62024CC0458
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. SZPUNAR
представено на 16 октомври 2025 година (
1
)
Дело C‑458/24 [Daraa] (
i
)
DO
срещу
Bundesrepublik Deutschland
(Преюдициално запитване, отправено от Verwaltungsgericht Sigmaringen (Административен съд Зигмаринген, Германия)
„Преюдициално запитване — Политика относно убежището — Регламент (ЕС) № 604/2013 — Определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила — Спиране от страна на компетентната държава членка на поемане на отговорност за лица, търсещи убежище — Липса на риск от нечовешко или унизително отношение, породен от системни недостатъци в процедурата по предоставяне на убежище и в условията за приемане — Обхват на задълженията на държавата членка, поискала поемане на отговорност за кандидата, която желае да пристъпи към неговото прехвърляне — Неизвършване на прехвърлянето на кандидата в определения срок — Прехвърляне на компетентност“
I. Въведение
1.
Общата европейска система за убежище се основава на подхода, че по принцип само една държава членка е компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, подадена на територията на държава членка от гражданин на трета страна или от лице без гражданство. За тази цел Регламент (ЕС) № 604/2013 (
2
) (наричан по-нататък „Регламент Дъблин III“) предвижда, от една страна, набор от критерии за определяне и от друга страна, като общо правило, прехвърляне в компетентната държава членка, в случай че молбата е подадена на друго място в Европейския съюз (
3
).
2.
Тази система се основава на принципа на взаимно доверие, по силата на който се презумира, че отношението към кандидатите за международна закрила във всяка държава членка отговаря по-специално на изискванията, предвидени в Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) (
4
).
3.
След решение N. S. и др. (
5
), кодифицирано с член 3, параграф 2, втора алинея от Регламент „Дъблин III“ (
6
), изключение от този принцип на взаимно доверие и следователно от прехвърлянето в посочената за компетентна държава членка се прилага, когато в тази държава членка съществуват системни недостатъци в процедурата по предоставяне на убежище и в условията за приемане на кандидати за международна закрила, което създава риск от нечовешко или унизително отношение по смисъла на член 4 от Хартата.
4.
Настоящото дело повдига въпроса дали това изключение се прилага и когато, подобно на Италианската република, определената за компетентна държава членка едностранно е спряла поемането на отговорност за тези кандидати и обратното им приемане, възпрепятствайки по този начин изпълнението на прехвърлянията към нейната територия.
5.
Като продължение на решение Tudmur (
7
), настоящото преюдициално запитване дава възможност на Съда да изясни правните последици от подобно положение в рамките на тълкуването на Регламент „Дъблин III“.
II. Правна уредба
А.
Регламент „Дъблин III“
6.
Съображения 4 и 5 от Регламент „Дъблин III“ гласят:
„(4)
В заключенията от Тампере също така се посочва, че [общата европейска система за убежище] следва да включва в краткосрочен план ясен и работещ метод за определяне на държавата членка, която е компетентна за разглеждането на молба за убежище.
(5)
Един подобен метод трябва да се основава на обективни, справедливи критерии както за държавите членки, така и за заинтересованите лица. По-специално, той трябва да даде възможност бързо да се определи компетентната държава членка, така че да се гарантира ефективен достъп до процедурите за предоставяне на международна закрила, без да се компрометира целта за бърза обработка на молбите за международна закрила“.
7.
Член 3 от този регламент, озаглавен „Достъп до процедурата за разглеждане на молба за международна закрила“, предвижда в параграфи 1 и 2:
„1.   Държавите членки разглеждат всяка молба за международна закрила на гражданин на трета държава или на лице без гражданство, който подава молба на територията на която и да било от тях, включително на границата или в транзитните зони. Молбите се разглеждат от една-единствена държава членка, а именно от онази, за която критериите, предвидени в глава III, сочат, че е компетентна за това.
2.   Когато не може да бъде посочена компетентна държава членка, на основата на критериите, изброени в настоящия регламент, първата държава членка, пред която е представена молбата за международна закрила, е компетентна за разглеждането ѝ.
Когато е невъзможно кандидатът да бъде прехвърлен в първоначално посочената за компетентна държава членка, тъй като са налице основателни опасения да се смята, че в тази държава членка съществуват системни недостатъци в процедурата по предоставяне на убежище и на условията за приемане на кандидати, което създава риск от нечовешко или унизително отношение по смисъла на член 4 от Хартата на основните права на Европейския съюз, определящата държава членка продължава да разглежда критериите, предвидени в глава III, за да установи дали друга държава членка може да бъде посочена за компетентна.
Когато прехвърлянето не може да се осъществи съгласно настоящия параграф към никоя държава членка, посочена въз основа на предвидените в глава III критерии, или към първата държава членка, в която е подадена молбата, определящата държава членка, става компетентна държава членка“.
8.
Глава III от посочения регламент, която включва членове 7—15, установява критериите за определяне на компетентната държава членка, сред които е критерият за първата страна на влизане, закрепен в член 13, параграф 1.
9.
Член 18 от същия регламент, който се намира в глава V от него, се отнася до задълженията на компетентната държава членка и предвижда в параграф 1, буква а), че „[к]омпетентната държава членка по смисъла на настоящия регламент, е длъжна да поеме, при условията, предвидени в членове 21, 22 и 29, отговорността за кандидат, който е подал молба в друга държава членка“.
10.
Глава VI от Регламент „Дъблин III“ се отнася до процедурите за поемане на отговорност и обратно приемане на кандидати и включва членове 20—33 от този регламент.
11.
Член 29 от посочения регламент, озаглавен „Условия и срокове“, предвижда в параграфи 1 и 2:
„1.   Предаването на кандидата или на друго лице, посочено в член 18, параграф 1, буква в) или г) от молещата държавата членка на компетентната държава членка се осъществява в съответствие с националното право на молещата държава членка след съгласуване между заинтересованите държави членки, веднага щом това бъде практически възможно и най-късно в шестмесечен срок от приемането на искането от друга държава членка да поеме отговорността или да приеме обратно въпросното лице или на крайното решение по обжалване или по преразглеждане в случай на суспензивно действие в съответствие с член 27, параграф 3.
[…]
2.   Ако прехвърлянето не е извършено в шестмесечния срок, компетентната държава членка се освобождава от своите задължения за поемане на отговорност или приемане обратно на засегнатото лице и в такъв случай отговорността се прехвърля върху молещата държава членка. Този срок може да бъде удължен най-много до една година, ако прехвърлянето не е могло да бъде извършено поради това че засегнатото лице е задържано в учреждение за изтърпяване на наказанието лишаване от свобода или най-много до осемнадесет месеца, ако засегнатото лице се укрие“.
Б.
Регламент (ЕО) № 1560/2003
12.
Член 8 от Регламент (ЕО) № 1560/2003 на Комисията от 2 септември 2003 г. за определяне условията за прилагане на Регламент (ЕО) № 343/2003 на Съвета за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, която е компетентна за разглеждането на молба за убежище, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета страна (
8
), озаглавен „Сътрудничество при прехвърлянето“, предвижда в параграф 1:
„Задължение на компетентната държава членка е да създаде условия за възможно най-бързо осъществяване на прехвърлянето на търсещия убежище и да следи да не бъдат поставени препятствия по пътя му. […]“.
13.
Съгласно член 9 от този регламент, озаглавен „Отложени и забавени прехвърляния“:
„1.   Компетентната държава членка незабавно бива уведомена за всяко отлагане, дължащо се на процедура по обжалване или преразглеждане, имаща суспендиращ ефект, или на материални причини, каквито са лошото здравословно състояние на търсещия убежище, това, че не разполага с транспортно средство или обстоятелството, че търсещият убежище се е отклонил от процедурата по прехвърлянето.
1а.   Когато прехвърлянето е било забавено по искане на държавата членка, извършваща прехвърлянето, тази държава членка и компетентната държава членка трябва да подновят комуникацията, за да дадат възможност за организирането на ново прехвърляне в съответствие с член 8 възможно най-скоро и не по-късно от две седмици от момента, в който органите са научили за прекратяването на обстоятелствата, които са били причина за забавянето или отлагането. В такъв случай преди прехвърлянето се изпраща актуализиран стандартен формуляр за предаване на данни преди извършването на прехвърляне съгласно образеца в приложение VI.
2.   Държава членка, която поради една от причините, изложени в член 29, параграф 2 от [Регламент „Дъблин III“], не може да извърши прехвърлянето в рамките на обичайния шестмесечен срок от приемането на искането за поемане на отговорност или за обратно приемане на въпросното лице или от постановяването на окончателно решение по жалба или преразглеждане, имащи суспензивно действие, информира компетентната държава членка преди края на този срок. В противен случай компетентността за обработката на молбата за международна закрила и другите задължения по смисъла на [Регламент„Дъблин III“] се вменяват на молещата държава членка в съответствие с разпоредбите на член 29, параграф 2 от посочения регламент.
[…]“.
III. Спорът в главното производство, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
14.
Жалбоподателят в главното производство, сирийски гражданин, влиза в Германия на 18 април 2023 г. и на 26 април 2023 г. подава молба за убежище. Въз основа на информацията, съдържаща се в базата данни Евродак, Италианската република е определена като държавата членка, компетентна за разглеждането на тази молба.
15.
Поради това на 27 април 2023 г. Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Федерална служба за миграцията и бежанците, Германия, наричана по-нататък „Федералната служба“) отправя до Италианската република искане за поемане на отговорност относно жалбоподателя в главното производство съгласно Регламент „Дъблин III“, на което италианските органи не отговарят.
16.
С решение от 18 юли 2023 г. Федералната служба отхвърля като недопустима молбата за убежище на жалбоподателя в главното производство, с мотива, че Италианската република е компетентна да разгледа тази молба, и разпорежда извеждането му в Италия.
17.
На 27 юли 2023 г. жалбоподателят в главното производство обжалва това решение пред запитващата юрисдикция, която с решение от 26 октомври 2023 г. постановява спиране на производството въз основа на жалбата.
18.
С две циркулярни писма от 5 и 7 декември 2022 г. италианският отдел „Дъблин“ — компетентният орган към италианското министерство на вътрешните работи, уведомява всички останали отдели „Дъблин“, че в изпълнение на Регламент „Дъблин III“ Италианската република временно и с изключения вече не приема прехвърляния на кандидати за международна закрила в Италия.
19.
Според запитващата юрисдикция е необходимо да се определи дали поради този отказ за поемане на отговорност Федерална република Германия е станала компетентна държава членка съгласно член 3, параграф 2, втора и трета алинея от Регламент „Дъблин III“. В такъв случай решението на Федералната служба би било незаконосъобразно.
20.
Тази юрисдикция счита, че подобен отказ представлява „нарушаване на системата“ на Регламент „Дъблин III“. Този регламент изхождал от основаната на взаимното доверие предпоставка, че държавите членки поемат отговорността за кандидатите, подали молба за международна закрила, за чието разглеждане са компетентни. Като се имат предвид тази предпоставка и целта за бърза обработка на молбите, готовността на компетентната държава членка да поеме отговорност за кандидатите, била „неписано условие за прилагане“ на член 3, параграф 2, втора алинея от посочения регламент. Следователно отказът за поемане на отговорност представлявал нарушение на тази разпоредба, и то независимо от условията за приемане в компетентната държава членка. Съответно по настоящото дело посочената разпоредба би могла да доведе до прехвърляне на отговорността към Федерална република Германия.
21.
С оглед на тези обстоятелства Verwaltungsgericht Sigmaringen (Административен съд Зигмаринген, Германия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 3, параграф 2 от [Регламент „Дъблин III“], респективно самият Регламент „Дъблин III“, да се тълкуват в смисъл, че определящата държава членка трябва да продължи да разглежда критериите, предвидени в глава III, и сама става компетентна, дори ако компетентната съгласно тези критерии държава членка няма готовност да приеме лица, по отношение на които се провежда процедура за връщане по дъблинската система?
2)
Прилага ли се това задължение на определящата държава членка да продължи да разглежда критериите, предвидени в глава III, дори ако в държавата членка, която няма готовност за приемане, не съществуват системни недостатъци по смисъла на член 3, параграф 2, втора алинея от Регламент „Дъблин III“, които създават риск от нечовешко или унизително отношение по смисъла на член 4 от [Хартата]?
3)
Трябва ли член 33, параграф 1 от [Директива 2013/32/ЕС (
9
)] да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, съгласно която молба за убежище следва да се отхвърли като недопустима, дори ако компетентната съгласно Регламент „Дъблин III“ държава членка няма готовност за приемане?
4)
Трябва ли определящата държава членка да приеме, че компетентната съгласно [Регламент „Дъблин III“] държава членка няма готовност за приемане, ако министерството на вътрешните работи на компетентната държава членка писмено декларира, че временно не се приемат лица, по отношение на които се провежда процедура за връщане по дъблинската система, и ако впоследствие компетентната държава членка възпрепятства приемането на лица, по отношение на които се провежда процедура за връщане по дъблинската система?
5)
Нарушава ли отказът на компетентната държава членка да приеме лице, по отношение на което се провежда процедура за връщане по [Регламент „Дъблин III“], сам по себе си и независимо от обстоятелството, че това може да е свързано с риск по член 4 от Хартата на основните права на Европейския съюз, субективни права на засегнатото лице? Предвижда ли член 27, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ ефективна правна защита и по отношение на това нарушаване на субективни права?“.
22.
Писмени становища представят жалбоподателят в главното производство, датското, френското, италианското, австрийското и финландското правителство, както и Европейската комисия. Датското, германското, френското, италианското и финландското правителство, както и Комисията участват в съдебното заседание, проведено на 18 юни 2025 г.
23.
В съответствие с искането на Съда настоящото заключение ще се ограничи до анализа на първия и втория преюдициален въпрос.
IV. Анализ
А.
Предварителни бележки по формулировката на преюдициалните въпроси и по структурата на анализа
24.
Доколкото първият и вторият преюдициален въпрос имат за предмет тълкуването на член 3, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“ в случай на спиране на прехвърлянията в определената за компетентна държава членка, считам, че те следва да бъдат разгледани заедно.
25.
В това отношение отбелязвам, че макар първият преюдициален въпрос да се отнася до тълкуването на тази разпоредба или на „самия“ Регламент „Дъблин III“, без да прави разлика между двете, от прочита му във връзка с втория въпрос все пак следва, че съмненията на запитващата юрисдикция се отнасят по-конкретно до втората и третата алинея от посочената разпоредба, доколкото тази юрисдикция иска да се установи какви са последиците от едностранно спиране на поемането на отговорност от компетентната държава членка по отношение на задълженията на държавата членка, която разглежда критериите за компетентност.
26.
Следва да се отбележи, че член 3, параграф 2, първа алинея от Регламент „Дъблин III“, който се отнася до положение, при което не може да бъде посочена компетентна държава членка въз основа на изброените в този регламент критерии, не е релевантен за целите на настоящия анализ. Всъщност запитващата юрисдикция посочва, че германските органи са определили Италианската република за компетентна държава членка в качеството ѝ на първа държава на влизане (
10
).
27.
Освен това отбелязвам, че в първия и втория преюдициален въпрос се споменава единствено спирането на поемането на отговорност за кандидатите за международна закрила. От акта за преюдициално запитване, както и от решение Tudmur (
11
) обаче следва, че Италианската република е спряла както поемането на отговорност, така и обратното приемане на кандидатите. Доколкото член 3, параграф 2, втора и трета алинея от Регламент „Дъблин III“ не прави разграничение между тези хипотези, моят анализ се прилага и към двете (
12
), като в него се посочва единствено поемането на отговорност.
28.
С оглед на гореизложеното считам, че първият и вторият преюдициален въпрос трябва да се разбират в смисъл, че с тях запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 3, параграф 2, втора и трета алинея от Регламент „Дъблин III“ трябва да се тълкува в смисъл, че определящата държава членка е длъжна да продължи с разглеждането на критериите, предвидени в глава III от този регламент, дори от това да последва, че самата тя е компетентна, когато първоначално посочената съгласно тези критерии държава членка не е готова да поеме отговорността за лицата, по отношение на които е взето решение за прехвърляне съгласно посочения регламент, и когато в последната държава членка не съществуват системни недостатъци, които създават риск от нечовешко или унизително отношение по смисъла на член 4 от Хартата.
29.
За да се даде полезен и пълен отговор на запитващата юрисдикция, считам, че следва да се разгледа и член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“, който предвижда, че когато прехвърлянето на кандидата за международна закрила не е извършено в определения срок, молещата държава членка поема компетентността да разгледа молбата за международна закрила. Тази разпоредба е спомената от няколко заинтересовани страни в писмените им становища и е предмет на задълбочени обсъждания в съдебното заседание.
30.
Ето защо, за да отговоря на първия и втория въпрос, най-напред (Б) ще припомня накратко условията за прилагане на член 3, параграф 2, втора и трета алинея от Регламент „Дъблин III“, както и изводите от решение Tudmur, които могат да се приложат към настоящия случай. След това (В) ще разгледам връзката между тази разпоредба и член 29, параграф 2 от този регламент.
Б.
По условията за прилагане на член 3, параграф 2, втора и трета алинея от Регламент „Дъблин III“
1. Общи бележки
31.
Припомням, че член 3, параграф 2, втора и трета алинея от Регламент „Дъблин III“ кодифицира съдебната практика по Регламент (ЕО) № 343/2003 (
13
) (наричан по-нататък „Регламент „Дъблин II“), съгласно която държавите членки, включително националните юрисдикции, са длъжни да не прехвърлят търсещото убежище лице в компетентната държава членка, когато не може да не им е известно, че системните недостатъци на процедурата за предоставяне на убежище и на условията за приемане на търсещите убежище лица в тази държава членка съставляват сериозни и потвърдени основания да се смята, че търсещото убежище лице би било изложено на реална опасност от нечовешко или унизително отношение по смисъла на тази разпоредба (
14
).
32.
В член 3, параграф 2, втора и трета алинея от Регламент „Дъблин III“ се уточнява, че в такъв случай държавата членка, която определя компетентната държава членка, става компетентна да разгледа молбата за международна закрила, ако, след като провери критериите, предвидени в глава III от посочения регламент, установи, че не може да прехвърли кандидата в определената въз основа на тези критерии държава членка или в първата държава членка, в която е подадена молбата (
15
).
33.
Историята на произхода на тази разпоредба, изведена по тълкувателен път от съдебната практика, показва, че тя е замислена като извънреден, но необходим механизъм, за да се избегне абсолютното прилагане на критериите за определяне на компетентната държава членка и по този начин да се даде възможност на Съюза и неговите държави членки да изпълнят задълженията си за защита на основните права на търсещите убежище лица (
16
).
34.
През годините Съдът потвърждава завишените изисквания за прилагането на член 3, параграф 2, втора алинея от Регламент „Дъблин III“. Така единствено съществуването на „системни недостатъци“, което „създава риск от нечовешко или унизително отношение по смисъла на член 4 от [Хартата]“, прави невъзможно прехвърлянето на кандидат за международна закрила в компетентната държава членка, като следователно тези две условия са кумулативни (
17
).
35.
От гореизложеното ясно следва, че член 3, параграф 2, втора и трета алинея от Регламент „Дъблин III“ не може да се прилага към хипотези, различни от посочената в тази разпоредба. Както приема Съдът в решение N. S. и др. (
18
), що се отнася до този регламент, би било в противоречие с неговите цели и система, ако и най-малкото нарушение на разпоредбите на правото на Съюза в областта на правото на убежище е достатъчно, за да отпадне възможността за прехвърляне на търсещото убежище лице в държавата членка, която по принцип е компетентна.
2. Приложение в конкретния случай
36.
В решение Tudmur Съдът потвърждава, че двете кумулативни условия за прилагане на член 3, параграф 2, втора алинея от Регламент „Дъблин III“ не могат да се считат за изпълнени само защото държавата членка, посочена като компетентна по силата на критериите, установени в глава III от този регламент, едностранно е спряла поемането на отговорността за кандидатите. Следователно такова едностранно спиране не освобождава държавата членка, която е получила молбата, от задължението да провери наличието на системни недостатъци и на риск от нарушение на член 4 от Хартата след конкретен анализ, основан на обективни, достоверни, точни и надлежно актуализирани данни (
19
).
37.
Съдът стига до този извод въз основа на целите на Регламент „Дъблин III“, който има за предмет по-специално да установи ясен и работещ метод за определяне на компетентната държава членка и да предотврати вторичното движение на търсещите убежище лица между държавите членки (
20
). Според Съда, ако държавата членка, която е определена за компетентна по силата на критериите, посочени в глава III от този регламент, може чрез обикновено едностранно обявяване да се освободи от отговорностите си по този регламент, това би довело до нарушаване на посочените критерии и по този начин би застрашило доброто функциониране на въведената с посочения регламент система (
21
).
38.
Доколкото, както посочих (
22
), разглежданото положение по делото, по което е постановено решение Tudmur, се отнася, както в настоящия случай, до спирането на поемането на отговорност от страна на Италианската република от 2022 г., не виждам никаква причина за отклоняване от това тълкуване, което потвърждава предишния подход на Съда по отношение на стриктното прилагане на член 3, параграф 2, втора и трета алинея от Регламент „Дъблин III“.
39.
Освен това в това решение Съдът припомня, че съгласно член 3, параграф 2, втора и трета алинея от Регламент „Дъблин III“ компетентният съд трябва да провери рисковете за засегнатото лице в самия момент на прехвърлянето, в хода на процедурата по предоставяне на убежище или след нейното приключване (
23
).
40.
Ето защо според мен посоченото решение потвърждава, че причината, поради която член 3, параграф 2, втора и трета алинея от Регламент „Дъблин III“ не може да се приложи към положение като разглежданото в главното производство, се дължи не на предложеното от запитващата юрисдикция разграничение между „дъблинската процедура“ и „процедурата за предоставяне на убежище“, а на липсата на системни недостатъци, които създават риск от нечовешко или унизително отношение към кандидата. В това отношение тази юрисдикция счита, че посочената разпоредба се отнася единствено до процедурата по разглеждане на молбата за международна закрила, докато спирането на въпросното поемане на отговорност се ограничава до предварителната процедура по разглеждане на предвидените в този регламент критерии за определяне на компетентната държава членка. Тези съображения обаче противоречат на общия и абсолютен характер на предвидената в член 4 от Хартата забрана, от който Съдът стига до извода, че прехвърлянето на кандидат в компетентната държава членка е изключено във всички положения, в които са налице сериозни и потвърдени основания да се смята, че кандидатът ще бъде изложен на реална опасност от нечовешко или унизително отношение по смисъла на тази разпоредба при своето прехвърляне или вследствие на него (
24
).
41.
С оглед на гореизложеното отбелязвам, че на този етап на първия и втория преюдициален въпрос би следвало да се отговори отрицателно.
42.
Въпреки това, както посочих в точка 29 от настоящото заключение, следва да се разгледа и член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“, чийто прочит също не подкрепя тълкуване, съгласно което член 3, параграф 2, втора и трета алинея от този регламент трябва да се прилага в случай като разглеждания.
В.
По връзката с член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“
1. Изложение на проблематиката
43.
Както е видно от мотивите към първия и втория преюдициален въпрос (
25
), запитващата юрисдикция счита, че разглежданото в настоящия случай спиране на поемането на отговорност представлява „нарушаване на системата“ на Регламент „Дъблин III“, което трябвало да бъде поправено от съдебната практика, за да се постигне целта за бърза обработка на молбите.
44.
Подобен подход обаче би бил не само несъвместим със структурата на член 3, параграф 2, втора и трета алинея от Регламент „Дъблин III“ и трайно установената съдебна практика, обобщена в точка 34 от настоящото заключение, но и основан на според мен непълен прочит на този регламент.
45.
Запитващата юрисдикция, изглежда, счита, че Регламент „Дъблин III“ не съдържа разпоредба, която да урежда последиците от спирането на поемането на отговорност от компетентната държава членка.
46.
Член 3, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“ обаче се отнася до положение, при което прехвърлянето на кандидата е изключено поради системни недостатъци в процедурата за предоставяне на убежище и на условията за приемане на кандидати, което създава риск от нечовешко или унизително отношение към кандидата. При липса на такава извънредна ситуация или на приложимост на дискреционна клауза (
26
) този регламент предвижда в глава VI започването на процедура за поемане на отговорност с оглед на прехвърлянето на кандидата в държавата членка, която е определена като компетентна за разглеждането на молбата за международна закрила.
47.
В раздел VI на глава VI от Регламент „Дъблин III“, който урежда процедурата за прехвърляне на кандидати, се намира член 29, озаглавен „Условия и срокове“, параграф 1 от който предвижда, че прехвърлянето на кандидата от молещата държава членка към компетентната държава членка се осъществява в съответствие с националното право на молещата държава членка след съгласуване между заинтересованите държави членки, веднага щом това бъде практически възможно и по правило най-късно в шестмесечен срок. В параграф 2 от този член по същество се предвижда, че ако прехвърлянето не е извършено в шестмесечния срок, който може да бъде удължен в случай на лишаване от свобода или укриване, компетентната държава членка се освобождава от своите задължения за поемане на отговорност или приемане обратно на засегнатото лице и в такъв случай отговорността се прехвърля върху молещата държава членка.
48.
Следователно, когато след изтичането на срока за прехвърляне на кандидата поради спирането на поемането на отговорност от компетентната държава членка молещата държава членка, в случая — Федерална република Германия, стане компетентна да разгледа молбата за международна закрила, прехвърлянето на компетентността настъпва не на етапа на разглеждането на критериите за определяне на компетентната държава членка, а на етапа на процедурата по прехвърляне на кандидата (
27
).
49.
Както обаче следва от писмените и устните им становища (
28
), заинтересованите страни излагат различни възможни тълкувания относно приложимостта на член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“ към такова положение.
50.
За да определя релевантността на тези различни тълкувания, ще анализирам текста, контекста и целите на член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“, като взема предвид неговия генезис и практиката на Съда относно прехвърлянето на компетентност при изтичането на срока за прехвърляне на кандидата за международна закрила.
2. Граматическо и контекстуално тълкуване
51.
На първо място, отбелязвам, че текстът на член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“ не ограничава прехвърлянето на компетентност до определени хипотези или основания. Единственото изрично посочено във второто изречение от тази разпоредба положение е това на удължаване на срока за прехвърляне на кандидата в случай на лишаване от свобода или укриване.
52.
От гледна точка само на логиката на текста на Регламент „Дъблин III“, доколкото това второ изречение посочва случаите на удължаване на срока за прехвърляне, то не може да ограничи първото изречение на тази разпоредба, което е формулирано широко („Ако прехвърлянето не е извършено в шестмесечния срок […]“).
53.
Това тълкуване се потвърждава от решение Shiri (
29
), в което Съдът отбелязва, че от самия текст на член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“ следва, че компетентността се прехвърля автоматично върху молещата държава членка, без това прехвърляне да зависи от някаква реакция от страна на компетентната държава членка. По-специално, според Съда не е необходимо държавата членка да отхвърли задължението си за поемане на отговорност или за обратно приемане на засегнатото лице (
30
).
54.
На второ място, с оглед на контекста на въпросната разпоредба отбелязвам, по отношение на реда и условията за прилагане на Регламент „Дъблин III“, че Регламент № 1560/2003 се отнася до хипотезата, в която отлагането на прехвърлянето на кандидата се дължи или на процедура по обжалване или преразглеждане, имаща суспендиращ ефект, или на съществени причини, „каквито са лошото здравословно състояние на търсещия убежище, това, че не разполага с транспортно средство или обстоятелството, че търсещият убежище се е отклонил от процедурата по прехвърлянето“ (
31
). Следва обаче да се отбележи, че това е само примерно изброяване.
55.
Освен това автоматичното прехвърляне на компетентността на етапа на процедурата по прехвърляне на кандидата според мен създава ясно разграничение между член 29, параграф 2 и член 3, параграф 2, втора и трета алинея от Регламент „Дъблин III“. Последната разпоредба изисква от националните органи на държавата членка, която трябва да определи държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, да преценят кумулативните условия, свързани със системните недостатъци, които създават риск за заинтересованото лице да бъде подложено на отношение, което е в разрез с член 4 от Хартата. Освен това тя предвижда прехвърляне на компетентност едва след като органите на тази държава членка разгледат критериите за компетентност (
32
).
56.
Ето защо, подобно на Комисията, както и на френското и италианското правителство, считам, че член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“, тълкуван граматически и контекстуално, се прилага във всички случаи на неизвършване на прехвърлянето на кандидата в предвидения шестмесечен срок.
57.
При все това би могло да се постави въпросът дали с приемането на член 29 от Регламент „Дъблин III“ законодателят на Съюза е целял изтичането на шестмесечния срок за прехвърляне на кандидата да води почти автоматично до прехвърляне на компетентност и в случаите, когато замолената държава членка е спряла действителното прехвърляне на нейна територия, и по този начин последиците от неспазването на срока за прехвърляне на кандидата поради едностранното решение на последната държава членка да се понасят от молещата държава членка.
58.
Всъщност член 29, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ предвижда, че прехвърлянето на кандидата в компетентната държава членка се извършва „след съгласуване между заинтересованите държави членки“ и веднага щом това бъде практически възможно. Тези изрази биха могли да означават, че тази разпоредба е приета с презумпцията, че замолената държава членка е готова да поеме отговорността или да приеме обратно съответния кандидат за международна закрила.
59.
За да се разбере по-добре обхватът на член 29 от Регламент „Дъблин III“, ми се струва уместно да се проследи неговият генезис.
3. Историческо тълкуване
60.
Прехвърлянето на компетентност към молещата държава членка след изтичането на срока за прехвърляне на кандидата е въведено с Регламент „Дъблин II“. Този регламент предвижда за процедурите за поемане на отговорност и за обратно приемане две разпоредби, формулирани по същия начин като член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“ (
33
).
61.
Що се отнася до поемането на отговорност, от обяснителния меморандум към предложението на Комисията за Регламент „Дъблин II“ (
34
) следва, че това прехвърляне на компетентност, непознато на Дъблинската конвенция (
35
), която не предвижда такава последица в случай на непрехвърляне на кандидата, се основава, от една страна, на съображението, че „държавата членка, която не е изпълнила общите за държавите членки цели за контрол на незаконната имиграция, трябва да понесе последиците от това спрямо своите партньори“. От друга страна, този механизъм цели „да се избегне създаването на група от „обикалящи кандидати за убежище“, чиито молби не се разглеждат в никоя държава членка“ (
36
).
62.
Що се отнася до процедурите за обратно приемане, в обяснителния меморандум към предложението за Регламент „Дъблин II“ се посочва, че разпоредбата за прехвърляне на компетентност „определя последиците от невъзможността на молещата държава да извърши прехвърлянето в компетентната държава: съгласието за обратно приемане отпада и молещата държава членка трябва да поеме отговорността за търсещото убежище лице“ (
37
).
63.
Следователно разпоредбите на Регламент „Дъблин II“, съответстващи на член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“, първоначално са били предвидени, от една страна, за случаите на неизвършване на прехвърлянето на кандидата по вина на молещата държава членка и от друга страна, за да се гарантира, че в крайна сметка молбата за убежище ще бъде разгледана от държава членка.
64.
Липсата на каквото и да било споменаване в обяснителния меморандум към предложението за Регламент „Дъблин II“ на положение като разглежданото в главното производство според мен в никакъв случай не позволява да се заключи, че това положение не попада в обхвата на член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“. Естествено е, че към момента на приемането на дадена норма законодателят не може да предвиди всички възможни хипотези, които могат да попаднат в нейния обхват.
65.
Освен това, както по същество отбелязва финландското правителство, не е изненадващо, че хипотезата на едностранно спиране на поемането на отговорност от държава членка не е изрично предвидена в текста на регламенти „Дъблин II“ и „Дъблин III“: предвиждането на тази хипотеза би означавало, че законодателят предполага, че държавите членки няма да спазват задълженията си по тези регламенти.
66.
Считам обаче, че тълкуване на член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“, съгласно което тази разпоредба се прилага в хипотезата на едностранно спиране на поемането на отговорността за търсещите убежище лица от компетентната държава членка, не само съответства на отворената формулировка на тази разпоредба, но и, както ще изложа по-нататък, на целите на този регламент.
4. Телеологично тълкуване
а) По целите на Регламент „Дъблин III“
67.
Участвалите в съдебното заседание правителства изразяват различни становища относно целите, които следва да се вземат предвид при тълкуването на член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“. От една страна, френското, италианското, австрийското и финландското правителство се позовават на посочената в съображения 4 и 5 от този регламент цел за бързо определяне на компетентната държава членка и за гарантиране на ефективен достъп до процедурите за предоставяне на убежище.
68.
От друга страна, датското и германското правителство подчертават необходимостта да се предотврати заобикалянето на критериите за определяне на компетентната държава членка и явлението „asylum shopping“, означаващо гражданите на трети държави de facto да избират свободно държавата членка, която да разглежда техните молби за международна закрила. Според тези правителства член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“ не може да се тълкува в смисъл, че предвижда в настоящия случай прехвърляне на компетентност след изтичането на шестмесечния срок. В противен случай Италианската република би се освободила едностранно от задълженията си по този регламент, и по-специално от отговорността да разгледа молбата за международна закрила.
69.
Най-напред, тълкуването на член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“ като приложим в случай на неизвършване на прехвърлянето на кандидата поради едностранно спиране на поемането на отговорност от компетентната държава членка според мен е в съответствие с посочената в съображение 5 от този регламент цел за бърза обработка на молбите за международна закрила и за ефективен достъп до процедурите за предоставяне на международна закрила.
70.
В това отношение, подобно на Комисията, както и на австрийското, финландското, френското и италианското правителство, считам, че това тълкуване позволява, от една страна, да се запази по време на шестмесечния срок за прехвърляне компетентността на определената за компетентна държава членка и следователно въведената с Регламент „Дъблин III“ система на критериите за определяне на компетентността. В настоящия случай, тъй като италианското правителство е посочило, че спирането е само временно, то може да бъде отменено по всяко време.
71.
От друга страна, прилагането на механизма за автоматично прехвърляне на компетентността при изтичането на законоустановения срок (
38
) според мен позволява да се даде предимство на правната сигурност, що се отнася до определянето на компетентната държава членка, и по този начин да се гарантира ефективен достъп до процедурите за предоставяне на международна закрила.
72.
Освен това, що се отнася до довода на датското и германското правителство, че прехвърлянето на компетентност по силата на член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“ би лишило от съдържание стриктното тълкуване на член 3, параграф 2, втора и трета алинея от този регламент, припомням, че тези разпоредби се основават на различни условия и преследват различни цели (
39
). Освен това тези правителства не оспорват, че както следва от решение Tudmur, последната разпоредба не се прилага към разглежданото в случая положение.
б) По практиката на Съда относно прехвърлянето на компетентност
73.
Практиката на Съда потвърждава, че член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“ в крайна сметка дава предимство на интереса на гражданите на трети държави от бърза обработка на молбите им за международна закрила пред риска от заобикаляне на критериите за определяне, което се потвърждава от прехвърлянето на компетентност от обичайно компетентната държава членка към държавата членка, в която е подадена такава молба.
74.
Така, на първо място, Съдът отбелязва, че член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“ се вписва в целта за бърза обработка на молбите за международна закрила (
40
) и предвижда единствено удължаване на срока по изключение в някои чести случаи на практическа невъзможност за изпълнение на решението за прехвърляне (
41
).
75.
На второ място, Съдът не изключва от приложното поле на тази разпоредба обстоятелствата, свързани с невъзможността да се извърши прехвърлянето на кандидата, за които молещата държава членка не носи отговорност, като пандемията от COVID‑19 (
42
) или здравословното състояние на кандидата (
43
). Освен това Съдът подчертава, че законодателят на Съюза не е счел, че практическата невъзможност за изпълнение на решението за прехвърляне трябва да се разглежда като такава, която може да обоснове прекъсването или спирането на срока за прехвърляне на кандидата, предвиден в член 29, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ (
44
).
в) По взаимното доверие и ролята на законодателя
76.
Отбелязвам, че в становищата си германското и датското правителство изтъкват, че тълкуването на член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“, което предлагам да се възприеме, би било в противоречие с принципа на взаимно доверие и би утвърдило нарушение на правото на Съюза от страна на Италианската република.
77.
Според мен тези доводи не са убедителни.
78.
На първо място, считам, че прилагането на член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“ не засяга принципа на взаимно доверие. Макар от постоянната практика на Съда да следва, че общата европейска система за убежище е създадена въз основа на този принцип (
45
), прилагането на тази разпоредба не представлява изключение от презумпцията за зачитане на правото на Съюза, и по-специално на основните права, от държавите членки. Както току-що изложих, автоматичното прехвърляне на компетентността за разглеждане на молба за международна закрила по силата на посочената разпоредба не зависи от причината, поради която кандидатът не е бил прехвърлен в определения срок.
79.
На второ място, от решение Tudmur несъмнено следва, че едностранно обявеното от държава членка спиране на всички прехвърляния на кандидатите за международна закрила към нейната територия и по този начин — на процедурите за поемане на отговорността за тези кандидати и за обратното им приемане, нарушава задълженията ѝ в рамките на общата европейска система за убежище (
46
). Считам обаче, че решението при такова нарушение на задълженията, произтичащи от Регламент „Дъблин III“, не може да се търси в тълкуване на този регламент, което противоречи на неговия текст и на преследваните от него цели. Както посочва и финландското правителство в своето писмено становище, в правото на Съюза съществуват подходящи средства за санкциониране на държавите членки за техни нарушения на произтичащите от посочения регламент задължения.
80.
На трето място, Съдът е компетентен само да тълкува закона в границите на текста и целите на действащото законодателство. Реформирането на правната уредба чрез законодателната процедура е задача и политически избор на законодателя.
81.
В това отношение посочвам неотдавнашната реформа на правото на убежище, която доведе до приемането през май 2024 г. на Пакта за миграцията и убежището, към който спада Регламент (ЕС) 2024/1351 (
47
).
82.
Следва да се отбележи, че текстът на член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“ е възпроизведен в член 46, параграф 2 от Регламент 2024/1351, като същевременно се уточняват случаите, в които срокът за прехвърляне на кандидата може да бъде удължен, както и максималната продължителност на това удължаване (
48
), за да се ограничи възможността поведението на кандидата да доведе до прекратяване или прехвърляне на компетентността към друга държава членка (
49
). Освен това, както посочва Комисията в съдебното заседание, законодателят е предвидил дерогиращи правила, които позволяват на държава членка, изправена пред извънредно масово пристигане, да бъде освободена от задължението си за обратно приемане на кандидат (
50
), както и задължителен механизъм за солидарност, за да се предостави подкрепа на намиращите се под миграционен натиск държави членки и да се гарантира бърз достъп до процедурите за предоставяне на международна закрила (
51
).
83.
Според мен от това следва, че на настоящия етап от развитието на законодателството на Съюза в тази област невъзможността за действително прехвърляне на кандидат поради едностранното спиране от страна на посочената за компетентна държава членка на поемането на отговорност за кандидатите за международна закрила попада, при липсата на други механизми, в обхвата на механизма за прехвърляне на компетентност по член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“.
V. Заключение
84.
С оглед на всички изложени съображения предлагам на Съда да отговори на първия и втория преюдициален въпрос, поставени от Verwaltungsgericht Sigmaringen (Административен съд Зигмаринген, Германия), по следния начин:
„Член 3, параграф 2, втора и трета алинея от Регламент (ЕС) № 604/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или от лице без гражданство,
трябва да се тълкува в смисъл, че
определящата държава членка не е длъжна да продължи да разглежда критериите, предвидени в глава III от този регламент, и самата тя не става компетентна, когато първоначално посочената съгласно тези критерии държава членка не е готова да поеме отговорността за лицата, за които е взето решение за прехвърляне съгласно посочения регламент, и когато в последната държава членка не съществуват системни недостатъци, които създават риск от нечовешко или унизително отношение по смисъла на член 4 от Хартата на основните права на Европейския съюз.
Неприложимостта на член 3, параграф 2, втора и трета алинея от Регламент № 604/2013 обаче не е пречка с изтичането на предвидения в член 29, параграф 1 от този регламент срок за прехвърляне на кандидата компетентността да се прехвърли при условията, предвидени в член 29, параграф 2 от посочения регламент“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
(
2
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или от лице без гражданство (ОВ L 180, 2013 г., стр. 31).
(
3
)	Вж. член 3, параграф 1 и член 29, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“.
(
4
)	Вж. по-специално решения от 19 март 2019 г., Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, т. 82), и от 29 февруари 2024 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Взаимно доверие при прехвърляне) (C‑392/22, EU:C:2024:195, т. 45).
(
5
)	Решение от 21 декември 2011 г. (C‑411/10 и C‑493/10, EU:C:2011:865, т. 106).
(
6
)	Вж. в този смисъл решение от 19 март 2019 г., Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, т. 86).
(
7
)	Решение от 19 декември 2024 г. (C‑185/24 и C‑189/24, EU:C:2024:1036, наричано по-нататък „решение Tudmur“).
(
8
)	ОВ L 222, 2003 г., стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 140, изменен с Регламент за изпълнение (ЕС) № 118/2014 на Комисията от 30 януари 2014 г. (ОВ L 39, 2014 г., стр. 1) (наричан по-нататък „Регламент № 1560/2003“).
(
9
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно общите процедури за предоставяне и отнемане на международна закрила (ОВ L 180, 2013 г., стр. 60).
(
10
)	Вж. член 13, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“.
(
11
)	Вж. точки 18 и 19. Делото, по което е постановено това решение, се отнася до разглежданото в настоящия случай положение на спиране на прехвърлянията на кандидатите в Италия.
(
12
)	Следователно фактът, че предоставената в акта за преюдициално запитване информация изглежда противоречива в това отношение, е без значение за настоящия анализ. От една страна, в нея изобщо не се споменава фактът, че кандидатът е подал молба за международна закрила в Италия, което италианското правителство отрича в съдебното заседание. Останалите разпоредби на Регламент „Дъблин III“, цитирани от запитващата юрисдикция във връзка с компетентността на Италианската република, също се отнасят до исканията за поемане на отговорност. От друга страна, тази юрисдикция посочва като основание на отправеното до Италианската република искане член 18, параграф 1, буква б) от този регламент, който се отнася до исканията за обратно приемане на кандидати, чиято молба е в процес на разглеждане в компетентната държава членка.
(
13
)	Регламент на Съвета от 18 февруари 2003 година за установяване на критерии и механизми за определяне на държава членка, компетентна за разглеждането на молба за убежище, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета страна (ОВ L 50, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 56). Този регламент е отменен с Регламент Дъблин III.
(
14
)	Решение от 21 декември 2011 г., N. S. и др. (C‑411/10 и C‑493/10, EU:C:2011:865, т. 106).
(
15
)	Решение от 19 март 2019 г., Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, т. 85 и 86).
(
16
)	Вж. по-специално решение от 21 декември 2011 г., N. S. и др. (C‑411/10 и C‑493/10, EU:C:2011:865, т. 94).
(
17
)	Вж., последно, решение Tudmur (т. 35 и цитираната съдебна практика). Например Съдът отбелязва, че практиките на обратно връщане (pushback) в трета страна и на задържане на граничните пунктове, въпреки че са несъвместими с правото на Съюза и представляват тежки недостатъци в процедурата по предоставяне на убежище и в условията за приемане на кандидати, не отговарят автоматично на тези кумулативни условия; вж. решение от 29 февруари 2024 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Взаимно доверие при прехвърляне) (C‑392/22, EU:C:2024:195, т. 57 и 58).
(
18
)	Решение от 21 декември 2011 г. (C‑411/10 и C‑493/10, EU:C:2011:865, т. 84), като се позовава на минималните норми относно приемането на лица, търсещи убежище, условията за получаване на статут на бежанец, както и процедурата за предоставяне или отнемане на статут на бежанец.
(
19
)	Решение Tudmur (т. 43 и 44).
(
20
)	Решение Tudmur (т. 41 и цитираната съдебна практика).
(
21
)	Решение Tudmur (т. 42).
(
22
)	Вж. точка 27 и бележка под линия 11 от настоящото заключение.
(
23
)	Решение Tudmur (т. 45 и цитираната съдебна практика).
(
24
)	Вж. в този смисъл решение от 19 март 2019 г., Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, т. 87—89).
(
25
)	Вж. резюмето на тези мотиви в точка 20 от настоящото заключение.
(
26
)	Вж. член 17 от Регламент „Дъблин III“.
(
27
)	От представените пред Съда становища е видно, че в определен брой случаи, в които кандидатите е трябвало да бъдат прехвърлени в Италия, датските и германските органи са приложили член 29, параграф 2 от Регламент „Дъблин III“, за да поемат отговорността за разглеждането на молбите за международна закрила.
(
28
)	Вж. точки 67 и 68 от настоящото заключение.
(
29
)	Решение от 25 октомври 2017 г. (C‑201/16, EU:C:2017:805, т. 30).
(
30
)	Вж. точка 34 от това решение.
(
31
)	Вж. член 9, параграф 1 от Регламент № 1560/2003.
(
32
)	Вж. точки 32 и 36 от настоящото заключение.
(
33
)	Вж. член 19, параграф 4 и член 20, параграф 2 от Регламент „Дъблин II“.
(
34
)	COM(2001) 447 окончателен.
(
35
)	Конвенция за определяне на държавата, която е компетентна за разглеждане на заявления за убежище, подадени в една от държавите — членки на Европейските общности, подписана в Дъблин на 5 юни 1990 г. (ОВ C 254, 1997 г., стр. 1).
(
36
)	Вж. разясненията по член 20 от предложението за регламент.
(
37
)	Вж. разясненията по член 21 от предложението за регламент.
(
38
)	Като вземе предвид началния момент на този срок в съответствие с член 29, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“, който зависи по-специално от евентуалното суспензивно действие на жалбата, подадена срещу решението за прехвърляне, или на преразглеждането му в съответствие с член 27, параграф 4 от този регламент; вж. в това отношение решение от 22 септември 2022 г., Bundesrepublik Deutschland (Административно спиране на решението за прехвърляне) (C‑245/21 и C‑248/21, EU:C:2022:709, т. 49).
(
39
)	Вж. точки 53 и 55 от настоящото заключение.
(
40
)	Вж. в този смисъл решения от 25 октомври 2017 г., Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805, т. 31 и 39), и от 22 септември 2022 г., Bundesrepublik Deutschland (Административно спиране на решението за прехвърляне) (C‑245/21 и C‑248/21, EU:C:2022:709, т. 70).
(
41
)	Вж. в този смисъл решения от 31 март 2022 г., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl и др. (Настаняване на търсещо убежище лице в психиатрична болница) (C‑231/21, EU:C:2022:237, т. 56), и от 22 септември 2022 г., Bundesrepublik Deutschland (Административно спиране на решението за прехвърляне) (C‑245/21 и C‑248/21, EU:C:2022:709, т. 65).
(
42
)	Решение от 22 септември 2022 г., Bundesrepublik Deutschland (Административно спиране на решението за прехвърляне) (C‑245/21 и C‑248/21, EU:C:2022:709, т. 71).
(
43
)	Решение от 16 февруари 2017 г., C. K. и др. (C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, т. 89).
(
44
)	Решение от 22 септември 2022 г., Bundesrepublik Deutschland (Административно спиране на решението за прехвърляне) (C‑245/21 и C‑248/21, EU:C:2022:709, т. 65).
(
45
)	Вж. точка 2 от настоящото заключение, както и в този смисъл решение от 21 декември 2011 г., N. S. и др. (C‑411/10 и C‑493/10, EU:C:2011:865, т. 78—80); становище 2/13 (Присъединяване на Съюза към ЕКПЧ) от 18 декември 2014 г. (EU:C:2014:2454, т. 191) и последно, решение Tudmur (т. 31 и 32).
(
46
)	Решение Tudmur (т. 40).
(
47
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 14 май 2024 г. относно управлението на убежището и миграцията, за изменение на регламенти (ЕС) 2021/1147 и (ЕС) 2021/1060 и за отмяна на Регламент (ЕС) № 604/2013 (ОВ L 2024/1351). Член 83 от този регламент отменя Регламент „Дъблин III“, считано от 1 юли 2026 г.
(
48
)	Тази разпоредба позволява срокът за прехвърляне да бъде удължен на не повече от три години (вместо 18 месеца), и то не само в случай на укриване, но и когато засегнатото лице или член на семейството, който е трябвало да бъде прехвърлен заедно със засегнатото лице, оказва физическа съпротива на прехвърлянето, умишлено се прави на негодно за прехвърляне или не отговаря на медицинските изисквания за прехвърлянето.
(
49
)	Вж. съображение 59 от Регламент 2024/1351.
(
50
)	Вж. член 13 от Регламент (ЕС) 2024/1359 на Европейския парламент и на Съвета от 14 май 2024 година за справяне със ситуации на криза и форсмажорни обстоятелства в областта на миграцията и убежището и за изменение на Регламент (ЕС) 2021/1147 (ОВ L 2024/1359).
(
51
)	Вж. съображение 22 и глава I от част IV от Регламент 2024/1351.