62026CO0068
ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
27 март 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Спешно преюдициално производство — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Член 99 от Процедурния правилник на Съда — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Директива (ЕС) 2016/343 — Член 8, параграфи 1 и 2 — Право на лицата да присъстват на съдебния процес — Изричен или мълчалив, но недвусмислен отказ — Национална правна уредба, тълкувана в смисъл, че допуска продължаване на задържането на лице, срещу което се води наказателно производство, за да се гарантира зачитането на правото му да присъства на съдебния процес“
По дело C‑68/26 PPU [Килянов] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Софийски градски съд (България) с определение от 9 февруари 2026 г., постъпило в Съда същия ден, в рамките на наказателно производство срещу
ДК,
при участието на:
Софийска градска прокуратура,
СЪДЪТ (пети състав),
състоящ се от: M. L. Arastey Sahún, председател на състава, J. Passer, E. Regan (докладчик), D. Gratsias и B. Smulders, съдии,
генерален адвокат: A. Rantos,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид искането на запитващата юрисдикция от 9 февруари 2026 г., постъпило в Съда същия ден, преюдициалното запитване да се разгледа по реда на спешното производство по член 107 от Процедурния правилник на Съда,
предвид решението на пети състав от 2 март 2026 г. да уважи това искане,
постанови настоящото
Определение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 8, параграф 1 и 2 от Директива (ЕС) 2016/343 на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно укрепването на някои аспекти на презумпцията за невиновност и на правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство (ОВ L 65, 2016 г., стр. 1), на член 6 и член 47, втора алинея от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) и на принципа на пропорционалност.
2
Запитването е отправено в рамките на наказателно производство, образувано срещу ДК, във връзка с продължаването на задържането му, за да се осигури личното му явяване в съдебния процес.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Съображения 1, 33, 35 и 48 от Директива 2016/343 гласят:
„(1)
Презумпцията за невиновност и правото на справедлив съдебен процес са утвърдени в член 47 и член 48 от [Хартата], член 6 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи [подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., наричана по-нататък „ЕКПЧ“], член 14 от Международния пакт за граждански и политически права (МПГПП) и член 11 от Всеобщата декларация за правата на човека.
[…]
(33)
Правото на справедлив съдебен процес е един от основните принципи на демократичното общество. На него се основава правото на заподозрените и обвиняемите да присъстват на съдебния процес, което следва да бъде гарантирано в целия Съюз.
[…]
(35)
Правото на заподозрените и обвиняемите да присъстват на съдебния процес не е абсолютно. При определени обстоятелства заподозреният или обвиняемият следва да може да се откаже от него изрично или мълчаливо, но по недвусмислен начин.
[…]
(48)
Тъй като с настоящата директива се въвеждат минимални предписания, държавите членки следва да могат да разширят правата, установени в нея, за да осигурят по-висока степен на защита. Степента на защита, предоставена от държавите членки, никога не следва да пада под стандартите, определени в Хартата и ЕКПЧ, съгласно тълкуването им от Съда на Европейския съюз и от Европейския съд по правата на човека“.
4
Член 1 от тази директива е озаглавен „Предмет“ и предвижда:
„С настоящата директива се установяват общи минимални правила относно:
а)
някои аспекти на презумпцията за невиновност в наказателното производство;
б)
правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство“.
5
Член 7 от посочената директива е озаглавен „Право на лицата да запазят мълчание и да не се самоуличават“, гласи в параграф 1:
„Държавите членки гарантират, че заподозрените и обвиняемите имат правото да запазят мълчание във връзка с престъплението, в чието извършване са заподозрени или обвинени“.
6
Член 8 от същата директива, озаглавен „Право на лицата да присъстват на съдебния процес“, предвижда в параграфи 1 и 2:
„1.   Държавите членки гарантират, че заподозрените и обвиняемите имат правото да присъстват на съдебния процес срещу тях.
2.   Държавите членки могат да предвидят възможност съдебният процес, в който може да бъде постановено решение относно вината или невиновността на заподозрения или обвиняемия, да се проведе в негово отсъствие, при условие че:
а)
заподозреният или обвиняемият е бил уведомен своевременно за съдебния процес и за последиците от неговото неявяване; или
б)
заподозреният или обвиняемият, след като е бил уведомен за съдебния процес, се представлява от упълномощен да го защитава адвокат, избран от самия него или назначен от държавата“.
7
Член 9 от Директива 2016/343 е озаглавен „Право на нов съдебен процес“ и гласи:
„Държавите членки гарантират, че когато заподозреният или обвиняемият не е присъствал на съдебния процес срещу него и условията, предвидени в член 8, параграф 2, не са били изпълнени, засегнатото лице има право на нов процес или на друго правно средство за защита, което позволява ново разглеждане на делото по същество, включително и разглеждане на нови доказателства, и може да доведе до отмяна на първоначалното решение. В тази връзка държавите членки гарантират, че заподозреният или обвиняемият има правото да присъства, да участва ефективно в съответствие с процедурите по националното право, и да упражнява правото си на защита“.
Българското право
8
Член 55 от Наказателно-процесуалния кодекс (ДВ, бр. 86 от 28 октомври 2005 г.) в редакцията му, приложима към главното производство (наричан по-нататък „НПК“), озаглавен „Права на обвиняемия“, предвижда в алинея 1:
„Обвиняемият има следните права: […] да дава или да откаже да дава обяснения по обвинението; да се запознава с делото […] да представя доказателства; да участва в наказателното производство; да прави искания, бележки и възражения; да се изказва последен […]“.
9
Член 57 от НПК, озаглавен „Цел на мерките за неотклонение“, гласи:
„Мерките за неотклонение се вземат с цел да се попречи на обвиняемия да се укрие […]“.
10
Член 58 от НПК, озаглавен „Видове мерки за неотклонение“, гласи:
„[…]
4. задържане под стража“.
11
Член 66 от НПК, озаглавен „Последици от неизпълнение на задълженията, свързани с мерките за неотклонение“, предвижда в алинея 1:
„Когато обвиняемият не се яви пред съответния орган без уважителни причини или промени местоживеенето си, без да го е уведомил за това, или наруши взетата мярка, му се взема мярка за неотклонение или взетата мярка се заменя с по-тежка по реда, предвиден в този кодекс“.
12
Член 247в от НПК, озаглавен „Съобщения за насрочване на разпоредителното заседание“, гласи в алинея 1:
„По разпореждане на съдията-докладчик препис от обвинителния акт се връчва на подсъдимия. С връчването на обвинителния акт на подсъдимия се съобщава за насрочването на разпоредителното заседание […], за правото му да се яви със защитник […], както и че делото може да бъде разгледано и решено в негово отсъствие при условията на чл. 269. […]“.
13
Съгласно член 269 от НПК, озаглавен „Присъствие на подсъдимия в съдебното заседание“:
„(1)   По дела с обвинение за тежко престъпление присъствието на подсъдимия в съдебно заседание е задължително.
[…]
(3)   Когато това няма да попречи за разкриване на обективната истина, делото може да бъде разгледано в отсъствие на подсъдимия, ако:
[…]
3.
редовно е призован, не е посочил уважителни причини за неявяването си и е изпълнена процедурата по чл. 247в, ал. 1;
[…]“.
Главното производство и преюдициалните въпроси
14
На 28 август 2020 г. Софийска градска прокуратура (България) сезира Софийски градски съд (България), който е запитващата юрисдикция, с обвинителен акт против няколко лица, сред които ДК, за това, че от юни 2017 г. до август 2019 г. са ръководили организирана престъпна група, поставила си за цел извършването на престъпления по разпространение на наркотични вещества, отглеждането на наркотични растения и държане на огнестрелни оръжия, и/или за участие в тази група. Срещу ДК е повдигнато обвинение и за това, че на 15 януари 2019 г. в изпълнение на решението на тази престъпна група е разпространил голямо количество наркотици.
15
По време на започналата през август 2019 г. полицейска операция_по задържане на заподозрените, ДК обаче не е могло да бъде намерен, поради което досъдебното производство е проведено в негово отсъствие. Назначен му е служебен защитник, но той също така не е могъл да установи контакт с него. Поради това съдебното производство пред запитващата юрисдикция е започнало в отсъствието на ДК. Последният е представляван от служебния защитник по време на петнадесет съдебни заседания, проведени в периода от 28 август 2020 г. до 19 май 2021 г., когато са разпитани множество свидетели.
16
На 19 май 2021 г. ДК е задържан. В съдебното заседание, проведено същия ден, при разглеждане на искането на прокурора за задържането му под стража, запитващата юрисдикция приема, че няма данни, които да сочат, че той съзнателно ще се укрие. Поради това тя отхвърля искането и разпорежда освобождаването на ДК. Тази юрисдикция обаче го уведомява изрично за повдигнатите против него обвинения, както и за това, че в случай на последващо неявяване делото може да бъде решено в негово отсъствие, като той няма да има право на нов процес поради това.
17
На 1 юни 2021 г. ДК, подпомаган от своя адвокат, се явява в съдебното заседание пред запитващата юрисдикция. Тази юрисдикция обсъжда въпроса дали той има искане за нов разпит на свидетелите, разпитани в негово отсъствие. Като се има предвид обаче поведението му, от което може да се предположи, че той страда от психично разстройство, тя отлага решението си по този въпрос и назначава изготвяне на психологическа и психиатрична експертиза за оценка на състоянието му. ДК не се явява нито за изготвяне на тази експертиза, нито в последващите съдебни заседания на 27 септември 2021 г. и 3 ноември 2021 г.
18
В последното съдебно заседание посочената юрисдикция решава да наложи на ДК мярка за неотклонение задържане под стража, за да се даде възможност за изготвяне на психиатричната експертиза. Тази мярка обаче не може да бъде изпълнена, тъй като ДК се е укрил и не е можело да бъде намерен.
19
На 9 февруари 2022 г. ДК отново е задържан.
20
В съдебното заседание на 14 февруари 2022 г. срокът на задържането на ДК е продължен, за да се даде възможност за изготвянето на експертиза за изследване на вменяемостта му. Извършената на 23 март 2022 г. експертиза установява, че той е вменяем, поради което може да носи наказателна отговорност и че симулира психично разстройство. Поради това наказателното производство против него е продължено.
21
На 24 март 2022 г. запитващата юрисдикция иска от ДК становище дали желае да се проведе нов разпит на свидетелите, разпитани в негово отсъствие. След като се консултира с адвоката си, ДК изрично заявява, че не желае такъв разпит с негово участие. Той е освободен.
22
В следващите шест съдебни заседания ДК се явява редовно, а след това нередовно, преди да спре изцяло да се явява, считано от 30 март 2023 г.
23
В съдебно заседание на 25 януари 2024 г. запитващата юрисдикция констатира, че ДК трайно е преустановил всякакъв контакт с адвоката си и не може да го призове директно, тъй като не пребивава на обявените от него адреси и не отговаря на посочения от него телефонен номер. Тъй като счита, че с укриването си ДК го е поставил в невъзможност да гарантира упражняването на правото му на лично участие в съдебния процес, предвидено в член 55 от НПК, този съд разпорежда задържането му под стража единствено с цел да се осигури ефективното упражняване на това право, за да може да бъде уведомяван за събраните в негово отсъствие доказателства и да посочва дали желае да бъдат разпитани отново вече разпитаните свидетели. Посочената юрисдикция уточнява също, че когато ДК бъде задържан, ще го изслуша и ще преразгледа необходимостта от продължаване на задържането. Последващите съдебни заседания обаче се провеждат в отсъствието на ДК, който междувременно се издирва от властите, за да бъде задържан.
24
На 21 юли 2025 г. ДК отново е задържан и спрямо него е постановена мярка за неотклонение задържане под стража.
25
В съдебно заседание на 20 ноември 2025 г. запитващата юрисдикция служебно повдига въпроса за продължаване на задържането на ДК. Този въпрос не е бил решен, доколкото ДК отново е имал поведение на лице, което страда от психично заболяване. Извършената на 30 януари 2026 г. експертиза обаче установява, че ДК не страда от такова заболяване и че е вменяем, поради което може да носи наказателна отговорност.
26
В съдебно заседание на 5 февруари 2026 г. ДК, след като се консултира с адвоката си, заявява, че се е запознал с протоколите от съдебните заседания, проведени в негово отсъствие, и че няма въпроси към разпитаните свидетели и експерти. Като отново разглежда въпроса за продължаване на задържането му под стража, запитващата юрисдикция приема, че досегашното му поведение разкрива реална опасност от укриване в случай на освобождаване. В случай на укриване обаче тази юрисдикция няма да може да го уведомява за новите събрани доказателства, нито да му даде възможност да направи свои доказателствени искания, да пледира по същество и да каже последната си дума. По този начин подобно укриване би довело до нарушаване на правото му на лично участие в процеса. При тези условия с оглед на установената опасност ДК да се укрие и на факта, че той симулира психично разстройство, посочената юрисдикция приема за необходимо задържането му да бъде продължено за неопределен срок, за да се гарантира ефективното упражняване на правото му да участва лично в съдебния процес в съответствие с член 55 от НПК.
27
В акта за преюдициално запитване запитващата юрисдикция подчертава, че единственото основание за продължаване на задържането на ДК е да гарантира това основно право и по този начин да му осигури по-високо равнище на защита от предвиденото в член 269, алинея 3, точка 3 от НПК, който има за цел да транспонира в националното право член 8, параграф 2 от Директива 2016/343. Останалите основания, които биха могли да обосноват това задържане, като например необходимостта за разкриване на обективната истина чрез извършване на процесуално-следствени действия с участието на ДК, или наличието на опасност от извършване на нови престъпления или осуетяване на изпълнението на осъдителната присъда, не намират приложение. Тъй като ДК се укрил два пъти, задържането му било единственият ефикасен начин да се осигури личното му явяване и следователно ефективното упражняване на правото му да участва в съдебния процес.
28
Запитващата юрисдикция припомня, че правото на присъствие на съдебния процес, заложено в член 8, параграф 1 от Директива 2016/343, се разбира, в съответствие с решението от 8 декември 2022 г., ХЯ и др. (Невъзможност да се разпитат свидетелите на обвинението) (C‑348/21, EU:C:2022:965, т. 44), като право на активно участие, което реално позволява на съответното лице да задава въпроси на свидетелите и вещите лица, да прави искания пред компетентния съд и да предприема други действия, за да защити избраната от него позиция в съдебния процес. В решение от 15 септември 2022 г., HN (Съдебен процес на изведен от територията обвиняем) (C‑420/20, EU:C:2022:679, т. 42) Съдът обаче подчертава, че тази разпоредба определя право, а не задължение. Съгласно член 8, параграф 2 и съображение 35 от тази директива заинтересованото лице съответно би могло да се откаже от упражняването на това право. За да бъде валиден, този отказ следва да бъде достатъчно ясен и еднозначен. При това положение член 8, параграф 2 не поставя задължение към държавите членки да предвидят възможността да се проведе съдебен процес, след като съответното лице се е отказало да вземе участие в него. Следователно тази разпоредба не предоставяла на съответните лица субективно право да не се явяват.
29
Ето защо тази юрисдикция счита, че член 8 от Директива 2016/343 позволява на държавите членки да предвидят, че съдебният процес трябва да се проведе в присъствието на съответното лице, за да се гарантира правото му да участва лично в този процес. В такъв случай, след като неявяването на съответното лице на съдебния процес би попречило на неговото протичане, националното право би следвало да предвижда предприемането на мерки за принудителното осигуряване на физическото присъствие на това лице в съдебното заседание, по-специално за да се предотврати укриването му с цел да осуети наказателното преследване и изпълнението на осъдителната присъда.
30
По тези съображения посочената юрисдикция счита, че член 8 допуска тълкуване и прилагане на национална правна уредба в смисъл, че дава възможност съответното лице да бъде задържано, за да се гарантира правото му на лично участие в съдебния процес. Като се има предвид минималният характер на хармонизацията, осъществена с посочената директива, този въпрос попада в обхвата на националното право. Според тази юрисдикция следва обаче да се провери дали правото на Съюза ограничава възможността на държавите членки да приемат такава принудителна мярка.
31
В това отношение запитващата юрисдикция отбелязва, на първо място, че съгласно съображение 48 от Директива 2016/343 тази директива, доколкото въвежда минимални правила, позволява на държавите членки да предоставят на национално равнище по-висока степен на защита. По този начин те не само биха могли да не транспонират член 8, параграф 2 от посочената директива, но и, в случай че тази разпоредба бъде транспонирана, да предвидят по-стриктно прилагане на същата. Всъщност според запитващата юрисдикция личното участие в съдебния процес представлява по-високо равнище на защита на правото, заложено в член 8, параграф 1 от същата директива, отколкото отказът да се присъства на съдебния процес, независимо от обстоятелствата, при които е направен този отказ.
32
В случая с приемането на член 269, алинея 3, точка 3 от НПК националният законодател е възнамерявал да транспонира член 8, параграф 2 от Директива 2016/343, като същевременно се е отклонил в две отношения. От една страна, той добавя още едно основание за информиран отказ, произтичащо от факта, че според компетентния съд отсъствието на съответното лице няма да попречи на разкриване на обективната истина. От друга страна, компетентният съд би могъл да постанови задържането на това лице на основание член 66, алинея 1 от НПК при неявяването му, включително при информиран отказ от явяване. От това според запитващата юрисдикция следва, че правото на съответното лице да участва лично в съдебния процес, закрепено в член 8, параграф 1 от тази директива, е осигурено на национално равнище с по-висока степен на защита от предвидената в посочената директива.
33
На второ място, тази юрисдикция отбелязва, че задържането на съответното лице може да накърни правото на свобода, гарантирано в член 6 от Хартата, която е приложима, тъй като настоящото дело се отнася до тълкуването на член 8, параграфи 1 и 2 от Директива 2016/343. Ето защо следва да се прецени дали са налице условията, с които член 52, параграф 1 от Хартата обвързва ограниченията на правото на свобода. По-специално с оглед на тези условия според запитващата юрисдикция се поставя въпросът за пропорционалността на подобна принудителна мярка с оглед на преследваните цели, а именно правото на съответното лице да участва в съдебния процес, както и разкриването на обективната истина.
34
На трето място, посочената юрисдикция подчертава, че съответното лице има право на справедлив съдебен процес по смисъла на член 47, втора алинея от Хартата, поради което следва да се провери дали задържането му, разпоредено, за да се гарантира правото му да участва в съдебния процес, зачита това право на справедлив съдебен процес, закрепено в този член, като се има предвид практиката на Европейския съд по правата на човека. Всъщност понятието „справедлив съдебен процес“ в правото на Съюза съответства на понятието, закрепено в член 6, параграф 1 от ЕКПЧ. Вярно е, че тази юрисдикция все още не е трябвало да разглежда този въпрос. Тя обаче квалифицира присъствието на обвиняемия в съдебния процес като обстоятелство, което е от „съществено значение“ за справедливия характер на този процес.
35
На четвърто и последно място, запитващата юрисдикция се позовава на правото да се запази мълчание, предвидено в член 7, параграф 1 от Директива 2016/343. Тя обаче счита, че от практиката на Съда, и по-специално от решение от 2 февруари 2021 г., Consob (C‑481/19, EU:C:2021:84, т. 41), следва, че това право не може да обоснове всеки отказ за сътрудничество с компетентните органи, като например отказ за явяване на насрочено от тях изслушване или действия за забавяне, целящи отлагането му. Следователно според националната юрисдикция правото на Съюза допуска налагането на санкции при прост отказ за явяване, ако задължението за явяване има основателна обективна причина, свързана по-специално с необходимостта от разкриване на обективната истина. С аргумент за по-силното основание би могло да се наложи принудителна мярка с цел гарантиране на това явяване.
36
При тези обстоятелства Софийски градски съд решава да спре производството по делото и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Чл. 8 пap. 1 и пар. 2, съобр. 48 от Директива 2016/343; както и чл. 6, чл. 47 пар. 2 от Хартата; както и принципът за пропорционалност допускат ли такова тълкуване и прилагане на национален закон, съобразно които, ако един подсъдим, след като се е възползвал от предвидената в националния закон възможност да не се явява в съдебните заседания въз основа на информирано решение за това (а именно е взел това решение след като е бил уведомен за обвинението против него; за датата и мястото на съдебното заседание; за невъзможността да оспорва акта по същество поради отсъствието си; защитаван е от адвокат, на когото е поверил защитата си), този подсъдим може да бъде задържан и настанен в затвора за неопределен период от време, като единствената цел на това задържане е да се гарантира по-висока степен на защита на правото му на лично участие — а именно да бъде довеждан от затвора с цел участието му в съдебните заседания?“.
По искането за разглеждане по реда на спешното преюдициално производство
37
Запитващата юрисдикция е поискала преюдициалното запитване да бъде разгледано по реда на спешното преюдициално производство, предвидено в член 23а, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз и в член 107, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда.
38
В подкрепа на това искане посочената юрисдикция изтъква, че понастоящем ДК е лишен от свобода и че продължаването на задържането му зависи пряко от отговора на Съда на преюдициалния въпрос. Тя посочва по-специално, че при отрицателен отговор на този въпрос задържането на ДК ще бъде прекратено незабавно и той ще бъде освободен. Обратно, ако отговорът е утвърдителен, задържането на ДК ще продължи до настъпването евентуално на нови обстоятелства.
39
В това отношение следва да се припомни, на първо място, че настоящото запитване се отнася по-специално до тълкуването на член 8, параграфи 1 и 2 от Директива 2016/343, приета на основание член 82, параграф 2 ДФЕС, който попада в обхвата на част трета, дял V от Договора за функционирането на ЕС относно пространството на свобода, сигурност и правосъдие. Ето защо запитването може да бъде разгледано по реда на спешното преюдициално производство.
40
Що се отнася, на второ място, до условието за спешност, от установената съдебна практика следва, че то е налице в частност когато към датата на отправяне на преюдициалното запитване заинтересованото лице по делото в главното производство не е на свобода и продължаването на задържането му зависи от изхода на делото в главното производство, като се има предвид, че положението на това лице следва да се преценява според обстоятелствата, които го характеризират към момента на разглеждането на искането за прилагане на спешното преюдициално производство (вж. по-специално решение от 12 февруари 2026 г., Растошев, C‑712/25 PPU, EU:C:2026:101, т. 24 и цитираната съдебна практика).
41
В случая от предоставената от запитващата юрисдикция информация е видно, че ДК действително е лишен от свобода от 21 юли 2025 г. и се намира в това положение към датата на разглеждане на искането запитването да се разгледа по реда на спешното преюдициално производство. Освен това поставеният от тази юрисдикция въпрос по същество цели да се установи дали посочените от нея разпоредби от правото на Съюза трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, която съгласно възприетото от посочената юрисдикция тълкуване дава възможност съответното лице да продължи да бъде задържано единствено с цел да се гарантира правото му да присъства на съдебния процес. Следователно отговорът на Съда на този въпрос по принцип може да повлияе на изхода на делото в главното производство, от който освен това зависи продължаването на задържането на ДК.
42
При тези условия на основание член 108, параграф 1 от Процедурния правилник следва да се уважи искането на запитващата юрисдикция за разглеждане на настоящото преюдициално запитване по реда на спешното преюдициално производство.
По преюдициалния въпрос
43
Съгласно член 99 от Процедурния правилник, когато отговорът на преюдициален въпрос се налага недвусмислено от съдебната практика или отговорът не оставя място за разумно съмнение, по предложение на съдията докладчик и след изслушване на генералния адвокат Съдът може във всеки един момент да реши да се произнесе с мотивирано определение.
44
Тази разпоредба следва да се приложи в настоящото преюдициално производство.
45
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 8, параграфи 1 и 2 от Директива 2016/343 във връзка с член 6, член 47, втора алинея и член 52, параграф 1 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която според възприетото от тази юрисдикция тълкуване, лице, срещу което се води наказателно производство, може, след като се е възползвало от предвидената в тази правна уредба възможност да не се явява на съдебните заседания, да продължи да бъде задържано единствено с цел да се гарантира ефективното упражняване на правото му да присъства на съдебния процес.
46
Следва да се припомни, че съгласно член 1 от Директива 2016/343 тя има за предмет да се установят минимални правила относно някои аспекти на наказателното производство, а именно някои „аспекти на презумпцията за невиновност“, уредени в членове 3—7 от тази директива, както и относно „правото на лицата да присъстват на съдебния процес“, предмет на членове 8 и 9 от посочената директива, с цел укрепване на правото на справедлив съдебен процес в наказателното производство, така че да се повиши взаимното доверие на държавите членки в техните системи за наказателно правосъдие и по този начин да се улесни взаимното признаване на решенията по наказателни дела (вж. в този смисъл решение от 16 януари 2025 г., ВБ II (Уведомяване за правото на нов съдебен процес), C‑400/23, EU:C:2025:14, т. 52 и цитираната съдебна практика). Както следва от съображение 1 от Директива 2016/343, тя има за цел да гарантира спазването на основните права, закрепени в членове 47 и 48 от Хартата.
47
Що се отнася до правото на лицата да присъстват на съдебния процес, което е предмет на настоящия преюдициален въпрос, следва да се отбележи, че член 8, параграф 1 от Директива 2016/343 предвижда, че държавите членки гарантират, че заподозрените и обвиняемите разполагат с това право.
48
Всъщност правото на лицата да присъстват на съдебния процес е основен елемент от правото на защита и в по-общ план е от основно значение при спазване на основното право на справедлив наказателен процес, закрепено в членове 47 и 48 от Хартата (решение от 23 март 2023 г., Minister for Justice and Equality (Отмяна на отлагането на изпълнението на наказание), C‑514/21 и C‑515/21, EU:C:2023:235, т. 60 и цитираната съдебна практика), от което, както е посочено в съображение 33 от тази директива, то е неразделна част (решение от 20 май 2025 г., Качев, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, т. 31 и цитираната съдебна практика).
49
От текста на член 8, параграф 1 ясно личи, че държавите членки трябва да осигурят възможност на заподозрените и обвиняемите да присъстват на съдебния процес срещу тях. Посочената разпоредба обаче не съдържа никакво уточнение относно това дали държавите членки могат да предвидят, че такова присъствие е задължително (решение от 15 септември 2022 г., HN (Съдебен процес на изведен от територията обвиняем), C‑420/20, EU:C:2022:679, т. 32 и 33).
50
Освен това член 8, параграф 2 от посочената директива гласи, че държавите членки могат да предвидят възможност съдебният процес, в който може да бъде постановено решение относно вината или невиновността на заподозрения или обвиняемия, да се проведе в негово отсъствие, ако са изпълнени определени условия.
51
Всъщност, тъй като правото на лично явяване в съдебния процес не е абсолютно, съответното лице може по своя воля да се откаже от него изрично или мълчаливо, при условие че отказът е установен по недвусмислен начин (вж. в този смисъл по-специално решения от 26 февруари 2013 г., Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, т. 49, и от 19 май 2022 г., Специализирана прокуратура (Производство срещу обвиняем, който се е укрил), C‑569/20, EU:C:2022:401, т. 35).
52
От текста на член 8, параграф 2 обаче, и по-специално от употребата на глагола „могат“, също така става ясно, че тази разпоредба не задължава държавите членки да предвидят в националното си законодателство възможността за провеждане на съдебен процес в отсъствието на съответното лице, а им предоставя само възможност в това отношение (вж. в този смисъл решение от 15 септември 2022 г., HN (Съдебен процес на изведен от територията обвиняем), C‑420/20, EU:C:2022:679, т. 34 и 37).
53
Така от изложените по-горе съображения следва, че член 8, параграфи 1 и 2 от Директива 2016/343 се ограничава да предвиди и да уреди правото на заподозрените и обвиняемите да присъстват на съдебния процес срещу тях, както и изключенията от това право, без да налага или забранява на държавите членки да въвеждат задължение за заподозрените или обвиняемите да присъстват на съдебния процес срещу тях (решение от 15 септември 2022 г., HN (Съдебен процес на изведен от територията обвиняем), C‑420/20, EU:C:2022:679, т. 40).
54
Следователно Съдът вече е постановил, че тази директива не урежда въпроса дали държавите членки могат да изискват явяването на заподозрения или обвиняемия в съдебния процес срещу него, така че с оглед на ограничения обхват на извършената с посочената директива хармонизация този въпрос е предмет единствено на националното право (вж. в този смисъл решение от 15 септември 2022 г., HN (Съдебен процес на изведен от територията обвиняем), C‑420/20, EU:C:2022:679, т. 42).
55
Това важи на още по-силно основание за условията, при които държава членка възнамерява, както в настоящия случай, да наложи при определени обстоятелства личното явяване на съответното лице, по-специално чрез приемането на принудителна мярка, каквато е продължаване на задържането на това лице преди и по време на съдебния процес.
56
В това отношение следва да се подчертае, че Директива 2016/343 няма за предмет да определи условията, при които лицата, срещу които се води наказателно производство, могат да бъдат лишени от правото на свобода, закрепено в член 6 от Хартата, а има за предмет единствено, както следва от точки 46 и 48 от настоящото определение, да установи общи минимални правила, гарантиращи на тези лица зачитането на основните права, закрепени в членове 47 и 48 от Хартата, и по-специално на правото на справедлив съдебен процес.
57
От това следва, че условията, при които лице, срещу което се води наказателно производство, може да продължи да бъде задържано преди и по време на съдебния процес, се уреждат единствено от националното право, а не от член 8, параграфи 1 и 2 от Директива 2016/343, посочен от запитващата юрисдикция в преюдициалния ѝ въпрос, или от друга разпоредба от тази директива.
58
Освен това, що се отнася до член 6, член 47, втора алинея и член 52, параграф 1 от Хартата, отнасящи се съответно до правото на свобода, правото на справедлив съдебен процес и принципа на пропорционалност, също посочени от запитващата юрисдикция в преюдициалния ѝ въпрос, следва да се припомни, че приложното поле на Хартата е определено в член 51, параграф 1 от нея, съгласно който нейните разпоредби се отнасят за държавите членки единствено когато те прилагат правото на Съюза.
59
В това отношение понятието „прилагане на правото на Съюза“ по смисъла на тази разпоредба предполага съществуването на връзка между правния акт на Съюза и разглежданата национална мярка, надхвърляща сходството между разглежданите области или непрякото въздействие на една от областите върху другата (решения от 10 юли 2014 г., Julián Hernández и др., C‑198/13, EU:C:2014:2055, т. 34, и от 12 юни 2025 г., Tallinna linn, C‑219/24, EU:C:2025:442, т. 50 и цитираната съдебна практика).
60
Всъщност според постоянната практика на Съда основните права, гарантирани в правния ред на Съюза, трябва да се прилагат във всички случаи, уредени от правото на Съюза, но не и извън тези случаи (решения от 26 февруари 2013 г., Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, т. 19, и от 12 юни 2025 г., Tallinna linn, C‑219/24, EU:C:2025:442, т. 51 и цитираната съдебна практика).
61
Така Съдът по-специално е приел, че основните права на Съюза са неприложими по отношение на национална правна уредба, тъй като разпоредбите от правото на Съюза в съответната област не възлагат каквото и да било конкретно задължение на държавите членки във връзка с дадено положение (решения от 10 юли 2014 г., Julián Hernández и др., C‑198/13, EU:C:2014:2055, т. 35, и от 12 юни 2025 г., Tallinna linn, C‑219/24, EU:C:2025:442, т. 52 и цитираната съдебна практика).
62
В такъв случай приеманата от държава членка национална правна уредба относно такова положение е извън приложното поле на Хартата и следователно това положение не може да се преценява с оглед на разпоредбите ѝ (вж. в този смисъл решение от 12 юни 2025 г., Tallinna linn, C‑219/24, EU:C:2025:442, т. 53 и цитираната съдебна практика).
63
От точки 46—57 от настоящото определение обаче следва, че национална правна уредба, която урежда задържането на лице, срещу което се води наказателно производство, преди и по време на съдебния процес, не попада в приложното поле на Директива 2016/343. Следователно такава национална правна уредба не представлява „прилагане“ на правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата.
64
От това следва, че тъй като в акта за преюдициално запитване не е посочена друга връзка с правото на Съюза, национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която съгласно възприетото от запитващата юрисдикция тълкуване допуска продължаване на задържането на лице, срещу което се води наказателно производство, за да се гарантира явяването му в съдебния процес, е извън приложното поле на Хартата и следователно не може да се преценява с оглед на нейните разпоредби.
65
Ето защо на поставения от запитващата юрисдикция въпрос следва да се отговори, че член 8, параграфи 1 и 2 от Директива 2016/343 трябва да се тълкува в смисъл, че не се прилага към национална правна уредба, съгласно която според възприетото от тази юрисдикция тълкуване, лице, срещу което се води наказателно производство, може, след като се е възползвало от предвидената в тази правна уредба възможност да не се явява на съдебните заседания, да продължи да бъде задържано единствено с цел да се гарантира ефективното упражняване на правото му да присъства на съдебния процес.
По съдебните разноски
66
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски.
По изложените съображения Съдът (пети състав) определи:
Член 8, параграфи 1 и 2 от Директива (EС) 2016/343 на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно укрепването на някои аспекти на презумпцията за невиновност и на правото на лицата да присъстват на съдебния процес в наказателното производство
трябва да се тълкува в смисъл, че
не се прилага към национална правна уредба, съгласно която според възприетото от Софийски градски съд (България) тълкуване, лице, срещу което се води наказателно производство, може, след като се е възползвало от предвидената в тази правна уредба възможност да не се явява на съдебните заседания, да продължи да бъде задържано единствено с цел да се гарантира ефективното упражняване на правото му да присъства на съдебния процес.
Съставено в Люксембург на 27 март 2026 година.
Секретар
A. Calot Escobar
Председател на състава
M. L. Arastey Sahún
(
*1
)	Език на производството: български.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.