62005CC0241_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Az EK 68. és az EK 234. cikk alapján a Conseil d’État 2005. május 9‑i végzésével a Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló egyezmény (a továbbiakban: végrehajtási egyezmény vagy egyszerűen: egyezmény) 20. cikke (1) bekezdésének értelmezésével kapcsolatos kérdést terjesztett elő, amely meghatározza a vízumkötelezettség hatálya alá nem tartozó külföldieknek a Szerződő Felek területén (a továbbiakban: schengeni térség) történő mozgásának maximális időtartamát.
2. A Conseil d’État különösen az „első beutazás időpontja” fogalmának meghatározását kéri, azaz amely időponttól a végrehajtási egyezmény 20. cikkének (1) bekezdése szerint azon „hat hónapos időszakon belüli három hónapos időtartam” határidejének számítása kezdődik, amely időtartam alatt az egyezmény szerint a kérdéses külföldi szabadon mozoghat a schengeni térségben.
I – Jogi háttér
A – A közösségi jog
Vízumkötelezettség hatálya alá nem tartozó külföldiek mozgása a schengeni térségben
3. Mint az köztudott, annak érdekében, hogy a „közös határaikon megvalósuljon az Európai Közösségek tagállamai állampolgárainak mozgásával kapcsolatos ellenőrzések eltörlése, valamint az áruk és szolgáltatások mozgásának megkönnyítése”, a Benelux államok, a Francia Köztársaság és a Németországi Szövetségi Köztársaság 1985‑ben aláírták a Schengeni Megállapodást(2), és 1990‑ben pedig ennek a megállapodásnak végrehajtási egyezményét(3) (a továbbiakban együtt: Schengeni Megállapodások). Ezekhez a megállapodásokhoz később az Olasz Köztársaság, a Spanyol Királyság, a Portugál Köztársaság, a Görög Köztársaság, az Osztrák Köztársaság, a Dán Királyság, a Finn Köztársaság és a Svéd Királyság is csatlakozott. A Schengeni Megállapodások és a csatlakozási egyezmények a schengeni vívmányok részét képezik.
4. A vízumkötelezettség hatálya alá nem tartozó külföldiek schengeni térségben történő mozgását a végrehajtási egyezmény szabályozza.
5. A végrehajtási egyezmény 1. cikke szerint a „külföldi”:
„olyan személy, aki az Európai Közösségek egyik tagállamának sem állampolgára”.
6. Ugyanezen egyezmény 5. cikkének (1) bekezdése ekként rendelkezik:
„Három hónapot meg nem haladó tartózkodás esetén a Szerződő Felek területére történő beutazás annak a külföldinek engedélyezhető, aki teljesíti az alábbi feltételeket:
a) rendelkezik a Végrehajtó Bizottság által meghatározott érvényes határátlépést lehetővé tevő okmánnyal vagy okmányokkal;
b) amennyiben szükséges, érvényes vízummal rendelkezik;
c) ha szükséges, a tervezett tartózkodás célját és körülményeit igazoló dokumentumokat bemutatja, és megfelelő megélhetési eszközökkel rendelkezik mind a tervezett tartózkodás időtartamára, mind pedig a származási országába való visszatéréshez vagy egy olyan harmadik államba történő átutazáshoz, ahová bizonyosan bebocsátják, illetve képes ezekre az eszközökre jogszerűen szert tenni;
d) nem áll beléptetési tilalmat elrendelő figyelmeztető jelzés hatálya alatt;
e) nem tekintik olyan személynek, aki veszélyt jelenthet valamely Szerződő Fél közrendjére, nemzetbiztonságára vagy nemzetközi kapcsolataira.”
7. Ami bennünket ebben az esetben érdekel, az az egyezmény 20. cikkének (1) bekezdése, amely az alábbiak szerint rendelkezik:
„A vízumkötelezettség hatálya alá nem tartozó külföldiek az első beutazás időpontjától számított hat hónapon belül, de legfeljebb három hónapig szabadon mozoghatnak a Szerződő Felek területén, amennyiben megfelelnek az 5. cikk (1) bekezdése a), c), d) és e) pontjában említett beutazási feltételeknek.”
8. Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy az EU‑Szerződéshez és az Amszterdami Szerződéssel módosított EK‑Szerződéshez csatolt jegyzőkönyv(4) a schengeni vívmányokat az Európai Unió intézményi és jogi keretébe illesztette be. Ennek érdekében a kérdéses jegyzőkönyv a Schengeni Megállapodást aláíró tizenhárom tagállamot felhatalmazta arra, hogy egymás között megerősített együttműködést alakítsanak ki ezen egyezmények és a kapcsolódó rendelkezések hatálya alá eső területeken. Ezenkívül megbízta a Tanácsot azzal, hogy a Szerződések vonatkozó rendelkezései értelmében határozza meg valamennyi azon rendelkezés vagy határozat jogalapját, amelyek a schengeni vívmányok részét képezik.
9. Az 1999/436/EK tanácsi határozat(5) 2. cikke és A. melléklete az EK 62. cikk 3. pontját határozta meg az egyezmény 20. cikke (1) bekezdésének jogalapjaként.
A román állampolgárokra alkalmazandó különleges rendelkezések
10. Románia, az 539/2001 rendelet(6) 1. cikke (2) bekezdésének megfelelően, szerepel azon országok jegyzékében, amelyek állampolgárai mentesülnek a vízumkötelezettség alól, amennyiben „a tartózkodásuk teljes időtartama a három hónapot nem haladja meg” (lásd a II. mellékletet).
B – A nemzeti jog
11. Az alapügy tényállásának keletkezésekor Franciaországban a külföldiek beutazási és tartózkodási feltételeit az 1945. november 2‑i 45‑2658 rendelet(7) szabályozta.
12. E rendelet 22. cikke a következőket írta elő:
„I. Az állam megyei képviselője és Párizsban a préfet de police indokolt határozattal elrendelheti a külföldi kitoloncolással történő kiutasítását, ha:
1. a külföldi nem tudja bizonyítani, hogy szabályszerűen utazott be a francia államterületre, kivéve ha érvényes tartózkodási engedéllyel rendelkezik;
[…]
II. Az I. pont 1. alpontjának rendelkezései akkor alkalmazhatók olyan külföldivel szemben, aki nem állampolgára az Európai Közösség valamely tagállamának, ha:
a) nem teljesíti [a schengeni végrehajtási egyezmény] 5. cikkében előírt beutazási feltételeket, vagy ha
b) közvetlenül [a schengeni végrehajtási egyezmény] valamely részes államából beutazva nem tudja bizonyítani, hogy [a schengeni végrehajtási egyezmény] 19. cikke (1) vagy (2) bekezdésének, 20. cikke (1) bekezdésének, 21. cikke (1) vagy (2) bekezdésének rendelkezéseit tiszteletben tartva utazott be Franciaország európai államterületére.
[…]”
II – A tényállás és az eljárás
13. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy N. Bot román állampolgár több alkalommal lépett be a schengeni térségbe.
14. Így többek között 2002. augusztus 15‑től november 2‑ig, majd ismételten 2002 november végétől 2003 január végéig tartózkodott Franciaországban. Ezt követően, 2003. február 23‑án Magyarországon, majd elmondása szerint Ausztrián és Németországon átutazva visszajött Franciaországba, ahol a rendőrség 2003. március 25‑én igazoltatta.
15. A préfet du Val‑de‑Marne 2003. március 26‑i határozatával a 45-2658 rendelet 22. cikke II. pontjának b) alpontja alapján elrendelte N. Botnak az országból való kitoloncolását.
16. Mivel e határozat elleni fellebbezését a Tribunal administratif de Melun elutasította, ezért N. Bot a Conseil d’État‑hoz fordult. Ez utóbbinak kételyei merültek a schengeni végrehajtási egyezmény 20. cikke (1) bekezdésének értelmezésével kapcsolatban, ezért előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé terjesztette a következő kérdést:
„Mit kell érteni a schengeni végrehajtási egyezmény 20. cikkének [(1)] bekezdése […] értelmében »az első beutazás időpontján«, így különösen ezen egyezmény részes államainak területére történő »első beutazásnak« kell‑e tekinteni minden olyan beutazást, amely az e területre való beutazással nem járó hat hónapos időtartam lejárta után történik, valamint több alkalommal rövid időre beutazó külföldi esetén minden olyan beutazást, amely közvetlenül a korábbi ismert »első beutazást« követő hat hónap lejárta után következik?”
17. A Bíróság előtti eljárásban a Francia Köztársaság, a Finn Köztársaság, a Cseh Köztársaság és a Szlovák Köztársaság kormányai, valamint az Európai Közösségek Bizottsága előadták észrevételeiket.
III – Jogi elemzés
18. Mint ahogy azt láttuk, az egyezmény 20. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „a vízumkötelezettség hatálya alá nem tartozó külföldiek az első beutazás időpontjától számított hat hónapon belül, de legfeljebb három hónapig szabadon mozoghatnak a Szerződő Felek területén”.
19. A későbbiekben (lásd a 34–41. pontot) részletesebben ismertetett indokok alapján a finn kormány és a Bizottság különleges értelmezést tulajdonít a fent hivatkozott cikkben használt „az első beutazás időpontja” fogalmának. A finn kormány szerint ez a külföldi schengeni térségbe történő azon első beutazását jelenti, amely az e térségbe történő legutóbbi beutazást megelőző hat hónapos időszakon belül történt. Ezzel ellentétesen a Bizottság szerint az első beutazás időpontját úgy kell értelmezni, hogy az olyan beutazás, amely legalább három hónappal a legutóbbi kiutazást követően történt. Abban az esetben, amikor az e területre történő beutazás időpontja és a legutóbbi kiutazás időpontja között kevesebb mint három hónap telt el, pontosítja a Bizottság, a külföldi tartózkodási jogának tartamát e külföldi által a schengeni térségben az e belépést megelőző utolsó hat hónapos időszakban halmozott tartózkodási időtartamaira tekintettel kell kiszámítani.
20. A francia, a cseh és a szlovák kormány ezzel ellentétesen fenntartja, hogy az „első beutazás” fogalma a külföldi schengeni térségbe történő legelső beutazására és az azt követő beutazásokra is vonatkozik, ha ezek között legalább hat hónap telt el.
21. A magam részéről ez utóbbi megoldás felé hajlok, nem csupán a szó szerinti értelmezés alapján és rendszertani okokból, hanem mert ez a megoldás jobban megfelel a jogbiztonság követelményének.
22. Ha a szövegből indulok ki, az a véleményem, hogy a francia, a cseh és a szlovák kormánynak, valamint a Bizottságnak van igaza, akik azt hangsúlyozzák, hogy a kérdéses rendelkezésből az következik, hogy a schengeni térségbe történő „első beutazás időpontja” az, amellyel kezdetét veszi azon hat hónapos időszak, amelyen „belül” a külföldi „legfeljebb három hónapig ” szabadon mozoghat a Szerződő Felek területén.
23. Következésképpen az egyezmény e rendelkezésének alkalmazásában a külföldi schengeni térségbe történő beutazása egy hat hónap
alatt lejáró határidő számításának kezdetét jelenti. E hat hónapon „belül” a külföldi folyamatos három hónapos
időtartam vagy több rövidebb idejű időszak során szabadon mozoghat a Szerződő Felek területén, amelyek teljes időtartama egyetlen esetben sem haladhatja meg a „legfeljebb három hónapig ” terjedő időtartamot. Amikor az így számított három hónap eltelik, a külföldi köteles a Szerződő Felek területét elhagyni, és csak a következő félévben térhet vissza. A külföldi „első beutazásától” számított fél év elteltét követő visszatérése új „első beutazásnak” tekintendő, amellyel a fent említett hat és három hónapos határidő számítása újra kezdődik.
24. De ilyen értelmezésre támaszkodva egy rendszertani érv is előhozható. Mint ahogy azt a francia kormány megállapította, a fent említett megoldás egybevág azzal, amelyet az egyezmény még egyértelműbben rendel el a vízumkötelezett külföldiekre.
25. Az egyezmény 19. cikkének 1. pontja alkalmazásában ugyanis „az egységes vízummal rendelkező külföldiek […] a vízumuk érvényességének időtartama alatt szabadon mozoghatnak valamennyi Szerződő Fél területén”, amely ezen egyezmény 11. cikke értelmében, magában foglalja az „egy vagy több belépést, anélkül, hogy az első beutazás időpontjától számított fél éven belül
sem a folyamatos tartózkodás időtartama, sem pedig az egymást követő tartózkodások teljes időtartama nem haladhatja meg a három hónapot ”(8) …. Az egyezmény következésképpen egyértelműen megadja a vízumkötelezett külföldieknek az „első beutazástól számított” fél évenként a legfeljebb három hónapos mozgáshoz való jogot.
26. Márpedig szerintem logikátlan és összefüggéstelen lenne annak megállapítása, hogy ez az egymást követő hat hónapos időszakok szétválasztásán alapuló rendszer csak a vízumkötelezett külföldiekre alkalmazandó, a vízumkötelezettség hatálya aló tartozókra pedig nem. Éppen ellenkezőleg, ez utóbbiakra a finn kormány és Bizottság javaslata szerint (melyet részletesebben később elemzünk; lásd a 40. és 41. pontot) szigorúbb számítási módot kellene alkalmazni, amely olyan különleges következménnyel jár, hogy azon személyeknek biztosít kedvezőtlenebb bánásmódot, akik a schengeni rendszerben éppen ellenkezőleg, kedvezőbb bánásmódban részesülnek. A vízumkötelezettség hatálya alá nem tartozó külföldiek ugyanis olyan országok állampolgárai, amelyeket a Közösség „számos kritérium – különösen az illegális bevándorlás, a közérdek és a közbiztonság, továbbá az Európai Uniónak harmadik országokkal fenntartott külkapcsolatai – súlyozott esetenkénti mérlegelése alapján” pontosan a vízummentességben megnyilvánuló kedvezményes bánásmódban részesít (lásd az 539/2001 rendelet ötödik preambulumbekezdését).
27. Ezenkívül a javasolt értelmezés jobban összhangban van a jogbiztonság elvével, amely mint az tudjuk, megköveteli, hogy „a közösségi jogszabálynak egyértelműnek, alkalmazását illetően pedig kiszámíthatónak kell lennie”.(9) Ez az értelmezés ugyanis olyan egyértelmű rendszerhez vezet, amely lehetővé teszi egyrészről, hogy valamennyi nemzeti hatóság az egyezmény szabályait könnyen és kétségek nélkül alkalmazza, és másrészről pedig azt, hogy azon külföldiek, akik a schengeni térségben kívánnak mozogni „teljes körűen megismerjék jogaikat és azokat, adott esetben, a nemzeti bíróságok előtt érvényesíthessék”(10) .
28. Ezek után azt kell megállapítani, hogy a fenti értelmezéssel szemben két fontos kifogás merülhet fel, amelyekre következésképpen figyelemmel kell lenni.
29. Először is az kifogásolható, hogy ha a külföldi szabad mozgáshoz való joga különálló és egymást követő hat hónapos időtartam alapján számítandó, akkor az a külföldi, aki az első féléven belül több mint három hónapot tartózkodott a schengeni térségben, így a következő félévben e térségben további kiegészítő három hónapot tartózkodhat. Lényegében az első féléven belül elkövetett jogsértés így a következő féléves időszakokban nem szankcionálható.
30. Ugyanez történhetett N. Bot esetében is, aki 2002. augusztus 15‑én utazott be a schengeni térségbe. Ha az általam javasolt rendszert alkalmazzuk, akkor a hat hónapos határidő 2003. február 15‑én járt le. Ezen az időtartamon belül N. Bot több mint három hónapot tartózkodott Franciaországban (2002. augusztus 15‑től 2002. november 2‑ig, valamint 2002 november végétől 2003 január végéig). Ennek ellenére, hangozhatna a kifogás, a következő féléven belül (amely 2003. február 23‑án az újabb „első beutazással” kezdődött) az értelmezésem szerint újabb három hónapos tartózkodáshoz való jogot szerzett. Így azon a napon, amikor 2003. március 25‑én igazoltatták, akkor N. Botnak következésképpen még két hónapot volt joga Franciaországban tartózkodni, és ennek megfelelően nem lehetett volna kitoloncolni francia területről.
31. Szerintem ezt a kifogást el kell utasítani.
32. Azon értelmezés szerint ugyanis, amellyel én is egyetértek, az újabb „első beutazással” kezdődő félév új három hónapos (megszakítás nélküli vagy megszakított) tartózkodáshoz való jogot eredményez. Egyértelmű ugyanakkor, hogy az új félév nem „ad felmentést” a schengeni szabályozás korábbi megsértése alól. Ez a jogsértés továbbra is fennáll, és mint ilyen büntethető.
33. Következésképpen, a francia kormányhoz hasonlóan, úgy vélem, hogy még akkor is, ha az igazoltatás egy másik féléves időszakban történt, mint amelyben a jogsértést elkövették, a tagállamok – természetesen a közösségi jogot és különösen az arányosság elvét tiszteletben tartva – az érintettet a nemzeti jogrendjükben előírt, vonatkozó szankciók alkalmazásával sújthatják.
34. Nehezebb azonban a finn kormány és Bizottság második kifogására választ adni.
35. A finn kormány és a Bizottság azt állapítja meg, hogy függetlenül a hat hónapos időtartamtól, az egyezmény és az 539/2001 rendelet pontosan azt teszi lehetővé a vízumkötelezettség alá nem eső külföldinek, hogy folyamatosan összesen három hónapot nem meghaladó időtartamig a schengeni térségben tartózkodjon.
36. Az egyezmény 5. cikke szerint ugyanis a schengeni térségbe történő beutazás olyan külföldinek engedélyezhető, aki „amennyiben szükséges, érvényes vízummal rendelkezik”, de kizárólag „három hónapot meg nem haladó tartózkodás” céljából. Ezt az abszolút korlátot erősíti meg ezt követően ezen egyezmény 10. cikke, amelynek értelmében „a Szerződő Felek mindegyikének területére érvényes, egységes vízumot vezetnek be […] három hónapot meg nem haladó tartózkodás céljából”. Ez a korlátozás pedig később a vízumkötelezettség hatálya alá nem tartozó külföldiekre is megerősítést nyer. Az 539/2001 rendelet 1. cikkének (2) bekezdése és 2. cikkének első francia bekezdése ugyanis úgy rendelkezik, hogy a mellékletében foglalt listán szereplő harmadik országok állampolgárai (amelyek közé Románia is tartozik) mentesek a vízumkötelezettség alól, amennyiben „a tartózkodásuk teljes időtartama a három hónapot nem haladja meg ”.
37. A fent említett szabályok összességéből az következik, hogy a vízumkötelezettség hatálya alá nem tartozó külföldiek folyamatos tartózkodása egyetlen esetben sem haladhatja meg a három hónapot. Az ennél hosszabb idejű tartózkodás esetén a külföldi köteles a tagállamok engedélyét vagy nemzeti vízumát beszerezni.(11)
38. Az egyezmény 20. cikke (1) bekezdésének jogalapját képező EK 62. cikk 3. pontja (lásd a fenti 9. pontot) ugyanerre a következtetésre vezet. Ez a cikk ugyanis arra hatalmazza fel a Közösséget, hogy elfogadja „azon intézkedéseket, amelyek rögzítik annak feltételeit, hogy harmadik állam állampolgárai három hónapot meg nem haladó időtartam
alatt szabadon mozogjanak a tagállamok területén”(12) . Ebből az következik, hogy az egyezmény 20. cikkének (1) bekezdése semmiképpen sem értelmezhető úgy, hogy az lehető teszi a vízumkötelezettség hatálya alá nem tartozó külföldiek folyamatos három hónapot meghaladó tartózkodását a tagállamok területén.
39. Márpedig a finn kormány és a Bizottság szerint pontosan ez történne, ha az egyezmény 2. cikkének (1) bekezdését a fent javasoltak alapján értelmezzük.
40. E tekintetben a következő példával érvelnek. Adott egy külföldi, aki 2006. január 1‑jén első alkalommal lép be a schengeni térségbe és azt még aznap elhagyja. Majd ez a személy április 2‑án visszatér e területre és az adott félév végéig, azaz június 30‑ig ott is tartózkodik (tehát két hónap és harminc napos időtartamig). Július 1‑jén újabb féléves időtartam kezdődik, és emiatt a külföldi újabb három hónapig maradhat a schengeni térségben. Így majdnem hat hónapon (pontosabban egy nap híján hat hónapon) át folyamatosan tartózkodhat e térségben, azaz majdnem három hónappal többet, mint a fent megjelölt maximális időtartam.
41. Az ilyen helyzetek elkerülése érdekében azonban a finn kormány és a Bizottság az egyezmény 20. cikke (1) bekezdésének két különböző értelmezését javasolják.
42. A finn kormány szerint a külföldi „első beutazásának” fogalmát az alábbiakban kifejtett logikai menet alapján kell meghatározni. A külföldi schengeni térségbe történő legutóbbi beutazásának
időpontjából kell kiindulni. Meg kell vizsgálni, hogy az ezen időponttól visszafelé számított hat hónapon belül a külföldi beutazott‑e már a schengeni térségbe. Ha igen, az egyezmény szerinti „első beutazás” úgy tekintendő, mint az a külföldinek a schengeni térségbe történő azon első beutazása, amely az e térségbe történő legutolsó beutazását megelőző hat hónapon belül történt. Az ekképpen meghatározott „első beutazás” alapján kell majd kiszámítani az egyezmény 20. cikkének (1) bekezdése szerinti három és hat hónapos határidőt, és következésképpen eldönteni, hogy a legutolsó belépésekor a külföldi kimerítette‑e a rendelkezésére álló napokat, vagy sem.
43. A Bizottság által javasolt megoldás még kidolgozottabbnak tűnik. A Bizottság a külföldi legutóbbi beutazásából
indul ki annak meghatározása érdekében, hogy ezen beutazást megelőzően a külföldi beutazott‑e már a schengeni térségbe. Ha igen, a Bizottság az alábbi megkülönböztetést javasolja: ha a legutóbbi beutazás és a legutóbbi kiutazás között három hónapnál hosszabb időszak telt el, az egyezmény alapján a legutóbbi beutazás tekintendő az „első beutazásnak”; ha ellenkezőleg, kevesebb mint három hónap telt el, a megelőző hat hónapos időszakot kell alapul venni annak ellenőrzéséhez, hogy ezen hat hónapos időszakon belül a külföldi kimerítette‑e a három hónapos schengeni térségben történő tartózkodási jogát.
44. Ezzel kapcsolatban azt kell mondanom, hogy az előbb bemutatott megoldások, még ha pontos előfeltételeken is alapulnak, nem győztek meg teljesen.
45. Az egyezmény 20. cikkének (1) bekezdése szerinti határidő számításához mindkét bemutatott megoldás ugyanis végső soron figyelmen kívül hagyja vagy másodlagosnak tekinti az e cikkben dies a quo ‑ként kezelt „első beutazás” fogalmát és ezzel szemben az „utolsó beutazás” fogalmát használja, amelyet a fent említett rendelkezés még csak nem is említ.
46. Egyébiránt ezek a megoldások számomra különlegesen bonyolultnak tűnnek, és ezért kevéssé felelnek meg az egyértelműség és jogbiztonság követelményének, amelyek – mint ahogy azt fentebb láttuk (lásd a 27. pontot) – a közösségi jogszabályokat, és így a közösségi jog részévé vált schengeni vívmányokat is jellemzik.
47. Az a nap ugyanis, amikor a külföldi megjelenik a schengeni térség határán (a legutóbbi beutazásnak tekintett beutazás), a rendelkezésre álló adatokon alapul és a rendőrség tisztviselőinek bonyolult számításokat kellene elvégezniük. Csak e számítások elvégzését követően lennének képesek vagy kötelesek e rendőrségi tisztviselők még ugyanazon a napon meghatározni, hogy a külföldinek a rendelkezésére állnak‑e még olyan napok, amelyeken belül szabadon mozoghat a schengeni térségben vagy ellenkezőleg, hogy ezeket a napokat már kimerítette. Végeredményben a nemzeti hatóságoknak különlegesen bonyolulttá válna az egyezmény alkalmazása, a magánszemélyek számára pedig kevéssé lenne kiszámítható.
48. Számomra egyébként úgy tűnik, hogy az általam kifogásolt két megoldást nem támasztja alá az a tény sem, hogy egyedül ezzel biztosítható a folyamatos három hónapos időtartamú maximális határidő betartása, amelyre fentebb hívtam fel a figyelmet (lásd a 34–36. pontot).
49. Számomra ugyanis úgy tűnik, hogy többek között a finn kormány előterjesztésétől eltérően, a javaslatom különálló, egymást követő féléves időszakokon alapul, amely időtartamon belül a külföldi (megszakítások nélkül vagy megszakításokkal) három hónapot tartózkodhat, amely önmagában kizárja e felső határ átlépését.
50. Ezt az alábbiakkal magyarázom. Az általam javasolt megoldás „első beutazásnak” tekinti a külföldi első beutazását a schengeni térségbe és az azt követő legalább hat hónappal későbbi, újabb beutazásokat. Ez azt jelenti, hogy ha az első félév letelt, a második nem kezdődik el automatikusan, hanem csak a külföldi újabb „első beutazása” alkalmával.
51. Másképpen fogalmazva, az a tény, hogy egy külföldi a féléves időszak végéig a schengeni térségben marad, nem jelenti a következő féléves időszak kezdetét. A következő félév kezdetéhez az kell, hogy az első féléves időszak lejártát követően a külföldi elhagyja a schengeni térséget, majd oda újra beutazzon. Ez a követelmény szükségszerűen megszakítja a féléves időszakok folyamatosságát, és következésképpen kizárja annak kockázatát, hogy az első félév utolsó hónapjaihoz és a következő félév első hónapjaihoz „hozzáadva” a külföldi megsértse a folyamatos három hónapos abszolút határidőt (lásd a jelen indítvány 38. pontjában bemutatott példát).
52. Ugyanakkor a Bizottság szerint a külföldi azon kötelezettsége, hogy a féléves időszak végén a schengeni térséget elhagyja a ténylegesen nem biztosítja e határidő betartását. A külföldinek ugyanis lehetősége van arra, hogy i) az első félév két utolsó hónapja során és még harminc napot a schengeni térségben tartózkodjon; ii) kiutazzon, és a következő napon oda újból beutazzon, következésképpen három további hónapig szabadon mozoghasson. Így a külföldi könnyen kijátszhatná a schengeni vívmányok szabályait, mivel ha csak egy napra elhagyja e térséget, akkor ott majdnem folyamatos hat hónapig szabadon mozoghat.
53. A Bizottság kifogása ebben az esetben is helyes előfeltevésből indul ki, nevezetesen hogy meg kell akadályozni azt, hogy a közösségi szabályok könnyen kijátszhatóak legyenek. Egyértelmű ugyanis, hogy a közösségi rendeletek alkalmazása magánszemélyek „visszaélésszerű magatartása esetére nem terjedhet ki”(13) .
54. Ugyanakkor számomra úgy tűnik, hogy a követelmények tiszteletben tartása más módon, az egyezmény 20. cikke (1) bekezdése tartalmának elferdítése nélkül is elérhető.
55. Egy ilyen bonyolult mechanizmus létrehozása helyett, amely még a kérdéses rendelkezés szövegétől is eltér, úgy ítéljük meg, hogy ez utóbbi úgy értelmezhető, hogy az lehetővé teszi a nemzeti hatóságoknak és bíróságoknak annak esetenkénti vizsgálatát, hogy a külföldi szándéka arra irányult‑e, hogy a részére elismert jogok érvényesítésének feltételeit visszaélésszerűen teremtse meg, és ha ez bebizonyosodik, akkor e jogokat ne ismerjék el a számára.
56. E tekintetben emlékeztetünk arra, hogy a Bíróság – két feltételhez kötve – már lehetővé tette e visszaélésszerű magatartás szankcionálását. Egyrészről szükséges olyan „objektív körülmények együttes fennállása, amelyből az következik, hogy a közösségi szabályozásban előírt feltételek formális betartása ellenére a szabályozás mégsem éri el a kívánt célját”, és másrészről pedig olyan „szubjektív tényező, amely a közösségi szabályozásban rejlő előnyök megszerzésére irányul oly módon, hogy mesterségesen hozza létre ennek elnyeréséhez szükséges feltételeket”(14) .
57. Ennek alapján úgy gondoljuk, hogy a Bizottság által felhozott esetben (amely az igazat megvallva egy kicsit iskolapéldaként is tekintendő), amely szerint a külföldi a félév végén kiutazhat a schengeni térségből, és oda a következő napon újból beutazhat, az államok közigazgatási hatóságai és bíróságai részére jelzésként szolgálhat, hogyan lehet az egyezmény rendelkezéseit jogtalan előny megszerzése érdekében megkerülni, azaz a kérdéses területen a megengedett folyamatos három hónapos határidőn túl tartózkodni. Ebben az esetben álláspontunk szerint a nemzeti hatóságoknak el kell utasítaniuk a külföldi területükre történő beutazását, vagy – ha ez már megtörtént – azt jogellenes beutazásnak kell tekinteni.
58. Úgy tűnik számomra, hogy ezzel a helyesbítéssel az egyezmény 20. cikkének (1) bekezdését e rendelkezés szó szerinti értelmének megfelelőbb módon lehet értelmezni, anélkül hogy a Bizottság által kifogásolt kockázat felmerülne.
59. Végül, következésképpen azt állapítjuk meg, hogy az egyezmény 20. cikkének (1) bekezdésében szereplő „első beutazás” fogalmát akként kell értelmezni, hogy az a vízumkötelezettség hatálya alá nem tartozó külföldi legelső beutazásán kívül magában foglalja az e legelső beutazástól számított hat hónapos időszak leteltét követően e térségbe történő minden újabb első beutazást is.
IV – Végkövetkeztetések
60. Az előző megállapításokra figyelemmel azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Conseil d’État kérdésére az alábbi választ adja:
„A schengeni megállapodás végrehajtási egyezménye 20. cikkének (1) bekezdése értelmében az e rendelkezésben szereplő »első beutazás« fogalma a vízumkötelezettség hatálya alá nem tartozó külföldi legelső beutazását, valamint az e legelső beutazástól számított hat hónapos időszak leteltét követően az e térségbe történő minden újabb első beutazást foglalja magában.”
(1) .
(2)
–	A Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai között a közös határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14‑i Schengeni Megállapodás (HL 2000. L 239., 13. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 2. kötet, 3. o.).
(3)
–	A Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai között a közös határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14‑i Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló, Schengenben 1990. június 19‑én aláírt egyezmény (HL 2000. L 239., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 2. kötet, 9. o.).
(4)
–	A schengeni vívmányoknak az Európai Unió keretébe történő beillesztéséről szóló jegyzőkönyv.
(5)
–	Az Európai Közösséget létrehozó szerződés és az Európai Unióról szóló szerződés vonatkozó rendelkezéseinek megfelelően a schengeni vívmányokat alkotó valamennyi rendelkezés, illetve határozat jogalapjának meghatározásáról szóló 1999. május 20‑i tanácsi határozat (HL L 176., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 1. kötet, 152. o.).
(6)
–	A 2001. december 7‑i 2414/2001/EK rendelettel (HL L 327., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 172. o.) módosított, a külső határok átlépésekor vízumkötelezettség alá eső, illetve az e kötelezettség alól mentes harmadik országbeli állampolgárok országainak felsorolásáról szóló, 2001. március 15‑i 539/2001/EK tanácsi rendelet (HL L 81., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 65. o.).
(7)
–	Legutóbb a 2002. március 4‑i 2002‑305 törvénnyel módosított, a külföldiek franciaországi beutazásának és tartózkodásának feltételeiről szóló, 1945. november 2‑i 45‑2658 rendelet (a továbbiakban: 45‑2658 rendelet).
(8)
–	Kiemelés tőlem.
(9)
–	Lásd többek között a 70/83. sz. Kloppenburg‑ügyben 1984. február 22‑én hozott ítélet (EBHT 1984., 1075. o.) 11. pontját; a 325/85. sz., Írország kontra Bizottság ügyben 1987. december 15‑én hozott ítélet (EBHT 1987., 5041. o.) 18. pontját; a C‑325/91. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 1993. június 16‑án hozott ítélet (EBHT 1993., I‑3283. o.) 26. pontját és a C‑177/96. sz., Banque Indosuez és társai ügyben 1997. október 16‑án hozott ítélet (EBHT 1997., I‑569. o.) 27. pontját.
(10)
–	A 363/85. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1987. április 9‑én hozott ítélet (EBHT 1987., 1733. o.) 7. pontja.
(11)
–	Ebben az értelemben lásd az EK 63. cikk (3) bekezdésének a) pontját és az egyezmény 18. cikkét.
(12)
–	Kiemelés tőlem.
(13)
–	Lásd a 125/76. sz. Cremer‑ügyben 1977. október 11‑én hozott ítélet (EBHT 1977., 1593. o.) 21. pontját és a C‑110/99. sz. Emsland-Stärke‑ügyben 2000. december 14‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑11569. o.) 51. pontját.
(14)
–	Ebben az értelemben lásd a fent hivatkozott Emsland-Stärke‑ügyben hozott ítélet 52–54. pontját. Lásd továbbá a 202/82–215/82. sz., Deutsche Milchkontor egyesített ügyekben 1983. szeptember 21‑én hozott ítélet (EBHT 1983., 2633. o.) 17–25., valamint 35–39. pontját; a 222/84. sz. Johnston‑ügyben 1986. május 15‑én hozott ítélet (EBHT 1986., 1651. o.) 17–21. pontját; a C‑212/94. sz., FMC és társai ügyben 1996. feruár 8‑án hozott ítélet (EBHT 1986., I‑389. o.) 49–51. pontját és a C‑418/97. és C‑419/97. sz., ARCO Chemie Nederland és társai egyesített ügyekben 2000. június 15‑én hozott ítélet (EBHT 2000., I‑4475. o.) 41. pontját.