62023CC0767
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
TAMARA ĆAPETA
föredraget den 26 juni 2025 (
1
)
Mål C‑767/23 [Remling] (
i
)
A. M.
mot
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(begäran om förhandsavgörande från Raad van State (Högsta förvaltningsdomstolen, Nederländerna))
”Begäran om förhandsavgörande – Artikel 267 FEUF – Artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Omfattningen av skyldigheten för nationella domstolar i sista instans att ange skälen för att inte begära förhandsavgörande – Nationell lagstiftning enligt vilken en domstol i sista instans tillåts avgöra mål med en summarisk motivering”
I. Inledning
1.
I punkt 51 i sin dom i målet Consorzio, (
2
) fann EU-domstolen att nationella domstolar i sista instans, (
3
) som har beslutat att inte hänskjuta en fråga om tolkning av unionsrätten i enlighet med artikel 267 tredje stycket FEUF, mot bakgrund av situationerna i målet CILFIT, är skyldiga att ange skälen (
4
) till att förhandsavgörande inte begärs.
2.
I förevarande mål har domstolen att utveckla denna skyldighet ytterligare genom frågeställningen om en nationell domstol i sista instans alltid uttryckligen måste ange sådana skäl för att inte hänskjuta frågan, även om den enligt nationell rätt har befogenhet att avgöra denna typ av mål med en summarisk motivering.
II. Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
3.
A.M. är tredjelandsmedborgare (marockan). Hans fru och deras två underåriga barn är nederländska medborgare.
4.
A.M. ansökte hos de behöriga myndigheterna om utfärdande av en handling som intygar att han har laglig rätt att vistas i Nederländerna. A.M. ansåg att han skulle tillerkännas en härledd uppehållsrätt med stöd av artikel 20 FEUF, med motiveringen att denna rätt hade erkänts i EU-domstolens praxis, i bland annat domen i målet Chavez-Vilchez. (
5
)
5.
Genom beslut av den 8 oktober 2019 avvisade Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (statssekreterare med ministerlika befogenheter för justitie- och säkerhetsfrågor, Nederländerna; nedan kallad Staatssecretaris) A.M.:s ansökan. A.M. överklagade beslutet.
6.
Genom beslut av den 19 maj 2020 avslog Staatssecretaris A.M:s överklagande.
7.
A.M. överklagade beslutet till Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Domstolen i Haag, sammanträdesplats Utrecht, Nederländerna).
8.
Genom dom av den 5 mars 2021 (
6
) avslog denna domstol överklagandet. Med hänvisning till domstolens praxis fann den domstolen framför allt att Staatssecretaris hade fog för sin bedömning att A.M. inte hade någon härledd uppehållsrätt, eftersom han hade ett uppehållstillstånd i Spanien och hans barn inte har tvingats lämna Europeiska unionens territorium.
9.
A.M. överklagade denna dom till Raad van State (Högsta förvaltningsdomstolen, Nederländerna), som är en domstol i sista instans och den hänskjutande domstolen i detta mål.
10.
Enligt beslutet om hänskjutande har A.M. gjort gällande att den lägre domstolen gjorde fel när den bortsåg från hans argument att den borde ha lämnat en begäran om förhandsavgörande till EU-domstolen och han har begärt att den hänskjutande domstolen ska lämna en sådan begäran. Den hänskjutande domstolen anser att detta utgör ett undantag till dess skyldighet att begära förhandsavgörande, eftersom svaret på A.M.:s fråga om tolkningen av tillämplig unionsrätt kan härledas från EU-domstolens praxis och således utgör en ”acte éclairé”.
11.
Den hänskjutande domstolen önskar dock avslå A.M.:s överklagande genom ett summariskt motiverat beslut såsom föreskrivs i artikel 91.2 i Vreemdelingenwet 2000 (2000 års utlänningslag; nedan kallad Vw 2000). Enligt den lagstiftningen skulle den hänskjutande domstolen inte behöva motivera varför den inte hänskjuter tolkningsfrågor till EU-domstolen. Den hänskjutande domstolen vill dock få klarhet i om den lagstiftningen strider mot dess skyldighet att ange skäl för att förhandsavgörande inte begärs i enlighet med unionsrätten.
12.
Den hänskjutande domstolen förklarar att artikel 91.2 Vw 2000 ger Raad van State (Högsta förvaltningsdomstolen) befogenhet att i sitt avgörande begränsa sig till bedömningen att en anförd invändning inte kan leda till att den lägre domstolens beslut upphävs, utan att närmare motivera skälen till detta. I denna bestämmelse föreskrivs följande:
”Om [Raad van State (Högsta förvaltningsdomstolen), vid sin prövning efter överklagande] anser att en framställd invändning inte kan leda till ett upphävande, kan den i skälen till sitt beslut begränsa sig till denna bedömning.”
13.
Den hänskjutande domstolen har upplyst om att när Raad van State (Högsta förvaltningsdomstolen) utövar befogenheten enligt artikel 91.2 Vw 2000, anger den principiellt sett följande standardformulering i sitt beslut:
”Överklagandet leder inte till något upphävande av domstolens beslut. Denna slutsats behöver inte motiveras med ytterligare skäl.
Begäran om överklagande innehåller inte några frågor som behöver besvaras med avseende på en enhetlig rättstillämpning, rättsutveckling eller rättsskyddet i största allmänhet (artikel 91.2 Vw 2000).”
14.
Den hänskjutande domstolen har påpekat att lagstiftaren införde möjligheten att överklaga utlänningsmål till Raad van State (Högsta förvaltningsdomstolen) samtidigt som den domstolen fick befogenhet att avgöra sådana mål med en summarisk motivering. Raad van State (Högsta förvaltningsdomstolen) har getts i uppdrag att avgöra allmänna frågor för att säkerställa enhetlig rättstillämpning, rättsutveckling eller rättsskydd. Befogenheten att lämna en summarisk motivering i de mål där sådana frågor inte tas upp säkerställer systemets kvalitet och hanterbarhet, eftersom det gör det möjligt för Raad van State (Högsta förvaltningsdomstolen) att hantera ett stort antal överklaganden på ett effektivt sätt.
15.
Den hänskjutande domstolen har bland annat understrukit att en sådan summarisk motivering enbart används om det inte finns någon grund för att upphäva den klandrade domen eller förekommer några frågor som skulle behöva förhandsavgöras. Den påpekar vidare att den summariska motiveringen inte påverkar den berörda utländska medborgarens rättsskydd eftersom det ges en fullständig motivering i första instans och Raad van States (Högsta förvaltningsdomstolen) avgörande baseras på en omfattande bedömning av överklagandet, även om denna bedömning inte återges i den summariska motiveringen.
16.
Den hänskjutande domstolen anser att befogenheten att ange en summarisk motivering enligt artikel 91.2 Vw 2000 uppfyller motiveringsskyldigheten i enlighet med artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) och artikel 6.1 i den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europakonventionen). (
7
) Framför allt har den hänskjutande domstolen av praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (nedan kallad Europadomstolen) dragit slutsatsen att om en domstol enligt lag har rätt att meddela ett avgörande utan att ange ytterligare skäl för sitt beslut, utgör bedömningen av begäran om förhandsavgörande en del av bedömningen av målet som helhet och domstolen behöver inte ange separata skäl för att inte begära något förhandsavgörande. (
8
)
17.
Den hänskjutande domstolen vill ändå få klarhet i huruvida en sådan summarisk motivering är förenlig med artikel 267 tredje stycket FEUF, jämförd med artikel 47 i stadgan, eller om denna domstol, med stöd av punkt 51 i domstolens dom i målet Consorzio måste ge en mer utförlig redogörelse för skälen till att den inte är skyldig att begära förhandsavgörande och i synnerhet om den måste förklara vilket undantag till skyldigheten att begära förhandsavgörande som är tillämpligt och varför. Den hänskjutande domstolen anser att dess praxis med summariska motiveringar är tillräcklig, eftersom den implicerar att det föreligger ett sådant undantag till skyldigheten att begära förhandsavgörande.
18.
Mot denna bakgrund beslutade Raad van State att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU-domstolen:
”Ska artikel 267 tredje stycket [FEUF], jämförd med artikel 47 andra stycket i [stadgan], tolkas så, att dessa bestämmelser utgör hinder för en nationell bestämmelse som den i artikel 91.2 [Vw 2000], enligt vilken Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Avdelningen för förvaltningsrättsliga mål vid Högsta förvaltningsdomstolen), i egenskap av nationell domstol mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel, får besvara en fråga om tolkningen av unionsrätten genom att lämna en summarisk motivering och utan att motivera vilket av de tre undantagen från skyldigheten att begära förhandsavgörande som föreligger, oavsett huruvida det uttryckligen har begärts att frågor ska hänskjutas till EU-domstolen för förhandsavgörande?”
III. Målet vid den nationella domstolen
19.
Skriftliga yttranden har ingetts till domstolen av A.M., den nederländska och den finska regeringen samt av Europeiska kommissionen.
20.
Föreliggande mål vilandeförklarades genom beslut av domstolens ordförande av den 24 juli 2024 fram till meddelande av dom i målet KUBERA. (
9
) Förfarandet vid domstolen återupptogs den 18 oktober 2024.
21.
Förhandling hölls den 4 mars 2025, varvid samtliga berörda parter samt den tyska och den italienska regeringen yttrade sig muntligen.
IV. Bedömning
22.
Genom detta mål ombeds EU-domstolen att klargöra omfattningen av de nationella sistainstansdomstolarnas skyldighet att ange skälen till att de i ett mål har beslutat att inte hänskjuta en fråga om tolkningen av den unionsrätt som berörs till EU-domstolen.
23.
Eftersom EU-domstolen först relativt nyligen har fastställt att det föreligger en sådan skyldighet i unionsrätten, kommer jag att inleda min analys med en kort förklaring av hur domstolens praxis har utvecklats så här långt och vilka huvuddrag den omfattar (A). Jag kommer därefter att diskutera syftet med motiveringsskyldigheten mot bakgrund av artikel 267 FEUF och artikel 47 i stadgan (B). På grundval av detta kommer jag att bedöma tolkningsfrågan i förevarande mål (C).
A.
EU-domstolens praxis
24.
Inledningsvis ska det konstateras att nationella domstolar i sista instans sedan Europeiska unionens grundande har varit skyldiga att hänskjuta frågor som rör unionsrättens tolkning respektive giltighet när sådana frågor väcks hos dem till EU-domstolen, (
10
) och denna skyldighet fastställs numera i artikel 267 FEUF.
25.
Denna skyldighet är en följd av det val som fördragens upphovsmän har gjort när det gäller möjligheten att säkerställa enhetlighet i unionsrätten. Unionsrätten tillämpas av ett stort antal olika domstolar i för närvarande 27 medlemsstater och fungerar som europeiska domstolar när de tillämpar unionsrätten. (
11
) Detta medför en betydande risk att olika domare kommer att tillskriva en och samma EU-regel olika innebörd. En liknande risk föreligger även inom varje enskild medlemsstats interna rättssystem när olika domstolar tillämpar reglerna i nationell rätt. Även innan medlemsstaterna gick med i Europeiska unionen hade de därför metoder för att säkerställa en enhetlig rättstillämpning inom sina rättssystem, som genom det ena eller andra förfarandet utgick från deras högsta domstolar. (
12
) Genom artikel 267 FEUF infördes en skyldighet för dessa domstolar i sista instans att begära en tolkning av unionsrätten från EU-domstolen, så att de nationella domstolarna i sista instans involverades i uppgiften att säkerställa enhetlighet i unionsrätten.
26.
Såsom har erkänts av domstolen syftar den skyldighet som föreskrivs i artikel 267 tredje stycket FEUF således särskilt till att förhindra att det i någon medlemsstat uppstår en inhemsk rättspraxis som inte står i överensstämmelse med de unionsrättsliga bestämmelserna. (
13
)
27.
Redan från första början var det dock så att domstolarna i sista instans inte omfattades av en skyldighet enligt fördragen att inleda förfarandet för förhandsavgörande i samtliga mål, utan enbart när frågan om tolkning av unionsrätten ”fördes vidare” till dem. Frågan ska anses föras vidare om den nationella domstolen bedömer att den är relevant och behöver tolkas. Även om en part har fört vidare en fråga som rör unionsrätten, innebär det inte att en sådan fråga ”förs vidare” i den mening som avses i artikel 267 tredje stycket FEUF. (
14
)
28.
Redan i domen i målet CILFIT förklarade EU-domstolen i vilka situationer som en nationell domstol inte behövde begära förhandsavgörande, även om målet var uppe i sista instans. (
15
) Denna praxis beskrivs visserligen ofta som att domstolen införde vissa ”undantag” till den annars ovillkorliga skyldigheten att begära förhandsavgörande, (
16
) men jag menar att dessa ”undantag” egentligen bara förtydligar innebörden av kravet att frågan om unionsrätten ska ”föras vidare” till en nationell domstol. Genom dessa ”undantag” förklaras således enbart de situationer då en nationell domstol i sista instans kan anse att en fråga om unionsrätten inte har ”förts vidare” till den.
29.
I domen i målet Consorzio sammanfattade EU-domstolen de situationer som angetts i domen i målet CILFIT på följande sätt: ”Det följer av domstolens fasta praxis att en nationell domstol mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel enligt nationell lagstiftning endast kan befrias från denna skyldighet om den har funnit att frågan saknar relevans, att den ifrågavarande unionsbestämmelsen redan har tolkats av domstolen eller att den korrekta tolkningen av unionsrätten är så uppenbar att det inte finns utrymme för rimligt tvivel.” (
17
)
30.
Den första av dessa situationer skiljer sig från de andra två, eftersom en nationell domstol i sista instans inte bara befrias från sin skyldighet att begära förhandsavgörande, utan faktiskt inte kan begära något som helst förhandsavgörande om svaret på frågan inte är relevant för att avgöra det mål som är avhängigt vid den. Det är ostridigt att EU-domstolen endast kan avge förhandsavgörande om den hänskjutande domstolen skulle kunna använda svaret för att avgöra det mål som är avhängigt vid den. (
18
) Om unionsrätten inte är av relevans för att avgöra målet, har således EU-domstolen ingen behörighet att tolka den. Sett till den nationella domstol i sista instans som bedömer om den är skyldig att begära förhandsavgörande har en fråga om unionsrätten inte ”förts vidare” i den mening som avses i artikel 267 tredje stycket FEUF när denna fråga förs vidare av en part, men domstolen bedömer att den saknar relevans för att avgöra målet.
31.
De andra båda situationerna kan ses som scenarier då unionsrätten är relevant i ett mål som har anhängiggjorts vid en nationell domstol i sista instans, men då det inte råder något rimligt tvivel om den korrekta tillämpningen av unionsrätten, så det finns inget behov att begära förhandsavgörande. I det första scenariot kan den aktuella tillämpliga unionsrätten redan ha klargjorts av EU-domstolen i en sådan utsträckning att det inte råder något tvivel om hur den ska tillämpas i den situation som har anhängiggjorts vid domstolen i sista instans. Detta omnämns vanligtvis som situationen ”acte éclairé”. (
19
) I det andra scenariot regeln kan regeln i sig vara så tydlig att det inte råder något rimligt tvivel om den korrekta tolkningen, även om EU-domstolen ännu inte gjort någon relevant tolkning av den tillämpliga regeln i unionsrätten. Detta omnämns vanligtvis som situationen ”acte clair”. (
20
)
32.
Den praktiska svårigheten uppstår i och med att det inte är någon vetenskap som kan följa exakta regler att bedöma huruvida den tillämpliga unionsrätten – oavsett om den redan har tolkats i EU-domstolens praxis eller ej – inte lämnar något rimligt tvivel vad gäller den korrekta tillämpningen med avseende på en viss uppsättning faktiska omständigheter. I domen i målet CILFIT förklarade EU-domstolen att innan domstolen i sista instans drar slutsatsen att det inte finns utrymme för rimligt tvivel om den korrekta tolkningen och tillämpningen av regeln i ett visst mål, måste den vara övertygad om att saken är lika uppenbar för sistainstansdomstolarna i de övriga medlemsstaterna och EU-domstolen. (
21
)
33.
Kärnan i den prövning som domstolarna i sista instans ska göra är att de måste vara övertygade om att det inte kan finnas någon annan tolkning av samma unionsrättsliga regel i övriga medlemsstater eller EU-domstolen. I så fall uppstår inga problem vad gäller enhetligheten i unionsrätten. Enligt min mening ska det testet tillämpas i båda situationerna ”acte éclairé” och ”acte clair”. I den förstnämnda situationen måste en domstol i sista instans bli övertygad om att även sistainstansdomstolar i andra medlemsstater skulle tillämpa nuvarande praxis på samma sätt. Rent konkret bör den hänskjutande domstolen i förevarande mål ställa sig frågan om praxis i målet Chavez-Vilchez endast kan tolkas så, att A.M. inte har någon härledd uppehållsrätt eftersom han har ett uppehållstillstånd i Spanien, vilket gör att hans barn inte tvingas lämna Europeiska unionens territorium även om de skulle behöva lämna Nederländerna.
34.
När det gäller situationen ”acte clair” utvecklade EU-domstolen i domen i målet CILFIT flera kriterier som behöver beaktas av nationella domstolar i sista instans. (
22
) Sedan dom meddelades i det målet, vilket skedde för mer än 40 år sedan, har dessa kriterier ofta kritiserats. (
23
)
35.
Även om man kan instämma i att en strikt tillämpning av CILFIT‑kriterierna gör det ”lika troligt att träffa på en ’riktig’ acte clair-situation som att stöta ihop med en enhörning”, (
24
) var själva syftet med att ange dessa kriterier att understryka hur uppmärksamt som de nationella domstolarna i sista instans måste behandla frågan innan de beslutar att inte hänskjuta den. I det avseendet förklarade EU-domstolen att domstolar i sista instans ”är skyldiga att på ett oavhängigt sätt och med erforderlig omsorg, på eget ansvar avgöra huruvida de befinner sig i en situation som innebär att de kan avstå från att hänskjuta en uppkommen fråga om tolkningen av unionsrätten till EU-domstolen”. (
25
)
36.
I domen i målet Consorzio bekräftade EU-domstolen att en nationell domstol i sista instans endast kunde undgå skyldigheten att begära förhandsavgörande i en av de tre CILFIT‑situationerna. (
26
) EU-domstolen betonade också på nytt att det i slutänden måste vara den domstolens uppgift att besluta att frågan om tolkning av unionsrätten inte ska ”föras vidare” till domstolen i sista instans, med full kännedom om vilka konsekvenser detta kan få för en enhetlig tolkning av unionsrätten i hela Europeiska unionen. (
27
)
37.
Det nya i målet Consorzio var att EU-domstolen i punkt 51 i den domen införde en ny skyldighet för de nationella domstolarna i sista instans som inte hade nämnts i domen i målet CILFIT och dess efterföljare: dessa domstolars skyldighet att ange skälen till att de ansåg att någon av CILFIT‑situationerna befriade dem från skyldigheten att begära förhandsavgörande (nedan kallad motiveringsskyldigheten). (
28
)
38.
Med tanke på att det i förevarande mål behöver göras en tolkning av motiveringsskyldighetens omfattning, kan det vara på sin plats att återge det stycket i domen i målet Consorzio: ”[det] följer … av det system som inrättats genom artikel 267 FEUF, jämförd med artikel 47 andra stycket i stadgan, att när en domstol mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel enligt nationell lagstiftning anser att den befinner sig i någon av de tre [CILFIT‑situationerna] … att den därför är befriad från den skyldighet att begära förhandsavgörande från EU-domstolen som föreskrivs i artikel 267 FEUF tredje stycket, måste det framgå av skälen till detta beslut att den anförda unionsrättsliga bestämmelsen saknar relevans för utgången i målet, eller att tolkningen av den aktuella unionsrättsliga bestämmelsen följer av EU-domstolens praxis, eller – i avsaknad av sådan praxis – att tolkningen av unionsrätten är så uppenbar att den inte kan ge upphov till rimligt tvivel hos den nationella domstol som dömer i sista instans”. (
29
)
39.
I målet KUBERA ombads EU-domstolen för första gången sedan målet Consorzio att tolka motiveringsskyldigheten. Efter att ha slagit fast att en viss typ av prövningstillstånd för överklagande inte befriar en nationell domstol i sista instans från att bedöma huruvida den är skyldig att begära förhandsavgörande, bekräftade EU-domstolen motiveringsskyldigheten såsom den angetts i punkt 51 i domen i målet Consorzio. EU-domstolen gick dock inte närmare in på skyldighetens omfattning. (
30
)
40.
Enligt nuvarande praxis ska således nationella domstolar i sista instans, mot bakgrund av CILFIT‑situationerna, motivera sitt beslut att inte lämna någon begäran om förhandsavgörande till EU-domstolen. För att ange sådana skäl behöver det enligt min mening lämnas en förklaring till varför unionsrätten inte är relevant i det aktuella målet, varför EU-domstolens nuvarande praxis är avgörande för de faktiska omständigheterna i det målet eller varför domstolen i sista instans bedömer att domstolarna i andra medlemsstater inte skulle kunna komma fram till en annan tolkning. Det räcker med andra ord inte att bara hänvisa till någon av de tre CILFIT‑situationerna, utan domstolen måste också förklara varför så är fallet.
41.
Detta mål väcker frågan om huruvida en sådan uttrycklig motivering krävs även i de fall då domstolar enligt den nationella lagstiftningen har befogenhet att avgöra vissa typer av mål med en summarisk motivering.
42.
För att besvara den frågan bedömer jag att det är nödvändigt att gå närmare in på skälen för de nationella sistainstansdomstolarnas motiveringsskyldighet.
B.
Syfte med motiveringsskyldigheten
1. Skäl mot bakgrund av artikel 267 FEUF
43.
Jag vill erinra om att syftet med att ålägga nationella domstolar i sista instans att hänskjuta frågor som rör tolkningen av unionsrätten till EU-domstolen, vilket görs i artikel 267 FEUF, är att uppnå målet om att säkerställa enhetlighet i unionsrätten i samtliga medlemsstater. (
31
)
44.
Genom artikel 267 FEUF tredje stycket åläggs därmed nationella domstolar i sista instans skyldigheten att begära förhandsavgörande. I fördragsbestämmelsen ges därför enskilda personer ingen motsvarande rätt att begära förhandsavgörande från en domstol i sista instans. (
32
) Enligt domstolens fasta praxis har parter i ett mål ingen rätt att begära att en begäran om förhandsavgörande ska inges. (
33
)
45.
Eftersom enskilda personer inte har någon rätt att begära att en begäran om förhandsavgörande ska inges med stöd av artikel 267 FEUF, kan motiveringsskyldigheten inte åberopas på dessa grunder. (
34
)
46.
I det hänseendet hävdar den tyska regeringen att motiveringen till varför man inte begär ett förhandsavgörande har ett dubbelt syfte. För det första syftar den till att säkerställa att nationella domstolar i sista instans uppfyller den skyldighet att begära förhandsavgörande som de är ålagda enligt artikel 267 FEUF. Detta är helt och hållet en objektiv skyldighet och ger ingen subjektiv rätt till ett förhandsavgörande. För det andra innebär den att parterna kan förstå varför den aktuella nationella domstolen inte har hänskjutit målet till EU-domstolen. Detta är dock inget som härrör från artikel 267 FEUF, utan är i stället ett uttryck för rätten till en rättvis rättegång.
47.
Jag delar denna ståndpunkt. Med hänsyn till allmänintresset, som kan kopplas till artikel 267 FEUF, är skälet för motiveringsskyldigheten att säkerställa att en nationell domstol i sista instans på vederbörligt sätt gör en noggrann bedömning av de grunder som skulle kunna befria den från skyldigheten att begära förhandsavgörande.
48.
Jag menar därför att den nya – åtminstone inom unionsrätten (
35
) – motiveringsskyldighet som nationella domstolar i sista instans ålades genom domen i målet Consorzio är ett lämpligt verktyg för att säkerställa att dessa domstolar gör en riktig bedömning av behovet att begära förhandsavgörande, vilket därigenom bidrar till enhetlighet i unionsrätten.
49.
En sådan motiveringsskyldighet kompenserar för svårigheterna med att fastställa enkla regler för när nationella domstolar i sista instans befrias från sin skyldighet att begära förhandsavgörande. Det finns nog inte en jurist som inte har upplevt hur man kan förklara det man anser vara den korrekta rättstolkningen för andra och då ofta får en tydligare bild av sin egen motivering och ibland till och med ändrar den. Nationella domstolar i sista instans som måste ange sina skäl för att inte begära förhandsavgörande kan på ett liknande sätt ställas inför att de behöver bekräfta eller ändra sin ståndpunkt när det gäller vad som är korrekt tillämpning av unionsrätten i förevarande mål.
50.
Det kan förstås fortfarande göras felaktiga bedömningar. Om en nationell domstol i sista instans på lämpligt vis redogör för skälen till att inte begära förhandsavgörande, kan den dock befrias från ansvar, inklusive Köbler-ansvar. (
36
)
51.
När det gäller artikel 267 FEUF syftar motiveringsskyldigheten kort sagt till att få en nationell domstol i sista instans att allvarligt överväga om det är några tolkningsproblem vad gäller unionsrätten i målet, för att på så sätt bidra till enhetlighet i unionsrätten.
2. Skäl mot bakgrund av artikel 47 i stadgan
52.
Genom artikel 47 andra stycket i stadgan garanteras den grundläggande rätten till en rättvis rättegång. Enligt domstolens praxis kräver rätten till en rättvis rättegång bland annat att ett domstolsavgörande innehåller en motivering. Detta gör att svaranden kan förstå skälen till att domstolen har avkunnat denna dom och ta till lämpligt rättsmedel. (
37
)
53.
Artikel 47 andra stycket i stadgan motsvarar enligt förklaringarna till stadgan artikel 6.1 i Europakonventionen. Europadomstolens praxis, som berörda parter vid EU-domstolen har hänvisat till i förevarande fall, är i det hänseendet relevant för att förstå syftet med motiveringsskyldigheten mot bakgrund av artikel 47 i stadgan.
54.
I sin praxis avseende artikel 6.1 i Europakonventionen har Europadomstolen tydligt förklarat att rätten till ett motiverat beslut skyddar den enskilde mot godtycklighet, i och med att parterna får möjlighet att förstå det rättsliga avgörandet. Motiveringen syftar dessutom till att visa för parterna att de har fått komma till tals, vilket bidrar till att göra dem mer villiga att godta avgörandet. (
38
) Eftersom det är endast i CILFIT‑situationer som nationella domstolar i sista instans kan avstå från att hänskjuta frågor som rör tolkningen av unionsrätten till EU-domstolen, fann Europadomstolen att det är i detta sammanhang som domstolarna måste motivera varför de har ansett det vara onödigt att begära ett förhandsavgörande. (
39
)
55.
Nationella sistainstansdomstolars skyldighet att enligt artikel 47 andra stycket i stadgan motivera sina beslut att inte begära förhandsavgörande mot bakgrund av CILFIT‑situationerna utgör, i likhet med artikel 6.1 i Europakonventionen, en motsvarighet till en parts subjektiva rätt, som i grunden består i rätten att förstå varför lagen har tillämpats på ett visst sätt i målet utan något förhandsavgörande.
56.
Det är viktigt att notera att en sådan rätt att förstå skälen till att förhandsavgörande inte har begärts mot bakgrund av CILFIT‑situationerna bör anses uppstå i varje situation som innebär en möjlig tillämpning av unionsrätten, oavsett om en part har begärt förhandsavgörande eller ej. Denna rätt skiljer sig från rätten att få en fråga hänskjuten, som en part inte har vare sig enligt artikel 267 FEUF eller artikel 47 i stadgan. Den rätt som parten har enligt artikel 47 i stadgan handlar snarare om att få en förklaring till beslutet att inte begära förhandsavgörande.
57.
Hittills har Europadomstolens praxis rörande artikel 6.1 i Europakonventionen gällt mål där en part har begärt förhandsavgörande. Men omständigheten att dessa mål avgjordes i ett sådant sammanhang utesluter inte möjligheten att denna praxis tillämpas på situationer då målet gällde unionsrätten, utan att någon part hade begärt att en begäran om förhandsavgörande skulle inges.
58.
Den skyldighet att begära förhandsavgörande som infördes genom artikel 267 FEUF är dock inte avhängig av att en part begär ett förhandsavgörande. Enligt artikel 47 i stadgan är därför domstolen i sista instans skyldig att förklara för parterna varför den har valt att inte begära förhandsavgörande, även om ingen av parterna har begärt att den skulle göra det. (
40
)
59.
Sammanfattningsvis är syftet med motiveringsskyldigheten mot bakgrund av artikel 47 andra stycket i stadgan att parten ska kunna förstå skälen för domen, inbegripet ett beslut att inte begära förhandsavgörande, vilket därigenom garanterar partens rätt till en rättvis rättegång.
60.
Av ovanstående överväganden följer att det finns olika skäl för att låta domstolarna i sista instans omfattas av motiveringsskyldigheten i artikel 267 FEUF respektive artikel 47 i stadgan. Till skillnad från syftet mot bakgrund av artikel 267 FEUF, som utgår från objektiva överväganden, utgår syftet mot bakgrund av artikel 47 i stadgan från subjektiva överväganden, som avser att säkerställa den individuella rätten för en part i målet.
61.
Mot bakgrund av de olika syftena kan olika slutsatser dras om hur omfattande motiveringen måste vara.
C.
Motiveringsskyldighet och summarisk motivering
62.
Det ska erinras om att praxis i målen Consorzio och KUBERA bekräftar att domstolar i sista instans omfattas av skyldigheten att lämna en förklaring till varför de inte har begärt förhandsavgörande. En sådan förklaring bör göra det möjligt att förstå vilken av CILFIT‑situationerna som domstolen bedömer vara tillämplig och varför.
63.
Måste motiveringen alltid vara explicit eller är det möjligt att göra en summarisk motivering?
64.
Det finns också ett skäl till att domstolarna enligt nationell rätt har befogenhet att avgöra mål med summarisk motivering. Som den hänskjutande domstolen och den nederländska regeringen har angett utgör den summariska motiveringen en nödvändig kompromiss för att kunna möjliggöra överklaganden i utlänningsmål i situationer som i förevarande mål. Om det fanns ett omfattande motiveringskrav skulle det rubba den balans som den nationella lagstiftaren hade integrerat i systemet genom att å ena sidan ge enskilda personer rättsskydd i form av möjligheten till överklagande i utlänningsmål och å andra sidan använda summariska motiveringar för att förhindra att rättssystemet blir överbelastat. (
41
)
65.
För att besvara den fråga som har väckts i förevarande fall är det därför nödvändigt att väga intressena av att ha en sådan summarisk motivering i de nationella rättssystemen mot de unionsrättsliga intressena att nationella domstolar i sista instans motiverar sina beslut att inte begära förhandsavgörande från EU-domstolen.
66.
Under del B har jag förklarat att syftet med motiveringsskyldigheten skiljer sig åt mellan artikel 267 FEUF och artikel 47 i stadgan. Om det å ena sidan finns skäl för en summarisk motivering och å andra sidan skäl för motiveringsskyldigheten, kan denna avvägning ge olika resultat beroende på om motiveringsskyldigheten grundas på artikel 267 FEUF eller artikel 47 i stadgan.
67.
I det hänseendet skulle allmänintresset att säkerställa enhetlighet i unionslagstiftningen, som utgör grund för motiveringsskyldigheten enligt artikel 267 FEUF, kunna uppfyllas om den nationella domstolen i sista instans har beaktat CILFIT‑situationerna, men inte angett några skäl för beslutet att inte begära förhandsavgörande. För att tillgodose allmänintresset är det viktigt att den aktuella domstolen verkligen har övervägt CILFIT‑situationerna, inte att parterna i målet förstår denna domstols tankegång. Artikel 267 FEUF utgör således inget hinder för en summarisk motivering.
68.
Om det däremot inte framgår åtminstone implicit av avgörandet från den nationella domstolen i sista instans vilka skälen för att inte begära förhandsavgörande är i så måtto att parterna i målet har möjlighet att förstå utfallet av avgörandet, skulle det intresse som ligger till grund för motiveringsskyldigheten enligt artikel 47 i stadgan inte vara uppfyllt.
69.
Mot bakgrund av artikel 47 i stadgan måste det därför finnas någon form av motivering, även om denna motivering kan vara implicit. Detta utesluter inte per automatik en summarisk motivering, så länge den är lämplig för att parterna ska förstå varför domstolen inte har begärt förhandsavgörande.
70.
Vilken summarisk motivering är en lämplig motivering enligt artikel 47 i stadgan?
71.
Av EU-domstolens och Europadomstolens praxis följer att bedömningen av huruvida motiveringen är lämplig är avhängig av omständigheterna i det specifika målet.
72.
Enligt domstolen kan motiveringsskyldigheten vara olika beroende på vilken typ av domstolsavgörande det är fråga om och den måste prövas med hänsyn till det aktuella förfarandet i sin helhet och samtliga relevanta omständigheter. (
42
)
73.
Samma slutsats följer av Europadomstolens praxis. (
43
) Europadomstolen har slagit fast att det i vissa situationer, beroende på omständigheterna, kan vara godtagbart enligt artikel 6.1 i Europakonventionen att en domstol i sista instans meddelar ett avgörande med en summarisk motivering, om till exempel skälen för att avvisa begäran om förhandsavgörande är implicita eller framgår av andra delar av beslutet. (
44
)
74.
I synnerhet i målet Baydar (
45
) slog Europadomstolen fast att artikel 6.1 i Europakonventionen inte hade överträtts på grund av den summariska motiveringen från Hoge Raad (Högsta domstolen, Nederländerna). När det gällde de påskyndade förfaranden i den nederländska lagstiftningen som var föremål för det målet (
46
) fann Europadomstolen att det inte förelåg någon principfråga enligt artikel 6.1 i Europakonventionen om ett överklagande avvisades med summarisk motivering, då det tydligt framgick av omständigheterna i målet att detta beslut inte var godtyckligt eller på annat sätt uppenbart orimligt. Europadomstolen fann att detta avgörande inte var godtyckligt eller orimligt eftersom Hoge Raad der Nederlanden (Högsta domstolen, Nederländerna) på vederbörligt sätt hade prövat sökandens skriftliga grunder för överklagandet samt såväl generaladvokatens rådgivande yttrande som sökandens skriftliga svar på detta.
75.
I målet Harisch (
47
) fann Europadomstolen att artikel 6.1 i Europakonventionen inte hade överträtts på grund av den summariska motiveringen från Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland). Europadomstolen ansåg att sökanden hade möjlighet att förstå Bundesgerichtshofs (Federala högsta domstolen) avgörande, eftersom domstolen därunder hade gett en detaljerad motivering till beslutet att inte begära förhandsavgörande. Med beaktande av syftet med motiveringsskyldigheten enligt artikel 6 i Europakonventionen och en samlad bedömning av målet var Europadomstolen övertygad om att beslutet att inte begära förhandsavgörande var tillräckligt motiverat, sett till omständigheterna i målet.
76.
Sammanfattningsvis följer det av Europadomstolens tidigare praxis för artikel 6.1 i Europakonventionen att ett avgörande från en domstol i sista instans inte alltid behöver innehålla en uttrycklig och specifik motivering till varför förhandsavgörande inte har begärts. Sett till domar i mål som Baydar och Harisch förefaller summariska motiveringar från domstolar i sista instans kunna godtas enligt praxis. En sådan motivering är möjlig om omständigheterna i ett specifikt mål visar att parterna kan bli förvissade om att de har fått komma till tals och har möjlighet att förstå varför deras begäran om förhandsavgörande har avvisats.
77.
Detta resonemang kan enligt min mening överföras till tolkningen av artikel 47 i stadgan. Som den finska regeringen har angett kan det enligt den bestämmelsen inte i förväg fastslås hur omfattande motivering som krävs, eftersom alla mål är olika. (
48
)
78.
I det hänseendet kan nationell rätt inte kräva en summarisk motivering, men göra det möjligt för nationella domstolar att använda en sådan motivering. Den nationella domstolen i sista instans måste ha befogenhet att skönsmässigt bedöma om det räcker med en summarisk motivering i ett visst mål.
79.
Den aktuella nationella lagstiftningen förefaller uppfylla dessa krav. Det är därför upp till domstolen i sista instans att i varje enskilt mål bedöma om det räcker med standardformuleringen för en summarisk motivering i utlänningsmål eller om det krävs en mer omfattande motivering för att parten i målet ska ha möjlighet att förstå varför den domstolen inte har begärt förhandsavgörande, med beaktande av alla relevanta omständigheter.
80.
Om till exempel en nationell domstol i sista instans följer en lägre domstols utfall och motivering, kan det räcka med en summarisk motivering som baseras på en standardformulering, såsom den som har använts av den hänskjutande domstolen. Så är fallet om det följer implicit av formuleringen att den lägre domstolens avgörande på lämpligt sätt har förklarat varför unionslagstiftningen inte är relevant för att avgöra det aktuella målet, hur unionsrätten har förtydligats i EU-domstolens praxis eller, om sådan praxis saknas, varför den korrekta tillämpningen av unionsrätten inte väcker några rimliga tvivel.
81.
Om däremot den nationella domstolen i sista instans ställer sig bakom utfallet i målet vid den lägre domstolen, men inte bakom den lägre domstolens motivering eller om det inte finns någon motivering som kan visa på tänkbara skäl för att inte begära förhandsavgörande, kan domstolen i sista instans inte utgå från en sådan standardformulering utan måste uttryckligen förklara sin ståndpunkt.
82.
En annan fråga som togs upp av de berörda parterna i det mål som anhängiggjorts vid EU-domstolen var huruvida det var tillräckligt att domstolen i sista instans endast hänvisade till någon av de tre CILFIT‑situationerna.
83.
Det följer av den tidigare diskussionen att det i sig inte är tillräckligt att enbart ange vilken av CILFIT‑situationerna som den domstolen har tillämpat när den beslutade att inte begära förhandsavgörande. Parten i målet måste kunna förstå varför den situationen bedömdes vara tillämplig. Det behöver dock inte uttryckligen anges vilken CILFIT‑situation det gäller, under förutsättning att det utan svårighet följer av resonemanget.
84.
Sammanfattningsvis utgör artikel 267 FEUF, jämförd med artikel 47 i stadgan, inget hinder för en summarisk motivering, förutsatt att parterna förstår varför domstolen i sista instans har beslutat att inte hänskjuta frågan med beaktande av CILFIT‑situationerna.
85.
Det är upp till domstolen i sista instans, inbegripet den hänskjutande domstolen i detta mål, att bedöma huruvida det räcker med en summarisk motivering eller om det krävs ytterligare motivering sett till omständigheterna i målet.
V. Förslag till avgörande
86.
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen besvarar tolkningsfrågan från Raad van State (Högsta förvaltningsdomstolen, Nederländerna) på följande sätt:
Artikel 267 tredje stycket FEUF, jämförd med artikel 47 andra stycket i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna utgör inte hinder för en nationell bestämmelse som den i artikel 91.2 i Vreemdelingenwet 2000 (2000 års utlänningslag), enligt vilken Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (Avdelningen för förvaltningsrättsliga mål vid Högsta förvaltningsdomstolen, Nederländerna), i egenskap av nationell domstol mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel, får besvara en fråga om tolkningen av unionsrätten genom att lämna en summarisk motivering och utan att motivera vilket av de tre undantagen från skyldigheten att begära förhandsavgörande som föreligger, oavsett huruvida det uttryckligen har begärts att frågor ska hänskjutas till EU-domstolen för förhandsavgörande, förutsatt att denna summariska motivering gör det möjligt för parterna att förstå skälen till att den nationella domstolen har beslutat att inte hänskjuta tolkningsfrågan till EU-domstolen.
(
1
)	Originalspråk: engelska.
(
i
)	Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.
(
2
)	Dom av den 6 oktober 2021, Consorzio Italian Management och Catania Multiservizi (C‑561/19, Consorzio, EU:C:2021:799).
(
3
)	Jag använder uttrycket ”nationella domstolar i sista instans” eller ”sistainstansdomstolar” för att beteckna de domstolar i medlemsstaterna som artikel 267 FEUF riktas till. Denna bestämmelse avser ”en domstol i en medlemsstat, mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel enligt nationell lagstiftning”.
(
4
)	Se dom av den 6 oktober 1982, CILFIT m.fl. (283/81, CILFIT, EU:C:1982:335, särskilt punkterna 9–21). Se även punkterna 28–35, särskilt punkt 29 i detta förslag till avgörande.
(
5
)	Dom av den 10 maj 2017, Chavez-Vilchez m.fl. (C‑133/15, EU:C:2017:354; nedan kallad Chavez-Vilchez).
(
6
)	NL:RBDHA:2021:15503 (läst med hjälp av maskinöversättning).
(
7
)	Den hänskjutande domstolen nämner i det avseendet sitt avgörande av den 5 mars 2015 (NL:RVS:2015:785), där den slog fast att artikel 91.2 Vw 2000 inte stred mot artikel 47 i stadgan och artikel 6.1 i Europakonventionen, jämförda med artikel 13 i Europakonventionen, samt sitt avgörande av den 3 april 2019 (NL:RVS:2019:1060), som bekräftade den tidigare domen och innehöll en mer ingående granskning av artikel 91.2 Vw 2000.
(
8
)	Den hänskjutande domstolen nämner i synnerhet Europadomstolens dom av den 24 april 2018, Baydar mot Nederländerna (CE:ECHR:2018:0424JUD005538514; nedan kallad Baydar) och av den 11 april 2019, Harisch mot Tyskland (CE:ECHR:2019:0411JUD005005316; nedan kallad Harisch).
(
9
)	Dom av den 15 oktober 2024 (C‑144/23, KUBERA, EU:C:2024:881).
(
10
)	Se f.d. artikel 177 tredje stycket EEG; f.d. artikel 234 tredje stycket EG, men även artikel 41 EKSG där förhandsavgöranden inte föreskrivs på samma sätt. Genom artikel 106a i Euratomfördraget är artikel 267 FEUF tillämplig på det fördraget.
(
11
)	Se, i detta avseende, dom av den 27 februari 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117, punkterna 32 och 33).
(
12
)	I det avseendet förklarade generaladvokat Capotorti i sitt förslag till avgörande i målet CILFIT m.fl. (283/81, EU:C:1982:267; 1982 ECR 3432, särskilt s. 3440) att ”domstolarna i sista instans kommer med slutliga avgöranden som inte överklagas och som kan påverka den linje som lägre domstolar i samma land följer. ’Essensen’ av den nationella praxisen består med andra ord av de domar som har avkunnats av domstolar i sista instans”.
(
13
)	Se, exempelvis, dom av den 24 maj 1977, Hoffmann-La Roche (107/76, EU:C:1977:89, punkt 5), som har återgetts i flera mål, senast i KUBERA, punkt 35.
(
14
)	Domstolen har redan förklarat detta i CILFIT, punkt 9. Se även dom av den 10 januari 2006, IATA och ELFAA (C‑344/04, EU:C:2006:10, punkt 28), och Consorzio, punkt 54.
(
15
)	Se CILFIT, särskilt punkterna 10–21. EU-domstolen hade dock redan fastställt vissa situationer då en nationell domstol i sista instans befriades från skyldigheten att begära förhandsavgörande i sin dom av den 27 mars 1963, Da Costa m.fl. (28/62–30/62, EU:C:1963:6; 1963 ECR 31, särskilt s. 38), där den fann att ”denna skyldighet [kan] bortfalla genom verkan av den tolkning som EG-domstolen gjort med stöd av artikel 267 och skyldigheten på så sätt förlora sitt innehåll”.
(
16
)	EU-domstolen talar ibland själv om ”undantag”. Se, exempelvis, dom av den 5 april 2016, PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, punkt 32), och KUBERA, punkterna 55–58, 63 och 64. I målet Consorzio hänvisade EU-domstolen till ”situationer” då en nationell domstol i sista instans kan avstå från att begära förhandsavgörande (se punkterna 39, 50, 51, 57 och 58 i den domen) och använder samma formulering när den hänvisar till den domen (se, exempelvis, KUBERA, punkterna 37, 38 och 62).
(
17
)	Målet Consorzio, punkt 33.
(
18
)	För ett aktuellt exempel, se dom av den 21 mars 2023, Mercedes-Benz Group (Tillverkares ansvar för fordon som är utrustade med manipulationsanordningar) (C‑100/21, EU:C:2023:229, särskilt punkterna 53–55), där EU-domstolen fann att en fråga inte kunde tas upp till prövning eftersom den hänskjutande domstolen inte hade förklarat varför den behövde en tolkning av unionsrätten för att den skulle kunna avgöra det mål som var anhängigt vid den.
(
19
)	Se domen i målet Consorzio, punkt 36 och där angiven praxis. Denna situation motsvarar den situation som EU-domstolen erkände redan 1963 i sin dom i målet Da Costa (se fotnot 15 i detta förslag till avgörande).
(
20
)	Se domen i målet Consorzio, punkt 39 och där angiven praxis. Denna situation erkändes av domstolen första gången i målet CILFIT.
(
21
)	Se CILFIT, punkt 16. Hänvisningar till domstolar i sista instans, i stället för enbart till domstolar, lades till i domen i målet Consorzio, punkt 40.
(
22
)	I målet CILFIT förklarade EU-domstolen att innan en nationell domstol i sista instans drar slutsatsen att en bestämmelse i unionsrätten inte ger utrymme för något rimligt tvivel om den korrekta tillämpningen, måste den beakta unionsrättens särdrag och de särskilda svårigheter som dess tolkning medför (till exempel om den är avfattad på flera språk där de olika språkversionerna är lika giltiga eller att de begrepp som används kan ha ett annat innehåll än det som används i de nationella rättsordningarna) samt att den nationella domstolen måste vara uppmärksam på risken för skiljaktigheter i praxis inom Europeiska unionen. Se punkterna 16–21 i den domen.
(
23
)	Detta inbegriper att antal generaladvokater, vilket beskrivs i förslaget till avgörande av generaladvokaten Bobek i målet Consorzio Italian Management och Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, punkterna 100–103).
(
24
)	Den välkända beskrivning som generaladvokaten Wahl använde i sitt förslag till avgörande i de förenade målen X och van Dijk (C‑72/14 och C‑197/14, EU:C:2015:319, punkt 62).
(
25
)	Domen i målet Consorzio, punkt 50 och där angiven praxis.
(
26
)	För en ingående diskussion, se, exempelvis, Broberg, M. och Fenger, N., ”If you love somebody set them free: On the Court of Justice’s revision of the acte clair doctrine”, Common Market Law Review, vol. 59(3), 2022, s. 711–738; Cecchetti, L. och Gallo, D., ”The unwritten exceptions to the duty to refer after Consorzio Italian Management II: ’CILFIT Strategy’ 2.0 and its loopholes”, Review of European Administrative Law, vol. 15(3), 2022, s. 29–61; Maher, I., ”The CILFIT criteria clarified and extended for national courts of last resort under Art. 267 TFEU”, European Papers, vol. 7(1), 2022, s. 265–274; Millet, F.-X., ”Cilfit still fits – ECJ 6 October 2021, Case C‑561/19, Consorzio Italian Management”, European Constitutional Law Review, vol. 18(3), 2022, s. 533–555; Petrić, D., ”How to make a unicorn or ’there never was an ‘acte clair’ in EU law”: Some Remarks About Case C‑561/19 Consorzio Italian Management’, Croatian Yearbook of European Law & Policy, vol. 17, 2021, s. 307–328.
(
27
)	För en diskussion om huruvida ett sådant beslut är, eller bör vara, ett subjektivt beslut från den nationella domstol som beaktar behoven i det enskilda målet eller ett mer objektivt beslut, som beaktar intresset av en enhetlig tillämpning av unionsrätten, se förslag till avgörande av generaladvokat Bobek i målet Consorzio Italian Management och Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, punkterna 69–87).
(
28
)	Även före målet Consorzio ansåg generaladvokat Bot att domen i målet CILFIT medförde en motiveringsskyldighet om domstolar i sista instans valde att inte hänskjuta frågor till EU-domstolen. Se hans förslag till avgörande i målet Ferreira da Silva e Brito m.fl. (C‑160/14, EU:C:2015:390, punkterna 90 och 94).
(
29
)	Domen i målet Consorzio, punkt 51.
(
30
)	EU-domstolen behandlade motiveringsskyldigheten i punkterna 61–65 i KUBERA och slog fast att om en nationell domstol i sista instans beslutar att avslå en ansökan om prövningstillstånd i vilken det har framställts ett yrkande om att en fråga rörande unionsrätten ska hänskjutas till EU-domstolen, ska det beslutet omfattas av motiveringsskyldigheten i enlighet med punkt 51 i domen i målet Consorzio.
(
31
)	Se, i detta avseende, den praxis som citerats i fotnot 13 i detta förslag till avgörande.
(
32
)	Även om enskilda personer som är parter i ett mål vid nationella domstolar inte har denna rätt, kan de mycket väl vara intresserade av att genomdriva skyldigheten att begära förhandsavgörande. Genom att överklaga ett mål till en nationell domstol i sista instans kan de ha vissa berättigade förväntningar på att ett förhandsavgörande kommer att begäras, just eftersom denna objektivt motiverade skyldighet föreligger, särskilt om den beslutande domstolen inte avser att följa deras syn på hur en viss EU-regel ska tillämpas i deras mål. Denna möjlighet att indirekt påverka en nationell domstol i sista instans till att involvera EU-domstolen kan i själva verket utgöra en grund för deras beslut att föra upp ett mål till nästa nivå i processhierarkin.
(
33
)	Som EU-domstolen har konstaterat utgör det system som inrättats genom artikel 267 FEUF inte ett rättsmedel som är tillgängligt för parterna i ett mål som är anhängigt vid en nationell domstol. Se, exempelvis, domen i målet CILFIT, punkt 9, och domen i målet Consorzio, punkt 54. På samma sätt hindrar inte omständigheten att parterna i målet vid den nationella domstolen inte har väckt en unionsrättslig fråga vid den hänskjutande domstolen att den hänskjutande domstolen anhängiggör saken vid EU-domstolen. Se, exempelvis, dom av den 16 juni 1981, Salonia (126/80, EU:C:1981:136, punkt 7) och dom av den 15 januari 2013, Križan m.fl. (C‑416/10, EU:C:2013:8, punkt 65).
(
34
)	Som den nederländska, den tyska, den italienska och den finländska regeringen samt kommissionen har anfört, härrör motiveringsskyldigheten från artikel 47 i stadgan och inte från artikel 267 FEUF, som inte tilldelar enskilda personer några rättigheter.
(
35
)	Kravet på att motivera varför förhandsavgörande inte begärts enligt artikel 267 FEUF tredje stycket har redan beskrivits närmare i praxisen för de medlemsstater som utvecklat en prövning av författningsenligheten vad gäller skyldigheten att begära förhandsavgörande, som ett led i efterlevnadskontrollen av antingen rätten till en laga domstol eller också rätten till en rättvis rättegång. För en beskrivning och bedömning av denna nationella utveckling, se exempelvis Broberg, M. och Fenger, N., Broberg and Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice, tredje utgåvan, Oxford University Press, Oxford, 2021, särskilt s. 235, 236, 241 och 242; Lacchi, C., Preliminary References to the Court of Justice of the European Union and Effective Judicial Protection, Larcier, Bryssel, 2020, särskilt kapitel 3; Wallerman Ghavanini, A. och Rauchegger, C., ”Effective judicial protection before national courts: Article 47 of the Charter, national constitutional remedies and the preliminary reference procedure”, i Bonelli, M., Eliantonio, M. och Gentile, G (red), Article 47 of the EU Charter and Effective Judicial Protection, Volume 1: The Court of Justice’s Perspective, Hart, Oxford, 2022, s. 45–60, särskilt s. 50–54. Europadomstolen införde även det kravet genom artikel 6 i Europakonventionen. Se vidare punkterna 54 och 73–76 i detta förslag till avgörande.
(
36
)	Dom av den 30 september 2003, Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:513).
(
37
)	Se, exempelvis, dom av den 6 september 2012, Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, punkt 53), och förslag till avgörande av generaladvokat Kokott i Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:247, punkterna 84 och 85). Se även, i detta avseende, förslag till avgörande av generaladvokaten Poiares Maduro i de förenade målen Sverige och API mot kommissionen och kommissionen mot API (C‑514/07 P, C‑528/07 P och C‑532/07 P, EU:C:2009:592, punkt 32), där han framhöll att ”[e]tt av de viktigaste syftena med rätten till ett motiverat avgörande är att allmänheten ska kunna förstå skälen till domstolens avgörande och det sätt på vilket domstolen kom fram till det”.
(
38
)	Se, exempelvis, Baydar, 39 §; Harisch, 33 §; och Europadomstolens dom av den 15 december 2022, Rutar och Rutar Marketing d.o.o. mot Slovenien (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, 62 §).
(
39
)	Se, exempelvis, Europadomstolens dom av den 20 september 2011, Ullens de Schooten och Rezabek mot Belgien (CE:ECHR:2011:0920JUD000398907, 62 §), av den 8 april 2014, Dhahbi mot Italien (CE:ECHR:2014:0408JUD001712009, § 31) och av den 30 april 2019, Repcevirág Szövetkezet mot Ungern (CE:ECHR:2019:0430JUD007075014, § 50).
(
40
)	Se Broberg och Fenger, som det hänvisas till i fotnot 26 ovan, s. 725.
(
41
)	Den nederländska regeringen uppgav vid förhandlingen att Raad van State under 2024 hade avgjort 4200 utlänningsmål på grundval av de faktiska sakförhållandena. I omkring hälften av dessa, eller 2200 mål, användes en summarisk motivering, medan summarisk motivering med en kompletterande formulering användes i omkring 1300 mål och en dom med en ingående motivering i 300 mål. Återstående omkring 400 mål avvisades då de inte kunde tas upp till sakprövning eller på grund av förfarandefel. Enligt den regeringen fanns det två olika typer av summarisk motivering: utöver standardformuleringen kunde man ha en summarisk motivering som komplement till standardformuleringen. En sådan motivering kunde till exempel ange domstolens motivering till beslutet, som att ange att det förelåg en ”acte éclairé” i det specifika målet.
(
42
)	Se, exempelvis, dom av den 6 september 2012, Trade Agency (C‑619/10, EU:C:2012:531, punkt 60).
(
43
)	Se Baydar, 40 §, Harisch, 34 §, och Europadomstolens dom av den 15 december 2022, Rutar och Rutar Marketing d.o.o. mot Slovenien (CE:ECHR:2022:1215JUD002116420, § 58).
(
44
)	Se, exempelvis, Baydar, 42 och 43 §§ och Europadomstolens dom av den 13 februari 2020, Sanofi Pasteur mot Frankrike (CE:ECHR:2020:0213JUD002513716, § 71) och av den 13 juli 2021, Bio Farmland Betriebs S.R.I. mot Rumänien (CE:ECHR:2021:0713JUD004363917, 51 §).
(
45
)	Se Baydar, 45–53 §§.
(
46
)	Den lagstiftningen skiljer sig från den lagstiftning som tillåter summarisk motivering i förevarande mål.
(
47
)	Se Harisch, 37–43 §§.
(
48
)	I målet KUBERA bedömde generaladvokat Emiliou på liknande sätt att omfattningen av motiveringsskyldigheten varierade beroende på de relevanta omständigheterna. Se hans förslag till avgörande i målet KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:522, punkterna 122–133).