TEISINGUMO TEISMO (pirmoji kolegija) SPRENDIMAS
2025 m. gruodžio 11 d.(*)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Romos konvencija dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės – 6 straipsnis – Darbo sutartis – Šalių pasirinkimas – Teisės, kuri būtų taikytina nesant pasirinkimo, privalomosios nuostatos – Šios teisės nustatymas – Vieta, kur paprastai dirbama – Vietos, kur paprastai dirbama, pakeitimas darbo santykių laikotarpiu – Darbo sutartis, labiau susijusi su kita valstybe – Vertinimo kriterijai – Atsižvelgimas į paskutinę vietą, kur paprastai dirbama “
Byloje C‑485/24
dėl Cour de cassation (Kasacinis Teismas, Prancūzija) 2024 m. liepos 10 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2024 m. liepos 10 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
Locatrans Sàrl
prieš
ES
TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas F. Biltgen, teisėjai I. Ziemele, A. Kumin (pranešėjas), S. Gervasoni ir M. Bošnjak,
generalinis advokatas R. Norkus,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        Locatrans Sàrl, atstovaujamos advokatų O. Coudray, M. Grévy ir G. Thouvenin,
–        ES, atstovaujamo advokatų A. Lyon-Caen, T. Lyon-Caen ir F. Thiriez,
–        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos B. Dourthe ir M. Guiresse,
–        Čekijos vyriausybės, atstovaujamos A. Pagáčová, M. Smolek ir J. Vláčil,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos S. Noë ir W. Wils,
susipažinęs su 2025 m. liepos 3 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada,
priima šį
Sprendimą
1        Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl Konvencijos dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės, pateiktos pasirašyti 1980 m. birželio 19 d. Romoje (OL L 266, 1980, p. 1; toliau – Romos konvencija), 3 ir 6 straipsnių išaiškinimo.
2        Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas nagrinėjant Locatrans Sàrl ir ES ginčą dėl įvairių žalos atlyginimo reikalavimų, kuriuos ES pareiškė, nutraukus jo darbo sutartį, savo buvusiai darbdavei Locatrans.
Teisinis pagrindas
Romos konvencija
3        Romos konvencijos 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Sutarčiai taikoma šalių pasirinkta teisė. Pasirinkimas turi būti pakankamai aiškiai išreikštas sutarties sąlygose arba gali būti nustatomas pagal faktines bylos aplinkybes. Šalys savo susitarimu gali pasirinkti taikytiną teisę visai sutarčiai arba tik atskirai jos daliai. <…>“
4        Šios konvencijos 6 straipsnyje „Individualios darbo sutartys“ numatyta:
„1.      Nepaisant 3 straipsnio nuostatų, šalių teisė pasirinkti taikytiną teisę darbo sutartyje neatima ir neriboja darbuotojo teisės į apsaugą, kurią jam suteikia privalomos teisės normos, jeigu, nesant pasirinkimo, būtų taikytina teisė pagal šio straipsnio 2 dalį.
2.      Nepaisant 4 straipsnio nuostatų, nesant pasirinkimo pagal 3 straipsnį, darbo sutarčiai taikoma:
a)      valstybės, kurioje vykdydamas sutartį darbuotojas paprastai dirba, teisė, net jeigu jis laikinai dirba kitoje valstybėje,
arba
b)      jei darbuotojas paprastai nedirba darbo nei vienoje valstybėje – valstybės, kurioje yra darbdavio verslo vieta, teisė,
išskyrus atvejus, kai iš aplinkybių visumos galima daryti išvadą, kad sutartis yra labiau susijusi su kita valstybe, ir šiuo atveju sutarčiai taikoma tos valstybės teisė. <…>“
5        Pirmojo protokolo dėl Europos Bendrijų Teisingumo Teismo jurisdikcijos aiškinti Konvenciją dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės, pateiktą pasirašyti 1980 m. birželio 19 d. Romoje (OL L 48, 1989, p. 1), 2 straipsnyje nustatyta:
„Kiekvienas iš toliau nurodytų teismų gali prašyti Teisingumo Teismą priimti preliminarų nutarimą klausimu, iškilusiu jame nagrinėjamoje byloje ir susijus[iu] su 1 straipsnyje nurodytų teisės aktų nuostatų aiškinimu, jei tas teismas mano, kad teismo sprendimui priimti reikia nutarimo šiuo klausimu:
<…>
b)      Susitariančiųjų Valstybių teismai, veikiantys kaip apeliaciniai teismai.“
Reglamentas „Roma I“
6        Romos konvencija buvo pakeista 2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės („Roma I“) (OL L 177, 2008, p. 6; toliau – reglamentas „Roma I“). Šis reglamentas taikomas sutartims, sudarytoms po 2009 m. gruodžio 17 d.
7        Reglamento „Roma I“ 8 straipsnyje „Individualios darbo sutartys“ numatyta:
„1.      Individualiai darbo sutarčiai taikoma pagal 3 straipsnį šalių pasirinkta teisė. Tačiau toks teisės pasirinkimas negali atimti iš darbuotojo apsaugos, kurią jam teikia nuostatos, nuo kurių negalima nukrypti susitarimu pagal teisę, kuri nepasirinkus teisės būtų taikoma šio straipsnio 2, 3 ir 4 dalių pagrindu.
2.      Tiek, kiek šalys nepasirinko individualiai darbo sutarčiai taikytinos teisės, sutarčiai taikoma teisė valstybės, kurioje, o jei ši sąlyga netenkinama – iš kurios, darbuotojas vykdydamas sutartį įprastai atlieka darbą, teisė. Laikoma, kad valstybė, kurioje įprastai atliekamas darbas, nepasikeitė, jei darbuotojas laikinai dirba kitoje valstybėje.
3.      Jei taikytinos teisės neįmanoma nustatyti pagal 2 dalį, sutarčiai taikoma valstybės, kurioje yra darbuotoją įdarbinusios įmonės verslo vieta, teisė.
4.      Jei iš aplinkybių visumos paaiškėja, kad sutartis glaudžiau susijusi su kita valstybe nei nurodyta 2 ar 3 dalyse, taikoma tos kitos valstybės teisė.“
Briuselio konvencija
8        1968 m. rugsėjo 27 d. Briuselio konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32) su pakeitimais, padarytais vėlesnėmis konvencijomis dėl naujų valstybių narių prisijungimo prie šios konvencijos (toliau – Briuselio konvencija), 5 straipsnyje nustatyta:
„Susitariančiojoje Valstybėje nuolat gyvenančiam asmeniui byla kitoje Susitariančiojoje Valstybėje gali būti keliama:
„1.      dėl dalykų, susijusių su sutartimi – atitinkamos prievolės vykdymo vietos teismuose; dėl dalykų, susijusių su individualiomis darbo sutartimis – toje vietoje, kurioje pagal sutartį samdomas asmuo paprastai dirba, arba, jei pagal sutartį samdomas darbuotojas paprastai dirba ne vienoje kurioje nors šalyje, byla darbdaviui taip pat gali būti keliama vietos, kurioje buvo arba dabar yra jį pasamdžiusi įmonė, teismuose.
<…>“
Reglamentas „Briuselis I“
9        Briuselio konvencija buvo pakeista 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42; toliau – reglamentas „Briuselis I“).
10      Šio reglamento 19 straipsnyje nustatyta:
„Valstybėje narėje nuolat gyvenančiam darbdaviui bylą galima iškelti:
1.      valstybės narės, kurioje yra jo nuolatinė buvimo vieta, teismuose arba
2.      kitoje valstybėje narėje:
a)      darbuotojo darbo vietos [vietos, kur darbuotojas paprastai dirba] teismuose arba paskutinės tokios darbo vietos teismuose; arba
b)      jeigu darbuotojo darbo vieta yra arba buvo ne kurioje nors šalyje, kurioje yra arba buvo darbuotoją įdarbinusi įmonė, teismuose. <…>“
Reglamentas „Briuselis Ia“
11      Reglamentas „Briuselis I“ buvo panaikintas ir pakeistas 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 351, 2012, p. 1; toliau – reglamentas „Briuselis Ia“). Reglamento „Briuselis I“ 19 straipsnis tapo reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsniu.
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
12      Pagal 2002 m. spalio 15 d. sudarytą darbo sutartį Betembūre (Liuksemburgas) įsteigta transporto bendrovė Locatrans įdarbino ES vairuotoju dirbti 166 valandas per mėnesį. Šioje darbo sutartyje buvo numatyta, kad taikytina teisė yra Liuksemburgo teisė, o šalys, su kuriomis daugiausia susijusios vežimo operacijos, yra Vokietija, Beniliukso šalys, Italija, Ispanija, Portugalija ir Austrija.
13      2014 m. sausio 14 d. raštu Locatrans informavo ES apie sprendimą nuo 2014 m. liepos 16 d. sutrumpinti jo savaitės darbo laiką iki 35 valandų, t. y. 151,55 valandų per mėnesį. ES nesutiko su tokiu pakeitimu.
14      2014 m. kovo 31 d. raštu Locatrans informavo ES, kad, išnagrinėjusi jo pagal darbo sutartį atliekamą darbą per pastaruosius 18 mėnesių, nustatė, jog didžiąją dalį (daugiau kaip 50 %) savo darbo laiko jis dirbo Prancūzijoje ir kad dėl to ji privalo jį apdrausti Prancūzijos socialiniu draudimu.
15      2014 m. balandžio 17 d. raštu Locatrans patvirtino, kad pasiūlyta ES įdarbinti vienoje Prancūzijos bendrovėje, ir jį informavo, kad, jei atsisakys dirbti trumpesnį darbo laiką, nuo 2014 m. liepos 16 d. jis nebebus Locatrans darbuotojas.
16      2015 m. sausio 8 d. ES, ginčydamas savo darbo sutarties nutraukimą ir siekdamas, kad jam būtų išmokėtos kompensacijos, kreipėsi į conseil de prud’hommes de Dijon (Dižono darbo teismas, Prancūzija).
17      2017 m. balandžio 4 d. sprendimu šis teismas atmetė ES reikalavimus motyvuodamas tuo, kad jo darbo sutarties vykdymui ir nutraukimui taikytina Liuksemburgo teisė, kad jo išėjimas iš darbo savo noru buvo aiškus ir nedviprasmiškas ir kad nėra pagrindo išėjimą perkvalifikuoti į neteisėtą sutarties nutraukimą.
18      ES dėl šio sprendimo pateikė apeliacinį skundą cour d’appel de Dijon (Dižono apeliacinis teismas, Prancūzija), o šis 2019 m. gegužės 2 d. sprendimu panaikino tą sprendimą.
19      Cour d’appel de Dijon pažymėjo, kad nagrinėjamos darbo sutarties šalys darbo santykiams pasirinko taikyti Liuksemburgo teisę, taip pat tai, kad šio sprendimo 14 punkte nurodytame 2014 m. kovo 31 d. rašte Locatrans pripažino, kad ES didžiąją savo darbo laiko dalį dirbo Prancūzijoje, o tai patvirtino ir ES. Atsižvelgęs į Romos konvencijos 6 straipsnį, šis teismas nusprendė, kad dėl šalių pasirinktos Liuksemburgo teisės ES negalėjo prarasti apsaugos, kuri jam užtikrinama pagal privalomąsias Prancūzijos teisės nuostatas, kaip antai nuostatas, susijusias su darbo sutarties pakeitimu ir nutraukimu.
20      Taigi cour d’appel de Dijon, perkvalifikavęs nagrinėjamą darbo sutarties nutraukimą į atleidimą iš darbo ir konstatavęs, kad šis atleidimas nebuvo pagrįstas realiu ir rimtu pagrindu, nurodė Locatrans kaip kompensaciją sumokėti darbuotojui tam tikras sumas.
21      Locatrans dėl šio sprendimo pateikė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui Cour de cassation (Kasacinis Teismas, Prancūzija).
22      Šis teismas primena, kad Romos konvencijos 6 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad sutarties šalių teisė pasirinkti darbo sutarčiai taikytiną teisę negali atimti iš darbuotojo garantijų, kurias jam suteikia teisės, kuri būtų taikytina sutarčiai, nesant tokio pasirinkimo, privalomosios normos. Jis, be to, pažymi, kad šio 6 straipsnio 2 dalyje numatyti darbo sutarties siejamieji kriterijai, kuriais remiantis turi būti nustatytas lex contractus nesant šalių pasirinkimo, o to 6 straipsnio 2 dalies a punkte numatytas kriterijus yra valstybės, kurioje vykdydamas sutartį „darbuotojas paprastai dirba“, kriterijus.
23      Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nurodo, kad 2011 m. kovo 15 d. Sprendime Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151, 50 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad 6 straipsnio 2 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad tuo atveju, kai darbuotojas atlieka savo darbą daugiau nei vienoje susitariančiojoje valstybėje, valstybė, kurioje darbuotojas, vykdydamas sutartį, paprastai dirba, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, yra valstybė, kurioje arba iš kurios, atsižvelgiant į visas tą darbą apibūdinančias aplinkybes, darbuotojas faktiškai vykdo pagrindinius įsipareigojimus darbdaviui.
24      Tame sprendime Teisingumo Teismas taip pat rėmėsi savo jurisprudencija, susijusia su Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punkte numatytų kriterijų aiškinimu, o tai rodo, kaip teigia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Teisingumo Teismo valią, kad būtų vienodai aiškinami siejamieji kriterijai jurisdikcijos ir teisės normų kolizijos klausimais.
25      Dėl to 5 straipsnio 1 punkto Teisingumo Teismas savo 2002 m. vasario 27 d. Sprendime Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122) nusprendė, kad tuo atveju, kai pagal darbo sutartį darbuotojas keliose susitariančiosiose valstybėse atlieka tą pačią veiklą darbdavio naudai, siekiant nustatyti vietą, kurioje atitinkamas asmuo paprastai dirba, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, iš esmės reikia atsižvelgti į visą darbo santykių trukmę. Vadinasi, į paskutinį darbo laikotarpį turėtų būti atsižvelgiama, kai darbuotojas, tam tikrą laikotarpį dirbęs atitinkamoje vietoje, vėliau ilgai vykdo veiklą kitoje vietoje, jei, remiantis aiškia šalių valia, ji turi tapti nauja vieta, kurioje paprastai dirbama, kaip tai suprantama pagal tą 5 straipsnio 1 punktą.
26      Atsižvelgiant į šią jurisprudenciją, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar nagrinėjamu atveju nustatant taikytiną teisę, kai šalys jos nepasirinko, reikia atsižvelgti į visą darbo santykių trukmę, siekiant nustatyti vietą, kurioje atitinkamas asmuo paprastai dirbo, kaip tai suprantama pagal Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punktą, ar tik į paskutinį darbo laikotarpį.
27      Šis teismas mano, kad nors paskutinės vietos, kur darbuotojas paprastai dirba, kriterijus yra svarbus nustatant teismą, į kurį darbuotojas gali kreiptis, nes šis kriterijus jam leidžia mažesnėmis išlaidomis pareikšti teisme ieškinį, išlieka abejonė, ar toks požiūris turi būti taikomas ir siekiant nustatyti taikytiną teisę, kai darbo sutarties šalys jos nepasirinko, nes, be kita ko, toks požiūris galėtų lemti tai, kad tai pačiai sutarčiai paeiliui būtų taikomos skirtingos privalomosios teisės normos, priklausomai nuo pokyčių, susijusių su darbuotojo darbo vieta.
28      Šiomis aplinkybėmis Cour de cassation (Kasacinis Teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar [Romos konvencijos] 3 ir 6 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad tuo atveju, kai darbuotojas dirba tą patį darbą darbdaviui keliose susitariančiosiose valstybėse, siekiant nustatyti taikytiną teisę, kai šalys jos nepasirinko, reikia atsižvelgti į visą darbo santykių trukmę, kad būtų nustatyta vieta, kurioje suinteresuotasis asmuo paprastai dirba, o gal reikėtų atsižvelgti į paskutinį darbo laikotarpį, kai darbuotojas, tam tikrą laiką dirbęs vienoje vietoje, vėliau ilgą laiką dirba kitoje vietoje, kuri, remiantis aiškia šalių valia, turi tapti nauja vieta, kurioje paprastai atliekamas darbas?“
Dėl prejudicinio klausimo
29      Visų pirma reikia pažymėti, kad nors tiesiogiai ir nesiremia prejudicinio klausimo nepriimtinumu, ES ginčija faktinę prielaidą, kuria pagrįstas šis klausimas, ir teigia, kad jo darbo vieta nepasikeitė jo darbo santykių laikotarpiu. Priešingai, jis vykdė vežimą keliose vietose, bet daugiausia tai buvo susiję su Prancūzija, o Locatrans galiausiai šią faktinę padėtį tik patvirtino, kai nutraukė jo darbo sutartį. Taigi pateiktas klausimas nėra reikšmingas.
30      Vis dėlto reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją SESV 267 straipsnyje yra įtvirtinta tiesioginio Teisingumo Teismo ir valstybių narių teismų bendradarbiavimo procedūra. Vykstant šiai procedūrai, pagrįstai aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo funkcijų atskyrimu, bet koks bylos faktinių aplinkybių vertinimas priskirtinas nacionalinio teismo kompetencijai, kuris, atsižvelgdamas į konkrečias bylos aplinkybes, vertina tiek prejudicinio sprendimo reikalingumą savo sprendimui priimti, tiek Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų reikšmingumą, o Teisingumo Teismas turi teisę aiškinti Sąjungos nuostatas ar spręsti dėl jų galiojimo tik remdamasis nacionalinio teismo nurodytomis faktinėmis aplinkybėmis (šiuo klausimu žr. 1978 m. kovo 16 d. Sprendimo Oehlschläger, 104/77, EU:C:1978:69, 4 punktą ir 2024 m. spalio 4 d. Sprendimo Schrems (Duomenų perdavimas plačiajai visuomenei), C‑446/21, EU:C:2024:834, 42 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
31      Vadinasi, į pateiktą klausimą reikia atsakyti atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytas faktines aplinkybes, kuriomis jis tą klausimą grindžia.
32      Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Romos konvencijos 3 ir 6 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad, kai darbuotojas, tam tikrą laiką dirbęs tam tikroje vietoje, vėliau turi dirbti kitoje vietoje, kuri turi tapti nauja šio darbuotojo vieta, kurioje paprastai dirbama, reikia atsižvelgti į šią paskutinę darbo vietą nustatant teisę, kuri būtų taikytina, kai šalys jos nepasirinko.
33      Siekiant atsakyti į šį klausimą, pirmiausia reikia priminti, kad pagal Romos konvencijos 3 straipsnyje įtvirtintą bendrąją taisyklę sutarčiai taikoma šalių pasirinkta teisė.
34      Romos konvencijos 6 straipsnyje įtvirtintos specialios kolizinės normos, susijusios su individualiomis darbo sutartimis, kuriomis nukrypstama nuo šios bendrosios taisyklės, nes, pirma, šio straipsnio 1 dalyje ribojama šalių laisvė pasirinkti taikytiną teisę ir, antra, to straipsnio 2 dalyje įtvirtinti tos teisės nustatymo kriterijai, kai nėra tokio pasirinkimo.
35      Taigi šio 6 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad šalių teisė darbo sutartyje pasirinkti taikytiną teisę pagal Romos konvencijos 3 straipsnį neatima ir neriboja darbuotojo teisės į apsaugą, kurią jam suteikia privalomosios teisės normos, jeigu, nesant pasirinkimo, būtų taikytina teisė pagal šio straipsnio 2 dalį.
36      Toje 2 dalyje nustatyti darbo sutarties siejamieji kriterijai, kuriais remiantis, nesant šalių pasirinkimo, turi būti nustatoma lex contractus. Vis dėlto iš Romos konvencijos 6 straipsnio 1 dalyje daromos nuorodos į šio straipsnio 2 dalį matyti, kad pastarojoje dalyje nurodyti kriterijai taip pat svarbūs, kai šalys pasirinko sutarčiai taikytiną teisę. Iš tiesų, taip pat ir tokiu atveju, siekiant darbuotojui užtikrinti pagal Romos konvencijos 6 straipsnio 1 dalį privalomųjų teisės normų, kurios būtų taikomos pagal šiuos kriterijus, apsaugą, šie kriterijai leidžia nustatyti, kokia yra ši teisė. Taigi taikant šiuos kriterijus gali būti taikoma kita teisė nei ta, kurią pasirinko sutarties šalys.
37      Šie kriterijai yra valstybės, kurioje darbuotojas „paprastai dirba“, kriterijus, įtvirtintas Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punkte, o jei tokios vietos nėra, – valstybės, „kurioje yra darbdavio verslo vieta“, kriterijus, numatytas šios konvencijos 6 straipsnio 2 dalies b punkte.
38      Be to, kaip matyti iš šios 2 dalies sakinio pabaigos, šie du siejamieji kriterijai netaikomi, kai „iš aplinkybių visumos galima daryti išvadą, kad sutartis yra labiau susijusi su kita valstybe, ir šiuo atveju sutarčiai taikoma tos valstybės teisė“.
39      Taigi, kai teismas turi taikyti Romos konvencijos 6 straipsnį, jis pirmiausia turi nustatyti taikytiną teisę remdamasis šio straipsnio 2 dalies a punkte ir b punkte nustatytais specialiais ryšio kriterijais, atitinkančiais bendrą teisės numatymo ir teisinio saugumo sutartinių santykių atveju reikalavimą (2013 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, 35 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
40      Šiuo klausimu dėl Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punkto Teisingumo Teismas konstatavo, kad šiame punkte nurodytas valstybės, kurioje darbuotojas „paprastai dirba“, kriterijus turi būti aiškinamas plačiai, o „darbdavio verslo vietos“ kriterijų, numatytą šio straipsnio 2 dalies b punkte, reikėtų taikyti tada, kai teismas, į kurį kreiptasi, negali nustatyti valstybės, kurioje paprastai dirbama (2011 m. kovo 15 d. Sprendimo Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, 43 punktas ir 2011 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, 35 punktas).
41      Taigi tuo atveju, kai darbuotojas dirba keliose susitariančiosiose valstybėse, šio 6 straipsnio 2 dalies a punkte įtvirtintas kriterijus taikomas ir tokiu atveju, jei bylą nagrinėjantis teismas gali nustatyti valstybę, su kuria darbas glaudžiai susijęs (2011 m. kovo 15 d. Sprendimo Koelzsc, C‑29/10, EU:C:2011:151, 44 punktas ir 2011 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, 36 punktas).
42      Tokiu atveju valstybės, kurioje paprastai dirbama, kriterijus turi būti suprantamas kaip susijęs su vieta, kurioje arba iš kurios darbuotojas faktiškai vykdo savo profesinę veiklą, ir, jei nėra verslo centro, vieta, kurioje jis vykdo didžiąją dalį savo veiklos (2011 m. kovo 15 d. Sprendimo Koelzsch, C‑29/10, EU:C:2011:151, 45 punktas ir 2011 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Voogsgeerd, C‑384/10, EU:C:2011:842, 37 punktas).
43      Vis dėlto reikia pažymėti, kad bylos, kuriose buvo priimtas 2011 m. kovo 15 d. Sprendimas Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151) ir 2011 m. gruodžio 15 d. Sprendimas Voogsgeerd (C‑384/10, EU:C:2011:842), buvo susijusios su darbuotoju, kuris visą savo darbo santykių laikotarpį dirbo daugiau nei vienoje susitariančiojoje valstybėje ir kurio atveju taikant siejamąjį kriterijų buvo nustatyta ta pati vieta, kur paprastai dirbama. Tačiau, atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo aprašytas faktines aplinkybes, pagrindinė byla susijusi su darbuotoju, kuris taip pat dirbo keliose valstybėse, tačiau kurio vieta, kurioje jis paprastai dirbo, per paskutinį darbo sutarties vykdymo laikotarpį buvo perkelta į kitos susitariančiosios valstybės teritoriją.
44      Kalbant apie tokį kaip pirmesniame punkte nurodytą atvejį, reikia konstatuoti, kad Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punkte konkrečiai nenurodytas darbo santykių laikotarpis, į kurį reikia atsižvelgti nustatant valstybę, kurioje darbuotojas paprastai dirba, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. Kadangi tai nenurodyta, nustatant tą valstybę, reikia atsižvelgti į visus darbo santykius.
45      Vis dėlto, kai darbo santykių laikotarpiu (vertinant jų visumą) pasikeičia darbo vieta, kur paprastai dirbama, negalima nustatyti jokios valstybės, kaip ji suprantama pagal Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punktą.
46      Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar valstybės, kurioje darbuotojas „paprastai dirba“, kriterijus, kaip tai suprantama pagal Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punktą, gali būti aiškinamas kaip analogiškas „vietos, kurioje darbuotojas paprastai dirba“, kriterijui, numatytam Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punkte, kaip jį išaiškino Teisingumo Teismas 2002 m. vasario 27 d. Sprendime Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122).
47      Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad tuo atveju, kai pagal darbo sutartį darbuotojas keliose susitariančiosiose valstybėse atlieka tą pačią veiklą darbdavio naudai, siekiant nustatyti vietą, kurioje atitinkamas asmuo paprastai dirba, iš esmės reikia atsižvelgti į visą darbo santykių trukmę (2002 m. vasario 27 d. Sprendimo Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, 58 punktas). Vis dėlto į paskutinį darbo laikotarpį turėtų būti atsižvelgiama, kai darbuotojas, tam tikrą laikotarpį dirbęs atitinkamoje vietoje, vėliau ilgai vykdo veiklą kitoje vietoje, jei, remiantis aiškia šalių valia, ji turi tapti nauja vieta, kurioje paprastai dirbama, kaip tai suprantama pagal to 5 straipsnio 1 punktą (2002 m. vasario 27 d. Sprendimo Weber, C‑37/00, EU:C:2002:122, 54 punktas).
48      Šiuo klausimu tiesa, kad 2011 m. kovo 15 d. Sprendimo Koelzsch (C‑29/10, EU:C:2011:151) 33 punkte Teisingumo Teismas, aiškindamas Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalį, rėmėsi Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punkto aiškinimu.
49      Nors tikrai pageidautina, kad Romos konvencijos materialinė taikymo sritis ir nuostatos atitiktų Briuselio konvenciją, šių nuostatų nereikia aiškinti atsižvelgiant į Briuselio konvencijos nuostatas (šiuo klausimu žr. 2019 m. spalio 3 d. Sprendimo Petruchová, C‑208/18, EU:C:2019:825, 63 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
50      Iš tikrųjų Briuselio ir Romos konvencijomis siekiama skirtingų tikslų. Romos konvencijos nuostatos taikomos, kaip matyti iš jos 1 straipsnio 1 dalies, sutartinėms prievolėms esant bet kuriai situacijai, susijusiai su skirtingų valstybių teisės pasirinkimu, siekiant nustatyti taikytiną materialinę teisę, o Briuselio konvencijoje įtvirtintos taisyklės, pagal kurias nustatoma, kuris teismas turi jurisdikciją nagrinėti civilines ir komercines bylas.
51      Todėl net jei, kalbant apie individualias darbo sutartis, abiejose konvencijose įtvirtintos normos, kuriomis siekiama apsaugoti darbuotoją kaip silpnesniąją sutarties šalį, ne visada įmanoma vienos konvencijos nuostatų aiškinimą taikyti kitos konvencijos nuostatų aiškinimui.
52      Todėl negalima numatyti, kad valstybės, kurioje darbuotojas „paprastai dirba“, kriterijus, kaip jis suprantamas pagal Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punktą, būtų aiškinamas analogiškai „vietos, kurioje darbuotojas paprastai dirba“, kriterijui, numatytam Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punkte, kaip jį išaiškino Teisingumo Teismas 2002 m. vasario 27 d. Sprendime Weber (C‑37/00, EU:C:2002:122).
53      Iš tiesų svarbu pažymėti, kad šis 5 straipsnio 1 punktas tapo reglamento „Briuselis I“ 19 straipsniu, vėliau – reglamento „Briuselis Ia“ 21 straipsniu, o šiose nuostatose aiškiai nurodyta tiek „vieta, kurioje darbuotojas paprastai atlieka savo darbą“, tiek „paskutinė vieta, kurioje jis paprastai atlieka savo darbą“. Kita vertus, Romos konvencijos 6 straipsnis savo ruožtu tapo reglamento „Roma I“ 8 straipsniu, kuriame tokio skirtumo nedaroma, nes Sąjungos teisės aktų leidėjas nederino šios nuostatos su reglamento „Briuselis I“ 19 straipsnio nuostata.
54      Jeigu neįmanoma nustatyti valstybės, kurioje darbuotojas paprastai dirba, kaip tai suprantama pagal Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a punktą, reikia remtis „darbdavio verslo vietos“ kriterijumi, nurodytu Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies b punkte; nagrinėjamu atveju ta vieta yra Betembūre,
55      Vis dėlto, ir kaip matyti iš Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies sakinio pabaigos, kai iš aplinkybių visumos galima daryti išvadą, kad darbo sutartis labiau susijusi su kita valstybe, nei nustatytoji remiantis Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies a ir b punktuose nurodytais siejamaisiais kriterijais, nacionalinis teismas privalo netaikyti šių kriterijų ir taikyti šios kitos valstybės teisę (žr. 2013 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, 36 punktą). Tas pats pasakytina ir tuo atveju, kai šalys, kaip nagrinėjamu atveju, sutartyje pasirinko teisę, bet dėl jos darbuotojas netenka šios kitos teisės privalomųjų nuostatų apsaugos.
56      Šiuo tikslu nacionalinis teismas turi atsižvelgti į visas aplinkybes, kurios apibūdina darbo santykius, ir įvertinti tą ar tas, kurios, jo nuomone, yra reikšmingiausios. Kaip į šias aplinkybes reikia, be kita ko, atsižvelgti į valstybę, kurioje darbuotojas moka iš savo veiklos gaunamų pajamų mokesčius, kurioje jis draudžiamas socialiniu draudimu ir kurios atitinkamos pensijų, ligos ir invalidumo draudimo sistemos taikomos. Nacionalinis teismas taip pat turi atsižvelgti į visas bylos aplinkybes, pavyzdžiui, darbo užmokesčio arba kitų darbo sąlygų nustatymo kriterijus (šiuo klausimu žr. 2013 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo ICF, C‑64/12, EU:C:2013:551, 40 ir 41 punktus).
57      Šiuo atžvilgiu vieta, kurioje darbuotojas dirbo paskutinį savo darbo sutarties vykdymo laikotarpį ir kuri turi tapti nauja vieta, kur paprastai dirbama, yra svarbus veiksnys, į kurį reikia atsižvelgti nagrinėjant aplinkybių visumą pagal Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies sakinio pabaigą.
58      Šis Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies sakinio pabaigos aiškinimas atitinka šia nuostata, taip pat visa šia konvencija siekiamus tikslus.
59      Viena vertus, kadangi Romos konvencijos 6 straipsnio tikslas yra užtikrinti adekvačią darbuotojo apsaugą, šia nuostata turi būti užtikrinama, kad darbo sutarčiai būtų taikoma valstybės, su kuria ši sutartis labiau susijusi, teisė (2013 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo Schlecker, C‑64/12, EU:C:2013:551, 34 punktas).
60      Šį tikslą atitinka tai, kad kaip į reikšmingas aplinkybes vertinant aplinkybių visumą pagal šios konvencijos 6 straipsnio 2 dalies sakinio pabaigą atsižvelgiama į vietą, kur darbuotojas ilgą laiką dirbo paskutiniu jo darbo sutarties vykdymo laikotarpiu, kuri turėjo tapti nauja vieta, kurioje paprastai dirbama.
61      Kita vertus, Romos konvencijos tikslas apskritai yra stiprinti teisinį saugumą, didinant pasitikėjimą sutarties šalių santykių stabilumu, o tai reiškia, kad taikytinos teisės nustatymo sistema turi būti aiški ir pakankamai numatoma (šiuo klausimu žr. 2009 m. spalio 6 d. Sprendimo ICF, C‑133/08, EU:C:2009:617, 44 punktą).
62      Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies sakinio pabaigoje numatyto siejamojo kriterijaus taikymas, atsižvelgiant į teisinio saugumo ir nuspėjamumo reikalavimą, turi būti pagrįstas objektyviais įrodymais. Toks įrodymas, kuris gali būti objektyviai pagrįstas, yra ta aplinkybė, kai darbuotojas, tam tikrą laiką dirbęs tam tikroje vietoje, vėliau ilgą laiką dirba kitoje vietoje, kuri turi tapti nauja vieta, kur paprastai dirbama.
63      Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, ar pagal Romos konvencijos 6 straipsnio 2 dalies sakinio pabaigą iš aplinkybių visumos galima daryti išvadą, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama darbo sutartis yra labiau susijusi Prancūzija nei su Liuksemburgu, kurio teisę šalys pasirinko kaip šiai sutarčiai taikytiną teisę ir kurio teritorijoje yra ES darbdavė. Atlikdamas tokį nagrinėjimą jis turės atsižvelgti į visas darbo santykius apibūdinančias aplinkybes, kaip antai paskutinę vietą, kuri buvo ES įprastinė darbo vieta, ir pareigą būti apdraustam Prancūzijos socialiniu draudimu.
64      Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti: Romos konvencijos 3 ir 6 straipsniai, ypač 6 straipsnio 2 dalies sakinio pabaiga, turi būti aiškinami taip, kad, kai darbuotojas, tam tikrą laiką dirbęs tam tikroje vietoje, vėliau dirba kitoje vietoje, kuri turi tapti nauja šio darbuotojo įprastine darbo vieta, nagrinėjant aplinkybių visumą reikia atsižvelgti į šią paskutinę vietą, siekiant nustatyti teisę, kuri būtų taikytina nesant šalių pasirinkimo.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
65      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
Konvencijos dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės, pateiktos pasirašyti 1980 m. birželio 19 d. Romoje, 3 ir 6 straipsniai, ypač 6 straipsnio 2 dalies sakinio pabaiga, turi būti aiškinami taip, kad, kai darbuotojas, tam tikrą laiką dirbęs tam tikroje vietoje, vėliau dirba kitoje vietoje, kuri turi tapti nauja šio darbuotojo įprastine darbo vieta, nagrinėjant aplinkybių visumą reikia atsižvelgti į šią paskutinę vietą, siekiant nustatyti teisę, kuri būtų taikytina nesant šalių pasirinkimo.
Parašai.
*      Proceso kalba: prancūzų.