ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
D. SPIELMANN
представено на 5 март 2026 година(1)
Дело C‑5/25 [Пилев](i)
Наказателно производство
срещу
WE
при участието на
Софийска градска прокуратурa
(Преюдициално запитване, отправено от Софийски градски съд, България)
„ Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Защита на физическите лица във връзка с обработването на лични данни в областта на наказателното право — Дейности по обработване, извършвани от съдилищата при изпълнение на съдебните им функции — Приложимост на Директива (ЕС) 2016/680 — Проверка на самоличността на подсъдимия в открито съдебно заседание — Данни относно мястото на раждане, гражданството, местоживеенето, образованието, семейното положение, съдимостта и народността “
Въведение
1.        Настоящото дело се отнася до обхвата на събирането от национален наказателен съд на лични данни на подсъдим с цел единствено да се провери, че това лице наистина е лицето, посочено в обвинителния акт. То обаче не се отнася до въпроса за независимостта на съда в рамките на дейността му като съд, разглеждащ делото по същество, нито до свободата му на действие във връзка с разпитването на подсъдимия в това отношение.
2.        Така това дело дава възможност на Съда да изясни приложното поле на Директива (ЕС) 2016/680(2) спрямо Регламент (ЕС) 2016/679(3) и да консолидира практиката си, що се отнася до пропорционалността спрямо преследваната цел на обработването (събиране) на лични данни от наказателен съд.
Правна уредба
Директива 2016/680
3.        Съгласно член 1 („Предмет и цели“) от тази директива:
„С настоящата директива се установяват правилата във връзка със защитата на физическите лица по отношение на обработването на лични данни от компетентните органи за целите на предотвратяването, разследването, разкриването или наказателното преследване на престъпления или изпълнението на наказания, включително предпазването от заплахи за обществената сигурност и тяхното предотвратяване“.
4.        Член 2 („Обхват“), параграф 1 от посочената директива гласи:
„Настоящата директива се прилага за обработването на лични данни от компетентните органи за целите, посочени в член 1, параграф 1“.
5.        В член 3 („Определения“) от Директива 2016/680 се посочва следното:
„За целите на настоящата директива:
[…]
7.      „компетентен орган“ означава:
а)      всеки публичен орган, който е компетентен за предотвратяването, разследването, разкриването или наказателното преследване на престъпления или изпълнението на наказания, включително предпазването от заплахи за обществената сигурност и тяхното предотвратяване; или
б)      всякакъв друг орган или образувание, който по силата на правото на държава членка разполага с публична власт и публични правомощия за целите на предотвратяването, разследването, разкриването или наказателното преследване на престъпления или изпълнението на наказания, включително предпазването от заплахи за обществената сигурност и тяхното предотвратяване;
[…]“.
6.        Съгласно член 4 от тази директива, озаглавен „Принципи, свързани с обработването на лични данни“:
„1.      Държавите членки гарантират, че личните данни са:
[…]
в)      подходящи, относими и не надхвърлят необходимото във връзка с целите, за които данните се обработват;
[…]“.
7.        Член 8 („Законосъобразност на обработването“), параграф 1 от посочената директива гласи:
„Държавите членки предвиждат обработването да бъде законосъобразно само ако и доколкото то е необходимо за изпълнението на задача, осъществявана от компетентен орган за целите, определени в член 1, параграф 1, и е въз основа на правото на Съюза или правото на държава членка“.
8.        Член 10 („Обработване на специални категории лични данни“) от Директива 2016/680 предвижда:
„Обработването на лични данни, разкриващо расов или етнически произход, политически възгледи, религиозни или философски убеждения, членство в професионални съюзи, обработването на генетични данни, биометрични данни с цел уникално идентифициране на физическото лице, данни, свързани със здравето или сексуалния живот и сексуалната ориентация на лицето, е разрешено само когато това е абсолютно необходимо и при подходящи гаранции за правата и свободите на субекта на данни и само ако:
а)      е разрешено съгласно правото на Съюза или правото на държава членка;
б)      трябва да бъдат защитени жизненоважни интереси на субекта на данните или на друго физическо лице; или
в)      обработването касае данни, които очевидно са направени обществено достояние от субекта на данните“.
Българското право
Наказателно-процесуален кодекс (НПК)
9.        Съгласно член 138, алинеи 2 и 3 от Наказателно-процесуалния кодекс(4) от 29 април 2006 г. (наричан по-нататък „НПК“):
„[…]
(2)      „Преди разпита съответният орган установява самоличността на обвиняемия.
(3)      Разпитът на обвиняемия започва със запитване разбира ли обвинението, след което се поканва да изложи, ако желае, във форма на свободен разказ всичко, което знае по делото“.
10.      Член 272, алинея 1 от НПК гласи:
„Председателят проверява самоличността на подсъдимия, като го запитва за трите имена, за датата и мястото на раждането, за неговата народност, гражданство, местоживеене, образование, семейно положение и единния му граждански номер, както и дали е осъждан“.
11.      Член 311, алинея 1, точка 2 от НПК предвижда:
„В протокола за съдебното заседание […] се посочват […] данни за личността на подсъдимия“.
Закон за гражданската регистрация (ЗГР)
12.      Съгласно член 8, алинея 1 от Закона за гражданската регистрация(5) от 27 юли 1999 г. (наричан по-нататък „ЗГР“) основни данни за гражданската регистрация на лицата са техните име, дата (ден, месец, година) и място на раждане, пол, гражданство и единен граждански номер.
Закон за българските лични документи (ЗБЛД)
13.      Съгласно член 3, алинея 1 от Закона за българските лични документи(6) от 1 април 1999 г. (наричан по-нататък „ЗБЛД“):
„Документите за самоличност удостоверяват самоличността, а при необходимост — и гражданството, чрез съдържащите се в тях данни“.
14.      Член 6 от ЗБЛД гласи:
„Гражданите са длъжни при поискване от компетентните длъжностни лица, определени със закон, да удостоверят своята самоличност“.
15.      Член 16, алинея 1 от ЗБЛД предвижда:
„Българските лични документи съдържат следните задължителни лични данни:
1.      имена;
2.      дата на раждане;
3.      единен граждански номер (личен номер или личен номер за чужденец);
4.      пол;
5.      гражданство“.
Закон за съдебната власт (ЗСВл)
16.      Съгласно член 8, алинея 2 от Закона за съдебната власт(7) (наричан по-нататък „ЗСВл“):
„При осъществяване на функциите на съдебната власт […] не се допускат никакви ограничения на правата или привилегии, основани на […] народност […]“.
Спорът в главното производство, преюдициалният въпрос и производството пред Съда
17.      Софийски градски съд (България), който е запитващата юрисдикция, е сезиран с обвинителен акт от Софийска градска прокуратура (България), която твърди, че от една страна, на 6 септември 2023 г. в гр. София определено физическо лице е дало подкуп на полицейски служители, за да не му съставят акт за административно нарушение (управление на лек автомобил без свидетелство за управление на МПС), а от друга страна, по същото време и място това лице е упражнявало професията на шофьор на такси, без да има съответната правоспособност. Посочено е, че тези деяния съставляват престъпления.
18.      За първото съдебно заседание, проведено на 5 юли 2024 г., по делото се явяват представител на Софийска градска прокуратура, подсъдимият и защитникът му. Запитващата юрисдикция дава ход на делото, след което съобразно член 272, алинея 1 от НПК председателят на състава е трябвало да пристъпи към проверка на самоличността на подсъдимия, като го запита за посочените в тази норма обстоятелства.
19.      Въз основа на представената от подсъдимия лична карта председателят на състава се уверява, че явилото се пред него лице е именно онова, което е посочено в обвинителния акт като подсъдим. При все това той се въздържа да отправи към подсъдимия въпросите, посочени в член 272, алинея 1 от НПК, относно неговата самоличност, като разглеждането на делото е преустановено.
20.      Запитващата юрисдикция отправя искане до Конституционния съд (България) за установяване на противоречието между член 272, алинея 1 от НПК и някои разпоредби от Конституцията на Република България(8). Предвид отказа на Конституционния съд да се произнесе с акт по същество, запитващата юрисдикция решава да отправи настоящото преюдициално запитване.
21.      Запитващата юрисдикция подчертава, че макар да може (както е направила по време на първото съдебно заседание) по достатъчно сигурен начин да установи самоличността на подсъдимия чрез справка с неговия документ за самоличност, който съдържа всички необходими данни за индивидуализация, все пак е полезно и предвиденото в член 272, алинея 1 от НПК запитване за индивидуализиращите данни, с оглед по-голяма сигурност, че със своите отговори явилото се лице ще удостовери, че именно то е подсъдимият, тоест че не се касае за ползване на чужд или подправен документ за самоличност. При все това според нея е достатъчно запитването на явилото се лице за неговите три имена, дата на раждане и единен граждански номер, за да бъде то индивидуализирано.
22.      Ето защо запитващата юрисдикция изпитва съмнения по въпроса дали нарушава изискването в Директива 2016/680 за необходимост при обработване на личните данни, когато запитва в открито съдебно заседание явилото се пред нея лице за останалите обстоятелства по член 272, алинея 1 от НПК — а именно мястото на раждане, народността, гражданството, местоживеенето, образованието, семейното положение и съдимостта — и когато записва устните отговори в съдебния протокол. Тъй като тези останали обстоятелства не са необходими за несъмнената и пълна индивидуализация на подсъдимия, събирането на такива данни отива отвъд необходимото с оглед на целта на член 272, алинея 1 от НПК — а именно установяване на самоличността на подсъдимия.
23.      Запитващата юрисдикция отбелязва, че част от личните данни, посочени в член 272, алинея 1 от НПК, може да послужат за други цели. Така местоживеенето може да послужи за установяване на адреса, на който да бъде призоваван подсъдимият, а съдимостта може да има значение за индивидуализацията на наказанието.
24.      Запитващата юрисдикция обаче подчертава по същество, че тези данни, събрани преди началото на съдебното следствие, не са насочени към установяване на самоличността на подсъдимия. Също така запитването на подсъдимия и записването на отговорите му не са достатъчни, за да се установят по достоверен начин тези обстоятелства. Накрая, съгласно националното право информацията, станала известна при установяване на самоличността на явилото се лице, не може да бъде ползвана при постановяване на акта по същество. Съдът първо установява самоличността на явилото се лице и след това му разяснява правата. Следователно тези данни (народност, съдимост, гражданско състояние, образование) нямат доказателствено значение.
25.      Ето защо запитващата юрисдикция има съмнения дали член 272, алинея 1 от НПК отговаря на изискванията по член 4, параграф 1, буква в) и член 8, параграф 1 от Директива 2016/680. Според нея събирането, записването в съдебния протокол и след това съхранението по делото на личните данни относно мястото на раждане, народността, гражданството, местоживеенето, образованието, семейното положение и съдимостта отиват отвъд необходимото за целите на наказателното производство. Тя също така има съмнения относно съответствието на член 272, алинея 1 от НПК с член 10 от Директива 2016/680, що се отнася до информацията относно народността на подсъдимия, доколкото тази информация разкрива неговия етнически произход.
26.      При тези обстоятелства Софийски градски съд решава да спре производството и да отправи до Съда следния преюдициален въпрос:
„Съответна ли е на чл. 4, ал. 1, б. „[в]“, чл. 8, ал. 1, и чл. 10[…] от Директива 2016/680 национална правна уредба — чл. 272, ал. 1 от [НПК] — която изисква при установяване на самоличността на подсъдимия да бъдат обработени (събрани, записани и съхранени) негови лични данни, относими към мястото на раждане, народността, гражданството, местоживеенето, образованието, семейното положение и съдимостта, при условие че събраните по този начин лични данни по никакъв начин не са необходими за нуждите на наказателното производство?“.
27.      Писмено становище е представено от Европейската комисия, която излага и устно становище в проведеното на 3 декември 2025 г. открито съдебно заседание.
Анализ
28.      Макар от преюдициалното запитване да е видно, че според запитващата юрисдикция спорната национална правна уредба попада в приложното поле на Директива 2016/680, преди да се разгледа по същество поставеният от запитващата юрисдикция въпрос, следва да се анализира проблемът за приложимостта на Директива 2016/680, проблем, на който впрочем е посветена голяма част от съдебното заседание.
Приложимост на Директива 2016/680
29.      Най-напред, въпросът дали е налице „обработване на лични данни“, не се поставя в главното производство. Всъщност от акта за преюдициално запитване е видно, че разглежданите лични данни за индивидуализация се събират, записват в съдебния протокол и съхраняват по делото. Освен това, дори да се приеме, че данните са били събрани по-рано от компетентния орган съгласно националното право(9), понятието за „обработване“ е широко и включва консултиране и съхранение от запитващата юрисдикция. Следователно условието за наличие на „обработване на лични данни“ е изпълнено.
30.      По-нататък, от текста на член 2, параграф 1 във връзка с член 1, параграф 1 от Директива 2016/680 следва, че трябва да бъдат изпълнени две условия, за да може дадено обработване на лични данни да попада в приложното поле на посочената директива. От една страна, това обработване трябва да се извършва от компетентен орган по смисъла на член 3, точка 7 от същата директива, а от друга страна, посоченото обработване трябва да се извършва за една от целите, изброени в член 1, параграф 1 от Директива 2016/680, а именно „предотвратяването, разследването, разкриването или наказателното преследване на престъпления или изпълнението на наказания, включително предпазването от заплахи за обществената сигурност и тяхното предотвратяване“. За сметка на това ОРЗД, който е lex generalis в областта на обработването на лични данни, изключва от приложното си поле обработването, извършвано от „компетентните органи“ за такива цели(10), тъй като Директива 2016/680 е lex specialis в това отношение(11).
31.      От една страна, що се отнася до въпроса дали юрисдикция може да попадне в приложното поле ratione personae на Директива 2016/680, според мен отговорът е утвърдителен. Всъщност с израза „[компетентен] публичен орган“ член 3, точка 7, буква а) от тази директива би могъл да визира не само полицейските органи, но и националните наказателни съдилища(12). Макар да не следва изрично от определението на понятието „[компетентен] публичен орган“, този извод следва логично от контекста, в който се вписва тази разпоредба, и по-специално от множество разпоредби на Директива 2016/680.
32.      Всъщност съгласно член 32, параграф 1 от тази директива държавите членки предвиждат администраторът да определя длъжностно лице по защита на данните, и могат да освободят съдилищата и други независими съдебни органи от това задължение, когато действат „в изпълнение на съдебните си функции“. Също така член 45, параграф 2 във връзка със съображение 80 от тази директива(13) изрично визира националните съдилища, като изключва всякаква компетентност на надзорния орган, що се отнася до дейностите по обработване на данни, извършвани от „съдилищата при изпълнение на съдебните им функции“(14), с цел да не бъдат засегнати специалните правила в наказателното производство и съдебната независимост.
33.      Тези разпоредби потвърждават, че при изпълнение на съдебните си функции съдилищата са обвързани от задълженията, наложени от Директива 2016/680, като в този контекст тяхната независимост и безпристрастност се запазват(15).
34.      Освен това съдебните органи са изрично посочени в съображение 11 от Директива 2016/680, съгласно което „компетентни[те] органи могат да включват […] публични органи, например съдебните органи“. Съображения 20, 49, 107 и член 18 от тази директива(16) също се отнасят до обработването на лични данни от „съдилища и други съдебни органи, по-специално по отношение на лични данни, съдържащи се в съдебно решение или документация, свързани с наказателни производства“(17).
35.      При това положение националните съдилища трябва да се разглеждат като „компетентни публични органи“ по смисъла на Директива 2016/680 и като подчинени на разпоредбите на тази директива, когато обработват лични данни в съдебни решения или документи, свързани с наказателни производства(18).
36.      От друга страна, по-деликатният въпрос е дали обработване, извършено от съд в рамките на съдебно наказателно производство, може да се счита за попадащо в материалния обхват на Директива 2016/680. Този въпрос, който, доколкото ми е известно, не е разглеждан досега(19), налага да се постави въпросът дали обработването е насочено (или не) към постигане на някоя от целите, изброени в член 1, параграф 1 и член 3, точка 7, буква а) от тази директива, и по-специално на целта, свързана с „наказателното преследване“.
37.      Следва да се припомни, че Съдът вече е постановил в решение Инспектор в Инспектората към Висшия съдебен съвет (Цели на обработването на лични данни — Разследване на престъпление)(20), че целите, посочени в член 1 от Директива 2016/680, са отделни цели за „предотвратяване“, „разкриване“, „разследване“, „наказателно преследване“ и „изпълнение на наказания“. Така това решение е позволило да се изясни, че законодателят на Съюза е искал да приеме правила, съответстващи на характерните особености на дейностите, извършвани от компетентните органи в уредената с тази директива област, като същевременно се отчита обстоятелството, че това са отделни дейности, преследващи характерни за тях цели(21).
38.      Действително, както посочва генерален адвокат Campos Sánchez-Bordona в своето заключение, понятието „наказателно преследване“ се отнася до дейност, която (с изключение на текста на испански език на посочената директива) прехожда съдебното производство(22). Впрочем, без да се засягат разликите между правните системи на държавите членки, този термин като цяло се отнася до всички действия и процедури, извършвани от прокуратурата срещу заподозряно в извършването на престъпление лице с цел то да бъде предадено на съд, за да се определи дали е виновно, или невинно(23).
39.      Въпреки това, за да се определи материалният обхват на Директива 2016/680, ми се струва, че вместо да се прави опит за разграничение между ролята на „органа за наказателно преследване“ (прокурора) и тази на съда в контекста на съдебното наказателно производство, е по-релевантно понятието „наказателно преследване“ да се тълкува от гледна точка на целта на наказателното преследване. Правилата в тази директива всъщност се прилагат спрямо дейността по обработване на лични данни „за целите на“ наказателното преследване.
40.      Според мен такъв телеологичен подход предполага широко тълкуване на понятието „дейност по наказателно преследване“, което да обхваща някои действия на наказателните съдилища, извършвани в рамките на съдебно производство. Всъщност обработването на лични данни, извършвано от съда в рамките на съдебно наказателно производство, може при някои обстоятелства, които зависят по-специално от националните процесуални системи(24), да се разглежда като позволяващо да се установи дали са събрани достатъчно доказателства относно деянията, вменени на лицата, срещу които се води наказателно производство, както и дали правната квалификация на тези деяния е правилна, така че в крайна сметка да се стигне до произнасяне с присъда(25). В този смисъл това обработване на данни от съда — администратор, може да се счита за извършвано „за целите на наказателното преследване“ по смисъла на релевантните разпоредби от Директива 2016/680.
41.      В този контекст дейността по „наказателно преследване“ може да включва не само полицейското разследване и решението на прокурора дали да привлече обвиняем, или не, но и последващото разследване, предаването на съд и евентуално съдебното наказателно производство, каквото е разглежданото главно производство.
42.      Отбелязвам впрочем, че както е видно от преюдициалното запитване, след полицейското разследване запитващата юрисдикция, сезирана с изготвения от прокурора обвинителен акт, продължава да води производството и сама осъществява съдебното следствие(26), преди което тя проверява самоличността на подсъдимия в съответствие с член 272 от НПК и след което се постановява присъда от същия състав на съда. Така последният има за задача да „проведе съдебното производство в рамките на наказателното преследване по повдигнато от прокурора обвинение“. Според запитващата юрисдикция става въпрос за съдебната фаза на наказателното производство, образувано за наказателно преследване за престъпления. В този контекст понятието „дейност по наказателно преследване“, извършвана в рамките на съдебното производство, добива пълния си смисъл.
43.      В допълнение, освен че има предимството да не засяга различните национални наказателноправни системи, този по-широк подход към понятието „дейност по наказателно преследване“ не противоречи на принципа, че изключенията от прилагането на ОРЗД (lex generalis) трябва да се тълкуват стриктно(27). Всъщност този подход води не до изключване на съдебно наказателно производство от обхвата на правната уредба в областта на защитата на личните данни, а до прилагането на lex specialis в тази област, както конкретно е предвидено в член 2, параграф 2, буква г) от ОРЗД.
44.      Накрая, телеологичният подход към понятието „дейност по наказателно преследване“ сякаш произтича от генезиса на Директива 2016/680 и сякаш съответства на нейните цели.
45.      Първо, всъщност, що се отнася до генезиса на Директива 2016/680, следва да се отбележи, че с влизането в сила на Договора от Лисабон член 16 ДФЕС се явява правното основание за преразглеждане на Рамково решение 2008/977/ПВР(28). Както е посочено в съображение 10 от Директива 2016/680, в Декларация № 21 относно защитата на личните данни в областта на съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси и полицейското сътрудничество, приложена към заключителния акт на Междуправителствената конференция, която прие Договора от Лисабон(29), конференцията признава, че може да са необходими специални правила относно защитата на личните данни и свободното движение на лични данни в областите на съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси и полицейското сътрудничество въз основа на член 16 ДФЕС, поради специфичното естество на тези области. Ето защо Комисията предлага два текста, единия под формата на регламент, който впоследствие става ОРЗД, а другия конкретно за защитата на данните в наказателната област(30), която е преценена като по-чувствителна и следователно е уредена от директива, изискваща транспониране от държавите членки, която впоследствие става Директива 2016/680 и се прилага за всички действия, които могат да бъдат извършени от участниците в наказателното правосъдие, независимо дали тези действия имат трансгранично измерение(31).
46.      Така подходът на Съюза се състои в разграничаване на обработването на данни в полицейски и наказателен контекст от другите видове обработване на лични данни, така че да се отчете специфичното естество на уредената от Директива 2016/680 област, а именно защитата на лични данни в областта на съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси и полицейското сътрудничество, както е видно от съображения 10 и 11 от тази директива.
47.      Второ, що се отнася до целите на Директива 2016/680, както следва от съображения 4, 7 и 15, тази директива е насочена по-специално към осигуряването на хомогенно и високо ниво на защита на личните данни на физическите лица и улесняването на обмена на такива данни между компетентните органи на държавите членки, така че да се гарантира ефективно съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси и полицейско сътрудничество.
48.      Следва да се отбележи, че както се подчертава в доктрината, двойният режим за защита на данните може да бъде източник на непренебрежими трудности при определянето дали ОРЗД, или Директива 2016/680 е релевантният акт(32).
49.      Поради това е още по-важно в рамките на едно и също наказателно производство за обработването на лични данни да не се прилагат два различни акта единствено с мотива, че това обработване е осъществено от различни правоприлагащи органи в различни фази от това наказателно производство. Всъщност, ако наказателните съдилища, които се произнасят в рамките на наказателното производство, бъдат изключени от приложното поле на Директива 2016/680, би се стигнало, както подчертава Комисията в съдебното заседание, до фрагментиран режим, при който за едно и също наказателно производство да се прилагат два различни акта в зависимост от фазата на въпросното производство.
50.      Според мен такъв подход би противоречал не само на принципа на правната сигурност(33), но и на съгласуваната и хомогенна защита на личните данни.
51.      Освен това в някои случаи правоприлагащите органи имат повече гъвкавост при изпълнение на функциите си в контекста на Директива 2016/680, отколкото биха имали в контекста на ОРЗД(34). По-конкретно обработването на „специални категории лични данни“, които обхващат т.нар. „чувствителни“ данни, е разрешено в член 10 от Директивата само когато това е абсолютно необходимо, докато такова обработване е забранено от член 9, параграф 1 от ОРЗД с някои изключения, предвидени в параграф 2 на този член. Също така член 4, параграф 1, буква в) от Директива 2016/680 относно принципа за свеждане на данните до минимум предвижда, че личните данни трябва да бъдат подходящи, относими и да не надхвърлят необходимото, докато член 5, параграф 1, буква в) от ОРЗД предвижда, че те трябва да бъдат подходящи, свързани със и ограничени до необходимото във връзка с целите, за които се обработват.
52.      Следователно прилагането на Директива 2016/680 в хода на цялото наказателно производство е още по-оправдано, доколкото правилата за защита на личните данни може да се различават в някои отношения от тези на ОРЗД.
53.      Накрая, един фрагментиран подход към наказателното производство трудно се съвместява с припомнената в съображение 7 от Директива 2016/680 цел за улесняване на обмена на лични данни между компетентните органи на държавите членки, така че да се гарантира ефективно съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси и ефективно полицейско сътрудничество.
54.      От всичко изложено следва, че обработването на лични данни от национален съд при разглеждането на наказателно дело попада в приложното поле на Директива 2016/680 в качеството му на обработване от компетентен орган за целите на наказателното преследване на престъпления.
По същество
55.      Запитващата юрисдикция иска да се установи по същество дали член 4, параграф 1, буква в), член 8, параграф 1 и член 10 от Директива 2016/680 се противопоставят на национална правна уредба, която предвижда наказателният съд систематично да проверява всички данни по член 272, алинея 1 от НПК, при това с единствената цел да се установи самоличността на подсъдимия в рамките на съдебно наказателно производство(35).
56.      Следва да се припомни, че основните права на зачитане на личния живот и на защита на личните данни, гарантирани в членове 7 и 8 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), не са абсолютни прерогативи. Поради това е възможно да се налагат ограничения, стига в съответствие с член 52, параграф 1 от Хартата те да са предвидени в закон и да зачитат основното съдържание на основните права, както и принципа на пропорционалност(36).
57.      Така принципът за свеждане на данните до минимум по член 4, параграф 1, буква в) от Директива 2016/680 и принципът на законосъобразност на обработването, предвиден в член 8, параграф 1 от тази директива, изискват от държавите членки да предвидят, че разглежданите лични данни са подходящи, относими и не надхвърлят необходимото във връзка с целите, за които се обработват, и че обработването е необходимо с оглед на преследваните цели в съответствие с принципа на пропорционалност.
58.      Освен това член 10 от Директива 2016/680, който представлява специална разпоредба, уреждаща обработката на специални категории лични данни, и по-специално на данни относно расовия или етническия произход, има за цел да се осигури по-голяма защита на субекта на данните, доколкото поради особената им чувствителност и контекста, в който те се обработват, разглежданите данни може да породят, както е видно от съображение 37 от тази директива, значителни рискове за основните права и свободи като правото на зачитане на личния живот и на защита на личните данни, гарантирани от членове 7 и 8 от Хартата(37).
59.      В настоящия случай запитващата юрисдикция има за задача да проведе съдебното производство в рамките на наказателното преследване по повдигнато от прокурора обвинение. За изпълнение на тази задача тя трябва да установи по официален начин самоличността на явилото се лице — и по-конкретно дали това е подсъдимият, срещу когото е повдигнато обвинението(38). За целите на проверката на самоличността на подсъдимия член 272, алинея 1 от НПК налага на запитващата юрисдикция систематично да иска от явилото се по всяко конкретно дело лице определен брой лични данни, а именно трите имена, датата и мястото на раждане, народност, гражданство, местоживеене, образование, семейно положение, единен граждански номер и съдимост.
60.      Целта да се провери самоличността на подсъдимия, сама по себе си е легитимна и може да бъде свързана с признат от Съюза общ интерес по смисъла на член 52, параграф 1 от Хартата, а именно да се избегне всякаква грешка относно явилото се пред съда лице.
61.      Ето защо запитващата юрисдикция следва да провери дали разглежданото изискване за събиране на данни е, първо, годно да допринесе за постигането на целта за проверка на самоличността на подсъдимия, второ, необходимо, което предполага да не съществуват алтернативни мерки, които да засягат в по-малка степен правото на зачитане на защитата на личните данни, но които да са също толкова ефикасни за постигане на преследваната цел(39), и трето, пропорционално на тази цел, което предполага претегляне, от една страна, на въпросната цел от общ интерес, а от друга страна, правата на лицето, чиито лични данни се събират(40), като Съдът е компетентен да ѝ предостави полезни насоки за тълкуване.
62.      Следва да се отбележи, че поставеният въпрос не засяга събирането на някои данни относно гражданското състояние и самоличността, като например имената, датата на раждане и единния граждански номер. Впрочем тези данни съставляват класически индивидуализиращи елементи, включително съгласно българското законодателство за гражданската регистрация и за личните документи(41).
63.      За сметка на това запитващата юрисдикция поставя въпрос за пропорционалността на систематичното събиране на някои данни, каквито са, първо, мястото на раждане и гражданството, второ, местоживеенето, образованието, семейното положение и съдимостта, и трето, народността, които следва да се разгледат в тази поредност.
64.      Първо, някои от тези данни, като мястото на раждане и гражданството, съставляват „основни данни за гражданска регистрация“(42). Така те могат да позволят да се провери самоличността на лицето, посочено в обвинителния акт, и да се избегне всякакво объркване. Освен това засягането на личния живот и на защитата на личните данни, което е свързано със събирането на такава информация, не е такова, че след претегляне на разглежданите интереси да се окаже непропорционално с оглед на преследваната цел за проверка на самоличността.
65.      Второ, що се отнася до събирането на допълнителните данни относно образованието, семейното положение, местоживеенето и съдимостта, както запитващата юрисдикция и Комисията припомнят в писмените си становища, то може да бъде релевантно за цели, различни от установяването на самоличността. Всъщност образованието и семейното положение може да имат значение за индивидуализацията на наказанието. Местоживеенето може да играе роля за целите на трансфер на изпълнението на наказанието в друга държава. Също така съдимостта може да позволи да се установи наличието на рецидив. При все това, от една страна, както следва от българските процесуални правила, тези данни, събрани от председателя на състава на този етап на проверка на самоличността на явилото се пред него лице, не могат да бъдат използвани за постановяване на акта по същество и нямат доказателствено значение. От друга страна и във всеки случай, запитването на подсъдимия и записването на отговорите му не са достатъчни, за да се установят по достоверен начин тези обстоятелства. Всъщност би трябвало да бъдат консултирани или представени официални документи като свидетелство за съдимост, актове за гражданско състояние или диплома.
66.      При това положение според мен правна уредба, която налага по общ и недиференциран начин систематичното запитване на всеки подсъдим за тези допълнителни данни, както и последващото записване на отговорите в протокола от съдебното заседание, може да отива отвъд необходимото за постигане на целта единствено да се установи самоличността му. По мое мнение изискването за установяване на самоличността налага систематично да се обработват не всички изброени категории данни, а само тези, които с оглед на конкретните обстоятелства са необходими за разсейването на разумно съмнение относно самоличността на явилото се лице, което е въпрос на преценка на националния съд.
67.      В допълнение, дори да се допусне, че някои данни относно образованието, семейното положение, местоживеенето и съдимостта могат в някои случаи да бъдат необходими за установяване на самоличността на подсъдимия, принципът на пропорционалност изисква също така да се извърши претегляне на всички релевантни елементи и да се съпоставят важността на преследваната цел от общ интерес и тежестта на намесата в основните права и в защитата на личните данни на съответното лице(43). Обстоятелството, че тези данни се изискват систематично, заедно с факта, че събирането им се извършва в открито съдебно заседание, че те са записвани в протокола и впоследствие съхранявани по делото, което е достъпно за страните, може да съставлява намеса, която отива отвъд необходимото за установяване на самоличността на този предварителен етап от производството.
68.      Трето, що се отнася до данните относно „народността“, следва да се припомни, че член 10 от Директива 2016/680 предвижда, че обработването на чувствителни данни е разрешено „само когато това е абсолютно необходимо“, което представлява по-строго условие за законосъобразност на обработването на такива данни, и в частност означава особено стриктен контрол за спазването на принципа за „свеждане на данните до минимум“, който следва от член 4, параграф 1, буква в) от тази директива и на който това изискване представлява специално приложение към тези чувствителни данни(44). Употребата на наречието „само“ пред израза „когато това е абсолютно необходимо“ подчертава, че обработването на специални категории данни може да се счита за допустимо само в ограничен брой хипотези, докато „абсолютният“ характер на необходимостта предполага тази необходимост да се преценява особено строго(45).
69.      Систематично запитване в открито съдебно заседание на всеки подсъдим за неговата „народност“ и следователно за етническия му произход не отговаря по никакъв начин на изискванията по член 10 от Директива 2016/680(46). Всъщност установяването на самоличността на подсъдимия може като общо правило да се постигне чрез данните за гражданското състояние и индивидуализиращите елементи, които вече са налични, по-специално в личните документи, без да се прибягва до показател, свързан с етническия произход. Освен това изискването за абсолютна необходимост предполага да се докаже въз основа на конкретни елементи, че при липса на тези конкретни данни преследваната цел не може да бъде постигната по равностоен начин. Общо и недиференцирано задължение обаче за събиране на такива лични данни, което е наложено на този етап от производството за целите на установяването на самоличността на подсъдимия и което не зависи от особена трудност при това установяване на самоличността, по принцип ми се струва несъвместимо с изискването за „абсолютна необходимост“ по член 10 от посочената директива(47).
70.      Видно от всичко изложено по-горе, според мен на запитващата юрисдикция следва да се отговори, че член 4, параграф 1, буква в), член 8, параграф 1 и член 10 от Директива 2016/680 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба като член 272, алинея 1 от НПК, доколкото тя изисква при проверката на самоличността на подсъдимия по наказателно дело да бъдат систематично обработвани (събирани, записвани и съхранявани) негови лични данни, относими към местоживеенето, образованието, семейното положение, съдимостта и народността, при положение че тези данни не са необходими за тази цел, като запитващата юрисдикция следва да провери това.
Заключение
71.      По всички изложени съображения предлагам на Съда да отговори на поставения от Софийски градски съд (България) преюдициален въпрос по следния начин:
„Член 4, параграф 1, буква в), член 8, параграф 1 и член 10 от Директива (ЕС) 2016/680 на Европейския парламент и на Съвета от 27 април 2016 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни от компетентните органи за целите на предотвратяването, разследването, разкриването или наказателното преследване на престъпления или изпълнението на наказания и относно свободното движение на такива данни, и за отмяна на Рамково решение 2008/977/ПВР на Съвета
трябва да се тълкуват в смисъл, че
не допускат национална правна уредба като член 272, алинея 1 от Наказателно-процесуалния кодекс, доколкото тя изисква при проверката на самоличността на подсъдимия по наказателно дело да бъдат систематично обработвани (събирани, записвани и съхранявани) негови лични данни, относими към местоживеенето, образованието, семейното положение, съдимостта и народността, при положение че тези данни не са необходими за тази цел, като запитващата юрисдикция следва да провери това“.
1      Език на оригиналния текст: френски.
i      Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
2      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 27 април 2016 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни от компетентните органи за целите на предотвратяването, разследването, разкриването или наказателното преследване на престъпления или изпълнението на наказания и относно свободното движение на такива данни, и за отмяна на Рамково решение 2008/977/ПВР на Съвета (ОВ L 119, 2016 г., стр. 89).
3      Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 27 април 2016 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни и относно свободното движение на такива данни и за отмяна на Директива 95/46/EО (Общ регламент относно защитата на данните) (ОВ L 119, 2016 г., стр. 1, наричан по-нататък „ОРЗД“).
4      ДВ, бр. 86 от 28 октомври 2005 г., изменен и допълнен с ДВ, бр. 39 от 1 май 2024 г.
5      ДВ, бр. 67 от 27 юли 1999 г., изменен и допълнен с ДВ, бр. 85 от 8 октомври 2024 г.
6      ДВ, бр. 93 от 11 август 1998 г., изменен и допълнен с ДВ, бр. 67 от 4 август 2023 г.
7      ДВ, бр. 64 от 7 август 2007 г., изменен и допълнен с ДВ, бр. 67 от 9 август 2024 г.
8      ДВ, бр. 56 от 13 юли 1991 г.
9      Така може да се обсъди въпросът дали самата запитваща юрисдикция е събрала данните, или те вече са били събрани по-рано от компетентния орган (вж. в това отношение член 138, алинея 2 от НПК).
10      Вж. член 2, параграф 2, буква г) от ОРЗД.
11      Това не променя факта, че ОРЗД се прилага за обработването на лични данни, извършвано от „компетентен орган“ по смисъла на член 3, точка 7 от Директива 2016/680, когато той действа за други цели, свързани например със заетостта, обучението на персонала, архивиране, изследвания или статистика. Вж. в този смисъл решение от 21 юни 2022 г., Ligue des droits humains (C‑817/19, EU:C:2022:491, т. 72 и цитираната съдебна практика). Вж. също Leiser, M., B. Custers. The Law Enforcement Directive: Conceptual Challenges of EU Directive 2016/680. —
European Data Protection Law Review, Vol. 5, No 3, 2019, 367—378, по-специално стр. 371.
12      За сметка на това считам, че член 3, точка 7, буква б) от Директива 2016/680 не се отнася до съдилищата, а с израза „всякакъв друг орган или образувание, който по силата на правото на държава членка разполага с публична власт и публични правомощия за целите на предотвратяването, разследването, разкриването или наказателното преследване на престъпления или изпълнението на наказания“ визира частни структури. Тук биха могли да се имат предвид частни полицейски сили или затвори, ръководени от частно образувание. В това отношение вж. Purtova, N. Between the GDPR and the Police Directive: figating through the maze of information sharing in public-private partnerships. — International Data Privacy Law, Vol. 8, No 1, 02.2018, 52—68. Вж. също De Hert, P., J. Sajfert. Chapter 10: Variety, velocity and volume of personal data in criminal investigations and proceedings: the limits drawn by the purpose limitation and data minimization principles in Directive (EU) 2016/680. —
In: Research Handbook on EU Criminal Law. Mitsilegas, V., M. Bergström, T. Quintel (Eds). Edward Elgar Publishing, 2024, 2. ed., 212—228.
13      Според това съображение „[м]акар настоящата директива да се прилага и спрямо дейностите на националните съдилища и други съдебни органи, компетентността на надзорните органи не следва да обхваща обработването на лични данни, когато съдилищата действат при изпълнение на съдебните си функции, за да се гарантира независимостта на съдиите при изпълнението на техните съдебни задължения“.
14      Вж. по аналогия, що се отнася до аналогичната разпоредба от ОРЗД, решение от 24 март 2022 г., Autoriteit Persoonsgegevens (C‑245/20, EU:C:2022:216, т. 26). Това решение се отнася до административен спор относно обработване, извършено от съд във връзка с временното предоставяне на разположение на журналисти на документи от съдебно производство, съдържащи лични данни, обработване, което е прието за попадащо в обхвата на изпълнението на съдебната му функция по смисъла на ОРЗД.
15      Вж. в това отношение Tosconi, L., L. A. Bygrave. Article 3 —
Definitions. —
In: The EU Law Enforcement Directive (LED): A Commentary. Kosta, E., F. Boehm (Eds). Oxford University Press, 2024, 79—132, по-специално стр. 104, № 7.2.4, където се посочва също така протоколът от 12-тото заседание на експертната група на Комисията относно ОРЗД и Директива 2016/680 от 2 октомври 2017 г., споменаващ съгласието на държавите членки тази директива да се прилага спрямо наказателните съдилища (документ, наличен на следния адрес: https://ec.europa.eu/transparency/expert-groups-register/screen/expert-groups/consult?lang=fr&groupID= 3461).
16      По-специално член 18 от посочената директива, озаглавен „Права на субектите на данни при наказателно разследване и наказателно производство“, се отнася до упражняването на правото на информация, на достъп, на коригиране или изтриване и предвижда, че тези права се упражняват в съответствие с правото на държава членка, когато личните данни се съдържат „в съдебно решение, регистър или досие, обработвани в хода на наказателно разследване и наказателно производство“.
17      Вж. съображение 20 от Директива 2016/680.
18      Следва да се добави, че както е посочено в съображение 20 от Директивата, това не възпрепятства държавите членки да определят дейности по обработване и процедури за обработване в национални правила за наказателноправните процедури.
19      Макар приложното поле на Директива 2016/680 да е предмет на решения на Съда, те не се отнасят до този въпрос. Например въздушните превозвачи, макар да имат законово задължение за предаване на резервационни данни на пътниците (PNR), не могат да се считат за компетентни органи по смисъла на член 3, точка 7 от Директива 2016/680 (вж. в този смисъл решение от 21 юни 2022 г., Ligue des droits humains (C‑817/19, EU:C:2022:491, т. 81). Вж. също заключението на генерален адвокат Pikamäe по дело Vyriausioji tarnybinės etikos komisija (C‑184/20, EU:C:2021:991, т. 28) относно Vyriausioji tarnybinės etikos komisija (Главна комисия по предотвратяване на конфликти на интереси в обществените служби, Литва), към която е бил приложен ОРЗД (вж. решение от 1 август 2022 г., Vyriausioji tarnybinės etikos komisija, C‑184/20, наричано по-нататък „решение Vyriausioji tarnybinės etikos komisija“, EU:C:2022:601). Също така Ceļu satiksmes drošības direkcija (Дирекция „Безопасност на движението по пътищата“, Латвия) не е „компетентен орган“ по смисъла на Директива 2016/680 при упражняване на разглежданите в главното производство дейности, които се състоят в публично съобщаване на личните данни относно точките за пътнотранспортни нарушения за целите на пътната безопасност (вж. в този смисъл решение от 22 юни 2021 г., Latvijas Republikas Saeima (Точки за пътнотранспортни нарушения), C‑439/19, EU:C:2021:504, т. 71).
20      Решение от 8 декември 2022 г. (C‑180/21, наричано по-нататък „решение „Инспектор в ИВСС“, EU:C:2022:967). В това решение се поставя въпросът дали лични данни, получени когато съответното лице е имало качеството на предполагаем пострадал от разследвано престъпление, могат да бъдат обработвани впоследствие срещу него в качеството му на обвиняем, при положение че са били събрани и обработени първоначално за други цели, а именно за разкриване и за разследване. В този контекст Съдът постановява, че когато лични данни са събрани за целите на „разкриването“ и „разследването“ на престъпление и впоследствие са обработени за целите на „наказателно преследване“, посоченото събиране и посоченото обработване на данни имат различни цели (т. 44), както и че преценката относно спазването от администратора на пропорционалността на обработването трябва да се извършва, като всяка от тези цели се разглежда като специфична и отделна (т. 56).
21      Решение „Инспектор в ИВСС“ (т. 59).
22      Вж. заключението на генерален адвокат Campos Sánchez-Bordona по дело Инспектор в Инспектората към Висшия съдебен съвет (Цели на обработването на лични данни — Разследване на престъпление) (С‑180/21, EU:C:2022:406, бележка под линия 15). Такъв е случаят по-специално на текстовете на немски, френски, английски, италиански и нидерландски език на Директива 2016/680, с изключение на текста на испански език, в който се споменава „enjuiciamiento“ (съдебно производство), запазено единствено за съдилищата.
23      Що се отнася до разнообразието на националните системи и допълването на съответните функции на съда и прокуратурата, вж. съвместното становище на Консултативния съвет на европейските съдии (КСЕС) и Консултативния съвет на европейските прокурори (КСЕП) за отношенията между съдиите и прокурорите [1075-то заседание] [CM(2009)192]. Вж. също, за сравнителен подход, Pradel, J.
Droit pénal comparé. Paris: Dalloz, 2016, 4. еd., по-специално № 145 sq. Вж. също, що се отнася до транспонирането на Директива 2016/680 в различните държави членки, Franssen, V., M.
Corhay.
Article 18 — Rights of the data subject in criminal investigations and proceedings. —
In: The EU Law Enforcement Directive (LED): A Commentary. цит. съч., 321—330, по-специално подзаглавие B.3. („National legislation“), 325—328.
24      В своето становище № 6/2015 от 28 октомври 2015 г., озаглавено „Une nouvelle étape vers une protection européenne complètes des données“ (Нов етап към пълна европейска защита на данните), в точка VI относно правомощията на надзорните органи Европейският комитет по защита на данните (ЕКЗД) сам подчертава значението на различните национални системи на държавите членки и обстоятелството, че не винаги ясно се знае дали и кога прокурорите са „независими съдебни органи“ и в каква степен дейността им представлява съдебна дейност. Вж. също протокола от 15-тото заседание на експертната група на Комисията относно ОРЗД и Директива 2016/680 от 20 февруари 2018 г., в точка 5 от който се изтъкват трудностите при транспонирането на Директивата в това отношение, като някои държави членки подчертават, че техните прокурори имат същата степен на независимост като техните съдии (налично на следния адрес: https://ec.europa.eu/transparency/expert-groups-register/screen/meetings/consult?lang=en&meetingId= 3656&fromExpertGroups=true).
25      Вж. решение „Инспектор в ИВСС“ (т. 53), където Съдът подчертава, че „при обработването на личните данни за целите на „наказателно преследване“ тези данни се използват, за да се установи дали са събрани достатъчно доказателства относно деянията, вменени на лицата, срещу които се води наказателно производство, както и дали правната квалификация на тези деяния е правилна, така че да се даде възможност на компетентния съд да се произнесе“.
26      Както бе посочено в съдебното заседание, в българското наказателно право не съществува „съдия-следовател“, но се провежда „съдебно следствие“, след като вече е проведено полицейското разследване.
27      Що се отнася до стриктното тълкуване на изключенията от прилагането на ОРЗД, вж. решение „Инспектор в ИВСС“ (т. 78), от което следва, че когато прокуратурата действа за целите на защитата на държавата в контекста на иск за отговорност на държавата за вреди, тя няма за цел да осигури изпълнението на задачите, възложени ѝ за целите по член 1, параграф 1 от Директива 2016/680, и следователно се прилага ОРЗД. Също така събирането от данъчната администрация на държава членка на лични данни относно обяви за продажба на автомобили, публикувани на уебсайта на икономически оператор, попада в материалния обхват на ОРЗД, тъй като тези данни не са събрани с конкретната цел за провеждане на наказателно преследване или в рамките на дейностите на държавата в областта на наказателното право (вж. решение от 24 февруари 2022 г., Valsts ieņēmumu dienests (Обработка на лични данни за данъчни цели) (C‑175/20, EU:C:2022:124, т. 44—46).
28      Рамково решение на Съвета от 27 ноември 2008 година относно защитата на личните данни, обработвани в рамките на полицейското и съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси (ОВ L 350, 2008 г., стр. 60). Неговият обхват е ограничен до трансграничното обработване на лични данни.
29      Конференция на представителите на правителствата на държавите членки, Заключителен акт, приет в Брюксел на 3 декември 2007 г. (CIG 15/07), наличен на следния адрес: https://data.consilium.europa.eu/doc/document/CG-15‑2007-INIT/fr/pdf.
30      Предложение за директива на Европейския парламент и на Съвета относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни от компетентните органи за целите на предотвратяването, разследването, разкриването или наказателното преследване на престъпления или изпълнението на наказателни санкции и относно свободното движение на такива данни от 25 януари 2012 г. (COM(2012)0010 final).
31      Вж. De Hert, P.,
V.
Papakonstantinou.
The New Police and Criminal Justice Data Protection Directive. A First Analysis. — New Journal of European Criminal Law, Vol. 7, No 1, 2016, 7—19; Brière, C.
Défaut de transposition de la directive sur la protection des données dans le domaine pénal: vers une application ordinaire de l’article 260, paragraphe 3, TFUE.
CJUE (8e
ch.), 25 février 2021, Commission européenne/Royaume d’Espagne (Directive données à caractère personnel —
Domaine pénal), aff. C‑658/19, EU:C:2021:138. —
Revue des affaires européennes, Vol. 1, 2021, 223—233.
32      Вж. в това отношение Sajfert, J., T. Quintel.
Data Protection Directive (EU) 2016/680 for Police and Criminal Justice Authorities. — SSRN Electronic Journal, 2017, по-специално подзаглавие I.1 („Meandering between the Directive and the GDPR“), като според тези автори разграничението между приложното поле на ОРЗД и това на Директива 2016/680 не е очевидно. Те посочват например полицейски служител, който обработва лични данни за целите на архивиране и в този случай се обхваща от ОРЗД, но отбелязват, че приложимият акт е по-неясен, когато този служител действа за целите на установяването на самоличността в областта на миграцията и контрола на границите: неправомерното преминаване на шенгенска граница може понякога да се счита за престъпление, но ако мигрантът с нередовен статут поиска убежище, обработването може да попада в обхвата на ОРЗД или на друга релевантна секторна правна рамка, независимо от започнатото наказателно производство. Това показва сложността за компетентните органи при прилагането на два различни правни режима в зависимост от целта на обработването. Вж. също Vogiatzoglou, P. Article 2 —
Scope. —
In: The EU Law Enforcement Directive (LED): A Commentary. цит. съч., 67—78, по-специално подзаглавие C.2. („Between the LED and the GDPR“), 74—75. Вж. също Purtova, N.
Between the GDPR and the Police Directive: navigating through the maze of information sharing in public —private partnerships. цит. съч.
33      Принципът на правната сигурност изисква прилагането на правните норми да е предвидимо за правните субекти (вж. решение от 4 октомври 2024 г., Bezirkshauptmannschaft Landeck (Опит за достъп до запазени на мобилен телефон данни) (C‑548/21, EU:C:2024:830, т. 76).
34      Вж. в това отношение Sajfert, J.,
T. Quintel.
Data Protection Directive (EU) 2016/680 for Police and Criminal Justice Authorities. цит. съч, по-специално подзаглавие I.4 („Croquis of the Directive“), стр. 7, като според тези автори например администраторът има повече възможности да ограничи правото на достъп и правото да се получи информация за евентуалния отказ за коригиране, изтриване или ограничаване на обработването съгласно член 13, параграф 3, член 15, параграф 3 и член 16, параграф 4 от Директива 2016/680, отколкото в контекста на член 23 от ОРЗД. Всъщност става въпрос за това да „се избегне възпрепятстването на официални или съдебни проучвания, разследвания или процедури“ и да не се допусне неблагоприятно влияние върху наказателното преследване (вж. член 13, параграф 3, букви а) и б) от Директива 2016/680). Вж. също Purtova, N. Between the GDPR and the Police Directive: navigating through the maze of information sharing in public —private partnerships. цит. съч., по-специално стр. 60; както и De Hert, P., J. Sajfert. Chapter 10: Variety, velocity and volume of personal data in criminal investigations and proceedings: the limits drawn by the purpose limitation and data minimization principles in Directive (EU) 2016/680. цит. съч., стр. 222.
35      Само за сведение следва да се отбележи, че запитващата юрисдикция изтъква сезирането от нейна страна на Конституционния съд с цел да се установи несъвместимостта на разглежданата в главното производство национална разпоредба с Конституцията на Република България. Искането ѝ обаче е било отхвърлено като недопустимо с мотива, че запитващата юрисдикция не е отчела уредбата в глава осма от Закона за защита на личните данни от 1 януари 2002 г. (ДВ, бр. 1 от 4 януари 2002 г., изменен и допълнен с ДВ, бр. 70 от 20 август 2024 г.) (наричан по-нататък „ЗЗЛД“), която транспонира Директива 2016/680. Запитващата юрисдикция обаче счита, че правната уредба в ЗЗЛД е обща, а тъй като член 272, алинея 1 от НПК е специална норма, този член остава приложим. Припомням, че запитващата юрисдикция е компетентна да тълкува националното право (вж. решение от 30 април 2024 г., M.N. (EncroChat), C‑670/22, EU:C:2024:372, т. 76), и затова считам, че следва да се отговори на така зададения въпрос, който се ползва с презумпция за релевантност (вж. решение от 26 януари 2023 г., Министерство на вътрешните работи (Регистрация на биометрични и генетични данни от полицията), C‑205/21, наричано по-нататък „решение МВР“, EU:C:2023:49, т. 54).
36      Вж. решение от 30 януари 2024 г., Директор на Главна дирекция „Национална полиция“ при МВР София (C‑118/22, наричано по-нататък „решение Директор на Главна дирекция“, EU:C:2024:97, т. 39).
37      Вж. решение МВР (т. 116 и цитираната съдебна практика). Що се отнася до понятието „етнически произход“ в друг контекст, вж. решение от 18 декември 2025 г., Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (C‑417/23, EU:C:2025:1017, т. 71 и сл.), относно Директива 2000/43/ЕО на Съвета от 29 юни 2000 година относно прилагане на принципа на равно третиране на лица без разлика на расата или етническия произход (OB L 180, 2000 г., стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 20, том 1, стр. 19).
38      Тук не става въпрос за събиране на данни от полицията в хода на разследването за целите на идентификацията или на бъдеща съпоставка на обвиняемия, какъвто е случаят например по делото, по което е постановено решение от 20 ноември 2025 г., Policejní prezidium (Съхранение на биометрични и генетични данни) (C‑57/23, EU:C:2025:905, т. 84).
39      Вж. по аналогия решение от 22 юни 2021 г., Latvijas Republikas Saeima (Точки за пътнотранспортни нарушения), C‑439/19, EU:C:2021:504, т. 109 и 110).
40      Вж. по аналогия решение Vyriausioji tarnybinės etikos komisija (т. 98 и цитираната съдебна практика). Вж. също решение Директор на Главна дирекция (т. 62).
41      Вж. точки 12—15 от настоящото заключение.
42      Вж. член 8, алинея 1 от ЗГР, чието съдържание е цитирано в точка 12 от настоящото заключение.
43      Вж. по аналогия решение Vyriausioji tarnybinės etikos komisija (т. 98 и цитираната съдебна практика). Вж. също решение Директор на Главна дирекция (т. 62).
44      Вж. решение Директор на Главна дирекция (т. 48 и цитираната съдебна практика).
45      Вж. решения МВР (т. 118 и сл.) и от 20 ноември 2025 г., Policejní prezidium (Съхранение на биометрични и генетични данни) (C‑57/23, EU:C:2025:905, т. 78). Вж. също заключението на генерален адвокат Szpunar по дело Comdribus (C‑371/24, EU:C:2025:631, т. 43 и сл.).
46      Поставя се впрочем въпросът за смисъла на това запитване относно „народността“, което може да е проблематично с оглед на ценностите на Съюза по смисъла на член 2 ДЕС.
47      Вж. в този смисъл решение МВР (т. 128 и 129); Simon, D.
Données personnelles —
Traitement des données sensibles dans les procédures pénales. —
Revue Europe. LexisNexis, No 3, 2023, коментар No 112.