61999CC0270_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Detta är ett överklagande av en dom från förstainstansrätten genom vilken denna ogillade en talan om ogiltigförklaring av Europaparlamentets beslut att som disciplinåtgärd flytta ned sökanden i lönegrad.
2. Sökanden gjorde vid förstainstansrätten gällande att beslutet var ogiltigt, bland annat på grund av att det hade fattats efter utgången av den tidsfrist som fastställs i artikel 7 första och tredje styckena i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna.
3. Den huvudsakliga rättsfrågan i överklagandet är om en underlåtenhet att iaktta dessa tidsfrister, eller en underlåtenhet att genomföra förfarande inom skälig tid, kan påverka giltigheten av en disciplinåtgärd som vidtagits enligt tjänsteföreskrifterna.
Tillämpliga bestämmelser
4. I bilaga IX till tjänsteföreskrifterna för tjänstemännen i Europeiska gemenskaperna anges regler för genomförandet av disciplinära förfaranden. Dessa förfaranden är uppdelade i tre stadier.
5. Först granskar tillsättningsmyndigheten de förhållanden som klagomålen avser och utarbetar en rapport som överlämnas till ordföranden för disciplinnämnden. Tillsättningsmyndigheten kan göra en utredning för att klargöra förhållandena innan rapporten utarbetas. För det andra skall ärendet behandlas av disciplinnämnden. Nämndens ordförande utser en av dess medlemmar som skall utarbeta en fullständig rapport i ärendet. Om disciplinnämnden anser att de förhållanden som klagomålen avser eller övriga omständigheter kring dessa inte i tillräcklig grad klargjorts kan den inleda en kontradiktorisk utredning. Sedan förhållandena utretts skall nämnden avge ett motiverat yttrande till tillsättningsmyndigheten om vilken disciplinåtgärd som är lämplig att vidta. För det tredje skall tillsättningsmyndigheten fatta beslut om vilken eventuell disciplinåtgärd som med hänsyn till det motiverade yttrandet är lämplig att vidta mot tjänstemannen.
6. Tidsfrister för att genomföra det disciplinära förfarandet fastställs i artikel 7 i bilaga IX. Bestämmelsen har följande lydelse:
"På grundval av de inlämnade handlingarna och med hänsyn till, i förekommande fall, de muntliga eller skriftliga uttalanden som den berörda tjänstemannen eller vittnena gjort och med hänsyn till resultatet av den undersökning som kan ha företagits skall disciplinnämnden inom en månad från den dag då ärendet hänsköts till nämnden efter ett majoritetsbeslut avge ett motiverat yttrande om vilken disciplinåtgärd som är lämplig att vidta beträffande de förhållanden som klagomålen avser och överlämna detta till tillsättningsmyndigheten och till den berörda tjänstemannen. Tidsfristen skall vara tre månader om nämnden har inlett en undersökning.
...
Tillsättningsmyndigheten skall fatta beslut inom högst en månad; den skall dessförinnan höra den berörda tjänstemannen."
Bakgrund och förfarande
7. Bakgrunden och förfarandet i förevarande mål kan, såsom de framgår av den överklagade domen, sammanfattas som följer.
8. Z (nedan kallad klaganden) trädde år 1977 i tjänst hos Europaparlamentet. Under den i detta förfarande ifrågavarande perioden (åren 1988-1995), var han anställd vid Europaparlamentets Generaldirektorat I (kansli och allmänna tjänster), där han ansvarade för ledamöternas postservice. Han utsågs från och med den 1 maj 1989 till förste kontorist i lönegrad C 1.
9. År 1993 inlämnade en anställd vid den tjänstegren som svaranden ansvarade för ett klagomål till ledningen för parlamentets kansli i vilket det bland annat gjordes gällande att klaganden hade gjort sig skyldig till sexuella trakasserier. Sedan klagomålet hade undersökts fastslog generaldirektören för kansliet i en skrivelse av den 16 september 1993 att det inte fanns tillräckliga bevis för anklagelserna.
10. Ytterligare ett klagomål inkom i december 1994 till ordföranden för Europaparlamentets personalkommitté. I det klagomålet framförde tre tjänstemän som arbetade i kansliet ett antal anklagelser avseende klagandens yrkesmässiga agerande. Genom en skrivelse av den 27 januari 1995 anmodade Europaparlamentets generalsekreterare direktören för direktoratet för personal- och socialfrågor att utreda dessa anklagelser genom en administrativ undersökning.
11. I undersökningsrapporten av den 2 juni 1995, som även omfattade klagomålet från år 1993, angavs att undersökningen hade visat att klaganden hade gjort sig skyldig till:
- kränkande behandling av anställda under hans ledning,
- sexuella trakasserier,
- handel med begagnade bilar utan föregående tillstånd och användning av parlamentets resurser, såsom telefoner och garage, för detta ändamål,
- otillfredsställande organisation av ledamöternas postservice, och
- avlägsnande av postförsändelser.
På grund av detta rekommenderades i rapporten att ett disciplinärt förfarande skulle inledas mot klaganden. I enlighet med artikel 87 i tjänsteföreskrifterna underrättades han om innehållet i rapporten och hördes den 7 juli 1995 av tillsättningsmyndigheten. Han delgavs protokollet från förhöret och inkom den 20 juli 1995 med ett skriftligt yttrande.
12. Den 31 augusti 1995 beslutade tillsättningsmyndigheten att inleda det disciplinära förfarandet mot klaganden och att hänskjuta ärendet till disciplinnämnden. Samtidigt avstängdes klaganden i enlighet med artikel 88, dock utan löneavdrag.
13. Samma dag inkom tillsättningsmyndighetens beslut till disciplinnämnden. I en skrivelse till disciplinnämnden av den 11 december 1995 kommenterade klaganden undersökningsrapporten av den 2 juni 1995. Disciplinnämnden tog den 18 december 1995, den 31 januari 1996, den 5 mars 1996 och den 23 april 1996 upp vittnesmål i närvaro av klagandens rättsliga ombud. Klaganden och dennes rättsliga ombud hördes den 25 juli 1996 av disciplinnämnden.
14. Disciplinnämnden ingav den 3 september 1996 sitt motiverade yttrande till tillsättningsmyndigheten. I yttrandet, som citeras i den överklagade domen, fastslogs att ett antal av de klagomål som riktats mot klaganden var tillräckligt styrkta, däribland klagomålet avseende kränkande behandling, sexuella trakasserier, användning av parlamentets resurser för handel med begagnade bilar och otillfredsställande organisation av medlemmarnas postservice. På grund av detta rekommenderade disciplinnämnden att klaganden enligt artikel 86.2 f i tjänsteföreskrifterna skulle avsättas från tjänsten, dock utan nedsättning av hans rätt till avgångspension.
15. Efter att den 3 oktober 1996 ha hört klaganden i enlighet med artikel 7 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna, beslutade tillsättningsmyndigheten den 28 oktober 1996 att flytta ned klaganden från lönegrad C 1, löneklass 4, till lönegrad C 5, löneklass 1. Klaganden meddelades detta beslut (nedan kallat det ifrågasatta beslutet) i en skrivelse av den 28 oktober. I den skrivelsen förklarade tillsättningsmyndigheten att den hade beaktat ett antal förmildrande omständigheter - särskilt att de uppgifter som klaganden hade haft att fullgöra vida översteg hans grad och förmåga och att hans personalrapporter hade varit positiva även om hans överordnade hade varit medvetna om åtminstone vissa av problemen inom ledamöternas postservice - och att det var på grund av dessa omständigheter som den hade beslutat att flytta ned honom i lönegrad i stället för att avskeda honom.
16. Det omtvistade beslutet kom den 30 oktober 1996 till klagandens kännedom. Den 30 januari 1997 inkom han med ett formellt klagomål mot beslutet, som genom en skrivelse av den 20 maj 1997 avslogs av tillsättningsmyndigheten.
17. Det framgår av dessa omständigheter, och är ostridigt mellan parterna, att det disciplinära förfarandet överskred de tidsfrister som fastställs i artikel 7 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna. Disciplinnämnden dröjde omkring tolv månader (från den 31 augusti 1995 till den 3 september 1996) med att avge sitt motiverade yttrande. Det är nio månader mer än den period som fastställs i artikel 7 första stycket. Tillsättningsmyndigheten fattade det omtvistade beslutet en månad och 25 dagar efter det att den mottog det motiverade yttrandet. Det är 25 dagar efter utgången av den tidsfrist som fastställs i artikel 7 tredje stycket.
18. Det kan tilläggas att klaganden efter det omtvistade beslutet förflyttades till en annan tjänstegren inom parlamentets förvaltning, och att han inte invände mot den åtgärden.
Den överklagade domen
19. Den 28 oktober 1996 väckte klaganden talan vid förstainstansrätten mot tillsättningsmyndighetens beslut. I det förfarandet åberopade han ett antal grunder, varav en var att beslutet var rättsstridigt på grund av att det hade fattats efter utgången av de tidsfrister som anges i artikel 7 i bilaga IX.
20. Förstainstansrätten biföll inte talan på någon av dessa grunder.
21. I fråga om förseningen hänvisade förstainstansrätten dels till domstolens domar i målen Van Eick mot kommissionen, F mot kommissionen och M mot rådet, dels till sina egna domar i målen De Compte mot parlamentet, D mot kommissionen och Daffix mot kommissionen. Med stöd av denna rättspraxis förklarade förstainstansrätten att "[e]nligt domstolens rättspraxis ... är de tidsfrister som föreskrivs i artikel 7 i bilaga IX inte tvingande utan utgör regler om god förvaltning, vilket medför att en underlåtenhet att iaktta dessa tidsfrister kan leda till att den berörda institutionen blir skadeståndsskyldig för den skada som förorsakats de berörda personerna, men kan inte i sig påverka giltigheten av en disciplinåtgärd som vidtagits efter det att fristen löpt ut. ... Även om förstainstansrätten har fastslagit ... att en underlåtenhet att iaktta dessa tidsfrister kan leda till att beslutet ogiltigförklaras, kan inte denna rättspraxis tolkas så att varje underlåtenhet att iaktta tidsfristerna automatiskt sanktioneras genom en ogiltigförklaring. ... Av ovanstående följer att giltigheten av en disciplinåtgärd som har vidtagits efter det att tidsfristen löpt ut endast, i särskilda fall, kan påverkas om ett antal specifika villkor är uppfyllda."
22. Förstainstansrätten fastslog, utan att uttryckligen ange vilka dessa villkor skulle vara, att det inte var motiverat att ogiltigförklara det omtvistade beslutet. Klagandens argument begränsades till att visa att tidsfristen i artikel 7 i bilaga IX inte hade iakttagits, och parlamentet hade - utan att motsägas av klaganden - anfört att förfarandet hade varit mycket komplicerat och försenades genom att ett stort antal vittnen hördes. Dessutom hade klaganden i avvaktan på det administrativa förfarandet avstängts utan löneavdrag och han hade, efter sin förflyttning, givits möjlighet att inleda en ny karriär inom en annan tjänstegren.
Överklagandet
23. I överklagandet har klaganden yrkat att domstolen skall upphäva förstainstansrättens dom på grund av att den domstolen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att slå fast att det ifrågasatta beslutet inte var ogiltigt och ogiltigförklara det ifrågasatta beslutet.
24. Klaganden har åberopat en enda grund till stöd för detta yrkande, men har anfört flera skilda delgrunder. Vid bedömningen kan dessa delgrunder delas upp i tre punkter. Klaganden anser, för det första, att förstainstansrätten skulle ha ogiltigförklarat det ifrågasatta beslutet på grund av att det fattades efter utgången av den tidsfrist som anges i artikel 7 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna och, för det andra, därför att parlamentet åsidosatte principerna om skyndsamhet och god förvaltning som gäller vid disciplinära förfaranden och, för det tredje, därför att parlamentet även handlade i strid med artikel 6.1 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna som ger alla rätt till prövning av deras civila rättigheter och skyldigheter inom skälig tid. I samband med denna delgrund har klaganden anfört att förstainstansrätten underlät att granska de särskilda omständigheterna i fallet för att fastställa om tillsättningsmyndighetens beslut, mot bakgrund av dess egen rättspraxis om förseningar i disciplinära förfaranden, var ogiltigt.
25. Europaparlamentet har beträffande klagandens första delgrund genmält att det tydligt framgår av domstolens rättspraxis att ett åsidosättande av de tidsfrister som fastställs i artikel 7 i bilaga IX inte kan leda till en ogiltigförklaring av beslutet, och att det i alla händelser inte förelåg några särskilda omständigheter som motiverade en ogiltigförklaring av det ifrågasatta beslutet. Beträffande den andra delgrunden har parlamentet hävdat att i den mån klaganden avser att åberopa principerna om skyndsamhet och god förvaltning som en separat delgrund, kan denna inte tas upp till prövning i sak eftersom den inte har någon specifik rättslig grund. Klagandens delgrund avseende underlåtenheten att pröva de särskilda omständigheterna i fallet kan inte heller tas upp till prövning eftersom den utgör en begäran om att förstainstansrättens bedömning av de faktiska omständigheterna skall omprövas. Slutligen har parlamentet gjort gällande att artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna inte är tillämplig på disciplinära förfaranden som genomförs enligt tjänsteföreskrifterna.
Upptagande till sakprövning
26. Svaranden har, genom sin andra delgrund, förklarat att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att underlåta att ogiltigförklara det ifrågasatta beslutet på grund av att parlamentet inte genomförde det disciplinära förfarandet mot honom inom skälig tid, vilket krävs enligt principerna om skyndsamhet och god förvaltning, och att förstainstansrätten underlät att pröva de särskilda omständigheterna i fallet.
27. I motsats till parlamentet anser jag att dessa påståenden kan tas upp till prövning i sak.
28. För det första är klagandens huvudargument att förstainstansrätten underlät att dra de korrekta rättsliga konsekvenserna av den försening som drabbade det disciplinära förfarandet mot honom. Jag anser att han har rätt att underbygga det påståendet genom att försöka beteckna förseningen som ett åsidosättande av andra regler eller principer. Frånvaron av en separat och detaljerad förklaring av hur var och en av dessa regler eller principer har åsidosatts kan enligt min uppfattning inte medföra att denna delgrund inte kan tas upp till prövning.
29. För det andra begränsas överklaganden till domstolen, enligt artikel 225 i fördraget och artikel 51 i stadgan för Europeiska gemenskapernas domstol, till rättsfrågor. Även om domstolen kan ingripa om förstainstansrätten har tillämpat gemenskapsrätten felaktigt genom att exempelvis tillämpa fel rättsligt kriterium på en fråga eller genom att grunda sin rättsliga slutsats på en otillräcklig motivering, kan den inte pröva förstainstansrättens ursprungliga bedömning av de faktiska omständigheterna. Domstolen kan dock pröva den rättsliga bedömningen, eller kvalificeringen, av de faktiska omständigheter som ligger till grund för en dom från förstainstansrätten. Jag anser att förstainstansrättens beslut att de villkor för ogiltigförklaring som fastställs i dess egen rättspraxis - med hänsyn till de olika åtgärder som vidtogs av parlamentet under loppet av det disciplinära förfarande som ledde till att det ifrågasatta beslutet antogs - inte var uppfyllda utgör en rättslig bedömning som kan prövas av domstolen.
Prövning i sak
30. Klaganden har gjort gällande att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att slå fast att det ifrågasatta beslutet inte var ogiltigt trots att det fattades, för det första, efter utgången av den tidsfrist som föreskrivs i artikel 7 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna, och, för det andra, med åsidosättande av principerna om skyndsamhet och god förvaltning som kräver att disciplinära förfaranden skall genomföras inom skälig tid och, för det tredje, i strid med artikel 6.1 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.
31. Dessa tre delgrunder bör granskas var för sig.
Artikel 7 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna
32. I artikel 7 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna ges disciplinnämnden en period av en månad (som utsträcks till tre månader om en undersökning sker) för att avge ett motiverat yttrande, och tillsättningsmyndigheten ges en period av ytterligare en månad för att fatta ett beslut. I tjänsteföreskrifterna anges inte uttryckligen de rättsliga följderna av ett åsidosättande av dessa tidsfrister, och frågans lösning har överlämnats åt gemenskapsdomstolarna.
33. Av domstolens och förstainstansrättens rättspraxis framgår tydligt att tidsfristerna i artikel 7 i bilaga IX inte är tvingande. Det faktum att ett beslut fattas efter utgången av den ena eller båda dessa tidsfrister är därför inte i sig tillräckligt för att påverka det beslutets giltighet.
34. Jag anser att denna rättspraxis är helt korrekt.
35. Disciplinära förfaranden skall i den berörde anställdes och gemenskapsförvaltningens intresse slutföras så snabbt som möjligt. Snabbhet är dock inte allt. Beslut i disciplinärenden medför ofta allvarliga följder för de anställda. Det är därför viktigt att besluten grundas på korrekta och relevanta fakta, och att de berörda personerna tillförsäkras alla de förfarandemässiga garantier som föreskrivs i tjänsteföreskrifterna. Det skulle inte vara möjligt att fullt ut uppfylla dessa krav om inga beslut någonsin fick fattas efter utgången av de tidsfrister som anges i artikel 7 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna. Ett disciplinärt förfarande kan ta längre tid, särskilt när förvaltningen skall ta ställning till flera och komplicerade anklagelser, där det är nödvändigt att höra ett antal vittnen för att utreda omständigheterna eller där tjänstemän på grund av sjukdom har varit förhindrade att delta i sammanträden.
36. Klaganden har gjort gällande att den uppfattningen strider mot domstolens rättspraxis inom andra områden, vilken innebär att tidsfrister av rättssäkerhets- och likabehandlingshänsyn skall tolkas strikt.
37. Jag kan inte godta detta argument. Den rättspraxis som har åberopats av klaganden behandlar inledandet av rättsliga förfaranden vid domstolen och förstainstansrätten. Som parlamentet har påpekat kan inte denna rättspraxis tillämpas analogt på tidsfrister i disciplinära förfaranden. Det är korrekt att en strikt tillämpning av de tidsfrister som fastställs i artikel 7 i bilaga IX skulle göra det möjligt för anställda att förutsäga hur länge de högst skulle behöva vänta på ett beslut. Det skulle dock inte gynna rättssäkerheten eller likabehandlingen, eftersom den tidspress som ålades förvaltningen skulle öka risken för rättsligt felaktiga beslut.
38. Jag föreslår därför att klagandens första delgrund skall underkännas. Förstainstansrätten gjorde sig inte skyldig till felaktig rättstillämpning genom att slå fast att det ifrågasatta beslutet inte var ogiltigt enbart på den grunden att det fattades efter utgången av den tidsfrist som föreskrivs i artikel 7 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna.
Principen om god förvaltning och skyldigheten att genomföra förfarandet inom skälig tid
39. Klaganden har hävdat att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att inte ogiltigförklara det ifrågasatta beslutet på grund av att parlamentet inte slutförde det disciplinära förfarandet mot honom inom skälig tid, vilket krävs enligt principerna om skyndsamhet och god förvaltning.
40. Som utgångspunkt för bedömningen av klagandens delgrund måste det erkännas att långsam förvaltning är dålig förvaltning. Det är ingen tvekan om att principen om god förvaltning kräver att gemenskapsförvaltningen, i alla förfaranden som kan leda till åtgärder som påverkar en eller flera personers intressen negativt, skall undvika förseningar och sörja för att varje steg i förfarandet kommer till stånd inom skälig tid efter det föregående. Det kan i detta avseende noteras att Europarådets ministerkommitté har medgivit att skyldigheten att fatta administrativa beslut inom skälig tid är en av de grundläggande principer som skall tjäna som utgångspunkt för utövandet av skönsmässiga administrativa befogenheter, och att den europeiska ombudsmannen har påpekat att förseningar som hade kunnat undvikas strider mot principen om god förvaltning. Dessutom proklamerar Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, som i sig inte är rättsligt bindande, en allmänt erkänd princip genom att i artikel 41.1 förklara att "[v]ar och en har rätt att få sina angelägenheter behandlade opartiskt, rättvist och inom skälig tid av unionens institutioner och organ".
41. Skyldigheten att genomföra förfarandet inom skälig tid är dessutom av särskild betydelse i disciplinära förfaranden eftersom en person som är föremål för ett sådant förfarande kan gå miste om en del av eller hela sin inkomst under avstängningstiden och kommer att sväva i ovisshet om sin fortsatta anställning inom förvaltningen så länge förfarandet pågår.
42. Det är därför inte förvånande att förstainstansrätten har slagit fast att det föreligger en skyldighet att genomföra disciplinära förfaranden inom skälig tid. Således hävdade sökanden i målet De Compte mot parlamentet att disciplinåtgärden skulle ogiltigförklaras eftersom det beslut genom vilket den vidtogs hade fattats efter utgången av de tidsfrister som föreskrivs i artikel 7 första och tredje styckena i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna. Förstainstansrätten förklarade att "[ä]ven om dessa tidsfrister inte är tvingande, ... följer det av den betydelse som i gemenskapsrätten fästs vid god förvaltning att disciplinära myndigheter är skyldiga att genomföra disciplinära förfaranden med vederbörlig skyndsamhet och sörja för att varje steg i förfarandet kommer till stånd inom skälig tid efter det föregående".
43. Det finns även i domstolens rättspraxis stöd för att det föreligger en skyldighet att genomföra disciplinära förfaranden inom skälig tid. Förstainstansrättens dom i målet De Compte överklagades till domstolen. Till skillnad från förstainstansrätten fastslog inte domstolen uttryckligen att det förelåg en skyldighet att genomföra ett disciplinärt förfarande inom skälig tid. Den noterade dock, utan att kritisera detta, att förstainstansrätten hade erkänt "principen att varje steg i förfarandet måste komma till stånd inom skälig tid efter det föregående", och slog fast att mot denna bakgrund hade inte förstainstansrätten gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning då den konstaterade att förfarandet mot klaganden i princip hade genomförts i normal ordning.
44. Då det föreligger en skyldighet att genomföra administrativa förfaranden inom skälig tid, uppstår frågan vilka rättsmedel som skall ställas till förfogande i situationer där förvaltningen inte fullgör denna skyldighet.
45. Gemenskapsdomstolarna har redan behandlat frågan inom ett antal gemenskapsrättsliga områden. Inom de flesta av dessa områden har domstolarna funnit att även om en försening i det administrativa förfarandet kan vara relevant när det gäller att fastställa om gemenskapsförvaltningen har åsidosatt principerna om rättssäkerhet och berättigade förväntningar eller åsidosatt de berörda personernas rätt till försvar, kan den inte i sig motivera en ogiltigförklaring av det administrativa beslutet.
46. Således fastslog domstolen i domen i målet Picciolo mot kommissionen att även om gemenskapsförvaltningens underlåtenhet att upprätta en periodisk personalrapport inom de tidsfrister som fastställs i tjänsteföreskrifterna "i vissa fall kan ge den berörda tjänstemannen rätt till ersättning, kan en sådan försening under inga omständigheter påverka personalrapportens giltighet". Med hänsyn till att kommissionen hade åsidosatt sin skyldighet att agera i skälig tid i ett administrativt förfarande om konkurrensregler, fastslog förstainstansrätten i domen i målet Limburgse Vinyl Maatschappij NV m.fl. mot kommissionen att "[n]är det inte har fastställts att den otillbörliga förseningen negativt har påverkat de berörda företagens möjlighet att effektivt försvara sig, kan inte underlåtenheten att följa principen att kommissionen måste agera inom skälig tid påverka det administrativa förfarandets giltighet och kan därför endast anses som en skadeståndsgrund som kan åberopas vid gemenskapsdomstolarna inom ramen för en talan grundad på artikel 178 och artikel 215 andra stycket i fördraget". Målet Oliveira mot kommissionen avsåg ett påstående om att kommissionen hade underlåtit att följa en dom från en gemenskapsdomstol inom skälig tid. Efter att ha konstaterat att det inte förekommit någon otillbörlig försening slog förstainstansrätten fast att "[n]är det rör sig om en talan om ogiltigförklaring gäller under alla omständigheter att en tidsfrist, även om den är orimlig, i sig inte kan medföra att det omtvistade beslutet är rättsstridigt och därmed skall upphävas med anledning av att rättssäkerhetsprincipen har åsidosatts. En försening som har uppkommit under förfarandet för verkställigheten av en dom är inte av sådant slag att den ensam kan påverka den ifrågavarande rättsaktens giltighet, eftersom det - om denna rättsakt hade ogiltigförklarats av det enda skälet att den var försenad - skulle vara omöjligt att anta en giltig rättsakt, eftersom den rättsakt som skulle ersätta den ogiltigförklarade rättsakten inte kan vara mindre försenad än denna."
47. Förstainstansrätten har dock intagit en annan ståndpunkt i mål angående disciplinära förfaranden enligt tjänsteföreskrifterna. I domen i målet De Compte mot parlamentet slog den fast att det "följer av den betydelse som i gemenskapsrätten fästs vid god förvaltning att disciplinära myndigheter är skyldiga att genomföra disciplinära förfaranden med vederbörlig skyndsamhet och sörja för att varje steg i förfarandet vidtas inom en skälig period efter föregående. Underlåtenhet att respektera denna period (som endast kan bedömas mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i fallet) kan inte endast medföra skadeståndsskyldighet för institutionen, utan kan även medföra att den åtgärd som vidtagits efter periodens utgång ogiltigförklaras." Den domen bekräftades av förstainstansrätten i domarna i målen D mot kommissionen och Daffix mot kommissionen. I den överklagade domen, och även i domen i målet Irving mot kommissionen, preciserade förstainstansrätten sin inställning, och slog fast att dess egen rättspraxis "inte kan tolkas så att varje underlåtenhet att iaktta tidsfrister bestraffas med en automatisk ogiltigförklaring" och att det "endast om ett antal särskilda villkor i specifika fall är uppfyllda kan påverka giltigheten av en disciplinåtgärd som ålagts efter utgången av en tidsfrist".
48. Förstainstansrättens rättspraxis står inte alls, såsom parlamentet har gjort gällande, i strid med domstolens rättspraxis. I domen i målet Van Eick mot kommissionen behandlade domstolen ett krav på att en disciplinåtgärd som ålagts efter utgången av tidsfristerna i artikel 7 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna skulle ogiltigförklaras. Den avslog begäran med hänvisning till att "de tidsfrister som fastställs [i artikel 7 till bilaga IX] inte kan anses utgöra en tvingande tidsfrist som, om den inte iakttas, medför att en åtgärd som vidtagits efter dess utgång är ogiltig". Den domen bekräftades genom domen i målet F mot kommissionen och genom domen M mot rådet. I den senare domen slog domstolen fast att "det faktum att tidsfristen på en månad [som stadgas i artikel 7 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna] överskreds inte på något sätt påverkar det ifrågasatta beslutets giltighet". Domstolen uteslöt inte genom dessa uttalanden möjligheten att principerna om skyndsamhet och god förvaltning, på vilka förstainstansrättens rättspraxis är grundad, kan leda till en ogiltigförklaring av ett beslut oberoende av ett åsidosättande av de tidsfrister som fastställs i artikel 7 i bilaga IX. Det förefaller i själva verket som om den möjligheten inte beaktades av eller ens togs upp vid domstolen i de målen.
49. Enligt min uppfattning skall domstolen inte godta att ett åsidosättande av skyldigheten att genomföra förfaranden i skälig tid, baserad på principen om god förvaltning, i sig kan påverka giltigheten av en disciplinåtgärd som har vidtagits enligt tjänsteföreskrifterna.
50. Det finns, som jag har förklarat ovan, ett klart urskiljbart mönster i gemenskapsdomstolarnas rättspraxis som pekar på att en försening inte i sig kan leda till att ett administrativt beslut ogiltigförklaras. Det föreligger enligt min uppfattning inte något tvingande skäl att inta ett annat förhållningssätt i fråga om disciplinära förfaranden.
51. Vid en genomgång av medlemsstaternas lagstiftning styrks jag i den uppfattningen. Medan disciplinåtgärder som vidtas mot tjänstemän inom civilförvaltningen kan ogiltigförklaras enbart på grund av försening inom vissa rättsordningar, som den belgiska, den nederländska och den spanska, är den allmänna uppfattningen att försening inte utgör en självständig ogiltighetsgrund.
52. Personer som blir föremål för långsam förvaltning är enligt min uppfattning dessutom, förutom av talan om ogiltigförklaring, tillräckligt skyddade av andra gemenskapsrättsliga rättsmedel.
53. En gemenskapsinstitution som inte genomför ett disciplinärt förfarande inom de tidsfrister som fastställs i artikel 7 i bilaga IX eller som inte vidtar åtgärder i förfarandet i skälig tid kan, enligt fast rättspraxis, bli skadeståndsskyldig för eventuella förluster som förorsakats de berörda. En person som har varit föremål för ett utdraget disciplinärt förfarande kan därför, beroende på omständigheterna, vara berättigad till kompensation för inkomstförlust, förlorad möjlighet till befordran och eventuellt för ideell skada, som den osäkerhet och oro som förorsakats av förseningen. I förevarande mål uppkommer dock inte några sådana frågor eftersom inget skadeståndskrav har rests.
54. Dessutom är det en allmän regel som är tillämplig på gemenskapens tjänstemän att när en institution fattar ett "beslut angående en tjänstemans situation ... skall den beakta samtliga faktorer som kan påverka dess beslut och därvid inte endast ta hänsyn till tjänstegrenens intressen utan även den berörde individens". En otillbörlig försening som inträffat under ett disciplinärt förfarandes gång är, enligt min uppfattning, ett av de faktorer som tillsättningsmyndigheten skall beakta när den beslutar om vilken påföljd som skall åläggas.
55. Jag anser av dessa skäl att underlåtenheten att genomföra det disciplinära förfarandet inom skälig tid - vilket krävs enligt principen om god förvaltning - inte i sig kan leda till att beslutet ogiltigförklaras. Förseningen kan dock påverka beslutets giltighet om den förhindrade den berörda personen från att exempelvis effektivt försvara sig, eller om det ingav den berörda personen berättigade förväntningar på att ingen - eller en mindre kännbar - disciplinåtgärd skulle vidtas. Under sådana omständigheter skulle det vara möjligt för gemenskapsdomstolarna att ogiltigförklara beslutet på grund av att det stred mot principen om rätten till försvar eller principen om skydd för berättigade förväntningar.
56. I förevarande mål finns det inga skäl att anse att förseningen påverkade klagandens möjlighet att utöva sin rätt till försvar, eller att den gav upphov till berättigade förväntningar.
57. Det kan tilläggas att klaganden under alla omständigheter inte drabbades av någon betydande skada på grund av förseningen. Han uppbar full lön under hela avstängningsperioden och drabbades därför inte av någon inkomstförlust. Den påföljd som ålades honom av parlamentets tillsättningsmyndighet var avsevärt mindre sträng än den påföljd som rekommenderades av disciplinnämnden i dess motiverade yttrande av den 3 september 1996, och han förflyttades och fick därmed möjlighet att inleda en ny karriär inom en annan tjänstegren.
58. Jag föreslår av dessa skäl att talan inte skall bifallas på klagandens andra delgrund.
Artikel 6.1 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna
59. Artikel 6.1 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna föreskriver i här relevanta delar:
"Envar skall, när det gäller att pröva hans civila rättigheter och skyldigheter eller anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till opartisk och offentlig rättegång inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag."
60. Klaganden har gjort gällande att parlamentet inte fattade det ifrågasatta beslutet inom skälig tid och därmed åsidosatte artikel 6.1 i konventionen. Förstainstansrätten gjorde sig därför skyldig till felaktig rättstillämpning genom att inte ogiltigförklara beslutet.
61. Det framgår av aktuell rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, och särskilt av domarna i målen Pellegrin mot Frankrike, Launikari mot Finland och Kepka mot Polen, att tvister avseende disciplinåtgärder som vidtas mot tjänstemän inom civilförvaltningen inte helt faller utanför tillämpningsområdet för artikel 6.1 i konventionen. Till skillnad från parlamentet anser jag därför att domstolen inte skall förkasta klagandens grund med hänvisning till att "artikel 6 i konventionen inte är tillämplig på rent disciplinära frågor inom civilförvaltningen".
62. Det framgår dock av såväl lydelsen av artikel 6.1 som av rättspraxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna att bestämmelsen avser förseningar i rättsliga förfaranden. Disciplinära förfaranden enligt tjänsteföreskrifterna är snarare administrativa än rättsliga till sin natur. Därav följer att förseningar i sådana förfaranden inte kan utgöra ett åsidosättande av artikel 6.1 i konventionen.
63. Jag föreslår därför att talan inte skall bifallas på klagandens tredje delgrund.
Förslag till avgörande
64. Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen skall:
1) ogilla överklagandet,
2) förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.