62001CC0164_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Turinys
Įžanga
I –	Teisinis pagrindas
A –	Referencinio kiekio suteikimą reguliuojančios nuostatos, kurios yra ypač reikšmingos perkeliant ūkį
B –	Tarybos ir Komisijos teisės aktai, susiję su žalos atlyginimu SLOM gamintojams
II –	Faktinės bylos aplinkybės
III –	Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamasis sprendimas
IV –	Apeliacinis skundas
V –	Teisinis vertinimas
A –	Dėl Bendrijos atsakomybės po to, kai buvo parduotas pirminis SLOM ūkis (pirmasis apeliacinio skundo pagrindas)
1.	Pagrindiniai šalių argumentai
2.	Vertinimas
B –	Dėl kompensacijos reikalavimo senaties termino (antrasis ir trečiasis apeliacinio skundo pagrindai)
1.	Pagrindiniai šalių argumentai
2.	Vertinimas
a)	Bendrai dėl reikalavimų atlyginti žalą senaties termino nutraukimo arba sustabdymo
b)	Dėl senaties vertinimo skundžiamame sprendime
VI –	Bylinėjimosi išlaidos
VII –	Išvada
I – Įžanga
1. Šis apeliacinis skundas pateiktas skundžiant 2001 m. sausio 31 d. Pirmosios instancijos teismo (ketvirtosios kolegijos) sprendimą G . van den Berg prieš Tarybą ir Komisiją (2) (toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo Pirmosios instancijos teismas atmetė kaip nepriimtiną Nyderlandų pieno gamintojo Gerhardus van den Berg pareikštą ieškinį prieš Tarybą ir Komisiją dėl žalos atlyginimo.
2. Šis procesas priklauso visam kompleksui teisinių ginčų, susijusių su vadinamųjų SLOM‑gamintojų(3) teisėmis ir pareigomis pieno kvotų sistemoje, t. y. pieno gamintojų, kurie remiantis Reglamentu (EEB) Nr. 1078/77(4) buvo įsipareigoję penkeris metus neprekiauti pienu arba pieno produktais (toliau – įsipareigojimas neprekiauti) arba perorientuoti pieninių karvių bandas į mėsinių karvių bandas (toliau – įsipareigojimas perorientuoti).
3. Ši problema atsirado dėl to, kad 1984 m. balandžio 1 d. įvedus pieno kvotų sistemą, pagal kurią siekiant apriboti pieno produkciją buvo nustatyti referenciniai kiekiai bei papildomi mokesčiai, viršijus nustatytą referencinį kiekį, nebuvo atsižvelgta į SLOM gamintojų situaciją. Kadangi pagal 1984 m. kovo 31 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 857/84(5), kuriuo buvo nustatytas referencinio kiekio apskaičiavimas atskirais atvejais, pirminę redakciją referenciniai kiekiai turėjo būti nustatyti remiantis pristatytu pieno kiekiu per vienerius referencinius metus, kurie, kaip paaiškėjo, visiškai arba iš dalies sutapo su laikotarpiu, kai SLOM gamintojai buvo prisiėmę įsipareigojimą neprekiauti. Todėl tokiems pieno gamintojams – jiems nevykdant pieno perdirbimo veiklos referenciniais metais – nebuvo priskirtas referencinis kiekis, ir dėl to jie negalėjo gaminti jokio pieno arba pieno, už kurį nemokamas papildomas mokestis.
4. Bendrijos teismai jau daugiau nei vieną dešimtmetį įvairiais aspektais nagrinėja šią SLOM gamintojų atžvilgiu nepalankią situaciją, kuri iš dalies užsitęsė bei buvo „praturtinta“ papildomais teisiniais aspektais dėl Bendrijos teisės aktų leidėjo atliktų paskesnių „atitaisomųjų priemonių“, ir taip pat atsispindėjo daugelyje antrinių teisės aktų. Šie sprendimai ir antrinės teisės priemonės, kurių dalyku yra tiek teisės aktai dėl referencinio kiekio suteikimo (jų galiojimas), tiek dėl šių teisės aktų atsiradusios žalos atlyginimas SLOM gamintojams, sudaro toliau išsamiau aprašytinus teisinius rėmus, į kuriuos patenka ir ši byla.
5. Jau savo 2003 m. rugsėjo 18 d. išvadoje susijusiose bylose Bouma ir Beusmans prieš Tarybą ir Komisiją (6) dėl atsakomybės SLOM gamintojų naudai problemos aš pateikiau savo nuomonę, nors minėtais atvejais visų pirma buvo nagrinėjamas klausimas, ar Bendrijos deliktinė atsakomybė priklauso nuo gamybos atnaujinimo pasibaigus įsipareigojimui neprekiauti ar nuo atitinkamų SLOM gamintojo ketinimų pareiškimo.
6. Šiuo apeliaciniu skundu panašiais teisiniais ir faktiniais pagrindais keliami du klausimai: pirma, ar Pirmosios instancijos teismas skundžiamame sprendime teisingai nusprendė, kad Bendrijos atsakomybė už žalą, kilusią dėl referencinio kiekio nesuteikimo, pasibaigia atitinkamam SLOM gamintojui pakeitus ūkį, ir, antra, ar Pirmosios instancijos teismas teisingai nustatė, jog reikalavimų atlyginti žalą atžvilgiu dėl nutraukimo arba sustabdymo nebuvimo yra suėję senaties terminai.
II – Teisinis pagrindas
7. Toliau pateiksiu tik apeliacinio skundo pagrinduose tiesiogiai paminėtus Bendrijos teisės aktus. Dėl platesnio teisinio konteksto, į kurį patenka ir ši byla, aš nukreipiu į 2003 m. rugsėjo 18 d. mano išvadoje bylose Bouma
ir Beusmans prieš Tarybą ir Komisiją
pateiktus teisinius rėmus(7) .
A – Referencinio kiekio suteikimą reguliuojančios nuostatos, kurios yra ypač reikšmingos perkeliant ūkį
8. Remiantis 1989 m. kovo 20 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 764/89, iš dalies pakeičiančiu Reglamentą (EEB) Nr. 857/84(8) į pastarąjį reglamentą įterpto 3a straipsnio 1 dalimi, specialus referencinis kiekis prašymo pagrindu laikinai suteikiamas gamintojams, be kita ko, laikantis sąlygų, kad jie:
„a) < ... > nenutraukė visiškai < ... > savo pieno gamybos veiklos prieš pasibaigiant terminui dėl įsipareigojimo neprekiauti arba dėl rekonversijos režimo;
b) < ... > siekdami pagrįsti prašymą įrodo, kad užsiimdami savo veikla gali pagaminti prašyme nurodytą referencinį kiekį < ... > “.
9. Pagal 1988 m. birželio 3 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 1546/88, nustatančio Reglamento (EEB) Nr. 804/68(9) 5c straipsnyje numatyto papildomo mokesčio taikymo sąlygas, 1989 m. balandžio 20 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 1033/89(10) redakcijos 3a straipsnio pirmą dalį, gamintojo prašymas suteikti specialų referencinį kiekį „yra pateikiamas suinteresuoto gamintojo valstybės narės nurodytai kompetentingai institucijai < ... >, jeigu gamintojas gali įrodyti, jog jis dar valdo visą ar dalį to paties ūkio, kurį jis valdė prašymo suteikti premiją < ... > patenkinimo metu“.
10. Atsižvelgtina ir į Reglamento Nr. 857/84, iš dalies pakeisto 1985 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 590/85(11), 7 straipsnį, kurio atskiros nuostatos numato:
„1. Ūkį parduodant, išnuomojant ar perleidžiant paveldėjimo būdu, visi atitinkami referenciniai kiekiai ar jų dalys nustatyta tvarka perduodami ūkio pirkėjui, nuomininkui ar paveldėtojui.
Tais atvejais, jei žemė perduodama valdžios institucijoms ir (arba) jos naudojimo visuomenės interesams atveju, nepažeidžiant 3 dalies antrosios pastraipos, valstybės narės gali numatyti, kad visa ar dalis perleidžiamam ūkiui arba daliai ūkio tenkančių referencinių kiekių, būtų perduota perleidžiančiam gamintojui, jei jis ketina tęsti pieno perdirbimo veiklą.
< ... >
4. Jei nuoma pasibaigia, ir nuomininkas neturi teisės jos atnaujinti tomis pačiomis sąlygomis, valstybės narės gali numatyti, kad visi ar dalis referencinių kiekių, suteiktų ūkiui, kuris yra nuomos objektu, būtų perduota išeinančiam nuomininkui, jei jis ketina tęsti pieno perdirbimo veiklą.“
11. Šiuo klausimu Reglamento Nr. 1546/88 7 straipsnis numato tokias įgyvendinančias nuostatas:
„Siekiant taikyti Reglamento (EEB) Nr. 857/84 7 straipsnį ir nepažeidžiant to paties straipsnio 3 dalies, referenciniai kiekiai, suteikti gamintojui ir pirkėjams taikant A ir B formules, bei gamintojams, parduodantiems tiesioginiam vartojimui perduodami laikantis šių sąlygų:
1. Referenciniai kiekiai perduodami kartu su ūkiu jį perimantiems gamintojams ūkį parduodant, išnuomojant, perleidžiant paveldėjimo būdu.
2. Parduodant, išnuomojant arba perleidžiant dalį ūkio paveldėjimo būdu, referencinis kiekis ūkį perimantiems gamintojams padalijamas atitinkamai pagal pieno perdirbimo veiklai naudojamą plotą arba pagal kitus valstybių narių nustatytus objektyvius kriterijus. Tai netaikoma toms perleisto ūkio dalims, kurių pieno perdirbimo veiklai naudojamas plotas atitinka valstybių narių nustatytą minimalų plotą. Referencinio kiekio dalis, atitinkanti šį plotą, gali būti priskirta rezerviniam kiekiui.
3. Nuostatos, numatytos 1 ir 2 punktuose bei ketvirtojoje pastraipoje, atsižvelgiant į skirtingus nacionalinius teisės aktus, yra taikomos pagal analogiją kitiems perdavimo atvejams, kurie turi panašias teisines pasekmes gamintojams.
4. Kai yra taikomos Reglamento (EEB) Nr. 857/84 7 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos nuostatos dėl žemės perdavimo valdžios institucijoms ir (arba) naudoti visuomenės interesams bei to paties straipsnio 4 dalies nuostatos dėl nuomos pasibaigimo neturint galimybės jos atnaujinti tomis pačiomis sąlygomis, visi referenciniai kiekiai ar jų dalis, skirti ūkiui, kuris, priklausomai nuo aplinkybių, yra pardavimo ar nuomos objektu, perduodami susijusiam gamintojui, jei jis ketina tęsti pieno perdirbimo veiklą, su sąlyga, kad taip perduota referencinių kiekių suma ir perimamo ūkio ar ūkio, kuriame jis tęsia gamybą, referenciniai kiekiai nebūtų didesni už referencinius kiekius, kuriuos jis turėjo iki perdavimo ar nuomos pasibaigimo.
Valstybės narės gali pasinaudoti nuostatomis, numatytomis 1, 2 ir 4 punktuose dėl perdavimo atvejų, kurie įvyko susijusiu laikotarpiu arba po jo.
< ... > “.
B – Tarybos ir Komisijos teisės aktai, susiję su žalos atlyginimu SLOM gamintojams
12. Teisingumo Teismui priėmus 1992 m. gegužės 19 d. Sprendimą Mulder ir kt. prieš Tarybą ir Komisiją (12) (toliau – sprendimas Mulder II ), Taryba ir Komisija 1992 m. rugpjūčio 5 d. paskelbė pranešimą 92/C 198/04(13) .
13. Pranešimo 1 punkte nurodoma, kad Bendrijos atsakomybė kyla kiekvienam gamintojui, kuris atitinka sprendime Mulder II
patvirtintus kriterijus ir sąlygas. Kituose pranešimo punktuose atskirai nurodoma:
„2. Institucijos įsipareigoja visiems 1 punkte numatytiems gamintojams iki 3 punkte numatyto termino pabaigos nesinaudoti Teisingumo Teismo statuto 43 straipsnyje numatyta išimtimi dėl senaties, jeigu iki šio pranešimo paskelbimo Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje arba iki datos, kai gamintojai jau kreipėsi į vieną iš institucijų, teisė į žalos atlyginimą dar nebuvo pasibaigusi.
3. Kad 1992 m. gegužės 19 d. sprendimas būtų visiškai įgyvendintas, institucijos priims praktines taisykles dėl žalos, įskaitant palūkanas, atlyginimo suinteresuotiems asmenims < ... > “.
14. Kad būtų įgyvendintas Sprendimas Mulder II
, 1993 m. liepos 22 d. Taryba priėmė Reglamentą (EEB) Nr. 2187/93, numatantį žalos atlyginimą tam tikriems pieno ir pieno produktų gamintojams, kuriems laikinai buvo užkirstas kelias vykdyti savo veiklą(14) . Šiuo reglamentu numatomas gamintojams, kuriems buvo suteiktas specialus galutinis referencinis kiekis(15), periodinis visos žalos, kurią jie patyrė dėl sistemos, nagrinėtos sprendime Mulder II taikymo, atlyginimas.
15. Remiantis šio reglamento 8 straipsnio 1 dalimi žala atlyginama tik už laikotarpį, kurio atžvilgiu nebuvo pasibaigusi teisė į žalos atlyginimą. Nustatant laikotarpį, už kurį yra atlyginama žala, 8 straipsnio 2 dalis numato:
„a) Teisingumo Teismo statuto 43 straipsnyje numatyto penkerių metų senaties termino nutraukimo data yra reikalavimo Bendrijų institucijoms pareiškimo data arba, jei buvo pareikštas ieškinys Teisingumo Teismui, ieškinio įrašymo į Teisingumo Teismo bylų registrą data, arba vėliausiai institucijų pranešimo, paskelbto Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje Nr. C 198/92, data, t. y. 1992 m. rugpjūčio 5 d.;
b) žalos atlyginimui numatytas laikotarpis prasideda penkeri metai iki senaties termino nutraukimo, t. y. anksčiausiai 1984 m. balandžio 2 d., arba pasibaigus įsipareigojimui neprekiauti arba perorientuoti;
c) gamintojams, kuriems specialus referencinis kiekis buvo suteiktas pagal Reglamentą (EEB) Nr. 764/89, žalos atlyginimui numatytas laikotarpis pasibaigia 1989 m. kovo 29 d.; gamintojams, kuriems specialus referencinis kiekis buvo suteiktas pagal Reglamentą (EEB) Nr. 1639/91, – 1991 m. birželio 15 d.“.
16. Dėl reikalavimo atlyginti žalą pareiškimo Reglamento Nr. 2187/93 10 straipsnio 2 dalis numato:
„Gamintojas pareiškia savo reikalavimus kompetentingai valdžios institucijai. Gamintojo reikalavimai turi būti pareikšti kompetentingai valdžios institucijai vėliausiai 1993 m. rugsėjo 30 d.
Teisingumo Teismo statuto 43 straipsnyje numatytas senaties terminas visų gamintojų atžvilgiu pradedamas skaičiuoti iš naujo nuo datos, numatytos pirmojoje pastraipoje, jei joje numatytas reikalavimas nebuvo pareikštas iki šios datos ir senaties terminas nebuvo nutrauktas dėl Teisingumo Teismo pagal Statuto 43 straipsnį pareikšto ieškinio.“
III – Faktinės bylos aplinkybės
17. Faktinės aplinkybės, kuriomis remdamasis G. van den Berg pateikė apeliacinį skundą(16), skundžiamame sprendime yra išdėstytos taip:
„14 Ieškovas yra pieno gamintojas Nyderlanduose. Įsipareigojęs pagal Reglamentą Nr. 1078/77 neprekiauti pienu (įsipareigojimas baigėsi 1985 m. vasario 23 d.), jis referenciniais metais, nustatytais taikant Reglamentą Nr. 857/84, negamino pieno. Dėl to jam nebuvo suteikti referenciniai kiekiai po šio reglamento įsigaliojimo.
15 1985 m. gegužės 1 d. ieškovas įsigijo ūkį Dalfsen (Nyderlandai), kurį jis vienerius metus valdė bendrai su pirminiu ūkiu Wijhe (Nyderlandai). 1986 m. gegužės 13 d. jis pardavė savo ūkį Wijhe.
16 1989 m. kovo 31 d. jų advokatų laišku, adresuotu Tarybai ir Komisijai, ieškovas ir 351 kitas gamintojas, dėl įsipareigojimo pagal Reglamentą Nr. 1078/77 netiekę pieno referenciniais metais, nurodė, kad jie laiko Bendriją atsakinga už žalą, atsiradusią dėl Reglamento Nr. 857/84 negaliojimo, pripažinto Teisingumo Teismo sprendimu Mullder I . Institucijos į šį laišką neatsakė.
17 Remdamasis sprendimu Mulder I
ir Reglamentu Nr. 764/89, ieškovas 1989 m. birželio mėn. pateikė prašymą suteikti kvotą. 1989 m. rugpjūčio 30 d. šis prašymas buvo atmestas nurodant, kad ieškovas nebevaldė ūkio, kurį jis valdė įsipareigojimo neprekiauti prisiėmimo metu.
18 Ieškovas nesėkmingai skundė šį sprendimą atmesti jo prašymą nacionaliniuose teismuose. Minėtas sprendimas įsigaliojo toks, koks buvo priimtas.
19 1992 m. liepos 14 d. laišku ieškovo atstovas pareikalavo sustabdyti senaties termino skaičiavimą ieškovui ir 1989 m. kovo 30 d. laiško priede išvardytiems gamintojams nuo šio laiško pateikimo datos. 1992 m. liepos 22 d. laišku Tarybos juridinės tarnybos generalinis direktorius atsakė, kad senaties terminas buvo pradėtas iš naujo skaičiuoti 348 gamintojams, taip pat ir ieškovui, kurie nepareiškė ieškinio. Vis dėlto jis pripažino, kad 1992 m. liepos 14 d. laiškas jų atžvilgiu galėtų būti laikomas nauju preliminariu prašymu pagal Teisingumo Teismo statuto 43 straipsnį. Be to, jis nurodė, kad Taryba nesirems senaties terminu nuo šios datos iki 1992 m. rugsėjo 17 d. ta apimtimi, kiek susijusių asmenų reikalavimų atlyginti žalą pateikimo senaties terminas 1992 m. liepos 14 d. dar nebuvo pasibaigęs. Galiausiai jis nurodė:
„Per šį laikotarpį institucijos, atsižvelgdamos į Teisingumo Teismo sprendimą, pasistengė bendrai priimti praktines žalos atlyginimo taisykles. Taigi nėra būtina šiuo metu pareikšti ieškinius Teisingumo Teisme siekiant sustabdyti senaties terminą. Jeigu šios taisyklės nebus patvirtintos iki rugsėjo 17 d., Taryba jus informuos, kaip reikia toliau elgtis“.
20 1993 m. rugsėjo 10 d. laišku dėl žalos atlyginimo tam tikriems gamintojams pagal Reglamentą Nr. 2187/93 Komisija Nyderlandų valdžios institucijoms nurodė:
„Pridedamas SLOM gamintojų sąrašas, kurie pagal bendrą Bendrijų institucijų 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimą sustabdė senaties termino skaičiavimą jų reikalavimams dėl žalos atlyginimo, pareiškę reikalavimus Komisijai, Tarybai ar Teisingumo Teismui“.
21 Šiame sąraše buvo ieškovo pavardė ir nurodyta data, t. y. 1989 m. kovo 31 d., kai jam buvo sustabdytas senaties termino skaičiavimas remiantis 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimu“.
IV – Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamasis sprendimas
18. 1997 m. balandžio 29 d. G. van den Berg (toliau – ieškovas) Pirmosios instancijos teismo sekretoriatui pateikė ieškinį prieš Tarybą ir Komisiją (toliau – atsakovės) dėl nuostolių atlyginimo pagal EB sutarties 178 ir 215 straipsnius (dabar EB 235 straipsnis ir EB 288 straipsnio 2 dalis), kurie atsirado dėl to, kad pagal Reglamentą Nr. 857/84, papildytą Reglamentu Nr. 1371/84, jis negalėjo prekiauti pienu.
19. Ieškovas prašė priteisti 606 315 Olandijos guldenų (NLG) dydžio kompensaciją kartu su 8 % metinėmis palūkanomis nuo ieškinio pareiškimo dienos už nuostolius, patirtus dėl to, kad jam neteisėtai nebuvo suteikti referenciniai kiekiai nuo įsipareigojimo neprekiauti pasibaigimo 1985 m. vasario 23 d., t. y. nuo jo įsipareigojimo neprekiauti dienos(17) .
20. Atsakovės užginčijo ieškovo teiginį, kad Bendrijos atsakomybės už jo patirtus nuostolius sąlygos buvo įvykdytos, ir nurodė nepriimtinumo pagrindą, pagrįstą senatimi teisės pareikšti reikalavimus atžvilgiu(18) .
21. Pirmosios instancijos teismas 1997 m. birželio 24 d. nutartimi sustabdė bylos nagrinėjimą, kol bus priimtas sprendimas byloje Mulder III .
22. Procesas buvo atnaujintas 1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo nutartimi.
23. Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškinį kaip nepriimtiną. Sprendimo motyvai iš esmės buvo šie:
24. Pirmosios instancijos teismas savo sprendime pirmiausia aiškinosi, ar remiantis EB sutarties 215 straipsniu (dabar EB 288 straipsnis) galėtų kilti Bendrijos atsakomybė ir jeigu taip, tai kokia. Toliau Pirmosios instancijos teismas tikrino, ar pareikšti reikalavimai nebuvo pasibaigę dėl senaties(19) .
Sprendimo dėl Bendrijos atsakomybės motyvai
25. Pirmosios instancijos teismas, nurodęs principus, kuriais remiantis gali kilti Bendrijos deliktinė atsakomybė SLOM gamintojų atžvilgiu dėl teisėtų lūkesčių principo pažeidimo, konstatavo, kad dėl reikalavimo atlyginti nuostolius, atsiradusius nuo 1985 m. vasario 23 d. iki 1986 m. gegužės 13 d., kada ieškovas pardavė savo SLOM ūkį, yra akivaizdu, jog ieškovui taikant Reglamentą Nr. 857/84, buvo užkirstas kelias tiekti pieną ir kad atitinkamą žalą turi atlyginti Bendrija(20) .
26. Pirmosios instancijos teismas aiškinosi, kiek nurodyta žala už laikotarpį po 1986 m. gegužės 13 d. buvo susijusi su pirmojo atsisakymo ieškovui suteikti kvotą 1985 m. Šiuo klausimu jis nusprendė(21) :
„44 Primintina, kad ieškovas perleido savo SLOM ūkį 1986 m. ir perkėlė savo gamybinę veiklą į kitą ūkį dėl ekonominio efektyvumo priežasčių. Dėl to akivaizdu, kad šis ieškovo savanoriškai priimtas spendimas nebuvo visiškai susijęs su atsisakymu suteikti kvotą, kurios jis reikalavo po įsipareigojimo neprekiauti pabaigos 1985 m.
45 Be to, iš Reglamento Nr.  57/84, iš dalies pakeisto 1985 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu Nr. 590/85 (OL L 68, p. 1), 7 straipsnio 1 dalies, skaitomos kartu su Reglamento Nr. 1546/88 7 straipsniu, matyti, kad net įsipareigojimo neprekiauti ar perorientuoti neprisiėmusio gamintojo atveju galimybės perkelti kvotą iš vieno ūkio į kitą buvo ribotos ir įmanomos tik tais atvejais, kai žemė perduodama valdžios institucijoms ir (arba) naudoti visuomenės interesams (7 straipsnio 1 dalis) arba kai nuoma pasibaigia ir nėra galimybės ją atnaujinti (7 straipsnio 4 dalis).
46 Dėl to net nepripažįstant, kad gamintojai, turintys referencinius kiekius, galėjo 1985–1986 m. juos perkelti pagal Nyderlandų administracinę praktiką, tai nepriklausytų Bendrijos teisės aktų leidėjo kompetencijai, ir prireikus pačios Nyderlandų valdžios institucijos turėtų užtikrinti, kad ieškovas nebūtų diskriminuojamas.
47 Įsigaliojus Reglamentui Nr. 764/89 ieškovo prašymas suteikti jam kvotą pagal šį reglamentą buvo atmestas remiantis Reglamento Nr. 1546/88 3 straipsnio 1 dalimi (žr. pirmiau 7 punktą), pagal kurią specialių referencinių kiekių suteikimas turėjo būti pagrįstas įrodymu, kad gamintojas prašymo pateikimo metu valdo visą SLOM ūkį ar jo dalį.
48 Taigi priešingai nei tvirtina ieškovas, ir kaip Teisingumo Teismas yra konstatavęs daugelyje sprendimų (žr. inter alia 1994 m. vasario 27 d. sprendimą Herbrink, C‑98/91, Rink. p. I‑223), šis reikalavimas specialių referencinių kiekių srityje yra ribojamas principo, numatyto Reglamento 857/84 7 straipsnio 1 dalyje, pagal kurį referenciniai kiekiai yra perkeliami su žeme, kuriai jie buvo paskirti (13 punktas). Tokiomis sąlygomis ieškovas negali tvirtinti, kad šio reikalavimo taikymas jam pažeidžia teisėtų lūkesčių principą, kadangi jis SLOM ūkio perdavimo metu negalėjo numatyti, jog bus taikoma ši sąlyga.
49 Kadangi ieškovo SLOM ūkio perdavimas nebuvo aplinkybė, dėl kurios neteisėtai buvo atsisakyta suteikti kvotą 1985 m., ir šiam pardavimui netaikoma Reglamente Nr. 857/84 numatyta perkėlimo galimybė, Bendrija nėra atsakinga už priežastis, dėl kurių ieškovui negalėjo būti suteikta kvota pagal Reglamentą Nr. 764/89 ir už dėl to atsiradusią žalą.“
27. Todėl Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad nuostoliai, kuriuos ieškovas patyrė iki 1986 m. gegužės 13 d., atsirado tik dėl referencinių kiekių nesuteikimo(22), ir tik aiškinosi, ar su tuo susijusių ieškovo reikalavimų atžvilgiu suėjo senatis.
Sprendimo dėl senaties motyvai
28. Pirmosios instancijos teismas, atsakydamas į klausimą dėl senaties, konstatavo, kad senaties terminas buvo pradėtas skaičiuoti nuo 1985 m. vasario 23 d. (data, nuo kurios Reglamentas Nr. 857/84 buvo pradėtas taikyti ieškovo atžvilgiu). Kompensacijos reikalavimas yra susijęs su vienas po kito einančiais laikotarpiais, prasidėjusiais kiekvieną dieną, kai prekyba buvo neįmanoma(23) .
29. Pirmosios instancijos teismo nuomone, ieškovas nuo 1986 m. gegužės 13 d. neturėjo teisės į jokį referencinį kiekį, kadangi jis šią dieną pardavė savo SLOM ūkį. „Atsižvelgiant į tai, kad buvo nuspręsta, kad nuostoliai, pasak ieškovo, patirti po šio pardavimo, ir Reglamento Nr. 857/84 taikymas nėra visiškai susiję, < ... > senaties terminas baigėsi praėjus penkeriems metams po 1986 m. gegužės 13 d., jeigu jis nebuvo nutrauktas iki šios dienos“(24) .
30. Remdamasis šias motyvais Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškovo pareikštus prieštaravimus dėl senaties pasibaigimo(25) :
„62 Pagal Teisingumo Teismo statuto 43 straipsnį senatis nutraukiama tik pareiškus ieškinį kompetentingame Bendrijos teisme arba iš anksto pareiškus reikalavimus kompetentingai Bendrijos valdžios institucijai, tačiau pastaruoju atveju senaties nutraukimas galioja tik tuo atveju, jeigu pareiškus reikalavimus byla iškeliama per atitinkamą EB sutarties 173 straipsnyje (po pakeitimo EB 230 straipsnis) arba EB sutarties 175 straipsnyje (po pakeitimo EB 232 straipsnis) nustatytą terminą (1973 m. balandžio 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo Giordano prieš Komisiją, 11/72, Rink. p. 417, 6 punktas ir 1998 m. lapkričio 25 d. Sprendimo Steffens prieš Tarybą ir Komisiją, T‑222/97, Rink. p. II‑4175, 35 ir 42 punktai).
63 Iš to išplaukia, kad ieškovas, siekdamas, kad būtų nutrauktas senaties terminas, numatytas Teisingumo Teismo statuto 43 straipsnyje, negali remtis 1989 m. kovo 31 d. laišku, adresuotu institucijoms, kadangi po laiško nebuvo pareikštas ieškinys Pirmosios instancijos teisme.
64 Ieškovas tvirtina, kad iš 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimo taikymo jo atžvilgiu matyti, jog Taryba ir Komisija įsipareigojo nesiremti senatimi nuo 1989 m. kovo 31 d., t. y. nuo tos dienos, kai jis kreipėsi į šias institucijas.
65 Šiuo klausimu primintina, kad 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešime esantis atsisakymas remtis senatimi buvo vienašalis aktas, skirtas paskatinti gamintojus palaukti, kol įsigalios Reglamente Nr. 2187/93 numatyta periodinė žalos atlyginimo sistema, siekiant apriboti ieškinių skaičių (minėto sprendimo Steffens prieš Tarybą ir Komisiją
38 punktas).
66 Šis pranešimas buvo skirtas specialiai gamintojams, kurių teisė į žalos atlyginimą dar nebuvo pasibaigusi jo paskelbimo Oficialiajame leidinyje
metu ar tuo metu, kai jie kreipėsi į vieną iš institucijų (žr. pirmiau 11 punktą). Šią nuorodą atsakovai adresavo gamintojams, kurie kreipėsi į institucijas iki minėto pranešimo paskelbimo reikalaudami žalos atlyginimo remiantis sprendimu Mulder II
ir kurių atsakovai prašė nereikšti ieškinių dėl žalos atlyginimo, o palaukti reglamento dėl periodinės žalos mokėjimo. Šios nuorodos tikslas iš tikrųjų buvo apsaugoti gamintojų teises į žalos atlyginimą.
67 Taigi konstatuotina, kad į 1989 m. kovo 31 d. laišką atsakovės niekada neatsakė ir kad dėl to neprisiėmė jokio įsipareigojimo ieškovui tuo metu. Tokiomis aplinkybėmis ieškovas negali remtis 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimu.
68 Be to, atmestinas ieškovo argumentas, kad jo pavardė buvo sąraše, išsiųstame Nyderlandų valdžios institucijoms po Reglamento Nr. 2187/93 įsigaliojimo Komisijos laišku, kuris išvardijo gamintojus, kuriems galiojo įsipareigojimas netaikyti senaties termino, nurodytas 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešime.
69 Pirmiausia pažymėtina, kad šis sąrašas buvo skirtas nacionalinėms valdžios institucijoms, nurodant joms, tuo atveju, jei jos gautų reikalavimus dėl žalos atlyginimo remiantis susitarimu, numatytu Reglamente Nr. 2187/93, nuo kada buvo nutrauktas senaties terminas. Šis sąrašas neišskyrė SLOM gamintojų, kuriems buvo suteikti referenciniai kiekiai ir kurie galėjo naudotis susitarimo pasiūlymu, numatytu Reglamente 2187/93, iš gamintojų, kuriems, kaip ir ieškovui, nebuvo suteiktos kvotos, ir todėl jie nepateko į susitarimo taikymo sritį. Dėl to ieškovo pavardė per klaidą buvo įrašyta į šį sąrašą.
70 Vis dėlto tokia klaida ieškovui negalėjo suteikti vilčių, kad jam taikytinas 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešime numatytas įsipareigojimas ir kad jo reikalavimo senaties terminas buvo nutrauktas nuo 1989 m. kovo 31 d. Iš tikrųjų, Pirmosios instancijos teismo manymu, 1993 m. rugsėjo 10 d. sąrašo išsiuntimo metu ieškovas jau galėjo žinoti, kad jam nepriklauso išmokos pagal susitarimą, numatytą Reglamente Nr. 2187/93, ir kad dėl to jis nėra susijęs su minėtu įsipareigojimu.
71 Be to, atsakovių pozicija dėl ieškinio senaties negali būti laikoma diskriminuojančia ieškovą, lyginant su Komisijos požiūriu į SLOM gamintojus, kuriems buvo atlyginta žala, kadangi remiantis pirmiau pateiktais argumentais (žr. 69 punktą) jų padėtis skyrėsi nuo asmenų, kuriems buvo taikomas Reglamentas Nr. 2187/93.
72 Galiausiai dėl ieškovo tvirtinimų dėl tariamų Komisijos juridinio skyriaus nario Booss
pasisakymų užtenka konstatuoti, kad tai nėra patvirtinta jokiais įrodymais“.
31. Dėl to Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad 1997 m. balandžio 27 d. pateiktas ieškinys buvo pareikštas per vėlai, kadangi ieškovo reikalavimo atlyginti žalą senaties terminas jau buvo pasibaigęs 1991 m. gegužės 13 d., nes jis nebuvo nutrauktas arba sustabdytas(26) .
V – Apeliacinis skundas
32. 2001 m. balandžio 13 d. G. van den Berg (toliau – apeliantas) Teisingumo Teismui pateikė šį apeliacinį skundą. Teisingumo Teismo jis prašo:
– panaikinti 2001 m. sausio 31 d. Pirmosios instancijos teismo skundžiamą sprendimą byloje T‑143/97,
– perduoti bylą Pirmosios instancijos teismui nagrinėti iš naujo,
– priteisti iš Tarybos ir Komisijos bylinėjimosi Pirmosios instancijos teisme ir šiame teisme išlaidas.
33. Taryba Teisingumo Teismo prašo:
– atmesti apeliacinį skundą kaip iš dalies nepriimtiną ir bet kuriuo atveju kaip visiškai nepagrįstą,
– priteisti iš apelianto bylinėjimosi išlaidas.
34. Komisija Teisingumo Teismo prašo:
– pripažinti apeliacinį skundą nepagrįstu,
– nepatenkinus šio prašymo, pripažinti apeliacinį skundą nepriimtu,
– priteisti iš apelianto bylinėjimosi išlaidas.
VI – Teisinis vertinimas
35. Savo apeliacinį skundą apeliantas grindžia trimis pagrindais. Pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu Pirmosios instancijos teismas kaltinamas neteisingai įvertinęs Bendrijos atsakomybę už nuostolius, atsiradusius po ūkio perleidimo. Tiek antruoju, tiek trečiuoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantas ginčija Pirmosios instancijos teismo nuostatą, kad reikalavimų dėl kompensacijos atžvilgiu yra suėjęs senaties terminas. Kadangi šie apeliacinio skundo pagrindai iš esmės remiasi tuo pačiu kaltinimu, toliau jie bus nagrinėjami kartu.
A – Dėl Bendrijos atsakomybės po to, kai buvo parduotas pirminis SLOM ūkis (pirmasis apeliacinio skundo pagrindas)
1. Pagrindiniai šalių argumentai
36. Savo pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantas iš esmės tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamojo sprendimo 43–50 punktuose klaidingai nustatė, kad Bendrija neatsako už žalą, kurią jis patyrė po 1986 m. gegužės 13 d. pakeitus ūkį.
37. Pirmiausia Pirmosios instancijos teismas klaidingai interpretavo kompetencijos pasidalinimą tarp Bendrijos ir valstybių narių. Atsižvelgdamas į skundžiamojo sprendimo 46 punktą apeliantas pareiškia, kad kalbama labiau apie Bendrijos institucijų, o ne nacionalinių valdžios institucijų kompetenciją. Pagal Bendrijos teisės aktus nacionalinėms valdžios institucijoms buvo draudžiama suteikti referencinius kiekius ūkio perkėlimo atveju, kadangi už tai atsako Bendrijos institucijos.
38. Apelianto nuomone, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 48 punkte neteisingai interpretuoja teisėtų lūkesčių principą bei sprendimo byloje Herbrink
reikšmę. Panašu, kad Pirmosios instancijos teismas šiuo atveju norėjo pareikšti, kad jis negali remtis šiuo principu, kadangi lūkesčiams, kuriais jis remiasi, netaikytina apsauga. Tačiau jis nesiremia jokiais kitais lūkesčiais, kaip tik būti traktuojamam kaip kiekvienas „įprastas“ gamintojas, arba, kitaip sakant, kad jam nebus nustatyta jokių išskirtinių apribojimų vien dėl to, kad jis yra SLOM gamintojas. Būtent tokius lūkesčius Teisingumo Teismas pripažino teisėtais sprendime Herbrink (27) . Jeigu, kaip matyti iš šio sprendimo, nuomininkas gali perkelti savo referencinius kiekius į naują ūkį, tai ir SLOM gamintojas taip pat turi turėti teisę perkelti savo referencinius kiekius į naują ūkį. Gaila, kad Pirmosios instancijos teismas nepripažino šios sąsajos su Herbrink
byla.
39. Apeliantas pabrėžia, kad jis ūkio perkėlimą – vienerius metus kartu valdant seną ir naują ūkius – vykdė būtent tokiu būdu, kuris pagal Nyderlandų administracinę praktiką kiekvienam gamintojui sudarė galimybę perkelti referencinį kiekį į naują ūkį. Apskritai visuomet buvo pripažįstama, kad ši valdžios institucijų praktika atitinka Bendrijos teisę. Nenumatytai ir retroaktyviai reikalaudamas, jog SLOM gamintojas įrodytų, kad jis vis dar valdo tą patį ūkį visą ar jo dalį, kuriuos jis valdė prašymo suteikti premiją pateikimo metu, Reglamentas Nr. 1033/89 pažeidė teisėtą lūkestį kiekvienam įprastam gamintojui galėti perkelti savo referencinį kiekį tiksliai pagal šį metodą. Bet kuriuo atveju apeliantas mano, kad Pirmosios instancijos teismo ir atsakovių argumentai, pagal kuriuos Bendrijos teisės aktai neleidžia įprastam gamintojui perkelti jam suteikto referencinio kiekio arba neleidžia remtis Nyderlandų nusistovėjusia praktika, yra atmestini.
40. Toliau apeliantas nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas, kaip paaiškėjo iš pirmiau pateiktų nuorodų, klaidingai pritaikė sąlygą dėl priežastinio ryšio. Atsisakymas suteikti jam specialų referencinį kiekį 1989 m. pagrįstinas ne ūkio perkėlimo faktu, bet taikytinais Bendrijos teisės aktais. Pirmosios instancijos teismas neteisingai pritaikė priežastinį ryšį tarp pradinių teisės aktų dėl papildomo mokesčio ir ūkio perkėlimo 1986 m. Tokio sąryšio akivaizdžiai nebuvo. Aktualus priežastinis ryšys yra tas, kuris egzistuoja tarp Bendrijos teisės aktų leidėjo neteisėtų veiksmų ir apelianto negautų pajamų.
41. Taryba ir Komisija neigia, kad Pirmosios instancijos teismas nutartimi, pagal kurią Bendrija neprisiima atsakomybės už nuostolius, patirtus ieškovo pakeitus ūkį, pažeidė teisėtų lūkesčių principą arba priežastinio ryšio reikalavimą arba klaidingai interpretavo sprendimą Herbrink .
42. Abi iš esmės pareiškė, kad, kaip teisingai nurodė Pirmosios instancijos teismas, remiantis tiek taikomais reglamentais, tiek sprendimu Herbrink, Bendrijos teisėje galioja principas, pagal kurį referenciniai kiekiai yra perkeliami su tais plotais, kuriems jie buvo priskirti. Todėl remiantis Bendrijos teise „įprastas“ gamintojas pakeisdamas ūkį, pavyzdžiui, kaip nagrinėjamasis šioje byloje, referencinio kiekio naujam ūkiui perkelti negali. Apelianto nurodoma perkėlimo galimybė galėjo egzistuoti tik kaip Nyderlandų administracinė praktika.
43. Atsižvelgdama į tai Taryba, darydama nuorodą į Nyderlandų aukščiausios apeliacinės instancijos SLOM bylose(28) teismo sprendimą, abejoja, ar ieškovo apibūdinta perkėlimo galimybė iš viso buvo galima pagal Nyderlandų teisę. Komisija pabrėžia, kad ji tokios praktikos, netgi jai ir egzistuojant, niekada nepripažino.
44. Diskriminacija, lyginant su „įprastais“ gamintojais, jeigu ji iš viso buvo, kaip iš esmės vieningai konstatuoja Taryba ir Komisija, galėjo būti tik pagal nacionalinę teisę, o ne pagal Bendrijos teisę ar ją atitinkančias nuostatas. Todėl Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad bet kokiu atveju negalima kaltinti Bendrijos teisės aktų leidėjo dėl teisėtų lūkesčių principo pažeidimo. Nurodomos žalos priežastis, kaip nustatė Pirmosios instancijos teismas, yra ne teisės aktai dėl papildomo mokesčio, bet savanoriškas apelianto ūkio pakeitimas.
2. Vertinimas
45. Siekiant patikrinti, ar Pirmosios instancijos teismas klydo teigdamas, kad Bendrija yra atsakinga tik už žalą, kurią ieškovas patyrė iki 1986 m. gegužės 13 d., reikia pateikti atitinkamos skundžiamo sprendimo dalies santrauką.
46. Kaip matyti iš skundžiamo sprendimo(29), apeliantas pradinėje byloje reikalavo atlyginti nuostolius, atsiradusius dėl to, kad 1985 m. vasario 23 d., po įsipareigojimo neprekiauti pabaigos, remiantis Reglamentu Nr. 857/84, jam nebuvo suteikti referenciniai kiekiai ir kad reglamentai, taikytini šioje situacijoje, nenustatė jokių referencinių kiekių SLOM gamintojams, savanoriškai pakeitusiems savo pirminį ūkį kitu ūkiu. Kaip ir konstatavo Pirmosios instancijos teismas skundžiamojo sprendimo 41 punkte, apeliantas bendrai reikalauja atlyginti nuostolius, patirtus dėl referencinio kiekio nesuteikimo, atsiradusius nuo 1985 m. vasario 23 d. iki šios dienos.
47. Pagal Pirmosios instancijos teismo nustatytas faktines aplinkybes, išskirtini du įvykiai, kurių pagrindu buvo atsisakyta apeliantui suteikti referencinį kiekį po įsipareigojimo neprekiauti pabaigos. Pirma, suteikti referencinį kiekį buvo atsisakyta iš karto po įsipareigojimo neprekiauti termino pabaigos. Antra, pakartotinai pateiktas prašymas suteikti (specialų) referencinį kiekį buvo atmestas įsigaliojus Reglamentui Nr. 764/89.
48. Todėl yra du teisės aktai, galintys pagrįsti Bendrijos atsakomybę dėl jos institucijų veiksmų.
49. Pirma, apelianto nurodyta žala gali būti paaiškinta tuo, jog Bendrijos teisės aktų leidėjas Reglamente Nr. 857/84 neatsižvelgė į SLOM gamintojų situaciją, kadangi pasirinkti referenciniai metai neapmokestinamam referenciniam kiekiui apskaičiuoti sutapo su įsipareigojimo neprekiauti nustatytais terminais. Sprendime Mullder II
Teisingumo Teismas konstatavo, kad Bendrija yra atsakinga už visus dėl šių teisės aktų taikymo atsiradusius nuostolius(30) .
50. Antra, referencinio kiekio nesuteikimas ir dėl to atsiradusi žala po Reglamento Nr. 764/89 įsigaliojimo gali būti paaiškinami taisykle, pagal kurį referencinis kiekis gamintojui suteikiamas tik jam valdant pirminį ūkį.
51. Skundžiami Pirmosios instancijos teismo tvirtinimai šiuo atveju turi būti vertinami atsižvelgiant į tai, kad jis akivaizdžiai tikrino, ar ir kiek reikalavimai dėl kompensavimo kildintini iš abiejų minėtų teisės aktų dėl referencinio kiekio suteikimo.
52. Skundžiamojo sprendimo 42–46 punktai visų pirma yra susiję su klausimu, kokie nuostoliai Bendrijai yra priskirtini dėl to, kad Reglamentas 857/84 apelianto atžvilgiu buvo pritaikytas tik po įsipareigojimo neprekiauti pabaigos ir dėl to jam nebebuvo suteiktas referencinis kiekis, kadangi šis reglamentas neatsižvelgė į tai, kad SLOM gamintojas referenciniais metais negalėjo gaminti pieno.
53. Dėl to reikia nustatyti, ar Pirmosios instancijos teismas remdamasis priežastinio ryšio kriterijumi teisingai nustatė, jog Bendrija turi atlyginti tik iki pirminio ūkio pardavimo patirtus nuostolius, neatlyginant po šio ūkio pardavimo atsiradusių nuostolių.
54. Tiksliau tariant, tai susiję su klausimu, ar priežastinis ryšys tarp pirmiau minėtų teisės aktų ir patirtos žalos nutrūko 1986 m. gegužės 13 d. pardavus ūkį.
55. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką Bendrijos institucijų veiksmai laikytini žalos priežastimi tik tuo atveju, kai ši žala tiesiogiai ir išimtinai susijusi su šiais veiksmais(31) .
56. Tačiau reikalaujamo priežastinio ryšio (daugiau) nebėra, jei žala būtų vis tiek atsiradusi be Bendrijos institucijų nagrinėjamų veiksmų(32) .
57. Pritaikant šiam atvejui tai reiškia, kad apelianto patirta žala negali būti nulemta tos aplinkybės, kad Reglamentas Nr. 857/84 neleido SLOM gamintojui skirti referencinio kiekio, kadangi nepaisant šio reglamento arba dėl kitų sąlygų neįvykdymo jam nepriklausė joks referencinis kiekis, ir dėl to vis tiek būtų atsiradusi žala.
58. Tokia situacija gali būti laikoma specialia dėl nukentėjusiosios šalies elgesio įvykusia priežastinio ryšio nutraukimo arba priežastinio ryšio pasibaigimo forma(33) . Nukentėjusioji šalis dėl savo veiksmų atsiduria tokioje padėtyje, kurioje žalą ji būtų patyrusi ir be Bendrijų institucijų nagrinėjamų neteisėtų veiksmų, ir dėl to ši žala nėra tiesiogiai ar išimtinai nulemta šių veiksmų(34) .
59. Jeigu pagal Bendrijos teisės aktus dėl referencinio kiekio suteikimo tokioje situacijoje referencinio kiekio perkėlimas nebūtų galimas, tai ūkio pardavimas yra vertintinas kaip priežastinį ryšį nutraukianti aplinkybė.
60. Remiantis nusistovėjusia teismų praktika Reglamento Nr. 857/84 7 straipsnio 1 dalyje yra numatytas visą referencinio kiekio reguliavimą pagrindžiantis principas, pagal kurį referenciniai kiekiai yra perleidžiami su žeme, kuriai jie buvo paskirti. Taigi referenciniai kiekiai perkeliami kartu su žeme, o ne su gamintoju(35) .
61. Atskiras referencinio kiekio perkėlimas pagal Bendrijos teisę galimas tik remiantis Reglamento Nr. 857/84, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 590/85, 7 straipsnyje numatytais išimtiniais atvejais, kai žemė perduodama valdžios institucijoms, ir (arba) jos naudojimo visuomenės interesams atveju, arba kai žemės nuomos sutartis pasibaigia be galimybės ją atnaujinti. Tai Pirmosios instancijos teismas teisingai nurodė skundžiamo sprendimo 45 punkte.
62. Kaip Pirmosios instancijos teismas teisingai nurodė skundžiamo sprendimo 46 punkte, apelianto nurodyta perkėlimo galimybė ūkio pakeitimo atveju būtų galima tik remiantis nacionaline teise arba nacionaline administracine praktika.
63. Šiuo atveju lemiamą reikšmę turi tai, kad parduodant ūkį pagal Bendrijos teisę – ir ne tik SLOM gamintojų atžvilgiu – nebuvo galima perkelti referencinio kiekio naujam ūkiui.
64. Dėl to Pirmosios instancijos teismas teisingai manė, kad žala, galėjusi atsirasti po pirminio ūkio pardavimo, nėra kildintina iš neteisėto referencinio kiekio nesuteikimo po įsipareigojimo neprekiauti pabaigos ir kartu iš nagrinėjamų Bendrijos institucijų veiksmų, kadangi apeliantui ir dėl kitų priežasčių nuo šio laikotarpio nepriklausė joks referencinis kiekis.
65. Tačiau reikia pažymėti, kad kaltinimas dėl klaidingo priežastinio ryšio reikalavimo taikymo yra pagrįstas, kadangi Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 44 punkte ir 49 punkte nurodo priežastinį ryšį tarp referencinio kiekio nesuteikimo ir SLOM ūkio pardavimo. Kaip matyti iš pirmiau pateikto vertinimo, tai priklauso – kaip teisingai nurodė apeliantas – nuo to, kiek žala gali būti laikoma atsiradusi dėl neteisėto atsisakymo suteikti referencinį kiekį pagal Reglamentą Nr. 857/84.
66. Skundžiamo sprendimo 47 ir 48 punktai turi būti nagrinėjami atsižvelgiant į klausimą, ar remiantis Reglamento Nr. 1546/88 3a straipsnio 1 dalyje numatytu reikalavimu, pagal kurį gamintojas turi valdyti savo SLOM (pirminį) ūkį tam, kad galėtų kreiptis dėl specialių referencinių kiekių suteikimo pagal Reglamento Nr. 857/84, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 764/89, 3a straipsnį, gali būti Bendrijai pareikšti reikalavimai dėl atsakomybės. Tiksliau tariant, čia nagrinėjamas klausimas, ar remiantis šia nuostata yra pagrįsta Bendrijos atsakomybės prielaida dėl neteisėtų veiksmų.
67. Šiuo klausimu apeliantas nurodė, kad Pirmosios instancijos teismas 48 punkte neteisingai konstatavo, jog šio reikalavimo taikymas jo atžvilgiu nepažeidžia teisėtų lūkesčių principo.
68. Šiuo klausimu yra pažymėtina, kad remiantis nusistovėjusia teismų praktika gamintojų, kurie dėl Bendrijos veiksmų už atlyginimą tam tikram laikotarpiui turėjo sustabdyti prekiavimą pienu, teisėti lūkesčiai yra pažeisti, jeigu pasibaigus prisiimtam įsipareigojimui neprekiauti jų atžvilgiu buvo nustatyta išskirtinių apribojimų, kurie juos specifiškai paveiktų dėl to, jog jie pasinaudojo visomis Bendrijos teisėje suteiktomis galimybėmis(36) .
69. Kaip Pirmosios instancijos teismas konstatavo 48 punkte, nagrinėjamas reikalavimas atitinka bendrą principą, numatytą Reglamento Nr. 857/84 7 straipsnio 1 dalyje, pagal kurį referenciniai kiekiai yra perkeliami su plotais, kuriems jie buvo priskirti(37) . Kadangi pagal Bendrijos teisę šis reikalavimas taikomas ir „įprastų“ gamintojų atžvilgiu, tokiomis sąlygomis apeliantas negali tvirtinti, kad būtent remiantis prisiimtu įsipareigojimu neprekiauti jo atžvilgiu buvo nustatyta išskirtinių apribojimų.
70. Byloje Herbrink
nagrinėjama gamintojo situacija buvo kitokia. Tuo atveju SLOM gamintojas buvo nuomininkas. Pagal Reglamento Nr. 857/84, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 590/85, 7 straipsnio 4 dalį, skaitomą kartu su Reglamento Nr. 1546/88 7 straipsnio 1 dalies 4 punktu, besibaigiančių nuomos sutarčių atžvilgiu valstybės narės turi teisę perduoti referencinį kiekį, suteiktą ūkiui, kuris yra nuomos objektu, išeinančiam nuomininkui. Jeigu atitinkama valstybė narė pagal Bendrijos teisės aktus pasinaudojo šiuo leidimu, SLOM gamintojas remdamasis teisėtų lūkesčių principu gali tikėtis, kad pasibaigus nuomos sutarčiai jis galės naudotis specifiniu referenciniu kiekiu(38) .
71. Be to, apeliantas Bendrijos atsakomybės tikslais, taip pat ir dėl teisėtų lūkesčių principo pažeidimo, negali remtis tuo, kad Nyderlanduose tariami „įprasti“ gamintojai galėjo perkelti savo referencinį kiekį į kitą ūkį. Kadangi ši perkėlimo galimybė, kaip paaiškėjo iš ankstesnio vertinimo, nėra paremta Bendrijos teisės aktais, iš to negali išplaukti joks Bendrijos institucijų įvykdytas teisėtų lūkesčių principo pažeidimas. Remiantis nusistovėjusia teismų praktika bendrai remtis teisėtų lūkesčių principu Bendrijos teisės nuostatos atžvilgiu galima tik tuomet, kai Bendrija pati sudaro situaciją, galinčią sukelti tokius teisėtus lūkesčius(39) .
72. Dėl to apelianto kaltinimai, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė teisėtų lūkesčių principą, neatsižvelgė į Herbrink sprendimą arba nesilaikė valstybių narių ir Bendrijos kompetencijos pasidalijimo, yra atmestini.
73. Remiantis tuo, kas pasakyta, Pirmosios instancijos teismas teisingai konstatavo, kad Bendrija atsako tik už žalą, kurią ieškovas patyrė iki 1986 m. gegužės 13 d. Net manant, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai nustatė priežastinį ryšį, vis dėlto pagal nusistovėjusią teismų praktiką tai nesukeltų jokių pasekmių, jeigu remiantis kitais pagrindais paaiškėtų, jog Pirmosios instancijos teismas teisingai įvertino atsakomybės sąlygų buvimą arba nebuvimą(40) . Kaip jau buvo minėta anksčiau(41), tai yra taikoma ir šiuo atveju.
74. Atsižvelgiant į šias aplinkybes pirmasis apeliacinio skundo pagrindas yra atmestinas.
B – Dėl kompensacijos reikalavimo senaties termino (antrasis ir trečiasis apeliacinio skundo pagrindai)
1. Pagrindiniai šalių argumentai
75. Tiek antru, tiek trečiu pagrindu apeliantas nurodo, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai manė, kad kompensacijos reikalavimas negali būti pareikštas dėl senaties termino. Antru pagrindu apeliantas tvirtina, jog senaties termino vertinimas skundžiamame sprendime yra teisiškai klaidingas, kadangi Pirmosios instancijos teismas nepripažino senaties termino nutraukimo nuo 1989 m. kovo 31 d. iki pranešimo paskelbimo 1992 m. rugpjūčio 5 d. Trečiu pagrindu apeliantas tvirtina, jog senaties termino vertinimas skundžiamame sprendime yra laikytinas teisiškai klaidingu, kadangi Pirmosios instancijos teismas taip pat nelaikė senaties termino nutrauktu arba sustabdytu nuo 1992 m. rugpjūčio 5 d. Abu apeliacinio skundo pagrindai iš esmės paremti dviem aplinkybėmis. Pirma, apeliantas remiasi tuo, kad Pirmosios instancijos teismas 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimui nesuteikė pakankamos reikšmės arba priėmė neteisingas išvadas dėl senaties termino. Antra, jis tvirtina, jog Pirmosios instancijos teismas neįvertino esminių faktinių aplinkybių ir taip pažeidė savo pareigą motyvuoti(42) . Todėl sprendimas bendrai pažeidė lygybės, teisinio tikrumo, teisėtų lūkesčių principus bei pareigą motyvuoti.
76. Iš esmės apeliantas atskirai tvirtina, jog Taryba ir Komisija 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimu grupės SLOM gamintojų, kuriai priklauso ir jis, atžvilgiu atsisakė remtis reikalavimo dėl nuostolių atlyginimo senatimi arba kad šią teisę sau prisiskyrė dėl savo veiksmų. Apeliantas tvirtina, kad minėtas pranešimas sąmoningai yra suformuluotas plačiau, nei numatyta EB Teisingumo Teismo statuto 43 straipsnyje (dabar Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnis(43) ), ir apėmė 1989 m. kovo 31 d. laišką. Be to, Teisingumo Teismo statuto 43 straipsnio aiškinimas, apelianto teigimu, nėra pakankamas, kadangi jis Pirmosios instancijos teisme rėmėsi ne šia nuostata, bet pranešime numatytu teisės atsisakymu. Remiantis 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimo formuluote yra visiškai aišku, kad Bendrija daugiau nebegali remtis žalos atlyginimo reikalavimų senatimi SLOM gamintojo, kuriam buvo pateiktas kompensacijos pasiūlymas pagal Reglamentą Nr. 2187/93, atžvilgiu.
77. Taip pat ir derybose su Komisija dėl kompensacijos po 1993 m. pastaroji nesirėmė senatimi SLOM gamintojų, nurodytų 1989 m. kovo 31 d. laiške, atžvilgiu ir visiškai neatsižvelgdamat į tai, ar SLOM gamintojas po to buvo pareiškęs ieškinį Pirmosios instancijos teisme ar ne. Pirmosios instancijos teismas neteisėtai neatsižvelgė į šį faktą.
78. Pirmosios instancijos teismas taip pat neatkreipė dėmesio į tą aplinkybę, kad Komisija per rašytinę proceso dalį byloje T‑179/96(44), remdamasis 1989 m. kovo 31 d. laišku, atsiėmė savo argumentą dėl senaties ir taip dar kartą pripažino, jog Bendrija negali remtis senaties terminu. Be to, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 72 punkte neteisingai priskyrė jam įrodinėjimo naštą dėl Komisijos pareigūno pareiškimo ir neteisingai nurodė, kad šie pareiškimai mažiausiai vertintini kaip netiesioginis 1989 m. kovo 31 d. laiško, skaitomo su
1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimu, senaties sustabdymo pripažinimas.
79. Apeliantas toliau prieštarauja Teisingumo Teismo tvirtinimams, išdėstytiems skundžiamojo sprendimo 62–70 punktuose. Dėl sprendimo 62 ir 63 punktų jis tvirtina, kad senaties termino nutraukimo atžvilgiu jis rėmėsi ne EB Teisingumo Teismo statuto 43 straipsniu, o 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimu. 65 punkto nuostatos, pagal kurias 1992 m. kovo 31 d. pranešime nurodytas atsisakymas yra laikytinas vienašaliu aktu, nėra reikšmingi apelianto teisių atžvilgiu. Tai nesusiję su klausimu, ko Taryba ir Komisija bendrai siekė minėtu pranešimu, bet su tuo, koks teisinis santykis egzistuoja tarp Bendrijos ir apelianto atsižvelgiant į pranešimo turinį ir kitas minėtas aplinkybes.
80. Pirmosios instancijos teismo argumentai 66 ir 67 punktuose yra nesuprantami ir netinkami, kadangi Pirmosios instancijos teismas nepastebėjo, pirma, skirtumo tarp 1992 m kovo 31 d. pranešimo ir EB Teisingumo Teismo statuto 43 straipsnio formuluočių bei, antra, pirmiau nurodytos reikšmės, kurią Komisija savo praktikoje teikė pranešimams ir atsižvelgdama į 1989 m. kovo 31 d. laišką.
81. Iš skundžiamo sprendimo neišplaukia, kodėl apeliantas galėjo būti diskriminuojamas lyginant su kitais SLOM gamintojais, kurių atžvilgiu Komisija aiškiai sutiko, kad jie nutraukiant senaties terminą rėmėsi 1989 m. kovo 31 d. laišku, skaitomu kartu su 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimu.
82. 68 ir 69 punktuose Pirmosios instancijos teismas nepripažino sąrašo, kurį Komisija išsiuntė Nyderlandų valdžios institucijoms iš karto po Reglamento Nr. 2187/93 įsigaliojimo, reikšmės. Šis sąrašas yra dar vienas patvirtinimas, kad Komisija nagrinėjamu pranešimu atsisakė teisės remtis senatimi visų asmenų, nurodytų 1989 m. kovo 31 d. rašte, atžvilgiu. Iš to taip pat paaiškėja, jog 70 punkto nuostata, kad klaidingas apelianto įtraukimas į šį sąrašą jam negalėjo suteikti vilčių pasinaudoti pranešime numatytu įpareigojimu, yra neteisingas.
83. Apeliantas daro bendrą išvadą, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai įvertino klausimą dėl žalos atlyginimo ieškinio senaties termino ir kad darytina galutinė išvada, jog Bendrija jo atžvilgiu negali remtis senatimi iki 1993 m. rugsėjo 30 d.(45) Kadangi Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad jo reikalavimai iki nurodytos datos yra visiškai pasibaigę, kaip tvirtina apeliantas, Pirmosios instancijos teismas nenagrinėjo klausimo, ar nuo šio momento iki ieškinio pareiškimo datos 1997 m. balandžio 29 d. iš dalies buvo suėjęs senaties terminas. Šis klausimas galiausiai turėtų būti nagrinėjamas Pirmosios instancijos teismo sugrąžinus bylą pakartotiniam nagrinėjimui.
84. Taryba
atmetė apelianto kaltinimus kaip iš dalies nepriimtinus, bet visais atvejais kaip nepagrįstus.
85. Ji mano, kad apeliantas bando dar kartą Teisingumo Teismui pavesti nagrinėti teisinį ginčą, ypač dėl faktų vertinimo. Nepriimtini yra apelianto pagrindai, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai vertino arba neatsižvelgė į aktualias aplinkybes. Taryba šiuo klausimu nurodo apelianto teiginius dėl Boos . Papildomai šie apeliacinio skundo pagrindai taip pat nėra pagrįsti. Tarybos nuomone, naujas pagrindas atmestinas kaip neleistinas dėl teiginio, kad Komisija nuo 1989 m. kovo 31 d. iki 1992 m. rugpjūčio 5 d. atsisakė remtis senatimi. Pirmosios instancijos teisme apeliantas siekė pagrįsti 1989 m. kovo 31 d. laiško nutraukiamąją galią iki 1989 m. kovo 31 d. Atsižvelgdama į tai Taryba pastebi, kad darant prielaidą, jog buvo atsisakyta senaties iki 1992 m. rugpjūčio 5 d., atsikirtimas dėl senaties taikymo iki minėtos datos yra negalimas. Tačiau darant prielaidą dėl senaties termino nutraukimo pasinaudojimas šiuo nutraukimu remiantis nusistovėjusia teismų praktika visiškai netektų prasmės, jeigu per numatytą laikotarpį nebūtų pareikštas ieškinys teisme. Taryba taip pat bendrai pažymi, kad apeliantas akcentuoja tik Komisijos atsisakymą remtis senatimi, nors toks atsisakymas yra galiojantis tik jį atlikus abiem įtrauktoms institucijoms.
86. Nepagrįsti yra apelianto argumentai, pagal kuriuos Pirmosios instancijos teismas neįvertino 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimo reikšmės ir 1989 m. kovo 31 d. laiško pasekmių. Taryba nurodo EB Teisingumo Teismo statuto 43 straipsnį. Bendrijos institucijoms atmetus pareikštus reikalavimus, remiantis šia nuostata ieškinio senaties terminas gali būti nutraukiamas tik tuomet, jeigu per du mėnesius yra pareiškiamas ieškinys. Tačiau nei Taryba atsakė į 1989 m. kovo 31 d. laišką – o tai prilygsta netiesioginiam atmetimui, – nei pats apeliantas per nustatytą dviejų mėnesių terminą pareiškė ieškinį.
87. Taryba ginčija teiginį, kad 1989 m. kovo 31 d. laišką apima 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimas, ir todėl šis laiškas retroaktyviai lėmė senaties termino nutraukimą. Pirmosios instancijos teismas teisingai aiškino minėtą pranešimą remdamasis EB Teisingumo Teismo statuto 43 straipsniu, kuris kaip pirminės teisinės nuostata yra aktualus Bendrijos institucijoms.
88. Be to, Taryba tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas teisingai nepripažino apeliantui teisių, remiantis Komisijos sprendimu priimtų kitų SLOM gamintojų atžvilgiu, kadangi apeliantas nebuvo patekęs į jokią panašią situaciją. Atsisakymas šių gamintojų atžvilgiu yra sietinas su siekimu neteismine tvarka išspręsti ginčą su tais gamintojais, kurių kompensacijos reikalavimų atžvilgiu senaties terminas dar nėra visiškai pasibaigęs ir kurie dar gali tikėtis žalos atlyginimo. Čia nekalbama apie abstraktų arba bendrą pagal EB Teisingumo Teismo statuto 43 straipsnį Bendrijai tenkančių teisių atsisakymą. Taryba taip pat primena, kad apeliantas į atitinkamų gamintojų sąrašą buvo įtrauktas per klaidą.
89. Komisija iš esmės pritaria Tarybos teisiniam vertinimui. nuomonei taip pat mano, kad senaties termino klausimas turi būti vertinamas remiantis EB Teisingumo Teismo statuto 43 straipsniu.
90. Ji iš esmės tvirtina, kad apeliantas neginčijo teisingos Pirmosios instancijos teismo nuostatos, pagal kurią kompensacijos reikalavimų senaties terminas turėjo baigtis 1991 m. gegužės 13 d., jeigu jis anksčiau nebuvo nutrauktas. Kaip vienintelis nutraukiantis veiksmas galėtų būti 1989 m. kovo 31 d. laiškas. Tačiau kadangi po šio laiško per EB Teisingumo Teismo statuto 43 straipsnyje numatytą terminą nebuvo pareikštas joks ieškinys ir Bendrijos institucijos niekada neatsakė į šį laišką, kyla tik vienas klausimas – ar Bendrijos institucijos nesuteikė apeliantui prielaidos manyti, kad jo atžvilgiu senaties terminas nebus taikomas. Tačiau pranešimas buvo aiškiai adresuotas gamintojams, kurie atitiko sprendimo Mulder II sąlygas, t. y. gamintojams, kurie turėjo jiems suteiktus referencinius kiekius ir kurių reikalavimų atžvilgiu senaties terminas dar nebuvo pasibaigęs. Taigi apeliantas nepriklausė tai grupei gamintojų, kurių atžvilgiu Komisija atsisakė taikyti senaties terminą. Nieko nekeičia ir jo įtraukimas į sąrašą, perduotą Nyderlandų valdžios institucijoms, kadangi jam negalėjo būti pateiktas kompensacijos pasiūlymas pagal Reglamentą Nr. 2187/93, o nagrinėjamas sąrašas buvo perteiktas būtent tokiu tikslu. Visa tai teisingai nustatė Pirmosios instancijos teismas sprendimo 68–71 punktuose.
2. Vertinimas
a) Bendrai dėl reikalavimų atlyginti žalą senaties termino nutraukimo arba sustabdymo
91. Tam, kad būtų galima patikrinti skundžiamų sprendimo dalių pagrįstumą ir atitinkamai įvertinti apelianto kaltinimus, pirmiausia turi būti išnagrinėta senaties tvarka, taikytina reikalavimų atlyginti žalą deliktinės atsakomybės pagrindu atžvilgiu.
92. Pirmiausia pažymėtina, kad EB Teisingumo Teismo statuto 43 straipsnis (dabar Teisingumo Teismo statuto 46 straipsnis(46) ), kuriame pirminės teisės lygmenyje yra nustatytas reikalavimų, kylančių iš deliktinės atsakomybės, senaties terminas, numato tik senaties termino nutraukimą, o ne jo sustabdymą(47) .
93. Kaip Pirmosios instancijos teismas teisingai nurodė 62 punkte, senaties terminas atsižvelgiant į šio punkto nuostatų formuluotes gali būti nutraukiamas dviem būdais, t. y. arba pareiškus ieškinį Teisingumo Teisme, arba nukentėjusiajai šaliai prieš tai pareiškus reikalavimus kompetentingai Bendrijos institucijai. Pastaruoju atveju nutraukimas galioja tik tuomet, jeigu po reikalavimų pareiškimo per EB 230 arba 232 straipsnyje numatytą atitinkamą laikotarpį yra pareiškiamas ieškinys(48) .
94. Tačiau, kaip nustatė Teisingumo Teismas sprendime Roquette Frères prieš Komisiją, Pirmosios instancijos teismas negali ex officio
tikrinti klausimo dėl senaties termino remdamasis Teisingumo Teismo statuto 46 straipsniu (49) .
95. Kaltinamos institucijos arba atsakovai gali užkirsti kelią žalos atlyginimo reikalavimo atmetimui dėl suėjusios senaties pagal Statuto 46 straipsnį ir kartu lemti senaties termino pratęsimą, jeigu jos atsisako remtis senatimi.
96. Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas remdamasis nusistovėjusia teismų praktika dėl žalos atlyginimo SLOM gamintojams, pripažino, kad Bendrijos institucijos dar prieš tai ir tam tikros grupės bei tam tikro laikotarpio atžvilgiu galėjo atsisakyti remtis senatimi(50) .
97. Jeigu tai gali būti laikoma Roquette Frères prieš Komisiją
teisminės praktikos tęsiniu, pagal kurią Teisingumo Teismas, remdamasis Statuto 46 straipsniu, senaties terminą traktavo iš esmės kaip reikalavimą, kurio galima atsisakyti, kyla esminis klausimas, kokias išvadas galima daryti iš pirmiau minėto atsisakymo remtis senatimi, jeigu Bendrijos institucijos priešingai šiam atsisakymui teisme remiasi reikalavimo atlyginti nuostolius senatimi pagal Statuto 46 straipsnį.
98. Tokiu atveju būtų galima manyti, kad Pirmosios instancijos teismas visiškai, t. y. viso senaties laikotarpio atžvilgiu, yra susaistytas Statuto 46 straipsniu, todėl jis privalėjo nustatyti reikalavimų atlyginti nuostolius senatį. Nukentėjusioji šalis, kurios atžvilgiu buvo užtikrintas atsisakymas taikyti senatį ir kuri dėl to nepareiškė ieškinio anksčiau, būtų galėjusi pabandyti pareikšti atskirą žalos atlyginimo ieškinį dėl teisėtų lūkesčių principo pažeidimo ir bandyti atgauti patirtus nuostolius.
99. Tačiau savo praktikoje Pirmosios instancijos teismas pasirinko kitą kelią. Tokio pobūdžio iš anksto pareikštus atsisakymus jis priskyrė savanoriškiems įsipareigojimams, draudžiantiems institucijoms, atsižvelgiant į kiekvieną konkretų atvejį, remtis senatimi atsisakymo laikotarpiu. Laikotarpiui, kurio atžvilgiu atsisakoma remtis senatimi, netaikoma senaties termino pabaiga, taigi galiausiai atsisakymas remtis senatimi turi senaties sustabdymo poveikį(51) .
100. Sprendimas darant prielaidą dėl senaties sustabdymo pagal nusistovėjusią Pirmosios instancijos teismo praktiką bet kokiu atveju rekomenduotinas atsižvelgiant į teisinio tikrumo ir teismo proceso ekonomiškumo principus.
101. Kadangi ši senaties sustabdymo galimybė remiasi ne Statuto 46 straipsnio nuostatomis, o daugiau atitinkamo atsakovo atsisakymu remtis šiuo straipsniu, mano nuomone, jai neprieštarauja ir tas faktas, kad šiame straipsnyje yra kalbama tik apie senaties nutraukimą.
102. Reikalavimų dėl žalos atlyginimo senaties termino pasibaigimo atžvilgiu yra daromas skirtumas tarp nutraukimo galimybių, numatytų Statuto 46 straipsnyje, ir sustabdymo jau minėta prasme.
b) Dėl senaties vertinimo skundžiamame sprendime
103. Senaties vertinimo skundžiamame sprendime atžvilgiu pažymėtina, kad Pirmosios instancijos teismas 62–63 punktuose pirmiausia patikrino, ar remiantis Statuto 43 straipsniu yra įvykęs senaties termino nutraukimas.
104. Senaties termino nutraukimo atžvilgiu, kaip matyti iš ankstesnių mano nuostatų, Taryba ir Komisija teisingai nurodė, kad apeliantas nepareiškė ieškinio (1989 m. kovo 31 d. laiško Bendrijos institucijoms išdava) ir, remdamasis šiuo pagrindu, Pirmosios instancijos teismas 63 punkte atmetė šį nutraukimą.
105. Kituose skundžiamo sprendimo punktuose Pirmosios instancijos teismas nagrinėja ne senaties nutraukimo klausimą, bet tai, ar buvo sustabdytas senaties terminas pirmiau minėta prasme(52), taigi jis remiasi ne tuo, ar buvo pareikštas ieškinys Statuto 46 straipsnio prasme, bet tuo, ar buvo pareikštas atitinkamas atsisakymas remtis senatimi.
106. Kaip Pirmosios instancijos teismas nurodė skundžiamo sprendimo 64 punkte, apeliantas proceso Pirmosios instancijos teisme metu pareiškė, kad Taryba ir Komisija jo atžvilgiu įsipareigojo nuo 1989 m. kovo 31 d. nesiremti senatimi.
107. Galiausiai skundžiamo sprendimo 65–72 punktuose Pirmosios instancijos teismas tikrina, ar ir kiek atsižvelgdamost į apelianto nurodytus veiksmus ir aplinkybes, ypač į 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimą ir 1989 m. kovo 31 d. apelianto laišką, Taryba ir Komisija iš tiesų atsisakė remtis senatimi apelianto atžvilgiu.
108. Tačiau klausimas, ar ir kiek Taryba ir Komisija 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimu, skaitomu kartu su 1989 m. kovo 31 d. apelianto laišku ir atsižvelgdamost į kitas apelianto įvardytas aplinkybes, iš tiesų atsisakė remtis senatimi apelianto atžvilgiu, yra susijęs su faktinių aplinkybių vertinimu, kuris nepatenka į Teisingumo Teismo kompetenciją. Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką apeliacinis skundas gali būti paremtas tik tokiais pagrindais, kurie yra susiję su teisės normų pažeidimu, o ne faktinių aplinkybių vertinimu(53) .
109. Todėl su šiais skundžiamo sprendimo punktais susiję apelianto kaltinimai, sudarantys iš esmės antrąjį bei trečiąjį teisinius pagrindus, kurie remiasi 1992 m. rugpjūčio 5 d. pranešimu, 1989 m. kovo 31 d. laišku, Nyderlandų institucijoms persiųstu sąrašu ir Booss
tvirtinimais, yra atmestini kaip nepriimtini.
110. Galiausiai, jei Apelianto kaltinimai turi būti suprasti taip, kad Pirmosios instancijos teismas vertindamas senaties klausimą pažeidė pareigą motyvuoti, pakanka nurodyti, kad Pirmosios instancijos teismas nagrinėjo apelianto pateiktus argumentus dėl senaties, kaip jie yra apibendrinti skundžiamo sprendimo 52–57 punktuose, patikrino juos atsižvelgdamas į nutraukimo(54) arba sustabdymo(55) buvimą ir remdamasis šiais pagrindais padarė išvadą, kad senatis, nesant jos nutraukimo arba sustabdymo, buvo pasibaigusi jau 1991 m. gegužės 13 d. Tad Pirmosios instancijos teismas tinkamai įvykdė savo motyvavimo pareigą.
111. Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, kad Pirmosios instancijos teismas teisingai atliko senaties vertinimą, ir antrasis bei trečiasis apeliacinio skundo pagrindai atmestini kaip nepriimtini ir bet kokiu atveju kaip nepagrįsti.
VII – Bylinėjimosi išlaidos
112. Pagal Darbo reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal Darbo reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiajai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas. Tuo atveju, jeigu apelianto pagrindų visos dalys remiantis mūsų siūlymu būtų atmestos kaip nepagrįstos arba nepriimtinos, bylinėjimosi išlaidos turi būti priteisiamos iš apelianto.
VIII – Išvada
113. Remdamasi šiais motyvais Teisingumo Teismui siūlau:
– atmesti apeliacinį skundą ir
– priteisti iš apelianto bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)
–	T‑143/97, Rink. p. II‑277.
(3)
–	Trumpinys „SLOM“ kilęs iš flamandų kalbos, pagal kurią šis sutrumpinimas remiantis įvairiomis Nyderlandų praktikoje pateikiamomis nuomonėmis ir šaltiniais kildintinas iš sąvokų „ Stopzetting Leveranties en Omschakeling Melkproduktie “ („pristatymų sustabdymas ir pieno produkcijos perorientavimas“), „ slachten en omschakelen “ („skersti ir perorientuoti“) bei „ slacht– en omschakelingspremie “ („premija už skerdimą ir rekonversiją“) arba „ slachtoffers omschakeling “ („nuo rekonversijos nukentėjusioji šalis“).
(4)
–	1977 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1078/77, nustatantis premijų už neprekiavimą pienu ir pieno produktais bei pieninių karvių bandų rekonversijos režimo įvedimą (OL L 131, p. 1).
(5)
–	1984 m. kovo 31 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 857/84, nustatantis Reglamento (EEB) Nr. 804/68 5c straipsnyje numatyto mokesčio taikymo pieno ir pieno produktų sektoriuje bendrąsias taisykles (OL L 90, p. 13).
(6)
–	C‑162/01 P ir C‑163/01 P, bylos nagrinėjamos Teisingumo Teisme.
(7)
–	6 išnašoje minėtos išvados 6–26 punktai.
(8)
–	OL L 84,
p. 2.
(9)
–	 OL L 139, p. 12.
(10)
–	OL L 110, p. 27.
(11)
–	OL L 68, p. 1.
(12)
–	C‑104/89 ir C‑37/90, Rink. p.  I‑3061.
(13)
–	OL C 198, p. 4.
(14)
–	OL L 196, p. 6.
(15)
–	Jei, kaip numato šio reglamento 2 straipsnis, įvykdytos Reglamento Nr. 857/84 3a straipsnio 3 dalies sąlygos atitinkamai iki 1991 m. kovo 29 d. pagal Reglamentą Nr. 764/89 ir iki 1993 m. liepos 1 d. pagal 1991 m. birželio 13 d. Reglamentą (EEB) Nr. 1639/91, pakeičiantį Reglamentą Nr. 857/84 (OL L 150, p. 35).
(16)
–	14–21 punktai.
(17)
–	Skundžiamo sprendimo 27 ir 41 punktai.
(18)
–	Skundžiamo sprendimo 30 punktas.
(19)
–	Žr. 31 punktą.
(20)
–	Skundžiamo sprendimo 38–42 punktai.
(21)
–	Skundžiamo sprendimo 44–49 punktai.
(22)
–	Skundžiamo sprendimo 50 punktas.
(23)
–	Skundžiamo sprendimo 59 ir 60 punktai.
(24)
–	Skundžiamo sprendimo 61 punktas.
(25)
–	Skundžiamo sprendimo 62–72 punktai.
(26)
–	Skundžiamo sprendimo 73 punktas.
(27)
–	Minėto sprendimo 15 punktas.
(28)
–	1996 m. liepos 3 d. Sprendimas College van Beroep voor het bedrijfsleven
Nr. 94/1619/060/198.
(29)
–	Skundžiamo sprendimo 32 punktas.
(30)
–	2 išnašoje minėto sprendimo 22 punktas.
(31)
–	Žr. 1979 m. spalio 4 d. Sprendimo Dumortier Frères ir kt. prieš Tarybą, 64/76 ir 113/76, 167/78 ir 239/78, 27/79, 28/79 ir 45/79, Rink. p. 3091, 21 punktas ir 1988 m. spalio 5 d. Sprendimo Hamill prieš Komisiją, 180/87, Rink. p. 6141, 14 punktą.
(32)
–	Žr. 1965 m. gruodžio 9 d. Sprendimas SA des Laminoirs, Hauts Fourneaux, Forges, Fonderies et Usines de la Providence ir kt. prieš Aukščiausiąją valdžios instituciją, 29/63, 31/63, 36/63, 39/63–47/63, 50/63 ir 51/63, Rink. p. 1123 ir 1967 m. liepos 14 d. Sprendimas Kampffmeyer ir kt. prieš Komisiją, 5/66, 7/66 ir 13/66–24/66, Rink. p. 317.
(33)
–	Žr. dėl priežastinio ryšio nutraukimo dėl nukentėjusiosios šalies elgesio, pvz., 1992 m. sausio 28 d. generalinės advokatės van Gerven
išvadą byloje Mulder II
(12 išnašoje minėto sprendimo 38 punktas) bei 1982 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Oleifici Mediterranei prieš Europos Ekonominę Bendriją, 26/81, Rink. p. 3057, 23 punktą.
(34)
–	Kaip panašios situacijos aplinkybių pavyzdį, kur paneigiama atsakomybė už žalą, atsiradusią dėl neteisėto tam tikros sąlygos, susijusios su Bendrijos dalyvavimu, taikymo, nes nebuvo įrodyta, kad buvo įvykdytos kitos Bendrijos dalyvavimą pagrindžiančios sąlygos, žr. 1995 m. gegužės 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Wafer Zoo prieš Komisiją
T‑478/93, Rink. p. II‑1479, 49 punktą.
(35)
–	Žr. šiuos sprendimus: 1997 m. balandžio 17 d. Sprendimo EARL de Kerlast, C‑15/95, Rink. p. I‑1961, 17 punktą ir 27 išnašoje minėto Sprendimo Herbrink
13 punktą.
(36)
–	Žr. 1988 m. balandžio 28 d. Sprendimo Mulder, 120/86, Rink. 1988, p. 2321, 24 punktą, Sprendimo Von Deetzen, 170/86, Rink. p. 2355, 13 punktą ir 1992 m. gruodžio 3 d. Sprendimo Wehrs, C‑264/90, Rink. p. I‑6285, 8 punktą; žr. taip pat mano teiginius dėl teisėtų lūkesčių principo 6 išnašoje minėtoje mano 2003 m. rugsėjo 18 d. išvadoje byloje Bouma ir Beusmens prieš Tarybą ir Komisiją, ypač 74 ir kitus punktus.
(37)
–	Žr. 13 punkte minėtą sprendimą Herbrink .
(38)
–	Ten pat, 15 punktas.
(39)
–	Žr. 1992 m. sausio 10 d. Sprendimo Kühn, C‑177/90, Rink. p. I‑35, 14 punktą, 2003 m. kovo 6 d. Sprendimo Molkerei Wagenfeld, C‑14/01, Rink. p. I‑2279, 56 punktą ir 1996 m. vasario 15 d. Sprendimo Duff ir kt ., C‑63/93, Rink. p. I‑569, 20 punktą.
(40)
–	Žr. 1992 m. birželio 9 d. Sprendimo Lestelle prieš Komisiją, C‑30/91 P, Rink. p. I‑3755, 28 punktą, 2003 m. liepos 10 d. Sprendimo Komisija prieš Fresh Marine, C‑472/00 P, Rink. p. I‑7541, 23 punktą, 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo Biret prieš Tarybą ir Komisiją, C‑93/02 P, Rink. p. I‑10497, 60 punktą, 1994 m. gegužės 19 d. Sprendimo SEP prieš Komisiją, C‑36/92 P, Rink. p. I‑1911, 33 punktą ir 1996 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Ojha prieš Komisiją, C‑294/95 P, Rink. p. I‑5863, 52 punktą.
(41)
–	Žr. ypač 58–69 punktus.
(42)
–	Apelianto teiginiai dėl antro ir trečio apeliacinio skundo pagrindų pateikiami 27 ir 28 dubliko punktuose.
(43)
–	Toliau pateikiant šalių argumentus atsižvelgiama į Teisingumo Teismo statuto 43 straipsnį.
(44)
–	1997 m. kovo 21 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutartis Antonissen prieš Komisiją ir Tarybą,
T‑179/96 R, Rink. p. II‑425.
(45)
–	Data, kai, pasak apelianto, baigėsi senaties termino nutraukimas pagal Reglamento Nr. 2187/93 10 straipsnio 2 dalį.
(46)
–	Vertinime aš remsiuosi Teisingumo Teismo statuto 46 straipsniu.
(47)
–	Žr. 2002 m. liepos 18 d. Teisingumo Teismo nutarties Autosalone Ispra Fratelli Rossi prieš Komisiją,
C‑136/01 P, Rink. p. I‑6565, 56 punktą.
(48)
–	Žr. 1973 m. balandžio 5 d. Sprendimo Giordano prieš Komisija, 11/72, Rink. p. 417, 6 punktą.
(49)
–	1989 m. gegužės 30 d. Sprendimas Roquette-Frères prieš Komisija, 20/88, Rink. p. 1553, 12 punktas.
(50)
–	Žr. minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo Steffens prieš Tarybą ir Komisiją
37–41 punktus, 1997 m. gruodžio 9 d. Sprendimo Quiller ir Heusmann prieš Tarybą ir Komisiją, T‑195/94 ir T‑202/94, Rink. p. II‑2247, 136 punktą; žr. šiuo klausimu taip pat Ton Heukels ir Alison McDonnell, „Limitation of the Action for Damages Against the Community: Considerations and New Developments“, publikuoto The Action for Damages in Community Law, 1997, p. 217, 239 ir kitus puslapius.
(51)
–	Žr. 50 išnašoje. minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo T‑195/94 137–139 bei 142 punktus, 1997 m. balandžio 16 d. Sprendimo Hartmann prieš Tarybą ir Komisiją, T‑20/94, Rink. p. II‑595, 135–140 punktus; žr. taip pat S. Hackspiel, Kommentar zu Artikel 43, leidėjai: H. von der Groeben/J. Thiesing/C. Ehlermann (Hrsg.), Kommentar zum EU-/EG-Vertrag, 5 leidimas, 1997, 4 tomas,
p. 858, 6 punktas; m. Núñez Müller, Die Verjährung außervertraglicher Schadenersatzansprüche gegen die EG, EuZW
20/1999, p. 611, 614 ir kiti.
(52)
–	 Atitinkamai skundžiamo sprendimo 73 punkte Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad senatis buvo pasibaigusi „dėl nutraukimo arba sustabdymo nebuvimo“.
(53)
–	Žr. 2001 m. spalio 2 d. Sprendimo EIB prieš Hautem, C‑499/99 P, Rink. p. I‑6733, 44 punktą, 2002 m. lapkričio 7 d. Sprendimo Hirschfeldt, C‑184/01 P, Rink. p. I‑10173, 40 punktą, 2003 m. gegužės 8 d. Sprendimo T. Port prieš Komisiją
(C‑122/01 P, Rink. p. I‑4261, 27 punktą ir 2003 m. birželio 5 d. Sprendimo Eoghan O’Hannrachain prieš Parlamentą, C‑121/01 P, Rink. p. I‑5539, 35 punktą.
(54)
–	Žr. skundžiamo sprendimo 63 punktą.
(55)
–	Žr. skundžiamo sprendimo 64–72 punktus.