61998CJ0048_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-48/98,
angående en begäran enligt artikel 177 i EG-fördraget (nu artikel 234 EG), från Finanzgericht Bremen (Tyskland), att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande i det vid den nationella domstolen anhängiga målet mellan
Firma Söhl & Söhlke
och
Hauptzollamt Bremen,
angående tolkningen av artiklarna 49, 204 och 239 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4) och artikel 212a i förordning nr 2913/92, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 82/97 av den 19 december 1996 (EGT L 17, 1997, s. 1) samt angående giltigheten och tolkningen av artikel 859 och tolkningen av artiklarna 900 och 905 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 (EGT L 253, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1), i dess lydelse enligt artikel 1.29 i kommissionens förordning (EG) nr 3254/94 av den 19 december 1994 (EGT L 346, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 87),
meddelar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
sammansatt av ordföranden på andra avdelningen R. Schintgen (referent), tillförordnad ordförande på sjätte avdelningen, samt domarna P.J.G. Kapteyn och H. Ragnemalm,
generaladvokat: F.G. Jacobs,
justitiesekreterare: biträdande justitiesekreteraren H. von Holstein,
med beaktande av de skriftliga yttranden som har inkommit från:
- Firma Söhl & Söhlke, genom skatterådgivaren H. Glashoff och advokaten H.-J. Stiehle, Frankfurt am Main,
- Hauptzollamt Bremen, genom M. Tischler, Zolloberamtrat vid Hauptzollamt Bremen, i egenskap av ombud,
- Tysklands regering, genom E. Röder, Ministerialrat vid förbundsekonomiministeriet, och C.D. Quassowski, Regierungsdirektor vid samma ministerium, båda i egenskap av ombud,
- Förenade kungarikets regering, genom D. Cooper, Treasury Solicitor's Department, i egenskap av ombud, biträdd av S. Moore, barrister,
- Europeiska gemenskapernas kommission, genom R. Tricot, rättstjänsten, och K. Schreyer, nationell tjänsteman med förordnande vid samma avdelning, båda i egenskap av ombud, biträdda av advokaten R. Bierwagen, Bryssel,
med hänsyn till förhandlingsrapporten,
efter att muntliga yttranden har avgivits vid sammanträdet den 11 februari 1999 av: Firma Söhl & Söhlke, företrädd av advokaten H.-J. Stiehle, Tysklands regering, företrädd av W.-D. Plessing, Ministerialrat vid förbundsfinansministeriet, i egenskap av ombud samt kommissionen, företrädd av K. Schreyer, biträdd av advokaten R. Bierwagen,
och efter att den 29 april 1999 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1 Finanzgericht Bremen har genom beslut av den 2 december 1997, som inkom till domstolens kansli den 24 februari 1998, i enlighet med artikel 177 i EG-fördraget (nu artikel 234 EG) ställt sju frågor om tolkningen av artiklarna 49, 204 och 239 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4; nedan kallad tullkodexen) och artikel 212a i förordning nr 2913/92, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 82/97 av den 19 december 1996 (EGT L 17, 1997, s. 1) samt om giltigheten och tolkningen av artikel 859 och tolkningen av artiklarna 900 och 905 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 (EGT L 253, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1), i dess lydelse enligt artikel 1.29 i kommissionens förordning (EG) nr 3254/94 av den 19 december 1994 (EGT L 346, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 87; nedan kallad tillämpningsförordningen).
2 Frågorna har uppkommit i en tvist mellan det tyska textilhandelsföretaget Firma Söhl & Söhlke (nedan kallat Söhl & Söhlke) och Hauptzollamt Bremen (nedan kallad Hauptzollamt). Tvisten rör ett flertal tulltaxeringsbeslut avseende tullklareringar fördelade på perioden från februari till december 1994.
Tillämpliga gemenskapsbestämmelser
3 Artikel 49 i tullkodexen föreskriver följande:
"1. Om varor omfattas av en summarisk deklaration, skall de formaliteter som krävs för att de skall kunna hänföras till en godkänd tullbehandling uppfyllas inom
a) ...
b) 20 dagar från den dag då den summariska deklarationen inges för varor som befordras på annat sätt än sjövägen.
2. Om omständigheterna motiverar det, får tullmyndigheterna fastställa en kortare tidsfrist eller medge en förlängning av de tidsfrister som anges i punkt 1. Denna förlängning skall dock inte överstiga de verkliga behov som berättigas av omständigheterna."
4 I artikel 204.1 i tullkodexen föreskrivs följande:
"1. En tullskuld vid import uppkommer i andra fall än som avses i artikel 203 genom
a) bristande uppfyllelse av någon av de förpliktelser som är förenade med tillfällig förvaring av importtullpliktiga varor eller med användning av det tullförfarande som varorna är hänförda till, eller
b) ...
såvida det inte kan fastställas att dessa försummelser inte haft någon avgörande inverkan på det korrekta genomförandet av den tillfälliga förvaringen eller tullförfarandet i fråga."
5 Artikel 203 i tullkodexen avser undandragande från tullövervakning av importtullpliktiga varor.
6 Förordning nr 82/97, vilken trädde i kraft den 1 januari 1997, införde en ny artikel 212a i tullkodexen med följande lydelse:
"När tullbestämmelser med stöd av artiklarna 184-187 föreskriver befrielse från import- eller exporttullar, skall denna befrielse även tillämpas då tullskulden har uppstått i enlighet med artiklarna 202-205, 210 eller 211, om den berörda partens uppträdande inte låter förmoda bedrägligt förfarande eller påtaglig försummelse och om denne kan styrka att de övriga villkoren för tillämpning av denna befrielse är uppfyllda."
7 Artikel 239 i tullkodexen föreskriver följande:
"1. Import- eller exporttullar får återbetalas eller efterges i andra fall än de som avses i artiklarna 236-238 och vilka
- bestäms enligt kommittéförfarandet,
- följer av omständigheter vid vilka varken oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet kan tillskrivas den person det gäller. De fall vid vilka denna bestämmelse får tillämpas och de närmare reglerna för förfarandet fastställs enligt kommittéförfarandet. Återbetalning eller eftergift får underkastas särskilda villkor.
2. Återbetalning eller eftergift av tullar av de skäl som anges i punkt 1 skall beviljas efter ingivande av ansökan till vederbörande tullkontor inom tolv månader efter den dag då gäldenären underrättades om tullbeloppet.
Tullmyndigheterna får dock tillåta att denna tid överskrids i välgrundade undantagsfall."
8 Artiklarna 236, 237 och 238 i tullkodexen avser typfall när tullbeloppet inte var det som lagligen skulle betalas, när tulldeklarationen ogiltigförklaras respektive när varorna i fråga har avvisats därför att de var defekta eller inte uppfyllde villkoren i avtalet.
9 Artikel 243 i tullkodexen har följande lydelse:
"1. Varje person skall ha rätt att överklaga beslut som fattats av tullmyndigheterna i fråga om tillämpningen av tullagstiftningen och som berör denne direkt och personligen.
Varje person som hos tullmyndigheterna gjort framställning om ett beslut i fråga om tillämpningen av tullagstiftningen skall också ha rätt att överklaga, om beslut inte fattats inom den tid som avses i artikel 6.2.
Överklagandet skall ges in i den medlemsstat där beslutet fattats eller framställningen gjorts.
2. Överklagandet sker
a) i första instans hos de tullmyndigheter som utsetts för detta av medlemsstaterna, och
b) i andra instans hos ett oberoende organ som kan vara en rättslig myndighet eller ett motsvarande specialiserat organ enligt gällande bestämmelser i medlemsstaterna."
10 I artikel 245 i tullkodexen anges följande:
"De närmare bestämmelserna om överklagande skall fastställas av medlemsstaterna."
11 Artikel 249 i tullkodexen föreskriver följande:
"1. De bestämmelser som krävs för tillämpningen av denna kodex, inklusive tillämpningen av den förordning som avses i artikel 184, med undantag av avdelning VIII och om inte annat följer av artiklarna 9 och 10 i rådets förordning (EEG) nr 2658/87 och av punkt 4, skall antas enligt det förfarande som fastställs i punkterna 2 och 3 i överensstämmelse med gemenskapens internationella åtaganden.
2. Kommissionens företrädare skall förelägga kommittén ett förslag till åtgärder. Kommittén skall yttra sig över förslaget inom den tid som ordföranden bestämmer med hänsyn till hur brådskande frågan är. Den skall fatta sitt beslut med den majoritet som enligt artikel 148.2 i fördraget skall tillämpas vid beslut som rådet skall fatta på förslag av kommissionen, varvid medlemsstaternas röster skall vägas enligt nämnda artikel. Ordföranden får inte rösta.
3. a) Kommissionen skall själv anta förslaget om det är förenligt med kommitténs yttrande.
b)
Om förslaget inte är förenligt med kommitténs yttrande eller om inget yttrande avges, skall kommissionen utan dröjsmål föreslå rådet vilka åtgärder som skall vidtas. Rådet skall fatta sitt beslut med kvalificerad majoritet.
c)
Om rådet inte har fattat något beslut inom tre månader från det att förslaget mottagits, skall kommissionen själv besluta att de föreslagna åtgärderna skall vidtas.
4. De bestämmelser som behövs för tillämpningen av artiklarna 11, 12 och 21 skall antas enligt det förfarande som avses i artikel 10 i förordning (EEG) nr 2658/87."
12 Sjunde och åttonde övervägandena i ingressen till tullkodexen har följande lydelse:
"Det är viktigt att säkerställa en enhetlig tillämpning av denna kodex och att i detta syfte fastställa ett gemenskapsförfarande, som gör det möjligt att besluta om förfaranden för att genomföra kodexen inom lämplig tid. En tullkodexkommitté bör inrättas för att säkerställa ett nära och effektivt samarbete mellan medlemsstaterna och kommissionen på detta område.
När beslut fattas om nödvändiga åtgärder för att genomföra denna kodex, måste största möjliga försiktighet iakttas för att förhindra varje form av bedrägeri eller oegentlighet som kan tänkas få en negativ inverkan på de Europeiska gemenskapernas allmänna budget."
13 Artikel 859 i tillämpningsförordningen föreskriver följande:
"Följande försummelser skall inte anses ha någon avgörande inverkan på det korrekta genomförandet av den tillfälliga förvaringen eller på tullförfarandet i fråga enligt artikel 204.1 i kodexen, under förutsättning att
- de inte utgör ett försök att föra bort varorna olagligt från tullens övervakning,
- de inte innebär en uppenbar försumlighet av personen i fråga, och
- alla formaliteter som krävs för att åtgärda förhållandena kring varorna därefter genomförs:
1) Överskridande av den tillåtna tidsfristen för att hänföra varorna till en av de godkända tullbehandlingar som är föreskrivna i samband med tillfällig förvaring eller tullförfarandet i fråga, om tidsgränsen skulle ha utsträckts om ansökan om förlängning gjorts i tid.
2) För varor som hänförts till ett transiteringsförfarande, överskridande av tidsgränsen för uppvisande av varorna på bestämmelsekontoret, om varorna uppvisas senare.
3) För varor som hänförts till tillfällig förvaring eller till förfarandet för lagring i tullager, hantering som inte godkänts i förväg av tullmyndigheterna, under förutsättning att denna hantering skulle ha godkänts om ansökan därom hade gjorts.
4) För varor som hänförts till förfarandet för temporär import, annan användning av varan än den som föreskrivs i tillståndet, under förutsättning att denna användning skulle ha godkänts enligt det förfarandet, om ansökan därom hade gjorts.
5) För varor i tillfällig förvaring eller vilka hänförts till ett tullförfarande, förflyttning av varorna utan tillstånd, under förutsättning att varorna kan uppvisas för tullmyndigheterna på deras begäran.
6) För varor i tillfällig förvaring eller vilka hänförts till ett tullförfarande, bortförande av varorna från gemenskapens tullområde eller deras införande i en frizon eller frilager utan att de nödvändiga formaliteterna har fullgjorts.
7) För varor som erhållit gynnsam behandling i tullhänseende på grund av deras användning för särskilda ändamål, överföring av varorna utan underrättelse till tullmyndigheterna, innan de utnyttjats för den avsedda användningen, förutsatt att
a) överföringen registrerats i den överförande partens lagerbokföring, och
b) den som tar emot varorna är tillståndshavaren för varorna i fråga."
14 I artikel 860 i tillämpningsförordningen föreskrivs följande:
"Tullmyndigheterna skall anse att en tullskuld har uppstått enligt artikel 204.1 i kodexen, såvida inte den person som skulle vara gäldenären visar, att de villkor som anges i artikel 859 är uppfyllda."
15 Artikel 899 i tillämpningsförordningen föreskriver att, "när den beslutande tullmyndigheten, till vilken den i artikel 239.2 i kodexen omtalade ansökan om återbetalning eller eftergift lämnats in, konstaterar
- att de grunder som framförs till stöd för ansökan motsvarar en av de omständigheter som avses i artikel 900-903 och att dessa omständigheter inte är ett uttryck för att den berörda personen har handlat bedrägligt eller gjort sig skyldig till uppenbar försumlighet, skall myndigheten återbetala eller efterge importtullbeloppet i fråga,
med 'den berörda personen' förstås den eller de personer som anges i artikel 878.1 eller deras representanter, och varje annan person som har varit medverkande vid fullgörandet av tullformaliteterna för varorna i fråga eller som har lämnat de nödvändiga instruktionerna för fullgörandet av dessa formaliteter,
- att de grunder som framförs till stöd för ansökan motsvarar en av de omständigheter som avses i artikel 904, skall den inte återbetala eller efterge importtullbeloppet i fråga."
16 Artikel 900.1 o i tillämpningsförordningen, införd genom artikel 1.29 i förordning nr 3254/94, med verkan från och med den 1 januari 1994, föreskriver följande:
"Importtullar skall återbetalas eller efterges om
...
o) tullskulden uppkommit på annat sätt än enligt artikel 201 i kodexen och den berörda personen kan visa upp ett ursprungsintyg, ett dokument för intern gemenskapstransitering eller annan lämplig handling av vilken det framgår att om de importerade varorna hade hänförts till fri omsättning, skulle de ha berättigat till gemenskapsbehandling eller förmånsbehandling i tullhänseende, under förutsättning att de övriga villkor som anges i artikel 890 uppfylldes."
17 Artikel 905.1 i tillämpningsförordningen har följande lydelse:
"Om den beslutande tullmyndighet till vilken en ansökan om återbetalning eller eftergift enligt artikel 239.2 i kodexen har ingivits inte kan fatta ett beslut på grundval av artikel 899, men ansökan är bestyrkt med bevis som kan ge upphov till en särskild situation till följd av omständigheter under vilka inget bedrägeri eller klar försumlighet kan tillskrivas personen i fråga, skall den medlemsstat som denna myndighet tillhör överlämna ärendet till kommissionen för ett avgörande enligt det förfarande som fastställs i artikel 906-909.
Beteckningen 'den berörda personen' skall tolkas på samma sätt som i artikel 899.
I alla andra fall skall den beslutande tullmyndigheten avslå ansökan."
18 Fjortonde och femtonde övervägandena i ingressen till förordning nr 3254/94 har följande lydelse:
"I artikel 890 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 fastställs det att tullar får återbetalas eller efterges när det gäller importvaror som berättigar till gemenskapsbehandling eller förmånsbehandling i tullhänseende, om en tullskuld uppstått till följd av övergång till fri omsättning.
Det finns även fall när importören kan uppvisa en handling som bevisar att han är berättigad till förmånsbehandling, men där tullskulden uppkommit av andra skäl än övergång till fri omsättning. Förpliktelsen att betala tull i dessa fall, som inte innefattar något bedrägeri eller uppenbar försumlighet, står inte i proportion till det behov av skydd som Gemensamma tulltaxan är avsedd att tillgodose."
Tvisten vid den nationella domstolen
19 Söhl & Söhlke importerar i enlighet med reglerna om passiv förädling och återexporterar i viss utsträckning icke-gemenskapsvaror som förts in till gemenskapens tullområde. År 1994 befordrades icke-gemenskapsvaror regelbundet enligt ett transiteringsförfarande till Bremen, där de uppvisades för Hauptzollamt och överlämnades till Söhl & Söhlke för tillfällig förvaring.
20 I augusti 1993 informerade Söhl & Söhlke Hauptzollamt om att datoriseringen av företagets tullberäkningar, som skulle möjliggöra en snabbare tullklarering, ännu inte var färdig. Detta innebar att den tidsfrist på 20 dagar för tullklarering som föreskrivs i artikel 49.1 i tullkodexen inte alltid skulle kunna iakttas.
21 I januari 1994 informerade Hauptzollamt Söhl & Söhlke om att man, med beaktande av att tullkodexen hade trätt i kraft den 1 januari 1994, inte längre skulle förvarna om när tidsfristen för de varor som förvarades hos Söhl & Söhlke löpte ut. Samtidigt informerades Söhl & Söhlke om att en tullskuld hade uppstått i enlighet med artikel 204.1 a i tullkodexen, jämförd med artikel 49 i samma tullkodex.
22 Från mitten av februari till slutet av år 1994 överskred Söhl & Söhlke regelbundet de tillåtna tidsfristerna för att hänföra varorna till en godkänd tullbehandling. I en skrivelse av den 12 oktober 1994 informerade Hauptzollamt Söhl & Söhlke om vilka konsekvenser detta agerande skulle få i form av tullskulder och anmodade företaget att inkomma med en förklaring till varför det inte iakttog tidsfristerna. Söhl & Söhlke svarade inte på denna skrivelse, men inlämnade därefter ett flertal ansökningar om förlängning av tidsfristen och åberopade därvid kraftiga och oförutsedda förseningar i arbetet till följd av datoriseringen av företagets bokföring och på grund av personalens sjukfrånvaro. Flera av dessa ansökningar avslogs av Hauptzollamt genom beslut av den 20 december 1994.
23 Mellan den 20 oktober 1994 och den 15 februari 1995 utfärdade Hauptzollamt 125 tulltaxeringsbeslut avseende tullklareringar som hade utförts under perioden från februari till december 1994.
24 Söhl & Söhlke begärde omprövning av samtliga tulltaxeringsbeslut och hävdade i huvudsak att någon tullskuld inte hade uppkommit i enlighet med artikel 204.1 a i tullkodexen, eftersom de försummelser företaget gjort sig skyldigt till inte haft någon avgörande inverkan på det korrekta genomförandet av den tillfälliga förvaringen eller tullförfarandet i fråga. Vidare begärde Söhl & Söhlke återbetalning av de erlagda importtullarna i enlighet med artikel 239 i tullkodexen, jämförd med artikel 900.1 o i tillämpningsförordningen.
25 Genom två beslut av den 23 maj 1995 fastställde Hauptzollamt sina tidigare beslut och avslog Söhl & Söhlkes begäran om återbetalning. Genom beslut av den 12 maj 1997 ogillades Söhl & Söhlkes klagomål mot Hauptzollamts vägran att återbetala importtullarna.
26 I juni 1995 väckte Söhl & Söhlke talan vid Finanzgericht om ogiltigförklaring av de tullar som hade fastställts i beslutet av den 23 maj 1995 om avslag på Söhl & Söhlkes begäran om omprövning av tulltaxeringsbesluten. I juni 1997 väckte Söhl & Söhlke talan vid samma domstol mot beslutet av den 12 maj 1997 att ogilla dess klagomål mot beslutet att vägra återbetalning av importtullarna.
27 Finanzgericht Bremen, som har beslutat att förena de två målen, har beslutat att förklara målet vilande och att ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
"1) Reglerar artikel 859 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 253, s. 1, svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1, nedan kallad tillämpningsförordningen) på ett giltigt och uttömmande sätt de försummelser som avses i artikel 204.1 a i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302, s. 1, svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4, nedan kallad tullkodexen) och som 'inte haft någon avgörande inverkan på det korrekta genomförandet av den tillfälliga förvaringen eller tullförfarandet i fråga'?
2) Om fråga 1 besvaras jakande:
a) Får domstolen inte självständigt pröva förutsättningarna för att förlänga tidsfristen i enlighet med artikel 859 punkt 1 i tillämpningsförordningen, då ansökan har lämnats in i rätt tid, när tullmyndigheten har avslagit en ansökan om förlängning av tidsfristen genom ett beslut mot vilket talan inte längre får föras?
b) Kan en ansökan om förlängning av tidsfristen, i stället för att avse varje deklaration för sig, även göras generellt så att den rör alla deklarationer under en viss period (i det förevarande målet under flera månader), då denna ansökan motiveras med vissa företagsmässiga problem under denna period (till exempel att anställda plötsligt har insjuknat eller har varit på semester, att nya anställda har introducerats, problem i samband med tillämpningen av ett datasystem för förtullning eller en kraftigt ökad arbetsbörda till följd av beräkningar i samband med passiv förädling som egentligen skall skötas av tullmyndigheterna), utan att uppenbar försumlighet föreligger i den mening som avses i artikel 859 andra strecksatsen i tillämpningsförordningen.
3) Om fråga 1 besvaras nekande:
Kan det anses visat att försummelser som begåtts i ett stort antal fall, och som består i att den föreskrivna tidsfristen för att hänföra varor till en godkänd tullbehandling 'inte haft någon avgörande inverkan på det korrekta genomförandet av den tillfälliga förvaringen eller tullförfarandet i fråga', när de deklarerade varorna efter tidsfristens utgång har hänförts till en godkänd tullbehandling, trots att en förlängning av tidsfristen enligt artikel 49.2 i tullkodexen inte var berättigad?
4) Om fråga 2 b eller fråga 3 besvaras nekande:
Är det möjligt att tillämpa artikel 900.1 o i tillämpningsförordningen, som infördes genom artikel 1.29 i kommissionens förordning (EG) nr 3254/94 av den 19 december 1994 (EGT L 346, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 87) även på beviljande av andra förmånsbehandlingar än gemenskapsbehandling eller förmånsbehandling i tullhänseende?
5) Om fråga 4 besvaras nekande:
Är de tullmyndigheter och domstolar till vilka en ansökan om återbetalning har lämnats in skyldiga att ex officio pröva alla tänkbara grunder för återbetalning, även när den som ansöker om återbetalning uttryckligen grundar sin ansökan om återbetalning på endast en rättslig grund för återbetalning, vilket innebär att det i detta sammanhang även måste prövas om villkoren i artikel 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen, jämförd med artikel 905.1 första meningen i tillämpningsförordningen, är uppfyllda beträffande deklarationerna för övergång till fri omsättning, varvid giltiga varucertifikat EUR 1 respektive ursprungsintyg formulär A föreligger som kan leda till fullständig eller delvis befrielse från importtullar beträffande varor som återimporterats efter passiv förädling (differentierad beskattning) eller varor som återinförs efter reparation?
6) Skall man, då villkoren för återbetalning enligt artikel 900.1 o i tillämpningsförordningen är uppfyllda, utgå från att den berörda personen varken har handlat bedrägligt eller gjort sig skyldig till uppenbar försumlighet?
7) Om fråga 6 och/eller fråga 4 besvaras nekande:
Skall begreppet 'offensichtliche Fahrlässigkeit' i artikel 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen (uppenbar vårdslöshet) tolkas enligt objektiva eller (även) subjektiva kriterier? Avser begreppet samma sak som begreppet 'grobe Fahrlässigkeit' i artikel 859 andra strecksatsen i tillämpningsförordningen (uppenbar försumlighet) och begreppet 'offenkundige Fahrlässigkeit' i artikel 212a i tullkodexen (påtaglig försummelse)? Kan 'uppenbar vårdslöshet' i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen uteslutas när importtullskulder i enlighet med artikel 204.1 a har uppkommit därför att den tidsfrist som föreskrivs i artikel 49.1 i tullkodexen inte har iakttagits under flera månader på grund av de skäl som räknas upp i fråga 2b och det inte heller finns några omständigheter som talar för en förlängning av tidsfristen, så att även 'uppenbar försumlighet' i den mening som avses i artikel 859 andra strecksatsen i tillämpningsförordningen förelåg."
28 Domstolen anser inledningsvis att det är lämpligt att pröva den tredje frågan efter den första frågan och att besvara den sjunde frågan före den andra frågan.
Den första frågan
29 Den nationella domstolen vill med sin första fråga i huvudsak få klarhet i om artikel 859 i tillämpningsförordningen på ett giltigt och uttömmande sätt reglerar
de försummelser som avses i artikel 204.1 a i tullkodexen och som "inte haft någon avgörande inverkan på det korrekta genomförandet av den tillfälliga förvaringen eller tullförfarandet i fråga".
30 Söhl & Söhlke och den tyska regeringen har hävdat att kommissionen saknade tillräcklig rättslig grund för att i tillämpningsförordningen göra en uttömmande uppräkning av de fall som kan omfattas av undantaget i artikel 204.1 in fine i tullkodexen.
31 Kommissionen har i gengäld gjort gällande att rådet, genom artiklarna 204 och 249 i tullkodexen, har tilldelat den en tillräcklig rättslig grund för att, i samförstånd med tullkodexkommittén (nedan kallad kommittén), anta sådana uttömmande regler som det är fråga om i artikel 859 i tillämpningsförordningen. Enligt kommissionen var denna uttömmande reglering nödvändig för att uppnå en enhetlig tillämpning av tullkodexen i samtliga medlemsstater.
32 Domstolen erinrar i detta hänseende om att det följer av domstolens rättspraxis att om en bestämmelse i EG-fördraget, i likhet med artikel 28 i EG-fördraget (nu artikel 26 EG i ändrad lydelse) som är en av de bestämmelser som särskilt ligger till grund för antagandet av tullkodexen, ger rådet behörighet att, på förslag från kommissionen, fastställa regler på ett bestämt område, tillåter artiklarna 145 och 155 i EG-fördraget (nu artiklarna 202 EG och 211 EG) rådet att i de rättsakter som det antar överlåta befogenheten att genomföra de beslutade reglerna till kommissionen. Enligt artikel 145 kan dock rådet i särskilda fall förbehålla sig rätten att utöva genomförandebefogenheterna (se särskilt, beträffande jordbruksområdet, dom av den 27 oktober 1992 i mål C-240/90, Tyskland mot kommissionen, REG 1992, s. I-5383; svensk specialutgåva, volym 13, punkt 35).
33 Rådet har emellertid inte förbehållit sig rätten att uttömmande fastställa de kategorier av försummelser som avses i artikel 204 i tullkodexen. Vidare har rådet genom artikel 249 i tullkodexen anförtrott kommissionen uppdraget att, i enlighet med ett föreskrivet förfarande som inbegriper kommittén, anta "[d]e bestämmelser som krävs för tillämpningen av denna [tull]kodex", med undantag för några särskilda bestämmelser, vilka inte omfattar artikel 204.
34 Det följer vidare av domstolens rättspraxis att rådet, efter att i en grundförordning ha fastställt de centrala reglerna på det aktuella området, kan överlåta den allmänna befogenheten att fastställa tillämpningsföreskrifter till kommissionen, utan att i detalj behöva ange huvudinnehållet i de befogenheter som överlåts, och att därvid en allmänt hållen bestämmelse är en tillräcklig grund för bemyndigandet (se särskilt, beträffande jordbruksområdet, domen i det ovannämnda målet Tyskland mot kommissionen, punkt 41).
35 Artikel 249 i tullkodexen utgör vidare en tillräcklig grund för bemyndigande för kommissionen att anta tillämpningsförskrifter för tullkodexen, bland annat för artikel 204.
36 Slutligen framgår det av domstolens rättspraxis att kommissionen har befogenhet att vidta alla nödvändiga eller lämpliga tillämpningsåtgärder för verkställande av de grundläggande föreskrifterna, såvida åtgärderna inte strider mot dessa föreskrifter eller rådets tillämpningsföreskrifter (se särskilt dom av den 15 maj 1984 i mål 121/83, Zuckerfabrik Franken, REG 1984, s. 2039, punkt 13, av den 17 oktober 1995 i mål C-478/93, Nederländerna mot kommissionen, REG 1995, s. I-3081, punkt 31, och av den 4 februari 1997 i de förenade målen C-9/95, C-23/95 och C-156/95, Belgien och Tyskland mot kommissionen, REG 1997, s. I-645, punkt 37).
37 Domstolen skall följaktligen pröva om den uttömmande regleringen i artikel 859 i tillämpningsförordningen är nödvändig eller lämplig för att genomföra tullkodexen och om den inte strider mot denna kodex.
38 Eftersom varken artikel 204 eller någon annan bestämmelse i tullkodexen hindrar kommissionen från att anta uttömmande regler avseende försummelser som "inte haft någon avgörande inverkan på det korrekta genomförandet av den tillfälliga förvaringen eller tullförfarandet i fråga", strider inte den uttömmande regleringen i artikel 859 i tillämpningsförordningen mot tullkodexen.
39 Der framgår vidare av sjunde och åttonde övervägandena i ingressen till tullkodexen att rådet har avsett att dels "säkerställa en enhetlig tillämpning" av kodexen i medlemsstaterna genom att i detta syfte fastställa ett särskilt förfarande som gör det möjligt att besluta om förfaranden för att genomföra kodexen inom lämplig tid, dels säkerställa att "[n]är beslut fattas om nödvändiga åtgärder för att genomföra" denna kodex, måste man "förhindra varje form av bedrägeri eller oegentlighet som kan tänkas få en negativ inverkan på de Europeiska gemenskapernas allmänna budget".
40 Med beaktande av dessa ändamål samt av behovet av likabehandling av alla ekonomiska aktörer i samtliga medlemsstater, måste artikel 859 i tillämpningsförordningen anses vara både lämplig och nödvändig för genomförandet av de grundläggande föreskrifterna, eftersom den säkerställer en enhetlig tillämpning av en bestämmelse i tullkodexen i samtliga medlemsstater.
41 Eftersom "[d]e åtgärder som föreskrivs i denna förordning är förenliga med yttrandet från Tullkodexkommittén", vilket framgår av femte övervägandet i ingressen till tillämpningsförordningen, har dessutom artikel 249 i tullkodexen, vilken fastställer förfarandet för att anta tillämpningsförordningen, iakttagits, och tillämpningsförordningen har därmed antagits i vederbörlig ordning.
42 Den invändning som har rests av Söhl & Söhlke och den tyska regeringen kan följaktligen inte godtas.
43 Den första frågan skall således besvaras på så sätt att artikel 859 i tillämpningsförordningen på ett giltigt och uttömmande sätt reglerar de försummelser som avses i artikel 204.1 a i tullkodexen och som "inte haft någon avgörande inverkan på det korrekta genomförandet av den tillfälliga förvaringen eller tullförfarandet i fråga".
Den tredje frågan
44 Med hänsyn till svaret på den första frågan saknas skäl att pröva den tredje frågan.
Den sjunde frågan
45 Den nationella domstolen vill med sin sjunde fråga för det första få klarhet i om begreppen "offenkundige Fahrlässigkeit" (påtaglig försummelse), "offensichtliche Fahrlässigkeit" (uppenbar vårdslöshet) och "grobe Fahrlässigkeit" (uppenbar försumlighet), vilka förekommer i den tyska språkversionen av artikel 212a i tullkodexen, i dess lydelse enligt förordning nr 82/97, artikel 239 i tullkodexen respektive artikel 859 i tillämpningsförordningen och som i den franska språkversionen motsvaras av formuleringen "négligence manifeste" har samma innebörd. För det andra vill den nationella domstolen få klarhet i enligt vilka kriterier man skall bedöma huruvida det föreligger uppenbar vårdslöshet i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen. För det tredje vill den nationella domstolen veta om det är möjligt att yrka på avsaknad av uppenbar vårdslöshet ("offensichtliche Fahrlässigkeit") i enlighet med artikel 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen när den tidsfrist som föreskrivs i artikel 49.1 i tullkodexen inte har iakttagits, vilket anses utgöra uppenbar försumlighet ("grobe Fahrlässigkeit") i den mening som avses i artikel 859 andra strecksatsen i tillämpningsförordningen, och detta har givit upphov till en tullskuld i enlighet med artikel 204.1 a i tullkodexen.
Den sjunde frågans första och tredje del
46 Vad beträffar frågans första del, erinrar domstolen för det första om att, enligt fast rättspraxis, nödvändigheten av en enhetlig tolkning av gemenskapens rättsakter utesluter att en bestämmelse, då osäkerhet råder, betraktas för sig och kräver i stället att den skall tolkas och tillämpas mot bakgrund av de övriga språkversionerna (se i detta hänseende dom av den 2 april 1998 i mål C-296/95, EMU Tabac m.fl., REG 1998, s. I-1605, punkt 36).
47 För det andra, såsom generaladvokaten har anfört i punkterna 72 och 73 i sitt förslag till avgörande, används samma begrepp i alla de aktuella bestämmelserna i den franska, den danska, den italienska, den portugisiska och den spanska språkversionen, till skillnad från den tyska språkversionen. I artikel 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen samt i artiklarna 899 första strecksatsen och 905.1 i tillämpningsförordningen används begreppet "offensichtliche Fahrlässigkeit", medan artikel 859 andra strecksatsen i tillämpningsförordningen innehåller begreppet "grobe Fahrlässigkeit" och artikel 212a i tullkodexen, i dess lydelse enligt förordning nr 82/97, begreppet "offenkundige Fahrlässigkeit". Vad beträffar de övriga språkversionerna, används i vissa två olika begrepp medan det i andra förekommer tre eller fyra olika begrepp, men aldrig på samma ställe.
48 I enlighet med vad generaladvokaten har påpekat i punkt 73 i sitt förslag till avgörande, framgår det således av en jämförelse av de aktuella bestämmelserna i alla språkversioner att de begrepp som används för att beteckna vårdslöshet inte används på ett systematiskt sätt. Härav följer att lagstiftaren inte har haft någon särskild avsikt med att använda sig av olika begrepp i den tyska språkversionen. De begrepp som används i de aktuella bestämmelserna för att beteckna vårdslöshet har följaktligen en och samma betydelse och skall avse uppenbar vårdslöshet ("offensichtliche Fahrlässigkeit" i den tyska språkversionen).
49 Det framgår av det ovan anförda att de begrepp som används i den tyska språkversionen av artikel 212a i tullkodexen, i dess lydelse enligt förordning nr 82/97, artikel 239 i tullkodexen och artikel 859 i tillämpningsförordningen för att beteckna vårdslöshet har en och samma betydelse. I den tyska språkversionen skall dessa begrepp avse "offensichtliche Fahrlässigkeit" (uppenbar vårdslöshet).
50 Eftersom begreppet "uppenbar vårdslöshet" i artikel 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen har samma innebörd som begreppet "uppenbar försumlighet" i artikel 859 andra strecksatsen i tillämpningsförordningen, är det som svar på den sjunde frågans tredje del inte möjligt att yrka på avsaknad av uppenbar vårdslöshet i den mening som avses i artikel 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen när tullskulden har uppstått i enlighet med artikel 204.1 a i tullkodexen till följd av ett agerande som utgör "uppenbar försumlighet" enligt artikel 859 andra strecksatsen i tillämpningsförordningen.
Den sjunde frågans andra del
51 Vad beträffar den sjunde frågans andra del erinrar domstolen inledningsvis om att, i enlighet med vad som framgår av punkterna 46-49 i denna dom, artikel 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen och övriga bestämmelser i tullkodexen eller tillämpningsförordningen som är föremål för förevarande mål hänvisar till samma begrepp "uppenbar vårdslöshet".
52 Återbetalning eller eftergift av import- eller exporttullar, som endast kan medges under vissa förutsättningar och i vissa bestämda fall, utgör vidare ett undantag från den normala import- och exportordningen. Följaktligen skall de bestämmelser som föreskriver en sådan återbetalning eller eftergift tolkas restriktivt. Eftersom avsaknaden av "uppenbar vårdslöshet" är ett nödvändigt villkor [conditio sine qua non] för att kunna göra anspråk på återbetalning eller eftergift av import- eller exporttullar, skall detta begrepp tolkas på ett sådant sätt att antalet fall av återbetalning eller eftergift begränsas.
53 Det framgår slutligen av tullkodexen att den har samlat de tullbestämmelser som dessförinnan var utspridda i ett stort antal av gemenskapens förordningar och direktiv. I detta hänseende återfinns i sak artikel 13 i rådets förordning (EEG) nr 1430/79 av den 2 juli 1979 om återbetalning eller eftergift av import- eller exporttullar (EGT L 175, s. 1) i artikel 239 i tullkodexen. Domstolens rättspraxis avseende den förstnämnda bestämmelsen är således tillämplig även på den sistnämnda bestämmelsen.
54 Det följer emellertid av domstolens dom av den 1 april 1993 i mål C-250/91, Hewlett Packard France (REG 1993, s. I-1819), punkt 46, att artikel 13 i förordning nr 1430/79 och artikel 5.2 i rådets förordning (EEG) nr 1697/79 av den 24 juli 1979 om indrivning i efterhand av import- eller exporttullar som inte har utkrävts av den person som är betalningsskyldig för varor som deklarerats för ett tullförfarande som omfattar skyldigheten att betala sådana tullar (EGT L 197, s. 1) har samma målsättning, nämligen att begränsa betalningen av import- eller exporttullar i efterhand till situationer där sådan betalning är berättigad eller förenlig med en grundläggande princip, såsom principen om skydd för berättigade förväntningar. Härav följer att de villkor som måste vara uppfyllda för att dessa artiklar skall vara tillämpliga, det vill säga avsaknaden av oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet från den berörda personens sida enligt artikel 13 i förordning nr 1430/79 och avsaknaden av ett misstag från tullmyndigheternas sida, vilket inte rimligen kunde ha upptäckts av den avgiftsskyldige, enligt artikel 5.2 i förordning nr 1697/79, skall tolkas på samma sätt.
55 Domstolen har dessutom i sin dom av den 26 juni 1990 i mål C-64/89, Deutsche Fernsprecher (REG 1990, s. I-2535), punkt 19, beträffande artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 ansett att, för att avgöra huruvida ett misstag från tullmyndighetens sida rimligen kunde ha upptäckts av en ekonomisk aktör, hänsyn särskilt skall tas till misstagets art, den ekonomiska aktörens yrkeserfarenhet och den omsorg som denne har visat.
56 Genom en analog tillämpning av dessa kriterier vid bedömningen av huruvida det föreligger "uppenbar vårdslöshet" i den mening som avses i artikel 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen, skall särskild hänsyn tas till komplexiteten av de bestämmelser som inte har iakttagits och som har givit upphov till tullskulden, samt den ekonomiska aktörens yrkeserfarenhet och den omsorg som denne har visat.
57 Vad gäller frågan om den ekonomiska aktörens yrkeserfarenhet skall det undersökas om det rör sig om en yrkesmässig näringsverksamhet, där den huvudsakliga verksamheten består av import och export, och om den ekonomiska aktören redan hade en viss erfarenhet av verksamheten i fråga.
58 Vad gäller frågan om den omsorg som den ekonomiska aktören har visat, skall det understrykas att det ankommer på den ekonomiska aktören att, så snart denne är tveksam om tillämpningen av de bestämmelser som kan ge upphov till en tullskuld om den inte iakttas, skaffa information och söka klargöra så mycket som möjligt för att inte överträda bestämmelserna i fråga.
59 Det ankommer på den nationella domstolen att avgöra huruvida det föreligger uppenbar vårdslöshet från den ekonomiska aktörens sida mot bakgrund av dessa kriterier.
60 Den andra delen av den sjunde frågan skall således besvaras så, att för att avgöra om det föreligger "uppenbar vårdslöshet" i den mening som avses i artikel 239.1 andra strecksatsen i tullkodexen skall särskild hänsyn tas till komplexiteten av de bestämmelser som inte har iakttagits och som har givit upphov till tullskulden, den ekonomiska aktörens yrkeserfarenhet och den omsorg som denne har visat. Det ankommer på den nationella domstolen att avgöra huruvida det föreligger uppenbar vårdslöshet från den ekonomiska aktörens sida mot bakgrund av dessa kriterier.
Den andra frågan
61 Den andra frågan består av två delar.
Den andra frågans första del
62 Den nationella domstolen vill med denna fråga i huvudsak få klarhet i om gemenskapsrätten utgör hinder för en domstol att självständigt pröva huruvida villkoren i artikel 859 punkt 1 i tillämpningsförordningen är uppfyllda, det vill säga att en förlängning av tidsfristen borde ha beviljats, när tullmyndigheten har avslagit en ansökan om förlängning av tidsfristen, som getts in i rätt tid, genom ett beslut mot vilket talan inte längre får föras.
63 I enlighet med vad kommissionen har anfört, anser domstolen att det inte finns någon bestämmelse i tullkodexen eller tillämpningsförordningen som utgör ett hinder för en nationell domstol att, i ett fall som i det föreliggande målet där tullmyndigheterna beskyller en ekonomisk aktör för att inte ha iakttagit den tidsfrist som föreskrivs i artikel 49.1 i tullkodexen efter att tullmyndigheterna har avslagit en ansökan om förlängning av tidsfristen genom ett beslut mot vilket talan inte längre får föras, självständigt pröva huruvida denna försummelse omfattas av artikel 859 punkt 1 i tillämpningsförordningen.
64 Till skillnad från vad Förenade kungarikets regering har hävdat, framgår inte något sådant hinder av artikel 859 punkt 1 i tillämpningsförordningen. Denna bestämmelse utgör endast en av de försummelser som räknas upp i artikel 859 i tillämpningsförordningen och som, under vissa förutsättningar, inte skall anses ha någon avgörande inverkan på det korrekta genomförandet av den tillfälliga förvaringen eller på tullförfarandet i fråga i enlighet med artikel 204.1 i tullkodexen.
65 Även om det i artikel 243 i tullkodexen har införts en rätt för alla ekonomiska aktörer att överklaga beslut som fattats av tullmyndigheterna i fråga om tillämpningen av tullagstiftningen och som berör dem direkt och personligen, så har det dessutom enligt artikel 245 i tullkodexen överlåtits åt medlemsstaterna att fastställa de närmare bestämmelserna för hur överprövning skall ske.
66 Det framgår i vilket fall som helst av domstolens rättspraxis att i avsaknad av gemenskapsrättslig reglering på området skall det i den nationella rättsordningen i varje medlemsstat anges vilka domstolar som är behöriga och regleras vilka förfaranden som finns tillgängliga för att väcka talan som är avsedd att tillförsäkra enskilda de rättigheter som följer för dem av gemenskapsrättens direkta effekt. Dessa förfaranden får emellertid varken vara mindre förmånliga än dem som avser liknande talan enligt nationell rätt eller göra utövandet av de rättigheter som följer av gemenskapsrätten praktiskt taget omöjligt eller alltför svårt (se särskilt domarna av den 16 december 1976 i mål 33/76, Rewe, REG 1976, s. 1989, svensk specialutgåva, volym 3, s. 261, punkt 5, och i mål 45/76, Comet, REG 1976, s. 2043, punkterna 12-16, samt av den 14 december 1995 i mål C-312/93, Peterbroeck, REG 1995, s. I-4599, punkt 12).
67 Den andra frågans första del skall således besvaras på så sätt att gemenskapsrätten inte utgör hinder för en nationell domstol att självständigt pröva huruvida villkoren i artikel 859 punkt 1 i tillämpningsförordningen är uppfyllda, det vill säga att en förlängning av tidsfristen borde ha beviljats, när tullmyndigheten har avslagit en ansökan om förlängning av tidsfristen, som getts in i rätt tid, genom ett beslut mot vilket talan inte längre får föras.
Den andra frågans andra del
68 Den nationella domstolen vill med denna fråga för det första få klarhet i vilka omständigheter som kan berättiga en förlängning av den tidsfrist som avses i artikel 49.1 i tullkodexen och om vissa företagsmässiga problem, till exempel att anställda plötsligt har insjuknat eller varit på semester, att nya anställda har introducerats, problem i samband med tillämpningen av ett datasystem för förtullning eller en kraftigt ökad arbetsbörda till följd av beräkningar i samband med passiv förädling som egentligen skall skötas av tullmyndigheterna, kan utgöra en sådan omständighet. För det andra vill den nationella domstolen veta om en ansökan om förlängning av tidsfristen, i stället för att avse varje deklaration för sig, kan göras generellt så att den rör alla deklarationer under en viss period och i det förevarande fallet under flera månader. För det tredje vill den nationella domstolen veta om det föreligger uppenbar försumlighet i den mening som avses i artikel 859 andra strecksatsen i tillämpningsförordningen när de omständigheter som berättigar till en förlängning av tidsfristen inte är uppfyllda och när ansökan om förlängning har inkommit för sent.
69 Vad gäller de omständigheter som berättigar till en förlängning av tidsfristen, erinrar domstolen om att det framgår av artikel 49.2 i tullkodexen att tullmyndigheterna, "[o]m omständigheterna motiverar det", får medge en förlängning av tidsfristen för att uppfylla de formaliteter som krävs för att de varor, vilka omfattas av en summarisk deklaration, skall kunna hänföras till en godkänd tullbehandling. Denna förlängning skall dock inte överstiga "de verkliga behov som berättigas av omständigheterna".
70 Eftersom det inte framgår av ordalydelsen i denna artikel hur man skall fastställa vilka omständigheter som kan berättiga till en sådan förlängning av tidsfristen, skall det prövas huruvida dessa omständigheter kan fastställas i förhållande till bestämmelsens syfte.
71 Anledningen till att artikel 49.1 i tullkodexen fastställer korta tidsfrister är att de varor som uppvisas för tullen snabbt skall kunna hänföras till en godkänd tullbehandling. Till dess att de varor som uppvisats för tullen har hänförts till en godkänd tullbehandling, har de status som varor i tillfällig förvaring.
72 Syftet med artikel 49.1 i tullkodexen skulle emellertid inte kunna uppnås om de ekonomiska aktörerna kunde åberopa omständigheter som inte var exceptionella i någon bemärkelse för att beviljas förlängning av tidsfristen. En sådan tolkning av begreppet "omständigheter" i den mening som avses i denna bestämmelse skulle nämligen innebära att den tillfälliga förvaringen vanligtvis skulle förlängas och riskera att på sikt förvandlas till ett system för lagring i tullager i stället för tillfällig förvaring.
73 Begreppet "omständigheter" i den mening som avses i artikel 49.2 skall således tolkas på så sätt att det avser att täcka en undantagssituation i vilken sökanden befinner sig, jämfört med andra ekonomiska aktörer som bedriver samma verksamhet.
74 Sådana omständigheter kan omfatta extraordinära omständigheter som, även om de inte är främmande för den ekonomiska aktören, inte tillhör de omständigheter som varje ekonomisk aktör vanligtvis konfronteras med i sin verksamhetsutövning.
75 Det ankommer på tullmyndigheterna och de nationella domstolarna att i varje enskilt fall pröva om sådana omständigheter föreligger.
76 Sådana omständigheter som den nationella domstolen har räknat upp kan i vilket fall som helst inte utgöra omständigheter som berättigar till en förlängning av den tidsfrist som anges i artikel 49.1 i tullkodexen.
77 Den första delen av den andra frågans andra del skall således besvaras på så sätt att endast omständigheter som innebär att sökanden befinner sig i en undantagssituation jämfört med andra ekonomiska aktörer som bedriver samma verksamhet kan berättiga till en förlängning av den tidsfrist som anges i artikel 49.1 i tullkodexen. Sådana omständigheter kan utgöras av extraordinära omständigheter som, även om de inte är främmande för den ekonomiska aktören, inte tillhör de omständigheter som varje ekonomisk aktör vanligtvis konfronteras med i sin verksamhetsutövning. Det ankommer på tullmyndigheterna och de nationella domstolarna att i varje enskilt fall pröva om sådana omständigheter föreligger.
78 Vad gäller frågan huruvida en ansökan om förlängning av tidsfristen måste göras för varje enskild summarisk deklaration, eller om en sådan ansökan kan röra flera summariska deklarationer under en viss period - i det förevarande målet under flera månader - konstaterar domstolen för det första att artikel 49.2 i tullkodexen inte utgör hinder för en ekonomisk aktör att endast inlämna en ansökan som rör ett flertal summariska deklarationer.
79 För det andra framgår det av sjätte övervägandet i tullkodexen att denna kodex bland annat syftar till att inskränka "tullformaliteter och tullkontroller ... så mycket som möjligt". Det förhållandet att en ekonomisk aktör kan inlämna endast en ansökan om förlängning av den föreskrivna tidsfristen för att hänföra varor, vilka har omfattats av flera summariska deklarationer, till en godkänd tullbehandling, leder till en inskränkning av antalet tullformaliteter som den ekonomiska aktören måste iaktta.
80 Det finns således, i princip, ingenting som hindrar att en ekonomisk aktör endast inlämnar en ansökan om förlängning av den föreskrivna tidsfristen för att hänföra varor, vilka har omfattats av flera summariska deklarationer, till en godkänd tullbehandling.
81 Det framgår emellertid av artikel 49.1 i tullkodexen, jämförd med artikel 859 punkt 1 i tillämpningsförordningen, att en ansökan om förlängning av den föreskrivna tidsfristen för att hänföra varor som befinner sig i tillfällig förvaring till en godkänd tullbehandling endast kan inlämnas med giltig verkan innan denna tidsfrist har löpt ut. När det är fråga om endast en ansökan, kan en förlängning av tidsfristen följaktligen endast beviljas för de varor för vilka den föreskrivna tidsfristen för att hänföra dessa till en godkänd tullbehandling ännu inte har löpt ut.
82 Den andra delen av den andra frågans andra del skall således besvaras på så sätt att gemenskapsrätten inte utgör något hinder för en ekonomisk aktör att endast inlämna en ansökan om förlängning av den föreskrivna tidsfristen för att hänföra varor, vilka har omfattats av flera summariska deklarationer, till en godkänd tullbehandling. Även om det rör sig om endast en ansökan, kan emellertid en förlängning av tidsfristen endast beviljas för de varor för vilka den föreskrivna tidsfristen för att hänföra dessa till en godkänd tullbehandling ännu inte har löpt ut.
83 Vad gäller den tredje delen av den andra frågans andra del, ankommer det på den nationella domstolen att, med beaktande av punkterna 51-60 i förevarande dom, pröva huruvida det föreligger uppenbar försumlighet i den mening som avses i artikel 859 andra strecksatsen i tillämpningsförordningen.
Den fjärde frågan
84 Vad beträffar den fjärde frågan anser domstolen att det är tillräckligt att konstatera att det klart framgår av artikel 900.1 o i tillämpningsförordningen att denna bestämmelse endast är tillämplig när det framgår att "om de importerade varorna hade hänförts till fri omsättning, skulle de ha berättigat till gemenskapsbehandling eller förmånsbehandling i tullhänseende, under förutsättning att de övriga villkor som anges i artikel 890 uppfylldes". Eftersom denna bestämmelse tydligt hänvisar till "gemenskapsbehandling" och "förmånsbehandling i tullhänseende", kan den inte omfatta andra förmånsbehandlingar, såsom till exempel fullständig eller delvis befrielse från importtullar beträffande varor som återimporterats efter passiv förädling eller varor som återinförts efter reparation.
85 Denna tolkning bekräftas av femtonde övervägandet i ingressen till förordning nr 3254/94, genom vilken artikel 900.1 o i tillämpningsförordningen infördes. Det framgår nämligen klart av detta övervägande att artikeln endast är tillämplig i fall där en tullskuld har uppkommit av andra skäl än på grund av varornas övergång till fri omsättning, men där importören kan uppvisa en handling som bevisar att han är berättigad till "förmånsbehandling".
86 Den fjärde frågan skall således besvaras på så sätt att artikel 900.1 o i tillämpningsförordningen är tillämplig i fall där varorna skulle ha varit berättigade till gemenskapsbehandling eller förmånsbehandling i tullhänseende, men inte i fall där varorna skulle ha varit berättigade till andra förmånsbehandlingar.
Den femte frågan
87 Den nationella domstolen vill med sin femte fråga i huvudsak få klarhet i om den tullmyndighet eller nationella domstol, till vilken en ansökan om återbetalning eller eftergift av tullar i enlighet med artikel 239 i tullkodexen har lämnats in och denna ansökan grundar sig på artikel 900.1 o i tillämpningsförordningen, enligt vilken återbetalning inte kan beviljas, är skyldig att ex officio pröva om ansökan kan bifallas med stöd av övriga bestämmelser i artikel 900 samt artiklarna 901-905 i tillämpningsförordningen.
88 Domstolen anser i detta hänseende för det första att det framgår av ordalydelsen i artikel 899 i tillämpningsförordningen att en tullmyndighet, till vilken den i artikel 239.2 i tullkodexen omtalade ansökan om återbetalning eller eftergift lämnats in, skall pröva om "de grunder som framförs till stöd för ansökan motsvarar en av de omständigheter som avses" i artiklarna 900-904 i tillämpningsförordningen. För att pröva ansökan är tullmyndigheten således skyldig att bedöma de grunder som åberopats till stöd för ansökan mot bakgrund av samtliga omständigheter som anges i artiklarna 900-904 i tillämpningsförordningen.
89 Det förhållandet att en sökande har grundat sin ansökan på en specifik bestämmelse i en förordning, utan att något sådant krav framgår av förordningstexten, och att de åberopade grunderna inte motsvarar de omständigheter som anges i denna bestämmelse, kan inte befria den myndighet, till vilken denna ansökan har inlämnats, från skyldigheten att pröva om dessa grunder motsvarar en av de omständigheter som avses i artiklarna 900-904 i tillämpningsförordningen. Eftersom det i en ansökan om återbetalning eller eftergift i den mening som avses i artikel 239 i tullkodexen inte behöver specificeras vilken bestämmelse i tillämpningsförordningen som ansökan grundar sig på, skall nämligen den ansökan som grundar sig på en specifik rättslig grund bedömas lika fullständigt som andra ansökningar.
90 Denna tolkning bekräftas av ordalydelsen i artikel 905.1 i tillämpningsförordningen, av vilken det framgår att förfarandet i enlighet med artiklarna 905-909 i tillämpningsförordningen i övrigt är underkastat villkoret att den beslutande tullmyndigheten "inte kan fatta beslut på grundval av artikel 899" om att bevilja eller vägra återbetalning eller eftergift av import- eller exporttullarna.
91 För det andra framgår det av domstolens rättspraxis att om tullmyndigheten med hänsyn till de framförda grunderna inte kan fatta ett beslut om återbetalning eller eftergift av tullar på grundval av artikel 899 i tillämpningsförordningen, skall den alltså undersöka om det finns förmildrande uppgifter som kan ge upphov till en särskild situation, i den mening som avses i artikel 905.1 i tillämpningsförordningen, till följd av omständigheter under vilka varken bedrägeri eller klar försumlighet kan tillskrivas personen i fråga samt, i förekommande fall, överlämna handlingarna i ärendet till kommissionen. Denna gör därefter på grundval av de överlämnade uppgifterna en bedömning av om det föreligger en särskild situation som motiverar återbetalning eller eftergift av tullarna (dom av den 25 februari 1999 i mål C-86/97, Trans-Ex-Import, REG 1999, s. I-1041, punkt 19).
92 Den femte frågan skall således besvaras på så sätt att den tullmyndighet eller nationella domstol, till vilken en ansökan om återbetalning har lämnats in som grundar sig på artikel 900.1 o i tillämpningsförordningen, enligt vilken återbetalning inte kan beviljas, är skyldigt att ex officio pröva om ansökan kan bifallas med stöd av övriga bestämmelser i artikel 900 samt artiklarna 901-904 i tillämpningsförordningen. När tullmyndigheten med hänsyn till de framförda grunderna inte kan fatta ett beslut om återbetalning eller eftergift av tullar på grundval av artikel 899 i tillämpningsförordningen, skall den ex officio undersöka om det finns förmildrande uppgifter "som kan ge upphov till en särskild situation till följd av omständigheter under vilka inget bedrägeri eller klar försumlighet kan tillskrivas personen i fråga", i den mening som avses i artikel 905.1 i tillämpningsförordningen, vilket gör det nödvändigt för kommissionen att undersöka handlingarna i ärendet.
Den sjätte frågan
93 Den nationella domstolen vill med sin sjätte fråga i huvudsak få klarhet i om det villkor som enligt artikel 899 i tillämpningsförordningen måste vara uppfyllt för att återbetalning eller eftergift av tullar skall beviljas, och som innebär att den ekonomiska aktören inte får ha gjort sig skyldig till uppenbar försumlighet, fortfarande måste vara uppfyllt i de fall som avses i artikel 900.1 o i tillämpningsförordningen.
94 Domstolen anser i detta hänseende att det är tillräckligt att erinra om att artikel 899 i tillämpningsförordningen föreskriver att "när den beslutande tullmyndigheten, till vilken den i artikel 239.2 i [tull]kodexen omtalade ansökan om återbetalning eller eftergift lämnats in, konstaterar
- att de grunder som framförs till stöd för ansökan motsvarar en av de omständigheter som avses i artikel 900-903 och att dessa omständigheter inte är ett uttryck för att den berörda personen har handlat bedrägligt eller gjort sig skyldig till uppenbar försumlighet, skall myndigheten återbetala eller efterge importtullbeloppet i fråga".
95 Såsom kommissionen och Hauptzollamt med rätta har anfört, framgår det klart av artikel 899 i tillämpningsförordningen att den återbetalning eller eftergift som avses i artikel 239.2 i tullkodexen endast beviljas om två kumulativa villkor är uppfyllda: Att "en av de omständigheter som avses i artiklarna 900-903" föreligger och att dessa omständigheter "inte är ett uttryck för att den berörda personen har handlat bedrägligt eller gjort sig skyldig till uppenbar försumlighet".
96 Denna tolkning bekräftas bland annat av femtonde övervägandet i ingressen till förordning nr 3254/94, genom vilken artikel 900.1 o i tillämpningsförordningen införts. Enligt detta övervägande finns det nämligen "fall när importören kan uppvisa en handling som bevisar att han är berättigad till förmånsbehandling, men där tullskulden uppkommit av andra skäl än övergång till fri omsättning" och "[f]örpliktelsen i dessa fall, som inte innefattar något bedrägeri eller uppenbar försumlighet, [inte står] i proportion till det behov av skydd som Gemensamma tulltaxan är avsedd att tillgodose".
97 Den sjätte frågan skall således besvaras på så sätt att den tullmyndighet eller nationella domstol till vilken en ansökan om återbetalning eller eftergift av import- eller exporttullar har lämnats in inte skall utgå från att den berörda personen vare sig har handlat bedrägligt eller gjort sig skyldig till uppenbar försumlighet, endast av den anledningen att villkoren enligt artikel 900.1 o i tillämpningsförordningen är uppfyllda.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
98 De kostnader som har förorsakats Tysklands och Förenade kungarikets regeringar samt kommissionen, vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
- angående de frågor som genom beslut av den 2 december 1997 har ställts av Finanzgericht Bremen - följande dom:
1) Artikel 859 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen reglerar på ett giltigt och uttömmande sätt de försummelser som avses i artikel 204.1 a i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen, vilka "inte haft någon avgörande inverkan på det korrekta genomförandet av den tillfälliga förvaringen eller tullförfarandet i fråga".
2) a) De begrepp som används i den tyska språkversionen av artikel 212a i förordning nr 2913/92, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 82/97 av den 19 december 1996, artikel 239 i förordning nr 2913/92 och artikel 859 i förordning nr 2454/93 för att beteckna vårdslöshet har en och samma betydelse. I den tyska språkversionen skall dessa begrepp avse "offensichtliche Fahrlässigkeit" (uppenbar vårdslöshet).
b) Det är inte möjligt att yrka på avsaknad av uppenbar vårdslöshet i den mening som avses i artikel 239.1 andra strecksatsen i förordning nr 2913/92 när tullskulden har uppstått i enlighet med artikel 204.1 a i förordning nr 2913/92 till följd av ett agerande som utgör "uppenbar försumlighet" i den mening som avses i artikel 859 andra strecksatsen i förordning nr 2454/93.
c) För att avgöra om det föreligger "uppenbar vårdslöshet" i den mening som avses i artikel 239.1 andra strecksatsen i förordning nr 2913/92 skall särskild hänsyn tas till komplexiteten i de bestämmelser som inte har iakttagits och som har givit upphov till tullskulden, den ekonomiska aktörens yrkeserfarenhet och den omsorg som denne har visat. Det ankommer på den nationella domstolen att avgöra huruvida det föreligger uppenbar vårdslöshet från den ekonomiska aktörens sida mot bakgrund av dessa kriterier.
3) Gemenskapsrätten utgör inte hinder för en nationell domstol att självständigt pröva huruvida villkoren i artikel 859 punkt 1 i förordning nr 2454/93 är uppfyllda, det vill säga att en förlängning av tidsfristen borde ha beviljats, när tullmyndigheten har avslagit en ansökan om förlängning av tidsfristen, som getts in i rätt tid, genom ett beslut mot vilket talan inte längre får föras.
4) a) Endast omständigheter som innebär att sökanden befinner sig i en undantagssituation jämfört med andra ekonomiska aktörer som bedriver samma verksamhet kan berättiga till en förlängning av den tidsfrist som anges i artikel 49.1 i förordning nr 2913/92. Sådana omständigheter kan utgöras av extraordinära omständigheter som, även om de inte är främmande för den ekonomiska aktören, inte tillhör de omständigheter som varje ekonomisk aktör vanligtvis konfronteras med i sin verksamhetsutövning. Det ankommer på tullmyndigheterna och de nationella domstolarna att i varje enskilt fall pröva om sådana omständigheter föreligger.
b) Gemenskapsrätten utgör inte något hinder för en ekonomisk aktör att inlämna endast en ansökan om förlängning av den föreskrivna tidsfristen för att hänföra varor, vilka har omfattats av flera summariska deklarationer, till en godkänd tullbehandling. Även om det rör sig om endast en ansökan, kan emellertid en förlängning av tidsfristen endast beviljas för de varor för vilka den föreskrivna tidsfristen för att hänföra dessa till en godkänd tullbehandling ännu inte har löpt ut.
5) Artikel 900.1 o i förordning nr 2454/93, i dess lydelse enligt artikel 1.29 i kommissionens förordning (EG) nr 3254/94 av den 19 december 1994, är tillämplig i fall där varorna skulle ha varit berättigade till gemenskapsbehandling eller förmånsbehandling i tullhänseende, men inte i fall där varorna skulle ha varit berättigade till andra förmånsbehandlingar.
6) Den tullmyndighet eller nationella domstol till vilken en ansökan om återbetalning har lämnats in som grundar sig på artikel 900.1 o i förordning nr 2454/93, i dess lydelse enligt artikel 1.29 i förordning nr 3254/94, enligt vilken återbetalning inte kan beviljas, är skyldig att ex officio pröva om ansökan kan bifallas med stöd av övriga bestämmelser i artikel 900 samt artiklarna 901-904 i förordning nr 2454/93. När tullmyndigheten med hänsyn till de framförda grunderna inte kan fatta ett beslut om återbetalning eller eftergift av tullar på grundval av artikel 899 i förordning nr 2454/93, skall den ex officio undersöka om det finns förmildrande uppgifter "som kan ge upphov till en särskild situation till följd av omständigheter under vilka inget bedrägeri eller klar försumlighet kan tillskrivas personen i fråga", i den mening som avses i artikel 905.1 i förordning nr 2454/93, vilket gör det nödvändigt för kommissionen att undersöka handlingarna i ärendet.
7) Den tullmyndighet eller nationella domstol till vilken en ansökan om återbetalning eller eftergift av import- eller exporttullar har lämnats in skall inte utgå från att den berörda personen vare sig har handlat bedrägligt eller gjort sig skyldig till uppenbar försumlighet, endast av den anledningen att villkoren enligt artikel 900.1 o i förordning nr 2454/93, i dess lydelse enligt artikel 1.29 i förordning nr 3254/94, är uppfyllda.