62023CJ0044
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (seitsemäs jaosto)
13 päivänä maaliskuuta 2025 (
*1
)
Muutoksenhaku – Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka – Terrorismin torjunta – Tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistetut rajoittavat toimenpiteet – Varojen jäädyttäminen – Yhteinen kanta 2001/931/YUTP – 1 artiklan 3, 4 ja 6 kohta – Asetus (EY) N:o 2580/2001 – 2 artiklan 3 kohta – Järjestön pysyttäminen terroritekoihin osallistuvien henkilöiden, ryhmien ja yhteisöjen luettelossa – Soveltaminen aseellisessa selkkauksessa – Terroristiryhmä – Tekojen luonne ja tekojen taustalla olevat syyt – Ajallinen etäisyys – Riski osallistumisesta terroritoimintaan on edelleen olemassa – Oikeasuhteisuus – Perusteluvelvollisuus
Asiassa C‑44/23 P,
jossa on kyse Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklaan perustuvasta valituksesta, joka on pantu vireille 27.1.2023,
Kurdistan Workers’ Party (PKK), edustajinaan T. Buruma ja A. M. van Eik, advocaten,
valittajana,
ja jossa muina osapuolina ovat
Euroopan unionin neuvosto, asiamiehinään M.-C. Cadilhac, B. Driessen ja S. Van Overmeire,
vastaajana ensimmäisessä oikeusasteessa,
Euroopan komissio, asiamiehinään C. Giolito, J. Norris ja L. Puccio,
Ranskan tasavalta, asiamiehinään aluksi J.-L. Carré, B. Fodda ja W. Zemamta, sittemmin J.-L. Carré ja B. Fodda ja lopuksi B. Fodda ja B. Travard, ja
Alankomaiden kuningaskunta, asiamiehinään M. K. Bulterman, J. M. Hoogveld ja J. Langer,
väliintulijoina ensimmäisessä oikeusasteessa,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (seitsemäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: ensimmäisen jaoston puheenjohtaja F. Biltgen (esittelevä tuomari), joka hoitaa seitsemännen jaoston puheenjohtajan tehtäviä, viidennen jaoston puheenjohtaja M. L. Arastey Sahún sekä tuomari J. Passer,
julkisasiamies: P. Pikamäe,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Kurdistan Workers’ Party (PKK) vaatii valituksellaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 30.11.2022 antaman tuomion PKK v. neuvosto (T‑316/14 RENV ja T‑148/19, EU:T:2022:727; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla hylättiin sen kanteet, joissa vaadittiin kumottavaksi
–
tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 790/2014 kumoamisesta 26.3.2015 annettu neuvoston täytäntöönpanoasetus (EU) 2015/513 (EUVL 2015, L 82, s. 1)
–
tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 2015/513 kumoamisesta 31.7.2015 annettu neuvoston täytäntöönpanoasetus (EU) 2015/1325 (EUVL 2015, L 206, s. 12)
–
tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/1325 kumoamisesta 21.12.2015 annettu neuvoston täytäntöönpanoasetus (EU) 2015/2425 (EUVL 2015, L 334, s. 1)
–
tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/2425 kumoamisesta 12.7.2016 annettu neuvoston täytäntöönpanoasetus (EU) 2016/1127 (EUVL 2016, L 188, s. 1)
–
tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2016/1127 kumoamisesta 27.1.2017 annettu neuvoston täytäntöönpanoasetus (EU) 2017/150 (EUVL 2017, L 23, s. 3)
–
tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2017/150 kumoamisesta 4.8.2017 annettu neuvoston täytäntöönpanoasetus (EU) 2017/1420 (EUVL 2017, L 204, s. 3)
–
niitä henkilöitä, ryhmiä ja yhteisöjä koskevan luettelon muuttamisesta ja ajan tasalle saattamisesta, joihin sovelletaan erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi hyväksytyn yhteisen kannan 2001/931/YUTP 2, 3 ja 4 artiklaa, sekä päätöksen (YUTP) 2018/1084 kumoamisesta 8.1.2019 annettu neuvoston päätös (YUTP) 2019/25 (EUVL 2019, L 6, s. 6) ja
–
niitä henkilöitä, ryhmiä ja yhteisöjä koskevan luettelon muuttamisesta ja ajan tasalle saattamisesta, joihin sovelletaan erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi hyväksytyn yhteisen kannan 2001/931/YUTP 2, 3 ja 4 artiklaa, sekä päätöksen (YUTP) 2019/25 kumoamisesta 8.8.2019 annettu neuvoston päätös (YUTP) 2019/1341 (EUVL 2019, L 209, s. 15)
siltä osin kuin nämä asetukset ja päätökset (jäljempänä riidanalaiset toimet) koskevat valittajaa.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöslauselma 1373 (2001)
2
Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto hyväksyi 28.9.2001 päätöslauselman 1373 (2001), johon sisältyy laaja-alaisia strategioita terrorismin torjumiseksi ja erityisesti terrorismin rahoituksen estämiseksi.
3
Tämän päätöslauselman johdanto-osassa ilmaistaan uudelleen ”tarve torjua kaikilla keinoilla Yhdistyneiden Kansakuntien peruskirjan mukaisesti uhkia, joita terroriteot aiheuttavat kansainväliselle rauhalle ja kansainväliselle turvallisuudelle”. Siinä korostetaan myös valtioiden velvollisuutta ”täydentää kansainvälistä yhteistyötä toteuttamalla lisätoimenpiteitä estääkseen ja tukahduttaakseen alueellaan kaikilla laillisilla keinoilla kaikenlaisten terroritekojen rahoituksen ja valmistelun”.
4
Tämän päätöslauselman 1 kohdan c alakohdassa todetaan muun muassa, että kaikkien valtioiden on viipymättä jäädytettävä sellaisten henkilöiden varat, muut rahoituksen lähteet tai taloudelliset resurssit, jotka tekevät tai yrittävät tehdä terroritekoja, edistävät niiden tekemistä taikka osallistuvat niihin, sekä tällaisten henkilöiden omistamien tai määräysvallassa olevien yhteisöjen ja tällaisten henkilöiden ja yhteisöjen puolesta tai niiden ohjauksessa toimivien henkilöiden tai yhteisöjen varat, muut rahoituksen lähteet tai taloudelliset resurssit.
5
Kyseisessä päätöslauselmassa ei vahvisteta luetteloa niiden henkilöiden nimistä, joihin näitä rajoittavia toimenpiteitä on sovellettava.
Unionin oikeus
Yhteinen kanta 2001/931/YUTP
6
Pannakseen täytäntöön Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöslauselman 1373 (2001) Euroopan unionissa neuvosto hyväksyi 27.12.2001 yhteisen kannan 2001/931/YUTP erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi (EYVL 2001, L 344, s. 93).
7
Yhteisen kannan 1 artiklan 1, 3, 4 ja 6 kohdan sanamuoto on seuraava:
”1.   Tätä yhteistä kantaa sovelletaan seuraavien artiklojen säännösten mukaisesti terroritekoihin sekaantuneisiin henkilöihin, ryhmiin ja yhteisöihin, jotka on luetteloitu liitteessä.
– –
3.   Tässä yhteisessä kannassa ’terroriteolla’ tarkoitetaan seuraavia tahallisia tekoja, jotka luonteensa tai asiayhteytensä vuoksi [voivat] aiheuttaa vakavaa haittaa jollekin maalle tai kansainväliselle järjestölle ja [jotka] määritellään rikokseksi kansallisessa lainsäädännössä, silloin kun ne tehdään tarkoituksena
i)
pelotella vakavasti väestöä tai
ii)
pakottaa aiheettomasti viranomaiset tai kansainvälinen järjestö johonkin tekoon tai pidättymään jostakin teosta, tai
iii)
tehdä vakavasti epävakaiksi tai tuhota jonkin maan tai kansainvälisen järjestön poliittiset, perustuslailliset, taloudelliset tai sosiaaliset perusrakenteet:
a)
ihmishenkeen kohdistuvat hyökkäykset, jotka voivat aiheuttaa kuoleman;
b)
henkilön ruumiilliseen koskemattomuuteen kohdistuvat hyökkäykset;
c)
ihmisryöstö tai panttivangin ottaminen;
d)
aiheuttaa hallinnollisille tai julkisille laitoksille, liikennejärjestelmille, infrastruktuureille atk-järjestelmät mukaan luettuina, mannerjalustalla sijaitsevalle kiinteälle lautalle, julkisille paikoille tai yksityiselle omaisuudelle suuria tuhoja, jotka voivat saattaa vaaraan ihmishenkiä tai aiheuttaa huomattavia taloudellisia menetyksiä;
e)
ilma-alusten ja alusten tai muiden joukkoliikenne- tai tavarankuljetusvälineiden – – haltuunotto;
f)
aseiden, räjähteiden, ydinaseiden sekä biologisten ja kemiallisten aseiden valmistus, hallussapito, hankinta, kuljetus, toimitus tai käyttö sekä biologisten ja kemiallisten aseiden osalta tutkimus ja kehittäminen;
g)
vaarallisten aineiden vapauttaminen taikka tulipalojen, tulvien tai räjähdysten aiheuttaminen siten, että ihmishenkiä saatetaan vaaraan;
h)
veden- tai sähkönjakelun tai muun perusluonnonvaran toimittamisen häirintä tai keskeytys siten, että ihmishenkiä saatetaan vaaraan;
i)
edellä a–h alakohdassa mainitulla teolla uhkaaminen;
j)
terroristiryhmän johtaminen;
k)
terroristiryhmän toimintaan osallistuminen antamalla sille tietoja tai aineellisia välineitä tai rahoittamalla jollakin tavalla sen toimintaa tietoisena siitä, että osallistuminen edistää ryhmän rikollista toimintaa.
Tässä kohdassa ’terroristiryhmällä’ tarkoitetaan rakenteeltaan jäsentynyttä, useamman kuin kahden henkilön vakiintunutta yhteenliittymää, joka toimii yhteisymmärryksessä terroritekojen tekemiseksi. Ilmauksella ’rakenteeltaan jäsentynyt’ tarkoitetaan yhteenliittymää, joka ei ole muodostunut sattumalta rikosten tekemiseksi välittömästi ja jonka jäsenillä ei ole välttämättä muodollisesti määriteltyjä tehtäviä, jonka kokoonpano ei välttämättä pysy jatkuvasti samana tai jonka rakenne ei ole välttämättä pitkälle kehitetty.
4.   Liitteessä I oleva luettelo laaditaan tarkkojen tietojen tai sellaisten asiaan liittyvien seikkojen perusteella, jotka osoittavat, että toimivaltainen viranomainen on tehnyt kyseisiä henkilöitä, ryhmiä tai yhteisöjä koskevan päätöksen, riippumatta siitä, koskeeko päätös terroritekoa, sen yritystä, siihen osallistumista tai sen edistämistä koskevan tutkinnan tai syytteeseenpanon aloittamista luotettavien ja uskottavien todisteiden tai näytön perusteella tai tällaisista teoista tuomitsemista. Luetteloon voidaan lisätä henkilöt, ryhmät tai yhteisöt, joilla Yhdistyneiden Kansakuntien turvallisuusneuvosto on todennut olevan yhteyksiä terrorismiin ja joille turvallisuusneuvosto on määrännyt seuraamuksia.
Tässä kohdassa ’toimivaltaisella viranomaisella’ tarkoitetaan oikeusviranomaista, tai jos oikeusviranomaisilla ei ole toimivaltaa tässä kohdassa tarkoitetulla alalla, vastaavaa asiassa toimivaltaista viranomaista.
– –
6.   Luettelossa olevien henkilöiden ja yhteisöjen nimet tarkistetaan säännöllisin väliajoin vähintään kuitenkin kerran puolessa vuodessa sen varmistamiseksi, että niiden säilyttäminen luettelossa on perusteltua.”
8
Yhteisen kannan 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Euroopan yhteisö määrää sille Euroopan yhteisön perustamissopimuksessa annetun toimivallan rajoissa liitteessä lueteltujen henkilöiden, ryhmien ja yhteisöjen varojen, rahoituksen lähteiden tai taloudellisten resurssien jäädyttämisestä.”
Asetus (EY) N:o 2580/2001
9
Neuvosto katsoi, että yhteisessä kannassa 2001/931 määriteltyjen toimenpiteiden toteuttaminen Euroopan unionin tasolla edellytti asetuksen antamista, ja se antoi 27.12.2001 asetuksen (EY) N:o 2580/2001 tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi (EYVL 2001, L 344, s. 70).
10
Asetuksen 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäljempänä 5 ja 6 artiklassa tarkoitettuja poikkeuksia lukuun ottamatta:
a)
kaikki 3 kohdassa tarkoitetussa luettelossa mainituille luonnollisille tai oikeushenkilöille, ryhmille tai yhteisöille kuuluvat tai niiden omistamat tai hallussa olevat varat, muut rahoituksen lähteet ja taloudelliset resurssit on jäädytettävä;
b)
varoja, muita rahoituksen lähteitä ja taloudellisia resursseja ei saa luovuttaa suoraan tai välillisesti 3 kohdassa tarkoitetussa luettelossa mainittujen luonnollisten henkilöiden, oikeushenkilöiden, ryhmien ja yhteisöjen käyttöön tai niiden hyväksi.
2.   Jäljempänä 5 ja 6 artiklassa tarkoitettuja poikkeuksia lukuun ottamatta on kiellettävä rahoituspalvelujen tarjoaminen 3 kohdassa tarkoitetussa luettelossa mainituille luonnollisille henkilöille, oikeushenkilöille, ryhmille ja yhteisöille tai niiden hyväksi.
3.   Neuvosto laatii yksimielisesti luettelon niistä henkilöistä, ryhmistä ja yhteisöistä, joihin tätä asetusta sovelletaan, tarkastelee ja muuttaa sitä yhteisen kannan 2001/931/YUTP 1 artiklan 4, 5 ja 6 kohdan määräysten mukaisesti. Tähän luetteloon on sisällyttävä:
i)
luonnolliset henkilöt, jotka tekevät tai yrittävät tehdä terroriteon taikka osallistuvat terroriteon tekemiseen tai edistävät sellaisen tekemistä;
ii)
oikeushenkilöt, ryhmät tai yhteisöt, jotka tekevät tai yrittävät tehdä terroriteon taikka osallistuvat terroriteon tekemiseen tai edistävät sellaisen tekemistä;
iii)
oikeushenkilöt, ryhmät tai yhteisöt, joita omistaa tai joissa määräysvaltaa käyttää yksi tai useampi i ja ii alakohdassa tarkoitettu luonnollinen henkilö, oikeushenkilö, ryhmä tai yhteisö, tai
iv)
luonnolliset henkilöt, oikeushenkilöt, ryhmät tai yhteisöt, jotka toimivat yhden tai useamman i ja ii alakohdassa tarkoitetun luonnollisen henkilön, oikeushenkilön, ryhmän tai yhteisön puolesta tai ohjauksessa.”
Asian tausta
11
Asian tausta on esitetty valituksenalaisen tuomion 3–14 kohdassa. Siltä osin kuin kyse on nyt käsiteltävän valituksen tutkimisesta, siitä on syytä tuoda esiin seuraavaa.
12
Kantajana ensimmäisessä oikeusasteessa ollut ja valittajana nyt käsiteltävässä asiassa oleva PKK perustettiin vuonna 1978, ja se aloitti aseellisen taistelun Turkin hallitusta vastaan, jotta tämä tunnustaisi kurdien itsemääräämisoikeuden.
13
Valittajan nimi ei sisältynyt alun perin yhteisen kannan 2001/931 liitteessä olevaan luetteloon eikä asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuun luetteloon.
14
Neuvosto hyväksyi 2.5.2002 yhteisen kannan 2002/340/YUTP, jolla ajantasaistettiin yhteinen kanta 2001/931/YUTP erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi (EYVL 2002, L 116, s. 75). Yhteisen kannan 2002/340 liitteellä ajantasaistettiin niiden henkilöiden, ryhmien ja yhteisöjen luettelo, joihin sovelletaan yhteisen kannan 2001/931 mukaisia rajoittavia toimenpiteitä, ja sillä sisällytettiin kyseiseen luetteloon muun muassa valittajan nimi, josta käytettiin sanamuotoa ”Kurdistanin työväenpuolue (PKK)”. Neuvosto teki 2.5.2002 päätöksen 2002/334/EY tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta ja päätöksen 2001/927/EY kumoamisesta (EYVL 2002, L 116, s. 33). Päätöksellä 2002/334 valittajan nimi merkittiin asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuun luetteloon samanlaisin sanamuodoin kuin yhteisen kannan 2002/340 liitteessä.
15
Kyseisiä toimia on sittemmin ajantasaistettu säännöllisesti yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan ja asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan nojalla. Valittajan nimi on joka kerta pysytetty luetteloissa, joissa mainitaan kyseisissä toimissa tarkoitettujen rajoittavien toimenpiteiden kohteena olevat ryhmät ja yhteisöt (jäljempänä riidanalaiset luettelot), vaikka useita päätöksiä ja asetuksia, joiden liitteinä kyseiset luettelot esitetään, oli joko riitautettu unionin yleisessä tuomioistuimessa tai unionin yleinen tuomioistuin oli kumonnut ne. Riidanalaisissa luetteloissa on 2.4.2004 lähtien käytetty valittajasta nimeä ”Kurdistanin työväenpuolue (PKK) (tunnetaan myös nimellä KADEK ja KONGRA-GEL)”.
16
Valittajaan sovellettavat rajoittavat toimenpiteet on sittemmin pidetty voimassa muun muassa vuosina 2014–2020 annetuilla toimilla eli
–
tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 714/2013 kumoamisesta 10.2.2014 annetulla neuvoston täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 125/2014 (EUVL 2014, L 40, s. 9) ja tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 125/2014 kumoamisesta 22.7.2014 annetulla neuvoston täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 790/2014 (EUVL 2014, L 217, s. 1) (jäljempänä yhdessä vuonna 2014 annetut toimet)
–
täytäntöönpanoasetuksella 2015/513, täytäntöönpanoasetuksella 2015/1325, täytäntöönpanoasetuksella 2015/2425, täytäntöönpanoasetuksella 2016/1127, täytäntöönpanoasetuksella 2017/150 ja täytäntöönpanoasetuksella 2017/1420 (jäljempänä vuosina 2015–2017 annetut asetukset)
–
niitä henkilöitä, ryhmiä ja yhteisöjä, joihin sovelletaan erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi hyväksytyn yhteisen kannan 2001/931/YUTP 2, 3 ja 4 artiklaa, koskevan luettelon ajan tasalle saattamisesta ja muuttamisesta sekä päätöksen 2014/483/YUTP kumoamisesta 26.3.2015 annetulla neuvoston päätöksellä (YUTP) 2015/521 (EUVL 2015, L 82, s. 107); niitä henkilöitä, ryhmiä ja yhteisöjä, joihin sovelletaan erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi hyväksytyn yhteisen kannan 2001/931/YUTP 2, 3 ja 4 artiklaa, koskevan luettelon ajan tasalle saattamisesta sekä päätöksen (YUTP) 2015/521 kumoamisesta 31.7.2015 annetulla neuvoston päätöksellä (YUTP) 2015/1334 (EUVL 2015, L 206, s. 61) ja niitä henkilöitä, ryhmiä ja yhteisöjä, joihin sovelletaan erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi hyväksytyn yhteisen kannan 2001/931/YUTP 2, 3 ja 4 artiklaa, koskevan luettelon ajan tasalle saattamisesta sekä päätöksen (YUTP) 2017/154 kumoamisesta 4.8.2017 annetulla neuvoston päätöksellä (YUTP) 2017/1426 (EUVL 2017, L 204, s. 95) (jäljempänä yhdessä vuosina 2015–2017 annetut YUTP-päätökset)
–
päätöksellä 2019/25 ja päätöksellä 2019/1341
–
tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2019/24 kumoamisesta 8.8.2019 annetulla neuvoston täytäntöönpanoasetuksella (EU) 2019/1337 (EUVL 2019, L 209, s. 1)
–
tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 2019/1337 kumoamisesta 13.1.2020 annetulla neuvoston täytäntöönpanoasetuksella (EU) 2020/19 (EUVL 2020, L 81, s. 1) ja tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 2020/19 kumoamisesta 30.7.2020 annetulla neuvoston täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 2020/1128 (EUVL 2020, L 247, s. 1)
–
niitä henkilöitä, ryhmiä ja yhteisöjä koskevan luettelon muuttamisesta ja ajan tasalle saattamisesta, joihin sovelletaan erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi hyväksytyn yhteisen kannan 2001/931/YUTP 2, 3 ja 4 artiklaa, sekä päätöksen (YUTP) 2020/20 kumoamisesta 30.7.2020 annetulla neuvoston päätöksellä (YUTP) 2020/1132 (EUVL 2020, L 247, s. 18).
17
Vuonna 2014 annettujen toimiensa perusteissa neuvosto kuvasi PKK:ta terroritekoihin sekaantuneeksi yhteisöksi, joka oli vuodesta 1984 lähtien tehnyt useita tällaisia tekoja. Neuvosto totesi, että PKK:n terroritoiminta jatkui siitä huolimatta, että se oli ilmoittanut yksipuolisesti useista tulitauoista erityisesti vuodesta 2009 lähtien. Neuvosto täsmensi tältä osin, että PKK:n tekemiin terroritekoihin kuului pommi-iskuja, raketti-iskuja, räjähteiden käyttöä, Turkin kansalaisten ja ulkomaalaisten turistien murha ja ihmisryöstö, panttivankien ottaminen, Turkin turvallisuusjoukkoihin kohdistetut hyökkäykset ja aseelliset yhteenotot niiden kanssa, öljynporauslaitteistoihin, julkiseen liikenteeseen, eri maissa sijaitseviin turkkilaisiin diplomaattikohteisiin ja kulttuurillisiin ja kaupallisiin kohteisiin kohdistetut hyökkäykset, ulkomailla asuviin Turkin kansalaisiin kohdistuva kiristys ja muut rikokset, joilla pyritään rahoittamaan sen toimintaa. Neuvosto laati esimerkkinä luettelon 69 välikohtauksesta, jotka olivat sattuneet 14.11.2003–19.10.2011 ja joita se luonnehti yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuiksi terroriteoiksi.
18
Neuvosto lisäsi, että PKK:sta oli tehty yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuja toimivaltaisten kansallisten viranomaisten päätöksiä, joista se mainitsi erityisesti Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin 29.3.2001 antaman määräyksen (jäljempänä Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2001 antama päätös), jolla PKK järjestönä kiellettiin Yhdistyneen kuningaskunnan vuoden 2000 terrorismilain (UK Terrorism Act 2000) nojalla, sellaisena kuin kyseinen määräys on täydennettynä 14.7.2006 annetulla määräyksellä, jonka mukaan KADEK ja KONGRA-GEL ovat PKK:sta käytettyjä muita nimiä.
19
Vuosina 2015–2017 annettujen toimiensa perusteissa neuvosto totesi, että valittajan nimen pysyttäminen riidanalaisissa luetteloissa perustui muun muassa jo aiemmin huomioon otettuihin Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisten päätöksiin vuosilta 2001 ja 2006, sellaisina kuin ne ovat täydennettyinä Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin 3.12.2014 tekemällä päätöksellä, jolla PKK:n kielto pidettiin voimassa, tribunal de grande instance de Paris’n (Pariisin alioikeus, Ranska) 2.11.2011 antamaan tuomioon, jossa tuomitaan kurdien kulttuurikeskus Ahmet Kaya osallistumisesta rikollisjärjestöön terroriteon valmistelutarkoituksessa sekä terroristisen yrityksen rahoittamisesta ja joka vahvistettiin muutoksenhakuvaiheessa cour d’appel de Paris’n (Pariisin ylioikeus, Ranska) 23.4.2013 antamalla tuomiolla, ja tätä tuomiota koskevan valituksen ratkaisseen cour de cassationin (ylin tuomioistuin, Ranska) 21.5.2014 antamaan tuomioon sekä Amerikan Yhdysvaltojen viranomaisten suorittamaan uudelleentarkasteluun, joka päättyi 21.11.2013 ja jossa vahvistettiin PKK:n luokittelu ulkomaiseksi terroristijärjestöksi.
20
Vuosina 2019 ja 2020 annettujen toimien perusteissa lähinnä toistetaan edellä mainitut perusteet.
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa
Asia T‑316/14 RENV
21
PKK nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 1.5.2014 jättämällään kannekirjelmällä kanteen, jossa vaadittiin, että täytäntöönpanoasetus N:o 125/2014 on kumottava sitä koskevin osin.
22
Kanteen tarkistamista koskevissa myöhemmissä kirjelmissä PKK vaati myös, että täytäntöönpanoasetus N:o 790/2014 sekä vuosina 2015–2017 annetut toimet (vuosina 2015–2017 annetut YUTP-päätökset ja vuosina 2015–2017 annetut asetukset) on kumottava siltä osin kuin kyseiset toimet koskivat sitä.
23
Euroopan komissio hyväksyttiin väliintulijaksi unionin yleisessä tuomioistuimessa käytävään oikeudenkäyntiin tukemaan neuvoston vaatimuksia.
24
Unionin yleinen tuomioistuin kumosi 15.11.2018 antamassaan tuomiossa PKK v. neuvosto (T‑316/14, EU:T:2018:788) kaikki kanteen kohteena olleet toimet perustelujen puutteellisuuden vuoksi siltä osin kuin ne koskivat PKK:ta.
25
Neuvosto teki unionin tuomioistuimen kirjaamoon 25.1.2019 toimittamallaan valituskirjelmällä valituksen, jossa se vaati kyseisen tuomion kumoamista. Ranskan tasavalta ja Alankomaiden kuningaskunta hyväksyttiin väliintulijoiksi unionin tuomioistuimessa käytävään oikeudenkäyntiin tukemaan neuvoston vaatimuksia.
26
Unionin tuomioistuin kumosi 22.4.2021 antamallaan tuomiolla neuvosto v. PKK (C‑46/19 P, EU:C:2021:316) unionin yleisen tuomioistuimen 15.11.2018 antaman tuomion PKK v. neuvosto (T‑316/14, EU:T:2018:788) siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin oli hyväksynyt kumoamiskanteen ja palautti asian unionin yleiseen tuomioistuimeen.
27
Asiassa T‑316/14 RENV nostamansa kanteen tueksi PKK esitti lähinnä seitsemän kanneperustetta. Ensimmäisessä kanneperusteessa väitettiin, että valittaja on virheellisesti luokiteltu yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuksi terroristiryhmäksi; toisessa, että valittajasta ei ollut tehty yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun toimivaltaisen viranomaisen päätöstä; kolmannessa, että neuvosto oli rikkonut Euroopan unionin perusoikeuskirjan 4 ja 51 artiklaa siltä osin kuin vuonna 2014 annetut toimet ja vuosina 2015–2017 annetut toimet perustuvat osittain kiduttamalla tai kaltoinkohtelulla saatuihin tietoihin; neljännessä, että neuvosto ei ollut suorittanut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan vaatimusten mukaista uudelleentarkastelua; viidennessä, että neuvosto oli loukannut suhteellisuus- ja toissijaisuusperiaatetta; kuudennessa, että neuvosto oli laiminlyönyt perusteluvelvollisuutta, ja seitsemännessä, että neuvosto ei ollut kunnioittanut puolustautumisoikeuksia ja oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin.
Asia T‑148/19
28
PKK nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 7.3.2019 jättämällään kannekirjelmällä kanteen, jossa vaadittiin, että päätös 2019/25 on kumottava sitä koskevin osin.
29
Kanteen tarkistamista koskevissa myöhemmissä kirjelmissä PKK vaati myös, että muut vuonna 2019 annetut toimet (päätös 2019/1341 ja täytäntöönpanoasetus 2019/1337) sekä vuonna 2020 annetut toimet (päätös 2020/1132, täytäntöönpanoasetus 2020/19 ja täytäntöönpanoasetus 2020/1128) on kumottava siltä osin kuin kyseiset toimet koskivat sitä.
30
PKK esitti kanteensa tueksi kuusi kanneperustetta. Ensimmäisessä kanneperusteessa väitettiin, että valittaja oli virheellisesti luokiteltu yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuksi terroristiryhmäksi; toisessa, että valittajasta ei ollut tehty yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettua toimivaltaisen viranomaisen päätöstä; kolmannessa, että neuvosto ei ollut suorittanut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan vaatimusten mukaista uudelleentarkastelua; neljännessä, että neuvosto oli loukannut suhteellisuus- ja toissijaisuusperiaatetta; viidennessä, että neuvosto oli laiminlyönyt perusteluvelvollisuutta, ja kuudennessa, että neuvosto ei ollut kunnioittanut puolustautumisoikeuksia ja oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin.
31
Asia T‑316/14 RENV ja asia T‑148/19 yhdistettiin 8.2.2022 annetulla päätöksellä asian käsittelyn suullista vaihetta ja lopullisen ratkaisun antamista varten.
Valituksenalainen tuomio
32
Union yleinen tuomioistuin jätti kanteet tutkimatta siltä osin kuin niissä vaadittiin vuosina 2015–2017 annettujen YUTP-päätösten (asia T‑316/14 RENV) ja päätöksen 2020/1132, täytäntöönpanoasetuksen 2019/1337, täytäntöönpanoasetuksen 2020/19 ja täytäntöönpanoasetuksen 2020/1128 (asia T‑148/19) kumoamista, joten se tutki kyseisten kanteiden perusteltavuuden vain siltä osin kuin ne koskivat vuonna 2014 annettuja toimia ja riidanalaisia toimia eli vuosina 2015–2017 annettuja asetuksia sekä päätöstä 2019/25 ja päätöstä 2019/1341 (jäljempänä vuonna 2019 annetut päätökset).
33
Kun otettiin huomioon sekä asiassa T‑316/14 RENV että asiassa T‑148/19 esitetyistä kanneperusteista kuuden kanneperusteen samankaltaisuus, unionin yleinen tuomioistuin tutki ne yhdessä siten, että kyseiset asiat erotettiin toisistaan ainoastaan silloin, kun näiden kanneperusteiden tueksi esitetyt erityiset argumentit ja tietyt riidanalaisten toimien väliset erot sitä edellyttävät.
34
Kyseisistä kanneperusteista viisi on merkityksellisiä nyt käsiteltävän valituksen kannalta.
35
Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin muistutti valituksenalaisen tuomion 43 kohdassa yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan rikkomista koskevasta kanneperusteesta, että on erotettava toisistaan tämän säännöksen mukainen henkilön tai yhteisön alkuperäinen varojen jäädyttämistä koskevaan luetteloon merkitseminen ja tämän yhteisen kannan 1 artiklan 6 kohdassa tarkoitettu jo tähän luetteloon merkityn henkilön tai yhteisön nimen pysyttäminen tässä luettelossa. Henkilön tai yhteisön alkuperäisen varojen jäädyttämistä koskevaan luetteloon merkitsemisen edellytyksenä on toimivaltaisen viranomaisen kansallinen päätös, kun taas tällaisesta edellytyksestä ei säädetä asianomaisen henkilön tai yhteisön nimen luettelossa pysyttämisen osalta, koska nimen pysyttäminen on lähinnä alkuperäisen merkitsemisen pidennys ja sen edellytyksenä on, että riski kyseisen henkilön tai yhteisön osallistumisesta terroritoimintaan on edelleen olemassa.
36
Valittajan niiden väitteiden osalta, joilla riitautettiin se, että Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2001 antamaa päätöstä voitiin pitää yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuna toimivaltaisen viranomaisen päätöksenä, unionin yleinen tuomioistuin tutki sen, voitiinko kyseistä tahoa pitää toimivaltaisena viranomaisena, ja tietoja, jotka ovat tarpeen sen, että päätös oli annettu, osoittamiseksi sekä kyseisessä päätöksessä mainittujen välikohtausten ajankohtaa ja katsoi valituksenalaisen tuomion 83 kohdassa, etteivät väitteet olleet perusteltuja.
37
Toiseksi unioni yleinen tuomioistuin totesi yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan rikkomista koskevista väitteistä valituksenalaisen tuomion 126 kohdassa, että tapaoikeuteen perustuva itsemääräämisoikeuden periaate ei tarkoita, että jonkin alueen kansa tai asukkaat voisivat itsemääräämisoikeuden käyttämiseksi turvautua keinoihin, jotka kuuluvat tämän säännöksen soveltamisalaan. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 131 kohdassa, että on tehtävä ero yhtäältä sen tavoitteen, jonka jokin väestö tai jonkin alueen asukkaat haluavat saavuttaa, ja toisaalta heidän tavoitteen saavuttamiseksi toteuttamiensa menettelytapojen välillä, joten tämän yhteisen kannan 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan i, ii tai iii alakohdassa mainitut tarkoitukset eivät vastaa kyseisiä tavoitteita, joita voidaan luonnehtia tekojen perimmäisiksi tai tekojen taustalla oleviksi tavoitteiksi. Se täsmensi kyseisen tuomion 132 kohdassa, että Turkin valtion perusrakenteisiin kohdistuneiden iskujen tarkoitusta, joka on kyseisten rakenteiden muuttaminen demokraattisemmiksi, ei ole otettava huomioon ja että samoin sana aiheettomasti on ymmärrettävä siten, että sillä tarkoitetaan pakottamiskeinojen avulla aiheutetun pakottamisen lainvastaisuutta, eikä sitä pidä arvioida kyseisellä pakottamisella tavoitellun tavoitteen väitetyn hyväksyttävyyden valossa. Unionin yleinen tuomioistuin päätteli saman tuomion 133 kohdassa, että kyseistä yhteistä kantaa ja yleisemmin koko unionin rajoittavien toimenpiteiden järjestelmää ei voida pitää sellaisena, että ne muodostavat esteen sille, että sortovaltioiden väestöryhmät käyttävät itsemääräämisoikeuttaan, koska näillä välineillä ei pyritä määrittämään, kuka valtion ja ryhmän välisessä konfliktissa on oikeassa tai väärässä, vaan torjumaan terrorismia. Näin ollen argumentit, joiden mukaan hyväksyttävä aseellinen selkkaus kurdiväestön itsemääräämisoikeuden puolesta on otettava huomioon, kun tulkitaan saman yhteisen kannan 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuja tarkoituksia, hylättiin perusteettomina.
38
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi myös väitteet siitä, että eräitä PKK:n syyksi luettujen tekojen tarkoituksia ei voitu pitää luonteeltaan terroristisina yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan väitetyn rikkomisen näkökulmasta, ja se korosti erityisesti valituksenalaisen tuomion 144 kohdassa, että Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädännössä säädetyn terroriteon määritelmän ja yhteisen kannan 1 artiklan 3 kohdassa säädetyn terroriteon määritelmä välisellä erolla ei ole merkitystä, koska molemmissa käsitteissä säädetään samasta kaksitasoisesta terroriteon määritelmästä.
39
Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin muistutti yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan rikkomista koskevaa kanneperustetta tutkiessaan valituksenalaisen tuomion 147–150 kohdassa, että neuvosto voi pysyttää asianomaisen henkilön tai yhteisön nimen varojen jäädyttämistä koskevassa luettelossa, jos se katsoo, että on edelleen olemassa riski siitä, että kyseinen henkilö tai yhteisö osallistuu terroritoimintaan, jonka perusteella se on alun perin merkitty kyseiseen luetteloon, mutta että ajan kulumista ja olosuhteiden kehittymistä koskevat edellytykset ovat seikkoja, joiden täyttyessä syntyy terroritoimintaan osallistumisen riskiä koskeva ajantasaistamisvelvollisuus. Unionin yleinen tuomioistuin totesi kyseisen tuomion 167 kohdassa, että asian olosuhteet olivat kehittyneet tavalla, jonka perusteella kyseistä tilannetta koskevaa arviointia oli ajantasaistettava, ja katsoi sitten mainitun tuomion 175 kohdassa, että neuvosto oli rikkonut tämän yhteisen kannan 1 artiklan 6 kohtaan perustuvaa ajantasaistamisvelvollisuuttaan, minkä johdosta se kumosi vuonna 2014 annetut toimet siltä osin kuin ne koskivat PKK:ta. Sitä vastoin vuosina 2015–2017 annetuista asetuksista ja vuonna 2019 annetuista toimista unionin yleinen tuomioistuin totesi erityisesti saman tuomion 186 ja 202 kohdassa, että neuvosto oli saattanut pätevästi ajan tasalle arviointinsa siitä, liittyykö valittajaan riski terroritoimintaan osallistumisesta, näiden toimien ajankohta huomioon ottaen, joten neuvosto oli suorittanut mainitun yhteisen kannan 1 artiklan 6 kohdan mukaisen uudelleentarkastelun asianmukaisesti.
40
Neljänneksi unionin yleinen tuomioistuin vastasi valituksenalaisen tuomion 207–215 kohdassa suhteellisuusperiaatteen loukkaamista koskevaan kanneperusteeseen siten, että yleisesti ottaen rajoittavilla toimenpiteillä yhtäältä tavoitellaan yleisen edun mukaista tavoitetta ja niitä ei toisaalta pidetä suhteettomina, sellaisina, joita ei voida hyväksyä, tai sellaisina, joilla loukattaisiin perusoikeuksien keskeistä sisältöä. Erityisesti väitteestä siitä, että nyt käsiteltävässä tapauksessa toteutetut rajoittavat toimenpiteet ovat esteenä rauhanomaisen ja demokraattisen ratkaisun löytämiselle kurdien ja Turkin viranomaisten välisessä selkkauksessa ja että ne vaikuttavat haitallisesti kurdeihin ja kaikkiin henkilöihin, jotka haluavat tukea kurdeja, unionin yleinen tuomioistuin totesi kyseisen tuomion 212 ja 213 kohdassa, että riidanalaisten toimien tavoitteena mainitaan selkeästi terrorismin ja PKK:n torjunta, joten aseellista selkkausta ja toimia, joita valittaja kritisoi sen vuoksi, että ne ovat kohdistuneet kolmansiin henkilöihin, ei voida pitää kyseisten toimien seurauksina eikä niiden perusteella siis voida todeta, että kyseiset toimet ovat suhteellisuusperiaatteen vastaisia.
41
Viidenneksi ja viimeiseksi unionin yleinen tuomioistuin muistutti valituksenalaisen tuomion 216–219 kohdassa perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä koskevan kanneperusteen yhteydessä oikeuskäytännöstä, jonka mukaan täyttääkseen SEUT 296 artiklassa määrätyn perusteluvelvollisuutensa neuvoston oli käsiteltävässä asiassa esitettävä riittävän täsmälliset ja konkreettiset perusteet, jotta kantaja saattoi saada tietoonsa perusteet, joiden perusteella sen nimi pysytettiin varojen jäädyttämistä koskevissa luetteloissa, ja jotta unionin yleinen tuomioistuin voi tutkia toimen laillisuuden. Se otti valituksenalaisen tuomion 221–238 kohdassa kantaa valittajan tässä yhteydessä esittämiin eri väitteisiin ja korosti erityisesti kyseisen tuomion 234 kohdassa, että perusteluvelvollisuus on olennainen muotomääräys, joka on erotettava perustelujen aineellisesta paikkansapitävyydestä, koska viimeksi mainittu koskee riidanalaisen toimen aineellista lainmukaisuutta, joten väitteet ja argumentit, joilla pyritään riitauttamaan toimen aineellinen paikkansapitävyys, ovat tehottomia perustelujen puuttumista tai niiden puutteellisuutta koskevan kanneperusteen yhteydessä.
42
Unionin yleinen tuomioistuin kumosi asiassa T‑316/14 RENV valituksenalaisella tuomiolla vuonna 2014 annetut toimet siltä osin kuin ne koskivat PKK:ta ja hylkäsi kanteen muilta osin ja asiassa T‑148/19 hylkäsi kanteen kokonaisuudessaan.
Menettely unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
43
PKK vaatii, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanteen, jossa vaadittiin riidanalaisten tointen kumoamista siltä osin kuin ne koskevat valittajaa
–
ratkaisee lopullisesti tämän valituksen kohteena olevat seikat ja kumoaa riidanalaiset toimet siltä osin kuin ne koskevat valittajaa ja
–
velvoittaa neuvoston korvaamaan muutoksenhakumenettelystä ja menettelystä ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut korkoineen.
44
Neuvosto vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen ja
–
toissijaisesti hylkää kanteen, jossa vaaditaan riidanalaisten tointen kumoamista asioissa T‑316/14 RENV ja T‑148/19 ja
–
velvoittaa PKK:n korvaamaan muutoksenhakumenettelystä ja menettelystä ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
45
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen ja
–
velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
46
Ranskan tasavalta vaatii, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen.
47
Alankomaiden kuningaskunta vaatii, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen ja velvoittaa PKK:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
48
Valittaja esittää valituksensa tueksi viisi valitusperustetta, joista ensimmäinen koskee unionin yleisen tuomioistuimen tekemää oikeudellista virhettä, kun se tulkitsi yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäistä alakohtaa ja erityisesti siinä olevaa ”tarkoituksen” käsitettä ja sovelsi sitä nyt käsiteltävässä tapauksessa; toinen koskee unionin yleisen tuomioistuimen tekemää oikeudellista virhettä, kun se katsoi neuvoston voineen tukeutua Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2001 antamaan päätökseen yhteisen kannan 1 artiklan 3 ja 4 kohdan edellytyksiä noudattamatta; kolmas koskee unionin yleisen tuomioistuimen tekemää virhettä, kun se arvioi neuvoston yhteisen kannan 1 artiklan 6 kohdan mukaisesti suorittamaa uudelleentarkastelua; neljäs koskee unionin yleisen tuomioistuimen suhteellisuusperiaatetta tulkitessaan tekemää virhettä ja viides koskee unionin yleisen tuomioistuimen tekemää virhettä, kun se arvioi neuvoston riidanalaisten tointen perusteissa esittämien perusteluiden riittävyyttä.
Ensimmäinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
49
Valittaja väittää ensimmäisessä valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion 126–146 kohdassa virheellisen tulkinnan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisestä alakohdasta ja myös sovelsi tätä säännöstä nyt käsiteltävässä tapauksessa virheellisesti, kun se katsoi, että mainitun säännöksen i, ii ja iii alakohdassa mainituilla tarkoituksilla viitataan tekojen varsinaiseen luonteeseen.
50
Valittaja katsoo, että yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa erotetaan toisistaan yhtäältä teot, joita niiden vakavuuden perusteella voidaan pitää terroritekoina ja jotka on lueteltu sen a–k alakohdassa, ja tarkoitukset, joissa nämä teot on tehtävä ja jotka on mainittu sen i, ii ja iii alakohdassa. Koska nämä edellytykset ovat kumulatiiviset, neuvoston on osoitettava yhtäältä, että järjestö on tehnyt yhden tai useamman a–k alakohdassa luetellun teon, ja toisaalta, että kyseinen teko tai kyseiset teot on tehty terroristisessa tarkoituksessa, jotta se voi päätellä kyseen olevan yhteisessä kannassa tarkoitetusta terroriteosta. Kun unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 131 kohdassa, että kyseisen yhteisen kannan 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan i, ii ja iii alakohdassa mainituilla tarkoituksilla viitataan ”tekojen varsinaiseen luonteeseen”, se teki näitä kahta edellytystä tulkitessaan oikeudellisen virheen, kun se de facto poisti terroristista tarkoitusta koskevan itsenäisen edellytyksen.
51
Pitää valittajan mukaan paikkansa, että tehtyään valituksenalaisen tuomion 131 kohdassa eron sen tavoitteen, jonka jokin väestö tai jonkin alueen asukkaat haluavat saavuttaa, ja heidän tavoitteen saavuttamiseksi toteuttamiensa menettelytapojen välillä unionin yleinen tuomioistuin katsoi perustellusti, että yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa mainitut tarkoitukset eivät vastaa tavoitteita, joita voidaan luonnehtia tekojen perimmäisiksi tai tekojen taustalla oleviksi tavoitteiksi. Tästä ei kuitenkaan voida päätellä, ettei perimmäisellä tavoitteella ole merkitystä teon välitöntä tarkoitusta tulkittaessa. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin katsoi kyseisen tuomion 132 kohdassa virheellisesti, ettei tavoitetta ollut syytä ottaa huomioon.
52
Valittaja viittaa lisäksi kyseiseen 132 kohtaan ja katsoo, että yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan ii alakohtaan sisältyvällä aiheettomuuden käsitteellä ei viitata yksinomaan harjoitetun pakottamisen lainvastaisuuteen, sillä muussa tapauksessa tämä käsite olisi tarpeeton, koska teon on oltava kyseisen 1 artiklan 3 kohdan soveltamisalaan kuuluakseen lainvastainen. Näin ollen mainittu käsite on ymmärrettävä siten, että sillä pyritään vaikeuttamaan teon luonnehtimista terroriteoksi.
53
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 131 kohdassa myös virheellisesti, että ”sanoilla (pelottelu, pakottaminen, epävakaaksi tekeminen tai tuhoaminen)” viitataan ”tekojen varsinaiseen luonteeseen”, koska ei ole mahdollista osoittaa, tehdäänkö jollakin teolla epävakaiksi tai tuhotaanko sillä jonkin maan perusrakenteet ottamatta huomioon asianomaisen järjestön tavoitteita näiden perusrakenteiden osalta. Jos tarkoituksena on muuttaa mainitut perusrakenteet sellaisiksi, että niissä noudatetaan paremmin kansainvälisen oikeuden periaatteita ja ihmisoikeuksia, ei voida katsoa, että kyseisellä teolla pyritään tekemään ne epävakaiksi tai tuhoamaan ne. Koska unionin tuomioistuin on jo todennut, että tapaoikeuteen perustuva itsemääräämisoikeuden periaate ”on oikeus, johon voidaan vedota erga omnes, sekä yksi kansainvälisen oikeuden olennainen periaate” (tuomio 21.12.2016, neuvosto v. Front Polisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, 88 kohta), neuvosto on velvollinen ottamaan tämän huomioon silloin, kun se päättää merkitä jonkun järjestön pakoteluetteloon. Siten unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 133 kohdassa myös virheellisesti, että yhteisen kannan 2001/931 säännösten soveltaminen ei ole esteenä tapaoikeuteen perustuvalle itsemääräämisoikeuden periaatteelle.
54
Valittajan mukaan on niin, että jos unionin yleisen tuomioistuimen päättelyä olisi seurattava, sellaisen henkilön teot, jolla ei ole muuta vaihtoehtoa kuin asevoimien käyttö, jotta hänen väestönsä voisi käyttää itsemääräämisoikeuttaan, täyttäisivät terroriteon määritelmän. Tämä merkitsisi irtisanoutumista koko siitä kansainvälisen humanitaarisen oikeuden lähtökohdasta, jonka mukaan monet tällaisten selkkauksen yhteydessä suoritettavat sotilaalliset toimet ovat hyväksyttäviä. Neuvostolle annettuun laajaan harkintavaltaan – johon unionin yleinen tuomioistuin valituksenalaisen tuomion 133 kohdassa viittasi – viittaamisen sijaan sen olisi pitänyt yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohtaa tulkitessaan ottaa huomioon itsemääräämisoikeuden periaate.
55
Ensimmäisessä oikeusasteessa esitettyyn viitaten valittaja moittii unionin yleistä tuomioistuinta lopuksi siitä, että se kieltäytyi valituksenalaisen tuomion 126 kohdassa ottamasta kantaa itsemääräämisoikeuden periaatteen soveltamiseen nyt käsiteltävässä tapauksessa ja kysymykseen asevoimien käytön lainmukaisuudesta itsemääräämisoikeuden saavuttamiseksi.
56
Neuvosto, jota Ranskan tasavalta, Alankomaiden kuningaskunta ja komissio tukevat, vaatii, että ensimmäinen valitusperuste on hylättävä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
57
Ensimmäinen valitusperuste koskee tulkintaa, jonka unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion 126–146 kohdassa yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisestä alakohdasta ja jonka mukaan tässä säännöksessä mainituilla tarkoituksilla viitataan ”tekojen varsinaiseen luonteeseen”, eikä tarkoitusten yhteydessä voida ottaa huomioon mahdollista aseellista selkkausta, jolla pyritään väestön itsemääräämisoikeuden saavuttamiseen.
58
Tässä yhteydessä vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkinnassa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on (ks. vastaavasti tuomio 2.12.2021, komissio ja GMB Glasmanufaktur Brandenburg v. Xinyi PV Products (Anhui) Holdings, C‑884/19 P ja C‑888/19 P, EU:C:2021:973, 70 kohta).
59
Yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan sanamuodosta on todettava, että teon määritteleminen terroriteoksi perustuu kahteen kumulatiiviseen edellytykseen eli yhtäältä siihen, että kyseinen teko on mainittu sen a–k alakohdassa, ja toisaalta siihen, että tarkoitus, jossa teko on tehty, on jokin sen i, ii tai iii alakohdassa mainituista.
60
Kuten valittaja on myöntänytkin, unionin yleinen tuomioistuin katsoi siten valituksenalaisen tuomion 144 kohdassa perustellusti, että kyseisessä yhteisessä kannassa terroriteot määritellään sekä niiden tarkoitusten että kyseisessä tarkoituksessa käytettyjen keinojen perusteella.
61
Toisin kuin valittaja väittää, mainitun yhteisen kannan 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan sanamuodon perusteella ei voida sitä vastoin katsoa, että poliittisella tavoitteella, johon kyseessä olevalla teolla pyritään, tai sen tekijän vaatimusten luonteella voisi olla jotakin merkitystä terroriteon käsitteen määrittelemisen yhteydessä.
62
Kyseisen säännöksen asiayhteys sekä päämäärät, joita neuvosto yhteisen kannan antaessaan tavoitteli, vahvistavat tämän tulkinnan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdasta.
63
Kuten yhteisen kannan 2001/931 johdanto-osan viidennestä, kuudennesta ja seitsemännestä perustelukappaleesta sekä asetuksen N:o 2580/2001 johdanto-osan kolmannesta, viidennestä ja kuudennesta perustelukappaleesta ilmenee, neuvosto antoi kyseisen yhteisen kannan ja sen mukaisesti kyseisen asetuksen pannakseen erityisesti täytäntöön unionin tasolla Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöslauselman 1373 (2001), jossa ilmaistiin uudelleen”tarve torjua kaikilla keinoilla Yhdistyneiden Kansakuntien peruskirjan mukaisesti uhkia, joita terroriteot aiheuttavat kansainväliselle rauhalle ja kansainväliselle turvallisuudelle”, ja pyydettiin valtioita täydentämään ”kansainvälistä yhteistyötä toteuttamalla lisätoimenpiteitä estääkseen ja tukahduttaakseen alueellaan kaikilla laillisilla keinoilla kaikenlaisten terroritekojen rahoituksen ja valmistelun”.
64
Tältä osin on muistutettava myös, että yhteisellä kannalla 2001/931 pyritään olennaisin osin ennalta ehkäisevään tavoitteeseen torjua kansainvälistä terrorismia katkaisemalla siltä rahoitus jäädyttämällä sellaisten henkilöiden ja yhteisöjen varat ja taloudelliset resurssit, joiden epäillään osallistuvan kansainväliseen terrorismiin liittyvään toimintaan (ks. vastaavasti tuomio 15.11.2012, Al-Aqsa v. neuvosto ja Alankomaat v. Al-Aqsa, C‑539/10 P ja C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 67 kohta).
65
Yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan a–k alakohdassa lueteltuja tahallisia tekoja pidetään terroritekoina, jos ne tehdään tarkoituksena pelotella vakavasti väestöä, pakottaa aiheettomasti viranomaiset tai kansainvälinen järjestö johonkin tekoon tai pidättymään jostakin teosta tai tehdä vakavasti epävakaiksi tai tuhota jonkin maan tai kansainvälisen järjestön poliittiset, perustuslailliset, taloudelliset tai sosiaaliset perusrakenteet, eikä kyseessä olevan terroriteon tekijän poliittista tai muuta tavoitetta ole tarpeen ottaa huomioon.
66
Tässä yhteydessä on korostettava, että yhteisen kannan 2001/931 ja asetuksen N:o 2580/2001 tavoitteena ei ole määrätä seuraamuksia terroriteoista vaan torjua terrorismia estämällä terroritekojen rahoittaminen (tuomio 14.3.2017, A ym., C‑158/14, EU:C:2017:202, 96 kohta).
67
Mitään näistä seikoista tai tavoitteista ei voida sitä vastoin ymmärtää siten, että teot, joilla väitetysti pyritään hyväksyttävään tavoitteeseen, olisi jätettävä yhteisen kannan 2001/931 soveltamisalan ulkopuolelle, joten on hylättävä valittajan argumentit, joiden mukaan mahdollinen itsemääräämisoikeuden tavoite on otettava huomioon määritettäessä sitä, onko teolla ollut terroristinen tarkoitus.
68
Unionin yleinen tuomioistuin otti valituksenalaisen tuomion 122 ja 124 kohdassa kantaa tähän argumenttiin ja muistutti siitä, mitä valittaja ei sitä paitsi kiistä, että kansainvälisessä humanitaarisessa oikeudessa tarkoitetun aseellisen selkkauksen olemassaolo ei estä sitä, että terrorismin ennaltaehkäisyä koskevia unionin oikeussääntöjä, kuten yhteistä kantaa 2001/931, sovelletaan tässä yhteydessä mahdollisesti tehtyihin terroritekoihin (ks. vastaavasti tuomio 14.3.2017, A ym., C‑158/14, EU:C:2017:202, 97 ja 98 kohta), sekä täsmensi, että tässä yhteisessä kannassa ei tehdä sen soveltamisalan osalta mitään eroa sen mukaan, onko kyseinen teko tehty kansainvälisessä humanitaarisessa oikeudessa tarkoitetun aseellisen selkkauksen yhteydessä vai ei.
69
Vaikka unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 125 kohdassa, että tapaoikeuteen perustuva itsemääräämisoikeuden periaate, joka mainitaan erityisesti Yhdistyneiden kansakuntien peruskirjan 1 artiklassa, on kansainvälisen oikeuden periaate, jota sovelletaan kaikkiin itsehallintoa vailla oleviin alueisiin ja kaikkiin kansoihin, jotka eivät ole vielä itsenäistyneet (tuomio 21.12.2016, neuvosto v. Front Polisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, 88 kohta), kyseinen periaate ei kuitenkaan tarkoita, että jonkin alueen kansa tai asukkaat voisivat itsemääräämisoikeuden käyttämiseksi turvautua keinoihin, jotka kuuluvat yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan soveltamisalaan.
70
Unionin tuomioistuin on näet jo katsonut, että kansainvälisellä humanitaarisella oikeudella on eri tavoitteet kuin yhteisellä kannalla 2001/931 ja että niissä on otettu käyttöön erilaiset mekanismit, joten tämän yhteisen kannan soveltaminen ei riipu kansainvälisestä humanitaarisesta oikeudesta johtuvista luokitteluista. Unionin tuomioistuin on päätellyt tästä, että mainittua yhteistä kantaa ja asetusta N:o 2580/2001 on tulkittava siten, että kansainvälisessä humanitaarisessa oikeudessa määritetyt asevoimien toimet aseellisen selkkauksen aikana voivat olla näissä unionin toimissa tarkoitettuja terroritekoja (ks. vastaavasti tuomio 14.3.2017, A ym., C‑158/14, EU:C:2017:202, 89, 91 ja 97 kohta).
71
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi tässä yhteydessä valituksenalaisen tuomion 131 kohdassa, että on tehtävä ero yhtäältä tavoitteiden, jotka jokin kansa tai jonkin alueen asukkaat haluavat saavuttaa, ja toisaalta heidän tavoitteiden saavuttamiseksi toteuttamiensa menettelytapojen välillä, joten tämän yhteisen kannan 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan i, ii tai iii kohdassa mainitut tarkoitukset eivät vastaa kyseisiä tavoitteita, joita voidaan luonnehtia tekojen perimmäisiksi tai tekojen taustalla oleviksi tavoitteiksi.
72
Vaikka valittaja myöntää unionin yleisen tuomioistuimen todenneen perustellusti, että perimmäisen tai tekojen taustalla olevan tavoitteen, jonka takia yhteisö on aseellisessa selkkauksessa, ja sen tarkoituksen, jossa erityiset toimet kyseisen selkkauksen yhteydessä suoritetaan, välillä on ero, valittaja ei esitä ainoatakaan pätevää oikeudellista argumenttia, jonka perusteella voitaisiin päätellä, että perimmäisellä tai tekojen taustalla olevalla tavoitteella olisi merkitystä näiden erityisten toimien tarkoitusta arvioitaessa.
73
Tästä seuraa, että tekoja, jotka on tehty jossakin yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan i, ii tai iii kohdassa mainituista tarkoituksista, voidaan pitää terroritekoina, vaikka tekojen perimmäisenä tai niiden taustalla olevana tavoitteena on esimerkiksi jonkin maan perusrakenteiden muuttaminen demokraattisemmiksi. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 132 kohdassa siten perustellusti, että jos teot on tehty jossakin näistä kolmesta tarkoituksesta, ei ole tarpeen tutkia, mitkä ovat asianomaisen järjestön tavoitteet, jollei haluta poistaa yhtä kahdesta kumulatiivisesta edellytyksestä, joiden on täytyttävä, jotta tekoa voidaan pitää terroritekona. Näillä tarkoituksilla, joilla luonnehditaan 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan a–k alakohdassa lueteltuja tekoja ja jotka siten ovat luonteeltaan vain funktionaalisia, ei ole mitään yhteyttä poliittisiin tavoitteisiin tai vaatimuksiin, joita teon tekijät ovat itselleen vahvistaneet, joten kyseisen teon perimmäisellä tai sen taustalla olevalla tavoitteella ei ole mitään merkitystä sen terroriteoksi luonnehtimisen yhteydessä.
74
Edellä esitetyn perusteella myös valittajan valituksenalaisen tuomion 126 kohdan osalta esittämä argumentti on hylättävä paitsi siksi, että argumentilla vain riitautetaan yleisellä tasolla unionin yleisen tuomioistuimen kyseiseen kohtaan sisältyvä toteamus, myös siksi, että se perustuu tämän kohdan virheelliseen tulkintaan. Unionin yleinen tuomioistuin näet katsoi mainitussa kohdassa, että itsemääräämisoikeuden periaatteen soveltamiseen nyt käsiteltävässä tapauksessa ei ollut tarpeen ottaa kantaa, kun vastataan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa mainittujen tarkoitusten tulkintaa koskeviin argumentteihin, mutta se ei kieltäytynyt lausumasta tämän periaatteen sovellettavuudesta, toisin kuin valittaja väittää.
75
Jos hyväksyttäisiin valittajan päättely, jonka mukaan järjestöllä tai yhteisöllä on oikeus tehdä jokin yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan a–k alakohdassa luetelluista teoista edellyttäen, että nämä teot tehdään itsemääräämisoikeuden yleisen tavoitteen saavuttamiseksi, tämä johtaisi lopputulokseen, joka olisi ristiriidassa kyseisen säännöksen sanamuodon ja asiayhteyden sekä sillä säännöstöllä, jonka osa säännös on, tavoiteltujen päämäärien kanssa ja joka olisi tämän tuomion 68–70 kohdassa mainitun oikeuskäytännön vastainen.
76
Näistä syistä unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä myöskään valituksenalaisen tuomion 132 kohdassa, kun se katsoi, että yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan ii alakohtaan sisältyvää aiheettomuuden käsitettä ei pidä arvioida kyseessä olevalla pakottamisella tavoitellun tarkoituksen väitetyn hyväksyttävyyden valossa.
77
Kaikesta edellä todetusta seuraa, että ensimmäinen valitusperuste on hylättävä.
Toinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
78
Valittaja väittää toisessa valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti, että neuvosto saattoi tukeutua Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2001 antamaan päätökseen pitäen sitä yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuna päätöksenä, sillä kyseisen päätöksen perusteissa mainitut tosiseikat olivat vanhentuneet eikä niiden perusteella siksi voitu katsoa valittajan tehneen terroritekoja, joiden perusteella sitä voidaan pitää terroristiryhmänä.
79
Valittaja katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin teki virheen, kun se viittasi valituksenalaisen tuomion 142 kohdassa tosiseikkoihin, joihin Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2001 antama päätös perustui, eli länsimaisten matkailijoiden ihmisryöstöön 1990-luvun alussa, hyökkäykseen jalostamoon vuosina 1993–1994, matkailukohteisiin kohdistuneiden iskujen kampanjaan samoina vuosina ja vuosina 1995–1999 esitettyihin uhkauksiin hyökätä Turkissa sijaitseviin matkailukohteisiin, ja kun se tutki näitä tosiseikkoja ja päätteli, että neuvosto saattoi luonnehtia niitä yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetuiksi terroriteoiksi. Koska unionin yleinen tuomioistuin otti kyseisen tuomion 77–83 kohdassa huomioon vain vuosina 1995–1999 tapahtuneet tosiseikat, on tästä pääteltävä, etteivät muut aiemmat tosiseikat ole merkityksellisiä. Viimeksi mainituilla tosiseikoilla ei voitu siten tukea päätelmää siitä, että valittajaa oli pidettävä kyseisen yhteisen kannan 1 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettuna terroristiryhmänä, varsinkin kun unionin yleinen tuomioistuin päätyi kyseisen tuomion 72 kohdassa johtopäätökseen, jonka mukaan PKK ”vaikuttaa luopuneen [terrorikampanjastaan]”.
80
Unionin yleinen tuomioistuin joka tapauksessa katsoi valituksenalaisen tuomion 80–83 kohdassa virheellisesti, että vuosina 1995–1999 esitetyt uhkaukset hyökätä Turkissa sijaitseviin matkailukohteisiin voitiin ottaa ajallisen etäisyyden kannalta huomioon. Vaikka katsottaisiin, ettei neuvostolla ole velvollisuutta valvoa sitä, että tosiseikat, jotka kansallisissa tuomitsemista koskevissa ratkaisuissa on mainittu, ovat tosiasiallisesti tapahtuneet, sen on tarkistettava se, että toimivaltainen kansallinen viranomainen on katsonut niiden todella tapahtuneen, ja perusteltava toteamustaan perusteissa selkeällä ja johdonmukaisella tavalla.
81
Unionin yleinen tuomioistuin teki siten valittajan mukaan oikeudellisen virheen, kun se katsoi valituksenalaisen tuomion 98 kohdassa, että kanneperuste, jonka mukaan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohtaa oli rikottu, oli hylättävä siltä osin kuin riidanalaisissa toimissa on nojauduttu Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2001 antamaan päätökseen, ja saman tuomion 146 kohdassa, että kyseisen yhteisen kannan 1 artiklan 3 kohdan rikkomista koskeva kanneperuste oli hylättävä.
82
Neuvosto tai unionin yleinen tuomioistuin eivät valittajan mukaan voineet katsoa myöskään, että väitetyt uhkaukset täyttivät arviointiperusteet, jotka on vahvistettu yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa. Väitettyjä uhkauksia ei voitu pitää mainitussa säännöksessä tarkoitettuina terroritekoina, koska oli luovuttu uhreja aiheuttavien iskujen kampanjasta.
83
Valittajan mukaan huomioon on otettava myös se, että Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädännössä säädetty terroriteon määritelmä ja yhteisessä kannassa 2001/931 vahvistettu terroriteon määritelmä ovat osin erilaiset. Unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion 144 kohdassa siksi virheen, kun se katsoi, että sillä seikalla, että Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädännössä vakavuutta koskeva arviointiperuste koskee käytettyjä keinoja ja yhteisessä kannassa tekojen tarkoituksia, ei ole merkitystä, sillä ero on merkittävä erityisesti, kun kyse on uhkauksista.
84
Neuvosto, jota Ranskan tasavalta, Alankomaiden kuningaskunta ja komissio tukevat, kiistää valittajan argumentit.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
85
Toinen valitusperuste koskee virhettä, jonka unionin yleisen tuomioistuimen väitetään valituksenalaisen tuomion 77–83, 98 ja 136–146 kohdassa tehneen, kun se otti huomion Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2001 antaman päätöksen osoittaakseen, että neuvosto oli yhtäältä noudattanut sille yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan mukaan kuuluvia velvoitteita ja että kyseessä olevat teot olivat toisaalta tämän yhteisen kannan 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuja terroritekoja.
86
Jotta tämän valitusperusteen perusteltavuudesta voidaan lausua, on aluksi erotettava toisistaan yhtäältä kysymys siitä, voidaanko Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2001 antamaa päätöstä luonnehtia yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetuksi toimivaltaisen viranomaisen päätökseksi, kun huomioon otetaan erityisesti niiden välikohtausten ajankohta, joihin se perustuu, ja toisaalta kysymys siitä, voidaanko näitä välikohtauksia erityisesti niiden luonne huomioon ottaen luonnehtia tämän yhteisen kannan 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuiksi terroriteoiksi.
87
Ensinnäkin yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, että varojen jäädyttämistä koskeva luettelo ”laaditaan tarkkojen tietojen tai sellaisten asiaan liittyvien seikkojen perusteella, jotka osoittavat, että toimivaltainen viranomainen on tehnyt kyseisiä henkilöitä, ryhmiä tai yhteisöjä koskevan päätöksen, riippumatta siitä, koskeeko päätös terroritekoa, sen yritystä, siihen osallistumista tai sen edistämistä koskevan tutkinnan tai syytteeseenpanon aloittamista luotettavien ja uskottavien todisteiden tai näytön perusteella tai tällaisista teoista tuomitsemista”.
88
Neuvoston velvoitteista silloin, kun henkilö tai yhteisö sisällytetään luetteloon, on todettava, että viittauksesta kansalliseen päätökseen ja yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa olevista käsitteistä ”tarkat tiedot” ja ”luotettavat ja uskottavat todisteet tai näyttö” seuraa, että tämän säännöksen tavoitteena on suojella asianomaisia henkilöitä varmistamalla, että heidät sisällytetään varojen jäädyttämistä koskevaan luetteloon ainoastaan riittävän vankan tosiseikaston perusteella, ja että kyseisellä yhteisellä kannalla pyritään saavuttamaan kyseinen tavoite siten, että siinä edellytetään kansallisen viranomaisen tekemää päätöstä (ks. vastaavasti tuomio 15.11.2012, Al-Aqsa v. neuvosto ja Alankomaat v. Al-Aqsa, C‑539/10 P ja C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 68 kohta).
89
Koska unionilla ei ole mahdollisuutta tutkia itse henkilön osallistumista terroritekoihin, tällaisen edellytyksen tarkoituksena on varmistaa, että kyseisen henkilön osallistumisesta terrorismiin on luotettavia ja uskottavia todisteita tai viitteitä, joita kansalliset viranomaiset pitävät luotettavina ja jotka ovat johtaneet siihen, että kyseiset viranomaiset ovat ainakin toteuttaneet tutkintatoimia, ilman, että edellytetään, että kansallinen päätös on tehty tietyssä oikeudellisessa muodossa tai että se on julkaistu tai annettu tiedoksi (tuomio 15.11.2012, Al-Aqsa v. neuvosto ja Alankomaat v. Al-Aqsa, C‑539/10 P ja C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 69 kohta).
90
Unionin yleinen tuomioistuin totesi nyt käsiteltävässä tapauksessa valituksenalaisen tuomion 72 kohdassa, että neuvosto on tukeutunut päätöksiin, joita se pitää yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuina toimivaltaisen viranomaisen päätöksinä ja joihin kuuluu Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2001 antama päätös. Unionin yleinen tuomioistuin luetteli aluksi tässä tarkoituksessa neuvoston mainitsemat luotettavat ja uskottavat todisteet tai viitteet, joita kansalliset viranomaiset pitävät luotettavina ja joihin sisältyi PKK:n syyksi vuodesta 1984 lähtien luettuja terrori-iskuja, 1990-luvun alun terrorikampanja, jonka yhteydessä oli kaapattu länsimaisia turisteja, hyökkäys jalostamoon ja matkailukohteisiin tehdyt iskut, joiden yhteydessä vuosina 1993 ja 1994 kuoli ulkomaisia matkailijoita. Toisin kuin valittaja väittää, unionin yleinen tuomioistuin mainitsi kyseisen tuomion samassa 72 kohdassa neuvoston todenneen, että vaikka PKK vaikutti luopuneen tästä kampanjasta vuosina 1995–1999, se oli näinä vuosina esittänyt edelleen uhkauksia hyökätä lomakohteisiin. Unionin yleinen tuomioistuin muistutti seuraavaksi mainitun tuomion 73 kohdassa, että oikeuskäytännön mukaan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa edellytettyjen ”tarkkojen tietojen tai – – asiaan liittyvien seikkojen” on oltava sellaisia, että ne osoittavat, että kansallinen viranomainen on tehnyt kyseisessä säännöksessä säädettyä määritelmää vastaavan, asianomaisia henkilöitä tai yhteisöjä koskevan päätöksen, jotta erityisesti kyseiset henkilöt tai yhteisöt voivat tunnistaa tämän päätöksen, mutta näiden tietojen tai seikkojen ei tarvitse liittyä kyseisen päätöksen sisältöön. Unionin yleinen tuomioistuin päätteli lopulta saman tuomion 74 kohdassa, että neuvosto on antanut mainitun yhteisen kannan 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetulla tavalla riittävän tarkat tiedot Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2001 antamasta päätöksestä.
91
Edellä esitetystä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin saattoi valituksenalaisen tuomion 76 kohdassa katsoa, että neuvostolla oli käytettävissään yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetusta toimivaltaisen viranomaisen päätöksestä ilmeneviä tarkkoja tietoja tai asiaan liittyviä seikkoja. Koska valittaja ei riitauta tätä unionin yleisen tuomioistuimen päätelmää ja koska se ei missään tapauksessa esitä seikkaa, jolla kyseinen päätelmä voitaisiin kumota, unionin yleinen tuomioistuin katsoi perustellusti, että neuvosto saattoi tukeutua Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2001 antamaan päätökseen.
92
Väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 77–83, 143, 144 ja 146 kohdassa virheellisesti, että vuotta 1995 edeltäneet teot voitiin ottaa pätevästi huomioon yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan mukaisen tarkistamisen yhteydessä mutta että niitä ei voitu ottaa huomioon tämän yhteisen kannan 1 artiklan 4 kohdan yhteydessä, on todettava, että on erotettava toisistaan yhtäältä yhteisen kannan 1 artiklan 4 kohdassa säädetyt vaatimukset, jotka koskevat henkilön tai yhteisön alkuperäistä merkitsemistä mainittuun luetteloon erityisesti ajallista etäisyyttä koskevien edellytysten osalta, ja toisaalta vaatimukset, jotka liittyvät yhteisen kannan 1 artiklan 3 kohtaan sisältyvään terroriteon määritelmään.
93
Yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettu henkilön tai yhteisön alkuperäinen luetteloon merkitseminen edellyttää sitä, että tekojen, joihin tällainen päätös perustuu, on oltava riittävän äskettäisiä, kun otetaan erityisesti huomioon kyseisen säännöksen tavoite, joka on suojella asianomaisia henkilöitä tai yhteisöjä, kuten tämän tuomion 88 kohdassa muistutettiin.
94
Sitä vastoin yhteisen kannan 1 artiklan 3 kohdassa esitetään vain yhteisessä kannassa tarkoitetun terroriteon käsitteen määritelmä. Neuvosto voi ottaa tässä yhteydessä huomioon muita aiempia seikkoja, jotka voivat olla merkityksellisiä arvioitaessa kyseisessä säännöksessä tarkoitetun asianomaisen henkilön tai yhteisön terroritoiminnan historiaa ja laajuutta.
95
Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin saattoi nyt käsiteltävässä tapauksessa ottaa perustellusti huomioon vuotta 1995 edeltäneet vuosien 1990, 1993 ja 1994 teot määrittääkseen, voidaanko valittajan syyksi luettujen tekojen tarkoituksia pitää yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan perusteella luonteeltaan terroristisina, ja että unionin yleinen tuomioistuin katsoi myös perustellusti, että noin kahden vuoden ”ajallista etäisyyttä” viimeisten huomioon otettujen vuoden 1999 tapahtumien ja Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2001 antaman päätöksen välillä ei voitu pitää liiallisena, joten kyseistä päätöstä voitiin pitää yhteisen kannan 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuna toimivaltaisen viranomaisen päätöksenä.
96
Unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 81 kohdassa tekemästä viittauksesta alle viiden vuoden ajalliseen etäisyyteen, kun se valittajan mukaan otti huomioon vain viimeiset tosiseikat, joihin Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2001 antama päätös perustui, on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin viittasi tähän viiden vuoden ajanjaksoon lainatessaan oikeuskäytäntöä, jonka mukaan viiden vuoden ajanjakso ei ole liiallinen. Valituksenalaisesta tuomiosta ei kuitenkaan ilmene, että tähän viiden vuoden ajanjaksoon viitatessaan unionin yleinen tuomioistuin olisi katsonut, että muut Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2001 antamassa päätöksessä mainitut tosiseikat olivat liian kaukaisia huomioon otettaviksi. Valittajan argumentti perustuu kyseisen tuomion virheelliseen tulkintaan, ja se on siten hylättävä.
97
Toiseksi argumentti, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti, että uhkaukset hyökätä Turkissa sijaitseviin matkailukohteisiin täyttivät yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetyt arviointiperusteet, on myös hylättävä.
98
Tästä säännöksestä näet ilmenee, että sen i alakohdassa on kyse nimenomaisesti sen kaltaisella ”a–h alakohdassa mainitulla teolla” uhkaamisesta, joita ovat ihmishenkeen kohdistuvat hyökkäykset tai suurten tuhojen aiheuttaminen.
99
Varojen jäädyttämisen perustelemiseksi riittää siten a–h alakohdassa luetelluilla teoilla uhkaaminen, ja sillä, että PKK oli vuosina 1995–1999 ehkä luopunut hyökkäyskampanjastaan, ei ole vaikutusta, kun kyse on uhkausten luonnehtimisesta terroriteoiksi.
100
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin päätteli perustellusti, että se, ettei hyökkäyksiä ollut tietyn ajanjakson aikana tehty, ei estänyt sitä, että hyökkäysuhkaukset voivat olla edelleen voimassa, joten hyökkäysuhkaukset ovat yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuja terroritekoja.
101
Valittajan argumentista, jonka mukaan Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädännössä oleva terroriteon määritelmä ja yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa oleva terroriteon määritelmä ovat osin erilaisia, on muistutettava, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 144 kohdassa, että sillä seikalla, että Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädännössä vakavuutta koskeva arviointiperuste koskee käytettyjä keinoja ja yhteisessä kannassa tekojen tarkoituksia, ei ole merkitystä.
102
Tämän tuomion 73 kohdasta ilmenee tältä osin, että yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan i, ii ja iii alakohdassa luetellut tarkoitukset ovat luonteeltaan vain funktionaalisia ja että tämän yhteisen kannan 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan a–k alakohdassa mainittuja tekoja voidaan niiden perusteella pitää terroritekoina. Unionin yleisen tuomioistuimen päättelyyn ei liity siten ristiriitoja, kun otetaan huomioon, että sekä unionin oikeuteen että Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2001 antamaan päätökseen sisältyy kaksitasoinen terroriteon määritelmä, jossa terroriteot määritellään sekä niiden tarkoitusten että kyseisessä tarkoituksessa käytettyjen keinojen perusteella.
103
Toinen valitusperuste on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Kolmas valitusperuste
Asianosaisten lausumat
104
Valittaja väittää kolmannessa valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 182–188 ja 191–203 kohdassa virheellisesti, että vuosina 2015–2017 annettuja asetuksia ja vuonna 2019 annettua päätöstä koskenut neuvoston uudelleentarkastelu täytti yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdassa asetetut edellytykset.
105
Valittaja korostaa unionin yleisen tuomioistuimen todenneen, että Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2001 antaman päätöksen ja vuonna 2014 annettujen toimien välillä on kulunut hyvin pitkä aika, jonka kuluessa on sattunut useita muutosta asian olosuhteissa merkinneitä tapahtumia, joten neuvosto ei ole noudattanut velvoitettaan saattaa ajan tasalle arvionsa riskistä terroritoimintaan osallistumisesta vuonna 2014. Valittaja katsoo, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt tulla samaan lopputulokseen vuosina 2015–2017 annettujen asetusten ja vuonna 2019 annetun päätöksen osalta.
106
Valittaja viittaa toisen valitusperusteen yhteydessä esittämiinsä toteamuksiin ja katsoo, ettei Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2001 antama päätös täytä yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa asetettuja edellytyksiä. Valittaja katsoo myös, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 185 kohdassa virheellisesti, että neuvosto on voinut tukeutua toukokuussa 2014 Turkin uuden sotilasaseman pitkälle edenneelle rakennustyömaalle tehtyyn hyökkäykseen ja luonnehtia hyökkäystä terroriteoksi. Tällainen teko on näet tyypillinen esimerkki teosta, jota valittajan ei voida väittää tehneen terroristisessa tarkoituksessa, koska kyse oli suorasta vastauksesta siihen, että Turkin hallitus oli katkaissut rauhanneuvottelut, ja koska tekoa on pidettävä kansainvälisessä humanitaarisessa oikeudessa hyväksyttynä sotilaallisen toimena.
107
Vaikka unionin tuomioistuin katsoisi, ettei unionin yleinen tuomioistuin tehnyt virheitä tulkitessaan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 ja 4 kohtaa Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2001 antaman päätöksen yhteydessä, valittaja väittää, että kun otetaan huomioon se, että toukokuussa 2014 tehty hyökkäys oli luonteeltaan täysin erilainen kyseisen päätöksen yhteydessä esiin tuotuihin välikohtauksiin verrattuna, sitä, että terroritekojen riski oli edelleen olemassa, ei voitu perustella riittävästi mainitulla hyökkäyksellä.
108
Koska valittajan tilanne on muuttunut radikaalisti niiden 16 vuoden aikana, jotka seurasivat vuonna 1999 tapahtunutta PKK:n perustajan ja johtajan Abdullah Öcalanin pidätystä, ei voida katsoa, että tämä hyökkäys Turkin sotilasaseman pitkälle edenneelle rakennustyömaalle rauhanneuvotteluista huolimatta vastasi uhkausta hyökätä Turkissa sijaitseviin matkailukohteisiin 1990-luvulla.
109
Valittaja väittää 23.10.2017 tapahtuneesta välikohtauksesta, jonka yhteydessä hyökättiin sotilasajoneuvoon, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 191 kohdassa välikohtauksen terroriteoksi luonnehtimisen yhteydessä virheellisesti, että sillä, että kyseinen teko on osa PKK:n ja Turkin tasavallan välistä aseellista selkkausta, ei ollut merkitystä, vaikka ensimmäisestä kanneperusteesta ilmenee selkeästi, ettei välttämättömällä ja oikeasuhteisella sotilasoperaatiolla voida katsoa olevan terroristista tarkoitusta.
110
Kun unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 198–200 kohdassa lähinnä, että neuvosto saattoi aseellisen selkkauksen jatkumisen perusteella katsoa, että terroritekojen riski oli edelleen olemassa, se jätti huomiotta Turkin tasavallan roolin, kun taas PKK oli muuttanut toimintatapojaan merkittävällä tavalla.
111
Neuvosto, jotka Ranskan tasavalta, Alankomaiden kuningaskunta ja komissio tukevat, katsoo, että kolmas valitusperuste on hylättävä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
112
On muistutettava, että yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan nojalla neuvosto voi pysyttää asianomaisen henkilön tai yhteisön nimen varojen jäädyttämistä koskevassa luettelossa, jos se katsoo, että on edelleen riski siitä, että kyseinen henkilö tai yhteisö osallistuu terroritoimintaan, jonka perusteella se on alun perin merkitty kyseiseen luetteloon (tuomio 10.9.2020, Hamas v. neuvosto, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
113
Ainoa merkityksellinen kysymys tällaisen pysyttämisen tarkoituksenmukaisuutta arvioitaessa on lähtökohtaisesti se, onko tosiasiallinen tilanne muuttunut kyseiseen luetteloon merkitsemisen tai edellisen uudelleentarkastelun jälkeen siten, ettei sen perusteella enää voida tehdä samaa päätelmää tästä riskistä (ks. vastaavasti tuomio 26.7.2017, neuvosto v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 46 kohta).
114
Se, että tällainen riski on edelleen olemassa, voidaan osoittaa erityisesti viittaamalla kansalliseen päätökseen, jonka perusteella alkuperäinen merkitseminen on tehty, jos kyseistä päätöstä on äskettäin tarkasteltu uudelleen, minkä perusteella on päätelty, että nimen luettelossa pysyttämistä voidaan perustella viimeaikaisilla välikohtauksilla, joista käy ilmi kyseessä olevan henkilön tai järjestön osallistuvan edelleen terroritoimintaan. Tällaisella uudelleentarkastelulla pyritään varmistamaan, että neuvoston päätös annetaan sellaisen riittävän tosiseikaston pohjalta, jonka perusteella neuvosto voi katsoa tällaisen riskin olevan olemassa (tuomio 10.9.2020, Hamas v. neuvosto, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, 39 kohta).
115
Sitä, onko edelleen olemassa riski siitä, että asianomainen henkilö, ryhmä tai yhteisö osallistuu terroritoimintaan, tarkasteltaessa on erityisesti otettava huomioon paitsi kyseisen henkilön, ryhmän tai yhteisön varojen jäädyttämistä koskevaan luetteloon merkitsemisen perustana olevan kansallisen päätöksen myöhempi kohtalo myös uudemmat tosiseikat, jotka osoittavat sen, että mainittu riski jatkuu edelleen (tuomio 10.9.2020, Hamas v. neuvosto, C‑122/19 P, EU:C:2020:690, 38 kohta).
116
Unionin yleinen tuomioistuin ei ole poikennut tästä oikeuskäytännöstä nyt käsiteltävässä tapauksessa.
117
Tässä yhteydessä on todettava ensinnäkin, että valittajan argumentit, joilla pyritään riitauttamaan se, että toukokuussa 2014 Turkin uuden sotilasaseman pitkälle edenneelle rakennustyömaalle tehtyä hyökkäystä ja sotilasajoneuvoon 23.10.2017 tehtyä hyökkäystä on luonnehdittu yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetuiksi terroriteoiksi, ovat tehottomia yhteisen kannan 1 artiklan 6 kohdan mukaisesti tehdyn uudelleentarkastelun yhteydessä ja että ne on tämän tuomion 112 kohdassa mainitun oikeuskäytännön perusteella hylättävä. Jotta henkilön tai yhteisön nimi voidaan pysyttää varojen jäädyttämistä koskevassa luettelossa, neuvoston ei tarvitse osoittaa, että kyseinen henkilö tai yhteisö on tehnyt tämän yhteisen kannan 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun terroriteon, vaan ainoastaan, että riski sen terroritoimintaan osallistumisesta on edelleen olemassa.
118
Toiseksi on hylättävä myös valittajan argumentit, joiden mukaan teoilla, joihin neuvosto on tukeutunut tarkastellessaan uudelleen sitä, oliko edelleen olemassa riski PKK:n osallistumisesta terrorismiin, ei osoiteta riittävästi tämän riskin olemassaoloa, koska nämä teot ovat luonteeltaan selvästi erilaisia ja koska valittajan tilanne on muuttunut radikaalisi, sillä se puoltaa nykyään rauhanomaisia ratkaisuja.
119
Tässä yhteydessä on todettava, että yhtäältä argumentti, jonka mukaan toukokuussa 2014 Turkin uuden sotilasaseman pitkälle edenneelle rakennustyömaalle tehty hyökkäys oli oikeutettu, on jätettävä tutkimatta. Valittaja ei näet vetoa unionin yleisen tuomioistuimen tekemään oikeudelliseen virheeseen, kun se vain viittaa aseelliseen selkkaukseen, jolla väitetysti voidaan oikeuttaa teko, jonka luonteen se katsoo olevan selvästi erilainen kuin niiden välikohtausten luonne, joihin vedotaan Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2001 antamassa päätöksessä, ja kun se väittää, että kyseinen teko oli suora vastaus siihen, että Turkin hallitus oli katkaissut rauhanneuvottelut, vaan se vaatii unionin tuomioistuinta korvaamaan unionin yleisen tuomioistuimen tästä todistusaineistosta tekemän arvioinnin omalla arvioinnillaan.
120
SEUT 256 artiklan 1 kohdasta ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta seuraa, että muutosta voidaan hakea vain oikeuskysymysten osalta ja että unionin yleinen tuomioistuin on siten yksin toimivaltainen toteamaan asiassa merkitykselliset tosiseikat ja todistusaineiston ja arvioimaan niitä. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että tosiseikasto ja todistusaineisto on otettu huomion vääristyneellä tavalla, niiden arviointi ei ole oikeuskysymys, joka sellaisena kuuluisi unionin tuomioistuimen muutoksenhaun yhteydessä harjoittaman valvonnan piiriin (määräys 27.1.2022, FT ym. v. komissio, C‑518/21 P, EU:C:2022:70, 12 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
121
Toisaalta valittajan argumentti, jonka mukaan 23.10.2017 tapahtunutta välikohtausta on pidettävä ilmeisen välttämättömänä ja oikeasuhtaisena sotilasoperaationa, on hylättävä perusteettomana.
122
Kuten valituksenalaisen tuomion 191 kohdasta ilmenee, valittaja ei riitauta sitä, että kyseinen sotilaallinen hyökkäys on tehty, eikä sitä, että valittaja oli siitä vastuussa, sillä se huomauttaa, että kyseinen teko oli osa sen ja Turkin tasavallan välistä aseellista selkkausta.
123
On siten todettava, ettei valittaja esitä kolmannessa valitusperusteessaan argumentteja, joilla voitaisiin kyseenalaistaa unionin yleisen tuomioistuimen oikeudellinen arviointi, jonka mukaan neuvosto saattoi kyseisten tekojen, joiden todenperäisyyttä ei ole riitautettu, perusteella saattaa pätevästi ajan tasalle arvionsa riskistä siitä, että valittaja osallistuu terroritoimintaan.
124
Näin ollen kolmas valitusperuste on osin jätettävä tutkimatta ja osin hylättävä perusteettomana.
Neljäs valitusperuste
Asianosaisten lausumat
125
Valittaja vetoaa neljännessä valitusperusteessaan siihen, että unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion 207–215 kohdassa virheen tulkitessaan suhteellisuusperiaatetta.
126
Valittaja väittää ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin loukkasi valituksenalaisen tuomion 211–213 kohdassa suhteellisuusperiaatetta, joka edellyttää, että unionin toimielinten toimilla ei ylitetä niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista kyseisellä säännöstöllä legitiimisti tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseksi ja tähän soveltuvaa; kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen välillä, on valittava vähiten rajoittava, eivätkä aiheutuvat haitat saa olla liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden (ks. vastaavasti tuomio 22.1.2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, 50 kohta).
127
Lisäksi on niin, että kun unionin yleinen tuomioistuin totesi, ettei selkkauksen rauhanomaisella ja demokraattisella ratkaisulla ole merkitystä, sen toteamus oli valittajan mukaan vastoin valituksenalaisen tuomion 198 kohdassa esitettyä toteamusta, jonka mukaan neuvosto on katsonut perustellusti, etteivät olosuhteet olleet vuonna 2019 millään tavalla muuttuneet. Koska rauhanomaisen ratkaisun etsimistä pidettiin merkityksellisenä yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohtaan perustuvan uudelleentarkastelun yhteydessä, valittaja katsoo, että näin pitäisi olla myös suhteellisuusperiaatteen tarkastelun yhteydessä varsinkin, koska aseellisen selkkauksen perimmäinen tavoite on väestön itsemääräämisoikeus. Vaikka tätä argumenttia ei voitaisi hyväksyä ensimmäisen valitusperusteen yhteydessä, se on hyväksyttävä tarkasteltaessa neljättä valitusperustetta, jonka mukaan suhteellisuusperiaatetta on loukattu.
128
Kuten valituksenalaisen tuomion 207 kohdasta ilmenee, riidanalaisilla toimilla tavoiteltiin yleisen edun mukaista päämäärää, joka on kansainvälisen rauhan ja turvallisuuden edistäminen. Se, että PKK:n nimi on pysytetty riidanalaisissa luetteloissa, on itse asiassa esteenä rauhanprosessille, joten näissä toimissa säädettyjä rajoittavia toimenpiteitä ei voida pitää asianmukaisina tavoiteltujen päämäärien kannalta.
129
Toiseksi kun unionin yleinen tuomioistuin tutki pelkästään riidanalaisilla toimilla tavoiteltua päämäärää suppeasti, se ei tarkistanut valituksenalaisen tuomion 206–215 kohdassa asianmukaisesti, ovatko niistä aiheutuvat haitat, joihin sisältyy myös ennakoitavissa olevia seurauksia (ks. vastaavasti tuomio 12.3.2019, Tjebbes ym.C‑221/17, EU:C:2019:189, 40 kohta), liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden. Ei voida näet katsoa, että sitä, ovatko toimesta aiheutuvat haitat liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden, määritettäessä otetaan huomioon pelkästään tämän toimen omat päämäärät mutta ei sen ennakoitavissa olevia seurauksia.
130
Tässä yhteydessä valittaja muistuttaa, että vaikka neuvosto ei voi ottaa huomioon jokaista toimen mahdollista seurausta, se oli nyt käsiteltävässä tapauksessa kuitenkin tietoinen – vaikka vain 1.5.2014 asiassa PKK v. neuvosto (T‑316/14) nostetun kumoamiskanteen vuoksi – riidanlaisen toimen vaikutuksista kurdeihin, joten unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen todetessaan valituksenalaisen tuomion 212 ja 213 kohdassa, ettei näillä vaikutuksilla ollut merkitystä.
131
Neuvosto, jotka Ranskan tasavalta, Alankomaiden kuningaskunta ja komissio tukevat, katsoo, että neljäs valitusperuste on hylättävä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
132
Aluksi on todettava, että neljäs valitusperuste on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin valittaja vain viittaa rajoittavien toimenpiteiden perimmäiseen tavoitteeseen – eli SEU 21 artiklan 2 kohdan c alakohdassa tarkoitettuihin kansainvälisen rauhan säilyttämiseen ja kansainvälisen turvallisuuden lujittamiseen – ja ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyt argumentit toistaen väittää, että PKK:n nimen pysyttäminen riidanalaisissa luetteloissa on esteenä rauhanprosessille ja sillä on seurauksia kurdeille, koska aseellisen selkkauksen, johon PKK osallistuu, perimmäinen tavoite on kurdiväestön itsemääräämisoikeus. Valituksella pyritään tältä osin todellisuudessa vain siihen, että unionin yleisessä tuomioistuimessa nostettu kanne tutkittaisiin uudelleen, mikä ei kuulu unionin tuomioistuimen toimivaltaan muutoksenhaun yhteydessä.
133
PKK ei myöskään tue mitenkään väitettään, joka koskee itsemääräämisoikeuden periaatteen merkitystä riidanalaisissa toimissa säädettyjen rajoittavien toimenpiteiden oikeasuhteisuutta arvioitaessa, joten myös tämä väite on jätettävä tutkimatta.
134
Lopuksi väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut huomioon määrättyjen rajoittavien toimenpiteiden tavoitetta ja sivuutti niiden ennakoitavissa olevat seuraukset, kun se ei määrittänyt sitä, olivatko aiheutuvat haitat suhteettomia tavoiteltuun päämäärään nähden, on muistutettava, että suhteellisuusperiaatteen noudattamista koskevan tuomioistuinvalvonnan yhteydessä ainoastaan se, että toteutettu toimenpide on ilmeisen soveltumaton toimivaltaisen toimielimen tavoitteleman päämäärän saavuttamiseen, voi vaikuttaa tällaisen toimenpiteen lainmukaisuuteen (ks. vastaavasti tuomio 25.6.2020, Vnesheconombank v. neuvosto, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, 84 kohta).
135
On muistutettava myös, että rajoittaviin toimenpiteisiin liittyy määritelmänsä mukaisesti kielteisiä vaikutuksia, jotka kohdistuvat erityisesti niiden kohteena oleviin yhteisöihin (ks. vastaavasti tuomio 25.6.2020, Vnesheconombank v. neuvosto, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, 86 kohta).
136
Kielteiset vaikutukset voidaan kuitenkin oikeuttaa, kun riidanalaisten toimien tavoite on tärkeä; tavoitteena on erityisesti terrorismin torjuminen, joka SEU 21 artiklassa määrättyjen unionin ulkoisen toiminnan tavoitteiden mukaisesti liittyy kansainvälisen rauhan ja turvallisuuden ylläpitämisen laajempaan tavoitteeseen (ks. vastaavasti tuomio 25.6.2020, Vnesheconombank v. neuvosto, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, 87 kohta).
137
Edellä 134–136 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö huomioon ottaen unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 209 kohdassa perustellusti, että koska neuvoston tavoitteena riidanalaiset toimet antaessaan oli erityisesti terrorismin torjuminen, nämä toimet vastasivat johdonmukaisella tavalla kyseistä tavoitetta, eikä niitä voitu missään tapauksessa pitää ilmeisen soveltumattomina mainittuun tavoitteeseen nähden.
138
Koska valittaja ei esitä tämän väitteen tueksi asiassa merkityksellistä oikeudellista argumenttia, väite on hylättävä.
139
Näin ollen neljäs valitusperuste on osin jätettävä tutkimatta ja osin hylättävä perusteettomana.
Viides valitusperuste
Asianosaisten lausumat
140
Valittaja väittää viidennessä valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 221–238 kohdassa virheellisesti, että neuvosto oli täyttänyt perusteluvelvollisuutensa, vaikka – kuten nyt käsiteltävän valituksen aiemmissa valitusperusteissa on huomautettu – riidanalaisten toimien perusteista ei ilmene selkeästi, että vuosien 2015–2019 tapahtumat, joihin Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2001 antaman päätöksen yhteydessä on vedottu, tosiasiallisesti tukevat tätä päätöstä.
141
Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti, että neuvosto oli täyttänyt perusteluvelvollisuutensa. Neuvosto ei näet ole ottanut huomioon itsemääräämisoikeuden tavoitetta ja asiayhteyttä, johon aseellinen selkkaus liittyy. Se on tukeutunut virheellisesti Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2001 antamassa päätöksessä mainittuihin välikohtauksiin. Suorittamansa uudelleentarkastelun yhteydessä neuvosto on luonnehtinut riidanalaisissa toimissa mainittuja välikohtauksia virheellisesti terroriteoiksi esittämättä riittäviä syitä sen perustelemiseksi, miksi sotilasoperaatiolla voidaan osoittaa, että riski terroritoimintaan osallistumisesta on edelleen olemassa. Se ei ole perustellut riittävästi syitä, joiden vuoksi riidanalaisia toimia voitiin pitää oikeasuhteisena, vaikka sille oli ilmoitettu seurauksista, joita PKK:n merkitsemisestä riidanalaisiin luetteloihin saattoi aiheutua rauhalle sekä kurdien ja heidän kannattajiensa tilanteelle.
142
Valittaja katsoo lisäksi, että unionin yleinen tuomioistuin teki virheen, kun se totesi valituksenalaisen tuomion 232–238 kohdassa, että argumentit sen osoittamiseksi, ettei neuvosto ollut noudattanut perusteluvelvollisuuttaan, kun se ei tarkistanut, voitiinko kansallisten viranomaisten tutkimia välikohtauksia luonnehtia yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetuiksi terroriteoiksi, ja kun se ei osoittanut Yhdistyneen kuningaskunnan päätösten merkitystä yhteisen kannan 1 artiklan 4 ja 6 kohdan osalta, oli hylättävä, koska argumentit koskivat perustelujen aineellista paikkansapitävyyttä. Tässä tarkistuksessa ei ollut kyse yksinomaan perustelujen paikkansapitävyydestä vaan myös itse perusteluvelvollisuudesta.
143
Neuvosto, jotka Ranskan tasavalta, Alankomaiden kuningaskunta ja komissio tukevat, katsoo, että viides valitusperuste on jätettävä tutkimatta tai se on joka tapauksessa perusteeton.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
144
Viidennen valitusperusteen tutkittavaksi ottamisesta on todettava, että kun valittaja kohdistaa väitteensä valituksenalaisen tuomion 221–238 kohtaan, se ei kyseisen tuomion 232–238 kohtaan kohdistettuja väitteitä lukuun ottamatta mainitse selkeästi kohtia, joihin sen mukaan liittyy oikeudellinen virhe, eikä oikeudellisia argumentteja, joihin se kantansa tueksi vetoaa. Se ei erityisesti täsmennä, miltä osin unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, johon unionin yleinen tuomioistuin viittaa, olisi virheellistä. Valittajan argumenteilla pyritään näin ollen siihen, että unionin yleisessä tuomioistuimessa nostetut kanteet tutkittaisiin uudelleen, sen sijaan, että nämä argumentit kohdistettaisiin valituksenalaiseen tuomioon niin, että unionin tuomioistuin voisi harjoittaa laillisuusvalvontaansa (ks. vastaavasti tuomio 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami ym. v. parlamentti ja neuvosto, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 48 kohta).
145
Eräillä valittajan tämän valitusperusteen yhteydessä esittämillä argumenteilla ei näet todellisuudessa pyritä riitauttamaan unionin yleisen tuomioistuimen arviointia riidanalaisten tointen perusteluista vaan sen arviointi kyseessä olevien rajoittavien toimenpiteiden tarkoituksenmukaisuudesta niiden tavoitteiden kannalta. Nämä argumentit, jotka koskevat itsemääräämisoikeuden tavoitetta ja asiayhteyttä, johon aseellinen selkkaus liittyy, Yhdistyneen kuningaskunnan vuonna 2001 antamassa päätöksessä tarkoitettuja välikohtauksia, riidanalaisissa toimissa mainittujen välikohtausten luonnehtimista terroriteoiksi ja syitä, joiden vuoksi riidanalaisia toimia on pidettävä oikeasuhteisina, liittyvät muihin valitusperusteisiin, joihin valittaja sitä paitsi nimenomaisesti viittaa, ja ne on hylätty. Niillä ei näin ollen ole merkitystä perustelujen puutteellisuutta koskevan viidennen valitusperusteen yhteydessä.
146
On muistutettava myös, että neuvoston toimen, jolla määrätään rajoittavasta toimenpiteestä, perusteluissa on mainittava erityiset ja konkreettiset syyt, joiden perusteella neuvosto on harkintavaltaansa käyttäessään katsonut, että asianomaiseen henkilöön on kohdistettava tällainen toimenpide (ks. vastaavasti tuomio 22.4.2021, neuvosto v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 47 kohta), kuten unionin yleinen tuomioistuin perustellusti valituksenalaisen tuomion 216 kohdassa totesi.
147
Kuten unionin yleinen tuomioistuin valituksenalaisen tuomion 217 kohdassa muistutti, SEUT 296 artiklassa edellytetty perusteluvelvollisuus määräytyy kyseisen toimen luonteen ja sen asiayhteyden mukaan, jossa se on annettu. Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat erityisesti toimen sisältö, esitettyjen perusteiden luonne ja se tarve, joka niillä, joille toimi on osoitettu, tai muilla henkilöillä, joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia yksityiskohtia, koska tutkittaessa, ovatko perustelut riittäviä, on otettava huomioon niiden sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt. Asianomaiselle vastainen toimi on näin ollen riittävästi perusteltu silloin, kun se on tehty asianomaiselle tutussa asiayhteydessä, minkä vuoksi hän pystyy ymmärtämään itseensä kohdistuvan toimenpiteen ulottuvuuden (ks. tuomio 22.4.2021, neuvosto v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
148
Kun kyse on erityisesti toimista, jotka koskevat henkilön tai yhteisön nimen pysyttämistä varojen jäädyttämistä koskevassa luettelossa, neuvoston on tarkistettava, onko tosiasiallinen tilanne muuttunut alkuperäisen merkitsemisen jälkeen tai edellisen uudelleentarkastelun jälkeen siten, ettei sen perusteella enää voida tehdä samaa päätelmää asianomaisen henkilön tai yhteisön osallistumisesta terroritoimintaan (ks. vastaavasti tuomio 22.4.2021, neuvosto v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 49 kohta).
149
Tässä yhteydessä on täsmennettävä, että kun kyse on tällaisista toimista, unionin tuomioistuinten velvollisuutena on tarkistaa yhtäältä, onko SEUT 296 artiklassa määrättyä perusteluvelvollisuutta noudatettu ja ovatko esitetyt perusteet siis riittävän tarkkoja ja konkreettisia – mistä unionin yleinen tuomioistuin sitä paitsi valituksenalaisen tuomion 218 kohdassa muistutti –, sekä toisaalta, onko näille perusteille näyttöä, mikä merkitsee, että kyseisten tuomioistuinten on varmistuttava näiden perusteiden aineellisen lainmukaisuuden valvonnan yhteydessä siitä, että nämä toimet perustuvat riittävän vankkaan tosiseikastoon, ja tarkistettava ne tosiseikat, joihin viitataan kyseisten toimien taustalla olevissa perusteissa (tuomio 22.4.2021, neuvosto v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
150
Perusteluja koskeva kysymys, joka liittyy olennaiseen menettelymääräykseen, on kuitenkin erillinen väitetyn toiminnan toteen näyttämistä koskevasta kysymyksestä, joka koskee kyseisen toimen aineellista lainmukaisuutta ja edellyttää kyseisessä toimessa mainittujen tosiseikkojen paikkansapitävyyden tarkastamista sekä kyseisten tosiseikkojen luokittelemista seikoiksi, joiden perusteella kyseiseen henkilöön voidaan soveltaa rajoittavia toimenpiteitä (tuomio 22.4.2021, neuvosto v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
151
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi tässä yhteydessä valituksenalaisen tuomion 236 kohdassa perustellusti, että sitä, että neuvosto on noudattanut velvoitettaan tarkistaa, että kansallisten viranomaisten huomioon ottamat teot voidaan luonnehtia yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetuiksi terroriteoiksi, on tutkittu kyseisen säännöksen rikkomista koskevaan kanneperusteeseen vastattaessa.
152
Edellä esitetystä seuraa, että argumenteilla, joilla pyritään riitauttamaan mainittujen tosiseikkojen aineellinen paikkansapitävyys, ei ole merkitystä perustelujen puutteellisuutta koskevan viidennen valitusperusteen yhteydessä, joten tämä valitusperuste on jätettävä tutkimatta ja joka tapauksessa hylättävä perusteettomana.
153
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että valitus on hylättävä kokonaisuudessaan, koska yhtäkään valitusperusteista ei ole hyväksytty.
Oikeudenkäyntikulut
154
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan saman työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valitusmenettelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
155
Koska neuvosto on vaatinut, että valittaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja koska valittaja on hävinnyt asian, valittaja on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan neuvoston oikeudenkäyntikulut.
156
Työjärjestyksen 140 artiklan, jota sovelletaan kyseisen työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla myös valituksen käsittelyyn, 1 kohdassa määrätään, että jäsenvaltiot ja toimielimet, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Komissio, Ranskan tasavalta ja Alankomaiden kuningaskunta, jotka ovat osallistuneet oikeudenkäyntiin unionin tuomioistuimessa, vastaavat siten omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (seitsemäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
Kurdistan Workers’ Party (PKK) vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan unionin neuvoston oikeudenkäyntikulut.
3)
Euroopan komissio, Ranskan tasavalta ja Alankomaiden kuningaskunta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.