62002TO0381_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål T-381/02,
Confédération générale des producteurs de lait de brebis et des industriels de roquefort, Millau (Frankrike), företrätt av advokaterna M. Jacquot och O. Prost,
sökande,
med stöd av
Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland,
inledningsvis företrätt av P. Ormond och R. Caudwell, därefter av C. Jackson, samtliga i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
intervenient,
mot
Europeiska gemenskapernas kommission,
företrädd av J. Iglesias Buhigues och A.-M. Rouchaud-Joët, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande,
med stöd av
Republiken Grekland,
företrädd av V. Kontolaimos, I. Chalkias och M. Tassopoulou, samtliga i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
intervenient,
angående en talan om ogiltigförklaring av kommissionens förordning (EG) nr 1829/2002 av den 14 oktober 2002 om ändring av bilagan till förordning (EG) nr 1107/96 när det gäller beteckningen Feta (EGT L 277, s. 10),
meddelar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)
sammansatt av ordföranden M. Jaeger samt domarna J. Azizi och E. Cremona,
justitiesekreterare: E. Coulon,
följande
Beslut
Domskäl
Tillämpliga bestämmelser
1. I artikel 1 i rådets förordning (EEG) nr 2081/92 av den 14 juli 1992 om skydd för geografiska [beteckningar] och ursprungsbeteckningar för jordbruksprodukter och livsmedel (EGT L 208, s. 1, svensk specialutgåva, område 3, volym 43, s. 153) (nedan kallad grundförordningen) fastställs regler om det gemenskapsskydd för ursprungsbeteckningar och geografiska beteckningar som vissa jordbruksprodukter och vissa livsmedel kan åtnjuta.
2. Enligt artikel 2.2 a i grundförordningen är en ursprungsbeteckning ett ”[n]amn på en region, en ort eller i undantagsfall ett land, använt för att beskriva en jordbruksprodukt eller ett livsmedel
– som härstammar från ifrågavarande region, ort eller land,
och
– vars kvalitet eller egenskaper helt eller väsentligen beror på viss geografisk omgivning med de naturliga och mänskliga faktorer som därtill hör och vars framställning, bearbetning och beredning äger rum i det ifrågavarande geografiska området”.
3. I artikel 2.3 i grundförordningen föreskrivs följande:
”Vissa traditionella geografiska eller icke-geografiska namn på en jordbruksprodukt eller ett livsmedel som härstammar från en viss region eller viss ort och som uppfyller de villkor som avses i andra strecksatsen i punkt 2 a skall också betraktas som ursprungsbeteckningar.”
4. Enligt artikel 3 i grundförordningen får namn som har blivit generiska inte registreras.
5. För att en jordbruksprodukt eller ett livsmedel skall kunna registreras som skyddad ursprungsbeteckning måste jordbruksprodukten eller livsmedlet uppfylla de krav som uppställs i grundförordningen och, i synnerhet, överensstämma med den produktspecifikation som definieras i artikel 4.1 i sagda förordning. Genom denna registrering ges den ifrågavarande beteckningen ett gemenskapsskydd.
6. I artiklarna 5–7 i grundförordningen fastställs ett förfarande för registrering av ett namn, det så kallade normala förfarandet, som tillåter varje grupp som definieras som en sammanslutning av producenter och/eller förädlare som arbetar med samma jordbruksprodukt eller livsmedel, eller då vissa villkor är uppfyllda, en fysisk eller juridisk person att inge en ansökning om registrering till den medlemsstat där det ifrågavarande geografiska området är beläget. Medlemsstaten skall kontrollera att ansökningen är berättigad och överlämna den till kommissionen. Om kommissionen finner att namnet är skyddsberättigat, skall den i Europeiska gemenskapernas officiella tidning offentliggöra de särskilda uppgifter som specificeras i artikel 6.2 i grundförordningen.
7. I artikel 7 i grundförordningen föreskrivs följande:
”1. Inom sex månader efter det offentliggörande i Europeiska gemenskapernas officiella tidning
som avses i artikel 6.2, har varje medlemsstat rätt att framställa invändning mot registreringen.
2. Medlemsstaternas behöriga myndigheter skall se till, att alla personer som kan visa att de har ett lagligen berört ekonomiskt intresse tillåts ta del av ansökningen. Därutöver kan varje medlemsstat i enlighet med vad som eljest gäller i medlemsstaten i fråga bereda även andra parter med ett lagligen berört intresse åtkomst till ansökningen.
3. Varje lagligen berörd intresserad fysisk eller juridisk person får framställa invändning mot den begärda registreringen genom att inge en vederbörligen underbyggd skrivelse till den behöriga myndigheten i den medlemsstat där han bor eller verkar. Denna myndighet skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att pröva invändningen inom den fastställda tidsfristen.
…”
8. Om inte någon medlemsstat framställer invändning till kommissionen mot den planerade registreringen skall namnet införas i ett register, Register över skyddade ursprungsbeteckningar och skyddade geografiska beteckningar, som kommissionen skall föra.
9. Om de berörda medlemsstaterna, i fråga om en invändning som kan tas upp till prövning, inte lyckas uppnå förlikning i enlighet med artikel 7.5 i grundförordningen, skall kommissionen fatta beslut i enlighet med förfarandet i artikel 15 i samma förordning (förfarandet i föreskrivande kommittén). I artikel 7.5 b i grundförordningen föreskrivs att kommissionen skall fatta sitt beslut med beaktande ”av traditionell skälig praxis och av den faktiska risken för förväxling”.
10. Artikel 14.1 och 14.2 i grundförordningen avser konflikten mellan ett varumärke och en ursprungsbeteckning eller en geografisk beteckning. Den innehåller följande bestämmelser:
”1. När en ursprungsbeteckning eller en geografisk beteckning registrerats i enlighet med denna förordning, skall ansökan om registrering av ett varumärke som svarar mot något av de fall som nämns i artikel 13 och som avser samma slags produkt, avslås om ansökningen ingivits efter dagen för det offentliggörande som avses i artikel 6.2.
Varumärkesregistrering som har skett i strid med vad som sägs i föregående stycke skall förklaras ogiltig.
Denna punkt skall också tillämpas när ansökan om registrering av varumärke ingivits före dagen för offentliggörande av den registreringsansökan som föreskrivs i artikel 6.2 under förutsättning att detta offentliggörande skedde innan varumärket registrerades.
2. Med vederbörlig hänsyn till gemenskapslagstiftning[en] får ett varumärke …, om det registrerats i god tro före den dag då ansökan om registrering av en ursprungsbeteckning eller en geografisk beteckning ingavs, trots registreringen av ursprungsbeteckningen eller den geografiska beteckningen fortsätta att brukas om det inte finns skäl att ogiltigförklara eller häva varumärkesregistreringen enligt reglerna i artikel 3.1 c och g respektive i artikel 12.2 b i rådets första direktiv 89/104/EEG av den 21 december 1988 om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar.
…”
11. Genom artikel 17 i grundförordningen har det införts ett förfarande för registrering, det så kallade förenklade förfarandet, som skiljer sig från det normala förfarandet. Enligt detta förfarande skall medlemsstaterna meddela kommissionen vilka av de hos dem skyddade beteckningarna eller vilka inarbetade beteckningar de önskar registrera i enlighet med grundförordningen. Det förfarande som avses i artikel 15 i grundförordningen skall gälla i tillämpliga delar. I artikel 17.2 andra meningen i förordningen preciseras att förfarandet för att framställa invändning enligt artikel 7 inte är tillämpligt vid det förenklade förfarandet.
Bakgrund till tvisten
12. Genom skrivelse av den 21 januari 1994 ansökte den grekiska regeringen hos kommissionen om registrering av beteckningen feta såsom skyddad ursprungsbeteckning, i enlighet med artikel 17 i grundförordningen.
13. Den 19 januari 1996 överlämnade kommissionen till den genom artikel 15 i grundförordningen inrättade föreskrivande kommittén ett förslag till förordning med en förteckning över beteckningar som kunde registreras som skyddade geografiska beteckningar eller ursprungsbeteckningar, i enlighet med artikel 17 i grundförordningen. Feta ingick i denna förteckning. Då den föreskrivande kommittén inte hade uttalat sig om detta förslag inom utsatt tid framlade kommissionen den 6 mars 1996, i enlighet med artikel 15 fjärde stycket i grundförordningen, förslaget för rådet. Rådet fattade inte något beslut inom den i artikel 15 femte stycket i grundförordningen föreskrivna fristen på tre månader.
14. I enlighet med artikel 15 femte stycket i grundförordningen utfärdade kommissionen den 12 juni 1996 förordning (EG) nr 1107/96 om registrering av geografiska beteckningar och ursprungsbeteckningar enligt förfarandet i artikel 17 i [grund]förordningen (EGT L 148, s. 1). I enlighet med artikel 1 i förordning nr 1107/96, registrerades beteckningen feta, som i bilagan till nämnda förordning anges i del A under rubrikerna Ost och Grekland, som skyddad ursprungsbeteckning.
15. Genom dom av den 16 mars 1999 i de förenade målen C-289/96, C-293/96 och C‑299/96, Danmark m.fl. mot kommissionen (REG 1999, s. I-1541), ogiltigförklarade domstolen den del av förordning nr 1107/96 som avsåg registrering av beteckningen feta som skyddad ursprungsbeteckning. Domstolen ansåg i sin dom att kommissionen vid prövningen av huruvida feta utgjorde ett generiskt namn underlåtit att på ett vederbörligt sätt beakta samtliga faktorer som den, enligt artikel 3.1 tredje stycket i grundförordningen, var skyldig att beakta.
16. Till följd av denna dom antog kommissionen den 25 maj 1999 förordning (EG) nr 1070/1999 om ändring av bilagan till kommissionens förordning (EG) nr 1107/96 (EGT L 130, s. 18) och strök beteckningen feta såväl ur registret över skyddade ursprungsbeteckningar och skyddade geografiska beteckningar som ur bilagan till förordning nr 1107/96.
17. Efter att därefter ha omprövat den grekiska regeringens begäran om registrering förelade kommissionen, i enlighet med artikel 15 andra stycket i grundförordningen, den föreskrivande kommittén ett förslag till förordning och föreslog att beteckningen feta, med stöd av artikel 17 i grundförordningen, skulle registreras som skyddad ursprungsbeteckning i registret över skyddade ursprungsbeteckningar och skyddade geografiska beteckningar. Då kommittén inte inom utsatt tid hade tagit ställning till detta förslag lämnade kommissionen, i enlighet med artikel 15 fjärde stycket i grundförordningen, förslaget till rådet.
18. Då rådet inte inom den i artikel 15 femte stycket i grundförordningen föreskrivna fristen hade fattat något beslut om förslaget, utfärdade kommissionen, den 14 oktober 2002, förordning (EG) nr 1829/2002 om ändring av bilagan till förordning nr 1107/96 när det gäller beteckningen feta (EGT L 277, s. 10) (nedan kallad den ifrågasatta förordningen). Med stöd av denna förordning registrerades beteckningen feta återigen såsom skyddad beteckning och tillfogades bilagan till förordning nr 1107/96, i del A under rubrikerna Ost och Grekland.
Förfarande
19. Sökanden väckte förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 18 december 2002.
20. Kommissionen begärde genom skrivelse av den 30 januari 2003 att målet skulle vilandeförklaras fram till avkunnande av dom i målen C-465/02 och C-466/02.
21. Sökanden meddelade genom skrivelse av den 24 februari 2003 att den inte motsatte sig begäran om vilandeförklaring.
22. Förstainstansrätten avslog begäran om vilandeförklaring genom beslut av den 19 mars 2003 och förordnade att förfarandet skulle fortsätta.
23. Genom särskild handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 26 maj 2003 framförde kommissionen en invändning om rättegångshinder med stöd av artikel 114 i förstainstansrättens rättegångsregler. Den 7 juli 2003 inkom sökanden med ett skriftligt yttrande beträffande invändningen.
24. Republiken Grekland och Syndesmos Ellinikon Viomichanion Galaktokomikon Proïonton (SEV-GAP) (sammanslutning av grekiska producenter av mejeriprodukter) ansökte om att få intervenera till stöd för kommissionens yrkanden genom skrivelser som inkom till förstainstansrättens kansli den 16 april respektive den 2 maj 2003.
25. Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland ansökte om att få intervenera till stöd för sökandens yrkanden genom skrivelse som inkom till förstainstansrättens kansli den 28 april 2003.
26. Regionen Languedoc-Roussillon ansökte om att få intervenera till stöd för sökandens yrkanden genom skrivelse som inkom till förstainstansrättens kansli den 30 april 2003.
27. Republiken Grekland och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland tilläts att intervenera genom beslut av den 26 augusti 2003.
28. Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland uppgav i skrivelse av den 19 september 2003 att det avstod från att inkomma med interventionsinlaga.
29. Republiken Grekland inkom med sin interventionsinlaga till stöd för kommissionens yrkanden den 6 oktober 2003.
30. Genom skrivelse av den 17 augusti 2004 underrättade Regionen Languedoc-Roussillon förstainstansrätten om att den avsåg att återkalla sin interventionstalan.
31. Genom beslut av den 19 oktober 2004 avfördes Regionen Languedoc-Roussillon från målet i egenskap av intervenient.
Parternas yrkanden
32. Sökanden har i ansökan yrkat att förstainstansrätten skall
– ogiltigförklara den ifrågasatta förordningen i den del den innebär en registrering av beteckningen feta,
– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
33. Kommissionen har genom sin invändning om rättegångshinder yrkat att förstainstansrätten skall
– avvisa talan,
– förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
34. Sökanden har i sitt yttrande över invändningen om rättegångshinder yrkat att förstainstansrätten skall
– ogilla invändningen om rättegångshinder,
– fastställa att talan kan upptas till sakprövning,
– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
35. Republiken Grekland har i sin interventionsinlaga yrkat att förstainstansrätten skall avvisa talan.
Rättslig bedömning
36. Sökanden, som är en tvärprofessionell organisation bestående av Fédération régionale des syndicats des éleveurs de brebis och Fédération des syndicats des industriels de roquefort, har yrkat att förstainstansrätten skall ogiltigförklara den ifrågasatta förordningen. Sökanden har särskilt gjort gällande att artiklarna 2, 3 och 17 i grundförordningen samt proportionalitetsprincipen och principen om skydd för berättigade förväntningar har åsidosatts.
37. Kommissionen och Republiken Grekland, som har intervenerat till stöd för kommissionens yrkanden, anser att talan skall avvisas eftersom sökanden inte har talerätt i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG. Republiken Grekland har dessutom anfört att talan väcktes efter det att fristen hade löpt ut.
38. Om en part begär detta kan förstainstansrätten med stöd av artikel 114.1 i rättegångsreglerna meddela beslut i fråga om rättegångshinder utan att pröva själva sakfrågan. Om inte rätten bestämmer annat skall i enlighet med artikel 114.3 återstoden av förfarandet vara muntligt. I förevarande fall anser förstainstansrätten att handlingarna i föreliggande mål innehåller tillräckliga upplysningar för att kunna meddela beslut angående kommissionens invändning utan att inleda det muntliga förfarandet.
Republiken Greklands invändning om rättegångshinder på grund av att talan har väckts för sent
39. Republiken Grekland har anfört att talan skall avvisas eftersom den väcktes efter det att fristen hade löpt ut. Den ifrågasatta förordningen offentliggjordes den 15 oktober 2002 och talan väcktes inte förrän den 18 december 2002, vilket betyder att den tvåmånadersfrist som föreskrivs i artikel 230 femte stycket EG inte har iakttagits.
40. Förstainstansrätten konstaterar att invändningen om rättegångshinder uppenbarligen inte kan bifallas. Fristen för att väcka talan börjar enligt artikel 102.1 i rättegångsreglerna nämligen löpa först vid slutet av den fjortonde dagen efter den dag då rättsakten offentliggjordes. Dessutom skall tidsfristerna enligt artikel 102.2 förlängas med tio dagar med hänsyn till avstånd. Följaktligen har talan väckts inom fristen.
Invändningen om rättegångshinder på grund av att sökanden saknar talerätt
Parternas argument
41. Kommissionen har anfört att talan avser en förordning med allmän giltighet i den mening som avses i artikel 249 andra stycket EG, och att sökanden inte är personligen berörd av den ifrågasatta förordningen.
42. Sökanden anser att talan kan tas upp till sakprövning.
43. Sökanden har gjort gällande att den har talerätt eftersom den är behörig att tillvarata sina medlemmars intressen i förevarande förfarande. Sökanden anser att det följer av dess stadgar att den framför allt har som målsättning att ”tillvarata de ekonomiska intressen som är gemensamma för fåruppfödare och tillverkare av roquefort”. Enligt sökanden har målsättningen enligt stadgarna och de medel som sökanden ges för att uppnå denna en sådan räckvidd att de omfattar förevarande talan. Dessutom är sökanden en tvärprofessionell organisation (den erkänns som en sådan i ett franskt dekret) som framför allt arbetar med reglering av marknaden för fårmjölk i produktionsområdet kring Roquefort, och i detta syfte tillvaratar intressena för samtliga uppfödare och samtliga förädlare av denna mjölk. Sökanden har även uppgett att organisationens ordförande har tilldelats en ad hoc-fullmakt att föra organisationens talan inför rätta inom ramen för förevarande mål.
44. Sökanden har gjort gällande att dess medlemmar är personligen berörda av förordning nr 1829/02. Enligt sökanden är det vid sidan av de grekiska producenterna av fetaost som är gjord av fårmjölk, vilka får fortsätta att använda namnet feta, endast de franska producenterna – som är medlemmar i organisationen – som har en produktion av fetaost som är gjord av fårmjölk som verkligen är betydande och som verkligen marknadsförs. Medlemmarna av sökanden utgör således, på grund av denna särskilda egenskap, en ”sluten krets” av aktörer i den mening som avses i rättspraxis.
45. Vidare har sökanden gjort gällande att de franska producenterna av fetaost som är gjord av fårmjölk har låtit registrera och också faktiskt använder varumärken innehållande ordet feta. Sökanden har således anfört att registreringen av dessa varumärken leder till att ge dess medlemmar en särställning i likhet med vad som fastslogs i domen i målet Codorníu (domstolens dom av den 18 maj 1994 i mål C‑309/89, Codorníu mot rådet, REG 1994, s. I‑1853, svensk specialutgåva, volym 15, s. I-141).
46. Sökanden anser att eftersom en fetaostproducent har beviljats gemenskapsstöd enligt rådets förordning (EEG) nr 355/77 av den 15 februari 1977 om gemensamma åtgärder för förbättring av villkoren för bearbetning och saluföring av jordbruksprodukter (EGT L 51, s. 1), borde kommissionen ha beaktat denna producents särskilda ställning som skiljer sig åt från övriga aktörers ställning.
47. Slutligen har sökanden gjort gällande att kommissionens användning av det förenklade förfarande som avses i artikel 17 i grundförordningen har medfört att sökanden gått miste om de processrättsliga skyddsregler som följer med det normala förfarandet, vilket enligt artikel 7 i grundförordningen ger varje lagligen berörd intresserad fysisk eller juridisk person rätt att framställa invändning mot registreringen.
Förstainstansrättens bedömning
48. I artikel 230 fjärde stycket EG föreskrivs att varje fysisk eller juridisk person får väcka talan mot ett beslut som, även om det utfärdats i form av en förordning, direkt och personligen berör honom.
49. Enligt fast rättspraxis står kriteriet för att skilja mellan en förordning och ett beslut att finna i huruvida den ifrågavarande rättsakten har allmän giltighet eller inte (domstolens beslut av den 23 november 1995 i mål C-10/95 P, Asocarne mot rådet, REG 1995, s. I-4149, punkt 28, och av den 24 april 1996 i mål C-87/95 P, CNPAAP mot rådet, REG 1996, s. I-2003, punkt 33). En rättsakt har allmän giltighet om den är tillämplig på objektivt bestämda situationer och medför rättsverkningar för en allmänt och abstrakt angiven personkrets (se förstainstansrättens dom av den 10 juli 1996 i mål T-482/93, Weber mot kommissionen, REG 1996, s. II-609, punkt 55, och där angiven rättspraxis).
50. I det förevarande fallet innebär den ifrågasatta förordningen att beteckningen feta ges det skydd för ursprungsbeteckningar som föreskrivs i grundförordningen.
51. Detta skydd består i att användningen av beteckningen feta förbehålls producenter som härstammar från det beskrivna geografiska området, vars produkter uppfyller de krav på geografiskt område och kvalitet som i produktspecifikationen föreskrivs för framställning av feta. Såsom kommissionen med rätta har påpekat tillerkänns enligt den ifrågasatta förordningen – som ingalunda vänder sig till bestämda aktörer som sökandena – alla företag vars produkter uppfyller de föreskrivna kraven på geografiskt område och kvalitet rätten att marknadsföra dem under ovannämnda beteckning, och alla de företag vars produkter inte uppfyller dessa krav, vilka är identiska för alla företag, nekas denna rätt. Den ifrågasatta förordningen gäller för såväl alla nuvarande eller framtida producenter av feta, som lagenligt tillåts att använda denna beteckning, som dem som förbjuds att använda beteckningen efter övergångsperiodens slut. Förordningen avser inte enbart producenter i medlemsstaterna, utan ger även rättsverkningar i förhållande till ett okänt antal producenter i tredjeland som i dag eller i framtiden önskar exportera fetaost till gemenskapen (se förstainstansrättens beslut av den 6 juli 2004 i mål T-370/02, Alpenhain-Camembert-Werk m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. II-0000, punkt 54).
52. Den ifrågasatta förordningen är således en rättsakt med allmän giltighet i den mening som avses i artikel 249 andra stycket EG. Den är tillämplig på objektivt bestämda situationer och medför rättsverkningar för en allmänt och abstrakt angiven personkrets (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens beslut av den 15 september 1998 i mål T-109/97, Molkerei Großbraunshain och Bene Nahrungsmittel mot kommissionen, REG 1998, s. II‑3533, av den 26 mars 1999 i mål T-114/96, Biscuiterie-confiserie LOR och Confiserie du Tech mot kommissionen, REG 1999, s. II‑913, punkterna 27–29, av den 9 november 1999 i mål T-114/99, CSR Pampryl mot kommissionen, REG 1999, s. II-3331, punkterna 42 och 43, och i det ovan i punkt 51 nämnda målet Alpenhain-Camembert-Werk m.fl. mot kommissionen, punkt 55). Denna allmänna giltighet följer för övrigt av syftet med den ifrågavarande förordningen, det vill säga att erga omnes
och i Europeiska gemenskapen i sin helhet skydda giltigt registrerade geografiska beteckningar och ursprungsbeteckningar.
53. Det är dock inte uteslutet att en bestämmelse som genom sin art och räckvidd har normativ karaktär kan beröra en fysisk eller juridisk person personligen.
54. I detta sammanhang skall det påpekas att en talan om ogiltigförklaring som förs av en branschsammanslutning som har bildats för att tillvarata och företräda sina medlemmars intressen kan tas upp till sakprövning i tre typer av fall, nämligen, för det första när den genom en rättsregel uttryckligen ges ett antal processuella rättigheter, för det andra när den företräder intressena för företag som själva har rätt att väcka talan och, för det tredje, när sammanslutningen som sådan i sin egenskap av sammanslutning, särskilt på grund av sin ställning som förhandlingspartner, har påverkats av den rättsakt som begärs ogiltigförklarad och därmed har försatts i en särställning (se förstainstansrättens beslut av den 8 september 2005 i de förenade målen T-295/04–T-297/04, ASAJA mot rådet, REG 2005, s. II-0000, punkt 50).
55. I förevarande fall har sökanden inte påstått sig ha talerätt på grund av att sökandens egna intressen har påverkats, utan har endast gjort gällande att talan skall upptas till sakprövning på grund av att de två första fallen föreligger.
56. Vad beträffar den första situationen, det vill säga att det föreligger en rättsregel som uttryckligen ger branschsammanslutningar ett antal processuella rättigheter, har sökanden gjort gällande att den åtnjuter en rättighet av processuell beskaffenhet med stöd av gemenskapsrätten, och särskilt artikel 7 i grundförordningen. Dessutom har sökanden uppgett att om kommissionen hade iakttagit det normala förfarandet för registreringen av beteckningen feta skulle sökanden ha haft en rätt att framställa invändning.
57. Detta argument kan inte godtas. Förstainstansrätten konstaterar nämligen att grundförordningen inte innehåller någon särskild processuell rättighet för branschsammanslutningar såsom sökanden.
58. Dessutom skall det erinras om att förstainstansrätten redan har fastslagit att det i grundförordningen inte fastställs några särskilda processrättsliga skyddsregler på gemenskapsnivå till förmån för enskilda (besluten i det ovan i punkt 52 nämnda målet Molkerei Großbraunshain och Bene Nahrungsmittel mot kommissionen, punkt 67, och i det ovan i punkt 51 nämnda målet Alpenhain-Camembert-Werk m.fl. mot kommissionen, punkt 67).
59. Domstolen bekräftade denna rättspraxis genom beslut av den 26 oktober 2000 i mål C-447/98 P, Molkerei Großbraunshain och Bene Nahrungsmittel mot kommissionen (REG 2000, s. I‑9097), punkterna 71–73 (se även, för ett liknande resonemang, beslut av den 30 januari 2002 i mål C-151/01 P, La Conqueste mot kommissionen, REG 2002, s. I-1179, punkterna 43 och 44).
60. Härav följer att påståendet att antingen sammanslutningen som sådan, eller dess medlemmar, åtnjuter vissa processuella rättigheter inte kan leda till att sökanden skall anses inneha en särställning.
61. Vad beträffar det andra fallet då en sammanslutning får väcka talan om ogiltigförklaring, skall det undersökas dels huruvida sökanden enligt sina stadgar tillvaratar sina medlemmars intressen i förevarande mål, dels huruvida dessa har talerätt.
62. Förstainstansrätten påpekar inledningsvis att medlemmarna av Confédération générale des producteurs de lait de brebis et des industriels de roquefort enligt artikel 1 i dess stadgar består av dels Fédération régionale des syndicats des éleveurs de brebis, dels Fédération des syndicats des industriels de roquefort. Den förstnämnda medlemmen består av en grupp av organisationer för fåruppfödare inom en eller flera kommuner, och den sistnämnda består av Syndicat aveyronnais des fabricants de fromage de roquefort och Chambre syndicale des industriels de roquefort.
63. Sökandens medlemmar består således av sammanslutningar av associationer och inte av ostproducenter. Eftersom de argument som sökanden har framfört för att visa att de medlemmar som sökanden företräder har talerätt inte bara avser sökandens medlemmar, det vill säga sammanslutningarna av associationer, utan även enskilda ostproducenter som i sin tur är medlemmar i ovannämnda sammanslutningar, skall förstainstansrätten pröva huruvida talan kan upptas till sakprövning utifrån två fall.
64. När det gäller sammanslutningarna av associationer konstaterar förstainstansrätten att sökanden inte har anfört någon omständighet som visar att dessa har talerätt i förevarande mål.
65. Det enda dessa sammanslutningar gör är dessutom att tillvarata de allmänna intressena för sina medlemmar som är verksamma inom ostsektorn, det vill säga fårmjölksproducenterna i Fédération régionale des syndicats des éleveurs de brebis och förädlarna i Fédération des syndicats des industriels de roquefort. De två sammanslutningarnas egna intressen äventyras inte genom den ifrågasatta förordningen. Den påverkar inte sammanslutningarna på grund av vissa särskilda egenskaper hos dessa eller på grund av en faktisk situation som gör att de utmärker sig i förhållande till andra personer.
66. De sammanslutningar av associationer som är medlemmar av sökanden är således inte personligen berörda av den ifrågasatta förordningen, vilken är tillämplig på objektivt bestämda situationer och medför rättsverkningar för en allmänt och abstrakt angiven personkrets.
67. Således saknar de två sammanslutningar som är medlemmar av sökanden talerätt.
68. När det gäller enskilda ostproducenter som är medlemmar i sammanslutningar som i sin tur är medlemmar i sökanden skall det först och främst undersökas huruvida sökanden lagligen företräder dessa genom förevarande talan.
69. Härvid påpekar förstainstansrätten att sökanden vid flera tillfällen i sina skrivelser nämner att den företräder allmänna intressen, som skiljer sig från vissa av dess medlemmars individuella intressen. Sökanden har nämligen i sin ansökan endast gjort gällande att dess uppdrag består i att organisera upphämtning och kvalitetskontroll av fårmjölken, att se till att mjölkmarknaden fungerar på ett tillfredsställande sätt, att sköta gemensam marknadsföring och säkerställa ett system med mjölkprisutjämning mellan de olika användarna. I sitt yttrande angående invändningen om rättegångshinder framhöll sökanden att den inte ”tillvaratar … ett visst företags eller en viss uppfödares intressen”. Sökanden uppgav dessutom att verksamheten ”särskilt syftar till att säkerställa avsättningen för fåruppfödarna och producenterna i Roquefortområdet”.
70. Dessutom består sökandens verksamhetsföremål, som definieras i artikel 4 i stadgarna, av allmänna mål avseende undersökning och tillvaratagande av de ekonomiska intressen som är gemensamma för fåruppfödare och roqueforttillverkare.
71. Härav följer dels att det inte framgår att sökanden har i uppdrag att inför rätta tillvarata vissa fetaproducenters intressen, dels att – med beaktande av såväl sökandens stadgar som dess skrivelser – sökanden inte har i uppdrag att tillvarata särskilda intressen för vissa fetaostproducenter som är medlemmar av sammanslutningar som i sin tur är medlemmar av sökanden, utan endast att tillvarata de allmänna och kollektiva intressena inom fårmjölkssektorn i Roquefortområdet och att skydda beteckningen roquefort.
72. Under dessa förhållanden kan sökanden inte anses lagligen företräda vissa fetaproducenters intressen genom förevarande talan.
73. För fullständighetens skull, för det fall sökanden enligt sina stadgar lagligen kan företräda enskilda ostproducenter, skall förstainstansrätten därefter undersöka huruvida dessa producenter har rätt att väcka talan om ogiltigförklaring av den ifrågasatta förordningen och särskilt om de har ett berättigat intresse av att få saken prövad och om de är personligen berörda av den ifrågasatta förordningen.
74. Vad beträffar för det första sökandens påståenden att det endast är de franska producenterna – som är medlemmar i sökanden – som har en verkligt betydande produktion av fetaost som är gjord av fårmjölk, och att dessa producenter därför utgör en sluten krets och innehar en särställning, konstaterar förstainstansrätten att sökandens argument saknar relevans.
75. Det följer nämligen av fast rättspraxis att en rättsakt inte förlorar sin allmänna räckvidd och således sin normativa karaktär av den anledningen att det mer eller mindre exakt är möjligt att fastställa antalet rättssubjekt som rättsakten vid en viss tidpunkt berör eller till och med deras identitet, om det framgår att den är tillämplig i objektiva rättsliga eller faktiska situationer som anges i rättsakten i fråga i förhållande till rättsaktens syfte (domstolens dom av den 11 juli 1968 i mål 6/68, Zuckerfabrik Watenstedt mot rådet, REG 1968, s. 595, s. 605 och s. 606, svensk specialutgåva, volym 1, s. 351, och förstainstansrättens beslut av den 29 juni 1995 i mål T-183/94, Cantina cooperativa fra produttori vitivinicoli di Torre di Mosto m.fl. mot kommissionen, REG 1995, s. II‑1941, punkt 48).
76. Så är fallet i förevarande mål eftersom den ifrågasatta förordningen berör alla nuvarande eller framtida producenter, utan undantag, som inom gemenskapen önskar marknadsföra ost under beteckningen feta. Producenterna av fårmjölksost och roquefortost berörs således på samma sätt som alla andra företag som tillverkar produkter som inte heller uppfyller kraven enligt bestämmelserna i den ifrågasatta förordningen.
77. Vad beträffar för det andra sökandens påståenden att vissa av dess medlemmar som producerar fetaost har låtit registrera och använt varumärken som innehåller ordet feta, nämligen ”Salakis- Feta brebis”, ”Valbreso feta” och ”Salakis, la Feta au bon lait de brebis”, och att användningen av dessa äventyras genom den ifrågasatta förordningen, konstaterar förstainstansrätten att den ifrågasatta förordningen inte påverkar någon sådan specifik rättighet i den mening som avses i rättspraxis (förstainstansrättens beslut av den 30 januari 2001 i mål T-215/00, Conqueste mot kommissionen, REG 2001, s. II‑181, punkt 39, och där angiven rättspraxis), som förvärvats av de fetaostproducenter som innehar varumärken som innehåller ordet feta.
78. Innehavarna av dessa varumärken är nämligen inte på grund av den ifrågasatta förordningens tillkomst fråntagna möjligheten att utnyttja rätten till sina varumärken eftersom ett varumärke, enligt artikel 14.2 i grundförordningen, om det registrerats i god tro före den dag då ansökan om registrering av beteckningen feta ingavs, får fortsätta att brukas trots registreringen av ursprungsbeteckningen. Det är endast för det fall det finns skäl att ogiltigförklara eller häva varumärkesregistreringen enligt rådets första direktiv 89/104/EEG av den 21 december 1988 om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar (EGT L 40, s. 1; svensk specialutgåva, område 13, volym 17, s. 178) som varumärkesinnehavarna skulle kunna förlora rätten att använda dem.
79. Vad beträffar sådana varumärken som innehåller ordet feta och som registrerats efter den dag då ansökan om registrering av beteckningen feta ingavs påpekar förstainstansrätten att innehavarna av sådana varumärken inte med framgång kan åberopa domen i det ovan i punkt 45 nämnda målet Codorníu mot rådet, eftersom dessa varumärken, till skillnad från vad som var fallet i ovannämnda mål, inte hade varit registrerade och använts under en lång period före antagandet av den förordning som medförde en registrering av beteckningen feta.
80. Således påverkar den ifrågasatta förordningen inte någon rättighet som är specifik för fetaostproducenterna, som är följden av registreringen av varumärken som innehåller ordet feta och som ger dem en särställning i förhållande till alla andra aktörer.
81. Vad beträffar för det tredje sökandens påstående att kommissionen borde ha beaktat den ställning som en producent som beviljats gemenskapsstöd innehar, räcker det att konstatera att sökanden inte har uppgett enligt vilka specifika bestämmelser kommissionen var skyldig att beakta denna särskilda producents ställning (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 11 februari 1999 i mål C-390/95 P, Antillean Rice Mills m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. I‑769, punkt 25). Även om så var fallet går det inte endast på grundval av konstaterandet att kommissionen är skyldig att undersöka vilka konsekvenser rättsakten i fråga kan få för vissa företag att dra slutsatsen att dessa företag är personligen berörda i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 10 april 2003 i mål C‑142/00 P, kommissionen mot Nederlandse Antillen, REG 2003, s. I‑3483, punkt 75).
82. Av det ovan anförda följer att sökanden dels inte har några särskilda processuella rättigheter, dels inte genom förevarande talan företräder intressen för medlemmar som har talerätt eftersom sökanden, enligt sina stadgar, inte har i uppdrag att inför rätta tillvarata fetaproducenternas intressen och eftersom sökanden har i uppdrag att tillvarata enbart kollektiva intressen och inte att företräda en viss medlem i dess egenskap av varumärkesinnehavare, och eftersom dessa producenter i vilket fall som helst saknar talerätt.
83. Talan skall således avvisas.
84. Följaktligen finns det inte längre skäl att pröva interventionsansökan från SEV-GAP.
Rättegångskostnader
85. Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att sökanden skall förpliktas att bära sin rättegångskostnad och ersätta kommissionens rättegångskostnad. Eftersom sökanden har tappat målet skall kommissionens yrkande bifallas.
86. Enligt artikel 87.4 första stycket i rättegångsreglerna skall medlemsstater som har intervenerat i målet bära sina rättegångskostnader. I förevarande fall skall Republiken Grekland och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland förpliktas att bära sina rättegångskostnader.
Domslut
Mot denna bakgrund beslutar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)
följande:
1) Talan avvisas.
2) Sökanden skall bära sin rättegångskostnad och ersätta kommissionens rättegångskostnad.
3) Republiken Grekland och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland skall bära sina rättegångskostnader.
Luxemburg den 13 december 2005