A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE1989. szeptember 21. (*)„Megsemmisítés
iránti kereset – Verseny – 17. rendelet – Vizsgálat – A magánlakás
sérthetetlenségéhez fűződő alapvető jog – Indokolás – Kényszerítő bírság
– Eljárási hibák”A 46/87. és 227/88. sz. egyesített ügyekben_a Hoechst AG,
német társaság (székhelye: Frankfurt‑am‑Main, képviseli: Hans Hellmann,
a kölni ügyvédi kamara tagja, kézbesítési cím: Marc Loesch ügyvédi
irodája 8, rue Zithe, Luxembourg)felperesnekaz Európai Közösségek Bizottsága
(képviseli: jogtanácsosa, Norbert Koch, meghatalmazotti minőségben,
kézbesítési cím: Georgios Kremlis, a jogi szolgálat tagjának irodája,
Wagner Központ, Luxembourg)alperes ellena
IV/31.865. — PVC és IV/31.866. — polietilén ügyekben hozott következő
bizottsági határozatok megsemmisítése iránt benyújtott keresetei
tárgyában:–        a
Tanács 1962. február 6‑i 17. rendelete (HL 13.,
204. o.) 14. cikkének (3) bekezdése értelmében folytatott
vizsgálatról szóló, 1987. január 15‑i
K(87)19/5 határozat_–        a
17. rendelet 16. cikkének alkalmazásával kényszerítő bírság
kiszabásáról szóló, 1987. február 3‑i K(87)248 határozat_–        a
17. rendelet 16. cikkének alkalmazásával a kényszerítő bírság
végleges összegének megállapításáról szóló, 1988. május 26‑i
K(88)928 határozat_A BÍRÓSÁG_tagjai:
O. Due elnök, T. Koopmans, R. Joliet,
T. F. O'Higgins és F. Grévisse tanácselnökök, Sir Gordon
Slynn, G. F. Mancini, C. N. Kakouris,
F. A. Schockweiler, J. C. Moitinho de Almeida,
G. C. Rodríguez Iglesias, M. Díez de Velasco és
M. Zuleeg bírák_főtanácsnok: J. Mischo_hivatalvezető: B. Pastor tanácsos_tekintettel a tárgyalásra készített jelentésre, és az 1988. december 8‑i szóbeli szakaszt követően_a főtanácsnok indítványának az 1989. február 21‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően_meghozta a következőÍtéletet1        A
Bíróság hivatalához 1987. február 16‑án és
1988. augusztus 5‑én benyújtott keresetleveleivel a Hoechst AG
az EGK-Szerződés 173. cikkének (2) bekezdése alapján két keresetet
indított a Bizottság három határozatának megsemmisítése iránt, amely
határozatok a IV/31.865. — PVC és IV/31.866. — polietilén ügyekben
születtek a Tanács 1962. február 6-i 17. rendelete alapján (a Szerződés
85. és 86. cikkének alkalmazásáról szóló első rendelet [HL 13., 204.
o.]). Az első kereset a Tanács 1962. február 6-i 17. rendelete (HL 13.,
204. o.) 14. cikkének (3) bekezdése értelmében folytatott vizsgálatról
szóló, 1987. január 15-i K(87)19/5 határozatra, valamint a 17. rendelet
16. cikkének alkalmazásával kényszerítő bírság kiszabásáról szóló, 1987.
február 3-i K(87)248 határozatra vonatkozik. A második kereset a 17.
rendelet 16. cikkének alkalmazásával a kényszerítő bírság végleges
összegének megállapításáról szóló, 1988. május 26-i K(88)928 határozatra
vonatkozik.2        Miután
olyan információk álltak rendelkezésére, melyek a Közösségen belül
meghatározott gyártók és szállítók között a PVC- és polietilén-termékek
árát és szállítási kvótáit rögzítő megállapodások vagy összehangolt
magatartások létezésére engedtek következtetni, a Bizottság úgy döntött,
vizsgálatot indít több vállalkozásnál, köztük a felperesnél, és ez
utóbbi tekintetében fogadta el a fent idézett, 1987. január 15-i
vitatott határozatot (a továbbiakban: a vizsgálatot elrendelő
határozat).3        Január
20-án, 22-én és 23-án a Bizottság megkísérelte a szóban forgó vizsgálat
lefolytatását, azonban a felperes nem volt hajlandó alávetni magát a
vizsgálatnak azzal az indokkal, hogy az jogellenes házkutatásnak
minősül. A felperes fenntartotta ezen álláspontját azon táviratra adott
válaszában, amelyben a Bizottság felszólította, hogy vesse alá magát a
vizsgálatnak, és minden késedelmes nap után 1000 ECU kényszerítő
bírságot állapított meg. A Bizottság ekkor fogadta el az említett, 1987.
február 3-i vitatott határozatot, amellyel kiszabta a fent említett
kényszerítő bírságot (a továbbiakban: a kényszerítő bírság kiszabásáról
szóló határozat).4        1987.
február 12-i határozatával az Amtsgericht Frankfurt-am-Main
elutasította a 17. rendeletnek megfelelően segítségnyújtásra felkért
Bundeskartellamt (a verseny tekintetében illetékes német hatóság)
házkutatási végzés iránti kérelmét, azzal az indokkal, hogy egyetlen
olyan tényt sem ismertettek vele, amely igazolná a megállapodások vagy
összehangolt magatartás létezéséről alkotott feltételezést.5        1987.
március 26-i végzésével a Bíróság elnöke elutasította a felperesnek a
vizsgálatot elrendelő és a kényszerítő bírság kiszabásáról szóló
határozatok végrehajtásának felfüggesztésére irányuló kérelmét.6        1987.
március 31-én a Bundeskartellamt közvetlenül a Bizottság nevében
kibocsátott házkutatási végzést kapott az Amtsgericht
Frankfurt-am-Maintól. Ez utóbbi 1987. április 2-án és 3-án lefolytatta a
vizsgálatot.7        A
Bizottság, miután lehetőséget adott a felperesnek, hogy ismertesse
álláspontját, és miután meghallgatta a versenykorlátozó magatartásokkal
és erőfölénnyel foglalkozó tanácsadó bizottságot, az említett, 1988.
május 26-i vitatott határozattal 55 000 ECU-ben – azaz 1987. február
6-tól április 1-jéig naponta 1000 ECU – állapította meg a kényszerítő
bírság végleges összegét (a továbbiakban: a kényszerítő bírság végleges
összegének megállapításáról szóló határozat).8        A
vita előzményeinek, az eljárás lefolyásának, valamint a felek
jogalapjainak és érveinek részletesebb bemutatását a tárgyalásra
készített jelentés tartalmazza. Az ügy iratainak e részei a továbbiakban
csak Bíróság érveléséhez szükséges mértékben kerülnek ismertetésre. A vizsgálatot elrendelő határozatról9        A
felperes három jogalapot hoz fel a vizsgálatot elrendelő határozattal
szemben: a Bizottság vizsgálati hatáskörének túllépése, az indokolás
hiánya, és a szabálytalanul lefolytatott eljárás. a)     A Bizottság vizsgálati hatásköréről10      A
felperes szerint a vitatott határozat jogellenes, amennyiben az a
Bizottság alkalmazottai számára engedélyezi az általa házkutatásnak
minősített intézkedések végrehajtását, amely intézkedések nem
szerepelnek a 17. rendelet 14. cikkében, és amelyek megsértik a
közösségi jog által elismert alapvető jogokat. Hozzáteszi, hogy
amennyiben ezt a rendelkezést úgy kell értelmezni, hogy az a Bizottságot
házkutatási hatáskörrel ruházza fel, akkor az jogellenes lenne azon
oknál fogva, hogy összeegyeztethetetlen az alapvető jogokkal, amelyek
védelméhez szükséges, hogy a házkutatást előzetes bírósági felhatalmazás
alapján folytassák le.11      A
Bizottság azt állítja, hogy a 17. rendelet 14. cikke értelmében rá
ruházott hatáskör kiterjed olyan intézkedésekre, amelyek egyes
tagállamok joga szerint a házkutatás fogalma alá tartoznak.
Mindazonáltal úgy véli, hogy az alapvető jogok bírói védelmének
követelménye, amelyet alapvetően nem vitat, teljesül, amennyiben a
vizsgálatot elrendelő határozatok címzettjeinek lehetőségük van egyrészt
a határozatok megtámadására a Bíróság előtt, másrészt kérhetik a
végrehajtás felfüggesztését ideiglenes intézkedés iránti kérelem útján,
amely lehetővé teszi a Bíróság számára, hogy rövid időn belül
ellenőrizze, hogy az elrendelt vizsgálatok nem önkényes jellegűek-e. Egy
ilyen felülvizsgálat az előzetes bírósági felhatalmazással egyenértékű.12      A
Bizottságnak a 17. rendelet 14. cikke szerinti vizsgálati hatásköre
jellegének és terjedelmének megvizsgálása előtt ebben a vitában fontos
megemlíteni, hogy e cikk értelmezése nem vezethet olyan eredményre,
amely összeegyeztethetetlen a közösségi jog általános elveivel, és
különösen az alapvető jogokkal.13      Az
állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis az alapvető jogok azon
általános jogelvek szerves részét képezik, amelyek tiszteletben tartását
a Bíróság biztosítja, a tagállamok közös alkotmányos hagyományainak,
valamint azoknak a nemzetközi megállapodásoknak megfelelően, amelyek
kidolgozásában a tagállamok együttműködtek, illetve amelyekhez
csatlakoztak (lásd a 4/73. sz. Nold-ügyben 1974. május 14-én hozott
ítéletet [EBHT 1974., 491. o.]). Az emberi jogok és alapvető szabadságok
védelméről szóló, 1950. november 4-i Európai Egyezmény (a továbbiakban
Európai Emberi Jogi Egyezmény) e tekintetben különös jelentőséggel bír
(lásd a 222/84. sz. Johnston-ügyben 1986. május 15-én hozott ítéletet
[EBHT 1986., 1651. o.]).14      A
17. rendelet 14. cikkének értelmezésekor különösen figyelembe kell
venni a védelemhez való jog tiszteletben tartásából eredő
követelményeket, amely elv alapvető jellegét a Bíróság ítélkezési
gyakorlata számos alkalommal hangsúlyozta (lásd a 322/81. sz.
Michelin-ügyben 1983. november 9-én hozott ítélet [EBHT 1983., 3461. o.]
7. pontját).15      Pontosítani
kell, hogy bár ebben az ítéletben a Bíróság megállapította, hogy a
védelemhez való jogot tiszteletben kell tartani azon közigazgatási
eljárások során, amelyek szankciók kiszabásához vezethetnek, ugyanakkor
el kell kerülni e jogoknak az előzetes vizsgálati eljárások keretében
való orvosolhatatlan sérelmét, beleértve különösen azon vizsgálatokat,
amelyek meghatározó jellegűek lehetnek a vállalkozások olyan
magatartásainak jogellenességére vonatkozó bizonyítás szempontjából,
amely megalapozhatja felelősségüket.16      Ezért,
míg a védelemhez való jog egyes elemei csak a kifogások közlését követő
kontradiktórius eljárásokra vonatkoznak, addig más jogokat, mint
például a jogi képviselethez való jog és az ügyvéd és ügyfele közötti
levelezés bizalmas jellegének megőrzése (amelyet a Bíróság a 155/79. sz.
AM&S-ügyben 1982. május 18-án hozott ítéletében [EBHT 1982., 1575.
o.] ismert el) már az előzetes vizsgálati szakasztól kezdve tiszteletben
kell tartani.17      Miután
a felperes a magánlakás sérthetetlenségéhez fűződő alapvető jogból
eredő követelményekre is hivatkozott, meg kell jegyezni, hogy míg e jog
elismerése a természetes személyek magánlakhelye tekintetében a
közösségi jogrend részét képezi, mint a tagállamok jogának közös
alapelve, addig ugyanez nem igaz a vállalkozásokra, mivel a tagállamok
jogrendszerei nem elhanyagolható eltéréseket mutatnak az üzlethelyiségek
hatósági beavatkozásokkal szembeni védelmének jellegét és mértékét
tekintve.18      Nem
vonható le más következtetés az Európai Emberi Jogi Egyezmény 8.
cikkéből sem, amelynek (1) bekezdése kimondja, hogy „mindenkinek joga
van arra, hogy magán- és családi életét, lakását és levelezését
tiszteletben tartsák”. Az e cikkben rögzített védelem tárgya az ember
személyi szabadsága kibontakoztatásának területe, így nem terjeszthető
ki az üzlethelyiségekre. Továbbá megemlítendő, hogy e tekintetben az
Emberi Jogok Európai Bíróságának nincsen ítélkezési gyakorlata.19      Mindazonáltal,
valamennyi tagállam jogrendszerében bármely személy – legyen szó
természetes vagy jogi személyről – magántevékenységeibe történő
közhatalmi beavatkozásnak jogilag megalapozottnak kell lennie, és azt
törvény által előírt indokokkal kell igazolni, és következésképpen ezek a
rendszerek bár különböző módon, de előírják az önkényes vagy aránytalan
beavatkozásokkal szembeni védelmet. Az ilyen védelem követelményét
tehát a közösségi jog általános elveként kell elismerni. Ezzel
kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság megerősítette, hogy
hatáskörrel rendelkezik annak megállapítására, hogy a Bizottság
ESZAK-Szerződés keretében végrehajtott vizsgálati intézkedései
túlzottak-e (az 5–11/62.. és 13–15/62. sz., San Michele és társai ügyben
1962. december 14-én hozott ítélet [EBHT 1962., 859. o.]).20      Tehát
a fent említett általános elvek fényében kell vizsgálni a 17. rendelet
14. cikkének alapján a Bizottságra ruházott vizsgálati hatáskör jellegét
és mértékét.21      Ugyanezen
cikk (1) bekezdése felhatalmazza a Bizottságot minden szükséges
vizsgálat elvégzésére a vállalkozásoknál és a vállalkozások
társulásainál, és előírja, hogy: „a Bizottság által megbízott
alkalmazottak felhatalmazása kiterjed:a)      a könyvek és más üzleti nyilvántartások vizsgálatára;b)      a könyvekből és üzleti nyilvántartásokból másolatok vagy kivonatok készítésére;c)      a helyszínen szóbeli tájékoztatás kérésére;d)      a vállalkozások helyiségeibe, területére és szállítóeszközére történő belépésre.”22      Ugyanezen
cikk (2) és (3) bekezdése azt tartalmazza, hogy a vizsgálatok írásbeli
meghatalmazás bemutatása vagy a vállalkozásokat erre kötelező határozat
alapján hajthatók végre. Amint azt a Bíróság már kimondta, a Bizottság e
két lehetőség közül választhat az adott ügy sajátosságai alapján (a
136/79. sz. National Panasonic-ügyben 1980. június 26-án hozott ítélet
[EBHT 1980., 2033. o.]). Mind az írásbeli meghatalmazásnak, mind a
határozatnak meg kell jelölnie a vizsgálat tárgyát és célját. A
Bizottság bármely eljárás esetén köteles előzetesen tájékoztatni azon
tagállam hatáskörrel rendelkező illetékes hatóságát, amelynek területén a
vizsgálatot le kell folytatni, és e hatósággal a 14. cikk (4) bekezdése
szerint a vizsgálatot elrendelő határozat meghozatala előtt
konzultálnia kell.23      Ugyanezen
cikk (5) bekezdése szerint azon tagállam hatáskörrel rendelkező
illetékes hatóságainak alkalmazottai, amelynek területén a vizsgálatra
sor kerül, segítséget nyújthatnak a Bizottság alkalmazottai feladatainak
ellátásához. Ezt a segítséget akár az adott hatóság, akár a Bizottság
kérelmére lehet biztosítani.24      A
(6) bekezdés szerint pedig a nemzeti hatóságok segítsége szükséges a
vizsgálat lefolytatásához abban az esetben, ha a vállalkozás a
vizsgálattal szemben ellenállást tanúsít.25      Mint
ahogyan azt a Bíróság a fent idézett, 1980. június 26-án hozott
ítéletében (20. pont) megállapította, a 17. rendelet hetedik és
nyolcadik preambulumbekezdéséből az következik, hogy ugyanezen rendelet
14. cikke szerint a Bizottságra ruházott hatáskör célja az, hogy
lehetővé tegye számára a közös piacon a versenyszabályok alkalmazásának
biztosítását, amely feladatot az EGK-Szerződés bízott rá. Amint az a
Szerződés preambulumának negyedik bekezdéséből, 3. cikkének f)
pontjából, valamint a 85. és 86. cikkéből kitűnik, e szabályok szerepe
az, hogy megakadályozzák a versenynek a közérdek, az egyéni
vállalkozások és a fogyasztók kárára történő torzulását. A 17.
rendelettel a Bizottságra ruházott hatáskör gyakorlása így hozzájárul a
verseny Szerződésben előírt rendszerének fenntartásához, amelynek
betartása kötelező a vállalkozásokra nézve. Az említett nyolcadik
preambulumbekezdés kimondja, hogy e cél érdekében a Bizottságnak a közös
piac egész területén felhatalmazással kell rendelkeznie arra, hogy
felvilágosítást kérjen, és elvégezze mindazon vizsgálatokat, amelyek a
85. és 86. cikk megsértésének kivizsgálásához „szükségesek”.26      Mind
a 17. rendelet célja, mind a Bizottság alkalmazottire ruházott
hatáskörök 14. cikk általi felsorolása azt mutatja, hogy a vizsgálatok
széleskörűek lehetnek. Ezért a vállalkozások helyiségeibe, területeire
és szállítóeszközeibe történő belépést biztosító jog rendkívüli
jelentőséggel bír, amennyiben a Bizottság számára azt hivatott lehetővé
tenni, hogy bizonyítékokat gyűjtsön a versenyszabályok megsértésére azon
a helyszínen, ahol ezek általában fellelhetőek, vagyis a vállalkozások
üzlethelyiségeiben.27      E
belépésre vonatkozó jog értelmét vesztené, ha a Bizottság alkalmazottai
csak olyan okmányok és akták bemutatását kérhetnék, amelyeket
előzetesen módjukban áll pontosan azonosítani. Ez a jog éppen
ellenkezőleg arra szolgál, hogy elősegítse olyan különféle információk
felkutatását, amelyek még nem ismertek, vagy amelyeket nem sikerült
teljes mértékben azonosítani. A Bizottság e lehetőség hiányában nem
volna képes a vizsgálathoz szükséges információkat összegyűjteni abban
az esetben, ha az érintett vállalkozások megtagadják az együttműködést,
vagy ellenállást tanúsítanak.28      Noha
a 17. rendelet 14. cikke a Bizottságot tehát széleskörű vizsgálati
hatáskörrel ruházza fel, ennek gyakorlása olyan feltételekhez kötött,
amelyek garantálják az érintett vállalkozások jogainak tiszteletben
tartását.29      Ezzel
kapcsolatban először is meg kell jegyezni, hogy a Bizottság köteles
megjelölni a vizsgálat tárgyát és célját. Ez a kötelezettség alapvető
követelmény, nemcsak azért, hogy az érintett vállalkozások területén
tervezett vizsgálat indokoltsága kitűnjön, hanem azért is, hogy e
vállalkozások megérthessék együttműködési kötelességük mértékét
védelemhez való joguk megtartása mellett.30      Ezen
kívül meg kell említeni, hogy a Bizottság vizsgálati hatásköre
gyakorlásának feltételei a Bizottság által választott eljárástól, az
érintett vállalkozások magatartásától, valamint a nemzeti hatóságok
közreműködésétől függően változnak.31      A
17. rendelet 14. cikke első helyen említi az érintett vállalkozások
közreműködésével végzett vizsgálatokat, akár önkéntesen, írásbeli
meghatalmazással, akár vizsgálatot elrendelő határozat értelmében. Az
utóbbi esetben, amely jelen ügyben is fennáll, a Bizottság
alkalmazottainak többek között lehetőségük van az általuk megjelölt
okmányok bemutatását kérni, az általuk kiválasztott helyiségekbe
belépni, valamint az általuk megjelölt berendezések tartalmába
betekinteni. Ezzel szemben erőszakot nem alkalmazhatnak a helyiségekbe
történő belépésnél, vagy a berendezések tartalmába történő
betekintésnél, nem kényszeríthetik a vállalkozás személyzetét, hogy az
ilyen belépést számukra lehetővé tegyék, és nem kutathatnak a
vállalkozás vezetőinek engedélye nélkül.32      Teljesen
más a helyzet, amikor a Bizottság az érintett vállalkozások
ellenszegülésével áll szemben. Ebben az esetben a Bizottság
alkalmazottai a 14. cikk (6) bekezdése alapján a vállalkozások
közreműködése nélkül is kutathatnak a vizsgálathoz szükséges információk
után a nemzeti hatóságok közreműködésével, amelyek kötelesek minden
segítséget megadni a feladat elvégzéséhez. Noha erre a segítségre csak
akkor van szükség, ha a vállalkozás ellenáll, meg kell jegyezni, hogy a
segítség megelőző intézkedés címén is kérhető a vállalkozás esetleges
ellenállásának megtörésére.33      A
14. cikk (6) bekezdéséből következik, hogy minden tagállamnak magának
kell szabályoznia a Bizottság alkalmazottainak adható nemzeti hatósági
segítségnyújtás feltételeit. Így a tagállamok kötelesek biztosítani a
bizottsági eljárás hatékonyságát az említett általános alapelvek
tiszteletben tartása mellett. Mindebből az következik, hogy e korlátokon
belül a nemzeti jog határozza meg a vállalkozások jogainak tiszteletben
tartása szempontjából megfelelő eljárási szabályokat.34      Következésképp,
amikor a Bizottság valamely tagállam hatóságainak segítségével
szándékozik a vállalkozás közreműködése nélkül vizsgálatot folytatni,
köteles betartani az adott tagállam joga által előírt megfelelő eljárási
biztosítékokat.35      A
Bizottság köteles meggyőződni arról, hogy a nemzeti jog szerint
hatáskörrel rendelkező hatóság rendelkezik minden eszközzel, amely
nélkülözhetetlen számára az ellenőrzéshez. Hangsúlyozni kell, az
elrendelt vizsgálatok szükségességére vonatkozóan a Bizottság által
végzett mérlegelést, melynek ténybeli és jogi értékeléseit a jogszerűség
tekintetében kizárólag a Bíróság hivatott vizsgálni, nem
helyettesítheti ezen – igazságügyi, vagy egyéb – hatóság mérlegelése.
Ezzel szemben a nemzeti hatóság hatáskörébe tartozik a vizsgálatot
elrendelő határozat eredetiségének ellenőrzését követően annak
vizsgálata, hogy a tervezett kényszerítő intézkedések nem önkényesek
vagy túlzottak-e a vizsgálat tárgyához viszonyítva, valamint e hatóság
feladata az intézkedések végrehajtása során saját nemzeti jogának
tiszteletben tartását biztosítani.36      Az
előzőek fényében meg kell állapítani, hogy az intézkedések, amelyek
végrehajtását a vitatott vizsgálatot elrendelő határozat a Bizottság
alkalmazottai számára engedélyezte, nem lépik túl a 17. rendelet 14.
cikke alapján az alkalmazottakat megillető hatáskört. A kérdéses
határozat 1. cikke ugyanis csak arra kötelezi a felperest, hogy
„biztosítsa a Bizottság által felhatalmazott alkalmazottak belépését a
helyiségeibe a szokásos hivatali időben, készítsen másolatot vizsgálat
céljából az alkalmazottak által kért, a vizsgálat tárgyához kapcsolódó
üzleti dokumentumokról, illetve tegye lehetővé, hogy azokról másolatokat
készíthessenek, valamint azonnal adjon meg minden magyarázatot, amelyet
kérnek”.37      Igaz,
hogy a Bíróság előtt lefolytatott eljárás során a Bizottság kitartott
amellett, hogy alkalmazottai a nemzeti hatóságok közreműködése, és a
tagállam joga szerinti eljárási biztosítékok betartása nélkül is
jogosultak a vizsgálat keretében kutatást folytatni. Azonban a 17.
rendelet 14. cikkének ilyen jellegű hibás értelmezése nem vonhatja maga
után az e rendelkezés alapján elfogadott határozatok jogellenességét.38      Tehát a Bizottság vizsgálati hatáskörének túllépésére alapozott jogalapot el kell utasítani. b)     Az indokolásról39      A
felperes szerint a vizsgálatot elrendelő határozat sérti a Szerződés
190. cikkét, valamint a 17. rendelet 14. cikkének (3) bekezdését, mivel
nem eléggé pontos, különösen a vizsgálat tárgyát és célját illetően.40      Emlékeztetni
kell arra, hogy amint azt a Bíróság a fent idézett, 1980. június 26-án
hozott ítéletében (National Panasonic, 25. pont) már kimondta, a 17.
rendelet 14. cikkének (3) bekezdése meghatározza a vizsgálatot elrendelő
határozat indokolásának alapelemeit, előírva, hogy „a határozat
meghatározza a vizsgálat tárgyát és célját, kitűzi kezdési napját,
valamint feltünteti a 15. cikk (1) bekezdésének c) pontjában és a 16.
cikk (1) bekezdésének d) pontjában meghatározott szankciókat, és a
határozat Bíróság általi felülvizsgálatának jogát”.41      Mint
ahogyan az előzőekből is kiderül, a Bizottsággal szemben támasztott
követelmény, amely szerint meg kell jelölnie a vizsgálat tárgyát és
célját, az érintett vállalkozások védelemhez való jogának alapvető
biztosítéka. Ebből következik, hogy a vizsgálatot elrendelő határozat
indokolására vonatkozó kötelezettség mértéke nem korlátozható a
vizsgálat hatékonyságával kapcsolatos megfontolások alapján. Ebben a
tekintetben, bár a Bizottság nem köteles a feltételezett jogsértésekről
birtokában lévő valamennyi információt közölni a vizsgálatot elrendelő
határozat címzettjével, és nem köteles e jogsértések pontos jogi
minősítésére, ugyanakkor világosan meg kell jelölnie a vizsgálni kívánt
feltételezéseket.42      Meg
kell állapítani, hogy bár a vitatott vizsgálatot elrendelő határozat
indokolása nagyon általánosan fogalmaz, és lehetett volna pontosabb, így
ebből a szempontból bírálható, ugyanakkor tartalmazza a 17. rendelet
14. cikkének (3) bekezdése által megkövetelt valamennyi lényeges elemet.
A szóban forgó határozat ugyanis különösen olyan információkra
hivatkozik, amelyek egyes, PVC- és polietilén- (beleértve az LdPE-t, de
nem kizárólagos jelleggel) gyártók és szállítók közötti olyan
megállapodások vagy összehangolt magatartások EGK-n belüli meglétére és
alkalmazására vallanak, amelyek e termékek árát, mennyiségét vagy
értékesítési céljait érintik. A határozat rámutat, hogy ezek a
megállapodások és összehangolt magatartások súlyosan sérthetik a
Szerződés 85. cikkének (1) bekezdését. A szóban forgó határozat 1. cikke
szerint a felperes „köteles alávetni magát” az összehangolt
megállapodásokban vagy magatartásokban való „esetleges részvételére
vonatkozó vizsgálatnak”, és következésképpen köteles helyiségeibe
beengedni a Bizottság alkalmazottait, másolatot készíteni vagy annak
elkészítését lehetővé tenni a „vizsgálat tárgyát képező” üzleti
dokumentumok átvizsgálása céljából.43      E körülmények között az elégtelen indokolásra alapított jogalapot el kell utasítani. c)     A határozat elfogadásához vezető eljárásról44      Megállapításra
került, hogy a megtámadott, vizsgálatot elrendelő határozatot az
úgynevezett felhatalmazási eljárás alapján fogadták el a 1980. november
5-i bizottsági határozat szerint, amely felhatalmazza a verseny
kérdésében illetékes tagját, hogy a Bizottság nevében és felelősségi
körében határozatot hozzon a 17. rendelet 14. cikkének (3) bekezdése
alapján, kötelezve a vállalkozásokat, hogy vizsgálatoknak vessék alá
magukat. Az 5/85. sz., AKZO Chemie kontra Bizottság ügyben 1986.
szeptember 23-án hozott ítéletében (EBHT 1986., 2585. o.) a Bíróság már
kimondta, hogy e felhatalmazó határozat nem csorbítja a Fúziós Szerződés
17. cikkében foglalt testületi felelősség elvét.45      A
felperes azonban azon az állásponton van, hogy szükséges, hogy a
Bíróság felülvizsgálja e felhatalmazási eljárás jogszerűségét, amely
szerinte összeegyeztethetetlen a „nulla poena sine lege” elvével. A
felperes ugyanis azt állítja, hogy a Bizottság egyszerű belső igazgatási
intézkedéssel módosította azon jogsértések tényállási elemeit, amelyek a
17. rendelet 15. cikke szerint bírság kiszabását vonják maguk után,
mivel a fent említett, 1980. november 5-i határozat óta e jogsértés
alapja a Bizottság egyetlen tagja, és nem – mint azt megelőzően – a
Bizottság, mint testület által elrendelt vizsgálat visszautasítása.46      E
tekintetben szükséges megemlíteni, hogy noha a Bizottság határozatával
nem módosíthatóak azok a feltételek, amelyek alapján a 17. rendelet 15.
cikke értelmében bírságot lehet kiszabni, az említett felhatalmazó
határozatnak nem célja, és nem is rendelkezik olyan hatással, hogy ilyen
módosítást eszközöljön. Mivel ugyanis a vizsgálatot elrendelő
határozatok esetében a felhatalmazási rendszer nem csorbítja a
testületiség elvét, a felhatalmazás alapján hozott határozatokat úgy
kell tekinteni, mint a Bizottságnak a 17. rendelet 15. cikke alapján
hozott határozatait.47      Az eljárás szabálytalanságára alapított jogalapot tehát el kell utasítani.48      Mivel
a vizsgálatot elrendelő határozat ellen felhozott jogalapok közül egyik
sem fogadható el, így e határozat megsemmisítése iránti keresetet el
kell utasítani. A kényszerítő bírság kiszabásáról szóló határozatról49      A
felperes szerint a kényszerítő bírság kiszabásáról szóló határozat
meghozatalára lényeges eljárási szabályok megsértésével került sor,
mivel a Bizottság anélkül hozta meg ezt a határozatot, hogy előzetesen
meghallgatta volna az érintett vállalkozást, és konzultált volna a
versenykorlátozó magatartásokkal és erőfölénnyel foglalkozó tanácsadó
bizottsággal.50      A
Bizottság ezzel szemben azon az állásponton van, hogy a lényeges
eljárási szabályok nem sérültek, mivel a fent említett meghallgatás és
konzultáció a kényszerítő bírság végleges összegének megállapítását
megelőzően megtörtént.51      Meg
kell említeni, hogy a 17. rendelet 19. cikkének (1) bekezdése szerint
az érintett vállalkozásoknak biztosítani kell a lehetőséget „a
meghallgatásra abban az ügyben, amellyel kapcsolatban a Bizottság
kifogást emelt” az egyes határozatok, köztük a kényszerítő bírságra
vonatkozó, 16. cikkben foglalt határozat meghozatala előtt.52      Ez
a meghallgatás a védelemhez való jog szerves része. A meghallgatás
ugyanis „biztosítja a jogot a vállalkozások és a vállalkozások
társulásai számára, hogy ismertessék észrevételeiket az ellenük
felhozott kifogásokkal kapcsolatban, amelyeket a Bizottság
határozataiban figyelembe vesz” (a 17. tanácsi rendelet 19. cikkének (1)
és (2) bekezdésében előírt meghallgatásokról szóló, 1963. július 25-i
99/63 bizottsági rendelet harmadik preambulumbekezdése [HL 127.,
2268.o.]).53      A
versenykorlátozó magatartásokkal és erőfölénnyel foglalkozó tanácsadó
bizottságot illetően az említett 16. cikk (3) bekezdése kimondja, hogy
„a 10. cikk (3)–(6) bekezdését kell alkalmazni”. E rendelkezések
szabályozzák a tanácsadó bizottság hatáskörét, összetételét, valamint a
vele folytatott konzultációra vonatkozó eljárást.54      Az
említett 99/63 rendelet 1. cikke értelmében „a Bizottság, mielőtt
konzultál a versenykorlátozó magatartásokkal és erőfölénnyel foglalkozó
tanácsadó bizottsággal, a 17. rendelet 19. cikke (1) bekezdése
értelmében meghallgatást tart.” Ez a rendelkezés megerősíti, hogy az
érintett vállalkozások meghallgatására és a tanácsadó bizottsággal
folytatott konzultációra ugyanazon helyzetekben van szükség.55      Annak
megállapítása végett, hogy a Bizottság a kényszerítő bírság
kiszabásáról szóló határozat meghozatala előtt köteles volt-e
meghallgatni a felperest és konzultálni a tanácsadó bizottsággal,
emlékeztetni kell arra, hogy a 17. rendelet 16. cikke szerint a bírságok
kiszabása szükségszerűen két lépésben történik. Ugyanezen cikk (1)
bekezdése alapján ugyanis a Bizottság az első határozattal elszámolási
egységben kifejezett bírságot ró ki minden késedelmes napra az általa
kijelölt naptól számítva. Ez a határozat, mivel nem határozza meg a
kényszerítő bírság végösszegét, nem hajtható végre. Ez az összeg
véglegesen csak újabb határozattal állapítható meg.56      Ezért
az érintett fél meghallgatására és a versenykorlátozó magatartásokkal
és erőfölénnyel foglalkozó tanácsadó bizottsággal folytatott
konzultációra vonatkozó kötelezettséget teljesítik, ha a meghallgatás és
a konzultáció a bírság összegének végleges megállapítását megelőzően
megtörténik oly módon, hogy mind az érintett vállalkozás, mind a
tanácsadó bizottság megfelelően képes ismertetni álláspontját valamennyi
tényezővel kapcsolatban, amelyek alapján a Bizottság a bírságot
kiszabta, és annak végleges összegét meghatározta.57      Egyébiránt
az a követelmény, hogy az említett meghallgatásokat és a konzultációt
még az előtt kell lefolytatni, hogy a vizsgálatot megtagadó
vállalkozásra kiszabnák a bírságot, azzal járna, hogy a határozat
elfogadásának napja későbbre tolódna, és ennél fogva megkérdőjeleződne a
vizsgálatot elrendelő határozat hatékonysága.58      Mindebből
az következik, hogy a kényszerítő bírság kiszabásáról szóló határozat
meghozatala során nem sértettek meg lényeges eljárási szabályokat. E
határozat megsemmisítése iránti keresetet ezért el kell utasítani. A kényszerítő bírság végleges összegének megállapításáról szóló határozatról59      A
felperes szerint a vitatott, 1988. május 26-i határozatban végleges
bírságként megállapított összeget két okból kell mérsékelni.60      Azt
állítja elsősorban, hogy a Bizottság számításaiból ki kellett volna
zárni az ideiglenes intézkedés iránti kérelem tárgyában a Bíróság előtt
folytatott eljárás időtartamát, amellyel a felperes kérte a vizsgálatot
elrendelő határozat végrehajtásának felfüggesztését. Azt állítja, hogy a
Bizottság saját álláspontjának mondott ellent, amikor kijelentette,
hogy a Bíróság határozatának meghozataláig kész kitolni egy ilyen
határozat végrehajtását.61      E
tekintetben elég azt megemlíteni, hogy a Bizottságnak az eljárás során
ebben az értelemben tett nyilatkozata kizárólag arra az álláspontra
vonatkozott, amelyet a későbbiekben esetlegesen, abban az esetben
képviselne, ha – az általa képviselt véleménnyel összhangban – a Bíróság
előtti, ideiglenes intézkedés iránti eljárást elismernék, mint a
Bizottság által elrendelt vizsgálatok előzetes bírósági
felülvizsgálatának megfelelő eszközét. Ilyen nyilatkozat tehát jelen
esetben semmilyen következménnyel nem járhat a bírság végleges
összegének megállapítására.62      Másodsorban
a felperes úgy véli, hogy a végleges összeg aránytalan, mivel ő
kizárólag a jogszerű és alkotmányos vizsgálati eljárás biztosításához
fűződő magasabb rendű érdeke alapján járt el.63      E
tekintetben meg kell állapítani, hogy a felperes nem csak azon különös
intézkedésekkel helyezkedett szembe, amelyek véleménye szerint nem
tartoztak a Bizottság alkalmazottainak hatáskörébe, hanem
visszautasított mindennemű együttműködést a neki címzett, vizsgálatot
elrendelő határozat végrehajtásával kapcsolatban.64      Az
ilyen magatartás összeegyeztethetetlen a közösségi jog alanyainak azon
kötelezettségével, mely szerint kötelesek az intézmények jogi aktusait
teljes hatályúnak tekinteni egészen addig, amíg a Bíróság azokat
érvénytelennek nem nyilvánítja, valamint végrehajthatónak tekinteni
addig, amíg a Bíróság nem dönt azok végrehajtásának felfüggesztéséről
(lásd a 101/78. sz. Granaria-ügyben 1979. február 13-án hozott ítélet
[EBHT 1979., 623. o.] 5. pontját), és magasabb rendű jogi érdekek az
ilyen magatartást nem igazolhatják.65      A
Bíróság által figyelembe vett tényezők összességéből az következik,
hogy a bírság összegének mérséklése nem indokolt. A kérelmet tehát el
kell utasítani.66      A fentiek alapján tehát a kereseteket el kell utasítani. A költségekről67      Az
eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság
pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél
ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, a költségek viselésére kell
kötelezni.A fenti indokok alapjánA BÍRÓSÁG1)      A kereseteket elutasítja.2)      A pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére.DueKoopmansJolietO'HigginsGrévisse      SlynnManciniKakourisSchockweilerMoitinho de AlmeidaRodríguez Iglesias      Díez de Velasco       Zuleeg Kihirdetve Luxembourgban, az 1989. szeptember 21‑i nyilvános ülésen.J.‑G. Giraud       O. Duehivatalvezető       elnök* Az eljárás nyelve: német.