61979C0140
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT H. MAYRAS
FREMSAT DEN 29. APRIL 1980 (
1
)
Høje Domstol.
Ved kendelse af 6. september 1979 har Pretura di Castall'Arquato i medfør af Rom-traktatens artikel 177 anmodet Domstolen om en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af traktatens artikel 95 i relation til den italienske lovgivning om afgifter på denatureret alkohol, idet efter Pretura's opfattelse en undersøgelse af lovligheden af den ved lov nr. 508 af 18. august 1978 gennemførte afgiftsforhøjelse er af væsentlig præjudiciel betydning for sagens afgørelse.
De spørgsmål, Pretura di Castell'Arquato har stillet, ligner meget de spørgsmål, Domstolen har fået forelagt ved kendelse afsagt »uden retsmøde« den 30. januar 1980 af stedfortræderen for dommeren i Casteggio, og som den som nr. 46/80 registrerede sag drejer sig om.
I —
I den foreliggende sag har selskabet Chemial Farmaceutici ved Pretura di Castell'Arquato sagsøgt selskabet DAF og påstået dette dømt til at opfylde en aftale om levering den 15. september 1978 af »et parti på 20 hl denatureret syntetisk fremstillet alkohol med et alkoholindhold på 90 procentvolumen indført fra en medlemsstat«, et parti, som var blevet tilbudt selskabet den 18. juli 1978, og hvorom endelig aftale var blevet indgået den 27. juli 1978.
Selskabet DAF har som begrundelse for sin undladelse af at levere henvist til, at selskabet Chemial har nægtet at betale et tillæg til prisen svarende til den forhøjelse af statsafgiften på denatureret ethylalkohol, der er gennemført ved artikel 3 i lov af 18. august 1978, og hvorved nævnte afgift er steget fra 6000 LIT til 12000 LIT pr. hl. Selskabet Chemial har på sin side anført, at statsafgiften især som følge af forhøjelsen ved loven fra august 1978 er ulovlig som stridende mod traktatens artikel 95.
II —
Selskabet Chemial er i realiteten med denne sag og under påberåbelse af en »betydningsfuld dom fra Domstolen« (nemlig Hansen -dommen af 10. oktober 1978, Sml., s. 1788 ff.), klart nok ude på at få Domstolen til at fastslå, at Den italienske Republik ved fortsat at anvende særlig afgift på 6000 LIT pr. hl denatureret syntetisk fremstillet alkohol, som indført ved DL nr. 1200 af 6. oktober 1948, ændret ved DL nr. 836 af 16. september 1955 — hvilken afgift senere ved lov nr. 506 af 18. august 1978 blev forhøjet til 12000 LIT — har undladt at opfylde de forpligtelser, der påhviler den i medfør af artikel 95 i traktaten.
Denne »konstruktions« åbenbare kunstighed bevises efter min mening af følgende omstændigheder:
1.
Det fremgår af sagens akter, at selskabet DAF for at opfylde sine forpligtelser havde tilbudt et tilsvarende parti ethylalkohol »af særdeles god kvalitet«, som det selv havde fremstillet af landbrugsvarer, men at selskabet Chemial af tekniske grunde »havde afvist dette tilbud og ubetinget« krævet levering af syntetisk fremstillet alkohol (syntetisk ethanol).
Men denatureret ethylalkohol er, som Pretura har konstateret, ét og samme produkt ganske uafhængigt af, om det er fremstillet syntetisk eller ved gæring af et landbrugsprodukt og henhører under én og kun én position i toldtariffen (22.08 A).
Der er tale om »identiske, i omsætningen indbyrdes substituerbare produkter«, og også Kommissionen anfører, at ved samme renhed efter destillering eller syntetisering er de forskellige ethylalkoholtyper helt substituerbare.
Selskabet Chemial handlede, ved at kræve syntetisk fremstillet alkohol i stedet for alkohol fremstillet af landbrugsvarer og uanset begge produkters lige store anvendelighed for selskabets formål, stik imod sine egne interesser, eftersom afgiften på den denaturerede alkohol fremstillet ved gæring, som DAF havde produceret og tilbudt, kun ville have andraget 1000 LIT pr. hl og ikke 6000 LIT, som tilfældet var for syntetisk fremstillet alkohol.
2.
Den påståede forskelsbehandling i afgiftsmæssig henseende af syntetisk fremstillet alkohol forelå allerede efter DL fra 1948, ændret ved DL nr. 836 af 16. september 1955. Allerede af denne grund skulle Chemial have meddelt DAF sine forbehold før forhøjelsen den 18. august 1978.
III —
Heller ikke Domstolen har ladet sig vildlede af denne »konstruktion«; ingen af medlemsstaterne, og altså heller ikke Den italienske Republik eller Kommissionen har anmodet om, at sagen afgøres af den samlede Domstol, og alligevel har Domstolen ikke henvist sagen til en afdeling.
Kommissionen har i sit indlæg for Domstolen anført, at den den 31. juli 1978 efter en opfordring til Den italienske Republik den 18. juni 1976 har tilstillet denne en begrundet udtalelse i medfør af artikel 169, hvori den anmodede den om inden én måned at træffe foranstaltninger til afskaffelse af den afgiftsmæssige forskelsbehandling for så vidt angår produktionsafgiften og den særlige statsafgift på alkohol. Da den italienske Republik ikke rettede sig efter denne begrundede udtalelse, oplyste Kommissionen i sine bemærkninger af 12. november 1979, at den »inden længe« ville indbringe sagen for Domstolen.
Indtil videre har Kommissionen — trods den skærpede forskelsbehandling, som afgiftsforhøjelsen i medfør af artikel 3 i loven fra 1978 efter dens opfattelse er udtryk for — i mere end seks måneder ikke foretaget sig noget i forlængelse af denne hensigtserklæring.
Det forstår jeg i øvrigt, for Kommissionen kunne ved at få spørgsmålet prøvet i en enkelt konkret sag for en national domstol blive fri for at indbringe sagen for Domstolen i medfør af artikel 169.
Men selv bortset fra de vanskeligheder, som generaladvokaten her ved Domstolen efter forelæggelsen af sit forslag og før sagens afgørelse ville komme ud i, hvis Kommissionen besluttede at indbringe sagen for Domstolen i medfør af nævnte artikel, så er denne fremgangsmåde ikke i overensstemmelse med de forestillinger, traktatens fædre har gjort sig med hensyn til Kommissionens rolle, da de bestemte, at den skulle »drage omsorg for gennemførelsen af de i denne traktat indeholdte bestemmelser og af de bestemmelser, som med hjemmel i denne træffes af institutionerne« (artikel 155, 2. afsnit).
Selv om proceduren i henhold til artikel 177 rigtignok udgør et selvstændigt retsmiddel, ved hjælp af hvilket private umiddelbart kan opnå, at deres rettigheder i henhold til traktatens regler beskyttes, sammenblandes det på en uacceptabel måde med traktatbrudsøgsmålet i tilfælde, hvor proceduren i medfør af artikel 169 er indledt før fremkomsten af de forhold, der har givet anledning til en anmodning om en præjudiciel afgørelse.
Der kan her hensigtsmæssigt henvises til de bemærkninger, som generaladvokat Gand så tidligt som den 2. december 1964 i Albatrossen (Sml. 1964-1968, s. 3) fremsatte på baggrund af forelæggelsesproceduren i artikel 177. Han anførte, ligesom generaladvokat Lagrange tidligere havde gjort, at det er vanskeligt »at trække grænsen mellem traktatens fortolkning og anvendelse, som på samme tid er grænsen mellem den fællesskabsretlige domsmyndigheds og de nationale retters kompetence, hvilken grænse ingen dommer har fået til opgave at fastlægge i tilfælde af konflikt«. Og han rejste spørgsmålet om, »hvorvidt man til den yderste konsekvens skal følge det princip, at Domstolen ikke kan vurdere de overvejelser, hvorpå den nationale dommer har støttet forelæggelsen om en præjudiciel afgørelse, selv om det stillede spørgsmål er åbenbart uden sammenhæng med hovedsagen? Skal Domstolen i dette tilfælde alligevel give en abstrakt, doktrinær fortolkning, som er uden forbindelse med løsningen på en retstvist, men som ikke desto mindre vil kunne påberåbes i anden hensigt samt skabe konflikter med de nationale retter eller myndigheder? Måske må Domstolen en dag fastlægge en grænse for, hvad der fremtræder som procesmisbrug«.
I en dom afsagt for nylig (Foglia- dommen af 11. marts 1980, på linje med førstegeneraladvokat Warner's forslag) har Domstolen for første gang fastlagt en grænse for et sådant misbrug.
Selv om det som fremhævet i kendelsen fra Pretura di Castell'Arquato er korrekt, at det tilkommer Domstolen at »afgøre, om den italienske ordning er forenelig med fællesskabsretten«, er det uhensigtsmæssigt og urigtigt at benytte proceduren i medfør af artikel 177 for at opnå Domstolens afgørelse af, »om den i Italien anvendte særlige statsafgift på alkohol bestemt til denaturering er retsstridig« som det hedder i forelæggelseskendelsen.
Kun sagsøgeren i hovedsagen og Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg. Det sagsøgte selskab har undladtat tage stilling. Den italienske regering har under den mundtlige forhandling den 31. marts 1980 indgivet meget udførlige indlæg, der ikke har kunnet indgå i retsmøderapporten, men den omstændighed, at proceduren i henhold til artikel 197 ikke er kontradiktorisk, afskærer Domstolen fra en rigtig stillingtagen til den samlede problemstilling og fra om nødvendigt gennem bevisførelse at få muligvis absolut nødvendige oplysninger vedrørende disse meget- tekniske spørgsmål.
Domstolen har i /bg/łrt-dommen af 11. marts 1980 (i præmis 11) fastslået, at den virksomhed, Domstolen skal udøve i henhold til traktatens artikel 177, består i at forsyne enhver ret i Fællesskabet med de fortolkningselementer vedrørende fællesskabsretten, som er nødvendige for retten til løsning af de reelle tvister, som rejses for den. Hvis Domstolen var forpligtet til at træffe afgørelse vedrørende arrangementer af den ovenfor beskrevne art, ville det samlede system af retsmidler, som private har til at beskytte sig mod anvendelsen af afgiftslove, som er i strid med traktaten, lide skade. »Det følger heraf, at de af den nationale ret forelagte spørgsmål efter sagens omstændigheder falder uden for rammerne af den judicielle opgave, der påhviler Domstolen i medfør af traktatens artikel 177« (præmis 12).
Jeg foreslår Domstolen at kende for ret, at Domstolen ikke er kompetent til at træffe afgørelse vedrørende de af den nationale ret forelagte spørgsmål. Såfremt dette forslag ikke kan følges, må jeg anmode Domstolen om at lade mig fremsætte forslag til realitetsafgørelse.
(
1
) – Oversat fra fransk.