62021CC0083
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MACIEJ SZPUNAR
7 päivänä heinäkuuta 2022 (
1
)
Asia C-83/21
Airbnb Ireland UC ja
Airbnb Payments UK Ltd
vastaan
Agenzia delle Entrate,
muina osapuolina:
Presidenza del Consiglio dei Ministri,
Ministero dell’Economia e delle Finanze,
Federazione delle Associazioni Italiane Alberghi e Turismo – Federalberghi,
Renting Services Group s.r.l.s. ja
Codacons – Coordinamento delle Associazioni e dei Comitati di tutela dell’ambiente e dei diritti degli utenti e dei consumatori
(Ennakkoratkaisupyyntö – Consiglio di Stato (ylin hallintotuomioistuin, Italia))
Ennakkoratkaisupyyntö – Tietoyhteiskunnan palvelut – Sähköinen kaupankäynti – Kiinteistönvälitykseen käytettävä sähköinen alusta – Direktiivi 2000/31/EY – 1 artiklan 5 kohdan a alakohta – Direktiivi 2006/123/EY – Palvelut sisämarkkinoilla – 2 artiklan 3 kohta – ”Verotuksen alan” ja ”verotusta koskevien asioiden” jättäminen näiden direktiivien soveltamisalan ulkopuolelle – Direktiivi (EU) 2015/1535 – Teknisiä määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettava menettely – 1 artiklan 1 kohdan e ja f alakohta – Palveluja koskevan määräyksen ja teknisen määräyksen käsitteet – Kiinteistöjen vuokraus asumistarkoituksiin enintään 30 päivän ajaksi – Kiinteistönvälityspalvelujen tarjoajille, mukaan lukien sähköisellä alustalla toimiville palveluntarjoajille, asetettu velvollisuus toimittaa veroviranomaiselle tietoja vuokrasopimuksista ja tehdä lähdeveron pidätys suoritetuista maksuista – Palveluntarjoajille, joilla ei ole kiinteää toimipaikkaa Italiassa, asetettu velvollisuus nimetä veroedustaja – SEUT 56 artikla – Palvelujen tarjoamisen vapaus – Rajoittava luonne – Oikeuttaminen – Verovalvonnan tehokkuus ja veronkierron estäminen – Oikeasuhteisuus – SEUT 267 artiklan kolmas kohta
Johdanto
1.
Verkkoalustat ovat niin sanottujen tietoyhteiskunnan palvelujen eli yksinkertaisemmin internetpalvelujen tarjoajia, jotka antavat paitsi ammattilaisille myös yksityisille, jotka eivät harjoita taloudellista toimintaa, mahdollisuuden tarjota kuluttajille monenlaisia palveluja saattamalla ensin mainitut yhteen jälkimmäisten kanssa.
2.
Verkkoalustojen kehityksen ansiosta monilla yksityisillä on yhtäältä mahdollisuus tarjota palveluja varsinaisen taloudellisen toiminnan ulkopuolella ja toisaalta hankkia näitä palveluja usein huomattavasti edullisempaan hintaan kuin se, johon ammattilaiset niitä tarjoavat. Nämä alustat ovat siten synnyttäneet markkinat, joita ei tähän asti ole ollut olemassa, tai ainakin edistäneet tiettyjen palvelumarkkinoiden eksponentiaalista kehitystä, kun sekä tarjonta että kysyntä ovat kasvaneet. Samalla ne ovat osaltaan kärjistäneet useita niin sosiaalisia kuin poliittisia, hallinnollisia ja oikeudellisiakin ongelmia, jotka liittyvät näiden palvelujen massiiviseen kehitykseen.
3.
Niinpä nousee esiin kysymys siitä, missä määrin verkkoalustat ovat myös velvollisia auttamaan omaan toimintaansa liittyvien ongelmien ratkaisemisessa. Näitä ratkaisuja haettaessa on tietysti noudatettava lakia ja erityisesti unionin oikeutta. Internetin kautta tarjottaville palveluille on nimittäin ominaista se, että ne ovat herkästi rajatylittäviä – internetissähän palvelun tarjoajan ja sen vastaanottajan maantieteellisellä sijainnilla ei ole merkitystä. Verkkoalustat ovat siitä erityisiä, että niiden palvelut, jotka tarjotaan internetin kautta ja jotka ovat siten lähtökohtaisesti rajatylittäviä, ovat vahvasti sidoksissa alustan käyttäjien itsensä myöhemmin tarjoamiin palveluihin, jotka ovat useimmiten ”todellisia” ja sijaitsevat täsmällisessä fyysisessä paikassa. Verkkoalustat ovat siis perinpohjaisesti muuttaneet rajatylittävien palvelujen luonnetta paitsi mahdollistamalla niiden massiivisen tarjoamisen ja käyttämisen myös tekemällä niistä sekamuotoisia, koska niiden palvelut ovat vahvasti sidoksissa myöhempiin palveluihin, joilla ei ole tällaista ominaisuutta.
4.
Tämän todellisen paradigman muutoksen vuoksi tiettyjä unionin oikeuden periaatteita ja erityisesti palvelujen tarjoamisen vapauden periaatetta on syytä tarkastella uudelleen, jotta kyettäisiin vastaamaan verkkoalustojen toiminnan asettamiin uusiin haasteisiin. Käsiteltävä asia tarjoaa unionin tuomioistuimelle tilaisuuden lausua toimenpiteistä, joita jäsenvaltiot voivat toteuttaa vastatakseen yhteen näistä haasteista eli verkkoalustojen välityksellä tarjottavien palvelujen verokohtelua koskevaan haasteeseen.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
5.
Tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista 8.6.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/31/EY (direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä) (
2
) 1 artiklan 1 kohdassa ja 5 kohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tämän direktiivin tavoitteena on edistää sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa varmistamalla tietoyhteiskunnan palvelujen vapaa liikkuvuus jäsenvaltioiden välillä.
– –
5.   Tätä direktiiviä ei sovelleta:
a)
verotuksen alalla;
– –”
6.
Palveluista sisämarkkinoilla 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/123/EY (
3
) 1 artiklan 1 kohdassa ja 2 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1 artikla
– –
1.   Tässä direktiivissä vahvistetaan yleissäännökset, joiden avulla edistetään palveluntarjoajien sijoittautumisvapautta ja palvelujen vapaata liikkuvuutta niin, että samalla taataan palvelujen korkea laatu.
– –
2 artikla
– –
3.   Tätä direktiiviä ei sovelleta verotusta koskeviin asioihin.”
7.
Teknisiä määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 9.9.2015 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2015/1535 (
4
) 1 artiklan 1 kohdan b ja e–g alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
b)
’palvelulla’ kaikkia tietoyhteiskunnan palveluja, toisin sanoen kaikkia etäpalveluina sähköisessä muodossa palvelun vastaanottajan henkilökohtaisesta pyynnöstä toimitettavia palveluja, joista tavallisesti maksetaan korvaus.
– –
e)
’palveluja koskevalla määräyksellä’ yleisluontoista vaatimusta, joka koskee b alakohdassa tarkoitettujen palvelujen saatavuutta ja palvelutoiminnan harjoittamista, erityisesti palvelun tarjoajaa, palveluja ja palvelujen vastaanottajaa koskevia määräyksiä, lukuun ottamatta määräyksiä, jotka eivät erityisesti koske kyseisessä alakohdassa määriteltyjä palveluja.
Tässä määritelmässä:
i)
määräyksen katsotaan koskevan nimenomaisesti tietoyhteiskunnan palveluja, jos sen perusteluissa ja sen säädösosassa todetaan, että sen erityistavoitteena on joko kokonaisuudessaan tai tiettyjen erikseen täsmennettyjen säännösten osalta nimenomaisesti ja kohdennetusti säännellä näitä palveluja;
ii)
määräyksen ei katsota koskevan nimenomaisesti tietoyhteiskunnan palveluja, jos se koskee niitä vain epäsuorasti tai satunnaisesti;
f)
’teknisellä määräyksellä’ teknistä eritelmää tai muuta vaatimusta taikka palveluja koskevaa määräystä, mukaan lukien sovellettavat hallinnolliset määräykset, jonka noudattaminen on oikeudellisesti tai tosiasiallisesti pakollista ja joka koskee kaupan pitämistä, palvelujen tarjoamista, palvelujen tarjoajien sijoittautumista tai käyttöä jäsenvaltiossa tai suuressa osassa sen aluetta sekä jäsenvaltioiden lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä, joissa kielletään tuotteen valmistus, tuonti, kaupan pitäminen tai käyttö taikka joissa kielletään palvelujen tarjoaminen, palvelujen käyttö tai sijoittautuminen palvelujen tarjoajana, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 7 artiklan säännösten soveltamista.
Teknisiä määräyksiä, joita noudatetaan tosiasiallisesti, ovat erityisesti:
– –
iii)
tekniset eritelmät tai muut vaatimukset tai palveluja koskevat säännöt, jotka liittyvät verotus- tai rahoitustoimenpiteisiin, jotka vaikuttavat tuotteiden tai palveluiden kulutukseen rohkaisemalla näiden teknisten eritelmien tai muiden vaatimusten taikka palveluja koskevien määräysten noudattamista; tämä ei koske kansallisiin sosiaaliturvajärjestelmiin liittyviä palveluja koskevia teknisiä eritelmiä, muita vaatimuksia tai määräyksiä.
– –
g)
’teknistä määräystä koskevalla ehdotuksella’ teknisen eritelmän tai muun vaatimuksen taikka palveluja koskevan määräyksen tekstiä, hallinnolliset määräykset mukaan lukien, joka on tarkoitus suoraan tai välillisesti vahvistaa teknisenä määräyksenä ja joka on valmisteluvaiheessa, jolloin siihen on vielä mahdollisuus tehdä olennaisia muutoksia.”
8.
Kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toimitettava [Euroopan] komissiolle välittömästi teknisiä määräyksiä koskevat ehdotukset, paitsi kun on kyse kansainvälisen tai eurooppalaisen standardin käyttöönotosta sellaisenaan, jolloin pelkkä tiedonanto riittää, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 7 artiklan säännösten soveltamista. Niiden on toimitettava komissiolle myös ilmoitus niistä syistä, joiden vuoksi tällaisen teknisen määräyksen laatiminen on tarpeen, jollei näitä syitä selvitetä jo ehdotuksessa.”
Italian oikeus
9.
Kiireellisistä rahoitustoimenpiteistä, aloitteista alue- tai paikallistasojen yhteisöjen auttamiseksi, maanjäristyksistä kärsineiden alueiden tukemiseksi toteuttavista lisätoimista ja kehitystoimenpiteistä 24.4.2017 annetun asetuksen nro 50, joka on muutettu laiksi 21.6.2017 annetulla lailla nro 96 (Decreto-legge n. 50 convertito con modificazioni dalla L. 21 giugno 2017, n. 96 – Disposizioni urgenti in materia finanziaria, iniziative a favore degli enti territoriali, ulteriori interventi per le zone colpite da eventi sismici e misure per lo sviluppo), (
5
) sellaisena kuin se on muutettuna (jäljempänä asetus nro 50), 4 §:ssä säädetään kaupallisen toiminnan ulkopuolella tarjottavien lyhytkestoisten kiinteistönvuokrausten verojärjestelmästä (jäljempänä riidanalainen verojärjestelmä).
10.
Riidanalaista verojärjestelmää sovelletaan luonnollisten henkilöiden kaupallisen toiminnan ulkopuolella tekemiin asuinkiinteistöjen vuokrasopimuksiin, jotka on tehty enintään 30 päivän ajaksi joko suoraan vuokralaisten kanssa tai kiinteistönvälitystoimintaa harjoittavien henkilöiden ”tai sähköisiä alustoja hallinnoivien henkilöiden” välityksellä (asetuksen nro 50 4 §:n 1 momentti).
11.
Tällaisista vuokrasopimuksista saatavista tuloista on 1.6.2017 lähtien voitu valinnaisesti maksaa tavanomaisen tuloveron sijasta kiinteämääräistä veroa tekemällä lopullinen veronpidätys, jonka verokanta on 21 prosenttia (asetuksen nro 50 4 §:n 2 momentti).
12.
Edellä mainittuihin vuokrauksiin liittyvää kiinteistönvälitystoimintaa harjoittavilla henkilöillä ”ja sähköisiä alustoja hallinnoivilla henkilöillä” on velvollisuus toimittaa tiedot niiden välityksellä tehdyistä vuokrasopimuksista viimeistään sitä vuotta seuraavan vuoden 30. päivänä kesäkuuta, jota nämä tiedot koskevat. Tietojen toimittamatta jättämisestä tai puutteellisten tai virheellisten tietojen toimittamisesta voidaan määrätä taloudellisia seuraamuksia (asetuksen nro 50 4 §:n 4 momentti).
13.
Italiassa asuvien kiinteistönvälitystoimintaa harjoittavien henkilöiden ”ja sähköisiä alustoja hallinnoivien henkilöiden” on silloin, kun ne vastaanottavat edellä mainittuihin vuokrasopimuksiin liittyviä vuokria tai vastikkeita tai osallistuvat näiden vuokrien ja vastikkeiden maksamiseen, tehtävä veronkerääjinä 21 prosentin pidätys näiden vuokrien ja vastikkeiden määrästä siinä yhteydessä, kun ne maksetaan vuokranantajalle, ja tilitettävä se veronsaajalle. Tapauksissa, joissa ei ole valittu kiinteämääräisen veron maksamista vuokratuloista tekemällä lopullinen veronpidätys, vero katsotaan pidätetyksi tavanomaisen tuloveron ennakkona (asetuksen nro 50 4 §:n 5 momentti).
14.
Kyseistä toimintaa harjoittavat ulkomailla asuvat henkilöt, joilla on kiinteä toimipaikka Italiassa, täyttävät riidanalaisesta verojärjestelmästä johtuvat velvoitteet kiinteän toimipaikkansa välityksellä. Ulkomailla asuvilla henkilöillä, joilla ei katsota olevan kiinteää toimipaikkaa Italiassa, on verovastuullisina velvollisuus nimetä veroedustaja. Jos veroedustajaa ei nimetä, Italiassa asuvat henkilöt, jotka kuuluvat samaan ryhmään edellä mainittujen henkilöiden kanssa, vastaavat näiden kanssa yhteisvastuullisesti veronpidätyksen tekemisestä vuokrasopimuksiin liittyvien vuokrien ja vastikkeiden määristä ja sen tilittämisestä veronsaajalle (asetuksen nro 50 4 §:n 5 bis momentti).
15.
Asetuksen nro 50 4 §:n 4, 5 ja 5 bis momentin soveltamista koskevat säännökset vahvistettiin verohallinnon pääjohtajan päätöksellä.
Tosiseikat, menettely ja ennakkoratkaisukysymykset
16.
Pääasian kantajat, Airbnb Ireland UC ja Airbnb Payments UK Ltd (jäljempänä yhdessä Airbnb), kuuluvat maailmanlaajuisesti toimivaan Airbnb-konserniin, joka hallinnoi samannimistä kiinteistönvälitykseen tarkoitettua internetalustaa. Kyseisellä alustalla voidaan saattaa yhteen yhtäältä vuokranantajia, jotka voivat tarjota majoituspaikkoja, ja toisaalta tämäntyyppistä majoitusta etsiviä henkilöitä. Majoitusmaksu peritään asiakkaalta ennen vuokrauksen alkamista ja siirretään vuokranantajalle sen jälkeen, kun vuokraus on alkanut, jos vuokralainen ei ole riitauttanut sitä. (
6
)
17.
Airbnb nosti Tribunale amministrativo del Laziossa (Lazion hallintotuomioistuin, Italia) kanteen, jossa vaadittiin kumoamaan yhtäältä riidanalaisen verojärjestelmän täytäntöönpanosta 12.7.2017 tehty verohallinnon pääjohtajan päätös nro 132395 ja toisaalta riidanalaisesta verojärjestelmästä 12.10.2017 annettu verohallinnon tulkitseva ohje nro 24.
18.
Kanteensa tueksi Airbnb väitti, että riidanalaisella verojärjestelmällä oli otettu Italian oikeudessa käyttöön ”tekninen määräys” tai ”palveluja koskeva määräys” ja että siitä olisi siten pitänyt ilmoittaa ennakolta komissiolle direktiivin 2015/1535 5 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti. Airbnb myös väitti, että kyseisessä järjestelmässä asetetut tietojen toimittamista ja verotusta koskevat velvoitteet loukkaavat palvelujen tarjoamisen vapauden periaatetta. Lisäksi Airbnb väitti, että sellaisille kiinteistönvälitysalustaa ylläpitäville henkilöille, jotka eivät asu Italiassa eivätkä ole sijoittautuneet Italiaan, asetetulla velvollisuudella nimetä veroedustaja rajoitetaan suhteettomasti perusvapauksia, kuten palvelujen tarjoamisen vapautta.
19.
Ensimmäisen asteen tuomioistuin hylkäsi kanteen 18.2.2019 antamallaan tuomiolla. Airbnb valitti tästä tuomiosta ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen.
20.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin päätti 11.7.2019 antamallaan välipäätöksellä, joka saapui unionin tuomioistuimeen 30.9.2019, esittää tälle ennakkoratkaisupyynnön, joka koski useita unionin oikeuden säännöksiä. Unionin tuomioistuin totesi 30.6.2020 antamassaan määräyksessä Airbnb Ireland ja Airbnb Payments UK (C-723/19, ei julkaistu, EU:C:2020:509), että pyynnön tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuivat selvästi, koska se ei sisältänyt riittävästi tietoja, jotta unionin tuomioistuin olisi voinut antaa hyödyllisen vastauksen siinä esitettyihin kysymyksiin, ja täsmensi, että kansallinen tuomioistuin voisi esittää sille uuden ennakkoratkaisupyynnön.
21.
Tässä tilanteessa Consiglio di Stato päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Unionin tuomioistuinta pyydetään ottamaan kantaa siihen, miten on tulkittava [direktiivissä 2015/1535] tarkoitettuja ilmauksia tietoyhteiskunnan palveluja koskeva ’tekninen määräys’ ja tietoyhteiskunnan ’palveluja koskeva määräys’; unionin tuomioistuinta pyydetään erityisesti täsmentämään, onko kyseisten ilmaisujen katsottava kattavan myös luonteeltaan verotukselliset toimenpiteet, joiden suoranaisena tarkoituksena ei ole säännellä nimenomaan tietoyhteiskunnan palvelua mutta jotka kuitenkin vaikuttavat käytännössä kyseisen palvelun harjoittamiseen asianomaisessa jäsenvaltiossa erityisesti asettamalla kaikille kiinteistönvälityspalvelujen tarjoajille – mukaan lukien siis jäsenvaltioon sijoittautumattomat toimijat, jotka tarjoavat palvelujaan verkossa – lisävelvoitteita, joiden tarkoituksena on vuokranantajien maksettaviksi tulevien verojen tehokas kantaminen ja joita ovat muun muassa
a)
välittäjän toiminnan seurauksena tehtyjä lyhytkestoisia vuokrasopimuksia koskevien tietojen kerääminen ja niiden toimittaminen jäsenvaltion veroviranomaisille;
b)
veronsaajalle kuuluvien osuuksien pidättäminen vuokralleottajien vuokranantajille maksamista määristä ja niiden tilittäminen veronsaajalle?
2)
a)
Ovatko SEUT 56 artiklassa tarkoitettu palvelujen tarjoamisen vapauden periaate sekä, jos niiden katsotaan olevan sovellettavissa nyt tarkasteltavaan asiaan, [direktiiveistä 2006/123 ja 2000/31] johdettavat vastaavat periaatteet esteenä sellaiselle kansalliselle toimenpiteelle, jolla Italiassa toimivat kiinteistönvälittäjät – mukaan lukien siis Italiaan sijoittautumattomat toimijat, jotka tarjoavat palvelujaan verkossa – velvoitetaan keräämään niiden välityksellä tehtyjä lyhytkestoisia vuokrasopimuksia koskevia tietoja ja ilmoittamaan ne sitten verohallinnolle palvelun käyttäjien maksettaviksi kuuluvien välittömien verojen kantamiseen liittyvien päämäärien vuoksi?
b)
Ovatko SEUT 56 artiklassa tarkoitettu palvelujen tarjoamisen vapauden periaate sekä, jos niiden katsotaan olevan sovellettavissa nyt tarkasteltavaan asiaan, [direktiiveistä 2006/123 ja 2000/31] johdettavat vastaavat periaatteet esteenä sellaiselle kansalliselle toimenpiteelle, jolla Italiassa toimivat kiinteistönvälittäjät – mukaan lukien siis Italiaan sijoittautumattomat toimijat, jotka tarjoavat palvelujaan verkossa – siinä tapauksessa, että ne ovat osallisina niiden välityksellä tehtyjen lyhytkestoisten vuokrasopimusten maksuvaiheessa, velvoitetaan suorittamaan kyseisistä maksuista veronpidätys ja tilittämään vero sitten veronsaajalle palvelun käyttäjien maksettaviksi kuuluvien välittömien verojen kantamiseen liittyvien päämäärien vuoksi?
c)
Mikäli vastaus edeltäviin kysymyksiin on myöntävä, voidaanko SEUT 56 artiklassa tarkoitettua palvelujen tarjoamisen vapauden periaatetta sekä, jos niiden katsotaan olevan sovellettavissa nyt tarkasteltavaan asiaan, [direktiiveistä 2006/123 ja 2000/31] johdettavia vastaavia periaatteita kuitenkin unionin oikeuden mukaisesti rajoittaa edellä a ja b kohdassa kuvattujen kaltaisilla kansallisilla toimenpiteillä sillä perusteella, että palvelun käyttäjien maksettaviksi kuuluvien välittömien verojen kantaminen olisi muutoin tehotonta?
d)
Voidaanko SEUT 56 artiklassa tarkoitettua palvelujen tarjoamisen vapauden periaatetta sekä, jos niiden katsotaan olevan sovellettavissa nyt tarkasteltavaan asiaan, [direktiiveistä 2006/123 ja 2000/31] johdettavia vastaavia periaatteita kuitenkin unionin oikeuden mukaisesti rajoittaa kansallisella toimenpiteellä, jolla Italiaan sijoittautumattomat kiinteistönvälittäjät velvoitetaan nimeämään veroedustaja, joka on velvollinen Italiaan sijoittautumattoman välittäjän nimissä ja lukuun täyttämään edellä b kohdassa kuvattujen kansallisten toimenpiteiden mukaiset velvoitteet, kun otetaan huomioon, että palvelun käyttäjien maksettaviksi kuuluvien välittömien verojen kantaminen olisi muutoin tehotonta?
3)
Unionin tuomioistuinta pyydetään ratkaisemaan, onko SEUT 267 artiklan kolmatta kohtaa tulkittava niin, että jos oikeudenkäynnin asianosainen esittää unionin oikeuden (primaarioikeuden tai johdetun oikeuden) tulkintaa koskevan kysymyksen ja toimittaa sitä varten sanamuodoltaan täsmällisen kysymyksen, kansallinen tuomioistuin on kuitenkin vapaa muotoilemaan kysymyksen itsenäisesti ja yksilöimään harkintansa mukaan, parasta tietämystään ja ymmärrystään käyttäen, asian kannalta olennaiset unionin oikeuden seikat, niiden kanssa mahdollisesti ristiriidassa olevat kansalliset säännökset sekä ennakkoratkaisukysymyksen tarkan sanamuodon, edellyttäen tietenkin, että se pysyy riidan kohteena olevan asian rajoissa, vai onko sen käytettävä kysymystä sellaisena kuin ennakkoratkaisupyynnön esittämistä vaatinut osapuoli on sen esittänyt?”
22.
Ennakkoratkaisupyyntö saapui unionin tuomioistuimeen 9.2.2021. Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet Airbnb, Federazione delle Associazioni Italiane Alberghi e Turismo – Federalberghi (Italian hotelli- ja matkailuyhdistysten liitto, jäljempänä Federalberghi), Italian, Belgian, Tšekin, Espanjan, Ranskan, Alankomaiden, Itävallan ja Puolan hallitukset sekä komissio. Airbnb, Federalberghi, Italian, Espanjan ja Ranskan hallitukset sekä komissio osallistuivat 28.4.2022 pidettyyn istuntoon.
Asian tarkastelu
Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
23.
Ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään kansallinen tuomioistuin haluaa lähinnä selvittää, onko direktiivin 2015/1535 1 artiklan 1 kohdan f alakohtaa tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna ”teknisenä määräyksenä” on pidettävä kansallista säännöstöä, jossa asetetaan lyhytkestoisten kiinteistönvuokrausten välittäjille, mukaan lukien välittäjille, jotka harjoittavat toimintaansa verkossa, velvollisuus kerätä ja toimittaa veroviranomaisille välittäjän toiminnan seurauksena tehtyjä vuokrasopimuksia koskevia tietoja ja siinä tapauksessa, että nämä välittäjät osallistuvat vuokran maksamiseen, velvollisuus pidättää vero vuokralaisten vuokranantajille maksamista määristä ja tilittää se veronsaajalle.
Direktiivin 2015/1535 soveltaminen verosäännöksiin
24.
Unionin tuomioistuin pyysi istunnossa asianosaisia ja muita osapuolia ottamaan kantaa kysymykseen siitä, sovelletaanko direktiiviä 2015/1535 riidanalaisen verojärjestelmän kaltaisiin toimenpiteisiin, kun otetaan huomioon, että SEUT 114 artiklan, jonka 1 kohta on kyseisen direktiivin oikeudellinen perusta, 2 kohdassa suljetaan pois sen 1 kohdan soveltaminen ”veroja koskeviin säännöksiin tai määräyksiin”.
25.
Aluksi on todettava, että olen yhtä mieltä erityisesti Ranskan hallituksen kanssa siitä, että SEUT 114 artiklan 2 kohta ei lähtökohtaisesti ole esteenä direktiivin 2015/1535 soveltamiselle verotoimenpiteisiin. Kyseistä määräystä on nimittäin tulkittava siten, että siinä viitataan näiden säännösten niin sanottuun positiiviseen yhdenmukaistamiseen. Välillisen verotuksen alalla tämänkaltaisia toimenpiteitä toteutetaan SEUT 113 artiklan perusteella.
26.
Direktiivillä 2015/1535 ei kuitenkaan ole toteutettu tällaista positiivista yhdenmukaistamista. Sillä on ainoastaan vahvistettu säännökset, joilla pyritään estämään jäsenvaltioita toteuttamasta toimenpiteitä, jotka haittaisivat sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa. Näissä säännöksissä asetetaan menettelyllinen velvollisuus ilmoittaa tietyistä toimenpiteistä jo niiden valmisteluvaiheessa, jotta voidaan valvoa ennalta, että ne ovat sisämarkkinasääntöjen mukaisia. Tällainen valvonta ei mitenkään vastaa näiden säännösten SEUT 114 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua yhdenmukaistamista unionin lainsäädännöllä. Vaikka direktiivillä 2015/1535 on toteutettu yhdenmukaistaminen, tämä yhdenmukaistaminen koskee jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten hyväksymiseen sovellettavia menettelysääntöjä.
27.
Näin ollen SEUT 114 artiklan 2 kohdassa ei mielestäni suljeta pois direktiivin 2015/1535 soveltamista käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisiin verosäännöksiin.
Riidanalaisen verojärjestelmän säännösten luokittelu ”palveluja koskeviksi määräyksiksi”
28.
Direktiivin 2015/1535 1 artiklan 1 kohdan f alakohdassa tarkoitettuna teknisenä määräyksenä pidetään erityisesti ”palveluja koskevia määräyksiä”, sellaisina kuin ne määritellään kyseisen direktiivin 1 artiklan 1 kohdan e alakohdassa.
29.
Muistutan, että kyseisen määritelmän mukaan ”palveluja koskevalla määräyksellä” tarkoitetaan yleisluontoista vaatimusta, joka koskee tietoyhteiskunnan palvelujen saatavuutta ja palvelutoiminnan harjoittamista, erityisesti palvelun tarjoajaa, palveluja ja palvelujen vastaanottajaa koskevia määräyksiä, lukuun ottamatta määräyksiä, jotka eivät erityisesti koske tällaisia palveluja.
30.
On kiistatonta, että Airbnb:n tarjoaman kaltaiset palvelut ovat direktiivissä 2015/1535 tarkoitettuja tietoyhteiskunnan palveluja. (
7
) On kuitenkin vielä määritettävä, täyttävätkö lyhytkestoisten kiinteistönvuokrausten välittäjille riidanalaisen verojärjestelmän nojalla asetetut velvoitteet muut ”palveluja koskevan määräyksen” määritelmään sisältyvät vaatimukset.
31.
Asianosaiset ovat erimielisiä siitä, koskevatko nämä velvollisuudet tietoyhteiskunnan palveluja direktiivin 2015/1535 1 artiklan 1 kohdan e alakohdassa olevan määritelmän mukaisesti sen toisessa alakohdassa tarkoitetulla tavalla ”nimenomaisesti ja kohdennetusti” vai ainoastaan ”epäsuorasti tai satunnaisesti”.
32.
Yhtäältä Federalberghi väittää, että riidanalaisella verojärjestelmällä vain laajennettiin jo olemassa olevaa, pitkäaikaisiin vuokrauksiin sovellettavaa verojärjestelmää koskemaan lyhytaikaisia vuokrauksia. Sen mukaan kyseisen järjestelmän tavoitteena ei ole säännellä välityspalveluja sinänsä, vaan varmistaa kiinteistönvuokrauksen tehokas verotus ja ehkäistä veronkiertoa tällä alalla. Lisäksi Federalberghi väittää, että kyseisessä järjestelmässä välittäjille asetetut eri velvoitteet on muotoiltu teknologianeutraalilla tavalla siten, että ne koskevat sekä verkossa että muilla keinoin toimivia välittäjiä. Kyseisen osapuolen mukaan se mahdollisuus, että lyhytaikaisen vuokrauksen markkinoilla on verkon ulkopuolisia toimijoita, ei ole pelkästään teoreettinen.
33.
Toisaalta Airbnb väittää, että todellisuudessa riidanalainen verojärjestelmä on tarkoitettu sovellettavaksi erityisesti Airbnb:n hallinnoiman kaltaisten sähköisten alustojen välityksellä tehtyihin kiinteistönvuokrauksiin. Olen taipuvainen hyväksymään tämän väitteen. Unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta nimittäin ilmenee selvästi, että riidanalainen verojärjestelmä otettiin käyttöön massiivisen veronkierron estämiseksi yksityisten välisten lyhytaikaisten kiinteistönvuokrausten alalla. On nimittäin yleisesti tunnettua, että kyseinen ala on kehittynyt merkittävästi nimenomaan tällaisten Airbnb:n hallinnoiman kaltaisten verkkoalustojen ja siten tietoyhteiskunnan palvelujen ansiosta. Vaikka tällä alalla on myös muilla keinoin toimivia välittäjiä, niiden markkinaosuuden täytyy olla hyvin pieni.
34.
Pääasiassa kyseessä oleva tilanne ei siten koske pelkästään verkon ulkopuolella toimiviin palveluntarjoajiin sovellettavien, jo olemassa olevien määräysten soveltamista tietoyhteiskunnan palveluihin, (
8
) vaan se koskee sellaisten määräysten vahvistamista, joiden tarkoituksena on ratkaista erityisesti internetympäristössä ilmeneviä ongelmia ja jotka siten on kohdistettu erityisesti verkossa toimiville palveluntarjoajille. (
9
)
35.
Mielestäni voidaan näin ollen katsoa, että välittäjille riidanalaisen verojärjestelmän nojalla asetetut velvollisuudet koskevat nimenomaisesti tietoyhteiskunnan palveluja eikä kyseessä olevien kansallisten säännösten teknologianeutraali muotoilu voi yksinään muuttaa tätä arviota. (
10
)
36.
Tässä analyysissa on kuitenkin otettu huomioon vain ongelman yksi puoli eli pelkkä säännösten kohdentaminen nimenomaisesti tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajiin. Tällainen tarkastelutapa voi toki olla riittävä tilanteessa, jossa on kyse määräyksistä, joiden tarkoituksena on säännellä itse verkkotoiminnan aloittamisen edellytyksiä (
11
) tai kieltää tällainen toiminta. (
12
) Sitä vastoin pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa säännöksillä on eri tarkoitus, ”palveluja koskevan määräyksen” määritelmä, joka on hyvin monitahoinen, edellyttää mielestäni monivivahteisempaa tulkintaa, jotta voitaisiin määrittää asianmukaisesti, kuuluvatko nämä säännökset ilmoittamisvelvollisuuden piiriin ja aiheutuuko siitä näin se seuraus, joka tämän velvollisuuden mahdollisesta noudattamatta jättämisestä voi aiheutua, eli se, että yksityisiä vastaan ei voida vedota määräyksiin, jotka olisi pitänyt ilmoittaa. (
13
)
37.
Tällainen monivivahteisempi tulkinta edellyttää sen määrittämistä, onko säännöksen, jonka väitetään olevan tekninen määräys, nimenomaisena tavoitteena säännellä tietoyhteiskunnan palvelujen saatavuutta tai palvelutoiminnan harjoittamista. Mielestäni direktiivin 2015/1535 1 artiklan 1 kohdan e alakohdan ensimmäisestä alakohdasta ja sen toisen alakohdan i alakohdasta voidaan nimittäin päätellä, että jälkimmäisen säännöksen sanamuoto, jonka mukaan ”määräyksen katsotaan koskevan nimenomaisesti tietoyhteiskunnan palveluja, jos – – sen erityistavoitteena on – – nimenomaisesti ja kohdennetusti säännellä näitä palveluja”, on ymmärrettävä siten, että siinä edellytetään, että tällaisia palveluja koskevan määräyksen erityisenä tarkoituksena ja tavoitteena on säännellä nimenomaisesti ja kohdennetusti tällaisten palvelujen saatavuutta ja palvelutoiminnan harjoittamista eli ensin mainitussa säännöksessä tarkoitettuja asioita.
38.
Välittäjille riidanalaisen verojärjestelmän nojalla asetettujen velvollisuuksien osalta olen tiettyjen käsiteltävässä asiassa huomautuksia esittäneiden osapuolten ja erityisesti Puolan hallituksen kanssa yhtä mieltä siitä, että näiden velvollisuuksien erityisenä tarkoituksena ja tavoitteena ei ole säännellä kiinteistönvälityspalvelujen saatavuutta tai tämän palvelutoiminnan harjoittamista internetissä.
39.
Ensinnäkin tietojen keruuta ja toimittamista koskevasta velvollisuudesta on mielestäni todettava, että sen tarkoituksena ei mitenkään ole säännellä lyhytaikaisten kiinteistönvuokrausten välityspalvelun saatavuutta tai tämän palvelutoiminnan harjoittamista. Tietojen toimittamisella verohallinnolle ei nimittäin pyritä sääntelemään eikä edes valvomaan välittäjien toimintaa, vaan sillä pyritään ainoastaan sääntelemään näiden asiakkaina olevien vuokranantajien toimintaa. Näin ollen tämä velvollisuus koskee välittäjien toimintaa vain ”satunnaisesti” direktiivin 2015/1535 1 artiklan 1 kohdan e alakohdan ensimmäisessä alakohdassa ja toisen alakohdan ii alakohdassa tarkoitetulla tavalla. Vaikka kyseinen velvollisuus on välitön seuraus Italiassa sijaitsevien ja luonnollisten henkilöiden vuokralle tarjoamien kiinteistöjen välityspalvelun harjoittamisesta, sen täyttäminen ei kuitenkaan ole – toisin kuin Airbnb väittää – ehtona kyseisen toiminnan harjoittamiselle (
14
) eikä se myöskään määrää sitä, millä tavalla tai millä edellytyksillä kyseistä toimintaa voidaan harjoittaa. Sama velvollisuus syntyy ex post kyseisen toiminnan harjoittamisen seurauksena, eikä se koske välittäjän suhteita asiakkaisiinsa, vaan sen koskee yksinomaan sen suhteita verohallintoon. (
15
)
40.
Toiseksi veronpidätysvelvollisuudesta on todettava, että sillä on luonnollisestikin suorempi yhteys välityspalvelun harjoittamiseen, jos tähän palveluun sisältyy vuokranmaksun välitys. Kyseistä velvollisuutta täyttäessään välittäjä ei nimittäin siirrä vuokranantajalle perittyä vuokraa kokonaisuudessaan (
16
) vaan ainoastaan sen osan vuokrasta, joka jää jäljelle veronpidätyksen jälkeen.
41.
Tietojen toimittamista koskevan velvollisuuden tapaan myöskään veronpidätysvelvollisuuden tavoitteena ei kuitenkaan ole säännellä välityspalveluja vaan verottaa näiden palvelujen taustalla olevaa kiinteistönvuokraustoimintaa. Välittäjien vuokranmaksun yhteydessä tekemä veronpidätys on vain väline, jonka avulla tätä tavoitetta toteutetaan. Kuten tietojen keruuta ja toimittamista koskeva velvollisuus, tämä velvollisuus koskee välityspalveluja ainoastaan satunnaisesti. Tästä on syytä huomauttaa, kuten Ranskan hallitus perustellusti korostaa, että lähdeverotusmenettelyä käytetään yleisesti useilla eri aloilla, joilla ei ole mitään yhteyttä tietoyhteiskunnan palveluihin, kuten työsuhteiden tai pääomatulojen verotuksen aloilla. Kyseinen väline ei siten koske mitenkään erityisesti tietoyhteiskunnan palveluja.
42.
Airbnb:n väite, jonka mukaan kyseinen välittäjä joutuisi ottamaan käyttöön teknisiä ja organisatorisia menettelyjä riidanalaisesta verojärjestelmästä johtuvien velvoitteiden täyttämiseksi, ei muuta mitenkään kyseisistä velvoitteista direktiivin 2015/1535 kannalta esittämääni arviota. Tällaisten menettelyjen käyttöön ottaminen muodostuu nimittäin välityspalvelun tarjoajan sisäisistä toimenpiteistä, jotka koskevat sen suhteita sen jäsenvaltion verohallintoon, jossa välityspalvelun taustalla olevien palvelujen suorituspaikka sijaitsee. Tällaiset toimenpiteet eivät kuitenkaan vaikuta välityspalvelun tarjoajan oman palvelun harjoittamiseen. Asia olisi toisin vain, jos palveluntarjoajalle asetetut satunnaiset velvoitteet pakottaisivat sen muuttamaan tämän palvelutoiminnan harjoittamisessa noudattamiaan menettelytapoja, kuten pyytämään asiakkailtaan lisätietoja.
43.
Kolmanneksi velvollisuudesta nimetä veroedustaja on todettava, ettei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa siihen ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessään. Huomautan kuitenkin tyhjentävän vastauksen antamiseksi, että direktiivin 2015/1535 1 artiklan 1 kohdan e alakohdasta esittämäni analyysin mukaan tämä velvollisuus jää ”palveluja koskevan määräyksen” määritelmän ulkopuolelle, koska sillä ei pyritä sääntelemään tietoyhteiskunnan palvelujen saatavuutta tai tämän palvelutoiminnan harjoittamista, vaan se on ainoastaan tämän palvelutoiminnan harjoittamisen hallinnollinen seuraus, joka liittyy läheisesti veronpidätysvelvoitteeseen.
Verotoimenpiteisiin liittyvät tosiasialliset tekniset määräykset
44.
Istunnossa keskusteltiin myös siitä, onko riidanalaisessa verojärjestelmässä välittäjille asetetut velvollisuudet luokiteltava direktiivin 2015/1535 1 artiklan 1 kohdan f alakohdan toisen alakohdan iii alakohdassa tarkoitetuiksi tosiasiallisiksi teknisiksi määräyksiksi, koska ne ovat palveluja koskevia määräyksiä, jotka liittyvät verotoimenpiteisiin.
45.
Kuten Ranskan hallitus väittää, tällaiset määräykset liittyvät verotoimenpiteisiin, joiden tavoitteena on edistää tiettyjen tavaroiden tai palvelujen, kuten ympäristölle vähemmän haitallisten tai energiaa säästävien tuotteiden, kulutusta. Tämä ei kuitenkaan ole riidanalaisen verojärjestelmän tavoite. Sen tavoite on ainoastaan, kuten Italian hallitus vakuuttavasti esittää, helpottaa veronkantoa ja torjua veronkiertoa. Kyseiset velvollisuudet ovat siten verotoimenpiteitä sanan varsinaisessa merkityksessä, eikä niitä voida luokitella tosiasiallisiksi teknisiksi määräyksiksi. (
17
)
Ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen ehdottamani vastaus
46.
Näin ollen ehdotan, että ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan siten, että direktiivin 2015/1535 1 artiklan 1 kohdan f alakohtaa, luettuna yhdessä sen 1 artiklan 1 kohdan e alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että ensin mainitussa säännöksessä tarkoitettuna ”teknisenä määräyksenä” ei pidetä kansallista säännöstöä, jossa lyhytaikaista kiinteistönvuokrausta tarjoaville välittäjille, mukaan lukien välittäjät, jotka harjoittavat toimintaansa verkossa, asetetaan velvollisuus kerätä ja toimittaa veroviranomaisille tietoja välitystoiminnan seurauksena tehdyistä vuokrasopimuksista ja siinä tapauksessa, että nämä välittäjät osallistuvat vuokran maksamiseen, velvollisuus pidättää vero vuokralaisten vuokranantajille maksamista määristä ja tilittää se veronsaajalle.
Toinen ennakkoratkaisukysymys
47.
Toisella ennakkoratkaisukysymyksellään kansallinen tuomioistuin haluaa selvittää, onko direktiivejä 2000/31 ja 2006/123 ja SEUT 56 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa asetetaan lyhytaikaisten kiinteistönvuokrausten välittäjille, mukaan lukien välittäjille, jotka harjoittavat toimintaansa verkossa,
a)
velvollisuus kerätä välittäjän toiminnan seurauksena tehtyjä vuokrasopimuksia koskevia tietoja ja toimittaa ne veroviranomaisille ja
b)
silloin, kun nämä välittäjät osallistuvat vuokran maksamiseen, velvollisuus pidättää vuokralaisten vuokranantajille maksamista määristä verot ja tilittää ne veronsaajalle, ja
c)
velvollisuus nimetä veroedustaja, jos kyseisellä välittäjällä ei ole kiinteää toimipaikkaa Italiassa.
Tietojen toimittamista koskeva velvollisuus
48.
Siltä osin kuin on kyse velvollisuudesta kerätä ja toimittaa tietoja, unionin tuomioistuin totesi tuomiossa Airbnb Ireland, (
18
) että Belgian lainsäädäntö, jossa asetettiin käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisia velvollisuuksia, jäi direktiivin 2000/31 soveltamisalan ulkopuolelle, koska se kuului kyseisen direktiivin 1 artiklan 5 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla ”verotuksen alaan”.
49.
Sama päätelmä on mielestäni tehtävä direktiivin 2006/123 2 artiklan 3 kohdassa tarkoitetusta verotusta koskevien asioiden käsitteestä, joten myös käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva kansallinen säännöstö on jätettävä tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle.
50.
Lisäksi unionin tuomioistuimen tuomiossa Airbnb Ireland (
19
) tekemää päätelmää, jonka mukaan SEUT 56 artikla ei ole esteenä Belgian lainsäädännölle, voidaan soveltaa suoraan käsiteltävään asiaan.
Veronpidätysvelvollisuus
51.
Unionin tuomioistuin totesi tuomiossa Airbnb Ireland, (
20
) että lyhytaikaisten kiinteistönvuokrausten välityspalvelujen tarjoajille asetettu tietojen toimittamista koskeva velvoite jää verotuksen alaan kuuluvana direktiivin 2000/31 soveltamisalan ulkopuolelle, koska näiden tietojen vastaanottaja on verohallinto, koska kyseinen velvoite kuuluu verolainsäädäntöön ja koska toimittamisvelvollisuuden kohteena olevia tietoja ei voida niiden sisällön perusteella erottaa mainitusta säännöstöstä, sillä veron maksamiseen velvollinen henkilö, kyseisen veron peruste sekä näihin perustuva kyseisen veron määrä on mahdollista määrittää ainoastaan kyseisen säännöstön perusteella.
52.
Sama koskee sitäkin suuremmalla syyllä veronpidätysvelvollisuutta, jonka luonne on mitä suurimmassa määrin verotuksellinen. Ei ole epäilystäkään siitä, että tämä velvoite kuuluu, samaan tapaan kuin tietojen toimittamista koskeva velvoite, direktiivin 2000/31 1 artiklan 5 kohdan a alakohdassa tarkoitettuun ”verotuksen alaan” ja direktiivin 2006/123 2 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuihin ”verotusta koskeviin asioihin”.
53.
Näin ollen on todettava, että veronpidätysvelvoite jää direktiivien 2000/31 ja 2006/123 soveltamisalan ulkopuolelle.
54.
SEUT 56 artiklasta on puolestaan todettava, että unionin tuomioistuin totesi tuomiossa Airbnb Ireland, ettei kyseinen artikla ole esteenä kiinteistönvälittäjälle asetetulle tietojen keruuta ja toimittamista koskevalle velvoitteelle, erityisesti siitä syystä, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan SEUT 56 artiklassa ei kielletä toimenpiteitä, joiden ainoana vaikutuksena on aiheuttaa lisäkustannuksia kyseessä olevalle palvelujen tarjoamiselle ja jotka vaikuttavat samalla tavalla palvelujen tarjoamiseen jäsenvaltioiden välillä ja niiden tarjoamiseen jäsenvaltion sisällä. (
21
)
55.
Huomautuksissaan Airbnb kuitenkin riitauttaa epäsuorasti tämän unionin tuomioistuimen päätelmän väittäessään, että oikeuskäytäntö, johon se perustuu, koskee veroja ja veronluonteisia maksuja, jotka rasittavat rajatylittävien palvelujen tarjoajien omaa toimintaa, ja että kyseisessä oikeuskäytännössä tarkoitetut lisäkustannukset aiheutuivat suoraan tästä verotuksesta. Airbnb:n mukaan sille riidanalaisen verojärjestelmän nojalla asetetut velvollisuudet eivät kuitenkaan johdu sen oman toiminnan verotuksesta, vaan ne johtuvat sen asiakkaina olevien vuokranantajien toiminnan verotuksesta. Airbnb väittää, että näin ollen sitä oikeuskäytäntöä, johon tuomion Airbnb Ireland 46 kohta perustuu, ei sovelleta käsiteltävään asiaan.
56.
Tämä väite ei ole täysin perusteeton ainakaan siltä osin kuin on kyse veronpidätysvelvollisuudesta. Kyseisestä velvollisuudesta aiheutuu nimittäin paljon suurempi rasitus kuin pelkästä tietojen toimittamista koskevasta velvollisuudesta jo senkin vuoksi, että se synnyttää taloudellisen vastuun paitsi verotusvaltioon nähden myös asiakkaisiin nähden. Näin ollen on syytä selvittää, onko tämä velvollisuus SEUT 56 artiklan mukainen.
57.
Muistutan, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 56 artikla on esteenä sellaisten kansallisten säännösten soveltamiselle, joilla kielletään palvelujen tarjoamisen vapauden käyttäminen, haitataan sitä tai tehdään se vähemmän houkuttelevaksi. (
22
)
58.
Airbnb:n ensimmäinen pääargumentti on, että riidanalaisella verojärjestelmällä ja erityisesti veronpidätysvelvollisuudella syrjitään välillisesti rajatylittävien palvelujen tarjoajia, koska ”lähes kaikki” Italian markkinoilla toimivat kiinteistönvälitysalustat ja ”erityisesti alustat, jotka myös hallinnoivat maksuja” ovat sijoittautuneet muihin jäsenvaltioihin. Tämä väite on mielestäni ymmärrettävä siten, että Airbnb:n mukaan Italian lainsäätäjä on asettaessaan pidätysvelvollisuuden yksinomaan välittäjille, jotka osallistuvat vuokran maksamiseen, syrjinyt ulkomaisia alustoja, jotka tavallisesti osallistuvat maksuihin, verrattuna kotimaisiin välittäjiin, jotka useimmiten eivät näin tee.
59.
Ainoastaan ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pystyy selvittämään sen tosiseikkoja koskevan oletuksen paikkansapitävyyden, johon tämä väite perustuu. Palvelujen tarjoamisen vapauden kannalta tarkasteltuna Airbnb:n väite ei kuitenkaan vaikuta perustellulta.
60.
Ensinnäkin veronpidätysvelvollisuuden asettamisesta pelkästään vuokranmaksuvaiheeseen osallistuville välittäjille on todettava, että tällaista velvollisuutta olisi luonnollisestikin vaikea asettaa välittäjille, jotka eivät tarjoa tällaista lisäpalvelua. Mielestäni merkittävin seikka on kuitenkin se, että välittäjän päätös tarjota kyseistä palvelua ei ole sattumaa, vaan tällä päätöksellä päinvastoin vastataan samanlaisiin huolenaiheisiin kuin ne, joiden perusteella Italian lainsäätäjä otti käyttöön riidanalaisen verojärjestelmän.
61.
On nimittäin todettava, kuten Airbnb kirjallisissa huomautuksissaan myöntää, että lyhytaikaisten vuokrasopimusten tapauksessa riski on paljon suurempi tilanteessa, jossa sopimukset tehdään luonnollisten henkilöiden välillä, kuin tilanteessa, jossa vuokranantajana on ammattilainen ja vuokralaisena kuluttaja. Ensin mainitussa tilanteessa vuokralaisella ei nimittäin aina ole edellytyksiä varmistaa etukäteen, minkälainen kyseinen kiinteistö, joka ei kuulu matkailualan ammattilaiselle, todellisuudessa on tai onko sitä edes olemassa, eikä hänellä myöskään ole kuluttajansuojaa; toisaalta vuokranantajalla, joka ei ole ammattilainen, ei aina ole samoja valmiuksia kuin ammattilaisella varmistaa, että vuokralainen tosiasiallisesti maksaa vuokransa. Välittäjä, joka varmistaa, että vuokralainen pääsee tiloihin vain sillä edellytyksellä, että hän on maksanut vuokran, ja että vuokranantaja saa rahansa vasta sen jälkeen, kun vuokralainen on ottanut kiinteistön haltuunsa todettuaan ensin, että se vastaa vuokrasopimuksen ehtoja, paitsi sujuvoittaa maksumenettelyä myös luo turvalliset olosuhteet, joita tarvitaan muiden kuin ammattilaisten tarjoamien lyhytaikaisten vuokrausten välitystoiminnan kehittämiselle massamarkkinoina.
62.
Viranomainen, joka haluaa verottaa tätä vuokraustoimintaa, törmää samanlaisiin ongelmiin. Kun toimintaa harjoittaa suuri määrä luonnollisia henkilöitä, joita ammattilaisille asetetut eri velvoitteet eivät koske, sitä on luonnostaan vaikea valvoa verotuksellisesti. Näin ollen on täysin johdonmukaista asettaa veronpidätysvelvollisuus välittäjille, jotka osallistuvat vuokran maksamiseen, ja syyt tähän ovat samat kuin ne, joiden vuoksi välittäjät tarjoavat tällaista palvelua.
63.
Toiseksi se, että suurin osa vuokrien maksamiseen osallistuvista välittäjistä on sijoittautunut muihin jäsenvaltioihin kuin siihen, jossa vuokralle tarjottu kiinteistö sijaitsee, johtuu siitä, että verkkopalvelujen tarjoaminen ei edellytä sijoittautumista mihinkään tiettyyn paikkaan ja että toiminta on keskittynyt rajalliselle määrälle taloudellisia yksiköitä, mikä on hyvin ominaista verkkoalustataloudelle. (
23
) Tällaisten palvelujen ja etenkään maksuihin liittyvän palvelun luonne ei kuitenkaan tarkoita sitä, että näitä palveluja tarjoavat väistämättä ulkomaiset eivätkä kotimaiset palveluntarjoajat. Airbnb:n mainitsemaa oikeuskäytäntöä, (
24
) joka liittyy kieltenopettajiin eli ryhmään, johon kuuluvista henkilöistä suuri osa on luonnostaan ulkomaalaisia, ei siten voida soveltaa käsiteltävään asiaan.
64.
Airbnb:n toisena pääargumenttina on, että asettaessaan Italiassa asuville toimijoille ja ulkomailla asuville toimijoille saman veronpidätysvelvollisuuden Italian lainsäätäjä syrjii jälkimmäisiä, jotka ovat, koska ne eivät kuulu Italian verotusvallan piiriin, eri tilanteessa kuin Italiassa asuvat toimijat.
65.
Myös tämä väite on mielestäni perusteeton. Riidanalainen verojärjestelmä ei nimittäin koske Airbnb:n palvelujen verotusta, vaan se koskee näiden palvelujen taustalla olevaa Italiassa sijaitsevien kiinteistöjen vuokraustoimintaa. Näin ollen kyseinen järjestelmä kuuluu epäilyksettä Italian hallituksen verotusvallan piiriin. Airbnb:n kaltaisten välittäjien tarjoamia palveluja ei kuitenkaan voida erottaa tästä vuokraustoiminnasta, koska niillä ei ole itsenäistä taloudellista arvoa. Mielestäni liittymä kyseiseen jäsenvaltioon on siten täysin riittävä, jotta tämä voi asettaa välittäjille velvollisuuksia alueellaan sijaitsevien kiinteistöjen vuokraussopimusten verotuksen yhteydessä tekemättä eroa sen mukaan, minne nämä välittäjät ovat sijoittautuneet. (
25
) Tältä kannalta tarkasteltuna ulkomailla asuvat toimijat eivät siis ole eri tilanteessa kuin maassa asuvat toimijat.
66.
Päättelen tästä, että välittäjille riidanalaisessa verojärjestelmässä asetettu veronpidätysvelvollisuus ei merkitse ulkomailla asuviin toimijoihin kohdistuvaa syrjintää. Sitä vastoin vaikuttaa siltä, että tätä velvollisuutta voidaan pitää palvelujen tarjoamisen vapauden rajoituksena eli toimenpiteenä, joka on omiaan tekemään tämän vapauden käyttämisen vähemmän houkuttelevaksi.
67.
Tällä velvollisuudella nimittäin pakotetaan kyseiset toimijat uuteen asemaan, koska ne eivät enää toimi välittäjinä ainoastaan vuokranantajien ja vuokralaisten välillä vaan myös vuokranantajien ja veroviranomaisten välillä, mikä merkitsee niille entistä suurempaa taloudellista vastuuta yhtäältä suhteessa veronsaajaan, joka edellyttää, että verot maksetaan täsmällisesti, ja toisaalta suhteessa vuokranantajiin, joilla on oikeus katsoa vapautuneensa verovelvoitteistaan välittäjän tekemän veronpidätyksen vuoksi. Palvelujen – ja erityisesti vuokranmaksuun liittyvien välityspalvelujen – tarjoamisen vapauden käyttämisestä aiheutuu siten ylimääräinen riski, jota ei olisi, jos veronpidätysvelvollisuutta ei olisi asetettu. (
26
)
68.
Katson kuitenkin, toisin kuin Airbnb väittää, että tämä rajoitus on täysin oikeutettu. Tältä osin Italian hallitus korostaa tarvetta taata tehokas veronkanto kiinteistöjen lyhytaikaisista vuokrauksista saaduista tuloista ja ehkäistä veronkiertoa tällä alalla. On todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tällainen tavoite on yleistä etua koskeva pakottava syy, joka voi oikeuttaa sisämarkkinavapauden rajoittamisen. (
27
)
69.
Lähdeveron (tai ennakkoveron) pidätys on yleisesti käytetty verotusmenettely, jolla voidaan taata veronkannon tehokkuus ja joka on osoittautunut myös toimenpiteeksi, joka yksinkertaistaa verotusta ja parantaa oikeusvarmuutta verovelvollisten kannalta. Velvollisuus siirtää osa veron perusteena olevista varoista veroviranomaisille ei ole kohtuuton rasitus toimijalle, jonka hallussa nämä varat joka tapauksessa ovat, kuten vuokran maksamiseen osallistuvalle kiinteistönvälittäjälle.
70.
Kuten useat käsiteltävässä asiassa huomautuksia esittäneet osapuolet muistuttivat, unionin tuomioistuin on katsonut, että veronpidätysmenettely voi oikeuttaa sisämarkkinavapauden rajoittamisen. (
28
) Vaikka pitää paikkansa, kuten Airbnb korostaa, että tämä päätelmä koski tilanteita, joissa ulkomailla asuvat verovelvolliset saivat tuloja kotimaisesta lähteestä, (
29
) en näe mitään syytä katsoa, ettei sitä voida soveltaa pääasiassa kyseessä olevan kaltaisiin tilanteisiin. Veronkannon vaikeudet eivät johdu ainoastaan verovelvollisen sijoittautumis- tai asuinpaikasta, vaan ne johtuvat myös useista muista syistä, joista merkittävimpiä on se, että verovelvollisia on paljon ja että kunkin heistä saamat tulot ovat suhteellisen pienet. Mielestäni on aika ilmeistä, että tietyn veromäärän periminen suurelta määrältä pienituloisia verovelvollisia vaatii huomattavasti enemmän vaivaa ja resursseja kuin saman määrän periminen yhdeltä ainoalta suurituloiselta verovelvolliselta. Lähdeverotusmenettelyn käyttämistä voidaan siten pitää täysin oikeutettuna tilanteessa, jossa yksi ainoa välittäjä vastaanottaa verotettavat tulot useilta verovelvollisilta ja tilittää ne edelleen saajilleen, vaikka tästä aiheutuu hallinnollinen lisärasitus kyseiselle välittäjälle. On myös selvää, että tällaisella toimenpiteellä voidaan torjua tehokkaasti veronkiertoa asettamalla toimijalle, jolla itsellään ei ole intressiä kiertää veroa, vastuu tämän veron maksamisesta verohallinnolle.
71.
Tämä pidätysvelvollisuus ei siten vaikuta mitenkään suhteettomalta sen hyväksyttävän tavoitteen kannalta, joka koskee tehokasta veronkantoa ja veronkierron ehkäisemistä. Erityisesti Airbnb:n ehdottama ratkaisu, eli tietojen toimittamista koskevien vapaaehtoisten sopimusten tekeminen välittäjien ja veroviranomaisten välillä, vaikuttaa mielestäni huomattavasti tehottomammalta nimenomaan siksi, että se on luonteeltaan vapaaehtoinen. Eihän verotus voi perustua vapaaehtoisuuteen.
72.
Siitä Airbnb:n väitteestä, jonka mukaan välittäjille riidanalaisessa verojärjestelmässä asetetut velvollisuudet ja erityisesti veronpidätysvelvollisuus ovat epäjohdonmukaisia, on huomautettava, että niiden henkilöiden ja vuokrasopimustyyppien valinta, joita nämä velvollisuudet koskevat, perustuu riidanalaisen verojärjestelmän soveltamisalaan ja kuuluu yksin kyseisen jäsenvaltion harkintavaltaan. (
30
) Mielestäni ei myöskään vaikuta mitenkään epäjohdonmukaiselta antaa erityissääntöjä lyhytaikaisista vuokrauksista, joiden taloudellinen tarkoitus on erilainen kuin pitkäaikaisten vuokrausten taloudellinen tarkoitus, ja muista kuin ammattimaisesti toimivista luonnollisista henkilöistä, joiden verojärjestelmä on luonnollisestikin erilainen kuin oikeushenkilöiden ja ammattimaisesti toimivien henkilöiden verojärjestelmä.
73.
Se, että Airbnb:n kaltaiselle välittäjälle voidaan teoriassa asettaa pääasiassa kyseessä olevien velvoitteiden kanssa samankaltaisia mutta tietyiltä yksityiskohdiltaan poikkeavia velvoitteita eri jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa välittäjä tarjoaa palveluja, johtuu siitä, että vaikka nämä palvelut ovat etäyhteydellä tarjottavia verkkopalveluja, ne liittyvät taustalla oleviin kiinteistönvuokrauspalveluihin, joiden tarjoamisen edellytyksiä ja etenkään verotusta ei ole yhdenmukaistettu unionin tasolla. Tämä ei kuitenkaan voi kyseenalaistaa päätelmääni niiden toimenpiteiden oikeutettavuudesta, joita jäsenvaltiot voivat toteuttaa toimivaltansa rajoissa kiinteistönvuokrauspalvelujen sääntelemiseksi.
74.
Näin ollen katson, ettei SEUT 56 artikla ole esteenä riidanalaisessa verojärjestelmässä asetetun kaltaiselle veronpidätysvelvollisuudelle.
Velvollisuus nimetä veroedustaja
75.
Muistutan, että veronpidätysvelvollisuuden alainen välittäjä, joka ei asu Italiassa, on riidanalaisen verojärjestelmän nojalla velvollinen nimeämään veroedustajan ensin mainitun velvollisuuden täyttämiseksi. Italian hallituksen istunnossa esittämistä selvennyksistä ilmenee, että vaikka tästä ei ole säädetty nimenomaisesti, kyseisen edustajan on luonnostaan asuttava Italiassa, sillä muuten hänen nimeämisestään ei olisi mitään hyötyä.
76.
Kuten välittäjille riidanalaisen verojärjestelmän nojalla asetetut kaksi muuta velvollisuutta, velvollisuus nimetä veroedustaja kuuluu lähdeveron pidätysvelvollisuuteen liittyvänä ja mitä suurimmassa määrin verotuksellisena toimenpiteenä direktiivin 2000/31 1 artiklan 5 kohdan a alakohdassa tarkoitettuun ”verotuksen alaan” ja direktiivin 2006/123 2 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuihin ”verotusta koskeviin asioihin”, joten se jää näiden kahden direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle.
77.
On kuitenkin vielä selvitettävä, voidaanko veroedustajan nimeämistä koskevaa velvollisuutta pitää SEUT 56 artiklan mukaisena.
78.
Tältä osin Airbnb väittää aluksi, että tällaisella velvoitteella, jota sovelletaan ainoastaan ulkomailla asuviin toimijoihin, syrjitään suoraan muiden jäsenvaltioiden palveluntarjoajia ja että se on siten SEUT 56 artiklan vastainen.
79.
En pidä tätä väitettä vakuuttavana. Verotukselliselta kannalta ulkomailla asuvat toimijat eivät aina ole samassa tilanteessa kuin maassa asuvat toimijat, mikä voi oikeuttaa erilaisen kohtelun ilman, että tämä ero merkitsisi syrjintää. (
31
)
80.
Unionin tuomioistuin on sitä vastoin jo todennut tuomiossa komissio v. Espanja, (
32
) että Espanjan lainsäädännössä rajatylittävien palvelujen tarjoajille asetettu velvollisuus nimetä veroedustaja nimenomaan tietojen toimittamista ja veronpidätystä varten on palvelujen tarjoamisen vapauden suhteeton rajoitus ja siten SEUT 56 artiklan vastainen.
81.
Olen sitä mieltä, toisin kuin Italian hallitus näyttää esittävän, että unionin tuomioistuimen kyseisessä tuomiossa tekemä toteamus ei ole mikään ”yksittäistapausta” koskeva päätelmä, vaan se on tulos SEUT 56 artiklan tulkintaa koskevien periaatteiden soveltamisesta muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneille palveluntarjoajille asetettuun velvollisuuteen nimetä veroedustaja. Kyseinen tuomio nimittäin perustui aiempaan ennakkotapaukseen. (
33
) Unionin tuomioistuin ei kuitenkaan pitänyt ratkaisevina näissä kahdessa asiassa kyseessä olleiden säännöstöjen välisiä eroja. (
34
) Lisäksi syyt, joihin Italian hallitus vetoaa veroedustajan nimeämistä koskevan velvollisuuden oikeuttamiseksi, ovat olennaisin osin samat kuin ne, joihin Espanjan hallitus vetosi kyseisen tuomion taustalla olleessa asiassa, eli tarve varmistaa tehokas verovalvonta ja ehkäistä veropetoksia. (
35
)
82.
Tästä seuraa, että velvollisuus nimetä veroedustaja on SEUT 56 artiklan vastainen.
Toiseen ennakkoratkaisukysymykseen ehdottamani vastaus
83.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että toiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan siten, että direktiivin 2000/31 1 artiklan 5 kohdan a alakohtaa ja direktiivin 2006/123 2 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että kansallinen säännöstö, jossa asetetaan lyhytaikaisten kiinteistönvuokrausten välittäjille, mukaan lukien välittäjille, jotka harjoittavat toimintaansa verkossa, riidanalaisessa verojärjestelmässä tarkoitetun kaltainen velvollisuus kerätä ja toimittaa tietoja, velvollisuus tehdä veronpidätys ja velvollisuus nimetä veroedustaja, jää kyseisten direktiivien soveltamisalan ulkopuolelle ja että SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä ensimmäiselle kahdelle velvollisuudelle, mutta se on esteenä kolmannelle velvollisuudelle.
Kolmas ennakkoratkaisukysymys
84.
Kolmannella ennakkoratkaisukysymyksellään kansallinen tuomioistuin haluaa selvittää, onko SEUT 267 artiklaa tulkittava siten, että jos oikeudenkäynnin asianosainen esittää unionin oikeuden tulkintaa koskevan kysymyksen, tuomioistuin, jonka päätöksiin ei kansallisen lainsäädännön mukaan saa hakea muutosta, on vapaa muotoilemaan unionin tuomioistuimelle esitettävät ennakkoratkaisukysymykset itsenäisesti, vai onko sen käytettävä kysymystä sellaisena kuin ennakkoratkaisupyynnön esittämistä vaatinut osapuoli on sen esittänyt.
85.
Tältä osin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että käsiteltävässä asiassa asianosaiset ovat pyytäneet esittämään unionin tuomioistuimelle täsmällisiä unionin oikeuden tulkintaan liittyviä kysymyksiä ja että sen käsityksen mukaan tämän pyynnön täyttämättä jättäminen voi Italian oikeusjärjestyksessä johtaa valtion vastuun toteamiseen, minkä seurauksena tuomari voi joutua luonnollisena henkilönä vastuuseen.
86.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä kuitenkin ilmenee, että vaikka kansallinen tuomioistuin, jonka ratkaisuihin ei kansallisen lainsäädännön mukaan saa hakea muutosta, on lähtökohtaisesti velvollinen esittämään ennakkoratkaisupyynnön, jos se toteaa, että siinä on tullut esille unionin oikeuden tulkintaa koskeva kysymys, unionin tuomioistuimelle esitettävien kysymysten määrittäminen ja muotoilu kuuluvat ainoastaan kansalliselle tuomioistuimelle, eivätkä pääasian asianosaiset voi muuttaa niiden sisältöä. (
36
) SEUT 267 artiklalla käyttöön otetulla järjestelmällä ei nimittäin perusteta muutoksenhakukeinoa kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian asianosaisille. Näin ollen se, että joku asianosaisista väittää, että asiaan liittyy unionin oikeutta koskeva tulkintakysymys, ei riitä siihen, että kyseisen tuomioistuimen olisi katsottava tällaisen kysymyksen tulleen esille SEUT 267 artiklassa tarkoitetulla tavalla. (
37
) Sama koskee kysymysten sanamuotoa.
87.
Ennakkoratkaisupyyntöä esittäessään kansallisen tuomioistuimen on lisäksi noudatettava ennakkoratkaisupyynnön sisältöä koskevia vaatimuksia, jotka on mainittu unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklassa, (
38
) eikä asianosaisten tarvitse noudattaa näitä vaatimuksia laatiessaan ehdotuksiaan ennakkoratkaisukysymyksiksi. Vastuu näiden vaatimusten noudattamisesta on siis yksinomaan kansallisella tuomioistuimella, ja jos se ei ole näin tehnyt, ennakkoratkaisupyyntö tai tietyt kysymykset voidaan jättää tutkimatta.
88.
Näin ollen ehdotan, että kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan, että SEUT 267 artiklaa on tulkittava siten, että jos asianosainen esittää unionin oikeuden tulkintaa koskevan kysymyksen, kansallinen tuomioistuin, jonka ratkaisuihin ei kansallisen lainsäädännön mukaan saa hakea muutosta, on vapaa muotoilemaan ennakkoratkaisukysymykset itsenäisesti.
Ratkaisuehdotus
89.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Consiglio di Staton esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1)
Teknisiä määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 9.9.2015 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2015/1535 1 artiklan 1 kohdan f alakohtaa, luettuna yhdessä sen 1 artiklan 1 kohdan e alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että ensin mainitussa säännöksessä tarkoitettuna ”teknisenä määräyksenä” ei pidetä kansallista säännöstöä, jossa asetetaan lyhytaikaisten kiinteistönvuokrausten välittäjille, mukaan lukien välittäjille, jotka harjoittavat toimintaansa verkossa, velvollisuus kerätä ja toimittaa veroviranomaisille välittäjän toiminnan seurauksena tehtyjä vuokrasopimuksia koskevia tietoja ja siinä tapauksessa, että välittäjät osallistuvat vuokran maksamiseen, velvollisuus pidättää vero vuokralaisten vuokranantajille maksamista määristä ja tilittää se veronsaajalle.
2)
Tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista 8.6.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/31/EY (direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä) 1 artiklan 5 kohdan a alakohtaa ja palveluista sisämarkkinoilla 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/123/EY 2 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että kansallinen säännöstö, jossa asetetaan lyhytaikaisten kiinteistönvuokrausten välittäjille, mukaan lukien välittäjille, jotka harjoittavat toimintaansa verkossa,
a)
velvollisuus kerätä ja toimittaa veroviranomaisille välittäjän toiminnan seurauksena tehtyjä vuokrasopimuksia koskevia tietoja
b)
siinä tapauksessa, että välittäjät osallistuvat vuokran maksamiseen, velvollisuus pidättää vero vuokralaisten vuokranantajille maksamista määristä ja tilittää se veronsaajalle ja
c)
velvollisuus nimetä veroedustaja, jos välittäjällä ei ole kiinteää toimipaikkaa Italiassa,
jää kyseisten direktiivien soveltamisalan ulkopuolelle.
SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa asetetaan edellä a ja b alakohdassa tarkoitetut velvollisuudet, ja että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa asetetaan edellä c alakohdassa tarkoitettu velvollisuus.
3)
SEUT 267 artiklaa on tulkittava siten, että jos asianosainen on esittänyt unionin oikeuden tulkintaa koskevan kysymyksen, kansallinen tuomioistuin, jonka ratkaisuihin ei kansallisen lainsäädännön mukaan saa hakea muutosta, on vapaa muotoilemaan ennakkoratkaisukysymykset itsenäisesti.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	EUVL 2000, L 178, s. 1.
(
3
)	EUVL 2006, L 376, s. 36.
(
4
)	EUVL 2015, L 241, s. 1.
(
5
)	GURI nro 144, 23.6.2017.
(
6
)	Täsmennettäköön, että unionin alueella internetalustaa hallinnoi Airbnb Ireland, ja maksujen hallinnoinnista vastasi tosiseikkojen tapahtuma-aikaan Airbnb Payments UK.
(
7
)	Tuomio 19.12.2019, Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112, tuomiolauselman 1 kohta).
(
8
)	Ks. tuomio 3.12.2020, Star Taxi App (C‑62/19, EU:C:2020:980, 64–66 kohta).
(
9
)	Ks. tuomio 12.9.2019, VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, 36 kohta).
(
10
)	Ks. tuomio 12.9.2019, VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716, 37 kohta).
(
11
)	Kuten asiassa, jossa annettiin 3.12.2020 tuomio Star Taxi App (C‑62/19, EU:C:2020:980).
(
12
)	Kuten asiassa, jossa annettiin 12.9.2019 tuomio VG Media (C‑299/17, EU:C:2019:716).
(
13
)	Tämä seuraamus on saanut alkunsa oikeuskäytännöstä. Ks. erityisesti tuomio 30.4.1996, CIA Security International (C‑194/94, EU:C:1996:172, tuomiolauselman 2 kohta).
(
14
)	Vaikka tähän velvollisuuteen liittyy seuraamuksia, ne eivät kuitenkaan johda välitystoiminnan harjoittamiskieltoon, vaan ne ovat pelkkiä taloudellisia seuraamuksia.
(
15
)	Paitsi jos kyseisten välityspalvelujen olennaisena piirteenä pidetään sitä, että vuokranantajat voivat harjoittaa vuokraustoimintaa verohallinnon tietämättä. Siinä tapauksessa olisi kuitenkin oletettava, että kyse on vilpistä.
(
16
)	Välityspalkkiolla vähennettynä.
(
17
)	Ks. vastaavasti tuomio 11.6.2015, Berlington Hungary ym. (C‑98/14, EU:C:2015:386, 96 ja 97 kohta).
(
18
)	Tuomiolauselman 1 kohta.
(
19
)	Tuomiolauselman 2 kohta.
(
20
)	Ks. tuomion 32–34 kohta.
(
21
)	46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
22
)	Ks. viimeksi tuomio 3.3.2020, Google Ireland (C‑482/18, EU:C:2020:141, 26 kohta).
(
23
)	Ks. tältä osin Perrot, A., ”L’économie digitale et ses enjeux: le point de vue de l’économiste”, AJ Contrats d’affaires, nro 2, 2016, s. 74.
(
24
)	Tuomio 26.6.2001, komissio v. Italia (C‑212/99, EU:C:2001:357).
(
25
)	Ks. jäsenvaltioiden verotusvallan laajuudesta julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Google Ireland (C‑482/18, EU:C:2019:728, 42–47 kohta).
(
26
)	Ks. vastaavasti tuomio 26.2.2019, N Luxembourg 1 ym. (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 ja C‑299/16, EU:C:2019:134, 159 kohta).
(
27
)	Ks. viimeksi tuomio 26.2.2019, N Luxembourg 1 ym. (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 ja C‑299/16, EU:C:2019:134, 160 kohta).
(
28
)	Tuomio 26.2.2019, N Luxembourg 1 ym. (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 ja C‑299/16, EU:C:2019:134, 160 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
29
)	Ks. kuitenkin tuomio 11.12.2014, komissio v. Espanja (C‑678/11, EU:C:2014:2434, 47 kohta), jossa unionin tuomioistuin katsoi, vaikkakin obiter dictum, että rajatylittävien palvelujen tarjoajilla voi olla tällainen velvollisuus.
(
30
)	Ks. vastaavasti tuomio 16.3.2021, komissio v. Puola (C‑562/19 P, EU:C:2021:201, 38 kohta).
(
31
)	Ks. maassa asuvien verovelvollisten ja ulkomailla asuvien verovelvollisten tilanteesta erityisesti tuomio 14.12.2006, Denkavit Internationaal ja Denkavit France (C‑170/05, EU:C:2006:783, 23–25 kohta). Samaa päättelyä voidaan mielestäni soveltaa henkilöihin, jotka olematta verovelvollisia ovat kuitenkin vastuussa veron tilittämisestä veronsaajalle.
(
32
)	Tuomio 11.12.2014 (C‑678/11, EU:C:2014:2434, 57–59 ja 61 kohta).
(
33
)	Nimittäin 5.7.2007 annettuun tuomioon komissio v. Belgia (C‑522/04, EU:C:2007:405).
(
34
)	Ks. tuomio 11.12.2014, komissio v. Espanja (C‑678/11, EU:C:2014:2434, erityisesti 54 ja 55 kohta).
(
35
)	Ks. tuomio 11.12.2014, komissio v. Espanja (C‑678/11, EU:C:2014:2434, erityisesti 44 kohta).
(
36
)	Asianosaisilla on sitä vastoin oikeus saada asiansa sellaisen tuomioistuimen käsiteltäväksi, jolla on toimivalta esittää ennakkoratkaisupyyntö.
(
37
)	Ks. viimeaikaisesta oikeuskäytännöstä tuomio 6.10.2021, Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, 53–58 kohta).
(
38
)	Tuomio 6.10.2021, Consorzio Italian Management ja Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799, 68 ja 69 kohta).