Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
föredraget den 18 december 2025(1)
Mål C‑280/25 [Lin II] (i)
Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Oradea
Brottmål
mot
M. G. D.,
ytterligare deltagare i rättegången:
Statul român – Agenţia Naţională de Administrare Fiscală prin Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Cluj-Napoca, prin Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Satu Mare
(begäran om förhandsavgörande från Înalta Curte de Casație și Justiție (Högsta domstolen, Rumänien))
” Begäran om förhandsavgörande – Skydd av Europeiska unionens ekonomiska intressen – Artikel 325.1 FEUF – PIF-konventionen – Artikel 2.1 – Skyldighet att bekämpa bedrägeri som riktar sig mot unionens finansiella intressen genom avskräckande och effektiva åtgärder – Begreppet allvarliga bedrägerier – Preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar – Systemrisk för straffrihet – Skydd av grundläggande rättigheter – Artikel 49.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Den straffrättsliga legalitetsprincipen – Krav på att strafflagen ska vara förutsebar och tydlig – Principen om retroaktiv tillämpning av lindrigare strafflagstiftning (lex mitior) – Nationell standard för skydd av grundläggande rättigheter – Tillämpning av domen i målet Lin I – Gränser för principen om unionsrättens företräde – Lagakraftvunna nationella domar med rättskraftsverkan – Begränsning av straffrättsligt ansvar som införts före domen Lin I och som inte erkänts genom en lagakraftvunnen dom – Nationell princip om förbud mot att skapa en lex tertia som gäller vid tillämpning av lindrigare strafflagstiftning – Bristande förutsebarhet och tydlighet när det gäller kriteriet systemrisk för straffrihet ”
1.        I domen Lin(2) tolkade domstolen artikel 325.1 FEUF och artikel 2.1 i PIF-konventionen(3) på följande sätt:
”Domstolarna i en medlemsstat är inte skyldiga att underlåta att tillämpa domar från Författningsdomstolen i denna medlemsstat vari en nationell bestämmelse om avbrott i preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar ogiltigförklaras på grund av att den straffrättsliga legalitetsprincipen har åsidosatts, såsom denna skyddas i nationell rätt, genom dess krav på strafflagens förutsebarhet och tydlighet, även om dessa domar får till följd att ett stort antal brottmål, inbegripet mål om grova bedrägerier som riktar sig mot [Europeiska] unionens finansiella intressen, kommer att avskrivas på grund av att det straffrättsliga ansvaret är preskriberat.
Nämnda unionsrättsliga bestämmelser ska däremot tolkas så,
att domstolarna i denna medlemsstat är skyldiga att underlåta att tillämpa en nationell norm för skydd av principen om retroaktiv tillämpning av lindrigare strafflagstiftning (lex mitior) som gör det möjligt att – inbegripet i förfaranden som riktas mot lagakraftvunna avgöranden – ifrågasätta att preskriptionen av det straffrättsliga ansvaret avbryts i sådana mål genom processhandlingar som vidtagits innan ogiltigförklaringen skedde.”
2.        Înalta Curte de Casație și Justiție (Högsta domstolen, Rumänien) vänder sig nu, i sammansättning som brottmålsavdelning (nedan kallad brottmålsavdelningen), till Europeiska unionens domstol för att få vägledning hur den ska hantera vissa svårigheter som har uppstått när den ska tillämpa domen Lin I, som tolkningsfrågorna avser.
I.      Tillämpliga bestämmelser
A.      Unionsrätt
3.        De unionsrättsliga bestämmelser som återges i domen Lin I (det vill säga motsvarande bestämmelser i PIF-konventionen och i direktiv (EU) 2017/1371(4)) är även tillämpliga inom ramen för förevarande begäran om förhandsavgörande.
B.      Rumänsk rätt
1.      Straffrättslig lagstiftning
4.        I domen Lin I återges även de bestämmelser i rumänsk rätt (Rumäniens konstitution, 1968 års strafflag, i dess lydelse från år 1996(5), 2009 års strafflag(6), i dess lydelse enligt lagdekret nr 71 av den 30 maj 2022(7), straffprocesslagen(8) och lag nr 241/2005)(9), vilka är tillämpliga på tvisten.
2.      Rumänsk rättspraxis före domen Lin I om preskription i brottmål(10)
a)      Författningsdomstolens dom nr 297/2018
5.        Genom dom nr 297/2018 av den 26 april 2018, vilken offentliggjordes den 25 juni 2018, biföll Författningsdomstolen en invändning om grundlagsstridighet och slog fast att bestämmelsen att preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar ska avbrytas när en processhandling företas i målet, i den mening som avses i artikel 155.1 i strafflagen, stred mot konstitutionen.
6.        Enligt Författningsdomstolen saknar denna bestämmelse i 2009 års strafflag förutsebarhet och strider mot den straffrättsliga legalitetsprincipen, eftersom uttrycket ”en processhandling” i denna bestämmelse även omfattade processhandlingar som inte meddelats den misstänkte eller tilltalade. Denna omständighet hindrade en sådan person från att få kännedom om att preskriptionstiden hade avbrutits och att en ny preskriptionstid för dennes straffrättsliga ansvar hade börjat löpa.(11)
7.        Den rumänska lagstiftaren ingrep inte för att ändra artikel 155.1 i 2009 år strafflag i den riktning som Författningsdomstolen hade förespråkat, och det uppkom en rättspraxis vid de allmänna domstolarna rörande avbrytande av preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar som inte var enhetlig.
b)      Författningsdomstolens dom nr 358/2022
8.        Genom dom nr 358/2022 av den 26 maj 2022, vilken offentliggjordes den 9 juni 2022, biföll Författningsdomstolen en ny invändning om grundlagsstridighet och fann att artikel 155.1 i 2009 års strafflag var grundlagsstridig.
9.        Författningsdomstolen slog fast följande:
–        Lagstiftaren hade inte ingripit på det sätt som krävs enligt artikel 147.1 i konstitutionen för att anpassa de bestämmelser som hade förklarats vara grundlagsstridiga i dom nr 297/2018 och för att reglera de fall där preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar har avbrutits.
–        På grund av att lagstiftaren inte hade ingripit kunde domstolarna inte själva fastställa grunderna för att avbryta preskriptionstiden för ansvar. Det förelåg inte någon tydlighet och förutsebarhet när det gällde tillämpningen av artikel 155.1 i 2009 års strafflag, vilket gav upphov till en rättspraxis som inte var enhetlig. Det gällande regelverket innehöll inte de lagreglerade kriterier som krävdes för en förutsebar tillämpning av artikel 155.1 i den ovannämnda strafflagen efter dom nr 297/2018.
–        Följaktligen föreskrevs det i den gällande rumänska lagstiftningen inte någon grund för avbrytande av preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar mellan den tidpunkt då dom nr 297/2018 offentliggjordes och den tidpunkt då en normativ rättsakt från lagstiftaren som uttryckligen reglerade grunderna för avbrytande av denna preskriptionstid träder i kraft.(12)
c)      Högsta domstolens dom 67/2022
10.      I dom 67/2022 av den 25 oktober 2022 (nedan kallad dom 67/2022), som offentliggjordes den 28 november 2022, förklarade Högsta domstolen följande:
–        Bestämmelserna om avbrytande av preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar är materiella straffrättsliga bestämmelser. Vad gäller deras tillämpning i tiden är de underordnade principen i artikel 3 i 2009 års strafflag att strafflagen inte är retroaktivt tillämplig, med undantag för lindrigare strafflagstiftning i enlighet med principen om lex mitior i artikel 15.2 i den rumänska konstitutionen och artikel 5 i den ovannämnda strafflagen.
–        Mellan den 25 juni 2018 (då Författningsdomstolens dom nr 297/2018 offentliggjordes, vilken preciserades genom Författningsdomstolens dom nr 358/2022) och den 30 maj 2022, föreskrevs i artikel 155.1 i 2009 års strafflag inte någon grund för avbrytande av preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar.
–        En domstol som ska pröva en resningsansökan som grundar sig på verkningarna av Författningsdomstolens dom nr 297/2018 och dom nr 358/2022 får inte ompröva preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar om appellationsdomstolen, innan dom nr 358/2022 meddelades, har diskuterat och bedömt förekomsten av en sådan grund för avskrivning av brottmålet under brottmålsprocessen.
3.      Rumänsk rättspraxis efter domen Lin I
11.      Högsta domstolen meddelade, i två dömande sammansättningar i utökad sammansättning(13), dom nr 37 av den 17 juni 2024 (nedan kallad dom 37/2024) och dom nr 16 av den 16 september 2024 (nedan kallad dom 16/2024), i vilka den analyserade inverkan av domen Lin I på det mål som är föremål för förevarande begäran om förhandsavgörande.
12.      Med förbehåll för den prövning jag senare kommer att göra av innehållet i dessa båda domar från Högsta domstolen anser jag att de inte utgör hinder för att de rumänska domstolarna underlåter att tillämpa nationell rättspraxis avseende tillämpningen av principen om lex mitior på avbrytande av preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar.
II.    Faktiska omständigheter, det nationella målet och tolkningsfrågorna
13.      De faktiska omständigheterna i det straffrättsliga förfarandet, såsom de återges i beslutet om hänskjutande, är i huvudsak följande.
14.      Mellan den 3 maj 2012 och den 23 januari 2014 lämnade M.G.D., i egenskap av direktör i två affärsdrivande bolag, medvetet, med samma uppsåt och vid olika tillfällen, in tolv fakturor för fiktiva inköp till förfogande för sin medtilltalade B.V.
15.      B.V. bokförde fakturorna i ett annat affärsdrivande bolags bokföring i syfte att minska beskattningsunderlaget och skada statskassan. Detta orsakade statskassan en skada på 268 536 rumänska lei (motsvarande 59 304 euro), varav 163 656 rumänska lei (motsvarande 36 142 euro) i mervärdesskatt.
16.      Den 24 februari 2022 dömde Tribunalul Bihor (Domstolen i Bihor, Rumänien) M.G.D. för medhjälp till skattebrott för de gärningar som han hade åtalats.
17.      Den 21 mars 2024 biföll Curtea de Apel Oradea (Appellationsdomstolen i Oradea, Rumänien) M.G.D.:s överklagande av den dom som hade meddelats i första instans.
18.      I domen av den 21 mars 2024 förordnades att det straffrättsliga förfarandet mot M.G.D. skulle avskrivas efter att det hade gjorts en bedömning av huruvida den i artikel 9.1 c i lag nr 241/2005 föreskrivna preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar för fortlöpande medhjälp till skatteundandragande hade löpt ut.(14)
19.      Åklagarmyndigheten överklagade domen av den 21 mars 2024. Åklagarmyndigheten hävdade att det inte fanns anledning att avsluta det straffrättsliga förfarandet, eftersom domen Lin I(15) var tillämplig och preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar följaktligen inte hade löpt ut.(16)
20.      Den hänskjutande domstolen har påpekat att appellationsdomstolen, i den överklagade domen, som meddelades efter domen Lin I, har tillämpat den nationella standard för tillämpning av lindrigare strafflagstiftning som Högsta domstolen själv hade fastställt i dom 67/2022 och som bekräftades (i andra dömande sammansättningar än den nu aktuella) i domarna 37/2024 och 16/2024, vilka är bindande för de nationella domstolarna.
21.      Mot denna bakgrund har brottmålsavdelningen vid Högsta domstolen hänskjutit följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1)      Ska unionsbestämmelserna, vid tolkning och tillämpning av artikel 325 [FEUF], av artiklarna 1.1 a, 2 och 9 i PIF‑konventionen [samt] av artikel 49 i [Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan)], när det inte finns någon bestämmelse i nationell rätt där det fastställs ett minimibelopp för att ett bedrägeri som riktar sig mot unionens finansiella intressen ska anses vara allvarligt, tolkas så, att ett bedrägeri endast anses vara allvarligt om det rör ett belopp som överstiger 50 000 euro?
2)      Om den föregående frågan besvaras nekande, ska då artiklarna 2, 4.2 och 4.3 FEU, artiklarna 2.2 och 325.1 FEUF och artikel 2.1 i PIF-konventionen, såsom de tolkades av EU-domstolen i domen [Lin I], [samt] artiklarna 49.1, 52.3 och 53 i stadgan tolkas så, att en nationell domstol i ett brottmål avseende [mervärdesskatte]brott ska underlåta att tillämpa den nationella skyddsnormen för principen om lindrigare strafflagstiftning (lex mitior), såsom den framgår av bindande praxis från Högsta domstolen i den berörda medlemsstaten, enligt vilken processhandlingar som har vidtagits innan den nationella bestämmelsen om avbrott i preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar har ogiltigförklarats inte har avbrytande effekt när
a)      en underlåtenhet att tillämpa denna nationella norm är oförenlig med förbudet mot att tillämpa en ny bestämmelse (lex tertia), vilket är en konstitutionell princip,
b)      det vid tillämpning av denna nationella rättspraxis kan anses att den allmänna preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar löpte ut innan domen Lin [I] meddelades,
c)      en underlåtenhet, på grundval av unionsrätten, att tillämpa denna nationella norm får till följd att det tillförsäkras en skyddsnivå för de grundläggande rättigheter som garanteras i stadgan som inte motsvarar eller är jämförbar med det skydd som artikel 7 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna [(nedan kallad Europakonventionen)] tillförsäkrar,
d)      det i den nationella lagen inte föreskrivs några specifika kriterier enligt vilka en domstol i den berörda medlemsstaten på förhand kan bedöma den systemrisk för straffrihet som följer av tillämpningen av denna nationella norm vid allvarliga bedrägerier som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen?”
III. Förfarandet vid EU-domstolen
22.      Begäran om förhandsavgörande inkom till EU-domstolens kansli den 10 april 2025. Målet har varit föremål för skyndsam handläggning i enlighet med artikel 105 i domstolens rättegångsregler.
23.      Den rumänska regeringen och Europeiska kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden. Båda deltog i förhandlingen den 7 oktober 2025.
IV.    Bedömning
A.      Den första tolkningsfrågan
24.      Den hänskjutande domstolen vill i huvudsak få klarhet i huruvida ett mervärdesskattebedrägeri, i avsaknad av en bestämmelse i nationell rätt som fastställer ett minimibelopp för att ett bedrägeri som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen ska anses vara allvarligt, endast kan kvalificeras som allvarligt om det avser ett belopp som överstiger 50 000 euro.
25.      De unionsrättsliga bestämmelser som den hänskjutande domstolen har begärt tolkning av är artikel 325 FEUF och artiklarna 1.1, 2 och 9 i PIF-konventionen, jämförda med den straffrättsliga legalitetsprincipen i artikel 49 i stadgan.
1.      Artikel 325 FEUF
26.      Artikel 325.1 FEUF ålägger medlemsstaterna att bekämpa bedrägerier och all annan olaglig verksamhet som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen genom avskräckande och effektiva åtgärder.(17) Denna bestämmelse begränsar inte bekämpandet till allvarliga bedrägerier, utan avser helt enkelt bedrägerier som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen, utan någon särskilt angiven begränsning.
27.      Jag upprepar att artikel 325 FEUF inte nämner begreppet allvarliga bedrägerier, vilket dock förekommer i PIF-konventionen (artikel 2).
28.      Tolkningen av artikel 325 FEUF ger således inte något specifikt svar på den hänskjutande domstolens första fråga.
2.      PIF-konventionen
29.      I artikel 1 i PIF-konventionen definieras, med avseende på denna konvention, vilka gärningar som ska anses utgör bedrägerier som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen.
30.      Enligt artikel 2 i PIF-konventionen ska medlemsstaterna vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att de gärningar som avses i artikel 1 beläggs med effektiva, proportionella och avskräckande straffrättsliga påföljder, däribland, åtminstone i allvarliga fall, frihetsberövande påföljder som kan medföra utlämning.
31.      I samma bestämmelse (artikel 2.1 och 2.2 i PIF-konventionen) föreskrivs följande:
”1.      … med allvarliga [bedrägerier] menas de bedrägerier som rör minst det minimibelopp som varje medlemsstat fastställt. Detta minimibelopp får inte överstiga 50 000 [euro].
2.      När det är fråga om mindre allvarliga bedrägerier som avser värden understigande 4 000 [euro] och när det inte föreligger några försvårande omständigheter enligt statens lagstiftning kan en medlemsstat dock föreskriva andra påföljder än de som anges i punkt 1.”
32.      Domstolen har slagit fast att artikel 2.1 i PIF-konventionen är formulerad i klara och tydliga ordalag och inte är förenad med något villkor, varför den har direkt effekt.(18)
33.      Distinktionen mellan olika kategorier av bedrägerier som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen är således specifik för PIF‑konventionen. Av artikel 2 i PIF-konventionen framgår följande:
–        Med mindre allvarliga bedrägerier avses bedrägerier som uppgår till mindre än 4 000 euro
och när det inte föreligger några försvårande omständigheter. Medlemsstaterna får utdöma administrativa påföljder för sådana mindre allvarliga bedrägerier, men det finns inget som hindrar att de väljer att göra det genom straffrättsliga påföljder.
–        Bedrägerier som inte är mindre allvarliga, men som inte heller nödvändigtvis är allvarliga, är bedrägerier som överstiger 4 000 euro
och där det förekommer särskilda omständigheter. Medlemsstaterna ska belägga sådana bedrägerier med effektiva och avskräckande straffrättsliga påföljder.
–        Med allvarliga bedrägerier avses bedrägerier som överstiger 4 000 euro, där det förekommer försvårande omständigheter, där bedrägerierna riktar sig mot unionens ekonomiska intressen och där de rör ”minst det minimibelopp som varje medlemsstat fastställt”. Detta minimibelopp får inte överstiga 50 000 euro. Medlemsstaterna ska bestraffa allvarliga bedrägerier med effektiva och avskräckande straffrättsliga påföljder som bör inbegripa frihetsberövande påföljder som kan medföra utlämning.
34.      PIF-konventionen hindrar inte, enligt dess artikel 9, medlemsstaterna från att anta nationella bestämmelser som i högre grad bestraffar bedrägerier riktade mot unionens ekonomiska intressen.
35.      Medlemsstaterna kan därför besluta att utdöma frihetsberövande påföljder för alla typer av bedrägerier. De kan också fastställa ett belopp som understiger 50 000 euro
för att kvalificera ett bedrägeri riktat mot unionens ekonomiska intressen som allvarligt eller helt enkelt låta bli att fastställa något tröskelvärde.(19)
36.      Åläggandet av straffrättsliga påföljder för att skydda unionens ekonomiska intressen är ett område där unionen och medlemsstaterna har delad befogenhet, i den mening som avses i artikel 4.2 FEUF.(20)
37.      EU-domstolen har i viss rättspraxis hänvisat till allvarliga bedrägerier som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen i syfte att understryka unionsrättens företräde framför nationella bestämmelser som gör det svårt att bestraffa sådana bedrägerier.(21) I andra domar har domstolen emellertid endast nämnt bedrägerier utan att göra några ytterligare kvalificeringar.(22)
38.      Enligt min mening är dessa skillnader inte betydande och beror på arten och omfattningen av de bedrägerier som var aktuella i de mål som gav upphov till respektive tolkningsfrågor.
39.      Av det ovan anförda följer att unionsrätten ger medlemsstaterna frihet att definiera begreppet allvarliga bedrägerier genom att kräva att det minimibelopp som varje medlemsstat ska fastställa inte får överstiga 50 000 euro, om de fastställer begreppet utifrån ett kvantitativt tröskelvärde.
3.      Den rumänska lagstiftningen
40.      Rumänien har antagit nationell lagstiftning som, enligt uppgifterna i målet, har utnyttjat den i PIF-konventionen erbjudna möjligheten att skärpa bekämpandet av bedrägerier som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen.
41.      I artikel 9.1 i lag nr 241/2005, i den lydelse som var i kraft den 23 januari 2014, anges de kategorier av skattebrott som kan leda till frihetsberövande påföljder, oberoende av storleken på den skada som lidits.
42.      I artikel 9.2 och 9.3 i lag nr 241/2005 fastställs minimigränser för vållad skada, men endast i syfte att höja minimi- och maximigränserna för frihetsberövande påföljder.
43.      Rumäniens lagstiftningsval är enligt min mening förenligt med artikel 325 FEUF och PIF-konventionen.
44.      I avsaknad av en nationell bestämmelse som fastställer en lägsta gräns för skada ankommer det på de nationella domstolarna att avgöra huruvida det föreligger omständigheter som i enlighet med deras allmänna nationella rätt gör att bedrägerierna ska anses vara allvarliga. Det kan röra sig om brottets fortgående form(23), återfall, i vilken grad bedrägeriet är organiserat, medlemskap i en kriminell sammanslutning eller en kriminell organisation och hur stora belopp bedrägeriet avser.
4.      Kvalificering av bedrägeriet i målet vid den nationella domstolen
45.      I målet vid den nationella domstolen uppgår den totala skadan för statskassan till 268 536 RON (det vill säga 59 304 euro), varav mervärdesskatten uppgår till 163 656 RON (det vill säga 36 142 euro).
46.      De i målet aktuella omständigheterna(24) talar, med hänsyn till deras art och verkningar, i princip för att det är fråga om bedrägeri, i den mening som avses i artikel 325 FEUF och artikel 1.1 b i PIF‑konventionen.(25)
47.      Begreppet ”bedrägeri” i PIF-konventionen(26) omfattar inkomster från tillämpningen av en enhetlig procentsats på de harmoniserade beräkningsunderlagen för mervärdesskatt, beräknade enligt unionsbestämmelserna. Det saknar betydelse att mervärdesskatten inte uppbärs direkt för unionens räkning.(27) Dessutom bör det totala beloppet för bedrägerierna beaktas, eftersom det är svårt att exakt fastställa dess inverkan på unionens budget och medlemsstatens budget.(28)
48.      Med förbehåll för den hänskjutande domstolens bedömning förefaller allt tyda på följande:
–        Det totala skadebeloppet (det vill säga inte bara det som åsamkats unionens ekonomiska intressen) överstiger det tröskelvärde på 50 000 euro
som föreskrivs i artikel 2.2 i PIF-konventionen för att kvalificera ett bedrägeri som allvarligt.
–        Bedrägeriet var organiserat och pågick under nästan två år.
–        Ett sådant brott bestraffades med fängelse enligt den rumänska lagstiftning som var tillämplig vid tidpunkten för gärningen.
49.      Ur ett unionsrättsligt perspektiv finns det således inget som hindrar den hänskjutande domstolen från att kvalificera brottet som allvarligt bedrägeri riktat mot unionens ekonomiska intressen, tillsammans med dessa omständigheter och andra omständigheter som den kan bedöma enligt nationell rätt (återfall, medlemskap i en kriminell organisation eller annat).
5.      Slutsats i denna del
50.      Sammanfattningsvis ska artikel 325.1 FEUF och artiklarna 1, 2 och 9 i PIF-konventionen tolkas så, att medlemsstaterna kan kvalificera ett bedrägeri riktat mot unionens ekonomiska intressen som allvarligt även när beloppet inte överstiger 50 000 euro.
B.      Den andra tolkningsfrågan
51.      Den andra tolkningsfrågan har en komplicerad utformning.
52.      Den hänskjutande domstolen har formellt begärt en tolkning av artiklarna 2, 4.2 och 4.3 FEU, artiklarna 2 och 325.1 FEUF, artikel 2.1 i PIF-konventionen samt artiklarna 49, 52.3 och 53 i stadgan.
53.      Den hänskjutande domstolen har ställt frågan huruvida dessa bestämmelser ska tolkas så, ”… att en nationell domstolen i ett brottmål … avseende [mervärdesskatte]brott ska underlåta att tillämpa den nationella skyddsnormen för principen om lindrigare strafflagstiftning (lex mitior), såsom den framgår av bindande praxis från Högsta domstolen i den berörda medlemsstaten”.
54.      För att kunna besvara den andra frågan i begäran om förhandsavgörande krävs det, till att börja med, att den situation som uppkommit i Rumänien till följd av domen i målet Lin I uppmärksammas. Efter att ha undersökt denna situation i punkt 1 ovan
–        kommer jag att hänvisa till mitt förslag till avgörande i målet Lin I (punkt 2),
–        därefter kommer jag att behandla svårigheterna med att tillämpa domen Lin I på preskriberade brott, med eller utan lagakraftvunnen dom (punkt 3),
–        vidare kommer jag att behandla de problem som uppkommer genom tillämpningen av den nationella principen om förbud mot att införa ny lag (lex tertia) (punkt 4), och
–        slutligen kommer jag att behandla förutsebarheten och tydligheten i det kriterium som enligt domen Lin I gör det möjligt att avvika från den nationella skyddsnormen (punkt 5).
1.      Den situation som uppstod i Rumänien genom domen Lin I
55.      Domen Lin I meddelades den 24 juli 2023. I den domen slog domstolen, som jag redan har påpekat, fast följande:
–        Den nationella skyddsnormen om strafflagens förutsebarhet (som följer av Författningsdomstolens dom nr 297/2018) och den nationella normen för skydd av principen om retroaktiv tillämpning av lindrigare strafflagstiftning (som följer av Högsta domstolens dom 67/2022) kunde skapa en systemrisk för straffrihet för personer som gjort sig skyldiga till allvarliga bedrägerier som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen.
–        Båda dessa normer är i princip oförenliga med artikel 325.1 FEUF och artiklarna 1 och 2 i PIF-konventionen. De utgör garantier som går utöver de rättigheter som skyddas av artikel 49 i stadgan och följaktligen av artikel 7 i Europakonventionen. De nationella domstolarna är dock inte skyldiga att underlåta att tillämpa Författningsdomstolens domar avseende den första normen.
56.      I domen Lin I, som följde på prejudikatet från domen M.A.S. och M.B., godtogs nämligen en extern begränsning av unionsrättens företräde: de rumänska domstolarna var inte skyldiga att underlåta att tillämpa den nationella rättspraxis som följer av Författningsdomstolens domar nr 297/2018 och nr 358/2022, trots att det finns en systemrisk för straffrihet för allvarliga bedrägerier som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen, eftersom dessa domar grundar sig på den straffrättsliga legalitetsprincipen, såsom den skyddas i nationell rätt, i deras krav på att strafflagen ska vara förutsebar och precis.
57.      I domen Lin I godtogs emellertid inte denna yttre begränsning av företrädet för artikel 325.1 FEUF och artiklarna 1 och 2 i PIF‑konventionen i förhållande till den nationella normen rörande principen om lex mitior. I domen Lin I anges att domstolarna i denna medlemsstat är skyldiga att underlåta att tillämpa en nationell norm för skydd av principen om retroaktiv tillämpning av lindrigare strafflagstiftning (lex mitior) som gör det möjligt att – inbegripet i förfaranden som riktas mot lagakraftvunna avgöranden – ifrågasätta att preskriptionen av det straffrättsliga ansvaret avbryts i sådana mål genom processhandlingar som vidtagits innan ogiltigförklaringen ägde rum.
58.      Den rättspraxis som följer av domen Lin I har bekräftats av EU‑domstolen i två beslut av den 9 januari 2024.(29)
59.      Högsta domstolen (åtminstone en av dess avdelningar) förefaller inte godta den rättspraxis som bygger på domen Lin I vad gäller icke‑tillämpning av den nationella skyddsnormen för principen om retroaktiv tillämpning av lindrigare strafflagstiftning, Detta motstånd har i huvudsak kommit till uttryck i domarna 37/2024 och 16/2024, vars innehåll jag kommer att behandla nedan.
a)      Högsta domstolens dom 37/2024
60.      I denna dom anser Högsta domstolen att preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar – oavsett villkoren för att den ska anses ha avbrutits – i rumänsk rätt är ett institut som hör till den materiella rätten och som bland annat omfattas av principen om lex mitior. Med utgångspunkt i detta antagande anser Högsta domstolen följande:
–        Den nationella skyddsnormen för principen om retroaktiv tillämpning av lindrigare strafflagstiftning, även på området för avbrott i preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar, konkretiserar den straffrättsliga legalitetsprincipen, såsom den har konkretiserats i artikel 7 i Europakonventionen och artikel 49 i stadgan, och tillförsäkrar ett mer långtgående skydd. Denna nationella skyddsnorm ska således ges företräde.
–        Den skyldighet som de nationella domstolarna åläggs genom domen i målet Lin I säkerställer en skyddsnivå som varken är likvärdig med eller jämförbar med skyddsnivån i artikel 7 i Europakonventionen. Vid bedömningen av huruvida nationella bestämmelser är förenliga med unionsrätten på området för skydd av unionens ekonomiska intressen tog EU-domstolen hänsyn till uppgifter och förklaringar från den hänskjutande domstolen vilka på ett bristfälligt och i vissa fall felaktigt sätt avspeglade den rättsliga situation som följde av de nationella domarna angående den straffrättsliga legalitetsprincipen och rättsverkningarna av Författningsdomstolens domar.
–        En underlåtenhet att tillämpa den tolkning som gjordes i dom 67/2022 medför således både ett åsidosättande av den grundläggande rättigheten att inte straffas för något som inte är straffbart enligt lag, såsom denna rättighet avspeglas i den nationella rättsordningen, och ett åsidosättande av rättssäkerhetsprincipen. Detta skapar förutsättningar för att den rättsliga behandling som följer av flera på varandra följande lagar tillämpas på ett differentierat sätt över tid beroende på typen av brott, närmare bestämt beroende på om det rör sig om ett brott som riktar sig mot unionens finansiella intressen eller ett annat brott.
b)      Högsta domstolens dom 16/2024
61.      I den domen förklarade Högsta domstolen följande:
–        Processhandlingar som vidtogs före den 25 juni 2018 (dagen för offentliggörande av Författningsdomstolens dom nr 297/2018 i Monitorul Oficial al României) avbröt preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar oberoende av skadebelopp, utan krav på en konkret bedömning av systemrisken för straffrihet, i alla ärenden rörande brott som riktar sig mot Europeiska unionens ekonomiska intressen och korruptionsbrott, endast om den lindrigare strafflagstiftning som generellt hade fastställts genom Författningsdomstolens dom nr 265 av den 6 maj 2014 (nedan kallad Författningsdomstolens dom nr 265/2014) är strafflagen eller en speciallag med straffrättsliga bestämmelser, i den lydelse som gällde under perioden från den 1 februari 2014 till den 24 juni 2018(30).
–        Enligt rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europadomstolen) ankommer det på domstolarna att identifiera och tillämpa bestämmelserna i Europakonventionen och i relevant rättspraxis från Europadomstolen i samband med tolkning av oförytterliga rättigheter, när det, med avseende på dessa rättigheter, finns en skillnad mellan den skyddsnorm som fastställts i stadgan, såsom den har tolkats av EU-domstolen, och den skyddsnorm som fastställts i Europakonventionen, i den bemärkelsen att den första är mindre långtgående än den andra.
–        Den straffrättsliga legalitetsprincipen samt principerna om retroaktiv tillämpning av lindrigare strafflagstiftning och om förbud mot retroaktiv tillämpning av strängare strafflagstiftning tillhör kategorin oförytterliga rättigheter, som följer av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner.
–        När det gäller mekanismen för tillämpning av lindrigare strafflagstiftning i den nationella rättsordningen har Författningsdomstolen förklarat (Författningsdomstolens dom nr 265/2014) att det är nödvändigt att generellt tillämpa den lindrigare strafflagstiftningen, vilket innefattar ett val mellan flera på varandra följande lagar och med tillämpning av kriteriet om konkret bedömning, varvid en enda lag blir tillämplig, nämligen den lindrigare lagen.
–        Endast under sådana omständigheter är det möjligt att undvika att tillämpa en annorlunda rättslig behandling vid samtidiga brott (exempelvis genom att beakta att det finns skäl till avbrott i preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar för mervärdesskattebedrägerier, men samtidigt inte finns sådana skäl när det gäller bedrägerier avseende bolagsskatt, vilka inte har någon koppling till unionsbudgeten) eller att undvika att upprätta en dubbel norm för skydd av grundläggande rättigheter, vilket möjliggör att det ådöms en rättsstridig påföljd.
–        Även efter domen Lin I ska följaktligen de rumänska domstolarna avgöra vilka processhandlingar som hade avbrytande effekt för preskriptionstiden före den 25 juni 2018 genom att generellt identifiera den lindrigare strafflagstiftningen och undvika att upprätta en ny bestämmelse (lex tertia).
–        Preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar, som är en del av den materiella straffrätten, är ett av de kriterier som ska beaktas vid tillämpningen av den lindrigare strafflagstiftningen som helhet och ska bedömas inom ramen för den mekanism som inrättades genom Författningsdomstolens dom nr 265/2014.
–        Eftersom preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar under perioden från den 25 juni 2018 till den 30 maj 2022 passerade utan möjlighet till avbrott, skulle den omständigheten att Författningsdomstolens praxis inte har tillämpats medföra att en person, efter det att den tillämpliga preskriptionstiden har löpt ut, åter får fällas till ansvar i enlighet med en senare –
strängare –
strafflagstiftning. Därigenom skulle artikel 7.1 i Europakonventionen åsidosättas.
2.      Förslaget till avgörande i målet Lin I(31)
62.      Det skulle för min del inte vara lämpligt att i detalj upprepa de överväganden i förslaget till avgörande i målet Lin I som domstolen inte anslöt sig till.
63.      Enligt den tolkning som jag föreslog skulle artikel 49 i stadgan, som en begränsning av unionsrättens företräde, anses ge de rumänska domstolarna möjlighet att, som den lindrigare strafflagstiftningen, tillämpa den lagstiftning som har tolkats genom Författningsdomstolens och Högsta domstolens domar om avbrytande av preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar.
64.      Samma resultat skulle ha uppnåtts genom att domarna i målen M.A.S. och M.B. utvidgades till målet Lin I, det vill säga genom att tillämpningen av den nationella normen för skydd av principen om lex mitior (en högre standard än den som föreskrivs i artikel 49 i stadgan) ges företräde framför artikel 325 FEUF, för att maximera skyddet av de grundläggande rättigheterna framför skyddet av unionens ekonomiska intressen i fall av allvarliga bedrägerier.
65.      Domstolen ges nu möjlighet (vilket den, enligt min mening, bör välkomna) att ompröva den del av domen Lin I som avser den bristande tillämpningen av den högre nationella skyddsnivån enligt principen om lex mitior.
66.      Den lojalitet som generaladvokaterna har gentemot domstolen innebär att de är skyldiga att upplysa om vad de anser vara svagheter i en redan avkunnad dom för att antingen bättre kunna förklara den (och detta även på ett annat sätt än generaladvokaten angett i förslaget till avgörande) och så långt som möjligt ge ett rättsligt svar, eller nyansera (eller rentav rätta) kritiken(32), såsom faktiskt var fallet med domen M.A.S. och M.B. i förhållande till den tidigare domen Taricco, inom ramen för dialogen med de högsta nationella domstolarna.
67.      Ur denna synvinkel anser jag i synnerhet att två element i domen Lin I kräver ytterligare förklaringar.
68.      Den första avser följande påstående i punkt 108 i domen Lin I: ”[Det framgår] av domstolens praxis att regler om preskription av det straffrättsliga ansvaret inte omfattas av tillämpningsområdet för artikel 49.1 i stadgan (se, för ett liknande resonemang, [domen Taricco], punkterna 54–57).”
69.      Det går emellertid inte att av dessa punkter i domen Taricco begränsa slutsatsen att preskriptionsregler på det straffrättsliga området inte omfattas av tillämpningsområdet för artikel 49.1 i stadgan. Om domstolen vill vidhålla detta undantag, bör den finna ett mer solitt stöd.
70.      Den andra punkten, som enligt min mening kräver en förklaring eller helst en rättelse, avser ”ökningen” av systemrisken för straffrihet för allvarliga brott som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen, som ett viktigt argument för att avvisa den nationella standarden för retroaktiv tillämpning av lindrigare strafflagstiftning. Som jag kommer att påpeka senare ger detta argument upphov till ett antal svårigheter.(33)
71.      Under alla omständigheter måste jag, i egenskap av generaladvokat, ta ställning till hypotesen att domstolen skulle upprätthålla den rättspraxis som bygger på domen Lin I och analysera de hinder som den hänskjutande domstolen möter för att tillämpa den i Rumänien.
3.      Tillämpning av domen Lin I på preskriberade överträdelser
72.      I punkt b i den andra tolkningsfrågan utgår den hänskjutande domstolen från antagandet att ”det vid tillämpning av denna nationella rättspraxis kan anses att den allmänna preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar löpte ut innan domen Lin [I] meddelades”.
73.      Om preskription av det straffrättsliga ansvaret enligt Högsta domstolens dom 67/2022 har inträtt före domen Lin I, kan denna preskription påverka de straffrättsliga förfarandena avseende redan preskriberade överträdelser? För att få svar på denna fråga måste man kontrollera om preskriptionstiden för det straffrättsliga ansvaret har fastställts i en lagakraftvunnen dom eller inte.
a)      Lagakraftvunna nationella domar med rättskraftsverkan
74.      Det följer av domstolens fasta praxis att iakttagandet av rätten till ett effektivt domstolsskydd inte innebär någon skyldighet för medlemsstaterna att föreskriva extraordinära rättsmedel som gör det möjligt att på grundval av en dom i ett mål om förhandsavgörande, där unionsrätten har tolkats, återuppta ett mål som avgjorts genom lagakraftvunnen dom.
75.      Unionsrätten kräver inte att en domstol ska ändra sitt avgörande för att beakta en tolkning av en relevant unionsbestämmelse som EU‑domstolen har gjort efter det att avgörandet har vunnit laga kraft.(34)
76.      Principen om res judicata säkerställer såväl en stabil rättsordning och stabila rättsförhållanden som en god rättskipning. Av detta följer att domstolsavgöranden som vunnit laga kraft efter det att tillgängliga rättsmedel har uttömts eller fristerna för dessa har löpt ut inte längre kan angripas.(35)
77.      En nationell domstol är enligt unionsrätten följaktligen inte skyldig att underlåta att tillämpa nationella processuella regler som innebär att domstolsavgöranden vinner laga kraft, även om den därmed skulle kunna bringa nationella förhållanden som är oförenliga med unionsrätten att upphöra.(36)
78.      I avsaknad av unionsbestämmelser på området bestäms formerna för att genomföra denna princip av medlemsstaternas nationella rättsordningar enligt principen om medlemsstaternas processuella autonomi. Principerna om likvärdighet och effektivitet ska dock iakttas.(37)
79.      I enlighet med denna rättspraxis, och med förbehåll för den hänskjutande domstolens bedömning av nationell rätt, anser jag att tillämpningen av domen Lin I inte kan leda till att lagakraftvunna domstolsavgöranden som har meddelats innan domen i målet Lin I meddelades ska upphävas. Denna rättsliga omöjlighet omfattar lagakraftvunna domar (före domen Lin I) som meddelats med tillämpning av den högre nationella standarden för skydd av principen om lex mitior, även om detta skapar straffrihet för allvarliga brott som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen.
80.      Jag kan inte se att något av de exceptionella fall där unionsbestämmelsernas företräde framför rättskraften hos lagakraftvunna nationella avgöranden enligt EU-domstolens praxis har företräde gör sig gällande här. Unionsreglernas företräde måste således ge vika för skyldigheten att respektera rättskraften hos lagakraftvunna nationella domar.(38)
b)      Domar som inte vunnit laga kraft
81.      Preskription av det straffrättsliga ansvaret har i förevarande fall fastställts i en dom i andra instans som har överklagats till högsta instans.
82.      EU-domstolen har gjort en självständig tolkning av begreppet lagakraftvunnen dom i artikel 49.1 sista meningen i stadgan(39). En fällande dom kan inte anses ha vunnit laga kraft när den kan bli föremål för ett ordinärt rättsmedel, det vill säga varje form av överklagande som utgör en del av den normala handläggningen av ett mål och som i sig utgör en händelse i förfarandets utveckling som var och en av parterna rimligen måste räkna med.(40)
83.      En brottmålsdom som är föremål för kassationsöverklagande och som har överklagats i rätt tid är per definition inte lagakraftvunnen. Högsta domstolen skulle således i princip kunna tillämpa domen Lin I utan att vara tvungen att respektera rättskraften, vilken, som nämnts, den överklagade domen saknar.
84.      Frågan är emellertid vad som händer när skatteundandragandet ägde rum långt före domen Lin I (i detta fall mellan åren 2012 och 2014) och en appellationsdomstol år 2024 konstaterade att det straffrättsliga ansvaret var preskriberat på grund av att åttaårsfristen hade löpt ut, vilken beräknades utan avbrott med tillämpning av den nationella skyddsnormen lex mitior. Kräver domen Lin I, i en sådan situation, att det straffrättsliga ansvaret reaktiveras?
85.      Som jag kommer att redogöra för nedan är mitt svar på denna fråga nekande.
86.      Det kan hävdas att artikel 325 FEUF och artiklarna 1 och 2 i PIF‑konventionen är bindande för Rumänien sedan dessa bestämmelser trädde i kraft (den 1 december 2009 respektive den 1 januari 2008) och att dessa bestämmelser i domen Lin I tolkades med retroaktiv verkan (ex tunc).
87.      I linje med detta skulle den rumänska skyddsnivån för lex mitior, som följer av Högsta domstolens dom 67/2022, vara oförenlig med unionsrättens bestämmelser från och med den tidpunkt då dessa (som har direkt effekt) trädde i kraft, med avseende på Rumänien. Unionsrättens företräde leder till slutsatsen att straffrättsligt ansvar kvarstår för grovt mervärdesskattebedrägeri, trots att preskription har inträtt enligt den rumänska standard för lex mitior som gällde före domen Lin I, utan att detta fastställts (preskription) i en lagakraftvunnen dom.
88.      Jag anser emellertid att Europadomstolens praxis, som är tillämplig inom ramen för artikel 49 i stadgan enligt artikel 52.3 i stadgan, innebär att denna tolkning inte ska tillämpas.
89.      Europadomstolen slog fast följande:
–        Att återinföra straffrättsligt ansvar efter det att preskriptionstiden har löpt ut är oförenligt med den grundläggande legalitetsprincipen (nullum crimen, nulla poena sine lege) och förutsebarhetsprincipen i artikel 7 i Europakonventionen.
–        När preskriptionstiden enligt nationell rätt löper ut, vilket innebär att straffrättsligt ansvar är uteslutet, utgör artikel 7 i Europakonventionen, i avsaknad av giltig rättslig grund, hinder för att på nytt inleda ett förfarande avseende detta brott. Motsatsen skulle vara detsamma som att tillåta ”retroaktiv tillämpning av strafflagen till nackdel för den tilltalade”(41).
–        Europakonventionen kräver inte att konventionsstaterna ska bortse från en tillämplig preskriptionstid och därmed återställa en preskriptionstid som har löpt ut. Det finns situationer där det inte är möjligt att återuppta ett straffrättsligt förfarande, och en av dem är när ett sådant förfarande har avslutats på grund av att den preskriptionstid som föreskrivs i den nationella lagstiftningen har löpt ut. Dess återupptagande ger upphov till rättssäkerhetsproblem och påverkar den rätt till försvar som garanteras i artikel 7 i Europakonventionen.(42)
–        För att ett brott inte ska kunna preskriberas krävs en tillräckligt klar och förutsebar rättslig grund,(43) antingen i nationell eller internationell rätt.(44)
90.      Tillämpningen av domen Lin I leder i själva verket till att preskriptionstider som enligt rumänsk rätt, såsom den har tolkats av dess högsta domstolar, hade löpt ut ”åter börjar löpa”. På samma sätt återaktiveras det redan preskriberade straffrättsliga förfarandet avseende ett mervärdesskattebedrägeri som begåtts innan domen Lin I meddelades.
91.      Utan att det påverkar det faktum att domen Lin I, liksom alla andra domar från EU-domstolen, ska verkställas, kan den knappast anses utgöra en tillräckligt klar och förutsebar rättslig grund(45) för att inte tillämpa preskriptionsreglerna för straffrättsligt ansvar enligt Högsta domstolens dom 67/2022.(46)
92.      Det finns flera skäl som gör det möjligt att komma fram till denna slutsats i denna del, eftersom följande framgår av domen Lin I:
–        Det anges inte att brott bestående i allvarliga mervärdesskattebedrägerier som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen inte är preskriberade.(47)
–        Domen har gjort det omöjligt att åberopa den rumänska skyddsnormen för lex mitior (som är starkare än den i unionsrätten), på ett sätt som skulle kräva större klarhet. I domen görs detta dessutom på grundval av en premiss som enligt de nationella domstolarna inte återspeglar den nationella rätten, eftersom den nationella skyddsnormen avseende principen om retroaktiv tillämpning av lex mitior, inbegripet i fråga om preskriptionsavbrott, på ett oupplösligt sätt konkretiserar den straffrättsliga legalitetsprincipen.
–        Domen Lin I har gett upphov till skilda tolkningar, vilket framgår av Högsta domstolens domar 37/2024 och 16/2024, liksom förevarande begäran om förhandsavgörande. Av begäran om förhandsavgörande framgår att det även inom samma rumänska högsta domstol fortfarande finns betydande skillnader vad gäller tillämpningen av nämnda dom, enligt den dömande sammansättning vid nämnda domstol som har att avgöra det här aktuella målet.(48)
–        Domen Lin I avviker från domen M.A.S. och M.B., angående preskriptionsregler i brottmål i Italien. Underlåtenheten att tillämpa den rumänska regeln om lex mitior gör det möjligt att utdöma straffrättsliga påföljder för vissa personer som skulle ha undvikit att tillämpa den nationella standarden, vilket var fallet i Italien.(49)
–        Domen medger (vilket var logiskt mot bakgrund av domen M.A.S. och M.B.) att den yttre gränsen för unionsrättens företräde är tillämplig på den straffrättsliga legalitetsprincipen, men förkastar samtidigt principen om lex mitior. Enligt Högsta domstolen omfattas detta emellertid oundvikligen av den straffrättsliga legalitetsprincipen i Rumänien.
–        I domen konstateras att tillämpningen av de två nationella normerna gav upphov till en systemrisk för straffrihet, men anges att den andra (principen om lex mitior) medför en längre förlängning av denna risk i tiden(50).
Denna uppgift stöds dock inte av tillgänglig statistik. Enligt Högsta domstolen är påverkan på den straffrättsliga legalitetsprincipen identisk för de båda nationella standarderna, liksom risken för straffrihet.
93.      Den bristande förutsebarheten i domen Lin I, vad gäller tillämpningen av den nationella regeln om lex mitior vid avbrytande av preskriptionstiden, framstår i än högre grad som att den grundar sig på antagandet att preskriptionsreglerna är processuella och inte materiella straffrättsliga bestämmelser. Ett sådant antagande följer emellertid inte av unionsrätten(51) och strider tvärtom mot fast rättspraxis från Rumäniens högsta domstolar.
94.      Vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna i målet hade unionslagstiftaren ännu inte harmoniserat bestämmelserna om preskriptionstider för mervärdesskattebrott.(52) Det stod således medlemsstaterna fritt att, i sina rättsordningar, föreskriva att behandlingen av preskription av det straffrättsliga ansvaret (inbegripet avbrytande) skulle omfattas av den materiella straffrätten. Detta har, som nämnts, varit de höga rumänska domstolarnas inställning.
95.      EU-domstolens val att se preskriptionsreglerna för straffrättsligt ansvar(53) som regler av processuell karaktär var därför motsägelsefullt i domen Taricco och behövde nyanseras i domen M.A.S. och M.B., där domstolen, som jag redan har påpekat, godtog en begränsning av unionsrättens företräde, efter att ha godtagit att preskriptionsreglerna är av materiell karaktär enligt italiensk rätt.(54)
96.      I andra fall har EU-domstolen själv slagit fast att den preskriptionstid som föreskrivs i de unionsrättsliga bestämmelserna är av materiell och inte processuell karaktär. I domen Volvo och DAF Trucks slog EU‑domstolen själv fast att ”[t]ill skillnad från förfarandefristerna hänför sig … den aktuella preskriptionstiden – genom att medföra att det inte längre är möjligt att väcka talan – till den materiella rätten, eftersom den påverkar utövandet av en subjektiv rättighet som den berörda personen inte längre kan göra gällande vid domstol”.(55) Domstolen slog således fast att artikel 10 (”Tidsfrister”) i direktiv 2014/104(56) är materiell och inte processuell.
97.      Jag anser därför att de unionsrättsliga bestämmelser som avses i den andra tolkningsfrågan
–        inte kräver att lagakraftvunna brottmålsdomar med rättskraft ska omprövas, när det i dessa domar har fastställts att preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar hade löpt ut innan domen Lin I meddelades, på grundval av den nationella standarden för tillämpning av lindrigare strafflagstiftning, och
–        inte utgör hinder för att tillämpa den nationella standarden för tillämpning av lindrigare strafflagstiftning på brott som hade begåtts innan domen Lin I meddelades, eftersom nämnda dom inte utgör en klar och förutsebar rättslig grund för att återfastställa det straffrättsliga ansvaret för brott vars preskription har fastställts av rumänska domstolar, även om preskriptionen inte är slutgiltig.
4.      Förbud mot tillämpning av lex tertia
98.      Den hänskjutande domstolen har (i punkt a i den andra tolkningsfrågan) angett att ”förbudet mot att tillämpa en ny bestämmelse (lex tertia) … är en konstitutionell princip”.
99.      Med utgångspunkt i detta konstaterande vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida det finns anledning att inte tillämpa den nationella skyddsnormen avseende lex mitior när det vore oförenligt med den konstitutionella principen om förbud mot tillämpning av lex tertia att inte tillämpa den(57).
100. Enligt Författningsdomstolens dom nr 265/2014 ska retroaktiv tillämpning av lindrigare strafflagstiftning ske med hjälp av den övergripande jämförelsemetoden och inte med hjälp av den differentierade jämförelsemetoden. När det rör sig om flera på varandra följande rättsordningar gäller följande:
–        Den lag måste väljas och tillämpas som i sin helhet säkerställer en mer gynnsam situation för den tilltalade.
–        Det är emellertid inte möjligt att kombinera de förmånliga bestämmelserna i konkurrerande lagar och att genom domstolsavgöranden skapa en lex tertia, som skulle innebära att domstolarna ges möjlighet att utarbeta straffrättsliga bestämmelser i strid med artikel 61 i den rumänska konstitutionen.
–        Vid fastställandet av lindrigare strafflagstiftning måste man ta hänsyn till ett antal faktorer, såsom straffens typ och nivå, villkoren för att straffbarhet ska anses föreligga, skälen för uteslutning från straffrättsligt ansvar, inverkan av försvårande, förmildrande eller befriande omständigheter, reglerna om deltagande, försök, återfall och liknande.(58)
101. Om jag har förstått saken rätt, hindrar förbudet mot att skapa en lex tertia de nationella domstolarna från att, när de ställs inför flera på varandra följande rättsordningar, blanda delar av dem (till exempel de som rör definitionen av brott och straff) med andra delar (till exempel bestämmelserna om preskription av straffrättsligt ansvar). Det handlar således om att undvika att domstolarna ”skapar” den lindrigare strafflagstiftningen.
102. Den hänskjutande domstolen har, som svar på EU-domstolens frågor om detta förbud, angett att om domen Lin I tillämpades, så skulle den lindrigare strafflagstiftningen följa av en kombination av flera bestämmelser i de konkurrerande lagarna. Vid förhandlingen bekräftade den rumänska regeringen detta påstående.
103. För preskriptionsavbrott i fall av grovt mervärdesskattebedrägeri som begåtts den 1 januari 2016, för vilket en preskriptionstid på tio år är tillämplig i rumänsk rätt, ska följande system således tillämpas i tur och ordning:
–        Systemet i artikel 155.1 i 2009 års strafflag, som var i kraft fram till dess att det ogiltigförklarades genom Författningsdomstolens dom nr 297/2018. Enligt dessa regler avbryts preskriptionstiden genom varje processhandling, oavsett om den delges den tilltalade eller inte.
–        Det system som följer av praxis från Författningsdomstolen och Högsta domstolen, som är tillämplig från den 25 juni 2018 till den 30 maj 2022. Enligt denna ordning fanns det inga skäl för att avbryta preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar enligt rumänsk rätt. Avsaknaden av sådana skäl för avbrott utsträcker sig retroaktivt till gärningar som begåtts före år 2018, som en lindrigare straffbestämmelse.
–        Det system som följer av ändringen av artikel 155.1 i 2009 års strafflag genom OUG nr 71/2022, som är tillämplig sedan den 30 maj 2022. Enligt denna ordning avbryts preskriptionstiden genom de processhandlingar som delgetts den tilltalade.
104. I detta exempel skulle olika ordningar för avbrytande av preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar tillämpas på grovt mervärdesskattebedrägeri, vilket skulle behöva kombineras om kriteriet i domen i målet Lin I tillämpades. Tvärtom innebär den rumänska standarden för tillämpning av lex mitior att det endast är det mest förmånliga systemet med preskriptionsavbrott som är tillämpligt, inbegripet alla processhandlingar som vidtagits mellan den 1 januari 2016 och den 30 maj 2022.
105. Tillämpningen av domen Lin I skulle således innebära att det skapas en lex tertia vad gäller fastställande av lindrigare strafflagstiftningen. Detta skulle inte vara fallet med den lösning som Högsta domstolen har valt i sina domar 67/2022, 16/2024 och 37/2024.
106. Jag anser att även om den följd som jag just har beskrivit var följden av tillämpningen av domen Lin I, skiljer sig inte principen om förbud mot tillämpning av lex tertia för att identifiera lex mitior väsentligt från den högre nationella standard som redan prövades i domen Lin I.
107. Även om domstolen i domen Lin I inte följde prejudikatet i domen M.A.S. och M.B. och förnekade de rumänska domstolarna möjligheten att tillämpa sin högre standard vad gäller lex mitior, ser jag ingen anledning att ändra denna rättspraxis för att uppfylla det konstitutionella kravet på att inte skapa en lex tertia.
108. Förbudet mot att skapa en lex tertia är nämligen endast en bestämmelse bland andra nationella (visserligen konstitutionella) bestämmelser som i Rumänien genomsyrar den praktiska tillämpningen av principen om retroaktiv tillämpning av strafflagar som är förmånligare för den tilltalade. Domen Lin I strider mot denna princip i dess helhet genom att slå fast att rumänska domstolar är skyldiga att underlåta att tillämpa den motsvarande nationella skyddsnormen för att undvika risken för att bedrägerier som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen undgår straff.
109. När det gäller skillnaden i behandling mellan de preskriptionsregler som (i enlighet med domen i målet Lin I) är tillämpliga på bedrägerier som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen och de som avser andra brott, föreligger säkerligen en sådan skillnad. Detta innebär att olika regler skulle vara tillämpliga på en tilltalad när det gäller avbrytande av preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar, beroende på om brottet är ett mervärdesskattebrott eller ett brott som rör bolagsskatt, till exempel.
110. Denna skillnad kan beskrivas enligt följande:
–        För det första medför den inte att lex tertia ska tillämpas i förhållande till principen om lex mitior, utan följer av unionsrättens tillämpningsområde, särskilt artikel 325 FEUF.
–        För det andra innebär den att de skattebedrägerier på vilka artikel 325 FEUF inte är tillämplig skulle omfattas av den rumänska standarden rörande principen om lindrigare strafflagstiftning.
5.      Systemrisk för straffrihet: Utvidgning och osäkerhet
111. Den hänskjutande domstolen utgår från att det i nationell rätt inte föreskrivs några specifika kriterier för att en domstol ska kunna bedöma den systemrisk för straffrihet som avses i domen Lin I (fråga 2 d).
112. I domen Lin I fann domstolen att den rättsliga situation som hade uppstått till följd av Författningsdomstolens domar nr 297/2018 och nr 358/2022 och Högsta domstolens dom 67/2022 ”medför en systemisk risk för straffrihet för grova bedrägerier som riktar sig mot unionens finansiella intressen. Detta gäller i synnerhet komplicerade mål som kräver längre utredningstid av rättsvårdande myndigheter”.(59)
113. I domen anges att en sådan situation ”… medför en ofrånkomlig risk för att ett stort antal mål gällande grova bedrägerier som riktar sig mot unionens finansiella intressen inte kan lagföras på grund av att denna preskriptionstid löpt ut. Detta gäller i synnerhet i komplicerade mål som kräver längre utredningstid …”.(60)
114. Det kan konstateras att EU-domstolen själv, i domen Lin I, slagit fast att tillämpningen av rättspraxis från de högsta nationella domstolarna medför en systemrisk för straffrihet för personer som gjort sig skyldiga till allvarliga bedrägerier, till skada för unionens ekonomiska intressen. Denna bedömning bör därför inte längre göras av de rumänska domstolarna vid tillämpningen av domen Lin I, utan bör betraktas som given.
115. Mer problematisk är den åtskillnad som EU-domstolen gör mellan a) systemrisken för straffrihet i samband med tillämpningen av rumänsk rättspraxis när det gäller förutsebarheten i strafflagstiftningen och b) samma risk vad gäller principen om lex mitior.(61)
116. EU-domstolens resonemang om denna åtskillnad(62) leder till att unionsrättens företräde, enhetlighet och verkan undergrävs endast i det andra fallet (det vill säga om den nationella domstolen följer den nationella standarden avseende lex mitior för processhandlingar som vidtagits före den 25 juni 2018).
117. Med andra ord tolererar domen Lin I systemrisken för straffrihet för grova bedrägerier som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen och som begåtts mellan den 25 juni 2018 och den 30 maj 2022, när det följer av tillämpningen av den nationella skyddsnormen avseende förutsebarheten i strafflagstiftningen, men godtar inte denna risk när den utsträcker sig till fall före den 25 juni 2018 där den nationella standarden avseende tillämpning av principen om lex mitior är tillämplig (en annan del av samma straffrättsliga legalitetsprincip).
118. Enligt min mening innehåller domen Lin I inte tillräckliga argument för att visa varför systemrisken för straffrihet skiljer sig åt beroende på om en viss nationell standard tillämpas eller en annan.
119. För det första har den nationella standarden avseende tillämpning av principen om lex mitior endast en begränsad inverkan på avskaffandet av straffrättsligt ansvar. Det leder inte till avkriminalisering av brott för grovt bedrägeri som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen. Den begränsar sig till att förhindra att preskriptionstiden för brott avbryts mellan den 1 februari 2014 och den 25 juni 2018, genom att förlänga det system som var tillämpligt mellan den 25 juni 2018 och den 30 maj 2022, vilket bekräftades i domen Lin I.
120. I mål som det förevarande slogs det i den dom som meddelades efter överklagande, med tillämpning av den nationella regeln om lex mitior, fast att en tilltalad (medhjälpare till brottet, med en preskriptionstid på åtta år) inte längre var straffrättsligt ansvarig, utan en annan person (gärningsman, med en preskriptionstid på tio år). Den nationella standarden avseende tillämpning av lex mitior utvidgar med retroaktiv verkan endast avsaknaden av processhandlingar som kan avbryta preskriptionen, men beskriver, såsom nämnts, inte allvarliga mervärdesskattebedrägerier eller förkortar preskriptionstiden för att väcka åtal avseende sådana brott.
121. För det andra framstår den ökade risken för straffrihet till följd av tillämpningen av den nationella skyddsnormen enligt lex mitior i förhållande till tillämpningen av den nationella legalitetsprincipen snarare som ett antagande än en konstaterad omständighet, av följande skäl:
–        Det är oklart hur många lagöverträdare som gynnades av att preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar inte avbröts mellan den 25 juni 2018 och den 30 maj 2022, som domen Lin I tolererar för att skydda förutsebarheten i strafflagstiftningen.
–        Det är inte heller känt vilken faktisk inverkan tillämpningen av principen om lex mitior har på avbrottet i preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar i fall före den 25 juni 2018, vilket är en tillämpning som enligt domen Lin I utgör en risk för unionsrättens enhetlighet, företräde och effektivitet.
122. De uppgifter som den rumänska regeringen lämnade vid förhandlingen visar, även om de inte är fullständigt åtskilda, att antalet straffrättsliga förfaranden för skattebedrägeri under perioden 2014–2025, vilka grundar sig på preskription av straffrättsligt ansvar enligt lindrigare lag, är mycket begränsade. De bekräftar inte farhågorna om en systemrisk för straffrihet för denna typ av beteende.
123. I domen M.A.S. och M.B. uttalade sig EU-domstolen om ändring av preskriptionstiderna för straffrättsligt ansvar i Italien. Domstolen slog fast att den nationella domstolen ska pröva huruvida den omständigheten att nationella bestämmelser på området inte tillämpas, till följd av en dom från domstolen, ”medför en rättsosäkerhet i [den nationella] rättsordningen avseende fastställande av tillämplig preskriptionsordning som strider mot principen att tillämplig lag ska vara tydlig”.(63)
124. I fall då en dom från EU-domstolen ger upphov osäkerhet har det medgetts att den nationella domstolen inte är skyldig att underlåta att tillämpa de nationella bestämmelserna i fråga. Samma rättspraxis kan överföras på domen Lin I, vad gäller bedrägerier som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen och som ägde rum i Rumänien före den 25 juni 2018.
125. Den situation som uppstått genom domen Lin I skapar nämligen en osäkerhet för de rumänska domstolarna (när de tillämpar den nationella normen för skydd av principen om lex mitior) som är jämförbar med den som uppstod i Italien genom tillämpningen av domen Taricco. Även av denna anledning är det därför motiverat att godta en extern begränsning av unionsrättens företräde, i likhet med vad EU-domstolen slog fast i domen M.A.S. och M.B.
V.      Förslag till avgörande
126. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att den första frågan från brottmålsavdelningen vid Înalta Curte de Casație și Justiție (Högsta domstolen, Rumänien) ska besvaras på följande sätt:
”Artikel 325.1 FEUF och artiklarna 1, 2 och 9 i konventionen upprättad på grundval av artikel K.3 i fördraget om Europeiska unionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen, undertecknad i Bryssel den 26 juli 1995 och bilagd rådets akt av den 26 juli 1995,
ska tolkas på följande sätt:
Medlemsstaterna kan kvalificera ett bedrägeri riktat mot unionens ekonomiska intressen som allvarligt även när beloppet inte överstiger 50 000 euro.”
127. Jag föreslår även att EU-domstolen, mot bakgrund av avgöranden från nationella domstolar som dömer i sista instans, ska ompröva domslutet i domen av den 24 juli 2023, Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606), vad gäller skyldigheten att underlåta att tillämpa den nationella skyddsnormen avseende principen om retroaktiv tillämpning av lindrigare strafflagstiftning och slå fast följande:
”Artikel 325.1 FEUF och artiklarna 1, 2 och 9 i konventionen upprättad på grundval av artikel K.3 i fördraget om Europeiska unionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen, undertecknad i Bryssel den 26 juli 1995 och bilagd rådets akt av den 26 juli 1995,
kräver inte att lagakraftvunna brottmålsdomar med rättskraft ska omprövas, när det i dessa domar har fastställts att preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar hade löpt ut innan domen Lin I meddelades, på grundval av den nationella standarden för tillämpning av lindrigare strafflagstiftning, och
utgör inte hinder för att tillämpa den nationella standarden för tillämpning av lindrigare strafflagstiftning på brott som hade begåtts innan domen Lin I meddelades, eftersom nämnda dom inte utgör en klar och förutsebar rättslig grund för att återfastställa det straffrättsliga ansvaret för brott vars preskription har fastställts av rumänska domstolar, även om preskriptionen inte är slutgiltig.”
128. Om EU-domstolen helt vidhåller domen Lin, så kan svaret på den andra frågan från brottmålsavdelningen vid Înalta Curte de Casație și Justiție (Högsta domstolen) vara följande:
”Domstolarna i en medlemsstat får inte meddela avgöranden som är oförenliga med domen i målet Lin.
Följaktligen är dessa domstolar
skyldiga att underlåta att tillämpa en skyddsnivå avseende principen om retroaktiv tillämpning av lindrigare strafflagstiftning, utan att denna skyldighet varierar till följd av en nationell bestämmelse som förbjuder tillämpning av lex tertia, och
de kan inte vara ovetande om att det i domen Lin I har fastställts att det föreligger en systemrisk för straffrihet för allvarliga bedrägerier som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen genom att tillämpa den nationella normen för skydd av principen om lindrigare strafflagstiftning, vilket innebär att det inte är nödvändigt att dessa domstolar i varje enskilt fall bedömer huruvida det föreligger en sådan risk”.
1      Originalspråk: spanska.
i      Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.
2      Dom av den 24 juli 2023, Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606) (nedan kallad domen Lin I).
3      Konventionen upprättad på grundval av artikel K.3 i fördraget om Europeiska unionen. Konvention om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen, undertecknad i Bryssel den 26 juli 1995 och bilagd rådets akt av den 26 juli 1995 (EGT C 316, 1995, s. 49) (nedan kallad PIF-konventionen).
4      Europaparlamentets och rådets direktiv av den 5 juli 2017 om bekämpande genom straffrättsliga bestämmelser av bedrägeri som riktar sig mot unionens finansiella intressen (EUT L 198, 2017, s. 29) (nedan kallat PIF-direktivet).
5      Codul Penal din 21 iulie 1968, republicat (strafflagen av den 21 juli 1968, ompublicerad) (Monitorul Oficial al României, del I, nr 65 av den 16 april 1997). Denna strafflag är resultatet av den kodifiering som skett genom Lege nr. 140/1996, pentru modificarea și completarea Codului pénal (lag nr 140/1996 om ändring av strafflagen) (Monitorul Oficial al României, del I, nr 289 av den 14 november 1996) och var i kraft till och med den 1 februari 2014 (nedan kallad 1968 års strafflag).
6      Legea nr. 286/2009 privind Codul penal (lag nr 286/2009 om strafflagen) av den 17 juli 2009 (Monitorul Oficial al României, del I, nr 510 av den 24 juli 2009) (nedan kallad 2009 års strafflag). I kraft sedan den 1 februari 2014.
7      Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 71 din 30 mai 2022 pentru modificarea articolului 155 alineatul (1) din Legea nr. 286/2009 privind Codul pénal (brådskande regeringsbeslut nr 71 av den 30 maj 2022 om ändring av artikel 155.1 i lag nr 286/2009 om införande av strafflagen) (Monitorul Oficial al României, del I, nr 531 av den 30 maj 2022) (nedan kallat OUG nr 71/2022).
8      Legea nr. 135/2010 privind Codul de procedură penală (lag nr 135/2010 om straffprocesslagen) (Monitorul Oficial al României, del I, nr 486 av den 15 juli 2010).
9      Legea nr. 241/2005 (lag nr 241/2005) (Monitorul Oficial al României, del I, nr 672 av den 27 juli 2005), ändrad genom Legea nr. 50/2013 (lag nr 50/2013) (Monitorul Oficial al României, del I, nr 146 av den 19 mars 2013), i den lydelse som trädde i kraft den 23 januari 2014.
10      I de följande punkterna återger jag den redogörelse för domarna som jag gjorde i mitt förslag till avgörande i målet Lin I (EU:C:2023:532). I det följande kommer jag, av praktiska skäl, att använda uttrycken ”Högsta domstolen” och ”Författningsdomstolen”.
11      Författningsdomstolen ansåg tvärtom att den tidigare lagstiftningslösningen (artikel 123 första stycket i 1968 års strafflag) uppfyllde de krav på förutsebarhet som uppställs i konstitutionen, eftersom den föreskrev att endast genomförandet av en handling som enligt lag skulle delges den tilltalade kunde avbryta preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar.
12      Denna rättsakt antogs några dagar efter Författningsdomstolens dom nr 358/2022. Genom OUG nr 71/2022 ändrades artikel 155 i 2009 års strafflag. Artikel 1 har numera följande lydelse: ”Varje processhandling som företas i ett mål och som, enligt lag, ska delges den misstänkte eller den tilltalade avbryter preskriptionstiden för det straffrättsliga ansvaret.”
13      Dessa domar var tänkta att åstadkomma en enhetlig doktrin respektive klargöra vad som gäller för överklaganden i lagens intresse.
14      I beslutet om hänskjutande (punkt 8) betecknas denna dom som ”slutgiltig”, men det anges samtidigt att överklagandet av denna dom kan tas upp till prövning (punkt 6). Vid förhandlingen klargjordes att adjektivet ”slutgiltig” inte utgör hinder för att överklaga den dom som meddelats i andra instans.
15      Åklagarmyndigheten har yrkat att det ska beaktas att den tolkning av unionsrätten som gjordes i domen Lin I är bindande och att överklagandet följaktligen ska bifallas.
16      Enligt Åklagarmyndigheten avbröts preskriptionstiden genom processhandlingar såväl före dagen för offentliggörandet av Författningsdomstolens dom nr 297/2018 som efter dagen för offentliggörandet av Författningsdomstolens dom nr 358/2022.
17      Domen Lin I, punkt 83, och dom av den 21 december 2021, Euro Box Promotion m.fl. (C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 och C‑840/19, EU:C:2021:1034) (nedan kallad domen Euro Box Promotion), punkt 181.
18      Domen Lin I, punkt 96, och domen Euro Box Promotion, punkt 253.
19      Se, för ett liknande resonemang, den förklarande rapporten rörande konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen (EGT C 191, 1997, s. 1), punkt III, artikel 2, där följande anges: ”Med undantag för bedrägerier som avser ett belopp som överstiger ett minimibelopp som varje medlemsstat skall fastställa, men som inte får vara högre än 50 000 [euro], överlåter konventionen på medlemsstaterna att, utifrån sina egna rättstraditioner, definiera de faktiska omständigheter som kan medföra att vissa bedrägliga förfaranden anses utgöra moment som konstituerar allvarliga fall av bedrägeri. … Varje medlemsstat har emellertid frihet att föreskriva frihetsberövande påföljder för andra fall av bedrägeri.”
20      Domen Lin I, punkt 80, och dom av den 5 december 2017, M.A.S. och M.B (C‑42/17, EU:C:2017:936) (nedan kallad domen M.A.S. och M.B.), punkt 43.
21      Domen Lin I, punkt 97, domen Euro Box Promotion, punkt 213, domen M.A.S. och M.B., punkt 39, och dom av den 5 juni 2018, Kolev m.fl. (C‑612/15, EU:C:2018:392, punkt 76).
22      Dom av den 8 september 2015, Taricco m.fl. (C‑105/14, EU:C:2015:555) (nedan kallad domen Taricco), punkt 58. När det gäller korruptionsbrott använde domstolen inte beteckningen ”allvarliga” i domen Euro Box Promotion, punkterna 194, 203, 212 och 213, och inte heller i beslut av den 9 januari 2024, Unitatea Administrativ Teritorială Judeţul Braşov (C‑131/23, EU:C:2024:42, punkterna 75 och 85).
23      Beslutet om hänskjutande, punkt 57.
24      Den tilltalade anklagas för fortlöpande medhjälp till skatteundandragande enligt artikel 9.1 c i lag nr 241/2005.
25      De påtalade gärningarna ägde rum mellan åren 2012 och 2014, varför PIF‑konventionen är tillämplig på dem, eftersom PIF-direktivet är tillämpligt först från och med den 6 juli 2019.
26      ”[V]arje uppsåtlig handling eller uppsåtlig underlåtenhet som är att hänföra till … användning eller presentation av falska, felaktiga eller ofullständiga uppgifter eller dokument, om detta leder till att medel från [unionens] allmänna budget eller från de budgetar som förvaltas av [unionen] eller för [dess] räkning minskas på ett olagligt sätt”.
27      Domen Taricco, punkt 41, och dom av den 2 maj 2018, Scialdone (C‑574/15, EU:C:2018:295, punkterna 37–39).
28      Denna lösning återges uttryckligen i skäl 4 i PIF-direktivet.
29      Domarna Parchetul de pe lângà Tribunalul Braçov (C‑75/23, EU:C:2024:44), och Unitatea Administrativ Teritorială Judeţul Braşov (C‑131/23, EU:C:2024:42).
30      I dom 16/2024 slog Högsta domstolen även fast att ”processhandlingar för vilka det efter den 30 maj 2022 i lag föreskrivs att den misstänkta eller den tilltalade ska underrättas avbryter endast preskriptionstiden för straffrättsligt ansvar när det gäller gärningar som har begåtts från och med den 30 maj 2022 eller, med avseende på gärningar som begicks tidigare, om den lindrigare strafflagstiftning som generellt fastställts genom [Författningsdomstolens dom nr 265/2014] är strafflagen eller en speciallag med straffrättsliga bestämmelser, i den lydelse som gäller från och med den 30 maj 2022”.
31      Förslaget till avgörande i målet Lin I (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:532).
32      Bland de författare som är kritiska till domen Lin I, se Alonso García, R., ”Límites y contra-límites en la aplicación nacional de la CDFUE, y ’preeminencia’ del derecho de la UE (STJUE 24 julio 2023, C‑107/23 PPU, asunto Lin)”, Revista Española de Derecho Europeo, 2024, nr 1, s. 149–167; Caiola, A., ”La continuité d’une évolution jurisprudentielle. À la recherche de l’équilibre entre la protection des intérêts financiers de l’Union européenne et le respect du principe de légalité des délits et des peines”, Revue des affaires européennes, 2023, nr 3, s. 783; Dimitrakopulos, I., ”Statutes of limitations and scope of Article 49 (1) of the EU Charter of Fundamental Rights: weaknesses of the ECJ’s approach in Taricco and Lin”, European Law Review, 2025, nr 2, s. 221–228; och Bonelli, M., ”Growing pains: Direct effect, primacy and fundamental rights after Lin”, Common Market Law Review, 2024, nr 3, s. 1045–1076.
33      I sin artikel ”Growing pains: Direct effect, primacy and fundamental rights after Lin”, Common Market Law Review, 2024, nr 4, s. 1075, anger Bonelli, M., följande: ”Whereas the Opinion of the Advocate General suggested opting for a high level of protection of fundamental rights that could ultimately act as a limit to the duty to set aside national case law, the Court opted for a much more primacy-oriented and effectiveness-oriented judgment, with limited consideration for the fundamental rights concerns expressed by the Advocate General. What is regrettable is not necessarily the outcome of the Court’s ruling, especially when one considers that ultimately the Court did accept certain limitations to primacy and effectiveness insofar as it saw the [Romanian Constitutional Court] judgments as expressions of a legitimate higher standard of protection. But rather the problem lies with the limited engagement with the question of how to define the EU standard of fundamental rights protection, and most notably with the lack of explanation of why the Romanian lex mitior standard as expressed in the Cassation Court decision could not be upheld.”
34      Dom av den 9 april 2024, Profi Credit Polska (Återupptagande av ett genom lagakraftvunnet domstolsavgörande avgjort mål) (C‑582/21, EU:C:2024:282) (nedan kallad domen Profi Credit Polska), punkterna 35 och 36, dom av den 6 oktober 2015, Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662, punkt 38), och dom av den 10 juli 2014, Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, punkt 60).
35      Domen Profi Credit Polska, punkt 37, och dom av den 17 maj 2022, Ibercaja Banco (C‑600/19, EU:C:2022:394, punkt 41).
36      Domen Profi Credit Polska, punkt 38, dom av den 17 maj 2022, Ibercaja Banco (C‑600/19, EU:C:2022:394, punkt 42), dom av den 2 april 2020, CRPNPAC och Vueling Airlines (C‑370/17 och C‑371/18, EU:C:2020:260, punkt 89), dom av den 11 september 2019, Călin (C‑676/17, EU:C:2019:700, punkt 27), och dom av den 6 oktober 2015, Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662, punkt 29).
37      Domen Profi Credit Polska, punkterna 39 och 40, dom av den 24 oktober 2018, XC m.fl. (C‑234/17, EU:C:2018:853), punkterna 21 och 24, och dom av den 10 juli 2014, Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, punkt 54).
38      Dom av den 2 april 2020, CRPNPAC och Vueling Airlines (C‑370/17 och C‑371/18, EU:C:2020:260), punkterna 96 och 97, och dom av den 3 september 2009, Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, punkterna 29–31).
39      Dom av den 1 augusti 2025, Baji Trans (C‑544/23, EU:C:2025:614, punkterna 100–107).
40      Dom av den 1 augusti 2025, Baji Trans (C‑544/23, EU:C:2025:614, punkt 102).
41      Europadomstolens rådgivande yttrande P16–2021-001 av den 26 april 2022 om tillämpning av preskription på utredningar, fällande domar och påföljder för brott som utgör tortyr, §§ 77 (nedan kallat Europadomstolens rådgivande yttrande om preskription vad gäller tortyr), dom av den 18 juni 2020, Antia och Khupenia mot Georgien (CE:ECHR:2020:0618JUD000752310), §§ 38–43, och dom av den 22 september 2015, Borcea mot Rumänien (CE:ECHR:2015:0922DEC005595914), § 65.
42      Europadomstolens rådgivande yttrande om preskription vad gäller tortyr, § 66, och Europadomstolens dom av den 12 mars 2019, Taşdemir mot Turkiet (dec.), nr 52538/09 (CE:ECHR:2019:0312DEC005253809), § 14.
43      När det gäller Armenien föreskrev inte landets strafflag att tortyrbrott inte kan preskriberas, utan detta berodde på att FN:s konvention mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning och observationer och rekommendationer från kommittén mot tortyr tillämpades i armenisk rätt. I det ovannämnda yttrandet ansåg Europadomstolen att det ankom på den nationella domstolen att avgöra huruvida det därför fanns en tillräckligt klar och förutsebar rättslig grund för att betrakta tortyrbrott som ett brott som inte kan preskriberas.
44      Europadomstolens rådgivande yttrande om preskription vad gäller tortyr, § 78. Kriminaliseringen i strafflagen av ett brott som inte omfattas av preskription utgör inte en uppmjukning av den allmänna regeln att ett preskriberat brott inte kan lagföras på nytt, eftersom det innebär ett åsidosättande av den straffrättsliga legalitetsprincipen. Preskriptionstider gäller inte för särskilt allvarliga brott, exempelvis tortyrbrott, vars bekämpande krävs enligt tvingande internationella normer. I dessa fall finns det ingen preskriptionstid för straffrättsligt ansvar och efterföljande återaktivering av åtal: Straffrättsligt ansvar för sådana brott kommer helt enkelt alltid att föreligga, utan att vara beroende av den tid som har förflutit.
45      Europadomstolen har medgett, och jag anser att det är logiskt, att kravet på förutsebarhet vad gäller den rättsliga grunden för att väcka åtal för preskriberade gärningar, vilket följer av artikel 7 i Europakonventionen, är uppfyllt när det rör sig om förutsebara tolkningar av straffrättsliga regler i rättspraxis. Se Europadomstolens dom av den 21 oktober 2013, Del Rio Prada mot Spanien (CE:ECHR:2013:1021JUD004275009, § § 93, 112, 115 och 117, och dom av den 15 april 2025, Badescu m.fl. mot Rumänien (CE:ECHR:2025:0415JUD002219818), § 125. Europadomstolen anser dock att oförutsebara rättsliga tolkningar som skärper straffen utgör en överträdelse av artikel 7 i Europakonventionen; se dom av den 3 december 2019, Parmark och Bakir mot Turkiet (CE:ECHR:2019:1203JUD002242907), §§ 73–77, i vilken Europadomstolen underkände de turkiska domstolarnas tolkning som inkluderade olaga hot i terroristbrottet.
46      Bonelli, M., ”Growing pains: Direct effect, primacy and fundamental rights after Lin”, Common Market Law Review, 2024, nr 3, s. 1046: ”in general, the approach of the Court until Lin had proved difficult to predict and understand”.
47      Bedrägerier som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen kan inte jämföras med tortyrbrott, som inte kan preskriberas på grund av att sådana brott betecknas som en internationell ius cogens, som erkänns i internationella fördrag.
48      En del sammansättningar av brottmålsavdelningen förefaller inte hålla med om doktrinen om Högsta domstolens utvidgade sammansättning, som är behörig att avgöra överklaganden för att förenhetliga doktrinen och kassationsöverklaganden i rättssäkerhetens intresse. Tvivel uppkommer även i mål C‑496/25, Lin III, som är anhängigt vid EU-domstolen.
49      Domen M.A.S. och M.B., punkt 60, och domen Taricco, punkt 53.
50      Domen Lin I, punkt 122.
51      Den följer inte heller nödvändigtvis av Europakonventionen. Europadomstolen hade i sin praxis valt att hänföra dessa bestämmelser till processrätten, eftersom de inte har någon avgörande betydelse för brotten och straffen för dessa, utan bara fastställer ett förhandsvillkor för att utreda saken (Europadomstolens dom av 22 juni 2000, Coëme m.fl. mot Belgien, CE:ECHR:2000:0622JUD003249296, § 149, dom av den 12 februari 2013, Previti mot Italien, CE:ECHR:2013:0212DEC000184508, § 80, och dom av den 22 september 2015 Borcea mot Rumänien, CE:ECHR:2015:0922DEC005595914, § 64). Europadomstolen har emellertid slagit fast att det strider mot artikel 7 i Europakonventionen att döma en tilltalad för ett brott som har preskriberats, vilket innebär att preskriptionen ska anses vara av materiell och inte enbart processuell karaktär (Europadomstolen, rådgivande yttrande om preskription av tortyr, §§ 72–77, och Europadomstolen, dom av den 18 juni 2020, Antia och Khupenia mot Georgien, CE:ECHR:2020:0312DEC005253809, §§ 38–43).
52      Därefter har artikel 12 i PIF-direktivet delvis harmoniserat de preskriptionsregler som är tillämpliga på denna typ av brott, men det har inte heller preciserats huruvida preskriptionsreglerna för straffrättsligt ansvar är materiella eller processuella till sin natur.
53      Domen Taricco, punkterna 55–57.
54      I domen M.A.S. och M.B. anges följande i punkt 45: ”Republiken Italien var … fri att vid denna tidpunkt föreskriva i sin rättsordning att nämnda preskriptionsordning [(den preskriptionsordning som är tillämplig på mervärdesskattebrott)], i likhet med reglerna om brottsbeskrivning och fastställande av straffsatser, utgjorde materiell straffrätt och således, liksom sistnämnda regler, omfattades av principen om laglighet i fråga om brott och straff.”
55      Dom av den 22 juni 2022, Volvo och DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494, punkt 46).
56      Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/104/EU av den 26 november 2014 om vissa regler som styr skadeståndstalan enligt nationell rätt för överträdelser av medlemsstaternas och Europeiska unionens konkurrensrättsliga bestämmelser (EUT L 349, 2014, s. 1).
57      EU-domstolen bad den hänskjutande domstolen att klargöra denna fråga, som diskuterades vid förhandlingen.
58      Författningsdomstolens dom nr 265/2014, punkterna 31 och 32.
59      Domen Lin I, punkt 91.
60      Domen Lin I, punkt 94.
61      Domen Lin I, punkterna 122 och 123.
62      I domen Lin I anges följande i punkt 122: ”Till skillnad från den nationella skyddsnormen om strafflagens förutsebarhet – vilken enligt den hänskjutande domstolen endast neutraliserar den avbrytande effekten av processhandlingar som vidtagits under perioden mellan den 25 juni 2018, det vill säga dagen för publicering av Curtea Constituționalăs (Författningsdomstolens) dom nr 297/2018, och den 30 maj 2022 då OUG nr 71/2002 trädde i kraft – gör den nationella normen för skydd av principen om retroaktiv tillämpning av lindrigare strafflagstiftning (lex mitior) det möjligt, åtminstone i vissa fall, att neutralisera den avbrytande effekten av processhandlingar som vidtagits innan den 25 juni 2018 men efter strafflagens ikraftträdande den 1 februari 2014, det vill säga under mer än fyra år.”
63      I domen M.A.S. och M.B. anges, i punkt 59, att
”... det ankommer på den nationella domstolen att pröva huruvida de krav som ställs i punkt 58 i domen i målet Tarecco – enligt vilken de relevanta straffrättsliga bestämmelserna hindrar utdömande av effektiva och avskräckande straffrättsliga påföljder i ett betydande antal fall av grova bedrägerier som riktar sig mot unionens ekonomiska intressen – medför en rättsosäkerhet i en italienska rättsordningen avseende fastställande av tillämplig preskriptionsordning som strider mot principen att tillämplig lag ska vara tydlig”.