на работното време на работещите на пълно работно време лица, е по-ниско от това за редовния труд, положен от последните, в случаите, в които различното третиране засяга по-голям брой жени, отколкото мъже, ако не е доказано, че този режим е необходим за постигането на преследваната цел и че е обоснован от обективни фактори, които не са свързани с каквато и да било дискриминация, основана на пола.“
(
1
)	Език на оригиналния текст: испански.
(
2
)	C-285/02, Recueil, стр. I-5861.
(
3
)	Решение от 8 април 1976 г. по дело Defrenne (43/75, Recueil, стр. 455, точка 12).
(
4
)	Quintanilla Navarro, B., Discriminación retributiva — Diferencias salariales por razón de sexo, изд. Marcial Pons, Мадрид, 1996, с. 63—168.
(
5
)	ОВ C 340, 1997 г., стр. 1.
(
6
)	Нова редакция от 20 февруари 1979 г. (GVBl. BE, стр. 368).
(
7
)	Редакция от 3 декември 1998 г. (BGBl. 1998 I, стр. 3494).
(
8
)	Директива на Съвета от 10 февруари 1975 година за сближаване на законодателствата на държавите-членки относно прилагането на принципа за равно заплащане на мъжете и жените (ОВ L 45, стр. 19; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 156).
(
9
)	Заключение, представено по дело Vergani (Решение от 21 юли 2005 г.C-207/04, Recueil, стр. I-7453, точки 19—38).
(
10
)	Rodríguez-Piñero y Bravo-Ferrer, M., „La conciliación de la vida familiar y laboral de las personas trabajadoras (I)“, Relaciones Laborales, 1999/II, с. 27.
(
11
)	Сума на теологията, част I, въпрос 92, За сътворението на жената.
(
12
)	Цитатът е от Rucqoui, A., „La mujer medieval: fin de un mito“, Cuadernos de Historia 16, Grupo 16, Мадрид, 1985.
(
13
)	Cervantes Saavedra, M., Don Quijote de la Mancha, издателство, въведение и бележки от Martín de Riquer, глава LI от първата част, изд. RBA, Барселона, 1994, 597—598.
(
14
)	Stuart Mill, J., El sometimiento de las mujeres, изд. EDAF, Мадрид, 2005.
(
15
)	За проучване на най-важните разпоредби и тяхното развитие вж. по-специално Pérez del Río, T., Una aproximación al derecho social comunitario, изд. Tecnos, Мадрид, 2000, с. 87 и сл.; Sala Franco, T., „Igualdad de trato — Despidos colectivos“ в El espacio social europeo, Centro de Documentación Europea, Universidad de Valladolid, изд. Lex Nova, Валядолид, 1991, с. 249 и сл..; или Saulle, M.R., „Gli interventi comunitari in tema di parità uomo-donna e le azioni positive in favore delle donne“ в Lavoro femminile e pari opportunità, изд. Cacucci, Bari, 1989, с. 60 и сл.
(
16
)	Директива 75/117, посочена по-горе.
(
17
)	Директива 76/207/ЕИО на Съвета от 9 февруари 1976 година относно прилагането на принципа на равното третиране на мъжете и жените по отношение на достъпа до заетост, професионалната квалификация и развитие, и на условията на труд (ОВ L 39, стр. 40; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 164).
(
18
)	Директива 79/7/ЕИО на Съвета от 19 декември 1978 година относно постепенното прилагане на принципа на равното третиране на мъжете и жените в сферата на социалното осигуряване (ОВ L 6, стр. 24; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 192) и Директива 86/378/ЕИО на Съвета от 24 юли 1986 година относно прилагането на принципа на равното третиране на мъжете и жените в професионалните социалноосигурителни схеми (ОВ L 225, стр. 40; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 2, стр. 53), изменена с Директива 96/97/ЕО на Съвета от 20 декември 1996 година (ОВ L 46, стр. 20; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 3).
(
19
)	ОВ C 191, 1992 г., стр. 1
(
20
)	Директива 2000/78/ЕО на Съвета от 27 ноември 2000 година (ОВ L 303, стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 7).
(
21
)	Директива 2002/73/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 септември 2002 година (ОВ L 269, стр. 15; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 143).
(
22
)	Rivas García, J., La Europa social, Ed. José María Bosch, Барселона, 1999, 77—80, представя статистически данни, които показват, че през 1995 г. средната трудова заетост възлизала на 66,2 % за мъжете и на 45 % за жените.
(
23
)	През 2002 г. жените в Европа получават трудово възнаграждение, което е по-ниско от това на мъжете средно с 18 % в частния сектор и с 13 % в публичния сектор (Europeas discriminadas, El país, 14 октомври 2002 г., стр. 12).
(
24
)	Клауза 3, точка 1 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време, сключено между Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) и Европейската конфедерация на профсъюзите (ЕКП), приложено към Директива 97/81/ЕО на Съвета от 15 декември 1997 година (ОВ L 14, стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 35). За Международната организация на труда (наричана по-нататък „МОТ“) изразът „работник на непълно работно време се отнася за работник или служител, чиято нормална продължителност на пълно работно време е по-малка от тази на работник на пълно работно време при съпоставими условия“ [неофициален превод] [член 1, буква a) от Конвенция № 175 относно работата при непълно работно време, приета на 24 юни 1994 г., в сила от 28 февруари 1998 г.]
(
25
)	Durán López, F., „La reducción del tiempo de trabajo: una aproximación al debate europeo“, Revista de Trabajo, № 57 и № 58, 1980, с. 52.
(
26
)	Първа алинея от преамбюла, съображения 3 и 4 и клауза 1, буква б) от Рамковото споразумение, посочено по-горе.
(
27
)	Cabeza Pereiro, J., и Losada Arochena, J.F., El nuevo régimen legal del trabajo a tiempo parcial, изд. Comares, Гранада, 1999, 43—45, отбелязват в правната доктрина несъответствието на извънредния труд спрямо характеристиките на договора за полагане на труд при непълно работно време, противоречието с присъщата на този договор цел за разпределяне на заетостта и за гъвкав режим, както и измамите, до които води това. Тези възражения намериха отзвук в държавите-членки, по-конкретно в Испания, където член 12, параграф 4, буква в) от Статута на работниците и служителите (в редакцията му, включена в Кралския декрет-закон № 15/1998 от 27 ноември (BOE № 285, стр. 39188 и сл.) забранява общо този извънреден труд, заместен с „допълнителен труд“; във Франция членове L. 212-4-3 и L. 212-4-4 от Кодекса на труда (изменени със Закон № 2005-841 от 26 юли 2005 г. (JORF от 27 юли 2005 г.) също споменават „извънредния труд“; и в Италия член 3 от Законодателен декрет № 61 от 25 февруари 2000 г. за прилагането на Директива 97/81/ЕО относно Рамково споразумение за работа при непълно работно време (GURI № 66 от 20 март 2000 г.) налага определени ограничения.
(
28
)	McRae, S., El trabajo a tiempo parcial en la Unión Europea: dimensión en función del sexo, Служба за официални публикации на Европейските общности, Люксембург, 1996, посочва предимствата и недостатъците на този начин на полагане на труд по отношение на жените. Grossin, W. в увода към испанското издание на своето произведение Trabajo y tiempo, изд. Nova Terra, Барселона, 1974, отбелязва, че „професионалният живот предопределя целия живот на работника“. В своето писмено становище самият жалбоподател твърди, че работи на непълно работно време, за да съчетае семейния и професионалния си живот.
(
29
)	Beltrán Felip, R., „Las mujeres y el trabajo a tiempo parcial en España. Elementos para su análisis“, Cuaderno de Relaciones Laborales, № 17, 2000, с. 145.
(
30
)	Клауза 4, параграф 1 от Рамковото споразумение, посочено по-горе, която обаче ограничава този принцип до „условията за наемане на работа“.
(
31
)	Benavente Torres, M.I., El trabajo a tiempo parcial, изд. Consejo Económico y Social de Andalucía, Севиля, 2005, с. 333.
(
32
)	Член 5 от Конвенция № 175 на МОТ изисква „пропорционалност“ на заплатата, изчислена „въз основа на повременна система, производителност или въз основа на сделната система“.
(
33
)	Разликата между едните и другите е предмет на точка 10 от Препоръка № 182 на МОТ от същата дата като Конвенция № 175, в която е уредено правото на парични компенсации в допълнение към заплатата „при равни условия“.
(
34
)	Merino Senovilla, H., El trabajo a tiempo parcial, Изд. Lex Nova, Валядолид, 1994, с. 136.
(
35
)	Освен това той се е произнесъл в други области, свързани с полагането на труд при непълно работно време, както е видно от по-скорошните Решение от 22 ноември 2005 г. по дело Mangold (C-144/04, Recueil, стр. I-9981) относно възможността за сключване на договори от този вид без никакво ограничение, Решение от 10 март 2005 г. по дело Nikoloudi (C-196/02, Recueil, стр. I-1789), относно изчисляването на прослуженото време и включването в постоянния персонал и Решение от 12 октомври 2004 г. по дело Wippel (C-313/02, Recueil, стр. I-9483) относно продължителността и разпределянето на работното време.
(
36
)	96/80, Recueil, стр. 911.
(
37
)	170/84, Recueil, стр. 1607.
(
38
)	171/88, Recueil, стр. 2743.
(
39
)	C-33/89, Recueil, стр. I-2591.
(
40
)	C-184/89, Recueil, стр. I-297.
(
41
)	C-360/90, Recueil, стр. I-3589.
(
42
)	C-187/00, Recueil, стр. I-2741.
(
43
)	C-77/02, Recueil, стр. I-9027.
(
44
)	C-4/02 и C-5/02, Recueil, стр. I-12575.
(
45
)	Решение от (C-399/92, C-409/92, C-425/92, C-34/93, C-50/93 и C-78/93, Recueil, стр. I-5727).
(
46
)	Всъщност, от една страна, „лице, работещо на непълно работно време, чието договорно установено работно време е от осемнадесет часа, получава за деветнадесетия отработен час същото общо възнаграждение като полученото от лице, работещо на пълно работно време за отработени деветнадесет часа“ (точка 28), доколкото извънредният труд се заплаща като редовен труд; от друга страна, „лице, работещо на непълно работно време, получава същото общо възнаграждение като това на лице, работещо на пълно работно време, когато надвишава нормалната продължителност на работното време, определена с колективен трудов договор, тъй като в този случай то получава и възнаграждение в увеличен размер за часовете извънреден труд“ (точка 29).
(
47
)	C-400/93, Recueil, стр. I-1275.
(
48
)	C-457/93, Recueil, стр. I-243.
(
49
)	C-262/88, Recueil, стр. I-1889.
(
50
)	C-236/98, Recueil, стр. I-2189.
(
51
)	Съдът указва на препращащата юрисдикция да провери дали различното третиране, до което е довело разглежданото законодателство, засяга в по-голяма степен жените, отколкото мъжете, дали това различно третиране е насочено към цел, която не е свързана с дискриминация, основана на пола, и дали то е необходимо за постигането на преследваната цел (точка 18).
(
52
)	C-381/99, Recueil, стр. I-4961.
(
53
)	В точка 44 от своето заключение генерален адвокат Jacobs добавя, че „приложимото общо правило е, че трябва да се вземе предвид броят часове, отработени от двете лица, чиито възнаграждения се сравняват, и разлика в това отношение обосновава разлика във възнаграждението, така че ако се вземат като пример крайности, очевидно няма да е налице дискриминация, в случай че на мъж, работещ на пълно работно време, се предостави възнаграждение, което е двойно по-голямо от предоставеното за същия труд на жена, назначена на половин работен ден, или когато на мъж, полагащ извънреден труд, се предостави заплата, която е по-висока от тази на жена, която не полага такъв труд“.
(
54
)	Решение от 14 февруари 1995 г. по дело Schumacker (C-279/93, Recueil, стр. I-225, точка 30), Решение от 13 февруари 1996 г. по дело Gillespie и др. (C-342/93, Recueil, стр. I-475, точка 16) и Решение от 27 октомври 1998 г. по дело Boyle и др. (C-411/96, Recueil, стр. I-6401, точка 39).
(
55
)	Решение от 9 февруари 1999 г. по дело Seymour-Smith и Pérez (C-167/97, Recueil, стp. I-623, точка 58) и Решение по дело Schönheit и Becker, посочено по-горе, точка 69.
(
56
)	Решение от 16 септември 1999 г. по дело Abdoulaye и др. (C-218/98, Recueil, стр. I-5723, точка 16) и Решение от 29 ноември 2001 г. по дело Griesmar (C-366/99, Recueil, стp. I-9383, точка 39).
(
57
)	Решение от 30 ноември 1993 г. по дело Kirsammer-Hack (C-189/91, Recueil, стр. I-6185, точка 22), Решение от 2 октомври 1997 г. по дело Gerster (C-1/95, Recueil, стр. I-5253, точка 30), Решение по дело Kording (C-100/95, Recueil, стр. I-5289, точка 16), Решение от 17 юни 1998 г. по дело Hill и Stapleton (C-243/95, Recueil, стр. I-3739, точка 34), Решение от 12 юли 2001 г. по дело Jippes и др. (C-189/01, Recueil, стр. I-5689, точка 129), Решение от 12 декември 2002 г. по дело Rodríguez Caballero (C-442/00, Recueil, стр. I-11915, точка 32), както и Решение по дело Rinner-Kühn, точка 12, Решение по дело Lewark, точка 31 и Решение по дело Kutz-Bauer, точка 50, посочени по-горе.
(
58
)	Обратно на това, което според жалбоподателя се случва обикновено, а именно, че извънредният труд е по-добре заплатен; германското правителство обаче поддържа противното (точка 35 от неговото писмено становище).
(
59
)	До това положение не се стига, когато часовете положен труд надвишат редовното работно време, тъй като над 26,5 часа е налице пълно съвпадане.
(
60
)	Съгласно точка 2 от акта за препращане Verwaltungsgericht отбелязва, че през пролетта на 2000 г. около 88 % от преподавателите, назначени от Land Berlin на непълно работно време, са жени — данни, възпроизведени в точка 19 от акта за препращане.
(
61
)	В точка 19 от акта за препращане той посочва, че „следователно нищо не показва, че по-ниското заплащане на извънредния труд почива върху обективно обосновани фактори, които не са свързани с дискриминация, основана на пола“.