62004CC0258_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įžanga
1. Belgijoje jaunimui iki 30 metų, kuris arba ieško pirmojo darbo, arba jau yra dirbęs pagal darbo sutartį, tačiau nepakankamai ilgai, kad jam galėtų būti paskirta bedarbio išmoka, skiriamos išmokos, vadinamos „laukimo išmokomis“. Tačiau I. Ioannidis buvo atsisakyta paskirti laukimo išmoką, remiantis tuo, kad jis neužbaigė vidurinio lavinimo mokslų vienoje iš minėtos valstybės nacionalinių bendruomenių įsteigtoje, dotuojamoje arba pripažintoje mokymo įstaigoje, neturėjo tokių studijų diplomo ar pažymėjimo ir jo neišlaikė darbuotojai migrantai, nors jis ir buvo įgijęs pripažintą graikišką išsilavinimą.
2. Dėl šio atsisakymo atitikties Bendrijos teisei Cour du travail de Liège
pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Teisingumo Teismas jau nagrinėjo minėtų išmokų klausimą atvejais, susijusiais su darbuotojų migrantų vaikais bei kitoje valstybėje narėje studijavusiais Belgijos piliečiais.
3. Taigi šioje byloje nagrinėjamas klausimas yra dar viena šios grandinės dalis. Kaip rašė Ž. P. Sartras, „Donc recommençons. Cela n’amuse personne < … > Mais il faut enfoncer le clou“(2) . Todėl nurodęs susijusias teisės nuostatas, faktines bylos aplinkybes ir procesą, nagrinėsiu esamą Teisingumo Teismo praktiką, siekdamas ją taikyti šioje byloje.
II – Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisė
4. EB 12 straipsnio 1 dalis uždraudžia „bet kokią diskriminaciją dėl pilietybės“ EB sutarties taikymo srityje, nepažeidžiant joje esančių specialių nuostatų.
5. Be to, EB 17 straipsnio 1 dalis nustato:
„1. Įvedama Sąjungos pilietybė. Kiekvienas asmuo, turintis valstybės narės pilietybę, yra Sąjungos pilietis. Sąjungos pilietybė ne pakeičia valstybės pilietybę, o ją papildo.
2. Sąjungos piliečiai naudojasi šios Sutarties suteiktomis teisėmis ir atlieka jos nustatytas pareigas.“
6. EB 18 straipsnis įtvirtina keletą su ES pilietybe susijusių teisių, įskaitant „teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje“, laikantis šioje Sutartyje ir jai įgyvendinti priimtose nuostatose nustatytų apribojimų bei sąlygų.
7. Todėl kiekvienas Europos Sąjungos valstybių narių pilietis turi EB 12 straipsnyje įtvirtintą teisę į vienodą požiūrį ir taip pat gali naudotis EB 18 straipsnyje išvardytomis teisėmis.
8. Vis dėlto kai kuriomis nuostatomis siekiama užkirsti kelią diskriminacijai dėl pilietybės laisvo darbuotojų judėjimo kontekste. Pavyzdžiui, EB 39 straipsnis nustato:
„1. Bendrijoje užtikrinama darbuotojų judėjimo laisvė.
2. Tokia judėjimo laisvė reiškia, kad įdarbinimo, darbo užmokesčio ir kitų darbo ir užimtumo sąlygų atžvilgiu panaikinama bet kokia valstybių narių darbuotojų diskriminacija dėl pilietybės.
3. Ji suteikia teisę, galimą riboti tik viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir visuomenės sveikatos sumetimais:
a) priimti faktiškai pateiktus pasiūlymus įsidarbinti;
b) šiuo tikslu laisvai judėti valstybių narių teritorijoje;
c) apsigyventi bet kurioje valstybėje narėje siekiant dirbti pagal tos valstybės piliečių įsidarbinimą reglamentuojančius įstatymus ir kitus teisės aktus;
d) laikantis Komisijos įgyvendinimo reglamentuose nustatytų sąlygų, pasilikti gyventi valstybės narės teritorijoje pasibaigus darbo joje laikui.
< ... > “
9. Darbo jėgos mobilumas buvo aktualus Bendrijai nuo pat jos įkūrimo, todėl netrukus buvo pasirinktas požiūris siekiant uždrausti diskriminaciją darbo santykiuose, įskaitant darbo užmokestį bei kitas darbo sąlygas, taip palengvinant laisvą darbuotojų judėjimą pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims. Šis susirūpinimas atsispindi 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamente (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje(3) . Pagal jo 7 straipsnį:
„1. Darbuotojui, jei jis yra valstybės narės pilietis, turi būti sudarytos tos pačios įdarbinimo ir darbo sąlygos, kaip ir piliečiui tos valstybės narės, kurioje jis dirba, nepaisant jo pilietybės, ypač nustatant atlyginimą ir atleidžiant iš darbo, o bedarbystės atveju – grąžinant arba vėl priimant į darbą.
2. Jis naudojasi tomis pačiomis socialinėmis ir mokestinėmis lengvatomis kaip ir vietiniai darbuotojai.
< … > “
B – Belgijos teisė
10. 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus dekretas dėl nedarbo(4) numato išmokas jaunimui iki 30 metų amžiaus, kuris ieško pirmojo darbo, arba jam prilygstantiems jau dirbusiems pagal darbo sutartis asmenims, kurie nėra išdirbę pakankamai ilgai, kad galėtų gauti bedarbio pašalpą.
11. 36 straipsnio 1 dalis išvardija keletą alternatyvių reikalavimų šioms išmokoms gauti(5) :
„ < ... >
2. a) jis yra baigęs aukštesnio lygio vidurinio mokslo kursą arba techninį ar profesinį mokymą bendruomenės įsteigtoje, dotuojamoje ar pripažintoje mokymo įstaigoje(6) ;
arba
b) jis yra gavęs iš kompetentingos bendruomenės valdžios institucijos diplomą arba išsilavinimo pažymėjimą, atitinkantį a papunktyje nurodytas studijas;
< … >
h) jis mokėsi kitoje Europos Sąjungos valstybėje narėje, jeigu atitinka visus šiuos reikalavimus:
– jaunas asmuo pateikia dokumentą, įrodantį, kad mokymas yra tokio pat lygio ir prilygsta mokslui pirmiau nurodytuose šio punkto pavadinimuose,
– prašymo paskirti išmoką pateikimo dieną jį išlaiko Belgijoje gyvenantys darbuotojai migrantai EB sutarties 48 straipsnio prasme(7) .
< … > “
III – Faktinės bylos aplinkybės, procesas pagrindinėje byloje ir prejudicinis klausimas
12. Graikijos pilietis I. Ioannidis, gimęs 1976 m. balandžio 23 d., 1994 m. apsigyveno Liežo miesto savivaldybėje. 1994 m. spalio 17 d. Belgijos prancūzų bendruomenės švietimo, tyrimų ir profesinio rengimo ministras pripažino, kad Graikijoje I. Ioannidis išduotas vidurinio mokslo baigimo atestatas („apolytirion“) yra lygiavertis aukštesnį vidurinį mokslą patvirtinančiam pažymėjimui, suteikiančiam teisę Belgijoje stoti į aukštojo mokslo įstaigą, kurioje išsilavinimas įgyjamas per trumpą laikotarpį.
13. 2000 m. birželio 29 d. pabaigęs trijų mokslo metų kursą I. Ioannidis įgijo kineziterapijos specialybės diplomą, išduotą Haute école de la province de Liège André Vésale .
14. 2000 m. liepos 7 d. jis užsiregistravo Bendruomenės ir regiono profesinio rengimo ir darbo tarnyboje (Office communautaire et régional de la formation professionnelle et de l’emploi) kaip asmuo, ieškantis darbo visą dieną.
15. Nuo 2000 m. spalio 10 d. iki 2001 m. birželio 29 d., dirbdamas Prancūzijoje pagal darbo sutartį otorinolaringologijoje besispecializuojančių medikų société civile professionnelle, jis dalyvavo apmokėtuose vestibuliarinio aparato reabilitacijos profesinio rengimo kursuose.
16. 2001 m. rugpjūčio 7 d. sugrįžęs į Belgiją I. Ioannidis pateikė prašymą paskirti laukimo išmoką Office national de l’emploi, kuri 2001 m. spalio 5 d. Sprendimu šį prašymą atmetė.
17. Tribunal du travail de Liège
2002 m. spalio 7 d. Sprendimu patenkino suinteresuotojo asmens ieškinį, pateiktą dėl sprendimo atsisakyti patenkinti jo prašymą.
18. Gavęs dėl šio sprendimo ONEM pareikštą apeliacinį skundą, Cour du travail de Liège (devintoji kolegija) sustabdė bylos nagrinėjimą manydamas, kad pagal nacionalinės teisės nuostatas I. Ioannidis neatitiko nė vieno nustatyto reikalavimo gauti išmoką(8), kurią jis galėjo gauti tik pagal Bendrijos teisės nuostatas, ir nusprendė pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar neprieštarauja Bendrijos teisei (o būtent EB < ... > 12, 17 ir 18 straipsniams) valstybės narės teisės aktai (1991 m. lapkričio 25 d. Belgijos Karaliaus dekretas dėl nedarbo), suteikiantys jaunesniems nei 30 metų darbo ieškantiems asmenims teisę į laukimo išmokas įgijus vidurinį išsilavinimą, ir numatantys, kad išmokos mokamos tiek kitos, tiek ir tos pačios valstybės narės piliečiams su sąlyga, kad reikalaujami mokslai buvo užbaigti vienoje iš trijų nacionalinių bendruomenių įsteigtoje, dotuojamoje ar pripažintoje mokslo įstaigoje (minėto dekreto 36 straipsnio 1 dalies 1 pastraipos 2 punkto a papunktis), ir kad atsisakoma paskirti laukimo išmokas jaunam darbo ieškančiam asmeniui, kuris, nors ir nėra darbuotojo migranto šeimos narys, yra kitos valstybės narės pilietis, kurioje prieš judėdamas Bendrijoje, įgijo vidurinį išsilavinimą, kurį valstybės narės, kurioje yra pateikiamas prašymas skirti laukimo išmokas, valdžios institucijos pripažįsta lygiavertį reikalaujamam išsilavinimui?“
IV – Procesas Teisingumo Teisme
19. Per Teisingumo Teismo statuto 20 straipsnyje nustatytą laikotarpį rašytines pastabas šioje byloje pateikė Office national de l’emploi, Italijos vyriausybė, Graikijos vyriausybė ir Komisija.
20. Pasibaigus rašytinei proceso daliai 2005 m. balandžio 26 d. surengtame bendrame susitikime buvo sutarta nedaryti žodinės procedūros dalies, nebent viena pagrindinės bylos šalis to pareikalautų per nustatytą laikotarpį, kuris pasibaigė 2005 m. balandžio 28 dieną. Kadangi nebuvo pareikšta pageidavimų surengti žodinę proceso dalį, bylą galima toliau nagrinėti pateikiant išvadą.
V – Prejudicinio klausimo analizė
21. Siekiant atsakyti į pateiktą klausimą, reikia išnagrinėti Teisingumo Teismo praktiką, kuri pateikia pakankamai paaiškinimų, kad išsklaidytų nacionalinio teismo iškeltas abejones.
A – Taikytina Teisingumo Teismo praktika
22. Kaip buvo minėta pirmiau, yra keletas bylų, susijusių su Belgijos laukimo išmoka. Ypač svarbūs 1985 m. birželio 20 d. Sprendimas Deak (94/84, Rink. p. 1873), minėtas sprendimas Komisija prieš Belgiją ir 2002 m. liepos 11 d. Sprendimas D’Hoop (9) . Visai neseniai 2004 m. kovo 23 d. Sprendime Collins, susijusiame su socialinio draudimo išmoka, suteikiama darbo ieškantiems asmenims Jungtinėje Karalystėje, Teisingumo Teismas pateikė argumentus, kurie yra labai svarbūs šiai bylai. Todėl šiuos sprendimus reikia išnagrinėti išsamiau, atsižvelgiant į tai, kad juose yra pateikti esminiai elementai, leidžiantys atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą. Be to, šalys rašytinėse pastabose ginčijosi dėl šių Bendrijos sprendimų taikymo srities.
1. 1985 m. birželio 20 d. Sprendimas Deak (10)
23. Šiame sprendime buvo atsakyta į Cour de travail de Liège
pateiktą klausimą nagrinėjant bylą tarp jauno vengro J. Deak, kurio motina – Italijos pilietė – Belgijoje gyvenanti darbuotoja migrantė, ir Office national de l’emploi, atsisakiusią jam skirti išmoką dėl to, kad jis nebuvo Bendrijos pilietis.
24. Teisingumo Teismas išaiškino keletą aspektų. Pirma, atsisakymas neprieštaravo Reglamentui Nr. 1408/71,(11) kurį buvo prašoma išaiškinti, nes nagrinėjama išmoka buvo Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalyje numatyta socialinė lengvata, o ši sąvoka apima visas tiek su darbo sutartimi susijusias, tiek su ja nesusijusias lengvatas, kurios bendrai suteikiamos darbuotojams piliečiams dėl jų objektyvaus darbuotojų statuso arba vien dėl to, kad jie gyvena valstybės teritorijoje. Antra, vienodo požiūrio principas šių lengvatų suteikimo srityje draudžia bet kokią darbuotojo išlaikomų asmenų diskriminaciją, ir galiausiai pilietybė negali daryti įtakos paskiriant arba atsisakant paskirti išmoką asmenims, kurie ieško pirmojo darbo ir kurie yra darbuotojų migrantų iš kitos valstybės narės vaikai.
2. 1996 m. rugsėjo 12 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją (12)
25. Šioje byloje Komisija Belgiją kaltino EB 39 straipsnio ir Reglamento Nr. 1612/68 3 ir 7 straipsnių pažeidimu dėl to, kad ši, viena vertus, nepanaikino 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus dekreto 36 straipsnio, nustatančio, kad jaunimui, ieškančiam pirmojo darbo, laukimo išmoka skiriama, jei jis atitinka reikalavimą baigti vidurinio lavinimo mokslus Belgijos arba vienos jos bendruomenių įsteigtoje, dotuojamoje ar pripažintoje mokymo įstaigoje, ir, antra vertus, tuo pat metu skatino darbdavius įdarbinti laukimo išmoką gaunančius asmenis ir numatė, kad valstybė sumokės darbo užmokestį bei socialinio draudimo įmokas pagal specialias nedarbingumo mažinimo programas.
26. Savo išvadoje minėtoje byloje nagrinėjau abu aspektus, tačiau I. Ioannidis atveju svarbus tik pirmasis. Toje išvadoje priminęs, kad minėtame sprendime Deak laukimo išmoka buvo pripažinta socialine lengvata Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalies prasme (22–30 punktai), pažymėjau, jog tariama diskriminacija dėl pilietybės nėra akivaizdi, nes išmokos gavėjai buvo apibūdinami remiantis su pilietybe nesusijusiu požymiu (31 punktas), nors darbuotojams migrantams ir jų vaikams netiesiogiai buvo sudarytos nepalankesnės sąlygos, palyginti su darbuotojais piliečiais (32 punktas), dėl to, kad reikalavimas baigti vidurinio lavinimo mokslus Belgijoje reiškė išankstinį reikalavimą apsigyventi Belgijoje, palankesnį Belgijos jaunimui, kuriam buvo lengviau atitikti nustatytas sąlygas (33–43 punktai). Galiausiai patvirtinau, kad „tokios kliūties atgrasantis poveikis vaikams akivaizdžiai logiškai atsilieptų tėvams < ... >, kurie jaustųsi praradę vieną socialinę lengvatą, paprastai suteikiamą vaikų turinčiai belgų šeimai. Tokiems darbuotojams, kurių vaikai baigė vidurinio lavinimo mokslus kilmės valstybėje ir kurie ieško darbo, bus sunkiau apsigyventi valstybėje narėje, atsisakančioje jų palikuonims suteikti tai, ką ji suteikia darbuotojų piliečių vaikams, t. y. laukimo išmokas, kurios taip pat reiškia pirmenybę įsidarbinimo srityje“ (44 punktas). Todėl siūliau pripažinti, kad buvo pažeista Bendrijos teisė.
27. Teisingumo Teismas pritarė šiai nuomonei ir pripažino, kad laukimo išmoka yra socialinė lengvata Reglamento Nr. 1612/68 prasme, net jeigu „Belgijoje gyvenantys darbuotojo migranto išlaikomi vaikai < ... > baigė vidurinio lavinimo mokslus ne Belgijoje, bet savo kilmės valstybėje arba kitoje valstybėje narėje“ (25 ir 26 punktai). Priminęs Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su diskriminacijos draudimu, o būtent pažymėjęs, kad „taip pat draudžiamos ir vienodai taikomos sąlygos, kurias gali lengviau atitikti darbuotojai piliečiai nei darbuotojai migrantai“ (27 ir 28 punktai), teismas nusprendė, kad nagrinėjama nuostata, panaši į „reikalavimą apsigyventi iš anksto“, buvo palankesnė Belgijos piliečiams, nepaisant to, kad reikalavimas buvo taikomas ir Belgijos jaunimui, užbaigusiam vidurinio lavinimo mokslus ne savo valstybėje (29 ir 30 punktai) – ir šis klausimas vėliau buvo nagrinėjamas sprendime D’Hoop . Taigi šiuo aspektu Teisingumo Teismas pripažino, kad padarytas Komisijos nurodytas pažeidimas.
28. Tačiau Teisingumo Teismas atmetė ieškinio dalį, susijusią su dalyvavimu specialiose įdarbinimo ir pakartotinio įdarbinimo programose, nes, atsižvelgiant į šių programų specialiuosius požymius, jos susijusios su nedarbu ir dėl to nepatenka į teisės įsidarbinti sritį (39 punktas). Nors Bendrijos taisyklės dėl laisvo darbuotojų, dirbančių pagal darbo sutartis, judėjimo taikomos asmenims, kurie jau dalyvauja darbo rinkoje, vykdydami tikrą ir faktinę darbo veiklą, dėl kurios jie laikomi darbuotojais, taip nėra tuo atveju, kai jauni asmenys ieško pirmojo darbo (40 punktas).
29. Siekdama suderinti nacionalinės teisės nuostatas su Teisingumo Teismo sprendimu Belgijos Karalystė priėmė 1996 m. gruodžio 13 d. Karaliaus dekretą, pakeitusį 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus dekretą ir įterpusį į 36 straipsnį minėtą h papunktį, suteikiantį galimybę gauti laukimo išmoką taip pat ir darbuotojų migrantų vaikams.
3. 2002 m. liepos 11 d. Sprendimas D'Hoop (13)
30. Skirtingai nei aptartoje byloje, suinteresuotasis asmuo – Belgijos pilietė M. N. D‘Hoop baigė vidurinio lavinimo mokslus Prancūzijoje ir gavo diplomą, Belgijoje pripažintą lygiavertį Belgijos aukštesniojo vidurinio išsilavinimo pažymėjimui, suteikiančiam studentams teisę stoti į aukštesnio lavinimo įstaigą. Po studijų Belgijos universitete ji pateikė prašymą gauti laukimo išmoką. Tačiau jai buvo atsisakyta skirti išmoką remiantis tuo, kad ji neatitiko 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus dekreto 36 straipsnyje numatytų reikalavimų.
31. Tribunal du travail de Liège
pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą, klausdamas, ar nagrinėjamai bylai taikytinas EB 39 straipsnis ir Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnis.
32. Teisingumo Teismo sprendimas buvo paremtas generalinio advokato išvada(14) ir grindžiamas dviem teisiniais pagrindais: pirma, minėtomis nuostatomis ir, antra, Sąjungos pilietybės samprata.
33. Dėl pirmojo pagrindo Teisingumo Teismas nusprendė, kad M. N. D‘Hoop negalėjo remtis nei Sutartimi darbuotojams migrantams suteiktomis lengvatomis, nei išvestinėmis teisėmis, suteiktomis tokiems darbuotojams arba jų šeimos nariams (20 punktas), reikalaudamas, jog tam, kad Bendrijos teisės aktai laisvo judėjimo srityje būtų taikomi draudimui nuo bedarbystės, jais besiremiantis asmuo „jau turi dalyvauti darbo rinkoje“, tačiau taip nėra jaunimo, ieškančio pirmojo darbo, atveju (18 punktas). Be to, ieškovei besimokant Prancūzijoje, jos tėvai ir toliau gyveno Belgijoje (19 punktas).
34. Dėl antrojo pagrindo Teisingumo Teismas pripažino, jog kadangi Sąjungos pilietis turi teisę į tai, kad kiekvienoje valstybėje narėje jam būtų sudarytos tokios pačios sąlygos kaip ir tos valstybės narės piliečiams, kurių padėtis yra tokia pati, su judėjimo laisve būtų nesuderinama tai, kad jiems pilietybės valstybėje būtų sudaromos nepalankesnės sąlygos nei tuo atveju, jeigu jie nebūtų pasinaudoję Sutartimi teikiamomis galimybėmis laisvo judėjimo srityje (30 punktas), ir ši aplinkybė „yra ypač svarbi švietimo srityje“ (32 punktas). Nurodęs, kad Belgijos teisės aktuose skirtingai vertinami Belgijos piliečiai, kurie įgijo visą vidurinį išsilavinimą Belgijoje, ir piliečiai, kurie, pasinaudoję savo teise laisvai judėti, įgijo savo vidurinio išsilavinimo baigimo atestatus kitoje valstybėje narėje (33 punktas), Teisingumo Teismas nusprendė, kad toks nevienodas vertinimas „prieštarauja principams, kuriais grindžiamas Sąjungos piliečio statusas“ (35 punktas). Vis dėlto jis pripažino, kad nagrinėjamą reikalavimą būtų galima pateisinti, jei jis būtų grindžiamas nuo suinteresuotųjų asmenų pilietybės nepriklausančiomis objektyviomis ir proporcingomis nacionalinės teisės siekiamo teisėto tikslo atžvilgiu priežastimis (36 punktas). Šiuo požiūriu pripažinęs, kad laukimo išmokos tikslas – palengvinti jaunimui pereinamąjį laikotarpį tarp mokslo įstaigos baigimo ir patekimo į darbo rinką, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad „nacionalinės teisės aktų leidėjas teisėtai norėjo užtikrinti realų prašymą paskirti išmoką pateikusio asmens ir atitinkamos geografinės darbo rinkos ryšį“ (38 punktas). Tačiau jis nusprendė, kad vienintelis reikalavimas, susijęs su diplomo gavimo vieta, buvo pernelyg bendras ir išimtinis bei nepagrįstai suteikė pirmenybę veiksniui, kuris nebūtinai atspindėjo realų ir faktinį ryšio tarp prašymą paskirti išmoką pateikusio asmens ir darbo rinkos laipsnį, ir viršijo tai, kas būtina pasiekti tikslą (39 punktas).
35. Tiesiogiai su šiuo sprendimu susijusi valstybė pakeitė 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus dekreto 36 straipsnį 2003 m. vasario 11 d. Karaliaus dekretu, įtraukdama vieną naują galimybę gauti laukimo išmoką (j punktą), kuri nėra susijusi su šia byla, nes faktinių bylos aplinkybių metu dar negaliojo(15) .
4. 2004 m. kovo 23 d. Sprendimas Collins (16)
36. Byloje tarp B. F. Collins ir Secretary of State for Work and Pensions,
susijusioje su šios įstaigos atsisakymu skirti B. F. Collins Jungtinės Karalystės teisėje numatytą darbo ieškančio asmens pašalpą, Social Security Commissioner
pateikė Teisingumo Teismui keletą prejudicinių klausimų dėl Reglamento Nr. 1612/68 ir 1968 m. spalio 15 d. Tarybos direktyvos 68/360/EEB išaiškinimo(17) .
37. Nenagrinėjant argumentų, susijusių su direktyva, šio sprendimo svarbą atskleidžia „darbuotojo“ sąvoka pagal Reglamento Nr. 1612/68 7  ir kitus straipsnius bei sąvokos „Sąjungos pilietybė“ taikymas bylai.
38. Šiuos abu aspektus nagrinėjau savo 2003 m. liepos 10 d. pateiktoje išvadoje.
39. Nagrinėdamas pirmąjį aspektą pabrėžiau skirtumą tarp Reglamento I antraštinės dalies (1–6 straipsniai), taikomos bet kuriam valstybės narės piliečiui, ir II antraštinės dalies (7–9 straipsniai), taikomos tik „darbuotojams“, t. y. asmenims, kurie tam tikrą laikotarpį kito asmens naudai ir jo vadovaujami vykdo veiklą, už kurią gauna atlyginimą(18) . Todėl, remiantis Lebon
sprendimu(19) Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalyje įtvirtintas vienodas požiūris socialinių lengvatų srityje netaikomas asmenims, kurie ieškodami darbo persikelia gyventi (22–35 punktai).
40. Nagrinėdamas antrąjį aspektą pažymėjau, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką EB 12 straipsnyje įtvirtintas nediskriminavimo dėl pilietybės principas gali būti taikomas atskirai tik tose Bendrijos teisės reglamentuojamose situacijose, kurioms Sutartis nenustato specialių taisyklių. Taip pat ir EB 18 straipsnis, kuris bendrai įtvirtina kiekvieno Sąjungos piliečio teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, yra speciali EB 39 straipsnio, susijusio su laisvu darbuotojų judėjimu, išraiška, nes jis taikomas tik tada, kai atvejis nepatenka į pirmosios nuostatos taikymo sritį. Pripažinau, kad reikalavimą apsigyventi, kuriuo siekiama užtikrinti sąsajų su valstybe nare bei ieškovo ir vietinės darbo rinkos ryšio realumą, galima pateisinti siekiant išvengti „išmokų turizmo“, kai asmenys persikelia iš vienos valstybės narės į valstybę norėdami pasinaudoti neįmokinėmis išmokomis, ir taip pat siekiant išvengti piktnaudžiavimo (55–76 punktai).
41. Šioje byloje Teisingumo Teismas rėmėsi generalinio advokato išvada. Pirma, Teisingumo Teismas pabrėžė, kad reikia atskirti valstybės narės piliečius, kurių su priimančiąja valstybe nare, kurioje jie ieško darbo, nesieja darbo santykiai, ir tuos, kurie joje jau dirba arba dirbo, bet kurių nesieja darbo santykiai ir kurie vis dėlto laikomi darbuotojais. Pirmoji grupė naudojasi vienodo požiūrio principu tik įdarbinimo atžvilgiu(20), o antroji – „remdamasi Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalimi, gali reikalauti tokių pačių socialinių ir mokestinių lengvatų kaip ir darbuotojai piliečiai“ (30 ir 31 punktai).
42. Išnagrinėjęs EB 39 straipsnio poveikį nacionalinės teisės nuostatoms (55–59 punktai) Teisingumo Teismas nusprendė, kad siekiant nustatyti asmenų, siekiančių įsidarbinti, teisės į vienodą požiūrį taikymo sritį, šį principą reikia aiškinti atsižvelgiant į kitas Bendrijos teisės nuostatas, o būtent į EB 12 straipsnį (60 punktas).
43. Remdamasis šiais argumentais Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad Jungtinės Karalystės teisės nuostatos, įtvirtindamos nevienodą požiūrį, kuris priklauso nuo tuo, ar atitinkamas asmuo turi nuolatinę gyvenamąją vietą Jungtinėje Karalystėje, suteikė pirmenybę valstybės piliečiams, nes jie „galėjo lengviau įvykdyti“ šį reikalavimą (65 punktas). Toliau nagrinėdamas, ar toks nevienodas požiūris galėjo būti pateisintas, Teisingumo Teismas citavo minėtą sprendimą D‘Hoop ir patvirtino, kad reikalavimas apsigyventi užtikrina realų ryšį tarp darbo ieškančio asmens ir valstybės darbo rinkos, jei jis neviršija to, kas būtina pasiekti šį tikslą (67–72 punktai)(21) .
B – Vertinimas
44. Siekiant atsakyti į Cour du travail de Liège
pateiktus klausimus reikia tęsti nagrinėjimą trimis stadijomis: t. y. išnagrinėti teisinį pagrindą, pripažinti nevienodų sąlygų sudarymą ir nustatyti, ar jis buvo pateisinamas.
1. Taikytina Bendrijos teisė
a) Santrauka
45. Pirmiausia reikia nustatyti, kokios pirminės teisės nuostatos, tiek susijusios su Sąjungos pilietybe, tiek su darbuotojų judėjimu, yra taikytinos šioje byloje.
46. Siekiant sukurti Europiečių status civitatis, EB 17 straipsnis įtvirtina „Sąjungos pilietybę“, kuria gali naudotis kiekvienas asmuo, turintis valstybės narės pilietybę (1 dalis) ir šios Sutarties suteiktas teises bei atliekantis jos nustatytas pareigas (2 dalis).
47. Kadangi EB 12 straipsnis draudžia bet kokią diskriminaciją dėl pilietybės, galima pripažinti, kad ši lygybės principo išraiška yra viena iš europiečių teisių, kurios taikymo sritis smarkiai išsiplėtė, nes vienintelis jos apribojimas – reikalavimas nustatyti Bendrijos ryšį tarp šio subjektyvaus statuso ir nagrinėjamos situacijos(22) .
48. Tačiau, kaip paaiškinau savo išvadoje minėtoje Collins byloje, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, EB 12 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas vienodo požiūrio principas taikomas EB sutarties taikymo srityje nepažeidžiant specialių nuostatų(23) . Tai patvirtina, kad šį principą galima taikyti atskirai tik tose situacijose, kuriose Bendrijos teisė nenustato specialių taisyklių(24) .
49. Laisvo darbuotojų judėjimo principas ir iš jo išplaukiantis bet kokios diskriminacijos dėl pilietybės panaikinimas daugiausia yra reglamentuoti Reglamentuose Nr. 1612/68 ir Nr. 1408/71(25), todėl reikia išnagrinėti, ar šių reglamentų nuostatos taikomos I. Ioannidis atveju.
b) Vienodo požiūrio į darbuotojus principo netaikymas
50. Remiantis sprendimu Komisija prieš Belgiją tam, kad asmuo, siekiantis pasinaudoti nacionalinėje teisėje numatyta bedarbio pašalpa, galėtų remtis nuostatomis dėl laisvo darbuotojų judėjimo, jis turi būti patekęs į darbo rinką. Pagal sprendimą Collins, kuriame taip pat minimi ir keli ankstesni sprendimai, „darbuotojo“ sąvoka pagal EB 39 straipsnį ir Reglamentą Nr. 1612/68 patenka į Bendrijos teisės taikymo sritį ir jos negalima aiškinti siaurai.
51. Reikia pridurti, kad Teisingumo Teismas ne kartą pripažino, jog tokie veiksniai, kaip antai darbo santykių sui generis
pobūdis, suinteresuotojo asmens produktyvumas, atlyginimo kilmė arba jo ribotas pobūdis „negali daryti poveikio asmens darbuotojo statusui“(26) . Iš tiesų asmuo taip pat pripažįstamas darbuotoju, jeigu dalyvaudamas profesiniame mokyme jis už atlyginimą vykdo realią ir faktinę veiklą(27) ; toks yra ir I. Ioannidis atvejis, nes jis Prancūzijoje sudarė darbo sutartį(28) ir joje buvo laikomas darbuotoju.
52. Atvirkščiai, I. Ioannidis neturi tokio statuso Belgijoje ir joje jis nebuvo patekęs į darbo rinką, todėl remdamasis Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalimi negali reikalauti tokių pačių lengvatų – pagal Deak
sprendimą įskaitant ir laukimo išmoką – kokios yra suteikiamos nacionaliniams darbuotojams(29), net jei jis anksčiau dirbo kitoje valstybėje(30) .
53. Taip pašalinama viena iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo abejonių, nes specialios nuostatos dėl lygybės darbo santykiuose netaikomos darbo ieškantiems asmenims, todėl visiškai netaikomas diskriminacijos draudimo principas, įtvirtintas EB 12 straipsnyje, skaitomame kartu su EB 17 straipsniu.
2. Diskriminacijos dėl pilietybės buvimas
54. Sąjungos piliečio statuso paskirtis – suteikti valstybių narių piliečiams pagrindinį statusą, suteikiant jiems, neatsižvelgiant į jų pilietybę ir nepažeidžiant aiškiai numatytų išimčių, teisę reikalauti, kad jie būtų teisiškai traktuojami taip pat, kaip ir tokioje pačioje padėtyje esantys tų valstybių narių piliečiai(31) .
55. Šioje byloje, atrodo, laukimo išmokos paskyrimo reikalavimai yra suformuluoti objektyviai ir nurodomi bendro pobūdžio veiksniai, nesusiję su pilietybe.
56. Vis dėlto reikalavimas, kad prašymą paskirti išmoką pateikęs asmuo būtų baigęs vidurinio lavinimo mokslus vienoje iš Belgijos bendruomenių įsteigtoje, dotuojamoje arba pripažintoje mokymo įstaigoje (1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus dekreto 36 straipsnio 1 dalies 2 punkto a papunktis) arba kad būtų gavęs diplomą arba išsilavinimo pažymėjimą, atitinkantį a papunktyje nurodytas studijas (b papunktis), reiškia išankstinį reikalavimą apsigyventi, kurį gali lengviau įvykdyti tos valstybės piliečiai, nei kitų valstybių narių piliečiai(32) .
57. Reikia paminėti 36 straipsnio 1 dalies 2 punkto h papunktyje numatytą galimybę, atsiradusią priėmus sprendimą Komisija prieš Belgija, leidžiančią pateikti prašymą paskirti išmoką asmenims, kurie mokėsi kitoje valstybėje narėje, bet nustatančią du reikalavimas: kad jų užbaigtas mokslas Belgijoje būtų pripažintas lygiavertis ir kad juos išlaikytų darbuotojai migrantai.
58. Nė viena iš minėtų alternatyvių prielaidų nenumato atvejo, kai prašymą paskirti išmoką pateikia asmuo, kuris nėra pagal darbo sutartį dirbantis asmuo ir kurio tėvai nedirba toje valstybėje narėje, bet kuris po studijų kitoje valstybėje narėje turi pažymėjimą, kuriuo šie mokslai pripažįstami lygiaverčiai Belgijos išsilavinimui ir suteikia jam teisę į išmokas.
59. Todėl pripažintinas nevienodas požiūris pažeidžiant asmenų, esančių pirmiau minėtoje padėtyje, šiuo atveju I. Ioannidis, teises, kai jiems atsisakoma paskirti išmokas, skirtas palengvinti jų integraciją į darbo rinką, remiantis tuo, kad jie vidurinį išsilavinimą įgijo kitoje Bendrijos valstybėje.
60. Pripažinus tokį nevienodą požiūrį reikia išnagrinėti, ar jį galima pateisinti.
3. Nevienodo požiūrio pateisinimas
61. Kaip jau pabrėžiau pirmiau, Belgijos laukimo išmoka siekiama padėti jaunimui pereiti po studijų į darbą. Nors siekis užtikrinti ryšį su nacionaline darbo rinka yra teisėtas, jį šiek tiek sudėtinga pasiekti nustatant vienintelį reikalavimą – tokį, koks įtvirtintas 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus dekreto 36 straipsnio 1 dalies 2 punkto a ir 2  papunkčiuose, – susijusį su valstybe, kurioje turi būti baigtos atitinkamos studijos arba išduotas atitinkamas pažymėjimas ar diplomas. Be to, šis reikalavimas yra pernelyg bendras ir išimtinis, jis taip pat neatspindi realaus ir faktinio santykių lygio, kaip buvo pripažinta D‘Hoop sprendime, visiškai taikytiname šioje byloje, nors jis nesusijęs su Belgijos piliečiu dėl to, kad prašymą pateikusio asmens pilietybė nėra svarbi, nes kitaip tai būtų tiesioginė diskriminacija.
62. Be to, minėtos nuostatos h papunktyje numatyta galimybė taip pat neleidžia pateisinti nevienodo požiūrio. Nors pripažinus kitoje valstybėje narėje įgytų studijų teisėtumą neleidžiama pareikšti nuostatai pastabų, išsakytų dėl 2 punkto a ir b papunkčių turinio, kumuliatyvus reikalavimas, kad prašymą pateikusį asmenį turi išlaikyti Belgijoje gyvenantys darbuotojai migrantai, nustato labai griežtas taisykles dėl subjektyvaus statuso ir ribotos gyvenamosios vietos, neatsižvelgiant į tai, kad darbuotojo migranto neišlaikomas Sąjungos pilietis ieško pirmojo darbo. Ši kliūtis viršija tai, kas būtina siekiant užtikrinti ryšį tarp išmokos prašančio asmens ir darbo rinkos, į kurią jis siekia patekti.
63. Todėl, kadangi Belgijos nacionalinės teisės nuostatos nenumato tokių atvejų kaip I. Ioannidis atvejis, atsiranda nevienodas požiūris, pažeidžiantis Bendrijos teisę.
VI – Išvada
64. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Cour du travail de Liège (Belgija) pateiktą prejudicinį klausimą atsakyti taip:
„Bendrijos teisė, o būtent EB 12 straipsnio 1 dalis, draudžia nacionalinės teisės nuostatą, leidžiančią valstybei narei atisakyti skirti laukimo išmoką pirmojo darbo ieškančiam kitos valstybės narės piliečiui vien dėl to, kad jis vidurinį išsilavinimą įgijo savo pilietybės valstybėje ir jo neišlaiko darbuotojas migrantas.“
(1) .
(2)  –	M. Luby citata, Journal du droit international,
1997, Nr. 2, p. 542, kuriame buvo komentuojamas mano vėliau aptariamas 1996 m. rugsėjo 12 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją
(C‑278/94, Rink. p. I‑4307).
(3)  –	OL L 257, p. 2.
(4)
–	Moniteur belge, 1991 m. gruodžio 31 d., p. 29888.
(5)
–	Paminėti tik tie reikalavimai, kurie yra susiję su šia byla.
(6)  – Šis a papunktis buvo pakeistas 2003 m. vasario 11 d. Karaliaus dekretu ( Moniteur belge, 2003 m. vasario 19 d., p. 8026) tiek, kiek tai susiję su techniniu ir profesiniu mokymu.
(7)  – Ši h papunkčio redakcija buvo numatyta 1996 m. gruodžio 13 d. Karaliaus dekretu ( Moniteur belge, 1996 m. gruodžio 31 d., p. 32265), kuris buvo priimtas atsižvelgus į vėliau šioje išvadoje išsamiau aptartą sprendimą Komisija prieš Belgiją . Pagal ankstesnėje išnašoje cituotą 2003 m. vasario 11 d. Karaliaus dekretą žodžiai „Europos Sąjungos valstybė narė“ buvo pakeisti į „Europos ekonominės erdvės valstybė narė“ ir buvo įterpti tokie du punktai: „i) arba įgijo aukštesniojo vidurinio išsilavinimo diplomą, arba pažymėjimą, arba aukštesniojo vidurinio techninio, meninio arba profesinio mokymo diplomą, arba pažymėjimą, išduotą bendruomenės įsteigtoje, dotuojamoje ar pripažintoje mokymo įstaigoje; j) arba įgijo Bendrijos išduotą kvalifikacijos patvirtinimą, kuris pripažįstamas lygiavertis b papunktyje numatytam diplomui arba išsilavinimo pažymėjimui, arba teisę į aukštąjį mokslą suteikiančią kvalifikaciją; šis punktas taikomas, tik jei prašymą pateikęs asmuo prieš tai baigė bent šešerių metų trukmės studijas bendruomenės įsteigtoje, dotuojamoje ar pripažintoje mokymo įstaigoje“. Pastarieji pakeitimai neturi įtakos šiai bylai, nes prašymas buvo pateiktas prieš įsigaliojant naujajai redakcijai.
(8)  –	Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo manymu, I. Ioannidis neužbaigė aukštesniojo vidurinio mokslo Belgijos bendruomenės įsteigtoje, dotuojamoje ar pripažintoje mokymo įstaigoje (1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus dekreto 36 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos 2 punkto a papunktis), taip pat neįgijo kompetentingos institucijos išduoto šias studijas patvirtinančio diplomo arba išsilavinimo pažymėjimo ir galiausiai, nors Graikijoje jo įgytas išsilavinimas buvo pripažintas lygiavertis (h papunkčio pirmoji įtrauka), jis neįrodė, kad jo tėvai buvo darbuotojai migrantai (h papunkčio antroji įtrauka).
(9)  –	Prieš tai 1977 m. gruodžio 1 d. Sprendime Kuyken
(66/77, Rink. p. 2311) buvo nagrinėjamas šių išmokų reglamentavimas pagal 1963 m. gruodžio 20 d. Karaliaus dekreto 124 straipsnį, t. y. iki 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus dekreto 36 straipsnio taikytinos redakcijos (dėl sprendimo Deak
pasekmių ir poveikio teisės teorijoje žr. mano išvados sprendime Komisija prieš Belgiją
46–59 punktus), o 1991 m. sausio 31 d. Sprendime Kziber
(C‑18/90, Rink. p. I‑199) – atsisakymas skirti paramą marokietei, gyvenusiai su tėvu, taip pat marokiečiu, kuris išėjo į pensiją Belgijoje, prieš tai joje išdirbęs pagal darbo sutartį.
(10)  –	Byla 94/84, Rink. p. 1873.
(11)  –	1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentas dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje (OL L 149, p. 2).
(12)  –	Byla C‑278/94, Rink. p. I‑4307.
(13)  –	C‑224/98, Rink. p. I-6191. A. Iliopoulo ir H. Toner „A new approach to discrimination against free movers? D’Hoop v. Office National de l’Emploi“, European Law Review,
2003, p. 389 ir kt.
(14)  –	2002 m. vasario 21 d. pateikta generalinio advokato L. A. Geelhoed išvada.
(15)  –	Žr. šios išvados 7 išnašą.
(16)  –	Byla C‑138/02, Rink. p. I‑2703.
(17)  –	Dėl valstybių narių darbuotojų bei jų šeimų judėjimo ir teisės apsigyventi Bendrijoje apribojimų panaikinimo (OL L 257, p. 13).
(18)  –	Taip pat darbo santykiai apibrėžiami ir 1986 m. liepos 3 d. Sprendime Lawrie-Blum
(66/85, Rink. p. 2121, 16 ir 17 punktai); 1998 m. gegužės 12 d. Sprendime Martínez Sala, (C‑85/96, Rink. p. I‑2691, 32 punktas) ir 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendime Ninni-Orasche
(C‑413/01, Rink. p. I‑13187, 34 punktas).
(19)  –	1987 m. birželio 18 d. Sprendimas (316/85, Rink. p. 2811).
(20)  –	Reglamento Nr. 1612/68 5 straipsnis konkrečiai išreiškia šį principą, pripažindamas teisę reikalauti, kad įdarbinimo tarnybos jam padėtų taip, kaip ir savo piliečiams.
(21)  –	Dėl pastarojo klausimo žr. 1998 m. sausio 15 d. Sprendimą Schöning-Kougebetopoulou
(C‑15/96, Rink. p. I‑47, 21 punktas) ir 1998 m. lapkričio 24 d. Sprendimą Bickel ir Franz
(C‑274/96, Rink. p. I‑7637, 27 punktas). 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendime Baumbast ir R . (C‑413/99, Rink. p. I‑7091) konstatuota, kad, kiek tai susiję su EB 18 straipsnyje įtvirtinta Sąjungos piliečių teise apsigyventi, naudojimasis ja „galėtų priklausyti nuo valstybių narių teisėtų interesų“ (90 punktas), bet taip pat papildomai nurodoma, kad „vis dėlto šie apribojimai ir sąlygos turi būti taikomi laikantis Bendrijos teisės nustatytų ribų ir atsižvelgiant į bendruosius Bendrijos teisės principus, ypač į proporcingumą principą. Tai reiškia, kad šiuo klausimu priimtos nacionalinės priemonės turi būti tinkamos ir būtinos įgyvendinti siekiamą tikslą“ (91 punktas).
(22)  –	M. Requejo Isidro „Estrategias para la „comunitarización“: descubriendo el potencial de la ciudadanía europea“, 2003, La Ley,
Nr. 5903, p. 1 ir kt .
Kaip pažymėta minėto sprendimo Martínez Sala 63 punkte, taip pat 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Grzelczyk
(C‑184/99, Rink. p. I‑6193) 32 punkte ir 2005 m. kovo 15 d. Sprendimo Bidar
(C‑209/03, Rink.p. I‑0000) 32 punkte, teisėtai priimančiosios valstybės teritorijoje gyvenantis Europos Sąjungos pilietis gali remtis EB 12 straipsniu „visose situacijose, patenkančiose į Bendrijos teisės taikymo sritį ratione materiae “.
(23)  –	2002 m. sausio 15 d. Sprendimas Gottardo
(C‑55/00, Rink. p. I‑413, 21 punktas).
(24)  –	1996 m. vasario 29 d. Sprendimas Skanavi ir Chryssanthakopoulos
(C‑193/94, Rink. p. I‑929, 20 punktas); 1997 m. birželio 25 d. Sprendimas Mora Romero
(C‑131/96, Rink. p. I‑3659, 10 punktas) ir 2002 m. lapkričio 26 d. Sprendimas Oteiza Olazábal
(C‑100/01, Rink. p. I‑10981, 25 punktas).
(25)  –	1978 m. birželio 28 d. Sprendimas Kenny
(1/78, Rink. p. 1489, 9 punktas) ir 1998 m. gegužės 12 d. Sprendimas Gilly
(C‑336/96, Rink. p. I‑2793, 38 punktas).
(26)  –	1988 m. birželio 21 d. Sprendimas Brown
(1976/86, Rink. p. 3205, 21 punktas); 1989 m. gegužės 31 d. Sprendimas Bettray
(344/87, Rink. p. 1621, 15 ir 16 punktai); 1992 m. vasario 26 d. Sprendimas Raulin
(C‑357/89, Rink. p. I‑1027, 10 punktas); Sprendimas Bernini
(C‑3/90, Rink. p. I‑1071, 14–17 punktai) ir 2002 m. lapkričio 19 d. Sprendimas Kurz
(C‑188/00, Rink. p. I‑10691, 32 punktas).
(27)  –	Minėtų sprendimų Laweiw-Blum
19–21 punktai; Bernini
15 ir 16 punktai bei Kurz
33 ir 34 punktai.
(28)  –	Kaip savo rašytinėse pastabose pastebėjo Komisija, nepakankama informacija šiuo klausimu neleidžia išplėsti nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo nagrinėjimo tokiais aspektais kaip Reglamento Nr. 1408/71 taikymas.
(29)  –	Minėtų sprendimų Lebon 26 punktas; Komisija prieš Belgiją 39 ir 40 punktai bei Collins 31 ir 58 punktai.
(30)  –	Reikia priminti, kad, kaip pabrėžė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas (t. y. Cour du travail ), laukimo išmoka yra suteikiama jaunimui, kuris arba ieško pirmojo darbo, arba, baigęs studijas, jau yra dirbęs pagal darbo sutartį, bet nesukaupė pakankamai darbo dienų, kad galėtų gauti bedarbio išmoką.
(31)  –	2003 m. spalio 2 d. Sprendimas García Avello
(C‑148/02, Rink. p. I‑11613, 22 ir 23 punktai); minėtų sprendimų Grzelczyk
31 punktas; D’Hoop
28 punktas; Collins
61 punktas ir Bidar
31 punktas.
(32)  –	Taip pat žr. 1996 m. gegužės 23 d. Sprendimą O’Flynn
(C‑237/94, Rink. p. I‑2617, 18 punktas); 2003 m. sausio 16 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją
(C‑388/01, Rink. p. I‑721, 13 ir 14 punktai) ir minėto sprendimo Collins
65 punktą.