62022CC0352
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
JEANA RICHARDA DE LA TOUR
přednesené dne 19. října 2023 (
1
)
Věc C‑352/22
A.
za účasti
Generalstaatsanwaltschaft Hamm
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Oberlandesgericht Hamm (Vrchní zemský soud v Hammu, Německo)]
„Řízení o předběžné otázce – Společná azylová politika – Rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijaté členským státem – Uprchlík, který po tomto rozhodnutí pobývá v jiném členském státě – Žádost třetí země původu uprchlíka o vydání určená členskému státu pobytu – Směrnice 2011/95/EU – Článek 21 odst. 1 – Směrnice 2013/32/EU – Článek 9 odst. 2 a 3 – Účinek rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka v rámci řízení o vydání – Článek 78 odst. 2 SFEU – Společný evropský azylový systém – Neexistence zásady vzájemného uznávání rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka mezi členskými státy – Článek 18 a čl. 19 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie – Ochrana uprchlíka před vydáním – Zásada nenavracení“
I. Úvod
1.
Lze vysledovat, že „[m]ezi uprchlickým a extradičním právem existují dávné, úzké a složité vztahy“ (
2
). Každé z těchto dvou odvětví mezinárodního práva, která nelze zaměňovat, získalo postupně „vlastní normativní autonomii“ (
3
), přičemž obě musí být v souladu s mezinárodním právem v oblasti lidských práv (
4
), které v právním prostředí pevně zakotvilo zásadu nenavracení (
5
).
2.
Jak mimoto uvedl Úřad vysokého komisaře OSN pro uprchlíky (UNHCR) (
6
), „[m]ezinárodní ochrana uprchlíků a uplatňování trestního práva se vzájemně nevylučují. Úmluva o právním postavení uprchlíků z roku 1951 […] a její protokol z roku 1967 nechrání uprchlíky nebo žadatele o azyl, kteří se dopustili trestného činu, před trestním stíháním, ani mezinárodní právo o uprchlících nezakazuje za všech okolností jejich vydání […]. Pokud se však žádost o vydání vztahuje na […] uprchlíka nebo žadatele o azyl, musí být zohledněny jeho zvláštní potřeby ochrany“.
3.
Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce poskytuje Soudnímu dvoru příležitost objasnit vztah mezi pravidly unijního práva v oblasti mezinárodní ochrany a pravomocí členských států v oblasti vydávání s cílem zohlednit zvláštní potřeby ochrany osoby, která má postavení uprchlíka v jiném členském státě, než je stát příslušný k posouzení žádosti o vydání týkající se této osoby.
4.
Předmětem projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce je výklad čl. 9 odst. 2 a 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany (
7
) a čl. 21 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany (
8
).
5.
V projednávané věci vyvstává citlivá otázka, zda má rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijaté jedním členským státem závazný účinek pro ostatní členské státy v tom smyslu, že jsou tímto rozhodnutím vázány, a nemohou se tedy od něj odchýlit. Tato otázka má značný význam pro společný evropský azylový systém jako celek. Je položena v souvislosti s žádostí tureckých orgánů o vydání určenou německým orgánům pro účely trestního řízení vedeného proti tureckému státnímu příslušníkovi pobývajícímu v Německu, kterému italské orgány předtím přiznaly postavení uprchlíka z důvodu nebezpečí politického pronásledování v Turecku.
6.
Soudní dvůr má tedy rozhodnout, zda má rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijaté členským státem podle unijního práva závazný účinek v rámci řízení o vydání vedeného v jiném členském státě v tom smyslu, že orgán příslušný k vedení tohoto řízení je po dobu platnosti tohoto rozhodnutí povinen odmítnout vydání dané osoby.
7.
V tomto stanovisku uvedu důvody, proč se domnívám, že i když rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijaté v jednom členském státě nemá za současného stavu unijního práva závazný účinek pro orgán příslušný k posouzení žádosti o vydání v jiném členském státě, nic to nemění na tom, že v řízení o vydání musí být dodrženo právo na azyl zakotvené v článku 18 Listiny základních práv Evropské unie (
9
) a obecně zásada nenavracení, která je jako základní právo zaručena v témže článku Listiny, ve spojení s článkem 33 Úmluvy o právním postavení uprchlíků (
10
), doplněné Protokolem o právním postavení uprchlíků (
11
) (dále jen „Ženevská úmluva“), jakož i s čl. 19 odst. 2 Listiny (
12
).
II. Právní rámec
A.
Mezinárodní právo
1. Ženevská úmluva
8.
Ženevská úmluva v čl. 33 odst. 1 stanoví:
„Žádný smluvní stát nevyhostí jakýmkoli způsobem nebo nevrátí uprchlíka na hranice zemí, ve kterých by jeho život či osobní svoboda byly ohroženy na základě jeho rasy, náboženství, národnosti, příslušnosti k určité společenské vrstvě či politického přesvědčení.“
2. Evropská úmluva o vydávání
9.
Vztahy mezi Spolkovou republikou Německo a Tureckou republikou v oblasti vydávání jsou upraveny Evropskou úmluvou o vydávání (
13
). Článek 3 odst. 1 a 2 této úmluvy zní následovně:
„1.   Vydání nebude povoleno, pokud je trestný čin, pro který se o vydání žádá, považován dožádanou stranou za trestný čin politický nebo trestný čin, který s trestným činem politickým souvisí.
2.   Stejné pravidlo bude použito, pokud má dožádaná strana vážné důvody se domnívat, že žádost o vydání pro obecný trestný čin byla podána za účelem stíhat nebo potrestat danou osobu z důvodů její rasy, náboženství, národnosti nebo politických názorů, nebo že postavení této osoby by pro některý z těchto důvodů mohlo vyvolat předpojatost [nebo že by situace této osoby mohla být z některého z těchto důvodů zhoršena].“
B.
Unijní právo
1. Směrnice 2011/95
10.
Článek 11 směrnice 2011/95 stanoví případy, kdy státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti pozbývají postavení uprchlíka. Článek 12 této směrnice se týká případů vyloučení z postavení uprchlíka.
11.
V souladu s článkem 13 uvedené směrnice „[č]lenské státy přiznávají postavení uprchlíka státním příslušníkům třetích zemí a osobám bez státní příslušnosti, které splňují podmínky pro získání postavení uprchlíka v souladu s kapitolami II a III“.
12.
Článek 14 téže směrnice se týká „[o]dnětí, ukončení platnosti nebo zamítnutí prodloužení platnosti postavení uprchlíka“.
13.
Článek 21 směrnice 2011/95, nadepsaný „Ochrana před navracením“, stanoví v odstavci 1:
„Členské státy dodržují zásadu nenavracení v souladu se svými mezinárodními závazky.“
2. Směrnice 2013/32
14.
Článek 9 směrnice 2013/32, nadepsaný „Právo setrvat v členském státě až do posouzení žádosti“, zní takto:
„1.   Žadatelé mohou v členském státě setrvat výlučně za účelem řízení do doby, než rozhodující orgán vydá rozhodnutí v řízení v prvním stupni podle kapitoly III. Toto právo setrvat nezakládá nárok na povolení k pobytu.
2.   Členské státy mohou učinit výjimku pouze tehdy, pokud osoba učiní následnou žádost podle čl. 41 nebo pokud osobu předají, případně vydají, na základě závazků podle evropského zatýkacího rozkazu […] či z jiných důvodů jinému členskému státu nebo třetí zemi či mezinárodnímu trestnímu soudu či tribunálu.
3.   Členský stát může vydat žadatele třetí zemi podle odstavce 2, pouze pokud příslušné orgány prověřily, že rozhodnutím o vydání nedojde k přímému nebo nepřímému navrácení v rozporu se závazky členského státu, které má podle mezinárodního práva nebo práva Unie.“
C.
Německé právo
15.
Ustanovení § 6 odst. 2 Gesetz über die internationale Rechtshilfe in Strafsachen (zákon o mezinárodní právní pomoci v trestních věcech) ze dne 23. prosince 1982 (
14
), ve znění použitelném na skutkový stav v původním řízení (dále jen „IRG“), zní následovně:
„Vydání není přípustné, existují-li vážné důvody se domnívat, že stíhaná osoba bude v případě vydání stíhána nebo potrestána z důvodu své rasy, náboženství, státní příslušnosti, příslušnosti k určité sociální skupině nebo svých politických názorů, nebo že by situace této osoby mohla být z některého z těchto důvodů zhoršena.“
16.
Ustanovení § 6 Asylgesetz (zákon o azylu) ze dne 26. června 1992 (
15
), ve znění vyhlášeném dne 2. září 2008 (
16
), naposledy pozměněného zákonem ze dne 9. července 2021 (
17
), stanoví:
„Rozhodnutí o žádosti o azyl je závazné ve všech věcech, v nichž je přiznání nároku na azyl nebo přiznání statusu mezinárodní ochrany ve smyslu § 1 odst. 1 bodu 2 právně relevantní. Toto ustanovení neplatí pro vydávací řízení ani pro řízení podle § 58a Aufentshaltsgesetz (zákon o pobytu cizinců (
18
)).“
III. Skutkový základ sporu v původním řízení a předběžná otázka
17.
A. je turecký státní příslušník kurdské národnosti. V roce 2010 Turecko opustil.
18.
Pravomocným rozhodnutím ze dne 19. května 2010 italské orgány přiznaly A. postavení uprchlíka z důvodu, že byl vystaven nebezpečí politického pronásledování tureckými orgány z důvodu své podpory Strany pracujících Kurdistánu (PKK). Toto postavení je platné do 25. června 2030.
19.
Od července 2019 A. pobývá v Německu.
20.
Na základě příkazu k zadržení vydaného dne 3. června 2020 tureckým soudem bylo po A. vyhlášeno pátrání prostřednictvím Mezinárodní organizace kriminální policie (Interpol) za účelem jeho zadržení a vydání k trestnímu stíhání pro zabití. Je mu kladeno za vinu, že dne 9. září 2009 v Bingölu (Turecko) po slovní roztržce se svým otcem a bratrem vystřelil ze zbraně a přitom zasáhl svou matku. Jeho matka zemřela v nemocnici v důsledku utrpěných zranění.
21.
A. byl zadržen v Německu dne 18. listopadu 2020 a ode dne 23. listopadu 2020 byl umístěn do vydávací vazby, ve které se nacházel do 14. dubna 2022.
22.
Usnesením ze dne 2. listopadu 2021 Oberlandesgericht Hamm (Vrchní zemský soud v Hammu, Německo), který je předkládajícím soudem v projednávané věci, rozhodl o přípustnosti vydání A. do Turecka. Podle tohoto soudu nebrání vydání překážka podle § 6 odst. 2 IRG ani podle čl. 3 odst. 1 a 2 Evropské úmluvy o vydávání. Uvedený soud má totiž s přihlédnutím k argumentům, které A. uvedl, a dokumentům, které předložil, jakož i k poznatkům, které mu byly předány z azylového řízení v Itálii, za to, že neexistují vážné důvody se domnívat, že žádost o vydání pro jiný než politický trestný čin byla podána za účelem stíhat nebo potrestat A. z důvodů jeho politických názorů, nebo že by jeho situace mohla být z těchto důvodů v případě vydání zhoršena.
23.
Podle uvedeného soudu rozhodnutí italských orgánů o přiznání postavení uprchlíka nebrání vydání A. do Turecka. Jedná se totiž o dvě samostatná řízení, která mohou vést k rozdílným rozhodnutím. Ačkoli rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka nemá podle německého práva závazný účinek pro řízení o vydání, může nicméně představovat indicii pro účely nezávislého posouzení podmínek stanovených v § 6 odst. 2 IRG a čl. 3 odst. 1 a 2 Evropské úmluvy o vydávání.
24.
Předkládající soud tedy provedl vlastní posouzení rizika politického pronásledování A. s ohledem na situaci v Turecku. Na základě informací, které měl k dispozici, dospěl k závěru, že záruka poskytnutá tureckými orgány, že v případě vydání A. do Turecka bude v řízení proti němu zaručeno jeho právo na spravedlivý proces, je spolehlivá. Tento soud má navíc za to, že v případě vydání A. do Turecka by mu nehrozilo vážné a konkrétní nebezpečí, že tam bude vystaven politickému pronásledování, takže jeho vydání nebrání ani zásada nenavracení podle článku 33 Ženevské úmluvy.
25.
Toto usnesení bylo zrušeno Bundesverfassungsgericht (Spolkový ústavní soud, Německo) na základě ústavní stížnosti podané A. Jak vyplývá z usnesení tohoto soudu ze dne 30. března 2022, Oberlandesgericht Hamm (Vrchní zemský soud v Hammu) nepodal Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, která je pro řešení sporu v původním řízení relevantní a nová, a to, zda je podle unijního práva přiznání postavení uprchlíka A. italskými orgány závazné pro řízení o vydání vedené v Německu, takže nutně brání jeho vydání do Turecka (
19
).
26.
V návaznosti na vrácení věci Oberlandesgericht Hamm (Vrchní zemský soud v Hammu) musí tento soud znovu rozhodnout o žádosti o vydání. V této souvislosti uvádí, že otázka uvedená v předchozím bodu tohoto stanoviska, o níž Soudní dvůr nerozhodl, je v právní nauce sporná.
27.
Část právní nauky se vyslovuje ve prospěch závaznosti rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka v rámci řízení o vydání. Z článku 9 odst. 2 a 3 směrnice 2013/32, který stanoví možnost vydání žadatele o mezinárodní ochranu do třetí země za podmínky, že příslušné orgány prověřily, že rozhodnutím o vydání nedojde k přímému nebo nepřímému navrácení, vyvozuje, že od okamžiku, kdy existuje rozhodnutí členského státu o přiznání postavení uprchlíka, není již vydání osoby požívající tohoto postavení unijním právem povoleno. Ustanovení § 6 druhé věty zákona o azylu musí být vykládáno v souladu s unijním právem. Tato část právní nauky kromě toho tvrdí, že směrnice 2011/95 a 2013/32 stanoví zvláštní pravidla pro zánik, vyloučení nebo odnětí postavení uprchlíka (
20
). Pokud by rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka nemělo v rámci řízení o vydání závazný účinek, a bylo by tedy možné vyhovět žádosti o vydání uprchlíka, který byl jako takový uznán orgány jiného členského státu, tato pravidla by byla obcházena.
28.
Podle jiné části právní nauky měl naopak unijní normotvůrce za to, že řízení o azylu a o vydání jsou na sobě nezávislá, což znamená, že rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka nemůže mít závazný účinek v rámci řízení o vydání. Mezi rozhodnutím o přiznání postavení uprchlíka a zahájením řízení o vydání totiž mohla uplynout dlouhá doba, takže se situace mohla zásadně změnit. Toto řízení by mohlo být první příležitostí k přezkoumání důvodů pro vyloučení z postavení uprchlíka, které by mohly odůvodnit odnětí tohoto postavení. Pokud by rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka mělo mít závazný účinek v řízení o vydání, muselo by být nejprve zahájeno řízení o jeho odnětí, což směrnice 2011/95 nevyžaduje. Nicméně je nutné zajistit dodržování zásady nenavracení v souladu s čl. 21 odst. 1 směrnice 2011/95.
29.
Předkládající soud se ztotožňuje s posledně uvedeným výkladem a navíc trvá na posouzeních, která již provedl v usnesení ze dne 2. listopadu 2021.
30.
Poukazuje na to, že řízení o azylu a vydání jsou na sobě nezávislá. Směrnice 2011/95 a 2013/32 neobsahují výslovné ustanovení, které by přiznávalo závazný účinek rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka v rámci řízení o vydání.
31.
Uznání takového účinku by navíc znamenalo, že v případě, že by se v průběhu řízení o vydání objevily nové skutečnosti, které by odůvodňovaly odlišné posouzení nebezpečí politického pronásledování, kterému je osoba, o jejíž vydání se žádá, vystavena, bylo by nutné vyčkat, až orgán členského státu, v němž bylo přiznáno postavení uprchlíka, toto postavení v případě potřeby odejme. To by prodloužilo řízení o vydání, což by bylo neslučitelné se zásadou rychlosti, která platí zejména v případě, že je dotyčná osoba umístěna do vydávací vazby.
32.
Předkládající soud dále uvádí, že je v souladu s legitimním cílem zabránit beztrestnosti, uznaným Soudním dvorem (
21
), pokud je vydání požadované osoby do třetí země původu možné i přesto, že jí bylo přiznáno postavení uprchlíka členským státem, není-li takové vydání v rozporu s mezinárodním právem nebo unijním právem, zejména s článkem 18 a čl. 19 odst. 2 Listiny. V tomto ohledu sice německé právo teoreticky umožňuje zahájit trestní stíhání požadované osoby v případě, že nedojde k jejímu vydání, avšak takové stíhání by v praxi nebylo možné vzhledem k nedostatku dostupných důkazů týkajících se skutků, k nimž došlo v Turecku, což by mohlo vést k beztrestnosti požadované osoby.
33.
Za těchto podmínek se Oberlandesgericht Hamm (Vrchní zemský soud v Hammu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být čl. 9 odst. 2 a 3 [směrnice 2013/32] ve spojení s čl. 21 odst. 1 [směrnice 2011/95] vykládán v tom smyslu, že na základě unijněprávní povinnosti výkladu vnitrostátního práva v souladu se směrnicí (čl. 288 třetí pododstavec SFEU a čl. 4 odst. 3 SEU) je pravomocné přiznání statusu uprchlíka ve smyslu [Ženevské úmluvy] v jiném členském státě […] závazné pro vydávací řízení v členském státě dožádaném o vydání takovéto osoby v tom smyslu, že nutně vylučuje vydání této osoby do třetí země nebo země původu do doby, než bude přiznání statusu uprchlíka zrušeno nebo uplyne jeho platnost?“
34.
Písemné vyjádření předložili A., německá a italská vláda, jakož i Evropská komise.
35.
Jednání k přednesu řečí se konalo dne 12. června 2023 za účasti A., německé a italské vlády, jakož i Komise.
IV. Analýza
36.
Předběžnou otázkou předkládající soud žádá Soudní dvůr, aby upřesnil vztah mezi pravidly unijního práva v oblasti mezinárodní ochrany a pravomocí členských států ve věcech vydávání. Konkrétně se jedná o vymezení účinku rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijatého členským státem ve prospěch určité osoby na řízení o vydání vedené v jiném členském státě ohledně této osoby, pokud žádost o vydání pochází ze třetí země, z níž tato osoba uprchla. Je toto rozhodnutí závazné pro orgán členského státu, kterému je žádost o vydání předložena, takže tento orgán je při posouzení takovým rozhodnutím vázán, nebo se jedná pouze o skutečnost, kterou musí tento orgán zohlednit? Znamená vyhovění žádosti o vydání, že je třeba nejprve odejmout postavení uprchlíka? Tento soud v tomto ohledu odkazuje na čl. 9 odst. 2 a 3 směrnice 2013/32 a čl. 21 odst. 1 směrnice 2011/95, k nimž považuji za relevantní doplnit čl. 78 odst. 2 SFEU, jakož i článek 18 a čl. 19 odst. 2 Listiny.
37.
Úvodem připomínám, že v případě neexistence mezinárodní úmluvy v této věci mezi Unií a dotčeným třetím státem, v projednávané věci Tureckem, spadají pravidla pro vydávání do pravomoci členských států, avšak členské státy jsou povinny při vykonávání této pravomoci dodržovat unijní právo (
22
).
38.
Kromě toho, jelikož A. získal postavení uprchlíka v Itálii v souladu s pravidly unijního sekundárního práva v oblasti mezinárodní ochrany a následně využil práva pohybu a pobytu v jiném členském státě, než který mu přiznal postavení uprchlíka (
23
), spadá situace dotčená v původním řízení do působnosti unijního práva. Z toho vyplývá, že při posuzování žádosti o vydání dotčené v původním řízení je třeba použít ustanovení Listiny, zejména její článek 18 a čl. 19 odst. 2.
39.
Jak vyplývá z článku 6 zákona o azylu, italské rozhodnutí, kterým bylo A. přiznáno postavení uprchlíka, nemá závazný účinek v řízení o vydání vedeném v Německu, a proto nesmí automaticky vést k odmítnutí vydání. Totéž by ostatně platilo i tehdy, kdy by rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka vydal německý orgán.
40.
Předběžnou otázkou předkládající soud žádá Soudní dvůr, aby uvedl, zda tomu musí být jinak podle unijního práva. Jinými slovy, je třeba mít za to, že unijní právo vyžaduje, aby členský stát odmítl vydat určitou osobu, dokud tato osoba požívá postavení uprchlíka přiznané jiným členským státem?
41.
Účastníci řízení a další zúčastnění v probíhajícím řízení se shodují na tom, že existence rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka v jednom členském státě musí hrát důležitou roli v řízení o vydání vedeném v jiném členském státě. Neshoda panuje pouze ohledně přesného rozsahu účinků, které je třeba takovému rozhodnutí přiznat.
42.
Pro zodpovězení otázky, zda má rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijaté jedním členským státem závazný účinek v rámci řízení o vydání v jiném členském státě, je třeba objasnit povinnosti tohoto posledně uvedeného členského státu v situaci, která se řídí unijním právem.
43.
Jak jsem již uvedl, článek 18 a čl. 19 odst. 2 Listiny se použijí v rámci posouzení žádosti o vydání dotčené v původním řízení. Je tedy na dožádaném členském státě, aby ověřil, že vydáním nebudou porušena základní práva osoby, o jejíž vydání se žádá, zejména práva uvedená v těchto ustanoveních.
44.
Podle článku 18 Listiny platí, že „[p]rávo na azyl je zaručeno při dodržování [Ženevské úmluvy] a v souladu se [Smlouvami]“. Kromě toho podle čl. 19 odst. 2 Listiny „[n]ikdo nesmí být vystěhován, vyhoštěn ani vydán do státu, v němž mu hrozí vážné nebezpečí, že by mohl být vystaven trestu smrti, mučení nebo jinému nelidskému či ponižujícímu zacházení anebo trestu“.
45.
Právo na azyl je zaručeno na základě zásady nenavracení, zakotvené v čl. 33 odst. 1 Ženevské úmluvy. V unijním právu je tato zásada zakotvena jakožto základní právo v článku 18 Listiny ve spojení s článkem 33 této úmluvy, jakož i v čl. 19 odst. 2 Listiny (
24
). Tuto zásadu musí členské státy dodržovat i podle čl. 21 odst. 1 směrnice 2011/95. Jak uvádí HCR, „[z]ásada nenavracení, která zakazuje nucený návrat uprchlíků na místo, kde by jim hrozilo pronásledování, je základním kamenem režimu mezinárodní ochrany uprchlíků“ (
25
).
46.
Soudní dvůr počínaje rozsudkem ze dne 6. září 2016, Petruhhin (
26
) ustáleně rozhoduje, že v případě, že dožádaný členský stát hodlá vydat osobu, která spadá do působnosti práva Unie, na žádost třetí země, musí se tento členský stát ujistit, že tímto vydáním nebude zasaženo do práv zaručených Listinou, zejména jejím čl. 19 odst. 2 (
27
). Členské státy totiž nemohou cizince vystěhovat, vyhostit nebo vydat do státu, existují-li závažné a prokazatelné důvody se domnívat, že bude v zemi určení vystaven skutečnému nebezpečí zacházení zakázaného článkem 4 a čl. 19 odst. 2 Listiny, které absolutně zakazují mučení a nelidské či ponižující zacházení nebo tresty bez ohledu na chování dotyčné osoby, a vyhoštění do státu, v němž této osobě hrozí vážné nebezpečí, že bude takovému zacházení vystavena (
28
). V tomto ohledu stanoví unijní právo vyšší úroveň mezinárodní ochrany uprchlíků, než jakou zajišťuje Ženevská úmluva, která v případech uvedených v čl. 33 odst. 2 umožňuje navrácení uprchlíka do země, v níž by jeho život nebo svoboda byly ohroženy (
29
).
47.
Dožádaný členský stát má rovněž povinnost zajistit možnost skutečného využití práva zakotveného v článku 18 Listiny (
30
). Pokud může být určitá osoba, o jejíž vydání se žádá, považována za uprchlíka, což Soudní dvůr odlišuje od postavení uprchlíka (
31
), brání tento článek jejímu vydání do země, kde by jí hrozilo pronásledování.
48.
Zásada nenavracení tedy brání tomu, aby členský stát vydal státního příslušníka třetí země, který získal postavení uprchlíka v jiném členském státě, do země, ve vztahu k níž existují závažné a prokazatelné důvody se domnívat, že by v případě vydání byl tento státní příslušník vystaven skutečnému nebezpečí zacházení odporujícímu článku 18 nebo čl. 19 odst. 2 Listiny (
32
).
49.
Je dožádaný členský stát při posuzování, zda byla dodržena zásada nenavracení, vázán rozhodnutím o přiznání postavení uprchlíka přijatým jiným členským státem, takže je povinen odmítnout vydání dotyčné osoby po dobu, kdy tato osoba požívá tohoto postavení?
50.
Domnívám se, že nikoli, a to ze dvou hlavních důvodů.
51.
Zaprvé, jelikož unijní právo v současné fázi svého vývoje nestanoví vzájemné uznávání rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka mezi členskými státy, je podle mého názoru vyloučeno, aby rozhodnutí tohoto druhu přijaté členským státem mohlo mít závazný účinek v rámci řízení o vydání vedeného v jiném členském státě (část A).
52.
Zadruhé řízení o vydání a řízení o odnětí postavení uprchlíka jsou dvě oddělená řízení, takže vydání nemůže být podmíněno předchozím odnětím postavení uprchlíka osobě, o jejíž vydání se žádá, ale podléhá samostatnému a aktuálnímu posouzení, zda je ze strany příslušného vydávacího orgánu dodržena zásada nenavracení (část B).
53.
Rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijaté členským státem je však obzvláště závažnou skutečností, která musí být zohledněna v řízení o vydání vedeném v jiném členském státě (část C). Rovněž se domnívám, že toto řízení musí být vedeno v souladu se zásadou loajální spolupráce, která je zakotvena v čl. 4 odst. 3 SEU, aby byla zajištěna jednotnost rozhodnutí přijatých členskými státy v rámci prostoru svobody, bezpečnosti a práva (dále jen „PSBP“), což vyžaduje, aby mezi orgány příslušnými pro vydávání a azylovými orgány docházelo k výměně informací (část D).
A.
K neexistenci zásady vzájemného uznávání rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka mezi členskými státy
54.
Otázka, zda má rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijaté členským státem závazný účinek v řízení o vydání v jiném členském státě, souvisí úzce s otázkou, zda existuje zásada vzájemného uznávání rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka mezi členskými státy.
55.
Kromě projednávané věci bude Soudní dvůr rozhodovat o této otázce v rámci tří jiných v současnosti projednávaných věcí (
33
). Ačkoli projednávaná věc ve srovnání s těmito třemi věcmi spadá do jiného kontextu, a to do kontextu vydání, všechny čtyři věci vyvolávají na základě zásady vzájemného uznávání otázku případného závazného účinku v jednom členském státě rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijatého v jiném členském státě. Soudní dvůr má tedy v těchto věcech upřesnit prostor pro uvážení, který má buď orgán příslušný k posouzení žádosti o mezinárodní ochranu, nebo orgán příslušný k posouzení žádosti o vydání, v případě, že existuje rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijaté dříve jiným členským státem.
56.
Soudní dvůr vyzval při jednání účastníky řízení a další zúčastněné, aby se k této citlivé otázce vyjádřili.
57.
Stejně jako německá vláda a Komise se domnívám, že unijní právo v současné fázi svého vývoje nestanoví zásadu vzájemného uznávání rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka mezi členskými státy (
34
).
58.
Lze se sice domnívat, jak uvedla italská vláda, která je pro vzájemné uznávání takových rozhodnutí, že ve prospěch takového uznávání svědčí duch společného evropského azylového systému, což by znamenalo, že rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijaté jedním členským státem by mělo být závazné pro orgány ostatních členských států.
59.
Článek 78 odst. 2 písm. a) SFEU totiž stanoví přijetí opatření týkajících se společného evropského azylového systému, který obsahuje jednotný azylový status pro státní příslušníky třetích zemí platný v celé Unii. Jak potvrzuje bod 3 odůvodnění směrnice 2011/95, tento systém, jehož součástí je tato směrnice i směrnice 2013/32, je založen na úplném uplatňování a začlenění Ženevské úmluvy a zajištění toho, aby nikdo nebyl vrácen zpět tam, kde by mohl být opět vystaven pronásledování (
35
).
60.
Kromě toho je společný evropský azylový systém založen na zásadě vzájemné důvěry (
36
), která představuje základ a podmínku zásady vzájemného uznávání. Podle Soudního dvora zásada vzájemné důvěry ukládá každému členskému státu, aby až na výjimečné okolnosti vycházel z toho, že všechny ostatní členské státy dodržují unijní právo, a zejména základní práva, která toto právo uznává (
37
).
61.
V rámci společného evropského azylového systému je tedy třeba předpokládat, že zacházení s žadateli o mezinárodní ochranu je v každém členském státě v souladu s požadavky Listiny, Ženevské úmluvy, jakož i Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (
38
). To platí zejména při použití čl. 33 odst. 2 písm. a) směrnice 2013/32 (
39
), který je v rámci společného azylového řízení stanoveného uvedenou směrnicí výrazem zásady vzájemné důvěry (
40
).
62.
Kromě toho v souladu s pravidly stanovenými v nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 604/2013 ze dne 26. června 2013, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států (
41
), o takové žádosti rozhoduje jediný členský stát. Společný evropský azylový systém mimoto stanoví, že pro posuzování žádostí se do značné míry uplatňují stejná pravidla bez ohledu na to, který členský stát je za toto posouzení odpovědný (
42
). Je třeba rovněž poznamenat, že hlavní cíl směrnice 2011/95, který vyplývá z článku 1 této směrnice a z bodu 12 jejího odůvodnění, spočívá v zajištění toho, aby všechny členské státy používaly společná kritéria pro zjišťování totožnosti osob, které mezinárodní ochranu skutečně potřebují, a v zajištění minimální úrovně výhod poskytovaných uvedeným osobám ve všech členských státech (
43
).
63.
Toto uplatňování společných pravidel a kritérií by mohlo přirozeně znamenat existenci zásady vzájemného uznávání rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka mezi členskými státy, což by znamenalo, že tato rozhodnutí by měla být závazná pro orgány všech těchto států. To by pak mohlo mít za následek, že se příslušný rozhodující orgán nebude moci odchýlit od závěru, k němuž dospěl orgán, který předtím přiznal dané osobě postavení uprchlíka v jiném členském státě. Mohlo by to mít rovněž za následek, že orgán, u něhož byla podána žádost o vydání, by nemohl takovou žádost kladně vyřídit, jelikož základní myšlenkou by bylo, že vyhověním vydání osoby, které bylo přiznáno postavení uprchlíka v jiném členském státě, by tento orgán de facto zbavil tuto osobu tohoto postavení.
64.
Je však třeba konstatovat, že unijní normotvůrce stanovením zásady vzájemného uznávání rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka mezi členskými státy a upřesněním podrobných pravidel pro provádění této zásady ještě plně nedosáhl cíle, k němuž směřuje čl. 78 odst. 2 písm. a) SFEU, totiž jednotného azylového postavení státních příslušníků třetích zemí platného v celé Unii (
44
). Primární právo Unie stanoví postupné vytvoření společného evropského azylového systému, jehož má být dosaženo v několika etapách, které nakonec povedou k jednotnému azylovému postavení platnému v celé Unii. Jak tvrdí německá vláda a Komise, společný evropský azylový systém se buduje postupně a je pouze na unijním normotvůrci, aby případně přiznal závazný přeshraniční účinek rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka.
65.
V této souvislosti je třeba zdůraznit, že vzájemná důvěra je sice nezbytným základem pro vzájemné uznávání rozhodnutí přijatých příslušnými orgány členských států v rámci prostoru svobody, bezpečnosti a práva, avšak tato důvěra není dostatečná, pokud není doprovázena výslovným ustanovením v primárním právu nebo výslovnou vůlí unijního normotvůrce uložit členským státům takové uznávání. V tomto ohledu nenacházím ve směrnicích 2011/95 a 2013/32 výslovnou zmínku o zásadě vzájemného uznávání rozhodnutí o přiznání mezinárodní ochrany mezi členskými státy. Rovněž poukazuji na to, že pokud si tento normotvůrce takovou zásadu v oblasti, na kterou se vztahuje PSBP, přeje, činí tak výslovně (
45
).
66.
Podotýkám navíc, že rovněž Evropský soud pro lidská práva vychází z neautomatické povahy vzájemného uznávání rozhodnutí v oblasti azylu (
46
).
67.
Z výše uvedeného podle mého názoru vyplývá, že rozhodující orgán členského státu, který obdrží žádost o mezinárodní ochranu a rozhodne se nevyužít možnosti podle čl. 33 odst. 2 písm. a) směrnice 2013/32 považovat takovou žádost za nepřípustnou, pokud mezinárodní ochranu udělil jiný členský stát, není vázán rozhodnutím o přiznání postavení uprchlíka přijatým jiným členským státem (
47
). Tento orgán pak musí žádost věcně posoudit v souladu s ustanoveními směrnic 2011/95 a 2013/32 a ověřit, zda žadatel splňuje hmotněprávní podmínky pro udělení takové ochrany, a to provedením samostatného posouzení, jehož výsledek nemůže být předurčen rozhodnutím o přiznání postavení uprchlíka, které bylo dříve přijato jiným členským státem. Žádné ustanovení směrnice 2011/95 ani směrnice 2013/32 totiž neukládá členským státům povinnost přiznat určité osobě postavení uprchlíka pouze na základě toho, že jí toto postavení již přiznal jiný členský stát.
68.
Stejný závěr je podle mého názoru třeba učinit i v případě, že se členský stát ocitne v situaci, kdy podle judikatury vyplývající z rozsudku ze dne 19. března 2019, Ibrahim a další (
48
), nemůže využít možnosti stanovené v čl. 33 odst. 2 písm. a) směrnice 2013/32 prohlásit žádost o mezinárodní ochranu za nepřípustnou (
49
). V této souvislosti uvádím, že ani tato směrnice, ani směrnice 2011/95 nestanoví pro případ, že žádost o mezinárodní ochranu nelze považovat za nepřípustnou, žádnou výjimku z povinnosti členského státu posoudit tuto žádost proto, že jiný členský stát přiznal dané osobě postavení uprchlíka.
69.
Toto řešení je v souladu s pravidlem, že postavení uprchlíka nebo doplňkové ochrany se uděluje na základě individuálního, komplexního a aktuálního zkoumání potřeby mezinárodní ochrany. Z článku 4 odst. 1 druhé věty směrnice 2011/95 a z čl. 10 odst. 2 a 3 směrnice 2013/32 totiž vyplývá, že členský stát musí ve spolupráci s žadatelem provést přiměřené, individuální, objektivní a nestranné posouzení žádosti na základě přesných a aktuálních informací. Pokud z tohoto posouzení vyplyne, že žadatel splňuje minimální normy stanovené unijním právem pro přiznání postavení uprchlíka nebo doplňkové ochrany, jelikož splňuje podmínky stanovené v kapitolách II a III nebo v kapitolách II a V směrnice 2011/95, jsou členské státy povinny, s ohledem na články 13 a 18 této směrnice a s výhradou důvodů pro vyloučení stanovených v této směrnici, poskytnout požadovanou mezinárodní ochranu. V tomto ohledu nemají diskreční pravomoc (
50
). Mimoto v souladu s tím, co je uvedeno v bodě 12 odůvodnění směrnice 2011/95, je postavení uprchlíka určeno osobám, které „mezinárodní ochranu skutečně potřebují“.
70.
Z výše uvedeného vyplývá, že orgány členského státu, v němž byla podána žádost o mezinárodní ochranu, nejsou povinny přiznat žadateli postavení uprchlíka, aniž tuto žádost věcně posoudily za účelem zjištění, zda jsou splněny hmotněprávní podmínky pro přiznání mezinárodní ochrany stanovené ve směrnici 2011/95.
71.
Tento výklad je potvrzen cílem omezit druhotný pohyb (
51
), který by mohl být podporován, pokud by se osoby požívající mezinárodní ochrany v jednom členském státě mohly spolehnout na to, že rozhodnutí, kterým jim byla tato ochrana udělena, má závazný účinek i pro orgány ostatních členských států.
72.
Dodávám, že možnost členských států stanovená v článku 3 směrnice 2011/95 posuzovat žádosti o mezinárodní ochranu a přiznávat postavení uprchlíka za příznivějších podmínek, než jaké stanoví tato směrnice, se může jevit jako neslučitelná s existencí vzájemného uznávání rozhodnutí o přiznání tohoto postavení (
52
). Jak totiž uvedla německá vláda na jednání, pokud bychom připustili, že kladné rozhodnutí o azylu musí být uznáno i ostatními členskými státy, mohl by členský stát, který toto rozhodnutí přijal, vnutit těmto členským státům svá příznivější ustanovení.
73.
Všechny tyto skutečnosti mě vedou k závěru, že unijní právo v současné fázi svého vývoje nestanoví vzájemné uznávání rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka mezi členskými státy. Z toho vyplývá, že takové rozhodnutí přijaté jedním členským státem nemůže mít závazný účinek pro orgány jiného členského státu, které jsou příslušné k rozhodování o postavení uprchlíka.
74.
Domnívám se přitom, že pokud orgán členského státu, který je příslušný k posouzení žádosti o mezinárodní ochranu osoby, které již bylo přiznáno postavení uprchlíka v jiném členském státě, není vázán posouzením provedeným tímto orgánem, protože rozhodnutí o přiznání tohoto postavení nemá závazný účinek, nemůže tomu být jinak podle unijního práva v případě orgánu, který je příslušný k posouzení žádosti o vydání. Za současného stavu unijního práva tedy neexistuje automatický systém, který by členskému státu zakazoval vydat státního příslušníka třetí země do země jeho původu pouze z toho důvodu, že tomuto státnímu příslušníkovi bylo v jiném členském státě přiznáno postavení uprchlíka.
75.
Pokud jde konkrétně o to, zda má rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijaté členským státem závazný účinek v řízení o vydání v jiném členském státě, neumožňují podle mého názoru ustanovení unijního sekundárního práva, na která předkládající soud odkazuje v předběžné otázce, zaujmout odlišný postoj. Žádné z těchto ustanovení totiž takový účinek výslovně nezakotvuje ani nevylučuje.
76.
Tento soud odkazuje na článek 9 směrnice 2013/32, jehož odstavec 1 přiznává žadateli o mezinárodní ochranu právo setrvat v členském státě během řízení o posouzení jeho žádosti. Podle čl. 9 odst. 2 této směrnice jsou členské státy oprávněny stanovit výjimku z tohoto práva v případech v něm uvedených, včetně zejména vydání žadatele do třetí země. Toto vydání je pak v souladu s čl. 9 odst. 3 uvedené směrnice podmíněno tím, že orgány dotyčného členského státu prověří, že rozhodnutím o vydání nedojde k přímému nebo nepřímému navrácení v rozporu s mezinárodními závazky a závazky ve vztahu k Unii, které má tento členský stát.
77.
Podotýkám, že tato ustanovení se týkají pouze případu vydání v průběhu řízení o posouzení žádosti o mezinárodní ochranu a neupravují případ vydání po přiznání takové ochrany členským státem. Podle mého názoru proto nelze učinit žádný závěr ani ve prospěch, ani v neprospěch závazného účinku rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka v rámci řízení o vydání. Článek 9 odst. 2 a 3 směrnice 2013/32 stanoví výjimku z práva setrvat v členském státě při posuzování žádosti o mezinárodní ochranu, pokud je dodržena zásada nenavracení. To by nemělo být vykládáno jako nemožnost vydání po udělení mezinárodní ochrany. Jinými slovy, jak správně uvádí německá vláda, z výslovné možnosti vydání v průběhu azylového řízení nelze vyvozovat, že jej nelze provést, jakmile bylo přijato rozhodnutí o přiznání mezinárodní ochrany. Navíc skutečnost, že se unijní normotvůrce touto otázkou nezabýval v přepracovaném znění směrnice Rady 2005/85/ES ze dne 1. prosince 2005 o minimálních normách pro řízení o přiznávání a odnímání postavení uprchlíka (
53
), které bylo provedeno prostřednictvím směrnice 2013/32, spíše naznačuje, že neměl v úmyslu upravovat, pokud jde o vydávání, období po skončení azylového řízení.
78.
Výklad čl. 9 odst. 2 a 3 této směrnice, ve vzájemném spojení, vede k závěru, že vydání osoby žádající o mezinárodní ochranu do země původu nelze uskutečnit bez předchozího věcného posouzení případu (
54
). Jediným užitečným prvkem v kontextu tohoto řízení, který lze vyvodit z těchto ustanovení, jež v daném případě pouze upřesňují povinnost, kterou lze odvodit již z článku 18 a čl. 19 odst. 2 Listiny, je tedy to, že vydání je podmíněno především dodržením zásady nenavracení.
79.
Tato zásada je navíc stanovena rovněž v čl. 21 odst. 1 směrnice 2011/95, na který také odkazuje v předběžné otázce předkládající soud. Ani z tohoto ustanovení přitom výslovně nevyplývá, že by rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijaté jedním členským státem mělo závazný účinek v řízení o vydání vedeném v jiném členském státě.
80.
Kromě toho je třeba poznamenat, že směrnice 2011/95 a 2013/32 neobsahují žádný takový mechanismus opětovného přijetí osob do členského státu, který přiznal mezinárodní ochranu, jako je mechanismus stanovený v čl. 12 odst. 3a a 3b směrnice 2003/109, pokud bylo vůči státnímu příslušníkovi třetí země, který dlouhodobě pobývá v jiném členském státě, než je stát, který mu tuto ochranu poskytl, přijato rozhodnutí o vyhoštění. Tato ustanovení, jejichž účelem je podle bodu 10 odůvodnění této směrnice chránit osobu požívající mezinárodní ochrany, která získala postavení dlouhodobě pobývajícího rezidenta v členském státě, před navrácením, pokud je vůči ní vydáno rozhodnutí o vyhoštění z důvodu stanoveného touto směrnicí, nemají upravovat zvláštní situaci, kterou představuje žádost o vydání. Nelze se jich tedy dovolávat na podporu tvrzení, že přiznání postavení uprchlíka státnímu příslušníkovi třetí země členským státem by mělo v zásadě bránit tomu, aby jiný členský stát vyhověl žádosti o vydání tohoto státního příslušníka do této třetí země, dokud má osoba, o jejíž vydání se žádá, toto postavení.
81.
Neexistenci závazné povahy rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijatého jedním členským státem v rámci řízení o vydání vedeného v jiném členském státě je potvrzeno tím, že toto řízení a řízení o odnětí postavení uprchlíka představují dvě odlišná řízení, takže vydání nelze podmínit předchozím odnětím postavení uprchlíka osobě, o jejíž vydání se žádá.
B.
Řízení o vydání a řízení o odnětí uprchlíka představují dvě odlišná řízení: vydání tedy není podmíněno předchozím odnětím postavení uprchlíka
82.
Italská vláda tvrdí, že vydání osoby, která získala postavení uprchlíka v jiném členském státě, jedním členským státem představuje faktické odnětí tohoto postavení a obcházení pravidel stanovených v tomto ohledu směrnicí 2011/95. Takové vydání je tedy podmíněno předchozím odnětím tohoto postavení.
83.
Články 11, 12 a 14 směrnice 2011/95 stanoví pravidla pro ukončení, vyloučení, jakož i odnětí, ukončení platnosti nebo zamítnutí prodloužení platnosti postavení uprchlíka členským státem, který jej udělil. Podle tvrzení zastávaného touto vládou by bylo možné mít za to, že vydání uprchlíka de facto znamená ukončení ochrany, která je s tímto postavením spojena. Pokud by totiž příslušný orgán členského státu mohl povolit vydání uprchlíka, který má v jiném členském státě přiznané postavení uprchlíka, z toho důvodu, že mu ve třetí zemi původu nehrozí nebo již nehrozí žádné nebezpečí pronásledování, nahradil by tím de facto příslušné orgány tohoto jiného členského státu.
84.
Z toho vyplývá, že orgán, který rozhoduje o žádosti o vydání, by nemohl na tuto žádost kladně reagovat, dokud by od příslušného orgánu členského státu, který mezinárodní ochranu poskytl, nezískal odnětí této ochrany.
85.
Německá vláda a Komise před Soudním dvorem podle mého názoru správně poukázaly na rozlišování mezi skutečností, že určitá osoba je uprchlíkem, a přiznaným postavením uprchlíka. Zejména zdůraznily, že ztráta postavení uprchlíka nemusí nutně znamenat zánik skutečnosti, že osoba je uprchlíkem.
86.
V tomto ohledu je třeba uvést, že uznání postavení uprchlíka na základě směrnice 2011/95 má, jak vyplývá z bodu 21 odůvodnění této směrnice, deklaratorní, a nikoli konstitutivní povahu skutečnosti, že je osoba uprchlíkem (
55
). V systému zavedeném směrnicí 2011/95 je tedy státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti splňující hmotněprávní podmínky uvedené v její kapitole III již z tohoto pouhého důvodu uprchlíkem ve smyslu čl. 2 písm. d) uvedené směrnice a článku 1 části A Ženevské úmluvy (
56
). Skutečnost, že určitá osoba je„uprchlíkem“ ve smyslu těchto ustanovení není tedy závislá na formálním uznání této skutečnosti přiznáním „postavení uprchlíka“ ve smyslu čl. 2 písm. e) této směrnice ve spojení s článkem 13 této směrnice (
57
).
87.
Důsledkem tohoto rozlišení mezi postavením uprchlíka a skutečností, že určitá osoba je uprchlíkem, je to, že okolnost, že se dotyčná osoba nachází v jedné ze situací uvedených v čl. 14 odst. 4 a 5 směrnice 2011/95, v nichž členské státy mohou odejmout postavení uprchlíka nebo jej zamítnout přiznat, ještě neznamená, že tato osoba přestává splňovat hmotněprávní podmínky pro to, aby byla uprchlíkem, jež se týkají existence oprávněné obavy před pronásledováním v zemi jejího původu (
58
). Odnětí nebo nepřiznání postavení uprchlíka nemá tedy za následek, že dotčený státní příslušník třetí země nebo dotčená osoba bez státní příslušnosti splňující hmotněprávní podmínky čl. 2 písm. d) této směrnice ve spojení s ustanoveními kapitoly III uvedené směrnice přestane být uprchlíkem ve smyslu článku 1 části A Ženevské úmluvy, a bude proto vyloučen z mezinárodní ochrany, která mu má být podle článku 18 Listiny zaručena při dodržení uvedené úmluvy (
59
).
88.
Je také třeba jasně rozlišovat mezi řízením, které může vést členský stát k odnětí postavení uprchlíka, a řízením, které spočívá v posouzení dodržení zásady nenavracení v rámci řízení o vyhoštění. Podle unijního práva může být příslušný orgán oprávněn odejmout postavení uprchlíka přiznané státnímu příslušníkovi třetí země, avšak není nutně oprávněn jej vyhostit do země původu (
60
). Z toho podle Soudního dvora vyplývá, že na odnětí postavení uprchlíka podle čl. 14 odst. 4 směrnice 2011/95 nelze nahlížet tak, že znamená zaujetí stanoviska k odlišné otázce, a sice zda tato osoba může být vyhoštěna do země původu (
61
). Důsledky případného navrácení státního příslušníka třetí země do země jeho původu vyplývající pro tohoto státního příslušníka se proto nemají zohledňovat při přijímání rozhodnutí o odnětí postavení uprchlíka, ale případně tehdy, když příslušný orgán zamýšlí přijmout rozhodnutí o navrácení uvedeného státního příslušníka třetí země (
62
).
89.
Rozhodnutí Soudního dvora ohledně případu odnětí postavení uprchlíka stanoveného v čl. 14 odst. 4 písm. b) směrnice 2011/95 a rozhodnutí o navrácení na základě směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/115/ES ze dne 16. prosince 2008 o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí (
63
), může být podle mého názoru rozšířeno na další případy odnětí tohoto postavení, jako je případ, který je obsažen v čl. 14 odst. 3 směrnice 2011/95, jehož písm. a) se specificky týká případu, kdy uprchlík je nebo měl být vyloučen z postavení uprchlíka podle článku 12 této směrnice, jakož i na oblast vydávání.
90.
Rozlišení, které je třeba učinit mezi řízením, které může vést k odnětí postavení uprchlíka, na jedné straně a řízením o posouzení slučitelnosti vydání se zásadou nenavracení na straně druhé, podle mého názoru znamená, že kladné vyřízení žádosti o vydání nemůže být podmíněno předchozím odnětím postavení uprchlíka osobě, o jejíž vydání se žádá. K tomu je třeba dodat požadavek rychlosti při vyřizování žádosti o vydání, který se může zdát neslučitelný se zahájením předchozího řízení o odnětí postavení uprchlíka (
64
).
91.
Z toho vyplývá, že osobu, která má postavení uprchlíka, nechrání před vydáním toto postavení uprchlíka jako takové, ale zásada nenavracení, která je v různých podobách zakotvena v článku 18 a čl. 19 odst. 2 Listiny.
92.
Je tedy možné, že orgán členského státu, který je příslušný v oblasti vydávání, rozhodne o vydání osoby, o jejíž vydání se žádá, i když orgán, který přiznal postavení uprchlíka, které tato osoba požívá v jiném členském státě, toto postavení neodňal. Pokud je dodržena zásada nenavracení, nemůže mít zachování tohoto postavení za současného stavu unijního práva za následek, že by určitému orgánu bránilo ve vydání dotčené osoby; jinak by se tento orgán dopustil porušení povinností, které pro něj vyplývají z Evropské úmluvy o vydávání.
93.
Na rozdíl od toho, co uvedla italská vláda v tomto řízení, pokud orgán dožádaného členského státu kladně vyřídí žádost o vydání osoby, které bylo přiznáno postavení uprchlíka v jiném členském státě, zejména pokud se domnívá, že vydání této osoby není v rozporu se zásadou nenavracení, tento orgán nenahrazuje orgán, který je příslušný k odnětí tohoto postavení v jiném členském státě. Pouze tento posledně uvedený orgán je totiž případně oprávněn rozhodnout o ukončení nebo odnětí postavení uprchlíka podle článků 11, 12 a 14 směrnice 2011/95. Je tedy na členském státě, který přiznal postavení uprchlíka, aby ze skutečností uvedených v žádosti o vydání a shromážděných v průběhu řízení o vydání vyvodil závěry o tom, zda by toto postavení mělo být zachováno, či nikoli.
94.
Nehrozí tedy žádné riziko obcházení pravidel stanovených v těchto článcích, neboť jak správně uvedly německá vláda a Komise, azylové a vydávací řízení jsou na sobě nezávislá a odlišná. Sledují různé cíle a v rámci členských států je vedou různé orgány. V rámci vydávacího řízení příslušný orgán nerozhoduje o přiznání nebo odnětí postavení uprchlíka. V samostatném procesním rámci posuzuje, zda existují překážky vydání, jako je riziko, že žádost o vydání odůvodněná obecným trestným činem byla podána za účelem stíhání nebo potrestání jednotlivce mimo jiné z důvodu politických názorů, nebo že by jeho situace mohla být z tohoto důvodu zhoršena.
95.
V tomto odlišném procesním rámci musí příslušný vydávací orgán samostatně a aktuálně zkoumat dodržení zásady nenavracení. I když rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijaté jiným členským státem nemá závazný účinek pro orgán příslušný k posouzení žádosti o vydání v jiném členském státě, nic to nemění na tom, že řízení o vydání musí být vedeno v souladu s právem na azyl zakotveným v článku 18 a čl. 19 odst. 2 Listiny. Právní záruky, které má osoba, o jejíž vydání je žádáno v původním řízení, jak podle čl. 3 odst. 1 a 2 Evropské úmluvy o vydávání, tak podle § 6 odst. 2 IRG, jsou v tomto ohledu úzce spojeny se zásadou nenavracení (
65
). O vydání lze proto rozhodnout pouze tehdy, když potřeba mezinárodní ochrany pominula. Tím, že zaručuje ochranu osoby, o jejíž vydání se žádá, před navrácením, není právo na vydání pouze „represivním právem“ (
66
), ale stejně jako uprchlické právo také „ochranným právem“.
96.
Skutečnost, zda dříve přiznané postavení uprchlíka v době rozhodování o žádosti o vydání stále platí či nikoli, nemění tedy nic na povinnosti orgánu příslušného pro rozhodování o této žádosti, která spočívá v ověření, zda zásada nenavracení nebrání vydání osoby, o jejíž vydání se žádá. Jinými slovy, ověření dodržení této zásady je samostatnou záležitostí a spadá do pravomoci orgánu příslušného pro rozhodování o žádosti o vydání, který od něj nesmí upustit, a to ani v případě předchozího odnětí postavení uprchlíka (
67
).
97.
Dodávám, že jelikož je orgán členského státu, který je příslušný rozhodovat o žádosti o vydání, povinen provést samostatné a aktuální posouzení dodržení zásady nenavracení, je to podle mého názoru neslučitelné se závazným účinkem rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijatého orgánem jiného členského státu. Takový závazný účinek by totiž odstranil posuzovací pravomoc, kterou musí mít orgán příslušný pro vydávání. Kromě toho by bylo nemožné provést aktuální posouzení dodržení zásady nenavracení, pokud by byl tento orgán vázán posouzením, které předtím, někdy i o několik let dříve, provedl orgán příslušný v oblasti azylu v jiném členském státě. Je třeba mít rovněž na paměti, že žádost o vydání může odhalit nové skutečnosti, které mohou odůvodnit odlišné posouzení nebezpečí pronásledování, kterému je osoba, o jejíž vydání se žádá, vystavena.
98.
Nepochybně však existuje souvislost mezi vydávacím řízením, v jehož rámci je třeba ověřit, zda článek 18 a čl. 19 odst. 2 Listiny nebrání vydání osoby, o jejíž vydání se žádá, do země původu, na jedné straně a řízením, které předtím vedlo k přiznání postavení uprchlíka téže osobě, na straně druhé. Ačkoli tedy z důvodů, které jsem uvedl, není rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijaté jedním členským státem závazné pro orgán jiného členského státu, který má rozhodnout o žádosti o vydání, musí být takové rozhodnutí nicméně tímto orgánem řádně zohledněno v rámci zkoumání, zda byla dodržena zásada nenavracení.
C.
Rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka představuje obzvláště závažnou skutečnost, kterou musí zohlednit orgán příslušný pro vydání osoby
99.
Otázkou zohlednění rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka v rámci řízení o vydání se Soudní dvůr zabýval již v jedné předchozí věci, kdy se jednalo o vydání rusko-islandského státního příslušníka, kterému byl udělen azyl na Islandu před získáním státní příslušnosti tohoto státu, členským státem do Ruské federace. Jedná se o věc, v níž byl vydán rozsudek Ruska Federacija.
100.
V tomto rozsudku Soudní dvůr zejména rozhodl, že dožádaný členský stát musí zkoumat, zda je vydání slučitelné s čl. 19 odst. 2 Listiny ve spojení s jejím článkem 4, pokud se islandský státní příslušník dovolával vážného rizika nelidského nebo ponižujícího zacházení v případě vydání (
68
). Soudní dvůr připomněl, že za tímto účelem se tento členský stát v souladu s článkem 4 Listiny, který zakazuje mučení a nelidské či ponižující zacházení nebo trest, nemůže omezit na zohlednění pouhých prohlášení dožadujícího třetího státu nebo přijetí mezinárodních smluv posledně jmenovaným státem, které v zásadě zaručují dodržování základních práv. Příslušný orgán dožádaného členského státu musí za účelem ověření vycházet z objektivních, spolehlivých, přesných a řádně aktualizovaných údajů, které mohou vyplývat zejména z mezinárodních soudních rozhodnutí, jako jsou rozsudky Evropského soudu pro lidská práva, ze soudních rozhodnutí dožadující třetí země, a z rozhodnutí, zpráv a dalších dokumentů vydaných orgány Rady Evropy nebo v rámci systému Organizace spojených národů (
69
).
101.
Soudní dvůr rovněž rozhodl, že skutečnost, že Islandská republika udělila dotyčné osobě azyl na základě toho, že jí hrozí, že bude v zemi původu vystavena nelidskému nebo ponižujícímu zacházení, je zvláště závažnou okolností, kterou musí příslušný orgán dožádaného členského státu vzít v úvahu pro účely ověření, že vydání nebude mít nepříznivý dopad na práva zaručená Listinou, zejména v jejím čl. 19 odst. 2 (
70
).
102.
Soudní dvůr poté upřesnil důsledky, které musí příslušný orgán dožádaného členského státu vyvodit z rozhodnutí islandských orgánů o udělení azylu osobě, o jejíž vydání se žádá.
103.
Podle Soudního dvora při neexistenci zvláštních okolností, které zahrnují zejména významný vývoj situace v dožadujícím třetím státě, nebo závažných a spolehlivých důkazů, které prokazují, že osobě, jejíž vydání je požadováno, byl azyl udělen za účelem zastření skutečnosti, že byla v zemi původu trestně stíhána, musí existence takového rozhodnutí vést příslušný orgán dožádaného členského státu k odmítnutí vydání podle čl. 19 odst. 2 Listiny (
71
).
104.
Podotýkám, že projednávaná věc se odehrává v odlišném skutkovém a právním kontextu, takže je třeba zkoumat, zda by mělo být použito stejné řešení, které spočívá v tom, že se v rámci řízení o vydání přizná rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijatému příslušným orgánem jiného členského státu silná důkazní hodnota rizika porušení zásady nenavracení.
105.
Ve věci, v níž byl vydán rozsudek Ruska Federacija, byl totiž azyl poskytnut Islandskou republikou. Islandská republika se sice účastní tzv. dublinského systému, pokud jde o kritéria a mechanismy určení členského státu příslušného k posouzení žádosti o azyl (
72
), avšak neuplatňuje směrnice 2011/95 a 2013/32, které jsou předmětem otázky položené v projednávané věci (
73
).
106.
V projednávané věci jde o určení účinku, který má v souladu s unijním právem v rámci řízení o vydání vedeného v členském státě rozhodnutí, kterým příslušné orgány jiného členského státu přiznaly postavení uprchlíka podle společných pravidel a kritérií unijního práva v oblasti mezinárodní ochrany. Okolnost, že tato otázka vyvstává mezi dvěma členskými státy, které jsou povinny provádět unijní sekundární právní předpisy o mezinárodní ochraně, a tedy dodržovat společná pravidla a kritéria stanovená těmito předpisy, musí podle mého názoru vést k závěru, že řešení přijaté Soudním dvorem v rozsudku Ruska Federacija platí tím spíše v tomto kontextu. Jinými slovy, pokud Soudní dvůr uznal význam zohlednění rozhodnutí o přiznání azylu přijatého Islandskou republikou v řízení o vydání vedeném členským státem, musí totéž platit a fortiori v případě rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijatého členským státem.
107.
Kromě toho je třeba uvést, že ačkoli z důvodů, které jsem vysvětlil dříve, nemůže být orgán členského státu, který je příslušný rozhodovat o žádosti o vydání, vázán rozhodnutím o přiznání postavení uprchlíka přijatým jiným členským státem, bylo by jistě v rozporu s procesem budování společného evropského azylového systému, který je stanoven v čl. 78 odst. 2 SFEU, mít za to, že členský stát nemusí v rámci řízení o vydání přihlížet k rozhodnutí jiného členského státu, kterým se přiznává postavení uprchlíka osobě, o jejíž vydání se žádá. Naopak by měl převážit duch spolupráce a vzájemné důvěry mezi orgány členských států (
74
), neboť přiznání mezinárodní ochrany osobě, o jejíž vydání se žádá, členským státem představuje důležitou indicii toho, že tato osoba je politicky pronásledovanou osobou (
75
), a řízení o vydání musí být vedeno při respektování práva na azyl zakotveného v článku 18 Listiny.
108.
Z výše uvedeného vyplývá, že za účelem ověření, zda vydání neporušuje zásadu nenavracení, musí příslušný orgán dožádaného členského státu zohlednit rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijaté jiným členským státem, které představuje pro účely tohoto ověření zvlášť závažnou skutečnost (
76
). Ačkoli si tedy tento orgán ve věci původním řízení zachovává posuzovací pravomoc v rámci samostatného a aktuálního posouzení podmínek stanovených v § 6 odst. 2 IRG a čl. 3 odst. 1 a 2 Evropské úmluvy o vydávání, které je povinen provést, musí prokázat zvláštní okolnosti, na jejichž základě by se odchýlil od posouzení provedeného italským orgánem, který dříve přiznal postavení uprchlíka osobě, o jejíž vydání se žádá.
109.
Cíl, k němuž musí společný evropský azylový systém směřovat v souladu s čl. 78 odst. 2 SFEU, svědčí tedy ve prospěch povinnosti orgánu dožádaného členského státu řádně zohlednit rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijaté jiným členským státem a ve prospěch závěru, že odchýlit se od tohoto rozhodnutí lze pouze v případě, že existují zvláštní okolnosti. Pokud totiž takové okolnosti existují, není porušena zásada nenavracení, neboť dotyčná osoba se již nemůže dovolávat skutečnosti, že je uprchlíkem.
110.
Výklad, který navrhuji Soudnímu dvoru v návaznosti na jeho rozsudek Ruska Federacija, je podle mého názoru v souladu s tím, jak by měl být chápán extrateritoriální účinek Ženevské úmluvy. Z pokynů HCR totiž vyplývá, že „postavení uprchlíka v případě osoby, o jejíž vydání se žádá, [které bylo přiznáno v jiném státě, než je dožádaný stát], je důležitou skutečností a musí být vzato v úvahu vydávajícími orgány dožádaného státu při zjišťování, zda by vydání bylo slučitelné se zásadou nenavracení“ (
77
). Zdá se, že HCR chápe extrateritoriální účinek postavení uprchlíka v tom smyslu, že toto postavení přiznané smluvním státem této úmluvy „může být jiným smluvním státem zpochybněno pouze ve výjimečných případech, pokud se zjistí, že dotčená osoba zjevně nesplňuje podmínky požadované [uvedenou úmluvou], například pokud se zjistí skutečnosti, které naznačují, že původně učiněná prohlášení byla podvodná, nebo které ukazují, že dotčená osoba spadá do působnosti některého z ustanovení o vyloučení stanovených v [téže úmluvě]“ (
78
).
111.
Vzhledem k významu, který musí dožádaný členský stát přikládat rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijatému jiným členským státem v rámci svého samostatného a aktuálního posouzení dodržení zásady nenavracení, musí mezi příslušnými orgány obou členských států probíhat výměna informací (
79
). Tato výměna informací, která je vyžadována na základě zásady loajální spolupráce mezi členskými státy, může rovněž zajistit soudržnost rozhodnutí v rámci PSBP.
D.
Posouzení dodržení zásady nenavracení příslušným orgánem dožádaného členského státu musí být provedeno v souladu se zásadou loajální spolupráce a požadavkem na soudržnost rozhodnutí v rámci PSBP
112.
Důkazní váha, kterou je třeba přisoudit rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijatému jiným členským státem, než je členský stát, který má žádost o vydání posoudit, znamená, že i v případě, že takové rozhodnutí nemá právně závaznou povahu, je orgán příslušný pro posouzení, zda takové žádosti vyhovět, povinen provést veškerá nezbytná šetření, aby zjistil, zda osobě, o jejíž vydání se žádá, hrozí v dožadujícím státě pronásledování, takže se může nadále dovolávat skutečnosti, že je uprchlíkem, a zda nejsou ohrožena jiná základní práva této osoby (
80
). Z toho vyplývá, že příslušný vydávací orgán musí kontaktovat orgán, který přiznal dané osobě postavení uprchlíka, aby získal potřebné informace, které má k dispozici. Vzhledem k tomu, že fází týkající se azylového řízení se zabývají specializovaní pracovníci s podrobnými znalostmi této problematiky, je důležité, aby si příslušný vydávací orgán vyžádal stanovisko orgánu, který přijal rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka.
113.
Dodávám, že posouzení týkající se dodržení zásady speciality nezbavuje příslušný vydávací orgán povinnosti ověřit, zda se osoba, o jejíž vydání se žádá, může stále dovolávat skutečnosti, že je uprchlíkem, a to tím, že se seznámí s azylovým spisem a zahájí dialog s orgánem, který přiznal postavení uprchlíka. Příslušný vydávací orgán ve věci v původním řízení proto musí nejprve důkladně zkoumat, zda existuje hrozba pronásledování v souladu s ustanovením § 6 odst. 2 IRG, a poté ověřit, zda zásada speciality nebo případná ujištění mohou tuto hrozbu účinně odstranit (
81
). Za tímto účelem musí tento orgán při posuzování žádosti o vydání zohlednit skutkové okolnosti shromážděné v rámci azylového řízení. Obsah azylového spisu může v tomto ohledu naznačit míru důvěryhodnosti ujištění poskytnutých dožadujícím státem, například tím, že odhalí skutečnosti, které naznačují, že nelze očekávat, že ujištění poskytnutá v jednotlivých případech budou dodržena (
82
).
114.
V rámci důsledného zkoumání ujištění poskytnutých dožadujícím státem se musí dožádaný stát přesvědčit, jak jsem již uvedl, že pod záminkou stíhání obecného trestného činu dožadující stát ve skutečnosti neusiluje o stíhání politického trestného činu nebo o pronásledování osoby, o jejíž vydání se žádá, z politických důvodů. V tomto ohledu vyžaduje zvláštní obezřetnost okolnost, že žádost o vydání přichází ze země původu osoby, o jejíž vydání se žádá, před níž byla ochrana považována za nezbytnou, když bylo osobě přiznáno postavení uprchlíka. To předpokládá, že dožadující stát poskytne spolehlivá a věrohodná ujištění, že daná osoba nebude vystavena riziku zhoršení své situace, jak vyžaduje čl. 3 odst. 2 Evropské úmluvy o vydávání.
115.
Nutnost zajistit soudržnost rozhodnutí přijatých v rámci PSBP rovněž vyžaduje, aby mezi příslušným vydávacím orgánem a orgánem, který přiznal osobě, o jejíž vydání se žádá, postavení uprchlíka, probíhala výměna informací v souladu se zásadou loajální spolupráce (
83
).
116.
Taková výměna informací může být užitečná zejména v případech, kdy skutečnosti zjištěné na základě žádosti o vydání mohou vést orgán, který přiznal postavení uprchlíka, k odnětí tohoto postavení osobě, o jejíž vydání se žádá, například pokud tyto skutečnosti odhalí existenci případu vyloučení z tohoto postavení (
84
). Aby orgán příslušný pro posouzení žádosti o vydání sdělil uvedenému orgánu všechny potřebné informace je v takových případech nutné tím spíše, že čl. 45 odst. 3 směrnice 2013/32 stanoví, že rozhodnutí příslušného orgánu o odnětí statusu mezinárodní ochrany musí obsahovat skutkové a právní odůvodnění, na němž je toto rozhodnutí založeno. Tento orgán musí mít tedy k dispozici všechny relevantní informace, aby mohl s ohledem na ně provést vlastní posouzení všech okolností dané věci s cílem určit význam svého rozhodnutí a plně jej odůvodnit (
85
).
V. Závěry
117.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžnou otázku položenou Oberlandesgericht Hamm (Vrchní zemský soud v Hammu, Německo) takto:
„Článek 78 odst. 2 SFEU, jakož i čl. 21 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany, a čl. 9 odst. 2 a 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany,
musí být vykládány v tom smyslu, že
pokud byla ohledně státního příslušníka třetí země, kterému bylo přiznáno postavení uprchlíka v jednom členském státě, podána v jiném členském státě, v němž pobývá, žádost o vydání pocházející ze třetí země, která je zemí jeho původu, není dožádaný členský stát při posuzování této žádosti vázán rozhodnutím o přiznání tohoto postavení, které přijal prvně uvedený členský stát, takže není povinen odmítnout vydání této osoby, dokud je toto rozhodnutí v platnosti.
Zásada nenavracení, která je jako základní právo zaručena v článku 18 Listiny základních práv Evropské unie ve spojení s článkem 33 Úmluvy o právním postavení uprchlíků, doplněné Protokolem o právním postavení uprchlíků, a v čl. 19 odst. 2 Listiny základních práv, vyžaduje, aby dožádaný členský stát odmítl vydat osobu, o jejíž vydání se žádá, pokud má po samostatném a aktuálním posouzení dodržení této zásady za to, že existují závažné a prokazatelné důvody domnívat se, že tato osoba bude v zemi určení vystavena skutečnému nebezpečí, že bude podrobena zacházení zakázanému těmito ustanoveními Listiny základních práv.
V rámci tohoto posouzení představuje rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijaté jiným členským státem obzvláště závažnou skutečnost, kterou musí dožádaný členský stát zohlednit pro účely ověření, zda vydáním nebudou nepříznivě dotčena práva zaručená článkem 18 a čl. 19 odst. 2 Listiny základních práv. Za tímto účelem a s cílem zajistit soudržnost rozhodnutí přijatých v rámci prostoru svobody, bezpečnosti a práva musí mezi příslušnými orgány těchto členských států probíhat výměna informací v souladu se zásadou loajální spolupráce zakotvenou v čl. 4 odst. 3 SEU.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Viz Chetail, V., „Les relations entre le droit de l’extradition et le droit des réfugiés: étude de l’article 1F(B) de la convention de Genève du 28 juillet 1951“, v Chetail, V., a Laly-Chevalier, C., Asile et extradition – Théorie et pratique de l’exclusion du statut de réfugié, Bruylant, Brusel, 2014, s. 65 až 91, zejména s. 65. Tento autor vysvětluje, že „[z] historického hlediska extradiční právo utvářelo právní kategorie uprchlického práva na konci dlouhého normativního procesu, který dosáhl vrcholu v devatenáctém století […]. Z faktického i právního hlediska byl azyl v mezistátních vztazích po dlouhou dobu pojímán jako výjimka z pravidla vydávání. Zásada nevydávání politických pachatelů byla tehdy nejviditelnějším projevem azylu, přičemž odmítnutí vydání vyjadřovalo ochranu, kterou uprchlíkovi poskytuje jeho hostitelský stát“. „[Z]ásada nevydávání za politické trestné činy představuje v mnoha ohledech koncepční a normativní matrici toho, co se později stalo mezinárodním uprchlickým právem. Její přínos je dvojí. Týká se dvou základních pojmů současného uprchlického práva: definice uprchlíka a zásady nenavracení“.
(
3
) – Viz Chetail, V., op. cit., s. 66. Tato dvě odvětví práva „mají nyní odlišné právní základy, specifické postupy a vlastní účel“.
(
4
) – Ohledně ochrany základních práv v oblasti vydávání viz Costa, M., J., „Human Rights“, Extradition Law: Reviewing Grounds for Refusal from the Classic Paradigm to Mutual Recognition and Beyond, Brill Nijhoff, Leiden, 2019, s. 73 až 114.
(
5
) – Viz Chetail, V., op. cit., s. 89.
(
6
) – Viz pokyny o vydávání a mezinárodní ochraně uprchlíků, duben 2008, dále jen „pokyny HCR“ (bod 2).
(
7
) – Úř. věst. 2013, L 180, s. 60.
(
8
) – Úř. věst. 2011, L 337, s. 9.
(
9
) – Dále jen „Listina“.
(
10
) – Podepsaná v Ženevě dne 28. července 1951 [Sbírka smluv Organizace spojených národů, sv. 189, s. 150, č. 2545 (1954)], která vstoupila v platnost dne 22. dubna 1954.
(
11
) – Uzavřený v New Yorku dne 31. ledna 1967, který vstoupil v platnost dne 4. října 1967.
(
12
) – Viz zejména rozsudek ze dne 6. července 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Uprchlík, který se dopustil závažného trestného činu) [C‑663/21, dále jen „rozsudek Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Uprchlík, který se dopustil závažného trestného činu), EU:C:2023:540, bod 49 a citovaná judikatura].
(
13
) – Podepsaná v Paříži dne 13. prosince 1957 (Sbírka smluv Rady Evropy č. 24).
(
14
) – BGBl. 1982 I, s. 2071.
(
15
) – BGBl. 1992 I, s. 1126.
(
16
) – BGBl. 2008 I, s. 1798.
(
17
) – BGBl. 2021 I, s. 2467.
(
18
) – BGBl. 2008 I, s. 162.
(
19
) – Předkládající soud uvádí, že pokud by odpověď na tuto otázku byla kladná, vzhledem k tomu, že by bylo třeba se domnívat, že A. může být předmětem politického pronásledování, existovala by překážka vydání podle § 6 odst. 2 IRG, ve spojení s čl. 3 odst. 2 Evropské úmluvy o vydávání. Vydání by proto mělo být zamítnuto.
(
20
) – Předkládající soud v tomto ohledu cituje články 11, 12 a 14 směrnice 2011/95, jakož i články 44 a 45 směrnice 2013/32.
(
21
) – Tento soud odkazuje na rozsudek ze dne 2. dubna 2020, Ruska Federacija (C‑897/19 PPU, dále jen „rozsudek Ruska Federacija, EU:C:2020:262, bod 60 a citovaná judikatura).
(
22
) – Viz rozsudek Ruska Federacija (bod 48).
(
23
) – Z informací poskytnutých německou vládou na jednání vyplývá, že se jedná o dlouhodobý pobyt podle směrnice Rady 2003/109/ES ze dne 25. listopadu 2003 o právním postavení státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty (Úř. věst. 2004, L 16, s. 44; Zvl. vyd. 19/06, s. 272), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/51/EU ze dne 11. května 2011 (Úř. věst. 2011, L 132, s. 1) (dále jen „směrnice 2003/109“). Tato posledně uvedená směrnice rozšířila oblast působnosti směrnice 2003/109 na osoby, jimž byla přiznána mezinárodní ochrana.
(
24
) – Viz zejména rozsudek Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Uprchlík, který se dopustil závažného trestného činu) (bod 49 a citovaná judikatura).
(
25
) – Viz pokyny HCR (bod 8).
(
26
) – C‑182/15, EU:C:2016:630.
(
27
) – Viz rozsudky ze dne 6. září 2016, Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630, bod 60); ze dne 13. listopadu 2018, Raugevicius (C‑247/17, EU:C:2018:898, bod 49); Ruska Federacija (body 63 a 64); ze dne 17. prosince 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Vydání na Ukrajinu) (C‑398/19, EU:C:2020:1032, bod 45), jakož i ze dne 22. prosince 2022, Generalstaatsanwaltschaft München (Žádost o vydání do Bosny a Hercegoviny) (C‑237/21, EU:C:2022:1017, bod 55).
(
28
) – Viz zejména rozsudek Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Uprchlík, který se dopustil velmi závažného trestného činu) (bod 36 a citovaná judikatura).
(
29
) – Viz zejména rozsudek Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Uprchlík, který se dopustil závažného trestného činu) (bod 38 a citovaná judikatura).
(
30
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. června 2023, Komise v. Maďarsko (Předchozí prohlášení o úmyslu požádat o azyl) (C‑823/21, EU:C:2023:504, bod 52).
(
31
) – Viz rozsudek ze dne 14. května 2019, M a další (Odnětí postavení uprchlíka) (C‑391/16, C‑77/17 a C‑78/17, dále jen „rozsudek M a další (Odnětí postavení uprchlíka), EU:C:2019:403). K tomuto aspektu se vrátím v následujících úvahách.
(
32
) – Obdobně viz rozsudek Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Uprchlík, který se dopustil závažného trestného činu) (bod 50 a citovaná judikatura). V rámci řízení o vydání je ověření dodržování zásady nenavracení odůvodněno tím, že osoba, o jejíž vydání se žádá pro obecný trestný čin, může být politicky pronásledována, například pokud je trestní stíhání pouze důvodem nebo záminkou k jejímu pronásledování z důvodu okolností relevantních pro azyl.
(
33
) – Jedná se o věci Bundesrepublik Deutschland (Účinek rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka) (C‑753/22); El Baheer (C‑288/23), a Cassen (C‑551/23). Výchozím bodem těchto tří věcí jsou žádosti o mezinárodní ochranu, podané státními příslušníky třetích zemí nebo osobou bez státní příslušnosti, kterým bylo přiznáno postavení uprchlíka v jiném členském státě, a sice v Řecké republice. V takové situaci by členský stát, jemuž je nová žádost podána, mohl využít možnosti stanovené v čl. 33 odst. 2 písm. a) směrnice 2013/32 prohlásit tuto žádost za nepřípustnou z důvodu, že postavení uprchlíka bylo přiznáno jiným členským státem. Taková možnost však musí být v souladu s judikaturou Soudního dvora vyloučena, pokud dotyčné osobě hrozí v tomto jiném členském státě vážné nebezpečí nelidského a ponižujícího zacházení v rozporu s článkem 4 Listiny z důvodu předvídatelných životních podmínek, s nimiž by se tam setkala [viz rozsudek ze dne 19. března 2019, Ibrahim a další (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 a C‑438/17, EU:C:2019:219, body 83 až 94), jakož i usnesení ze dne 13. listopadu 2019, Hamed a Omar (C‑540/17 a C‑541/17, nezveřejněné, EU:C:2019:964, body 34 až 36)]. Příslušný orgán členského státu, kterému je nová žádost podána, se nemůže odvolávat na čl. 33 odst. 2 písm. a) směrnice 2013/32, aby ji odmítl jako nepřípustnou. Tento orgán tedy musí tuto žádost považovat za přípustnou a rozhodnout o ní z věcného hlediska. V každé z těchto věcí se pak předkládající soud táže Soudního dvora, zda musí tento orgán podle pravidel společného evropského azylového systému provést nezávislé posouzení nové žádosti, nebo zda je povinen přiznat žadateli postavení uprchlíka, aniž by ověřoval hmotněprávní podmínky pro tuto ochranu, pouze z toho důvodu, že jiný členský stát již tomuto žadateli toto postavení přiznal.
(
34
) – K tomuto konstatování viz zejména usnesení Evropského parlamentu ze dne 12. dubna 2016 o situaci ve Středomoří a nutnosti uceleného přístupu Evropské unie k migraci [2015/2095 (INI)], bod 39. Ve prospěch odpovídajícího vývoje unijního práva v této oblasti viz European Council on Refugees and Exiles, Protected across borders: Mutual recognition of asylum decisions in the EU – ECRE’s assessment of legal provisions and practice on mutual recognition, and its recommendations for reforms to create a status „valid throughout the Union“, 2016. Viz rovněž Rasche, L, „Un nouveau départ dans la politique d’asile de l’UE“, dostupné na následující adrese: https://institutdelors.eu/wp-content/uploads/2020/10/7-MIGRATION-Rasche-FR.pdf, s. 5. Vzájemné uznávání rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka je jistě neoddělitelné od další harmonizace podmínek a postupů pro tento účel: v tomto ohledu viz návrh nařízení Evropského parlamentu a Rady předložený dne 13. července 2016 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany a o změně směrnice Rady 2011/109/ES ze dne 25. listopadu 2003 o právním postavení státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty [COM(2016) 466 final].
(
35
) – Viz rozsudek M a další (Odnětí postavení uprchlíka) (bod 80 a citovaná judikatura).
(
36
) – Viz rozsudek ze dne 22. února 2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Celistvost rodiny – již přiznaná ochrana) (C‑483/20, EU:C:2022:103, bod 37).
(
37
) – Viz zejména rozsudek ze dne 22. února 2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Celistvost rodiny – již přiznaná ochrana) (C‑483/20, EU:C:2022:103, bod 28 a citovaná judikatura).
(
38
) – Podepsaná v Římě dne 4. listopadu 1950.
(
39
) – Připomínám, že na základě tohoto ustanovení mohou členské státy považovat žádost o mezinárodní ochranu za nepřípustnou, pouze pokud mezinárodní ochranu přiznal jiný členský stát.
(
40
) – Viz zejména rozsudek ze dne 22. února 2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Celistvost rodiny – již přiznaná ochrana) (C‑483/20, EU:C:2022:103, bod 29 a citovaná judikatura).
(
41
) – Úř. věst. 2013, L 180, s. 31.
(
42
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. prosince 2013, Abdullahi (C‑394/12, EU:C:2013:813, body 54 a 55). Jak Soudní dvůr uvedl v tomto rozsudku, „pravidla vztahující se na žadatele o azyl byla na úrovni Unie do značné míry harmonizována, naposledy zejména směrnicemi 2011/95 a 2013/32“ (bod 54). Z toho podle Soudního dvora vyplývá, že „žádost žadatele o azyl bude posuzována do značné míry podle stejných pravidel bez ohledu na to, který členský stát bude příslušný k posouzení této žádosti“ (bod 55).
(
43
) – Viz rozsudky ze dne 6. července 2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Zvlášť závažný trestný čin) (C‑402/22, EU:C:2023:543, bod 36), jakož i ze dne 6. července 2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Uprchlík, který se dopustil závažného trestného činu) (C‑8/22, EU:C:2023:542, bod 42).
(
44
) – Viz zejména bod 6 odůvodnění nařízení č. 604/2013, body 7 a 9 až 11 odůvodnění směrnice 2011/95, jakož i body 4 a 12 odůvodnění směrnice 2013/32.
(
45
) – Viz například směrnice Rady 2001/40/ES ze dne 28. května 2001 o vzájemném uznávání rozhodnutí o vyhoštění státních příslušníků třetích zemí (Úř. věst. 2001, L 149, s. 34; Zvl. vyd. 19/04, s. 107), jejímž účelem je podle jejího čl. 1 odst. 1 „umožnit uznání rozhodnutí o vyhoštění vydaného příslušným orgánem jednoho členského státu […] vůči státnímu příslušníkovi třetí země, který se nachází na území jiného členského státu“. V trestních věcech je kromě toho pravidlo, že členské státy vykonávají každý evropský zatýkací rozkaz na základě zásady vzájemného uznávání, nejen odvozeno ze zásady vzájemné důvěry, ale je výslovně uvedeno v čl. 1 odst. 2 rámcového rozhodnutí Rady 2002/584/SVV ze dne 13. června 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a postupech předávání mezi členskými státy (Úř. věst. 2002, L 190, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 34).
(
46
) – Například v rozsudku ze dne 10. prosince 2020, Šiksajtov v. Slovensko (EC:ECHR:2020:1210JUD005675116, body 68 až 75), tento soud na argument stěžovatele, že jeho zadržení bylo protiprávní, neboť s ohledem na jeho postavení uprchlíka získané ve Švédsku nemohl být slovenskými orgány vydán, reagoval tak, že tyto orgány nebyly vázány přiznáním tohoto postavení, které mohly přezkoumat zejména s ohledem na možnou použitelnost ujednání o vyloučení.
(
47
) – Ve spojení s bodem 43 odůvodnění směrnice 2013/32, který stanoví, že členské státy by měly všechny žádosti zhodnotit po věcné stránce, stanoví čl. 33 odst. 1 této směrnice výjimku v podobě taxativního výčtu důvodů nepřípustnosti uvedeného v čl. 33 odst. 2 této směrnice: viz Agentura Evropské unie pro otázky azylu (AUEA), Analyse juridique: Les procédures d’asile et le principe de non-refoulement, 2018, s. 113. Podle Soudního dvora je možnost prohlásit žádost za nepřípustnou v souladu s čl. 33 odst. 2 písm. a) směrnice 2013/32 vysvětlena zejména významem zásady vzájemného uznávání, jejímž vyjádřením je toto ustanovení: viz rozsudky ze dne 22. února 2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Celistvost rodiny – již přiznaná ochrana) (C‑483/20, EU:C:2022:103, body 29 a 37), jakož i ze dne 1. srpna 2022, Bundesrepublik Deutschland (Dítě uprchlíků narozené mimo hostitelský stát) (C‑720/20, EU:C:2022:603, bod 50). Jedná se o výjimku z povinnosti členských států zhodnotit všechny žádosti o mezinárodní ochranu po věcné stránce: v tomto ohledu viz rozsudek ze dne 22. února 2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Celistvost rodiny – již přiznaná ochrana) (C‑483/20, EU:C:2022:103, body 24 a 25), jakož i stanovisko generálního advokáta P. Pikamäea ve věci Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Celistvost rodiny – již přiznaná ochrana) (C‑483/20, EU:C:2021:780, bod 63).
(
48
) – C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 a C‑438/17, EU:C:2019:219, body 83 až 94.
(
49
) – Viz stanovisko generálního advokáta P. Pikamäea ve věci Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Celistvost rodiny – již přiznanáochrana) (C‑483/20, EU:C:2021:780, bod 64). Domnívám se však, jak vysvětlím v níže uvedených úvahách v souvislosti s řízením o vydávání, že rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka přijaté členským státem na základě společných kritérií představuje obzvláště závažnou indicii nebezpečí pronásledování, a proto k němu musí nově oslovený orgán z tohoto důvodu a v duchu vzájemné důvěry přihlédnout.
(
50
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. července 2019, Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626, bod 50).
(
51
) – Viz bod 13 odůvodnění směrnice 2011/95 a bod 13 odůvodnění směrnice 2013/32. Ohledně tohoto cíle viz zejména rozsudek ze dne 10. prosince 2020, Minister for Justice and Equality (Žádost o mezinárodní ochranu v Irsku) (C‑616/19, EU:C:2020:1010, body 51 a 52).
(
52
) – V tomto ohledu podle článku 3 směrnice 2011/95 platí, že „[č]lenské státy mohou zavést nebo zachovávat příznivější normy pro určování osob splňujících podmínky pro získání postavení uprchlíka nebo osob, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a pro určování obsahu mezinárodní ochrany, jsou-li slučitelné s touto směrnicí“. Navíc podle článku 5 směrnice 2013/32 platí, že „[č]lenské státy mohou zavést nebo ponechat v platnosti příznivější normy pro řízení pro přiznávání a odnímání mezinárodní ochrany, jsou-li tyto normy slučitelné s touto směrnicí“.
(
53
) – Úř. věst. 2005, L 326, s. 13.
(
54
) – Viz AUEA, Analyse juridique: Les procédures d’asile et le principe de non-refoulement, op. cit., s. 82.
(
55
) – Viz rozsudek M a další (Odnětí postavení uprchlíka) (bod 85).
(
56
) – Viz rozsudek M a další (Odnětí postavení uprchlíka) (bod 86).
(
57
) – Viz rozsudek M a další (Odnětí postavení uprchlíka) (bod 92).
(
58
) – Viz rozsudek M a další (Odnětí postavení uprchlíka) (bod 98).
(
59
) – Viz rozsudek M a další (Odnětí postavení uprchlíka) (bod 100).
(
60
) – Ohledně odnětí postavení uprchlíka na základě čl. 14 odst. 4 písm. b) směrnice 2011/95, viz rozsudek Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Uprchlík, který se dopustil závažného trestného činu) (bod 39).
(
61
) – Ohledně odnětí postavení uprchlíka na základě čl. 14 odst. 4 písm. b) směrnice 2011/95, viz zejména rozsudek Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Uprchlík, který se dopustil závažného trestného činu) (bod 41 a citovaná judikatura).
(
62
) – Viz rozsudek Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Uprchlík, který se dopustil závažného trestného činu) (bod 42).
(
63
) – Úř. věst. 2008, L 348, s. 98.
(
64
) – Viz Forteau, M., a Laly-Chevalier, C., „Les problèmes d’articulation des procédures d’asile, d’extradition et d’entraide judiciaire pénale“, v Chetail, V., a Laly-Chevalier, C., Asile et extradition – Théorie et pratique de l’exclusion du statut de réfugié, op. cit., s. 145 až 203, zejména s. 162, které jako příklad citují rozsudek Nejvyššího kanadského soudu, Németh v. Kanada, 2010 CSC 56, bod 30. Nelze proto přijmout výklad, který podporuje italská vláda, že na základě zásady loajální spolupráce by měl orgán, který rozhoduje o žádosti o vydání, informovat o této žádosti příslušný orgán členského státu, který přiznal postavení uprchlíka, a poskytnout mu přiměřenou lhůtu k určení, zda existují důvody pro odnětí postavení uprchlíka.
(
65
) – Viz pokyny HCR (bod 5). Jak uvádí HCR, „[v] případech vydání, které se týkají uprchlíka nebo žadatele o azyl, poskytují určité zásady a ustanovení extradičního práva dotyčné osobě právní záruky. Vůči vyžádané osobě lze například použít zásadu speciality; omezení týkající se opětovného vydání z dožadujícího státu do třetího státu; možnost vyhovět vydání pod podmínkou, že se vyžádaná osoba může vrátit do dožádaného státu po skončení trestního řízení nebo po výkonu trestu; pravidlo nevydání pro politické trestné činy; nebo jiné tradiční důvody pro odmítnutí, včetně těch, které se týkají trestu smrti a pojmů spravedlnosti a ekvity. Posledním vývojem v extradičním právu jsou takzvaná diskriminační ujednání, podle nichž vydání může nebo musí být odmítnuto, pokud je požadováno z politických důvodů nebo za účelem pronásledování či diskriminace“ (bod 5). Viz rovněž Forteau, M., a Laly-Chevalier, C, op. cit., poznámka pod čarou 46, kteří uvádějí, že podle švýcarského Spolkového soudu a kanadského Nejvyššího soudu představuje čl. 3 odst. 2 Evropské úmluvy o vydávání konkrétní vyjádření zásady nenavracení zakotvené v uprchlickém právu v kontextu extradičního práva. Ve stejném duchu viz Chetail, V., op. cit., který poznamenává, že „[n]elze si nevšimnout paralely mezi tímto ustanovením a definicí uprchlíka obsaženou v čl. 1A odst. 2 Ženevské úmluvy. Tento článek se však od [této úmluvy] liší ve dvou ohledech. Evropská úmluva [o vydávání] neobsahuje pojem ‚příslušnost k určité sociální skupině‘, který je považován za příliš vágní. S touto výhradou je čl. 3 odst. 2 naopak širší než definice uprchlíka v tom smyslu, že nevylučuje pachatele závažného nepolitického trestného činu a chrání osobu, o jejíž vydání se žádá, pokud by její situace mohla být z některého z výše uvedených důvodů zhoršena, a nikoli pouze v případě, že jí hrozí pronásledování“ (s. 79).
(
66
) – Podle znění použitého Chetailem, V., op. cit., s. 66.
(
67
) – Obecně řečeno jsme svědky autonomizace zkoumání dodržování zásady nenavracení. V tomto ohledu viz Chetail, V., op. cit., který zdůrazňuje, že pokud v cílovém státě existuje reálné nebezpečí mučení nebo nelidského či ponižujícího zacházení, „[z]ásada nenavracení nevylučuje […] pouze vydání, pokud takové nebezpečí v dožádaném státě existuje. Rovněž neutralizuje důsledky vyloučení postavení uprchlíka, které již není synonymem pro vyhoštění do země původu“ (s. 90).
(
68
) – Viz rozsudek Ruska Federacija (body 64 a 65).
(
69
) – Viz rozsudek Ruska Federacija (bod 65 a citovaná judikatura).
(
70
) – Viz rozsudek Ruska Federacija (bod 66). Podle Soudního dvora je taková okolnost o to významnější pro účely tohoto ověření, pokud mělo udělení azylu oporu právě ve stíhání dotyčné osoby ve státě původu, které vedlo k žádosti posledně uvedeného státu o vydání této osoby (bod 67).
(
71
) – Viz rozsudek Ruska Federacija (bod 68).
(
72
) – Viz dohoda mezi Evropským společenstvím, Islandskou republikou a Norským královstvím o kritériích a mechanismech, které umožní určit stát příslušný pro posouzení žádosti o azyl podané v některém členském státě nebo na Islandu nebo v Norsku (Úř. věst. 2001, L 93, s. 40).
(
73
) – Ohledně Norského království viz rozsudek ze dne 20. května 2021, L. R. (Žádost o azyl zamítnutá Norskem) (C‑8/20, EU:C:2021:404, body 39 a 45).
(
74
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 2. dubna 2020, Komise v. Polsko, Maďarsko a Česká republika (Dočasný mechanismus pro relokaci žadatelů o mezinárodní ochranu) (C‑715/17, C‑718/17 a C‑719/17, EU:C:2020:257, body 164 a 182).
(
75
) – Viz Schierholt, C., a Zimmermann, F., „§ 6 Politische Straftaten, politische Verfolgung“, v Schomburg, W., a Lagodny, O., lnternationale Rechtshilfe in Strafsachen, 6. vyd., C. H. Beck, Mnichov, 2020, s. 130.
(
76
) – Viz Forteau, M. a Laly-Chevalier, C., op. cit., kteří poznamenávají, že „informace zjištěné v rámci vydávacího řízení mohou mít vliv na rozhodnutí o žádosti o azyl a zejména na použití ujednání o vyloučení, zatímco naopak výsledek azylového řízení bude představovat zásadní prvek, který bude muset dožádaný stát zohlednit při snaze zjistit, zda osoba, o jejíž vydání se žádá, může být legálně vydána či nikoli“ (s. 162).
(
77
) – Viz pokyny HCR (bod 55).
(
78
) – Viz pokyny HCR (bod 55). V tomto ohledu viz Forteau, M. a Laly-Chevalier, C., op. cit. Tito autoři z těchto skutečností vyvozují, že „[z] obsahu výjimek, které HCR připouští z [extrateritoriálního účinku Ženevské úmluvy], vyplývá […], že orgán, u něhož probíhá řízení, má ve skutečnosti vždy pravomoc věc znovu přezkoumat a ověřit opodstatněnost posouzení zahraničního orgánu“. Dále mají za to, že: „[n]ezdá se tedy, že by se striktně vzato jednalo o ‚extrateritoriální účinek‘ v tom smyslu, jaký by měl v kontextu mechanismu vzájemného uznávání – mechanismu, který ostatně [Ženevská úmluva] nestanoví. Zdá se, že ‚extrateritoriálním účinkem‘ má HCR v konečném důsledku na mysli důkazní účinek, a nikoli vykonatelný účinek rozhodnutí vydaného zahraničním orgánem“ (s. 186 a 187).
(
79
) – V tomto ohledu se mi zdá vhodné uvést paralelu se situací, kterou jsem zmínil dříve, kdy podle čl. 33 odst. 2 písm. a) směrnice 2013/32, který je výrazem zásady vzájemné důvěry, mají členské státy možnost prohlásit novou žádost o mezinárodní ochranu za nepřípustnou, pokud jiný členský stát již takovou ochranu poskytl. Tato zásada a zásada loajální spolupráce totiž podle mého názoru rovněž znamenají, že příslušný orgán členského státu, který rozhodne – nebo je povinen, v případě, který vystihuje rozsudek ze dne 19. března 2019, Ibrahim a další (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 a C‑438/17, EU:C:2019:219) – provést vlastní posouzení takové žádosti, nemůže odhlédnout od rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka vydané jiným členským státem. Tento orgán je proto povinen vzít toto rozhodnutí v úvahu po výměně informací s orgánem, který toto rozhodnutí přijal, a zároveň se od něj může odchýlit, pokud zjistí zvláštní okolnosti, které mohou odůvodnit přijetí rozhodnutí, které se bude ubírat jiným směrem. V tomto ohledu je sice pravda, že z existence kritérií harmonizovaných unijním normotvůrcem vyplývá, že posouzení provedená orgány, které byly postupně dožádány, by se měla v zásadě sbližovat, nelze však vyloučit, že nově dožádaný orgán dospěje k jinému závěru, než je závěr, ke kterému dospěl dříve jiný orgán. K tomu může dojít v případě, že dojde ke změně okolností nebo vyjde najevo nová skutečnost, která nebyla známa členskému státu, který přiznal postavení uprchlíka. Nová žádost by pak mohla být zamítnuta.
(
80
) – Viz Schierholt, C., a Zimmermann, F., op. cit., s. 129.
(
81
) – Viz Schierholt, C., a Zimmermann, F., op. cit., s. 129.
(
82
) – Viz Marx, R., AsylG – Kommentar zum Asylgesetz, 10. vyd., Luchterhand, Kolín, 2019, s. 275, bod 10. V tomto ohledu připomínám požadavky v oblasti ujištění, které Soudní dvůr uvedl v rozsudku Ruska Federacija (bod 65).
(
83
) – Viz Forteau, M., a Laly-Chevalier, C., op. cit., kteří uvádějí, že „[a]zylové a vydávací řízení musí být koordinována tak, aby bylo zajištěno, že při provádění druhého řízení budou zohledněny požadavky každého z nich“, a zároveň poznamenávají, že „[v] žádném případě nejde o upřednostňování jednoho řízení před druhým“ (s. 153). Na vztah mezi oběma řízeními proto nesmí být nahlíženo z hlediska „normativního konfliktu“, ale ve snaze o „konzistentní uplatňování nebo výklad“, aby „obě odvětví práva mohla zcela dobře koexistovat“ (s. 155). Jinými slovy, nejde o to, aby extradiční právo mělo přednost před uprchlickým právem nebo naopak, ale o to, aby „bylo zajištěno souběžné uplatňování obou“ (s. 156). Proto se „oba soubory pravidel řídí složitou dynamikou slaďování nebo koordinace, a nikoli jednoduchým principem hierarchie“ (s. 158). Kromě toho se tito autoři domnívají, že „[s]polupráce mezi azylovými a vydávacími orgány může být zcela užitečná […] při podpoře rychlejšího a informovanějšího rozhodování prostřednictvím plynulejší výměny informací“ (s. 162).
(
84
) – V tomto ohledu připomínám, že podle čl. 14 odst. 3 písm. a) směrnice 2011/95, „[č]lenské státy odejmou, ukončí nebo zamítnou prodloužení platnosti postavení uprchlíka státnímu příslušníkovi třetí země nebo osobě bez státní příslušnosti, jestliže po přiznání postavení uprchlíka […] dotyčná osoba měla být nebo je vyloučena z postavení uprchlíka podle článku 12 [této směrnice]“. Toto posledně uvedené ustanovení stanoví v odstavci 2 písm. b), že „[s]tátní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti jsou vyloučeni z postavení uprchlíka, existují-li závažné důvody se domnívat, že […] se dopustili vážného nepolitického zločinu mimo zemi svého azylu dříve, než byli uznáni uprchlíkem“.
(
85
) – Viz zejména rozsudek ze dne 6. července 2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Uprchlík, který se dopustil závažného trestného činu) (C‑8/22, EU:C:2023:542, bod 62 a citovaná judikatura).