62005CC0424_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Въведение
1. С Решение от 13 септември 2005 г. по дело Hosman-Chevalier/Комисия(2) (наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“) Първоинстанционният съд на Европейските общности уважава частично жалбата, подадена от г‑жа Hosman-Chevalier, и отменя Решения от 8 април и от 29 октомври 2003 г., с които Комисията отказва на г‑жа Hosman-Chevalier правото на надбавка за експатриране и на надбавка за настаняване, предвидени съответно в член 4, параграф 1, буква а) и член 5, параграф 1, първа алинея от приложение VII към Правилника за длъжностните лица на Европейските общности, в редакцията му в сила към момента на настъпване на обстоятелствата в основата на спора (наричан по-нататък „Правилника“).
2. В настоящото дело от Съда се иска да се произнесе по жалбата, подадена от Комисията срещу обжалваното съдебно решение.
II – Правна уредба
3. Съгласно член 69 от Правилника надбавката за експатриране е равна на 16 % от общия размер на основната заплата, надбавката за жилищни нужди и надбавката за дете на издръжка, на които има право длъжностното лице.
4. По силата на член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника тази надбавка се изплаща:
„а) на длъжностни лица:
– които не са и никога не са били граждани на държавата, на чиято територия се намира мястото им на работа и
– които през петте години, изтичащи шест месеца преди постъпването им на служба, не са живели или упражнявали основната си дейност на европейската територия на тази държава. По смисъла на настоящата разпоредба обстоятелствата, произтичащи от работа за друга държава или за международна организация, не се вземат предвид.“
III – Факти
5. Според установените от Първоинстанционния съд факти г‑жа Hosman-Chevalier — австрийска гражданка — се обучава и работи в Австрия до 14 май 1995 г. От 15 май 1995 г. до 17 март 1996 г. работи в Белгия за Verbindungsbüro des Landes Tyrol (Бюро за връзка на Land Tyrol), намиращо се в Брюксел.
6. От 18 март 1996 г. до 15 ноември 2002 г. г‑жа Hosman-Chevalier работи в Постоянното представителство на Република Австрия към Европейския съюз в Брюксел (наричано по-нататък „Постоянно представителство на Австрия“). През този период упражнява дейност първоначално за Verbindungstelle der Bundesländer (Бюро за връзка на Länder) и впоследствие за Österreichischer Gewerkschaftsbund (Федерация на австрийските синдикати).
7. На 16 ноември 2002 г. г‑жа Hosman-Chevalier постъпва на служба в Комисията в качеството на длъжностно лице. Петгодишният период, посочен в член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника, с оглед отпускането на надбавка за експатриране (наричан по-нататък „референтният период“) е определен между 16 май 1997 г. и 15 май 2002 г.
8. С бележка от 8 април 2003 г. Генерална дирекция „Персонал и администрация“ на Комисията уведомява г‑жа Hosman-Chevalier, че не може да ѝ се отпусне надбавка за експатриране, тъй като не са изпълнени условията за отпускането на такава.
С решение от 29 октомври 2003 г. органът по назначаването отхвърля подадената от г‑жа Hosman-Chevalier жалба срещу решението, съдържащо се в бележката от 8 април 2003 г. Жалбата е отхвърлена по съображението, че професионалната дейност, която г‑жа Hosman-Chevalier е извършвала в Брюксел през референтния период, не може да се смята за „работа за друга държава“ по смисъла на член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника.
IV – Производството пред Първоинстанционния съд и обжалваното съдебно решение
9. С жалба, подадена в секретариата на Първоинстанционния съд на 20 февруари 2004 г., г‑жа Hosman-Chevalier иска отмяна на решението на Комисията от 29 октомври 2003 г., с което се отхвърля жалбата ѝ, и осъждане на Комисията да заплати съдебните разноски.
10. С обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд уважава частично жалбата и отменя посоченото решение, както и решението от 8 април 2003 г., тъй като счита, че исканията на г‑жа Hosman-Chevalier целят и отмяната на последния акт(3) .
11. Първоинстанционният съд приема за основателен втория довод, изведен от нарушението на член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника(4), по следните съображения.
12. След като напомня основната цел на правната уредба, съдържаща се в член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника(5), Първоинстанционният съд предварително уточнява, че понятието за държава, което е релевантно във връзка с прилагането на последното изречение от второ тире от тази разпоредба, „се отнася до държавата единствено като юридическо лице и самостоятелен субект на международното право, както и до нейните органи на управление“(6) .
13. След това Първоинстанционният съд изследва въпроса дали дейността, извършвана от г‑жа Hosman-Chevalier за Постоянното представителство на Австрия през референтния период, трябва да се смята за работа за държава по смисъла на посочената по-горе разпоредба.
14. В точка 30 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд посочва, че „[н]е се спори по това, че дейността, извършвана за образувания като постоянното представителство на държава-членка към Европейския съюз [наричано по-нататък „Постоянното представителство“] или за посолствата на дадена държава, се смята за работа за държава по смисъла на член 4 [параграф 1, буква а)] от приложение VII към Правилника“.
15. В точки 31—36 от това решение Първоинстанционният съд установява, като се основава на доказателствата по преписката, че през целия референтен период г‑жа Hosman-Chevalier е работила в Постоянното представителство на Австрия, била е подчинена на йерархическата власт на постоянния представител на Република Австрия и е имала същия статут, както останалите служители в Постоянното представителство. Въз основа на тези доказателства Първоинстанционният съд заключава, че дейността, извършвана от нея за Постоянното представителство на Австрия през референтния период, следва да се счита за работа, извършена за Република Австрия.
16. В точки 37—41 от обжалваното съдебно решение, Първоинстанционният съд отхвърля доводите, изтъкнати от Комисията в обратен смисъл, според които в Постоянното представителство на Австрия г‑жа Hosman-Chevalier е извършвала дейност за образувания, чиято задача е да защитават интереси, различни от тези на държавата. По-конкретно Първоинстанционният съд посочва, че изискването за еднакво прилагане на общностното право и на принципа за равенство не допускат възможност за препращане към вътрешното право на държава-членка при тълкуване на разпоредба на общностното право, освен ако това препращане е предвидено изрично в тази разпоредба или не е възможно самостоятелното тълкуване на последната. Според Първоинстанционния съд в конкретния случай не е необходимо подобно препращане, тъй като е несъмнено, че Постоянното представителство на държава-членка към Европейския съюз е държавен орган по смисъла на член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника(7) .
17. В точка 42 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд приема, че „[е] достатъчно […] едно лице да е извършвало професионална дейност за образувание, което е част от държавата в посочения смисъл, като например постоянно представителство, за да попадне изцяло в приложното поле на изключението, предвидено в член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника, независимо от особените и специфични функции, които това лице е упражнявало във въпросното образувание“. По-нататък Първоинстанционният съд уточнява, че в противен случай „се налага извършването на подробен анализ на изпълняваните задачи и функции от гледна точка на вътрешното право, което противоречи на посочените по-горе изисквания“, по-специално предвид обстоятелството, че „всяка държава има изключителното право да организира службите си по най-подходящия за нея начин, като определи целите и функциите, които възлага на своите длъжностни лица и служители“.
18. Въз основа на тези съображения Първоинстанционният съд заключава, че Комисията неправилно е отказала да игнорира периода, през който г‑жа Hosman-Chevalier е работила за Постоянното представителство на Австрия, като незаконосъобразно не ѝ признала правото на надбавка за експатриране, предвидена в член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника, и на свързаната с нея надбавка за настаняване, предвидена в член 5, параграф 1 от същото приложение. Поради това той отменя спорните решения, доколкото отказват на г‑жа Hosman-Chevalier горепосочените надбавки(8) .
V – Производство пред Съда и искания на страните
19. С жалба, подадена на 29 ноември 2005 г. в секретариата на Съда, Комисията оспорва обжалваното съдебно решение.
20. Комисията моли Съда:
– да отмени обжалваното съдебно решение и да върне делото на Първоинстанционния съд,
– да осъди г‑жа Hosman-Chevalier да заплати съдебните разноски.
21. Г‑жа Hosman-Chevalier моли Съда:
– да отхвърли жалбата като явно недопустима или, при условията на евентуалност, като неоснователна,
– да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
VI – Правен анализ
А –	По допустимостта
22. Г‑жа Hosman-Chevalier оспорва основно допустимостта на жалбата и твърди, че в крайна сметка същата цели да се достигне до преразглеждане от Съда на фактите, чиято преценка вече е направена от Първоинстанционния съд в обжалваното съдебно решение.
23. Считам, че твърдението за нарушение, изведено от недопустимостта, трябва да бъде отхвърлено. Обратно на поддържаното от г‑жа Hosman-Chevalier, жалбата се основава на правно основание, отнасящо се до неправилното тълкуване и прилагане от Първоинстанционния съд на член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника.
Б –	По съществото на спора
1. Доводи на страните
24. В подкрепа на жалбата си Комисията изтъква едно-единствено правно основание, изведено от грешка при прилагането на правото във връзка с тълкуването на условието относно „обстоятелствата, произтичащи от работа за друга държава“, съдържащо се в член 4, параграф 1, буква а), второ тире in fine от приложение VII към Правилника.
25. Според Комисията Първоинстанционният съд неправилно приема, че за да бъде изпълнено това условие, е достатъчно лицето, натоварено с извършването на работата, да е било част от функционалната и/или организационна структура на някоя от институциите на тази държава, например постоянно представителство. Тази позиция следвала подразбиращо се, но неизбежно, от точки 31—36 от обжалваното съдебно решение и след това била потвърдена в точка 42 от него.
26. Обратно, Комисията смята, че посоченото условие изисква да се докаже наличието на пряка правна връзка между длъжностното лице и държавата, като тази връзка не може да се състои само във включването на това лице във функционалната и/или организационна структура на някоя от институциите на държавата.
27. В подкрепа на тезата си Комисията твърди на първо място, че основната цел на член 4, параграф 1, буква а), второ тире in fine от приложение VII към Правилника, както е изведена от общностния съд, предпоставяла през референтния период длъжностното лице, чието положение трябва да се преценява с оглед на тази разпоредба, да е било пряко свързано със съответната държава въз основа на законово установена или договорна връзка.
28. На второ място тя отбелязва, че посочената разпоредба представлява изключение от условията за отпускане на надбавката за експатриране и като такова подлежи на стеснително тълкуване.
29. На трето място Комисията счита, че тълкуването на разглежданата разпоредба в обжалваното съдебно решение се отклонява от практиката на Първоинстанционния съд във връзка с условието относно „работата за друга държава“ и от практиката му по прилагането на алтернативното условие относно „работата за международна организация“. Що се отнася до решенията, постановени в тази връзка, Комисията се позовава по-конкретно на Решение по дело Nevin/Комисия(9) и на Решение по дело Lo Giudice/Парламент(10), в които във връзка с работата за международна организация Първоинстанционният съд приема, че изискванията за прилагане на член 4, параграф 1, буква а), второ тире in fine от приложение VII към Правилника не са изпълнени, ако липсва договорно правоотношение, представляващо пряка правна връзка между длъжностното лице и институцията, за която е извършвана дейността. Комисията счита, че за да се прецени наличието на едната или другата хипотеза, във връзка с които е приета съдържащата се в посочената разпоредба правна уредба (работа за друга държава или работа за международна организация), е необходимо да се приложат еднородни критерии за тълкуване, тъй като в противен случай би се достигнало до непоследователност на системата.
30. Комисията заключава, че в нарушение на общностното право в обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд е пропуснал да провери дали е налице пряка правна връзка между г‑жа Hosman-Chevalier и Република Австрия — условие, което не е изпълнено в конкретния случай, тъй като през референтния период г‑жа Hosman-Chevalier е работила първо за Verbindungstelle der Bundesländer и впоследствие за Österreichischer Gewerkschaftsbund.
31. Г‑жа Hosman-Chevalier оспорва всички доводи на Комисията като напълно неоснователни и счита, че обжалваното съдебно решение не страда от посочените от нея пороци.
2. Съображения
а)	Предварителни бележки
32. За правилното определяне на предмета на настоящото дело най-напред следва да се отбележи, че макар обжалваното съдебно решение да съдържа определение на понятието „държава“, посочено в член 4, параграф 1, буква а), второ тире in fine от приложение VII към Правилника(11), мотивите, поради които Първоинстанционният съд отменя спорните решения, както е видно от точки 31—36 и 42 от това решение, премахват необходимостта от разглеждане на въпроса дали това понятие обхваща образуванията, от които г‑жа Hosman-Chevalier е зависела пряко при извършване на професионалната си дейност през референтния период.
33. Следователно към възприетото в обжалваното съдебно решение понятие за държава нямат отношение нито правното основание, изтъкнато от Комисията в подкрепа на жалбата ѝ, целящо оспорването на правилността на мотивите, въз основа на които Първоинстанционният съд приема, че независимо от естеството на тези образувания, между г‑жа Hosman-Chevalier и Република Австрия е съществувала връзка, каквато се изисква за прилагането на разглежданата разпоредба, нито доводите на г‑жа Hosman-Chevalier, които се ограничават до оспорване на твърденията на Комисията.
34. Следователно въпросът дали това определение е правилно или не, няма отношение към предмета на спора и в настоящото съдебно производство не се налага Съдът да се произнася по този въпрос поне от гледна точка на обикновения контрол за законосъобразност на обжалваното съдебно решение(12) .
35. Следователно макар да се отнася до същата разпоредба от Правилника, настоящото дело повдига въпрос за тълкуване, различен от този предмет на разглеждане по дела Salvador García/Комисия, C‑7/06 P, Herrero Romeu/Комисия, C‑8/06 P, Salazar Brier/Комисия, C‑9/06 P, De Bustamante Tello/Съвет, C‑10/06 P и Adam/Комисия, C‑211/06 P, които понастоящем са висящи пред Съда.
36. По тези дела преди постъпването си на служба в Комисията жалбоподателите — длъжностни лица, на които е отказана надбавка за експатриране — са работили в Брюксел за образувания, натоварени със защитата на интересите на териториални единици, представляващи административно‑териториални подразделения на държавата(13) . По нито едно от тези дела жалбоподателите не са били в такива отношения с постоянното представителство на държавите, към които принадлежат разглежданите единици, които могат да бъдат отъждествени с отношението между г‑жа Hosman-Chevalier и Постоянното представителство на Австрия в конкретния случай. Следователно в посочените по-горе дела от Съда е поискано да се произнесе по понятието за държава по смисъла на член 4, параграф 1, буква а), второ тире in fine от приложение VII към Правилника, за да провери дали съответните единици попадат в обхвата на това понятие.
37. За сметка на това предмет на настоящото дело е различен въпрос, отнасящ се до условията, които трябва да бъдат изпълнени, за да се приеме, че дейността, извършвана от длъжностното лице, чието право на надбавка за експатриране подлежи на проверка, обхваща „обстоятелствата, произтичащи от работа за друга държава“, което би позволило да „се игнорират“ съответните периоди, както е предвидено в член 4, параграф 1, буква а), второ тире in fine от приложение VII към Правилника. Съдът трябва да реши по-конкретно дали за тази цел е достатъчно дейността да е извършена от лице, което е било част от функционалната и/или организационна структура на някоя от институциите на държавата, независимо от това дали образуванията, за които пряко е извършвана дейността, попадат в обхвата на понятието за държава по смисъла на тази разпоредба.
38. След това уточнение е уместно да се направи бърз преглед на основния принос на съдебната практика към тълкуването на понятието „обстоятелства, произтичащи от работа за друга държава или за международна организация“.
39. Въпреки че Съдът се произнасял рядко по този въпрос, за сметка на това съществува богата, макар и не винаги еднозначна, практика на Първоинстанционния съд, която считам за уместно да припомня предвид обстоятелството, че Комисията твърди между другото, че Първоинстанционният съд се е отклонил от по-ранната си практика. Решенията, на които се позовавам по-нататък, предоставят полезни сведения i) за изясняване на естеството и основната цел на член 4, параграф 1, буква а), второ тире in fine от приложение VII към Правилника и ii) за определяне на условията за неговото прилагане.
б)	Анализ на съдебната практика
i)	Относно естеството и основната цел на член 4, параграф 1, буква а), второ тире in fine от приложение VII към Правилника
40. Вече бе посочено, че по отношение на тълкуването на разглежданата разпоредба практиката на Първоинстанционния съд е възприела разрешения, които не винаги са последователни. Това се отнася по-специално за правната квалификация на разпоредбата.
41. В Решение по дело Vardakas/Комисия(14), като изхожда от тълкуване на член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника, което по мое мнение не се подкрепя от текста на тази разпоредба, Първоинстанционният съд приема, че второто тире in fine от същата представлява изключение от изключение
и като такова трябва да бъде тълкувано разширително (15) . В същото решение, като сравнява разпоредбите на букви а) и б) на член 4, параграф 1 от приложение VII към Правилника(16), Първоинстанционният съд заключава, че съдържащият се в буква а) израз „обстоятелства, произтичащи от работа за друга държава или за международна организация“ „има много по-широк обхват“ от употребеният в буква б) израз „изпълнение на задължения в служба на международна организация“ и следователно „създателите на Правилника употребяват широка формулировка, когато искат да предоставят на длъжностните лица надбавка за експатриране, и същевременно употребяват тясна формулировка, когато искат да ги лишат от надбавката“(17) . Оттук Първоинстанционният съд прави извода, че „волята на законодателя е била да се даде широка възможност за предоставяне на надбавката за експатриране“(18) .
42. Обратно, в Решение по дело Olesen/Комисия(19) Първоинстанционният съд приема, че, тъй като представлява „ изключение
от условията за отпускане на надбавка за експатриране“(20) член 4, параграф 1, буква а), второ тире in fine от приложение VII към Правилника подлежи на стеснително
тълкуване(21) . В това решение Първоинстанционният съд уточнява също, че стеснителното тълкуване на тази разпоредба се налага и доколкото тя има за предмет предоставянето на финансови предимства(22) .
43. Следва да посоча, че за мен нито един от двата подхода не е напълно убедителен.
44. Не споделям тълкуването, направено в Решение по дело Vardakas/Комисия, посочено по-горе, което по мое мнение противоречи на текста на член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника, от който е видно, че първото и второто тире на тази разпоредба съдържат норми, уреждащи условия (и двете отрицателни), които трябва да бъдат изпълнени кумулативно, за да има заинтересованото лице право на надбавка за експатриране съгласно тази разпоредба, но липсва основание да се направи извод за наличието на съотношение на правило и изключение между тези норми(23) .
45. При все това, подходът, възприет в Решение по дело Olesen/Комисия, посочено по-горе, също не ми изглежда убедителен.
46. Действително задавам си въпроса дали разпоредбата, чието тълкуване е предмет на настоящия спор, може наистина да се счита за „изключение от условията за отпускане на надбавка за експатриране“. Първо, както от мястото на разпоредбата в текста, така и от израза „[п]о смисъла на настоящата разпоредба“, който я въвежда, следва, че тя се отнася единствено
до условието, посочено във второто тире на член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника, а именно през референтния период лицата да „не […] са живели или упражнявали основната си дейност на европейската територия на тази държава“. Второ, смятам, че разпоредбата предвижда по-скоро критерий за прилагане на правилото, което я предхожда, отколкото въвеждане на изключение или дерогация от това правило(24) . Във всеки случай, ако може да се говори за дерогация, същата се отнася само до начина на изчисляване на референтния период с оглед на прилагането на посоченото правило, а не до съдържащото се в него условие, тъй като то при всяко положение трябва бъде изпълнено дори от лицата, които след като са работили за друга държава или за международна организация, се ползват от правото съответните периоди на заетост(25) да бъдат „неутрализирани“.
47. По мое мнение е необходимо обаче — без да се задълбочаваме в проблема за транспонирането в областта на публичната служба на принципа, развит от Съда по отношение на различен сектор(26), според който разпоредбите на общностното право, предоставящи право на финансови престации, чийто източник са общностни средства, трябва да се тълкуват стеснително(27) — да уточним, че позоваването от страна на Първоинстанционния съд на стеснително тълкуване на разглежданата разпоредба трябва освен това да се разглежда най-много като изключващо тълкуването по аналогия и не може по никакъв начин да оправдае тълкуване на разпоредбата, което изменя обхвата ѝ като противоречи на съдържанието ѝ или ограничава „естественото“ ѝ приложно поле.
48. За сметка на това, по отношение на основната цел на съдържащата се в член 4, параграф 1, буква а), второ тире in fine от приложение VII към Правилника разпоредба, и по-общо на надбавката за експатриране, съдебната практика предоставя ясни насоки.
49. В редица случаи Съдът и Първоинстанционният съд са приемали, че „надбавката за експатриране цели компенсирането на специфичните разходи и трудности, в резултат от постоянното изпълнение на служебни задължения в държава, с която длъжностното лице не е установило трайна връзка преди постъпването си на служба“(28) .
50. Що се отнася до разпоредбата, съдържаща се в член 4, параграф 1, буква а), второ тире in fine от приложение VII към Правилника, според постоянната съдебна практика нейната основна цел се изразява във волята длъжностните лица, които са се установили в държавата по месторабота с оглед на извършването на дейност в нея за друга държава или за международна организация, да не се поставят в неблагоприятно положение, като им се отнеме правото на обезщетение за експатриране(29), тъй като не може да се счита, че тези длъжностни лица са „установили трайна връзка с държавата по месторабота“(30) поради временния характер на командироването им в тази държава.
51. Следователно съдържащото се в разглежданата разпоредба правило за „неутрализиране“ изглежда се основава на презумпцията, че извършването на дейност за дадена държава или международна организация не може само по себе си да създаде трайна връзка между заинтересованото лице и държавата, в която се извършва дейността(31) .
52. Как се обосновава тази презумпция?
53. Тъй като съдебната практика не дава отговор на този въпрос, може да се формулират няколко хипотези.
54. Първата обосновка може да се изведе от разбирането, основано на опита, че работата в чужбина за държава, различна от тази, в която се извършва дейността, или за международна организация обикновено има временен характер: длъжностните лица в международна организация, както и членовете на дипломатическия корпус на дадена държава, лесно могат да бъдат призовани да променят мястото си на работа, поради което не са заинтересовани да създадат трайни връзки с държавата по месторабота.
55. Второ обяснение на разглежданата презумпция може да се основе на спецификата на работната среда в международните организации и в държавните служби в чужбина. Като се има предвид, че професионалният живот често има основно значение за социалната интеграция на хората, обстоятелството, че работната среда се състои предимно от лица, които от една страна не са установени постоянно в държавата по местоработата им и от друга страна, не са нейни граждани, може да затрудни създаването на трайни социални връзки, които да доведат до действително интегриране в тази държава.
56. Необходимостта от поддържане на способността на общностните институции за набиране на служители и от запазване на възможността за привличане на граждани, различни от тези на държавата по местонахождение на седалището на съответната институция, вероятно също не е чужда на целите, преследвани от правилото за „неутрализиране“. Това се отнася по-специално за прилагането на посоченото правило по отношение на работата за международни организации с двойната цел лицата да не бъдат обезкуражавани да заемат временни постове в общностните институции и обратно, лицата, които са работили на такива постове, да не бъдат възпирани да постъпят на постоянна работа в институциите.
57. Накрая възниква въпросът дали изложеното по-горе е достатъчно, за да се обясни презумпцията, която е в основата на разглежданата разпоредба, или основната цел на последната трябва по-скоро да бъде схващана като вид привилегия в полза на държавите и международните организации, която се изразява в създаването на специален режим (ограничен до начините на изчисляване на референтния период) за лицата, извършвали дейност за техните органи, и цели да отстрани пречките, които могат да обезкуражат служителите на държавите и международните организации от гледна точка на тяхната географска мобилност. По-конкретно изглежда очевидно, че гореизложените доводи не са достатъчни, ако се приеме, че те могат да обосноват презумпцията за липса на интеграция в държавата по месторабота както по отношение на обстоятелствата, описани в разглежданата разпоредба, така и на тези, които произтичат от дейността, извършвана в чужбина за правни субекти, различни от държавите или международните организации (независимо от значението, което е уместно да се даде на тези термини във връзка с тълкуването им)(32) .
ii)	Относно условията за прилагане на член 4, параграф 1, буква а), второ тире in fine от приложение VII към Правилника
– Представяне на съдебната практика
58. Тъй като считам, че както отбелязва Комисията, с оглед на осигуряване на последователност следва преценката за това дали са изпълнени условията за прилагането на разглежданото правило, да се извършва въз основа на едни и същи критерии по отношение на двата случая, за които то се отнася („работа за друга държава“ и „работа за международна организация“), следващото изложение на съдебната практика посочва решения относно единия или другия случай, без те да бъдат разграничавани(33) .
59. Що се отнася до субективните условия за прилагане, в Решение по дело De Angelis/Комисия(34) Съдът уточнява, че въпросното правило „се отнася само до случаите, произтичащи от работа, извършвана от самото длъжностно лице, което постъпва на служба“(35), и не може да се разпростира по отношение на длъжностно лице, което е живяло в държавата по месторабота, тъй като поради правно задължение е последвало своя съпруг, прехвърлен в тази държава, за да постъпи на служба в Общността.
60. По отношение на обективните условия е уместно да се напомни преди всичко Решение по дело Lo Giudice/Парламент(36), цитирано многократно от Комисията в нейните писмени становища, в което Първоинстанционният съд за първи път приема, че наличието на пряка правна връзка между длъжностното лице и съответната международна организация е необходимо условие за прилагането на разглежданата разпоредба. В делото, по което е постановено това решение, преди да започне работа като длъжностно лице в Европейския парламент, жалбоподателят е работил като консултант по информационни технологии за Парламента и Комисията по силата на договори, сключени в рамките на процедури по възлагане на поръчки между тези институции и дружествата за които е работил. Първоинстанционният съд посочва, че жалбоподателят не е бил „нает на работа пряко от някоя от европейските институции по договор или под каквато и да било друга форма, в съответствие с условията за работа на другите служители на Европейските общности или с друг текст на общностното право“, че в конкретния случай не е била налице „пряка служебна връзка с разглежданите институции и [че] поради това жалбоподателят не е бил правно обвързан от разпорежданията на посочените институции“(37) . В точка 36 от същото решение Първоинстанционният съд приема по-общо, че за да се ползва от правилото за „неутрализиране“, заинтересованото лице трябва да „е имало най-малко пряка правна връзка
със съответната институция“(38) .
61. В Решение по дело Diamantaras/Комисия(39) Първоинстанционният съд, от когото е поискано да се произнесе относно правото на жалбоподателя на „неутрализиране“ на периода, през който е работил като независим съветник в Комисията, уточнява, че разглежданата разпоредба не се отнася само за длъжностните лица
на някоя държава или до лицата, които са били част от персонала
на международна организация. Според Първоинстанционния съд статутът на независим съветник в Комисията, съдържащ пряка правна връзка между тази институция и жалбоподателя, поражда положение, произтичащо от работа за международна организация по смисъла на тази разпоредба.
62. В Решение по дело Liaskou/Съвет(40) институцията ответник твърди липсата на каквото и да било отношение на подчинение, договорно или законово установено, между жалбоподателя и Комисията, към която същият е бил за определено време на стаж, правната квалификация на който е предмет на спора. Първоинстанционният съд отбелязва, че в рамките на стажа си жалбоподателят е поел задължение към институцията да извършва дейност срещу заплащане и че правното естество на правоотношението му
с тази институция не може да бъде отречено само въз основа на факта, че не е бил сключен договор . От това според Първоинстанционния съд следва, че стажът на жалбоподателя трябва да бъде квалифициран като „обстоятелство, произтичащо от работа за международна организация“ по смисъла на член 4, параграф 1, буква а), второ тире in fine от приложение VII към Правилника.
63. В Решение по дело Nevin/Комисия(41) Първоинстанционният съд се връща към понятието за пряка правна връзка и към значението за преценката относно съществуването на тази връзка на констатацията за наличие на отношение на йерархическо подчинение между длъжностното лице и международната организация. В делото, по което е постановено това решение, преди да постъпи на служба в Комисията, жалбоподателят е работил за същата институция между другото на временна работа. След като установява липсата на трудово правоотношение между жалбоподателя и Комисията(42) и следователно липсата на пряка правна връзка в смисъла, вече уточнен в точка 34 от Решение по дело Lo Giudice/Парламент(43), посочено по горе, Първоинстанционният съд проверява на следващо място дали обстоятелствата, на които се позовава жалбоподателят, могат да съставляват такава връзка, дори при липсата на трудово правоотношение(44) . Сред разгледаните от Първоинстанционния съд обстоятелства е и това, че при извършване на дейността си жалбоподателят е получавал указания единствено от Комисията. Първоинстанционният съд счита това обстоятелство за напълно съвместимо с естеството на временната работа, в рамките на която трудовото правоотношение, а следователно и отношението на подчинение възникват единствено с предприятието за временна работа. Всъщност, като се съобразявал с указанията на Комисията, жалбоподателят изпълнявал задълженията, които е поел по отношение на предприятието за временна работа, което е било негов работодател, докато неизпълнението на тези задължения имало правни последици само в рамките на отношенията му с последното. Първоинстанционният съд стига до заключение, като уточнява, че „макар обстоятелството, че жалбоподателят е бил правно обвързан от указанията на ответника несъмнено да разкрива различия в сравнение със случая, който е предмет на Решение по дело Lo Giudice/Парламент […], това не променя обстоятелството, че както по посоченото дело между страните не съществува пряка правна връзка, която да позволи прилагането на дерогацията, предвидена в член 4, параграф 1, буква а), последно изречение от приложение VII към Правилника“(45) .
64. Изглежда, че наличието на пряка правна връзка по смисъла на посочената по-горе съдебна практика се изисква дори когато става въпрос за прилагането на дерогацията, предвидена в член 4, параграф 1, буква а), първо тире in fine от приложение VII към Правилника, към хипотезата „работа за друга държава“.
65. В Решение по дело Olesen/Комисия, посочено по-горе, Първоинстанционният съд се позовава на посочените по-горе Решение по дело Lo Giudice/Парламент, Решение по дело Diamantaras/Комисия и Решение по дело Nevin/Комисия, за да обоснове стеснителното тълкуване на разглежданата разпоредба дори когато става въпрос за хипотези на работа, извършена за някоя държава. Без да се произнася изрично в полза на необходимостта от прилагане дори по отношение на тези хипотези на развития в посочените решения критерий за пряка правна връзка, Първоинстанционният съд посочва, че „освен това не би било последователно […] в една и съща разпоредба да се съвместяват два противоположни подхода, а именно стеснително тълкуване по отношение на „работата за международна организация“ и разширително тълкуване що се отнася до „работата за друга държава“(46) .
66. За сметка на това Първоинстанционният съд изрично прилага критерия за пряка правна връзка в своето Решение по дело Recalde Langarica/Комисия(47) и въз основа на него изключва наличието в конкретния случай на преки правни връзки между жалбоподателя, който работи в публично акционерно дружество, учредено по испанското право, и испанската държава. Първоинстанционният съд се основава главно на липсата на договорни отношения
между последната и жалбоподателя, като същевременно приема, че обстоятелството, че автономната баска общност е единствен акционер в това дружество, може да докаже само косвени
правни връзки между тази структура и жалбоподателя и a fortiori между последния и посочената държава(48) .
– Анализ
67. От изложените по-горе съображения следва, че понятието за пряка правна връзка, на което се позовава Комисията в писменото си становище, е развито от Първоинстанционния съд в неговата практика.
68. В подкрепа на жалбата си Комисията твърди между другото, че в обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд се е отклонил от практиката си, като пропуснал да провери дали тази връзка съществува в конкретния случай. Тя счита също, че в съответствие с посочената по-горе съдебна практика под „пряка правна връзка“ следва да се разбира връзка с договорен или законоустановен характер. Накрая жалбоподателят счита, че Първоинстанционният съд е приложил критерий — този за йерархическото подчинение — чиято относимост при преценката за наличието на пряка правна връзка била изключена в Решение по дело Nevin/Комисия, посочено по-горе.
69. Преди да продължа разсъждението в тази насока, считам за необходимо да изложа причините, поради които не споделям направения от жалбоподателя анализ на практиката на Първоинстанционния съд.
70. На първо място следва да се отбележи, че за да е налице пряката правна връзка, необходима за прилагането на правилото за „неутрализиране“, практиката на Първоинстанционния съд не изисква лицето, което извършва дейността, да е длъжностно лице на държавата
или да е част от персонала на международната организация(49) . С други думи, не е необходимо държавата или международната организация да са имали качеството на работодател по отношение на заинтересов аното лице.
71. На второ място е уместно да се отбележи, че Първоинстанционният съд използва израза „пряка правна връзка“, а не „пряка договорна връзка“. Тъй като не считам, че този избор отразява само изискване от терминологично естество, продиктувано от необходимостта да се обхванат и случаи, в които правоотношението между заинтересованото лице и държавата или международната организация няма договорен, а законоустановен характер, намирам, че е възможно да се направи извода, че връзката, на която се позовава съдебната практика, не е необходимо непременно да произтича от договор . Впрочем не смятам, че може да се сподели тълкуване, според което при липса на пряка договорна връзка условието за пряка правна връзка е изпълнено единствено при наличието на по-тясна правна връзка от тази, която произтича от договор. Всъщност, от една страна, в Решение по дело Liaskou/Комисия, посочено по-горе, Първоинстанционният съд счита, че подобна връзка съществува в случая на стажант. От друга страна, в Решение по дело Lo Giudice/Парламент, посочено по-горе, той приема, че не е необходима толкова тясна връзка, колкото връзката, произтичаща от договорно правоотношение, когато след като е установил в точка 34 от това решение, че жалбоподателят е обвързан от договор само с дружества — трети лица, той обявява в точка 36 от решението, че член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VII към Правилника изисква „заинтересованото лице да е имало най-малко
пряка правна връзка със съответната институция“.
72. Следователно обратно на поддържаното от жалбоподателя, макар да е вярно, че когато се установи наличие на договорно или законоустановено правоотношение между заинтересованото лице и съответната държава или международна организация, съгласно практиката на Първоинстанционния съд тази констатация сама по себе си позволява да се направи извод, че е налице пряка правна връзка, от тази съдебна практика не може да се заключи, че при липса на такова правоотношение наличието на подобна връзка трябва да се изключи на това основание.
73. На трето място считам, че когато посочените по-горе Решение по дело Lo Giudice/Парламент и Решение по дело Nevin/Комисия се позовават на обстоятелството, че заинтересованото лице е или не е правно обвързано от указанията на държавен орган или международна организация(50), те в действителност имат предвид по-специфично условие от обикновеното отношение на йерархическо подчинение, тоест положение, при което заинтересованото лице има правно задължение да се подчинява на управленските и контролни правомощия на бенефициера, в чиято полза се извършва дейността, що се отнася до нейното изпълнение. При това уточнение не споделям тезата на Комисията, че съдебната практика изключва релевантността на този елемент. Обратно, в Решение по дело Lo Giudice/Парламент, посочено по-горе(51), изглежда същият елемент има централно значение, когато се проверява наличието на пряка правна връзка между жалбоподателя и институцията на Общността. Макар да е вярно, че значението на посочения елемент е преосмислено в голяма степен в постановеното по-късно Решение по дело Nevin/Комисия, посочено по-горе, смятам обаче, че от това решение не може да се направи извод за намерение на Първоинстанционния съд да изключи релевантността на същия елемент за целите на тази проверка(52) .
74. Накрая считам, че от посочената по-горе съдебна практика може да се заключи, че както правилно подчертава г‑жа Hosman-Chevalier и обратно на подразбиращото се от тезата на Комисията, наличието на пряка правна връзка между заинтересованото лице и съответната държава или международна организация се установява с оглед на съвкупност от фактори, които не са предварително определени, като преценката дали те могат да укажат такава връзка се извършва за всеки конкретен случай, според конкретните му характеристики.
75. Сега следва да разгледаме основателността на твърдението за нарушение, формулирано от Комисията в подкрепа на жалбата ѝ.
в)	Относно твърдението за нарушение на член 4, параграф 1, буква а), второ тире in fine от приложение VII към Правилника
76. Съдът още не се е поизнасял по понятието за пряка правна връзка, развито от Първоинстанционния съд.
77. В конкретния случай Съдът може да се ограничи до разглеждане на въпроса дали е правилно възприетото от Първоинстанционния съд разрешение по отношение на положението на г‑жа Hosman-Chevalier или да разгледа по-общо въпроса относно тълкуването, отправен от страните.
78. Във втория случай считам, че понятието за пряка правна връзка, както е очертано в основни линии от практиката на Първоинстанционния съд — независимо от начина на прилагането му в определени случаи, в които по мое мнение е възприет изключително формалистичен подход — може да представлява точен критерий, въз основа на който да се преценява дали извършваната от длъжностното лице дейност преди постъпването му на служба в Общността попада в определението за „работа за друга държава или международна организация“ по смисъла на член 4, параграф 1, буква а), второ тире in fine от приложение VII към Правилника.
79. С други думи, споделям становището на Първоинстанционния съд, че условието, което се изисква за прилагането на тази разпоредба, е наличието на такава пряка правна
връзка — а не само фактическа връзка — която поставя лицето, извършващо работата, в пряко
правоотношение с държавата (или международната организация), в чиято полза се извършва тази работа. Освен това смятам, че тази връзка не трябва непременно да се обуславя от наличието на договорно или законоустановено правоотношение между двата правни субекта, а може да се изведе от други фактори, характеризиращи техните отношения.
80. Следователно е необходимо да се прецени дали установените от Първоинстанционния съд фактори, свързващи г‑жа Hosman-Chevalier и Република Австрия, са достатъчни за да съставляват такава връзка.
81. В това отношение е уместно да се отбележи предварително, че Комисията изобщо не оспорва това, че постоянните представителства се обхващат от понятието за държава, което впрочем трудно може да се постави под съмнение.
82. Подобно на дипломатическите мисии(53) задачата на постоянните представителства е да представляват и защитават националните интереси. Създадени въз основа на едностранни инициативи на държавите‑членки, те функционират като органи за връзка между последните и общностните институции, по-конкретно посредством дейността на Комитета на постоянните представители (Корепер). С течение на годините с оглед на изискванията за представляване на различните административни органи, участващи в дейността на Общността, организацията им става все по-сложна, като отразява различните структури на държавата, която ги е създала. Въпреки че постоянните представителства изпълняват едни и същи функции и следват еднакъв по същество модел, организацията и функционирането им са различни при различните държави‑членки в зависимост от техните характеристики, практика и съответни приоритети. Броят и органите, в които са работили наетите на работа длъжностни лица и експерти, зависят например от нееднородните изисквания за участие на различните национални административни органи.
83. Без да е необходимо да се спираме на произхода и естеството на постоянните представителства и на условията, при които осъществяват дейността си, за целите на настоящото производство е достатъчно да се отбележи, че за прилагането на уреденото в член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника правило за „неутрализиране“, извършваната в служба на постоянните представителства дейност, както и дейността, извършвана в посолствата, трябва да се счита, предвид правното естество на тези органи, за работа за държавата, към която принадлежат съответните постоянни представителства.
84. Както вече бе посочено, този извод не се критикува от Комисията, която за сметка на това оспорва, че дейността, извършена от г‑жа Hosman-Chevalier в рамките на Постоянното представителство на Австрия, може да се счита за работа „за“ Република Австрия. По-конкретно, според нея, като се основал на фактора на организационно‑функционална интеграция на г‑жа Hosman-Chevalier в Постоянното представителство на Австрия, Първоинстанционният съд приложил в обжалваното съдебно решение напълно формален критерий, вместо да разгледа въпроса по същество, което би го довело до извод, че не е налице пряката правна връзка, която се изисква от съдебната практика като условие за прилагането на правилото за „неутрализиране“.
85. Не споделям анализа на Комисията.
86. На първо място напомням, че предвид изложените по-горе съображения наличието на пряка правна връзка, на което се позовава Комисията, може да се изведе от съвкупност от различни фактори, които се определят според всеки конкретен случай в рамките на цялостна преценка.
87. На второ място, обратно на условието, което Комисията посочва като отправна точка, за прилагането на правилото за „неутрализиране“ не е необходимо разглежданата дейност да е извършвана в рамките на пряко правоотношение с договорен или законоустановен характер между лицето, което извършва дейността и това, в чиято полза се извършва тя.
88. На трето място считам, че фактите, посочени в точка 36 от обжалваното съдебно решение, и по-конкретно обстоятелството, че г‑жа Hosman-Chevalier е била член на състава на Постоянното представителство на Австрия и че е имала същия статут като останалите длъжностни лица, назначени в това постоянно представителство, изцяло обосновават извода, че за целите на прилагането на член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VII към Правилника извършваната от нея дейност е работа за Република Австрия.
89. Обстоятелството, че г‑жа Hosman-Chevalier конкретно е извършвала дейност за недържавни структури, които работят в Постоянното представителство на Австрия, не опровергава с нищо относимостта, за прилагането на разглежданата разпоредба, на правната ѝ връзка с Република Австрия в качеството ѝ, установено от Първоинстанционния съд, на член на техническия и административен персонал на Постоянното представителство на тази държава‑членка(54) . В това отношение следва да се напомни, че вътрешната организация на постоянното представителство се определя по усмотрение на държавата-членка, която го създава. Последната избира образуванията, които се включват в постоянното представителство, и определя обществените интереси, които трябва да защитават различните структури, съществуващи в неговите рамки, в отношенията с общностните институции.
90. Освен това споделям становището на Първоинстанционния съд, че ако общностните институции бъдат задължени в случаи, подобни на разглеждания, да провеждат сложно изследване на естеството на конкретните функции на длъжностното лице в рамките на постоянното представителство, това би утежнило прекомерно и ненужно преценката, изразяваща се в проверка, въз основа на обективни и лесно приложими критерии, дали са изпълнени условията за прилагане на член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VII към Правилника.
91. Накрая следва да се отбележи, че противно на това, което изглежда се поддържа от жалбоподателя, възприетото от Първоинстанционния съд разрешение по никакъв начин не противоречи на основната цел на разглежданата разпоредба, както тя е видна от изложените в настоящото заключение съображения, както ако се приеме, че посочената основна цел се изразява главно в това да не се поставят в неблагоприятно положение лицата, които се намират в хипотезите, посочени в същата разпоредба, така и ако счете, че напротив, тази цел трябва да се разглежда като вид привилегия в полза на държавите и международните организации.
92. С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отхвърли жалбата.
VII – По съдебните разноски
93. По силата на член 122, първа алинея от Процедурния правилник, когато жалбата бъде отхвър лена, Съдът се произнася по съдебните разноски. По силата на член 69, параграф 2 от същия загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
94. Тъй като предлагам на Съда да отхвърли жалбата и с оглед на направеното от г‑жа Hosman-Chevalier искане за осъждане на Комисията да заплати съдебните разноски считам, че те трябва да бъдат понесени от последната.
VIII – Заключение
95. С оглед на изложеното по-горе предлагам на Съда да постанови, че:
„1) Отхвърля жалбата.
2) Осъжда Комисията на Европейските общности да заплати съдебните разноски.“
(1) .
(2)  –	T‑72/04, Recueil, стр. II‑3265.
(3)  –	Обжалвано съдебно решение, точка 1 от диспозитива.
(4)  –	Първоинстанционният съд счита, че не е необходимо да се произнася по останалите две правни основания, изтъкнати от г‑жа Hosman-Chevalier, които са изведени от грешка при преценката на фактите и от нарушение на принципа на равно третиране.
(5)  –	Обжалвано съдебно решение (точки 27 и 28).
(6)  –	Обжалвано съдебно решение (точка 29).
(7)  –	Обжалвано съдебно решение (точка 40).
(8)  –	Обжалвано съдебно решение (точки 42—47, 51 и точка 1 от диспозитива). За сметка на това жалбата е отхвърлена в частта ѝ относно непредоставянето на дневна надбавка, което също е обжалвано от г‑жа Hosman-Chevalier (вж. точка 52 и точка 2 от диспозитива).
(9)  –	Решение на Първоинстанционния съд от 11 септември 2002 г. (T‑127/00, Recueil FP стр. I‑A‑149 и II‑781, точка 51).
(10)  –	Решение на Първоинстанционния съд от 22 март 1995 г. (T‑43/93, Recueil FP стр. I‑A‑57 и II‑189, точка 36).
(11)  –	Уместно е да се напомни, че в точка 29 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд посочва, че „[п]онятието за държава, предвидено в този член, се отнася до държавата единствено като юридическо лице и самостоятелен субект на международното право, както и до нейните органи на управление“. След това в точка 40 от обжалваното решение Първоинстанционният съд уточнява, че това понятие трябва да се тълкува, доколкото е възможно, независимо от правото на държавите-членки.
(12)  –	По изложените по-долу съображения считам, че настоящата жалба не следва да бъде уважена и поради това Съдът може евентуално да реши да се произнесе с окончателно решение по съществото на спора.
(13)  –	Става въпрос за различни автономни испански общини и за един Land [провинция], в случая на жалбоподателя по дело Adam/Комисия, посочено по-горе.
(14)  –	Решение на Първоинстанционния съд от 30 март 1993 г. (T‑4/92, Recueil, стр. II‑357).
(15)  –	Вж. точка 34. Първоинстанционният съд достига до този извод, след като е отбелязал, че разпоредбата е част от разпоредба, съдържаща три равнища: правилото, въз основа на което длъжностните лица, които не са и никога не са били граждани на държавата по местонахождение на седалището на институцията, която ги наема на работа, имат право на надбавка за експатриране (първо тире); изключението, по силата на което длъжностното лице, което обичайно е пребивавало или работило на територията на посочената държава през референтния период, не може да се ползва от тази надбавка (второ тире); изключение от изключението, което дава възможност да се игнорират положения, произтичащи от работа за друга държава или за международна организация (второ тире in fine).
(16)  –	Съгласно член 4, параграф 1, буква б) от приложение VII към Правилника надбавката за експатриране се изплаща „на длъжностни лица, които са или са били граждани на държавата, на чиято територия се намира мястото им на работа, но през последните десет години, изтичащи в деня на постъпването им на служба, са живели извън европейската територия на тази държава по причини, различни от изпълнение на задължения в служба на тази държава или на международна организация“.
(17)  –	Точка 36.
(18)  –	Точка 37.
(19)  –	Решение на Първоинстанционния съд от 30 юни 2005 г. (T‑190/03, Recueil FP, стр. I‑A‑181 и II‑805).
(20)  –	Точка 47 (курсивът е мой).
(21)  –	В този смисъл се е поизнесъл вече генералният адвокат Darmon в заключението си във връзка с Решение от 2 май 1985 г. по дело De Angelis/Комисия (246/83, Recueil, стр. 1253). Практиката на Съда често квалифицира тази разпоредба като „дерогация“.
(22)  –	Точка 48.
(23)  –	С други думи, по мое мнение условието от което зависи отпускането на надбавката за експатриране, не е толкова обстоятелството длъжностното лице да не е гражданин на държавата, на чиято територия се намира мястото му на работа, а по-скоро положението на действително „експатриране“, в което се намира лицето в деня на постъпването му на служба. Това тълкуване се потвърждава и от буква б) на член 4, параграф 1 от приложение VII към Правилника, който предвижда, че дори длъжностно лице, което е гражданин на държавата, на чиято територия се намира мястото му на работа, може при определени обстоятелства да получи надбавка за експатриране.
(24)  –	За да може да се приеме, че между две норми съществува съотношение на правило и изключение или на правило и дерогация, трябва изключението или дерогацията да предвижда по отношение на определени обстоятелства, които при липсата на такова изключение или дерогация биха се уреждали от правилото, последици, които са различни от онези, които биха произтекли от прилагането на правилото. В конкретния случай обаче разпоредбата, за която се предполага, че съдържа правилото, предвижда, че длъжностното лице, което през референтния период обичайно е живяло или упражнявало основната си дейност на територията на държавата, в която се намира мястото му на работа (описание на обстоятелствата), няма право на надбавка за експатриране (последица). Разпоредбата, за която се предполага, че съдържа изключението или дерогацията, предвижда, че обстоятелствата, произтичащи от работа за друга държава или за международна организация (описание на обстоятелствата), не се вземат предвид (последица). Последната разпоредба обаче няма за последица изключването от приложното поле на първата разпоредба на определени обстоятелства, обхванати от нея, посредством различното им уреждане: длъжностното лице, което е работило през референтния период за друга държава, не придобива автоматично
правото на надбавка за експатриране (последица, която би възникнала, ако обстоятелствата бяха изключени от приложното поле на правилото вследствие на изключението или дерогацията), а се ползва само от правото при изчисляване на референтния период да се неутрализира
периодът, през който е извършвал дейността. От това следва, по мое мнение, че разглежданата разпоредба не въвежда изключение или дерогация от условието, съдържащо се в член 4, параграф 1, буква а) от приложение VII към Правилника, а се ограничава само да предвиди критерий за прилагането
на това условие.
(25)  –	Вж. в този смисъл Решение от 31 май 1988 г. по дело Nuñez/Комисия (211/87, Recueil, стр. 2791).
(26)  –	Относно финансовите средства, отпускани в рамките на общата селскостопанска политика.
(27)  –	Подход, последователно прилаган от Първоинстанционния съд след неговото Решение от 8 март 1990 г. по дело Schwedler/Парламент (T‑41/89, Recueil, стр. II‑79) (вж., наред с други, Решение по дело Olesen/Комисия, посочено по-горе, точка 48 и цитираната съдебна практика). В заключението си, представено по дело с предмет жалба, подадена срещу решението по дело Schwedler/Парламент, посочено по-горе, генералният адвокат Tesauro критикува в това отношение мотивите на това решение на Първоинстанционния съд (Решение от 28 ноември 1991 г. по дело Schwedler/Парламент, C‑132/90 P, Recueil, стр. I‑5745).
(28)
–	Вж. наред с други Решение на Съда от 20 февруари 1975 г. по дело Airola/Комисия (21/74, Recueil, стр. 221, точка 8), Решение на Съда от 9 октомври 1984 г. по дело Witte/Парламент (188/83, Recueil, стр. 3465, точка 8), Решение на Съда по дело De Angelis/Комисия, посочено по-горе (точка 13), Решение на Съда от 24 юни 1987 г. по дело Neuhoff von der Ley/Комисия (61/85, Recueil, стр. 2853, точка 7), Решение на Първоинстанционния съд от 28 септември 1999 г. по дело J/Комисия (T‑28/98, Recueil FP, стр. I‑A‑185 и II‑973, точка 32), Решение на Първоинстанционния съд от 13 април 2000 г. по дело Reichert/Парламент (T‑18/98, Recueil FP, стр. I‑A‑73 и II‑309, точка 25) и Решение на Първоинстанционния съд по дело Olesen/Комисия, посочено по-горе, точка 44.
(29)  –	Решение по дело Nuñez/Комисия, посочено по-горе в бележка под линия 25.
(30)  –	Решение от 15 януари 1981 г. по дело Vutera/Комисия (1322/79, Recueil, стр. 127, точка 8), Решение по дело De Angelis/Комисия, посочено по-горе (точка 13) и Решение по дело Nevin/Комисия, посочено по-горе (точка 50).
(31)  –	Аналогична презумпция, независимо че е в противоположен смисъл, се извежда от разпоредбата, съдържаща се в буква б) на същия член 4, параграф 1 от приложение VII към Правилника. Вж. Решение на Първоинстанционния съд от 27 септември 2000 г. по дело Lemaître/Комисия (T‑317/99, Recueil FP, стр. I‑A‑191 и II‑867, точка 59).
(32)  –	В това отношение си заслужава да се отбележи, че в Решение от 13 декември 2004 г. по дело E/Комисия (T‑251/02, Recueil FP, стр. I‑A‑359 и II‑1643) Първоинстанционният съд се е произнесъл, като го е отхвърлил, по възражение, изведено от незаконосъобразността на член 4, параграф 1, буква а), второ тире in fine от приложение VII към Правилника и основано именно на твърдяната н есъвместимост на тази разпоредба с принципа на равно третиране. Жалбоподателят искал правилото за „неутрализиране“ да се приложи спрямо него, като посочвал, че английската адвокатска кантора на която бил сътрудник, го е изпратила да извършва професионална дейност в седалището ѝ в Брюксел за част от референтния период и че не е създал трайна връзка с Белгия в резултат от тази професионална практика.
(33)  –	Необходимо е да се уточни също, че в съответствие с изложеното по-горе по отношение на предмета на настоящата жалба, определението, което дава съдебната практика на понятията „държава“ и „международна организация“ за целите на прилагането на разглежданата разпоредба, е извън рамките на анализа, който следва по-нататък.
(34)  –	Посочено по-горе (точка 14).
(35)  –	Курсивът е мой.
(36)
–	Посочено по-горе в бележка под линия 10.
(37)  –	Решение по дело Lo Giudice/Парламент, посочено по-горе (точка 34).
(38)  –	Курсивът е мой. Според Първоинстанционния съд „подобно тълкуване впрочем съответства на самостоятелността, от която се ползват институциите при вътрешното организиране на службите си, която ги овластява да поканят, чрез процедура за възлагане на поръчка, трети лица, които не са част от йерархическата им структура, да предоставят услугите си за извършване на точно определена дейност“.
(39)  –	Решение на Първоинстанционния съд от 14 декември 1995 г. (T‑72/94, Recueil FP, стр. I‑A‑285 и II‑865, точка 52).
(40)  –	Решение на Първоинстанционния съд от 3 май 2001 г. (T‑60/00, Recueil FP, стр. I‑A‑107 и II‑489, точка 49).
(41)  –	Посочено по-горе в бележка под линия 9.
(42)  –	Първоинстанционният съд достига до този извод, след като е разгледал съществуващите според белгийското право правоотношения между предприятието за временна работа, лицето, извършващо временна работа, и ползвателя (Решение по дело Nevin/Комисия, посочено по-горе, точки 53—57).
(43)  –	Вж. точка 60 от настоящото заключение.
(44)  –	Освен връзката на йерархическо подчинение, на която се позовавам по-нататък в текста, жалбоподателят посочва като обстоятелства, от които се заключавало за прякото му правоотношение с Комисията, законово установените задължения на ползвателя по отношение на лицето, извършващо временна работа, някои формални аспекти относно сключения между жалбоподателя и дружеството за времена работа договор и относно документите, които представя последното на жалбоподателя, някои задължения към жалбоподателя, поети от Комисията по силата на общите условия, приложени към договора, сключен между последната и дружеството за времена работа, и обстоятелството, че Комисията е одобрила назначаването на жалбоподателя.
(45)  –	Вж. точка 65 от настоящото заключение.
(46)  –	Вж. точка 50 от настоящото заключение.
(47)  –	Решение от 13 септември 2005 г. (T‑283/03, непубликувано в Recueil, точка 166).
(48)  –	Точки 167 и 168. Критерият за пряка правна връзка се напомня и в решенията, обжалвани в понастоящем висящи производства по делата, посочени по-горе в точка 35 от настоящото заключение.
(49)  –	Вж. Решение по дело Diamantaras/Комисия и Решение по дело Liaskou/Комисия, посочени по-горе съответно в бележки под линия 39 и 40.
(50)  –	Вж. точки 68 и 71 от настоящото заключение.
(51)  –	Точка 34.
(52)  –	Първоинстанционният съд просто уточнява, че сам по себе си този елемент не е достатъчен за пораждане (или за изключване, ако той липсва) на пряка правна връзка.
(53)  –	За прилагането на правилото за „неутрализиране“ в случаи на работа за посолства вж. Решение от 10 октомври 1989 г. по дело Atala-Palmerini/Комисия (201/88, Recueil, стр. 3109), и Решение по дело Nuñez/Комисия, посочено по-горе. Вж. също Решение по дело Olesen/Комисия, посочено по горе (точка 40).
(54)  –	По мое мнение именно в това качество се състои основната разлика между положението на г‑жа Hosman‑Chevalier и това на жалбоподателя по делото, по което е постановено Решение по дело Nevin/Комисия, посочено по-горе, на което Комисията се позовава многократно в писменото си становище. Г‑н Nevin, който е бил подчинен на управленските и контролни правомощия на институцията, в която е работил, никога не е бил част от персонала на последната и не се е ползвал от статута на длъжностно лице в тази институция съгласно разпоредбите на Правилника и другите текстове, уреждащи служебните отношения в рамките на общностните институции.