62006CC0285
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
VERICA TRSTENJAK
esitatud 25. oktoobril 2007 (
1
)
Kohtuasi C-285/06
Heinrich Stefan Schneider
versus
Land Rheinland-Pfalz
„Põllumajandus — Määrused (EÜ) nr 1493/1999 ja nr 753/2002 — Veinituru ühine korraldus — Veinisektori teatavate toodete kirjeldamine, nimetamine, esitusviis ja kaitse — Traditsiooniliste nimetuste kaitse — Tõlge teise keelde — Kasutamine teisest tootjaliikmesriigist pärit veinide puhul”
I. Sissejuhatus
1.
Käesolev Bundesverwaltungsgerichti (Saksamaa kõrgeim halduskohus; edaspidi „BVerwG”) esitatud eelotsusetaotlus puudutab täiendavate traditsiooniliste nimetuste kaitset sätestavate õigusnormide tõlgendamise ja ulatuse küsimusi, nagu need on sätestatud nõukogu 17. mai 1999. aasta määruses (EÜ) nr 1493/1999 veinituru ühise korralduse kohta (
2
) veinisektori toodete kirjeldamise, nimetamise, esitusviisi ja kaitse osas, ning komisjoni 29. aprilli 2002. aasta määruses (EÜ) nr 753/2002, milles sätestatakse teatavad määruse nr 1493/1999 rakenduseeskirjad veinisektori toodete kirjeldamise, nimetamise, esitlemise ja kaitse osas (
3
), mida on muudetud komisjoni 15. septembri 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 1512/2005, millega muudetakse määrust nr 753/2002, milles sätestatakse teatavad määruse nr 1493/1999 rakenduseeskirjad veinisektori toodete kirjeldamise, nimetamise, esitlemise ja kaitse osas (edaspidi „määrus nr 753/2002”). (
4
)
2.
Täiendav traditsiooniline nimetus, mis on oluline turustamise ja õiguskäibe seisukohast, märgitakse veini puhul etiketile. Etikett on veini puhul sama oluline nagu reisidokument ja isikutunnistus üksikisikute puhul. Neid tunnustatakse kas kõigis (liikmes)riikides või ainult ühes neist. (
5
)
3.
Nimetatud küsimused tõusetuvad viinamarjakasvataja ja veinitootja H. S. Schneideri ja Rheinland-Pfalzi liidumaa vahelises vaidluses, mille menetlemine on Saksamaa halduskohtutes pooleli, mis puudutab selle haldusakti õiguspärasuse küsimust, millega keelati nimetuste „Réserve” ja „Grande Réserve” ehk „Reserve” ja „Privat-Reserve” kasutamine H. S. Schneideri poolt Saksamaal Pfalzis toodetava veini märgistamisel.
II. Õiguslik raamistik
A. Määrus nr 1493/1999
4.
Määrus nr 1493/1999 reguleerib veinisektori toodete tootmist, märgistamist ja kontrolli ning kehtestab muu hulgas eeskirjad märgistusel esitatavate üksikasjade kohta.
5.
Määruse nr 1493/1999 artikkel 47 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Käesolevas peatükis ja VII ja VIII lisas sätestatakse käesoleva määruse reguleerimisalasse kuuluvate teatavate toodete kirjeldamise, nimetamise ja esitusviisi eeskirjad ja teatavate üksikasjade ja terminite kaitse. Eeskirjades võetakse eelkõige arvesse järgmist:
a)
tarbijate seaduslike huvide kaitset;
b)
tootjate seaduslike huvide kaitset;
c)
siseturu tõrgeteta toimimist;
d)
kvaliteettoodete tootmise edendamist.
2.   Lõikes 1 nimetatud eeskirjades sätestatakse eelkõige:
a)
teatavate kohustuslike terminite kasutamine;
b)
teatavate terminite kasutamise lubamine teatavatel tingimustel;
c)
muude terminite kasutamise lubamine, sealhulgas teave, mis võib tarbijatele kasulik olla;
d)
teatavate terminite kaitse ja kontrolli reguleerimine;
e)
geograafiliste tähiste ja traditsiooniliste terminite kasutuse reguleerimine;
[…].”
6.
Määruse nr 1493/1999 artikkel 48 sätestab:
„Käesolevas määruses nimetatud toodete kirjeldus ja esitusviis ning nende toodete reklaam ei tohi olla ebatäpne ega tekitada segadust või viia eksiteele isikuid, kellele need suunatud on, eelkõige selles osas, mis käsitleb:
—
artiklis 47 ettenähtud teavet. Seda kohaldatakse isegi juhul, kui teavet kasutatakse tõlgituna, koos viitega tegelikule päritolule või koos täiendavate sõnadega, nagu „liik”, „tüüp”, „meetod”, „imitatsioon”, „mark” vms;
[…]”
7.
Määruse nr 1493/1999 artikkel 49 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Tooteid, mille kirjeldus või esitusviis ei vasta käesoleva määruse sätetele või selle üksikasjalikele rakenduseeskirjadele, ei tohi ühenduses müügiks hoida, turule viia ega ühendusest eksportida.
[…]
2.   Liikmesriik, kelle territooriumil asub toode, mille kirjeldus või esitusviis ei vasta lõike 1 sätetele, astub vajalikud sammud, et sooritatud rikkumiste suhtes vastavalt nende raskusele sanktsioonid määrata.
Liikmesriik võib siiski anda loa hoida toodet müügiks, viia ühenduses turule või ühendusest eksportida, tingimusel et kirjeldus või esitusviis on viidud vastavusse lõike 1 sätetega.”
8.
Määruse nr 1493/1999 artikkel 53 sätestab käesoleva määruse, sh VII ja VIII lisa, rakenduseeskirjade vastuvõtmise. Rakenduseeskirjad käsitlevad eelkõige nimetatud lisades sätestatud erandeid, tingimusi ja lube. Vastavalt artiklis 53 sätestatud õiguslikule alusele tuleb vastu võtta ka rakenduseeskirjad lauaveinide, geograafiliste tähistega kirjeldatud lauaveinide ja mpv-kvaliteetveinide märgistamise kohta.
9.
Määruse nr 1493/1999 VII lisa B osa sätestab vabatahtlike märgete osas järgmist:
„1.
Ühenduses valmistatud toodete märgistusele võib edaspidi määratletavatel tingimustel lisada järgmisi märkeid:
[…]
b)
lauaveinide, geograafilise tähistusega lauaveinide ja mpv-kvaliteetveinide puhul:
[…]
—
muud traditsioonilised terminid [mõiste „muud traditsioonilised terminid” asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „täiendavad traditsioonilised terminid”] vastavalt tootjaliikmesriigi sätestatud eeskirjadele,
[…]
3.
Punktis A.1 nimetatud toodete märgistusele võib olla lisatud muid märkeid.
4.
Tootjaliikmesriigid võivad oma territooriumil valmistatud veinide suhtes teatavad punktides 1 ja 2 esitatud märked kohustuslikuks muuta, need keelata või piirata nende kasutamist.”
10.
Keelte osas, mida märgistuses võib kasutada, sätestab kõnealuse lisa lõige D:
„1.
Märgistuses sisalduv teave tuleb esitada ühes või enamas ühenduse ametlikus keeles, nii et kogu teave lõpptarbijale hõlpsasti mõistetav oleks.
Olenemata esimesest lõigust, esitatakse:
—
määratletud piirkonna nimi,
—
muu geograafilise üksuse nimi,
—
traditsioonilised eriterminid ja täiendavad traditsioonilised märked,
—
viinamarjaistandust või istanduste rühma ja villijat käsitlevad märked
ainult ühes selle liikmesriigi ametlikus keeles, kelle territooriumil toode valmistati.
Kreekas ja Küprosel valmistatud toodete puhul võib teises lõigus nimetatud teavet korrata ühes või mitmes muus ühenduse ametlikus keeles.
[…]
Liikmesriigid võivad oma territooriumil valmistatud ja turule viidud toodete puhul lubada teises lõigus nimetatud teabe esitamist ka mõnes muus keeles peale ühenduse ametliku keele, kui selle keele kasutamine kõnealuses liikmesriigis või selle territooriumi mingis osas on tavapärane ja traditsiooniline.
Tootjaliikmesriigid võivad oma toodete puhul lubada teises lõigus nimetatud teavet ka muus keeles esitada, kui selle keele kasutamine nende märgete osas on traditsiooniline.”
B. Määrus nr 753/2002
11.
Määrus nr 753/2002 on määruse nr 1439/1999 rakendusmäärus, milles sätestatakse teatavad nõukogu määruse (EÜ) nr 1493/1999 rakenduseeskirjad veinisektori toodete kirjeldamise, nimetamise, esitlemise ja kaitse osas.
12.
Osundatud määruse artikkel 6 sätestab eeskirjad, mida kohaldatakse kõikide märgistuse üksikasjade suhtes:
„1.   Määruse (EÜ) nr 1493/1999 VII lisa B osa punkti 3 kohaldamisel võib nimetatud lisaga hõlmatud toodete etiketile märkida täiendavalt muid üksikasju, tingimusel et nende lisamine ei vii eksitusse neid, kellele need on adresseeritud, eelkõige tekitades segadust nimetatud lisa lõike A punktis 1 osutatud kohustuslike või kõnealuse lisa B osa punktis 1 osutatud valikuliste üksikasjadega.
2.   Määruse (EÜ) nr 1493/1999 VII lisa B osa punktis 3 osutatud toodete puhul võib nimetatud määruse artikli 72 lõike 1 alusel määratud asutus, tingimusel et ta tegutseb vastavalt liikmesriigi poolt võetud üldisele menetluskorrale, nõuda villijatelt, kaubasaatjatelt või importijatelt tõendit selle kohta, et kõnealuse toote või selle valmistamiseks kasutatud toote laadi, identsust, kvaliteeti, koostist, lähtekohta ja päritolu käsitlev märge on täpne.”
13.
Vastavalt määruse nr 753/2002 artiklile 23 tähistab nimetus „teised traditsioonilised nimetused [mõiste „teised traditsioonilised nimetused” asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „täiendavad traditsioonilised nimetused”]” määruse nr 1493/1999 VII lisa B osa punkti 1 alapunkti b viienda taande kohaldamisel „lisanimetusi, mida tootjaliikmesriigid käesolevas jaotises osutatud veinide puhul tavapäraselt kasutavad, et osutada veini valmistamis- või laagerdamismeetodile, kvaliteedile, värvusele, tüübile või kohale või mingile konkreetsele sündmusele, mis on seotud asjaomase veini ajalooga ja mis on määratletud liikmesriikide õigusaktides selle liikmesriigi territooriumilt pärit asjaomaste veinide tähistamiseks”.
14.
Määruse nr 753/2002 artikkel 24 sätestab traditsiooniliste nimetuste kaitse:
„1.   Käesoleva artikli kohaldamisel tähistab mõiste „traditsioonilised nimetused” artiklis 23 osutatud täiendavaid traditsioonilisi nimetusi, artiklis 28 osutatud nimetusi ja artikli 14 lõike 1 esimese lõigu punktis c, artiklis 29 ja artikli 38 lõikes 3 osutatud traditsioonilisi erinimetusi.
2.   III lisas loetletud traditsioonilisi nimetusi võib kasutada veinide puhul, millega nad on seotud, ning neid kaitstakse:
a)
igasuguse väärkasutamise, jäljendamise või seoste tekitamise eest, isegi kui kaitstud nimetusele on lisatud väljend „liik”, „tüüp”, „viis”, „imitatsioon”, „mark” või muu samalaadne väljend;
b)
muu lubamatu, vale või eksitava märgistuse eest veini laadi või oluliste omaduste kohta sise- või välispakendil, reklaammaterjalides või asjaomase tootega seotud mis tahes dokumentides;
c)
mis tahes muu üldsust eksitada võiva tegevuse, eelkõige sellise eest, mis võib tekitada arusaama, et vein vastab kaitstud traditsioonilise nimetuse kasutamise tingimustele.
3.   Etiketil veini kirjeldamiseks kasutatavad kaubamärgid ei tohi sisaldada III lisas loetletud traditsioonilisi nimetusi, välja arvatud juhul, kui vein vastab sellise traditsioonilise nimetuse kasutamise tingimustele.
[…]
4.   Kui käesoleva määruse III lisas loetletud traditsiooniline nimetus langeb samuti mõnda määruse (EÜ) nr 1493/1999 VII lisa A osas ja B osa punktides 1 ja 2 osutatud märgistuste kategooriasse, kohaldatakse selle traditsioonilise nimetuse suhtes käesoleva artikli sätteid, mitte IV või V jaotise muid sätteid.
Traditsioonilisi nimetusi kaitstakse ainult nendes keeltes, milles need on esitatud III lisas.
Iga III lisas loetletud traditsiooniline nimetus seotakse ühe või mitme veinikategooriaga. Need kategooriad on:
[…]
d)
eespool nimetatud punktidega a, b või c hõlmamata mpv-kvaliteetveinid ja geograafilise tähisega lauaveinid; sellisel juhul kohaldatakse traditsioonilise nimetuse kaitset muude veinide kui liköörveinide, vahuveinide, gaseeritud vahuveinide, poolvahuveinide ja gaseeritud poolvahuveinide määratluse suhtes;
[…]
5.   III lisa A osasse lisamiseks peab traditsiooniline nimetus:
a)
olema iseenesest eripärane ja liikmesriigi õigusaktides täpselt määratletud;
b)
olema piisavalt eristatav ja/või ühenduse turul hea mainega;
c)
olema olnud kõnealuses liikmesriigis vähemalt kümme aastat tavapäraselt kasutusel;
d)
olema kasutusel ühe või mitme ühenduse veini või ühenduse veinikategooria puhul.
Traditsioonilist nimetust loetakse liikmesriigi ametlikus keeles traditsiooniliseks, kui seda on selle liikmesriigi ametlikus keeles ja naaberliikmesriigi/naaberliikmesriikide teatud piiriäärsel alal kasutatud samadel tingimustel toodetud veinide kohta, juhul kui see nimetus vastab ühes neist liikmesriikidest alapunktides a kuni d sätestatud tingimustele ja mõlemad liikmesriigid on kokku leppinud sellise termini defineerimise, kasutamise ja kaitsmise osas.
[…]Liikmesriigid teatavad komisjonile:
a)
iga traditsioonilise nimetuse tunnustamist õigustavad asjaolud;
b)
nende õigusaktides sisalduvad traditsioonilised nimetused, mis vastavad eespool nimetatud nõuetele, ja veinid, mille jaoks need on ette nähtud;
c)
kõik traditsioonilised nimetused, mida päritoluriigis enam ei kaitsta.
[…]”
15.
Määruse nr 753/2002 III lisas on esitatud artiklis 24 osutatud traditsiooniliste nimetuste loetelu, nimetades riigid, asjaomased veinid, toote kategooria/kategooriad ja keele:
—
Kreeka puhul kreekakeelsed nimetused: „Ειδικά Επιλεγμένος (Grande réserve)”, „Επιλογή ή Επιλεγμένος (Réserve)” ja „Παλαιωθείς επιλεγμένος (Vieille réserve)”;
—
Hispaania puhul hispaaniakeelsed nimetused: „Gran Reserva” ja „Reserva”;
—
Itaalia puhul itaaliakeelne nimetus „Riserva”;
—
Austria puhul saksakeelne nimetus „Reserve”;
—
Portugali puhul portugalikeelsed nimetused „Reserva”, „Reserva velha” (ehk „grande reserva”) ja „Super reserva”.
III. Asjaolud, menetlus põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimused ning menetlus Euroopa Kohtus
A. Asjaolud
16.
H. S. Schneider, kes esitas põhikohtuasjas kassatsioonikaebuse BVerwG-le, peab Lõuna-Pfalzis Trieri linna lähedal (Rheinland-Pfalzi liidumaa) perekonna veinimõisa ärinimega „Consulat des Weins” ja turustab kaheksat marki veine. 20. novembril 2002 osutas Rheinland-Pfalzi liidumaa pädev ametiasutus ettevõtte kontrollimise käigus veinide kavandatud märgistuses järgmistele käesoleva eelotsusemenetluse seisukohast tähtsust omavatele puudustele: esikülje etiketile oli märgitud veinimõisa nimi ja selle alla oli olenevalt veini hinnaklassist märgitud muu hulgas nimetus „Grande Réserve” või „Réserve”. Tagakülje etiketile pidi märgitama veini kvaliteediklass, piirkond (Pfalz) ning veini ametlik kontrolli- ja villimisnumber.
17.
19. detsembril 2002 keelas Rheinland-Pfalzi liidumaa Aufsichts- und Dienstleistungsdirektion Trier (edaspidi „ADD”) oma otsusega muu hulgas prantsuskeelsete nimetuste „Réserve” ja „Grande Réserve” kasutamise, pidades neid eksitavaks. H. S. Schneideri poolt vaidemenetluses tehtud ettepaneku kasutada nende asemel saksakeelseid nimetusi „Reserve” ja „Privat-Reserve” lükkas ADD 19. ja 21. märtsi 2003. aasta vaideotsusega tagasi, pidades nende nimetuste kasutamist samuti lubamatuks.
18.
H. S. Schneider esitas esialgse otsuse ja vaideotsuse tühistamiseks kaebuse. Saksamaa halduskohtutele esitatud kaebusega taotles H. S. Schneider keelavate otsuste tühistamist; peale selle palus ta tuvastada, et saksakeelsete nimetuste kasutamine on lubatav nii eraldi kui ka koos ärinimega. Nimetatud kaebus jäeti Neustadti Verwaltungsgerichti esimeses astmes 29. jaanuaril 2004 rahuldamata. H. S. Schneider kaebas kaebuse rahuldamata jätnud otsuse edasi Rheinland-Pfalzi liidumaa Oberverwaltungsgerichtile. Viimane jättis nimetatud apellatsioonkaebuse 21. septembri 2004. aasta otsusega rahuldamata. Mõlemad halduskohtud on seisukohal, et vaidlusalused nimetused kujutavad endast kaitstud traditsiooniliste hispaania-, itaalia- ja portugalikeelsete nimetuste „(Gran) Reserva” ehk „(Gran) Riserva” ehk „(Grande) Réserve” lubamatut jäljendamist või nendega seoste tekitamist.
19.
Rheinland-Pfalzi liidumaa Oberverwaltungsgerichti 21. septembri 2004. aasta otsuse peale esitas H. S. Schneider kassatsioonikaebuse BVerwG-le. Kassatsioonikaebuses toob H. S. Schneider esile järgmised ühenduse õiguse seisukohast olulised asjaolud: vastavalt kehtivale veininimetuste õigusele kaitstakse käesoleva ettepaneku 18. punktis mainitud traditsioonilisi nimetusi ainult hispaania, portugali ja itaalia keeles, kuid mitte teistes keeltes. Sama kehtib ka vastava kreeka tähestikus esitatud kreekakeelse nimetuse kohta. Võrreldavate nimetuste kasutamine teisest liikmesriigist pärit veinide puhul ei kujuta endast seetõttu eespool mainitud nimetuste jäljendamist ega nendega seoste tekitamist.
20.
Asja menetlemise ajal Saksamaa halduskohtutes registreeris Siseturu Ühtlustamise Amet nimetuse „Consulat des Weins – Réserve/Grande Réserve” ka ühenduse kaubamärgina.
B. Menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus ja eelotsuse küsimused
21.
Tuginedes määruse nr 1493/1999 VII lisa B osa punkti 1 alapunkti b viiendale taandele, lähtub BVerwG sellest, et nimetuste „Réserve” ja „Grande Réserve” ehk „Reserve” ja „Privat-Reserve” puhul on tegemist täiendavate traditsiooniliste nimetustega, mida kasutatakse selleks, et osutada veini kõrgele kvaliteedile, mis põhineb selle valmistamis- või laagerdamismeetodil. Sellele vaatamata ei saa neid nimetusi Saksamaal kasutada täiendavate traditsiooniliste nimetustena nimetatud õigusnormi tähenduses, kuna need on Saksamaa õigusaktides vastavalt määruse nr 753/2002 artiklile 23 määratlemata. Neid nimetusi võib Saksamaal kasutada aga muude märgetena määruse nr 1493/1999 VII lisa B osa punkti 3 tähenduses, kuna määruse nr 753/2002 artikkel 23 ei välista määruse nr 1493/1999 VII lisa B osa punkti 3 kohaldamist. Materiaalõiguslikult määruse nr 753/2002 artikli 23 reguleerimisalasse kuuluvate nimetuste välistamine on vastuolus veininimetuste uute õigusnormidega, mille kohaselt tuleb vabatahtlike märgete kasutamist reguleerimata valdkondades lubada võimalikult suures ulatuses.
22.
BVerwG leiab, et mainitud traditsiooniliste nimetuste kasutamine on sellele vaatamata lubamatu, kui see on eksitav või kahjustab kaitstud nimetusi. Vastavalt määruse nr 753/2002 artikli 24 lõikele 2 koosmõjus sama määruse III lisaga on kaitstud täiendavad traditsioonilised nimetused esitatud ainult hispaania, kreeka, itaalia, portugali ja nüüd ka saksa keeles, kuid mitte prantsuse keeles.
23.
BVerwG on siiski seisukohal, et keelatud jäljendamine või seoste tekitamine määruse nr 753/2002 artikli 24 lõike 2 tähenduses võib esineda ka kaitstud nimetuse kasutamisel muus keeles peale kaitstud algkeele. Väärkasutamise keeld hõlmab nimelt kaitstud nimetuse algupärandi kasutamist, jäljendamise keeld seevastu sarnaseid sõnu sisaldavate nimetuste kasutamist ja seoste tekitamise keeld tähenduse poolest sarnaste nimetuste kasutamist.
24.
BVerwG on siiski seisukohal, et täiendavad traditsioonilised nimetused on väärkasutamise, jäljendamise ja seoste tekitamise eest kaitstud ainult selliste veinide puhul, mis on pärit sama liikmesriigi territooriumilt kui kaitstud traditsiooniline nimetus, käesoleval juhul seega Hispaania, Portugali, Itaalia, Kreeka ja Austria veinide, mitte aga Saksamaa viinamarjakasvatuspiirkonnast pärit veinide puhul. See tuleneb juba asjaolust, et traditsioonilised nimetused on iseäranis seotud asjaomase liikmesriigi viinamarjakasvatuse traditsiooniga ja liikmesriikidele on selles valdkonnas antud seadusandlik autonoomia. Vastupidine tõlgendus põhjustaks vabatahtlike veininimetuste n-ö kivistumise, kuna ühest liikmesriigist pärit traditsioonilise nimetuse tunnustamine tõkestaks võrreldava nimetuse kasutamise ja väljakujundamise teises liikmesriigis.
25.
Kuna BVerwG ei ole veendunud, kas ta on määrusi nr 1493/1999 ja nr 753/2002 tõlgendanud õigesti, otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas määruse (EÜ) nr 1493/1999 artikli 47 lõike 2 punkte b ja c koosmõjus sama määruse VII lisa B osa punkti 1 alapunkti b viienda taandega ja punktiga 3 ning määruse (EÜ) nr 753/2002 artiklit 23 tuleb tõlgendada nii, et veini valmistamis- või laagerdamismeetodile ja kvaliteedile viitav märge on lubatud ainult reguleeritud vabatahtliku märkena määruse (EÜ) nr 1493/1999 VII lisa B osa punkti 1 alapunkti b viienda taande tähenduses samas sättes ning määruse (EÜ) nr 753/2002 artiklis 23 sätestatud tingimustel, kuid ei ole lubatud muu märkena määruse (EÜ) nr 1493/1999 VII lisa B osa punkti 3 tähenduses?
2.
Kas määruse (EÜ) nr 753/2002 artikli 24 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et õigusvastase jäljendamise või seoste tekitamisega on tegemist üksnes juhul, kui see esineb kaitstud traditsioonilise nimetusega samas keeles?
3.
Kas määruse (EÜ) nr 753/2002 artikli 24 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sama määruse III lisas loetletud traditsioonilised nimetused on kaitstud üksnes selliste veinide puhul, mis on pärit samast tootjaliikmesriigist nagu kaitstud traditsiooniline nimetus?”
C. Menetlus Euroopa Kohtus
26.
Menetluses osalesid lisaks põhikohtuasja pooltele ka Kreeka Vabariik, Itaalia ja Hispaania. Itaalia esitas ainult kirjaliku arvamuse ja suulises menetluses ei osalenud. Hispaania osales käesolevas kohtuasjas ainult suulises menetluses.
27.
13. septembri 2007. aasta kohtuistungil esitasid põhikohtuasja pooled, Kreeka Vabariik, Hispaania ja komisjon oma suulised märkused ja vastasid Euroopa Kohtu küsimustele.
IV. Poolte argumendid
A. Esimene eelotsuse küsimus
28.
H. S. Schneideri arvates on vaidlusaluste märgete kasutamine lubatud nii reguleeritud vabatahtlike märgetena määruse nr 1493/1999 VII lisa B osa punkti 1 alapunkti b viienda taande tähenduses samas sättes ja määruse nr 753/2002 artiklis 23 sätestatud tingimustel kui ka muude märgetena vastavalt määruse nr 1493/1999 VII lisa B osa punktile 3. Ta väidab, et nende terminite kasutamine on Saksamaal seadusega reguleerimata ja seetõttu võib iga villija kasutada neid oma äranägemise järgi.
29.
Rheinland-Pfalzi liidumaa leiab, et veini valmistamis- või laagerdamismeetodile ja kvaliteedile viitav märge on lubatud ainult reguleeritud vabatahtliku märkena määruse nr 1493/1999 VII lisa B osa punkti 1 alapunkti b viienda taande tähenduses samas sättes ja määruse (EÜ) nr 753/2002 artiklis 23 sätestatud tingimustel, kuid ei ole lubatud muu märkena määruse nr 1493/1999 VII lisa B osa punkti 3 tähenduses, kui see puudutab juba olemasolevate kaitstud täiendavate traditsiooniliste nimetustega reguleeritud valdkonda. Määruse nr 753/2002 artiklis 23 ning sama määruse III lisas kaitstud nimetuste välistav mõju ei ole vastuolus veininimetuste uute õigusnormide eesmärgiga, mille kohaselt tuleb vabatahtlike märgete kasutamist reguleerimata valdkonnas lubada võimalikult suures ulatuses. Muuseas ei olevat eraisikutel, st ka H. S. Schneideril lubatud edasi arendada juba olemasolevate kaitstud täiendavate traditsiooniliste nimetustega reguleeritud valdkonda jäävaid vabatahtlikke märkeid.
30.
Ka Itaalia valitsus leiab, et veini valmistamis- või laagerdamismeetodile ja kvaliteedile viitav märge on lubatud üksnes reguleeritud vabatahtliku märkena määruse nr 1493/1999 VII lisa B osa punkti 1 alapunkti b viienda taande tähenduses samas sättes ja määruse nr 753/2002 artiklis 23 sätestatud tingimustel, kuid ei ole lubatud muu märkena sama lisa B osa punkti 3 tähenduses. Oma arvamuse põhjendamiseks viitab Itaalia valitsus määruse nr 753/2002 artikli 6 lõikele 1, mille kohaselt võib toote etiketile märkida „muid üksikasju”, tingimusel et nende lisamine ei vii eksitusse neid, kellele need on adresseeritud, eelkõige tekitades segadust reguleeritud vabatahtlike märgetega.
31.
Kreeka valitsus leiab, et kaitse laieneb ainult nendele veinidele, mis on nimetatud määruse nr 753/2002 III lisa traditsiooniliste nimetuste ammendavas loetelus. Muude veinide valmistamis- või laagerdamismeetodile ja kvaliteedile viitava märke, mis võib ühendusest või kolmandast riigist pärit tarbijas tekitada arusaama, et märge seondub kaitstud täiendava traditsioonilise nimetusega vastavalt määruse (EÜ) nr 753/2002 artiklitele 23 ja 24, kasutamine on õigusvastane, ja sellise märkega varustatud tootele kehtivad seetõttu määruse nr 1493/1999 artiklis 49 sätestatud keelud.
32.
Hispaania valitsus juhib tähelepanu sellele, et Hispaanias kasutatakse traditsioonilisi nimetusi „Reserva” ja „Gran Reserva” punase, valge ja roosa veini laagerdamismeetodi tähistamiseks ja need on tarbijate hulgas üldtuntud. Samas Saksamaal ei kasutata veini valmistamis- ja laagerdamismeetodit, mida tähistada terminitega „Réserve” ja „Grande Réserve”. Seepärast on Saksamaal mõlemad terminid väljamõeldud nimetused, mis jäljendavad teistes liikmesriikides kasutatavaid traditsioonilisi nimetusi ja võivad tarbijaid eksitada. Sellest tulenevalt on nimetuste „Réserve” ja „Grande Réserve” puhul tegemist üksnes reguleeritud vabatahtlike märgetega. Viimased on aga Saksa veinide osas alusmääruses sõnaselgelt reguleerimata ja nende kasutamine on lubamatu.
33.
Komisjon leiab, et nimetusi võib põhimõtteliselt kasutada „muu märkena” määruse nr 1493/1999 artikli 47 lõike 2 punkti c ja sama määruse VII lisa B osa punkti 3 tähenduses ka juhul, kui need osutavad määruse nr 753/2002 artiklis 23 nimetatud asjaoludele (veini valmistamis- või laagerdamismeetod, kvaliteet, värvus, tüüp või koht või mingi konkreetne sündmus, mis on seotud asjaomase veini ajalooga). Ta väidab, et määruse nr 753/2002 artikkel 23 ei välista „muu märke” kasutamist määruse nr 1493/1999 VII lisa B osa punkti 3 tähenduses. Ei saa välistada, et nende terminite puhul võib olla tegemist teabega, mis võib olla tarbijatele kasulik määruse nr 1493/1999 artikli 47 lõike 2 punkti c tähenduses. Peale selle tuleneb „muu märke” kasutamise põhimõtteline lubatavus määruse (EÜ) nr 753/2002 artikli 6 lõikest 2.
34.
Järgmise argumendina märgib komisjon, et määruse nr 753/2002 artikliga 23 hõlmatud asjaolud on nii laiaulatuslikud, et juhul kui lähtuda selle välistavast mõjust, välistab see peaaegu täielikult „muude märgete” kohaldamise B osa punkti 3 tähenduses. Lisaks sellele on uute „täiendavate traditsiooniliste nimetuste” väljakujundamine võimalik üksnes juhul, kui neid saab enne registreerimist kasutada „muu märkena”. Kui oletada, et määruse nr 753/2002 artiklil 23 on välistav mõju, on see muu hulgas vastuolus määruse nr 1493/1999 eesmärgiga, mille kohaselt tuleb vabatahtlike märgete kasutamist reguleerimata valdkonnas lubada võimalikult suures ulatuses.
B. Teine eelotsuse küsimus
35.
H. S. Schneideri arvates tuleb määruse nr 753/2002 artikli 24 lõike 2 punkti a tõlgendada nii, et õigusvastase jäljendamise või seoste tekitamisega on tegemist üksnes juhul, kui see esineb kaitstud traditsioonilise nimetusega samas keeles. See tuleneb eeskätt asjaolust, et määrusele nr 753/2002 lisatud loetelus on konkreetselt nimetatud asjaomased keeled. Sellise tõlgenduse tingib ka asjaolu, et nimetuse teises keeles kasutamisel ei esine tarbijate eksitamise ohtu nimetuse õigusvastase jäljendamise või sellega seoste tekitamise tõttu.
36.
Rheinland-Pfalzi liidumaa ei avaldanud kirjalikes märkustes eelotsuse teise küsimuse kohta arvamust. Kohtuistungil ühines ta eelotsuse teise küsimuse osas Itaalia, Kreeka ja komisjoni seisukohtadega. Rheinland-Pfalzi liidumaa leiab, et osaline tõlkimiskeeld on vastuolus nende traditsiooniliste nimetuste kaitsega, mis esinevad teistes keeltes, ning samuti siseturu eesmärkide ja tarbijakaitsega.
37.
Itaalia valitsuse arvates ei saa reguleeritud traditsiooniliste nimetuste kaitse väärkasutamise, jäljendamise või seoste tekitamise eest kuidagi sõltuda kasutatud keelest. Seoste tekitamisega on tegemist juhul, kui tõlge võib tarbijates põhjustada arusaama, et toode on seotud kaitstud keeles registreeritud traditsioonilise nimetusega; käesoleval juhul on sellega tegemist kasutatud ladina päritolu terminite sarnasuse tõttu.
38.
Ka Kreeka valitsus leiab, et kaitstud nimetuse teistes keeltes kasutamine on lubamatu. Kreeka valitsuse arvates tunneb keskmine Euroopa tarbija enamikku määruse nr 753/2002 III lisas esitatud traditsioonilistest nimetustest keelest sõltumatult ja seostab need terminid veini kvaliteediga. Veini etiketile märgitud üksikasjad ja terminid kujutavad endast teavet, millel on oluline tähtsus veini ostmise üle otsustamisel.
39.
Hispaania valitsus märgib, et lingvistilisest vaatenurgast on nimetus „Réserve” hispaaniakeelse termini „reserva” tõlge. Teabe kasutamine tõlgituna on Hispaania valitsuse sõnul keelatud vastavalt määruse nr 1493/1999 artiklile 48. Kui traditsioonilisi nimetusi kasutatakse keeles, milles need on registreeritud, on tegemist õigusvastase jäljendamise või seoste tekitamisega, kui teavet kasutatakse tõlgituna, on seevastu tegemist õigusvastase väärkasutamisega.
40.
Ka komisjon on arvamusel, et kaitstud nimetuse kasutamine originaalkeelest erinevas keeles võib kujutada endast õigusvastast jäljendamist või seoste tekitamist määruse nr 753/2002 artikli 24 lõike 2 punkti a tähenduses. Osundatud määruse artikli 24 lõike 4 teine lõik sätestab tõepoolest, et traditsioonilisi nimetusi kaitstakse ainult nendes keeltes, milles need on esitatud III lisas. See kehtib siiski ainult õigusvastase väärkasutamise suhtes, nagu nähtub määruse artiklist 48: see sätestab sõnaselgelt, et segaduse tekitamise või tarbijate eksiteele viimise oht – mida tuleb vältida – võib esineda isegi juhul, kui nimetusi kasutatakse tõlgituna. Selles suhtes ei ole õiguslik olukord võrreldes eelmise määrusega nr 881/98 muutunud. Kas in casu esineb tarbijate eksitamise oht, selle üle tuleb otsustada siseriiklikul kohtul.
C. Kolmas eelotsuse küsimus
41.
H. S. Schneideri arvates tuleb määruse nr 753/2002 artikli 24 lõiget 2 tõlgendada nii, et sama määruse III lisas loetletud traditsioonilisi nimetusi kaitstakse üksnes selliste veinide puhul, mis on pärit samast tootjaliikmesriigist kui kaitstud traditsioonilised nimetused. See tuleneb sellest, et veini päritolul on tarbijate jaoks väga suur tähendus. Traditsiooniline nimetus omandab sellele omase tähenduse üksnes tänu veini päritolumaale. Termin „Réserve” on liikmesriikide (nt Prantsusmaa) ja kolmandate riikide veinitootmise praktikas laialt levinud ja selle kasutamist ei ole senini peetud õigusvastaseks seoste tekitamiseks. Ainult nimetatud termini kaitseulatuse kitsendav tõlgendamine on kooskõlas asjaoluga, et kaitstud hispaania-, portugali- ja itaaliakeelseid nimetusi on üheaegselt lubatud kasutada erinevatest siseriiklikest kriteeriumidest lähtuvalt ja nende nimetuste paralleelset kasutamist ei peeta samuti õigusvastaseks jäljendamiseks. Samamoodi kui eelotsuse teise küsimuse kohta esitatud märkustes on H. S. Schneider ka kolmanda küsimuse osas arvamusel, et vastavalt määrusega antava kaitse eesmärgile on keelatud ainult selliste nimetuste kasutamine, mis kätkevad endas tarbijate eksiteele viimise ohtu. Hispaaniast, Portugalist jt riikidest pärit veinidega, mille nimetused on kaitstud, segiajamise ohtu ei esine, kuna on lisatud märge (Saksamaa) viinamarjakasvatuspiirkonna kohta.
42.
Rheinland-Pfalzi liidumaa ei avaldanud kirjalikes märkustes eelotsuse kolmanda küsimuse kohta arvamust. Kohtuistungil ühines Rheinland-Pfalzi liidumaa kolmanda küsimuse osas Itaalia, Kreeka ja komisjoni seisukohtadega.
43.
Itaalia valitsus märgib, et traditsioonilisi nimetusi kaitstakse vastavalt määruse nr 753/2002 artiklile 24 kogu Euroopa Liidus igasuguse jäljendamise või seoste tekitamise eest. Selles raamistikus kehtib nimetatud kaitse üksnes selliste veinide puhul, millel on õigus kaitsele ja mis on pärit teatud tootjaliikmesriigist. Nii näiteks kaitstakse käesoleval juhul traditsioonilisi nimetusi „Reserva” (Hispaania), „Riserva” (Itaalia), „Reserve” (Kreeka), „Reserva” (Portugal) ja „Reserve” (Austria) üksnes nende veinide puhul, mis on pärit asjaomastest riikidest ja millel on õigus kaitsele; järelikult ei või neid nimetusi mingil juhul kasutada Saksamaal toodetud veinide märgistuses.
44.
Kreeka valitsus on arvamusel, et kaitstud nimetuste kasutamise keeld kehtib ka selliste veinide puhul, mis on pärit teistest tootjariikidest kui kaitstud nimetus.
45.
Komisjon leiab, et kolmas eelotsuse küsimus tuleb sõnastada kitsamalt. Määruse nr 753/2002 artikli 24 lõike 2 tõlgendamisel on küsimus sisuliselt selles, kas terminite „Reserve” või „Privat-Reserve” kasutamine on Saksamaal toodetud mpv-kvaliteetveinide puhul keelatud seetõttu, et sama määruse III lisas on termin „Reserve” loetletud Austrias toodetud samasse kategooriasse kuuluvate veinide täiendava traditsioonilise nimetusena. Komisjon, kelle seisukohaga ühineb Hispaania valitsus, on arvamusel, et sellele küsimusele tuleb vastata jaatavalt, kuna vastavalt määruse nr 753/2002 artikli 24 lõikele 2 võib III lisas loetletud traditsioonilisi nimetusi kasutada veinide puhul, millega need on seotud, st samasse kategooriasse kuuluvate veinide puhul. Seega võib nimetust „Reserve” kasutada Austrias toodetud mpv-kvaliteetveinide puhul ja see on kaitstud õigusvastase väärkasutamise, jäljendamise või seoste tekitamise eest teistest liikmesriikidest pärit samasse kategooriasse kuuluvate veinide poolt, seega ka Saksamaal toodetud mpv-kvaliteetveinide poolt.
46.
Teistsugust tõlgendust ei õigusta komisjoni sõnul ka vabatahtlike veininimetuste n-ö kivistumine, mille suhtes on kartust avaldanud BVerwG. Komisjon leiab, et nimetuste n-ö kivistumine on igasuguse väärkasutamise keelu paratamatu tagajärg ja see hõlmab ainult identseid, mitte aga üksnes sarnaseid või tuletatud termineid nagu „Privat-Reserve”. Seda terminit võib vabalt kasutada, seni kuni ei ole tegemist õigusvastase jäljendamise või seoste tekitamisega, mille üle peab otsustama siseriiklik kohus. Komisjoni sõnul nõuab sellist tõlgendust ka veininimetuste tõhusa kaitse tagamine ühisturul (effet utile).
V. Kohtujuristi hinnang
A. Eelmärkused
47.
Määrusega nr 1493/1999 reguleeriti uuesti veinituru ühine korraldus. Sel põhjusel tuleb järgnevas tõlgenduses pidada silmas määruse nr 1493/1999 tekkelugu, eelkõige veininimetuste õiguse põhiprintsiipide struktuuri teadlikku muutmist võrreldes eelmise määrusega (EMÜ) nr 2392/1989 (
6
). Määrust nr 2392/89 iseloomustas veininimetuste osas keelav põhimõte, mille kohaselt oli lubatud kasutada ainult osundatud määruses ammendavalt loetletud nimetusi (
7
). Vastavalt määruse nr 2392/89 artiklile 11 ja artikli 12 lõike 1 esimesele lausele oli kõigi määruses loetlemata nimetuste kasutamine väheste eranditega kuni määrusega nr 1427/96 (
8
) kehtestatud leebemate sätete kohaldamiseni keelatud. (
9
)
48.
Kuna nimetuste kasutamist keelav põhimõte, mis tundus liiga jäigana, ei vastanud enam turu vajadustele, asendati see pärast seda, kui 1996. aastal olid esimest korda kehtestatud leebemad sätted, määruses nr 1493/1999 nimetuste kasutamise lubamise põhimõttega, mida nimetatakse ka kuritarvitamise põhimõtteks. Sellega ühtlustati veininimetusi käsitlevad õigusnormid vahuveine käsitlevate normidega. (
10
)
49.
Nimetuste kasutamise lubamise või kuritarvitamise põhimõtte kohaselt on veinide puhul lisaks määruses nr 1493/1999 loetletud vabatahtlikele märgetele lubatud nimetada teisi kasulikke üksikasju, juhul kui see ei ole seadusega keelatud ega vii tarbijaid eksitusse (
11
). Leebemate õigusnormide kehtestamist on nimetatud ka liberaliseerimiseks. Veininimetuste õiguse liberaliseerimine teenis reformi peamist eesmärki, milleks on veinituru ühise korralduse paindlik kujundamine, et suudetaks sammu pidada uute arengusuundadega. (
12
)
50.
Määruse väljaandjale oli teada, et veinisektori toodete nimetuste reguleerimine mõjutab märkimisväärselt veinide turustamisvõimalusi. (
13
) Ka sellest aspektist vaadatuna tuleb keelava põhimõtte asendamist lubamise või kuritarvitamise põhimõttega, mis annab märgistamisel turustajatele suurema tegevusvabaduse, pidada tootjate ja tarbijate seaduslike huvide kaitse uut moodi tasakaalustamiseks. (
14
)
51.
Veininimetuste õigusnormide tõlgendamisel tuleb juba eelnevalt silmas pidada, et siseriiklikud veinide märgistamist käsitlevad normid ei puuduta mitte ainult tarbijate kaubanduslikke huve, vaid võivad piirata ka kaupade vaba liikumise põhimõtet. Seepärast tuleb vastavalt kohtuotsusele Clinique (
15
) ka ühenduse õigusaktides sätestatud tarbijate eksitamise keeldude tõlgendamisel lähtuda kaupade vaba liikumise põhimõttest. (
16
) Tarbijate eksitamise oht võib kaupade vaba liikumise põhimõttest olulisem olla vaid juhul, kui nimetatud oht on piisavalt tõsine. (
17
) Sel põhjusel tahaksin ma hoiatada eksitamise ohu koosseisutunnuste ülemäära laiendava tõlgendamise eest.
B. Esimene eelotsuse küsimus
52.
Eelotsuse esimese küsimusega soovib BVerwG sisuliselt teada, kas määruse nr 1493/1999 artikli 47 lõike 2 alapunkti c ning sama määruse VII lisa B osa punkti 3 võib tõlgendada nii, et termineid „Réserve” ja „Grande Réserve” või „Reserve” ja „Privat-Reserve” võib kasutada liikmesriigis toodetud veinide puhul „muu märkena” nimetatud sätete tähenduses, sõltumata sellest, kas need nimetused on vastuolus sama määruse III lisas loetletud nimetustega, juhul kui asjaomane liikmesriik ei ole vastu võtnud õigusnorme nende nimetuste kasutamise kohta „täiendavate traditsiooniliste nimetustena” määruse nr 1493/1999 artikli 47 lõike 2 alapunkti b ning sama määruse VII lisa B osa punkti 1 alapunkti b viienda taande ja määruse nr 753/2002 artikli 23 tähenduses.
53.
Määruse nr 1493/1999 artikli 47 lõige 2 sätestab kolme tüüpi termineid. Nimetatud on teatavad kohustuslikud terminid, (
18
) teatavatel tingimustel kasutatavad vabatahtlikud terminid ja muud vabatahtlikud terminid, sealhulgas teave, mis võib tarbijatele olla kasulik. Nende terminite kaitseulatus määratakse kindlaks vastavalt nende sisule. Käesolevas kohtuasjas omavad tähtsust siiski ainult mõlemad vabatahtlikud terminid ehk märked.
54.
Täiendavad traditsioonilised nimetused on teatavatel tingimustel kasutatavad vabatahtlikud terminid (eelotsusetaotluses nimetatakse neid reguleeritud vabatahtlikeks märgeteks). Täiendavad traditsioonilised nimetused kujutavad endast vastavalt määruse nr 753/2002 artiklile 23 „tavapäraselt kasutatavaid lisanimetusi, mis osutavad veini valmistamis- või laagerdamismeetodile, kvaliteedile, värvusele, tüübile või kohale või mingile konkreetsele sündmusele, mis on seotud asjaomase veini ajalooga ja mis on määratletud liikmesriikide õigusaktides selle liikmesriigi territooriumilt pärit asjaomaste veinide tähistamiseks”.
55.
Määruse nr 753/2002 artikkel 6 sätestab muude märgete ja täiendavate traditsiooniliste nimetuste kaitse. Nimelt täpsustab määruse nr 753/2002 artikkel 6 määruse nr 1493/1999 VII lisa B osa punktis 3 nimetatud muude märgete kasutamist. Vastavalt sellele artiklile võib nimetatud lisaga hõlmatud toodete etiketile märkida täiendavalt muid üksikasju, tingimusel et nende lisamine ei vii tarbijaid eksitusse kohustuslike või reguleeritud vabatahtlike märgete osas.
56.
Määruse nr 753/2002 artikli 6 lõige 1 ei viita minu arvates abstraktsele tarbijate eksitamise ohule. Kui tõlgendada määruse nr 753/2002 artiklit 6 nii, et see viitab abstraktsele tarbijate eksitamise ohule, oleks see vastuolus lubamise või kuritarvitamise põhimõtte eesmärgiga, sest nimetatud põhimõttele on omane tarbija eksitamise ohu konkreetne, peaaegu kasuistlik käsitlusviis. Pealegi riivaks abstraktne käsitlusviis ebaproportsionaalselt tootjate seaduslikke huve.
57.
Tarbijate eksitamise oht mängib veininimetuste õiguses sarnast rolli nagu kaubamärkide segiajamise tõenäosus kaubamärgiõiguses. Selle ohu kohta on Euroopa Kohus veidi teises kontekstis juba sedastanud, et ühenduse seadusandja soovib „kaubamärkide kasutamise lubamisega vahuveinide nimetuste ja nende esitlemise ning reklaamimise täiendamiseks tasakaalustada huve, mida ühelt poolt esindab tarbijakaitse, eelkõige õigust sellele, et tarbijat ei viidaks kauba omaduste suhtes eksitusse, ja teiselt poolt intellektuaalomandi õigused, eelkõige kaubamärgi omaniku õigustatud huvi selle kasutamise vastu kauba turustamisel. Huvide tasakaalustamine oleks peaaegu olematu, kui ainuüksi segiajamise tõenäosus, mille tuvastamisel ei võeta arvesse asjaomaste tarbijate arvamust või harjumusi, oleks piisav kaitstud nimetuse kaubamärgina kasutamise keelamiseks.” (
19
) Määruse nr 2333/1992 (
20
) artikli 13 lõike 2 punkti b, mis sätestas teatud märgete kasutamise keelu ka tarbijate eksitamise ohu tõttu, tuleb tõlgendada nii, et „selle sättega kehtestatud keelu kohaldamiseks ei piisa sellest, kui tuvastatakse, et kaubamärgi, mis sisaldab selles sättes osutatud toote nimetusse kuuluvat sõna, võib iseenesest selle nimetusega segi ajada. Peale selle tuleb tõendada, et kaubamärgi kasutamine võib tarbijaid, kellele asjaomane toode on suunatud, tegelikult eksitada, mõjutades seega nende ostukäitumist. Siinjuures peab siseriiklik kohus võtma arvesse seda, kuidas saab märkest tõenäoliselt aru keskmiselt informeeritud, tähelepanelik ja arukas keskmine tarbija.” (
21
)
58.
Määruse nr 753/2002 artikli 6 sõnastusest, mis nõuab tarbijate eksitamise konkreetse ohu olemasolu, nähtub seetõttu, et muu märke kasutamise keeld ei põhine üksnes võimalusel, et see võib kattuda reguleeritud märgetega hõlmatud asjaoludega. (
22
) Nagu komisjon veenvalt märgib, piiraks see, võttes arvesse märgete ulatuslikku kohaldamisala vastavalt määruse nr 1493/1999 VII lisa B osa punkti 1 alapunkti b viiendale taandele märkimisväärsel määral muude märgete kohaldamisala. (
23
)
59.
Pealegi nurjaks teistsugune tõlgendus reformi eesmärgi anda muude reguleerimata märgete kasutamise lubamisega veinide turustamisel suurem tegevusvabadus, ja teeks veininimetuste õiguse kavandatud liberaliseerimise n-ö tagaukse kaudu olematuks. Uue veininimetuste õiguse peamine eesmärk on just nimelt see, et veininimetuste kasutamise lubamine ei sõltuks enam rangelt sellest, kas tegemist on teatavate reguleeritud asjaoludega või mitte, vaid üksnes sellest, kas esineb tarbijate eksitamise oht. Reform nägi ette, et vabatahtlike märgete kasutamist tuleks reguleerimata valdkonnas lubada võimalikult suures ulatuses. Kuna täiendava traditsioonilise nimetuse mõiste on vastavalt määruse nr 753/2002 artiklile 23 väga lai, ei tohi seda tõlgendada muude märgete jaoks ruumi jätmata, nurjates sellega määruse nr 753/2002 artikli 6 lõike 1 mõtte. (
24
)
60.
Hinnangu andmine sellele, kas teatav nimetus võib ostjat eksitada, on faktiküsimus, mida tuleb selgitada siseriiklikul kohtul põhikohtuasjas. (
25
) Seejuures ei tohi toimida automaatselt, pidades kõiki muid märkeid eksitavaks üksnes seetõttu, et need puudutavad asjaolusid, mida saab reguleerida ka reguleeritud vabatahtliku märkega.
61.
Selles osas ei muuda midagi ka kaalutlus, et „muu märke” kasutamine veinide märgistuses võib tekitada informeerimata tarbijas eksliku arusaama, et tegemist on reguleeritud, st seaduses määratletud märkega. Veininimetuste õiguses sätestatud tarbijate eksitamise keeld taotleb tõepoolest eesmärki välistada veini turustamisel kõik tegutsemisviisid, mis võivad tekitada tarbijas vale arusaama. (
26
) Ent seejuures on vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale, nagu eespool juba mainitud, omal kohal konkreetsetest asjaoludest lähtuv käsitlusviis. (
27
) Puhtteoreetilise traditsioonilise nimetuse mulje tekkimise ohu tõttu ei saa reguleerimata märke kasutamist keelustada, juhul kui ei ole tegemist tarbijate tegeliku eksitamisega – see oleks vastuolus ühenduse seadusandja poolt taotletud tarbijakaitsest ja turustaja omandiõiguse kaitsest tulenevate huvide tasakaalustamisega. (
28
) Seda enam peab see sedastus kehtima veininimetusi reguleerivate uute õigusnormide puhul. Vastasel korral loobutaks täielikult reguleerimata erandite aprioorse lubatavuse põhimõttest – argumendi, et muu märke kasutamisel võib tarbijale jääda reguleeritud nimetuse kasutamise mulje, võib lõppude lõpuks esitada igasuguse muu märke puhul. (
29
)
62.
Viimaks tahaksin veel selgitada, et asjaolu, et termin „Réserve” osutab veini valmistamis- või laagerdamismeetodile, ei ole piisav selleks, et keelata selle kasutamine Saksa veinide märgistuses. Selleks et nimetatud termini kasutamist saaks keelata, tuleb tõendada konkreetse tarbijate eksitamise ohu olemasolu või peab selle kasutamine olema õigusnormis sõnaselgelt keelatud.
63.
Eelnevale tuginedes tuleb eelotsuse esimesele küsimusele vastata, et veini valmistamis- või laagerdamismeetodile ja kvaliteedile viitav märge on lubatud nii reguleeritud vabatahtliku märkena määruse (EÜ) nr 1493/1999 VII lisa B osa punkti 1 alapunkti b viienda taande tähenduses samas sättes ja määruse (EÜ) nr 753/2002 artiklis 23 sätestatud tingimustel kui ka muu märkena määruse nr 1493/1999 VII lisa punkti 3 tähenduses.
C. Teine eelotsuse küsimus
64.
Eelotsuse teise küsimusega soovib BVerwG teada, kas määruse (EÜ) nr 753/2002 artikli 24 lõike 2 punkti a võib tõlgendada nii, et õigusvastase jäljendamise või seoste tekitamisega on tegemist üksnes juhul, kui see esineb kaitstud traditsioonilise nimetusega samas keeles.
65.
Vastavalt määruse (EÜ) nr 753/2002 artikli 24 lõikele 2 kaitstakse traditsioonilisi nimetusi „igasuguse väärkasutamise, jäljendamise või seoste tekitamise eest, isegi kui kaitstud nimetusele on lisatud väljend „liik”, „tüüp”, „viis”, „imitatsioon”, „mark” või muu samalaadne väljend”.
66.
Sarnaselt liikmesriikide õiguskordadele kehtib ühenduse õiguses põhimõte, et õigusakti teksti tuleb tõlgendada selle sõnastusest lähtuvalt. Kindlaks tuleb teha sõnade tavapärane ja loomulik tähendus asjaomase lause kontekstis. (
30
) Ainult juhul, kui eri keeleversioonide vaheliste erinevuste tõttu ei ole võimalik vaidlusaluse küsimuse selge ja ühetaoline tõlgendamine sätte sõnastusest lähtuvalt, tuleb tõlgendamisel lähtuda õigusnormi eesmärgist ja üldisest ülesehitusest. (
31
) Teiseste õigusaktide sätteid, mida on vaja tõlgendada, tuleb võimaluse korral tõlgendada nii, „et need oleksid kooskõlas asutamislepingu sätetega. Peale selle tuleb rakendusmäärust võimaluse korral tõlgendada nii, et see oleks kooskõlas alusmääruse sätetega”. (
32
)
67.
Hakkab silma, et määruse nr 753/2002 artikli 24 lõike 2 keelatud tegevuste loetelus ei ole sõnaselgelt nimetatud kaitstud nimetuse tõlgituna kasutamist. (
33
) Selles suhtes erineb määruse nr 753/2002, mis on rakendusmäärus (
34
), artikli 24 lõige 2 määruse nr 1493/1999 – muus osas sama sõnastusega – artiklist 48, mis kehtestab kõigi kohustuslike ja vabatahtlike märgete puhul üleüldise tarbijate eksitamise keelu ja sätestab sõnaselgelt, et seda keeldu kohaldatakse „isegi juhul, kui teavet kasutatakse tõlgituna, koos viitega tegelikule päritolule või koos täiendavate sõnadega, nagu „liik”, „tüüp”, „meetod”, „imitatsioon”, „mark” vms”.
68.
See, et rakendusmäärus jätab mõne asjaolu nimetamata, mis on alusmääruses (teisiti) reguleeritud, ei kujuta endast alati tahtmatut õiguslikku lünka. (
35
) Pigem on alusmääruse nr 1493/1999 ja rakendusmääruse nr 753/2002 teksti vahelise erinevusega taotletud kooskõlas sätte mõtte ja eesmärgiga just nimelt keelu kohaldamisala piiramist. Asjaolu, et määruse nr 753/2002 artikli 24 lõige 2 jätab tõlgituna kasutatava teabe mainimata, ei ole minu arvates juhuslik, vaid tegemist on teadliku loobumisega tõlgituna kasutatava teabe lisamisest määruse nr 1493/1999 artiklis 48 sätestatud keelu kohaldamisalasse ja see kujutab endast seega artiklis 48 sätestatud keelu kaitseulatuse piiramist.
69.
Selline tõlgendus, mida saab põhjendada ainult süstemaatiliselt ja teleoloogiliselt, võtab arvesse traditsiooniliste nimetuste olemust. Peale eespool kirjeldatud erinevuste määruste nr 1493/1999 ja nr 753/2002 sõnastuses on tõlgituna kasutatavatel traditsioonilistel nimetustel teistsugune kaitseulatus kui kaitstud päritolunimetustel. (
36
)
70.
Määruses nr 753/2002 on kaitstud traditsioonilised nimetused loetletud III lisas tabeli kujul, milles on peale asjaomaste veinide ja veinikategooria sõnaselgelt nimetatud ka asjaomane keel, milles traditsioonilisi nimetusi kaitstakse. Kui komisjon viitab eelotsuse kolmanda küsimusega seoses õigesti sellele, et traditsioonilise nimetuse kaitse laieneb ainult kõnealuses lisas nimetatud veinikategooriale (
37
) (mpv-kvaliteetvein), siis peab sama kehtima asjaomaste keelte kohta, mis on lisas nimetatud sama olulistena nagu veinikategooria – kõnealune lisa täpsustab ühtlasi kõigi selles loetletud kategooriate jaoks jäljendamise keelu kohaldamisala.
71.
Sellist tõlgendust kinnitab määruse nr 753/2002 artikkel 24, sest vastavalt selle lõike 4 teisele lõigule kaitstakse traditsioonilisi nimetusi ainult nendes keeltes, milles need on loetletud III lisas. Kuna tõlgituna kasutatav teave on määruse nr 753/2002 artikli 24 lõikes 2 sätestatud jäljendamise keelust teadlikult välja jäetud, nähtub sellest, et keelata saab kaitstud nimetuse kasutamist ainult selle enda keeles, st registreeritud algkeeles.
72.
Peale selle tahaksin viidata sellele, et määruse nr 753/2002 artikkel 24 on võrreldes määruse nr 1493/1999 artikliga 48 täiendavaid traditsioonilisi nimetusi käsitlev erinorm. Vastavalt õiguse üldpõhimõttele lex specialis derogat legi generali (
38
) kuulub kohaldamisele erinorm. Määruse nr 1493/1999 artikkel 48 sätestab üldise tarbijate eksitamise keelu kõigi määrusega lubatud märgete osas. Määruse nr 753/2002 artikkel 24 täpsustab seevastu kitsendavalt, et tarbijate eksitamise keeld laieneb ainult ühele märgete kategooriale – täiendavatele traditsioonilistele nimetustele. Komisjoni rakendusmääruse nr 753/2002 selline tõlgendus on kooskõlas ka alusmäärusega nr 1493/1999.
73.
Seda tulemust toetab ka õigusnormi mõtet ja eesmärki arvesse võttev tõlgendus. Reguleerimata „muude märgete” nagu ka täiendavate traditsiooniliste nimetuste kehtestamise mõte ja eesmärk on veininimetuste õiguse liberaliseerimine kuritarvitamise keeldu silmas pidades. (
39
) Kui määrusega soovitakse takistada üksnes sõnaselgelt keelatud teabe kasutamist, on selge, et määruses sätestatud keelde ei tohi tõlgendada laiendavalt määruse sõnastusest kaugemale minnes, vältimaks vastuolu keelupõhimõttest loobumisega.
74.
Teleoloogilise tõlgendamise korral tuleb paradigmade muutust kuritarvitamise põhimõtte suunas arvesse võtta hoopis nii, et teabe tõlgituna kasutamise abstraktne keeld on õigustatud üksnes juhul, kui see põhjustab tarbija eksitamise ohu per se. Sellel eeldusel põhineb nt kaitstud päritolunimetuste ja muude geograafiliste tähiste tõlgituna kasutamise keeld, kuna enamikul kaitstud nimetustel, iseäranis päritolunimetustel, on tarbija jaoks teistes keeltes sama tähendus nagu päritolukeeles. Enamasti viitavad need nimetused ka tõlgituna kahtlemata kaitstud kaubale või teenusele ja võivad seetõttu juba per se tarbijaid eksitada. Nii mõtleb tarbija nimetust „Parmigiano” kuuldes kohe Itaalia teatavas piirkonnas toodetavale juustule, kuid samasuguse assotsiatsiooni tekitab ka tõlgitud nimetus „Parmesan”. Just tõlgitud nimetuste ja kaitstud nimetuste võrdväärsus on üldises nimetuste õiguses kehtiva tõlkimiskeelu ratio legis (
40
).
75.
Vastupidi kaitstud päritolunimetustele (
41
), ei saa traditsiooniliste nimetuste puhul lähtuda nende kaitseulatuse võrdväärsusest, mistõttu on teabe tõlgituna kasutamise keeld siinkohal põhjendamata. Traditsioonilist nimetust iseloomustab just asjaolu, et see on päritoluriigi traditsioonis selles keeles kindlalt juurdunud ning omab tarbija jaoks erilist tähendust, tekitades nimetusega seotud assotsiatsioone ainult selle riigi keeles. Just sel põhjusel sätestab määrus (erinevalt näiteks sama määruse II lisas loetletud veinisortidest, mis sisaldavad geograafilist tähist) nende nimetuste kaitse ainult teatavates keeltes. Samas kui veinisordid või teatud geograafilised tähised, nagu eespool märgitud, tähendavad kõigis keeltes ühte ja sedasama, on traditsioonilistel nimetustel eri keeltes täiesti erinevad tähendusvarjundid, mis põhinevad kohalikel traditsioonidel või viitavad neile. Traditsiooniliste nimetuste puhul ei esine muude märgete tõlgetele omast segiajamise ja seega tarbija eksitamise ohtu.
76.
See muutub kohe mõistetavaks, kui küsida, millise kaitstud nimetusega võib segi ajada prantsuskeelse termini „Grande Réserve”: kas kreekakeelse terminiga „Ειδικά Επιλεγμένος (Grand réserve)”, hispaaniakeelse terminiga „Gran Reserva” või portugalikeelse terminiga „grande reserva” või „Super reserva”? Selline mõttearendus kinnitab näitlikult, et traditsiooniline nimetus on ainulaadne ja eristusjõuga ainult tänu sellele keelele, milles seda kaitstakse. (
42
) Nende terminite tõlgituna kasutamise keeld oleks vastuolus määruse mõttega, mis pealegi lubab igal liikmesriigil tegelikult sama terminit eraldi kaitsta riigi ametlikus keeles. (
43
) Sel põhjusel ei saa nõustuda Hispaania valitsuse märkustega tõlkimise küsimuses.
77.
Olles kindlaks teinud, et ühenduse seadusandja on teadlikult loobunud selliste veinide puhul nimetuste tõlgituna kasutamise keelust, mis ei kuulu samasse veinikategooriasse, ja on seega piiranud traditsioonilise nimetuse kaitseulatuse nimetuse algkeelega, siis ei saa see kehtida ainult väärkasutamise kohta, vaid peab samamoodi kehtima kõigi määruse nr 753/2002 artikli 24 lõikes 2 sätestatud koosseisuliste tunnuste, seega ka jäljendamise ja seoste tekitamise kohta. Vastasel korral oleks teadlik loobumine nimetuste tõlkimise keelust täiesti sisutu.
78.
Lõpuks tahaksin veel rõhutada, et arvestades seda, et määruse nr 753/2002 III lisas on saksakeelne termin „Reserve” registreeritud Austria veinide jaoks, on selle nimetuse kasutamine Saksamaal toodetavate veinide puhul sellegipoolest õigusvastane väärkasutus, mille eest tuleb Saksamaal ka vastutusele võtta. Tuletatud terminite (nt Privatreserve) ja tõlgitud nimetuste (nt Réserve prantsuse keeles) kasutamine ei ole vastavalt määruse nr 753/2002 artikli 24 lõike 4 teisele lõikele keelatud.
79.
Seega tuleb eelotsuse teisele küsimusele vastata, et õigusvastase jäljendamise või seoste tekitamisega on määruse nr 753/2002 artikli 24 lõike 2 punkti a tähenduses tegemist üksnes juhul, kui see esineb kaitstud traditsioonilise nimetusega samas keeles.
D. Kolmas eelotsuse küsimus
80.
Eelotsuse kolmanda küsimusega soovib BVerwG teada, kas määruse nr 753/2002 artikli 24 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sama määruse III lisas loetletud traditsioonilised nimetused on kaitstud üksnes selliste veinide puhul, mis pärinevad samast tootjaliikmesriigist kui kaitstud traditsioonilised nimetused.
81.
Seejuures tuleb komisjoniga nõustuda selles osas, et käesoleval juhul võib tegemist olla ainult samasse kategooriasse kuuluvate veinidega (mpv-kvaliteetveinid), sest traditsioonilised nimetused on seotud ainult nendega. (
44
) Seevastu oleks ekslik piirduda eelotsuse küsimuse käsitlemisel ainult terminitega „Reserve” või „Privat-Reserve”, sest põhikohtuasjas oli tegemist ka prantsuskeelsete terminitega „Réserve” ja „Grande Réserve”. Sellest tulenevalt ei näe ma mingit põhjust piirduda eelotsuse küsimuse puhul ainult Saksamaal toodetud veinide nimetuste kasutamisega.
82.
Käesolevas asjas tuleb menetlusse astunud liikmesriikidega ja komisjoniga nõustuda selles, et rakendusmääruse artikli 24 lõikes 2 sätestatud kaitse ei saa olla piiratud ainult selliste veinide kaitsega, mis on pärit samast tootjaliikmesriigist kui nende nimetused.
83.
Erinevalt nimetuste keele kohta sätestatust ei nähtu määruste nr 1493/1999 ja nr 753/2002 sõnastusest ühtegi piirangut kaitstud nimetustega tähistatud veinide päritolu osas. Et kaitse saaks olla tõhus, peab see kehtima kogu ühenduses, ja seega a fortiori teistest liikmesriikidest pärit veinide suhtes, vastasel korral oleks ühenduse õigusega tagatud traditsiooniliste nimetuste kaitse sisutu, mis kahjustaks ühenduse õiguse kasulikku mõju (effet utile’ist lähtuv tõlgendus).
84.
Lõppude lõpuks seisneb just selles sellise ühenduse õigusnormi mõte, mille eesmärk on ühtse kaitsestandardi kindlaksmääramine kogu ühenduse territooriumil. Eeskätt see, et algupärane nimetus on kaitstud teistes liikmesriikides toodetavate veinide nimetustes kasutamise eest, on ühenduse õigusnormi nn lisandväärtus, võrreldes liikmesriikide endi kaitsenormidega. Komisjon viitab oma märkustes õigusega sellele, et traditsiooniliste nimetuste kaitse, mis on tagatud ühenduse õigusnormidega, rajaneb asjaolul, et selliste nimetuste tähtsus ulatub siseriiklikust turust kaugemale. (
45
)
85.
Kolmandale küsimusele tuleb seetõttu vastata, et traditsioonilisi nimetusi ei kaitsta üksnes selliste veinide puhul, mis pärinevad samast tootjaliikmesriigist kui kaitstud traditsioonilised nimetused. Kaitse kehtib kogu Euroopa Liidus.
VI. Ettepanek
86.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1.
Veini valmistamis- või laagerdamismeetodile ja kvaliteedile viitav märge on lubatud nii reguleeritud vabatahtliku märkena määruse (EÜ) nr 1493/1999 VII lisa B osa punkti 1 alapunkti b viienda taande tähenduses samas sättes ja määruse (EÜ) nr 753/2002 artiklis 23 sätestatud tingimustel kui ka muu märkena määruse (EÜ) nr 1493/1999 VII lisa B osa punkti 3 tähenduses, kui see ei tekita konkreetsel juhul tarbijate eksitamise ohtu.
2.
Määruse (EÜ) nr 753/2002 artikli 24 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et õigusvastase jäljendamise või seoste tekitamisega on tegemist üksnes juhul, kui see esineb kaitstud traditsioonilise nimetusega samas keeles.
3.
Määruse (EÜ) nr 753/2002 artikli 24 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sama määruse III lisas loetletud traditsiooniliste nimetuste kaitse ei sõltu sellest, millisest tootjaliikmesriigist on pärit veinid, mille puhul traditsioonilisi nimetusi kasutatakse, ja kaitse kehtib kogu ühenduse territooriumil.
(
1
)	Algkeel: saksa.
(
2
)	EÜT L 179, lk 1; ELT eriväljaanne 03/26, lk 25.
(
3
)	EÜT L 118, lk 1; ELT eriväljaanne 03/35, lk 455.
(
4
)	ELT L 241, lk 15.
(
5
)	Sellise ilmeka ja samas drastilise võrdluse tõi Kreeka valitsus kohtuistungil, et juhtida tähelepanu määruste nr 1493/1999 ja nr 753/2002 kitsa tõlgendamise vajadusele.
(
6
)	Nõukogu 24. juuli 1989. aasta määrus (EMÜ) nr 2392/89, millega kehtestatakse veinide ja viinamarjavirrete kirjeldamise ja esitlemise üldeeskirjad (EÜT L 232, lk 13). Lisaks sellele määrusele anti välja veel komisjoni 16. oktoobri 1990. aasta määrus (EMÜ) nr 3201/90, millega kehtestatakse veinide ja viinamarjavirrete kirjeldamise ja esitlemise üksikasjalikud eeskirjad (EÜT L 309, lk 1).
(
7
)	Euroopa Kohus sedastas 5. juuli 1995. aasta kohtuotsuses C-46/94: Voisine (EKL 1995, lk I-1859, punktid 22 ja 27), viidates määruse nr 2392/89 artiklitele 11 ja 12, et neist nähtub ühenduse seadusandja tahe sätestada nimetatud määruses veinide kirjeldamise ja esitlemise üksikasjalikud ja täielikud eeskirjad ning need mõlemad artiklid määravad ammendavalt kindlaks, milliseid üksikasju on mpv-kvaliteetveini etiketil lubatud nimetuses kajastada.
(
8
)	Nõukogu 26. juuni 1996. aasta määrus (EÜ) nr 1427/96, millega muudetakse määrust nr 2392/89, millega kehtestatakse veinide ja viinamarjavirrete nimetamise ja esitlemise üldeeskirjad (EÜT L 184, lk 3).
(
9
)	Vt Hieronimi, J., „Grands Crus” auch bei deutschem Wein? Rechtliche Möglichkeiten einer Weinlagen-Klassifizierung in Deutschland, Zeitschrift für das gesamte Lebensmittelrecht – ZLR 5/97, lk 539–564 (548). Vt ka kohtujurist Geelhoedi 14. märtsi 2002. aasta ettepanek kohtuasjas C-81/01: Borie Manoux (EKL 2002, lk I-9259, punkt 29), milles sedastati veinide sellise märgistuse kasutamise osas, mida ei ole ühenduse õigusega reguleeritud, et „igasugune mpv-kvaliteetveini etiketil esitatud nimetus peab põhinema määruses nr 2392/89 sõnaselgelt sätestatud alusel”.
(
10
)	Määruse nr 753/2002 kümnes põhjendus on sõnastatud järgmiselt: „Määrusega (EÜ) nr 1493/1999 ühtlustatakse kõikide veinisektori toodete märgistus vastavalt vahuveinide jaoks juba kehtestatud näidisega ning kasutada lubatakse nimetusi, mis ei ole ühenduse õigusaktidega selgelt määratletud, juhul kui need on täpsed. Käesoleva määruse rakenduseeskirju tuleks seetõttu sama moodi ühtlustada, kasutades selleks vahuveinide jaoks sätestatud näidist, tagades samal ajal, et puudub oht ajada segi neid teisi nimetusi ühenduse õigusaktidega hõlmatud nimetustega ja et selliseid nimetusi võib kasutada üksnes juhul, kui ettevõtjad suudavad kahtluse olemasolu korral nende täpsust tõendada.”
(
11
)	Mickel, W.-W. ja Bergmann, J.-M., „Weinwirtschaft in der EU”, Handlexikon der Europäischen Union, 3. Aufl., 2005, punkt 5, märksõna „Weinbezeichnung”.
(
12
)	Määruse nr 1493/1999 seitsmes põhjendus.
(
13
)	Määruse nr 1493/1999 viiekümnes põhjendus on sõnastatud järgmiselt: „Käesolevas määruses käsitletud toodete kirjeldamine, nimetamine ja esitusviis võib märkimisväärselt nende turustamisvõimalusi mõjutada; seetõttu tuleks käesolevas määruses selle kohta sätestada eeskirjad, milles võetakse arvesse tarbijate ja tootjate seaduslikke huve ja edendatakse siseturu tõrgeteta toimimist ja kvaliteettoodete tootmist; nende eeskirjade põhialusena tuleks sätestada teatavate terminite kohustuslik kasutamine toote tuvastamiseks ja tarbijatele teatava olulise teabe andmiseks ning muu vabatahtliku teabe kasutamine Euroopa Ühenduse eeskirjade või pettuste vältimist käsitlevate eeskirjade alusel”.
(
14
)	Vt Koch, H.-J., „Neues vom Weinrecht”, Neue juristische Wochenschrift – NJW 2004, lk 2135, 2136. Autor rõhutab, et veininimetusi ja-kirjeldusi käsitlevate õigusnormide liberaliseerimine peaks tarbija jaoks tähendama enam läbipaistvust ja informatiivsust ning peaks positiivselt mõjutama müüki. Ta juhib siiski tähelepanu sellele, et see ei lihtsusta vastuse andmist küsimusele, milline teave on ainult eksitusse viimise keelu tõttu piiratud ulatuses lubatud või juba reguleeritud teabe tõttu lubamatu.
(
15
)	2. veebruari 1994. aasta otsus kohtuasjas C-315/92: Clinique Laboratories ja Estée Lauder (EKL 1994, lk I-317, punkt 12 jj). Kohtuotsuse punktis 14 sedastas Euroopa Kohus, et EÜ asutamislepingu artikkel 30 (nüüd EÜ artikkel 28) keelab kaupade vaba liikumise piirangud, mis tulenevad sellest, et kaubad peavad vastama teatud eeskirjadele (nt nimetuse, kuju, mõõtmete, kaalu, koostise, esitusviisi, märgistuse ja pakendamise osas) ning need eeskirjad kehtivad eranditeta kõigi toodete suhtes, kui nende eeskirjade kohaldamist ei saa õigustada eesmärgiga, mis teenib üldiseid huve ja on tähtsam kaupade vaba liikumise põhimõttest.
(
16
)	Vt Zipfel, W., „Der lebensmittelrechtliche Täuschungsschutz im Blickfeld des EG-Rechts”, Zeitschrift für das gesamte Lebensmittelrecht – ZLR 5–6/1994, lk 557, 564.
(
17
)	26. novembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C-313/94: Graffione (EKL 1996, lk I-6039, punkt 24). Euroopa Kohus viitab selles otsuses sõnaselgelt kohtuotsusele Clinique.
(
18
)	Vastavalt määruse nr 1493/1999 VII lisale on sellised märked nt toote müüginimetus, nominaalmaht, tegelik alkoholisisaldus mahuprotsentides, partii number vastavalt nõukogu 14. juuni 1989. aasta direktiivile 89/396/EMÜ, mis käsitleb toidukaubapartiide tähistamist ja märgistamist.
(
19
)	28. jaanuari 1999. aasta otsus kohtuasjas C-303/97: Sektkellerei Kessler (EKL 1999, lk I-513, punkt 32). See kohtuasi käsitles Saksamaal toodetud vahuveini märgistamisel esinevat segiajamise tõenäosust. Küsimus puudutas seda, kas vahuveini nimetuse „Kessler Hochgewächs” üldine kasutamine on keelatud seetõttu, et esineb abstraktne segiajamise tõenäosus nimetusega „Riesling-Hochgewächs”, mida võib nii vastavalt ühenduse kui ka liikmesriigi õigusaktidele kasutada selliste veinide puhul, mis on valmistatud eranditult sordist „Riesling”. Ka kohtujurist Fenelly arvates ei piisa üksnes abstraktsest segiajamise tõenäosusest (29. septembri 1998. aasta ettepanek kohtuasjas C-303/97: Sektkellerei Kessler (EKL 1999, lk I-513)).
(
20
)	Nõukogu 13. juuli 1992. aasta määrus (EMÜ) nr 2333/92, milles on sätestatud vahuveinide ja gaseeritud vahuveinide kirjeldamise ja esitlemise üldeeskirjad (EÜT L 231, lk 9). Selle määruse artikli 13 lõige 2 on sõnastatud järgmiselt: „Kui artikli 1 lõikes 1 osutatud toote kirjeldusele, esitlusele või reklaamile on lisatud kaubamärk, ei tohi kaubamärk sisaldada sõnu, silpe, märke või illustratsioone, mis võiksid
a)
lõikes 1 märgitud tähenduses segadusse ajada või eksiteele viia isikuid, kellele nimetatud tooted on suunatud; või
b)
segi minna mõne lauaveini, määratletud piirkonnas valmistatud veini, sealhulgas mpv-kvaliteetvahuveini tootekirjelduse või kirjelduse osaga, või ühenduse sätetele vastava importveini kirjeldusega või mõne muu artikli 1 lõikes 1 osutatud toote kirjeldusega, või mis võiksid mõne niisuguse toote kirjeldusega kattuda, välja arvatud juhul, kui kõnealuse vahuveini kuvee koostises olevaid tooteid on lubatud niiviisi kirjeldada või esitleda.”
(
21
)	Eespool 19. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsuse Sektkellerei Kessler punkt 38.
(
22
)	Ka erialakirjanduses tuuakse B osa punktis 3 lubatavaks peetavate „muude märgete”, nt eelkõige „toote valmistusviisi või -menetlusi jne” käsitlevad märked, st märked, mis kattuvad reguleerimisala poolest määruse nr 1493/1999 VII lisa B osa punkti 1 alapunkti b viiendas taandes sätestatud märgetega: Koch, H.-J., osundatud eespool 14. joonealuses märkuses, lk 2136.
(
23
)	Komisjoni märkused, punkt 17.
(
24
)	Sellisel tõlgendamisel on see eelis, et see soodustab traditsiooniliste nimetuste edasiarendamist. Nii kujundati Austrias just määruse nr 753/2002 III lisa silmas pidades välja saksakeelne täiendav traditsiooniline nimetus „Reserve”. Prantsusmaal toodetakse nt veine nimetusega „tête de cuvée”. Traditsioonilise termini „cuvée” kasutamine oli reguleeritud nüüdseks kehtetuks tunnistatud Prantsusmaa seadustikus Code du vin (vt Code du vin’i artikli 284 lõike 4 punkt 2) ja puudutas valmistamismeetodeid. See säte arvas termini „cuvée” kasutamise sõnaselgelt ja erandlikult välja tol ajal veininimetuste õiguses valitseva keelava põhimõtte kohaldamisalast (vt Lamborelle, J.-C., Pillot, J., Code du vin 1999 commenté et annoté, Causse, 1999, lk 241 jj). Prantsusmaa uuendatud veininimetuste õigus sisaldab sarnaseid norme seadustiku Code rural artiklis L 644-2, seda nimetust ei ole siiski esitatud määruse nr 753/2002 III lisas.
(
25
)	Eespool 19. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsuse Sektkellerei Kessler punkt 36. Siseriikliku kohtu ülesanne on otsustada, kas nimetus, kaubamärk või viide märgistuses võib ostjat eksitada. Võttes arvesse tarbija ootusi, kellele toode on suunatud, peab kohus konkreetse juhtumi asjaoludest lähtuvalt kontrollima, kas kaubamärki või selle osasid võib segi ajada mõne veininimetusega tervikuna või osaga sellest. Siinjuures tuleb siseriiklikul kohtul, nagu see nähtub ka Euroopa Kohtu praktikast, võtta arvesse keskmiselt informeeritud, tähelepaneliku ja aruka keskmise tarbija eeldatavat ootust.
(
26
)	25. veebruari 1981. aasta otsus kohtuasjas 56/80: Weigand (EKL 1981, lk 583, punkt 18).
(
27
)	Eespool 19. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsuse Sektkellerei Kessler punkt 32 jj; 24. oktoobri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-81/01: Borie Manoux (EKL 2002, lk I-9259, punktid 27 jj).
(
28
)	Eespool 9. joonealuses märkuses viidatud kohtujurist Geelhoedi ettepanek kohtuasjas Borie Manoux, punkt 47.
(
29
)	Samamoodi sedastas BVerwG oma 27. märtsi 2002. aasta otsuses – BVerwG 3 B 62.02, LMRR 2003, 61, mida on käsitlenud Koch, H.-J. oma artiklis „Was der Weintrinker beim Stichwort „feinherb” denkt”, Zeitschrift für das gesamte Lebensmittelrecht – ZLR 4/2003, lk 458 jj. Siinkohal tahaksin viidata veel 20. märtsi 2003. aasta otsusele C-291/000: LTJ Diffusion (EKL 2003, lk I-2799), mis käsitleb 21. detsembri 1988. aasta esimese nõukogu direktiivi kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (89/104/EMÜ) artikli 5 lõike 1 punkti a tõlgendamist (EÜT 1989, L 40, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 92).
(
30
)	Oppermann, T., Europarecht, 3. Aufl., 2005, lk 207.
(
31
)	21. novembri 1974. aasta otsus kohtuasjas 6/74: Moulijn vs. komisjon (EKL 1974, lk 1287, punktid 10 ja 11).
(
32
)	24. juuni 1993. aasta otsus kohtuasjas C-90/92: Tretter (EKL 1993, lk I-3569, punkt 11).
(
33
)	See sedastus ei kehti mitte ainult sätte saksakeelse, vaid nt ka sloveenia-, inglise-, prantsus-, hispaania- ja itaaliakeelse versiooni kohta.
(
34
)	Määruse nr 753/2002 õigusliku aluse osundamisest nähtub selgesti, et see on alusmääruse nr 1493/1999 rakendusmäärus. Määruse nr 753/2002 õiguslik alus on nimelt EÜ asutamisleping ja määrus nr 753/2002.
(
35
)	Vt minu 6. märtsi 2007. aasta ettepanek kohtuasjas C-1/06: Bonn Fleisch, (EKL 2007, lk I-5609, punkt 40).
(
36
)	25. juuni 2002. aasta otsus kohtuasjas C-66/00: Dante Bigi (EKL 2002, lk I-5917), kohtujurist Légeri 9. oktoobri 2001. aasta ettepanek viidatud kohtuasjas, ettepaneku punkt 50, sellele viitab kohtujurist Mazák oma 28. juuni 2007. aasta ettepanekus kohtuasjas C-132/05: komisjon vs. Saksamaa, (EKL 2008, lk I-957, punkt 42). Selle põhjendamiseks, et kaitstud päritolunimetuste kasutamine tõlgituna on kaitstud samas ulatuses kui registreeritud kaitstud päritolunimetused ise, tugineb kohtujurist Mazák nõukogu 14. juuli 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2081/92 põllumajandustoodete ja toiduainete geograafiliste tähiste ja päritolunimetuste kaitse kohta (EÜT L 208, lk 1; ELT eriväljaanne 03/13, lk 4), mis on asendatud nõukogu 20. märtsi 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 510/2006 põllumajandustoodete ja toidu geograafiliste tähiste ja päritolunimetuste kaitse kohta (ELT L 93, 2006, lk 12), artikli 13 lõike 1 sõnastusele, mis sätestab sõnaselge keelu kasutada kaitstud nimetusi tõlgituna.
(
37
)	Komisjoni märkused, punktid 24, 27–29. Vt ka 3. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C-283/02: Itaalia vs. komisjon, (ELK 2005, lk II-913, punkt 40).
(
38
)	Vt nt kohtujurist Geelhoedi 4. juuli 2002. aasta ettepanek kohtuasjas C-221/00: komisjon vs. Austria ning liidetud kohtuasjades C-421/00, C-426/00 ja C-16/01: Sterbenz ja Hang (EKL 2003, lk I-1007, punkt 48) ja kohtujurist Geelhoedi 7. märtsi 2002. aasta ettepanek kohtuasjas C-99/01: Linhart ja Biffl (EKL 2002, lk I-9375, punkt 29).
(
39
)	Seega haakub määrus avaliku õiguse üldise ülesehituse põhimõttega, mille kohaselt on üksikisikule jäetud tegevusvabadus, seni kui konkreetne tegevus ei ole sõnaselgelt keelatud. Siinkohal võib leida seose õiguse üldpõhimõttega nullum crimen sine lege certa, praevia, scripta et stricta. See põhimõte kajastab karistusõiguses ja ka avalikus õiguses üksikisiku üldise tegevusvabaduse piiramist. EÜ õiguses on tegevusvabadus üks osa põhivabadustest, mida käsitatakse kaitsevahendina liikmesriikide ametiasutuste ja ka ühenduse institutsioonide poolt õigusnormide rikkumise vastu (vt Müller-Graff, P.-C., „Die konstitutionelle Rolle der binnenmarktlichen Grundfreiheiten im neuen europäischen Verfassungsvertrag”, teoses Köck, H.-F., Lengauer A. ja Ress G. (Hrsg.), Europarecht im Zeitalter der Globalisierung: Festschrift für Peter Fischer, Wien, 2004, lk 373).
(
40
)	Seda rõhutas väga selgelt kohtujurist Léger oma 9. oktoobri 2001. aasta ettepanekus kohtuasjas C-66/00: Dante Bigi (EKL 2002, lk I-5917). Põhjendamaks asjaolu, miks tuleb nimetuse „Parmesan” kasutamist pidada vastuolus olevaks päritolunimetuse „Parmigiano Reggiano” kaitsega määruse nr 2081/92 artikli 13 lõike 1 esimese lõigu punktide a ja b tähenduses, ei lähtu ta üksnes sellest, et teavet kasutatakse tõlgituna, ehkki määrus keelab sõnaselgelt tootenimetuste kasutamise tõlgituna. Ta põhjendab hoopis, et tõlgituna kasutatav nimetus kujutab endast kaitstud nimetuse „Parmigiano Reggiano” täpset tõlget, kuna „see väljendab registreeritud nimetusega ja registreeringuga hõlmatud tootega seotud ajaloolisi, kultuurilisi, õiguslikke ja majanduslikke asjaolusid” (ettepaneku punkt 50), ja tekitab seega samasuguseid assotsiatiivseid seoseid.
(
41
)	Neid kaitstakse eriti rangelt ja seetõttu tuleb neid rangelt eristada teistest märgetest, mida kasutatakse veinide etikettidel. Vt selle kohta Euroopa Kohtu kitsendav tõlgendus 12. mai 2005. aasta otsuses kohtuasjas C-347/03 : Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia (EKL 2005, lk I-3785, punkt 96 jj). Geograafiliste tähiste osas kehtib üldises tootenimetuste õiguses, nagu eespool juba märgitud, vastavalt Euroopa Kohtu praktikale ja määruse nr 2081/02 artikli 13 lõike 1 üheselt mõistetavale sõnastusele laiaulatuslik teabe tõlgituna kasutamise keeld: eespool 36. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Dante Bigi; kohtujurist Léger’ 9. oktoobri 2001. aasta ettepanek nimetatud kohtuasjas, ettepaneku punkt 50; kohtujurist Mazáki 28. juuni 2007. aasta ettepanek kohtuasjas C-132/05: komisjon vs. Saksamaa, (EKL 2008, lk I-957, punkt 42).
(
42
)	Portveini tähistamiseks mõeldud nimetuste „Ruby” ja „Rubino” erinevuse kohta vt Euroopa Kohtu 3. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C-283/02: Itaalia vs. komisjon (EKL 2005, lk II-913, punkt 77 jj).
(
43
)	Peale selle tahaksin tähelepanu juhtida asjaolule, et prantsuskeelseid termineid „Réserve” ja „Grande réserve” kaitstakse Prantsusmaal alates 19. augustist 1921. Kehtetuks tunnistatud seadustik Code du vin (vt Code du vin’i artikli 284 lõike 4 punkt 2) sisaldas erisätteid terminite „Réserve” ja „Grande réserve” kohta (vt Lamborelle, J.-C. ja Pillot J., viidatud eespool 25. joonealuses märkuses, lk 241 jj). Code du vin tunnistati alates 6. septembrist 2003 kehtetuks. Prantsusmaa uus veiniseadustik (Ordonnance no 2006-1547 du 7 décembre 2006 relative à la valorisation des produits agricoles, forestiers ou alimentaires et des produits de la mer) näib terminite „Réserve” ja „Grande réserve” kasutamise lubamist reguleerivat Code rural’i artiklis L 644-2 sisalduva üldklausliga. Hispaanias on terminite „Reserva” ja „Gran reserva” kasutamine reguleeritud seaduse 24/2003 artikli 3 lõikes 2 (Ley 24/2003, de 10 de julio 2002, de la Viña y del Vino, http://noticias.juridicas.com/base_datos/Admin/l24-2003.t1.html), mis sätestab väga täpsed laagerdamismeetoditele ja –menetlustele esitatavad tingimused. Võrreldes Prantsusmaa endise ja praeguse seadustikuga sätestab Hispaania seadus väga täpselt, milliste laagerdamismeetodite puhul on terminite „Reserva” ja „Gran reserva” kasutamine lubatud. Prantsusmaa seadustikus juhitakse tähelepanu sellele, et terminite „Réserve” ja „Grande réserve” kasutamine ei tohi põhjustada nende nimetuste segiajamise ohtu veinide päritolunimetustega.
(
44
)	Vt ka 3. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C-283/02: Itaalia vs. komisjon (EKL 2005, lk II-913, punkt 32 jj).
(
45
)	Komisjoni märkused, punkt 32.