62004CC0509_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A jelen ügy tárgya két előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés, amellyel a Hoge Raad der Nederlanden (a holland Legfelsőbb Bíróság, a továbbiakban: a Hoge Raad) fordult a Bírósághoz az EK 234. cikk alapján, és amely a 73/79/EGK tanácsi irányelvvel(2) és a 85/303/EGK tanácsi irányelvvel(3) módosított, a tőkeemelést [helyesen: tőkefelhalmozást] terhelő közvetett adókról szóló, 1969. július 17‑i 69/335/EGK tanácsi irányelv(4) (a továbbiakban: 69/335 irányelv vagy egyszerűen: irányelv) 7. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
I – Jogi háttér
Az alkalmazandó közösségi jog
2. Ahogyan az a 69/335 irányelv első preambulumbekezdésében olvasható, az irányelv elő kívánja mozdítani a tőke szabad mozgását. Ez a cél különösen azt feltételezi, hogy az ezen adóval „a közös piac területén a társaságok tőkéjének növekedését csak egyszer lehet […] megterhelni, és ezen adó mértékének az egyes tagállamokban egyenlőnek kell lennie, hogy ne gátolja a tőke szabad mozgását” (hatodik preambulumbekezdés). E célból az irányelv a kérdéses adók összehangolását írja elő szerkezetük és mértékük tekintetében (hetedik preambulumbekezdés).
3. Következésképpen az irányelv 1. cikke előírja, hogy „[a] tagállamok a 2‑9. cikk rendelkezéseinek megfelelően összehangolt mértékű illetéket [helyesen: összehangolt illetéket] vetnek ki a tőketársaságoknak juttatott tőkékre [...]”.
4. A jelen ügy vonatkozásában hivatkozni kell még a 7. cikkre, amely alapján:
„1. […]
a) a tőkeilleték mértéke nem haladhatja meg a 2%‑ot, illetve nem lehet kevesebb 1%‑nál;
b) tőkeilleték összegét 50%‑kal vagy még nagyobb mértékben csökkenteni kell, ha egy vagy több tőketársaság ruházza át eszközeit és forrásait, vagy egy vagy több üzletrészét egy vagy több olyan tőketársaságra, amelynek alapítása folyamatban van, vagy amelyet már létrehoztak [helyesen: ha egy vagy több tőketársaság átruházza valamennyi eszközét és forrását vagy egy vagy több üzletágát egy vagy több alapítás alatt álló vagy már létező tőketársaságra].
A fenti csökkentés feltétele a következő:
– a tőkejuttatások ellentételezése kizárólag a társaság vagy társaságok részesedéseinek felosztását foglalja magában, ugyanakkor a tagállamoknak joguk van kiterjeszteni a csökkentést olyan esetekre, amelyekben a tőkejuttatások ellentételezése a társaság vagy társaságok részesedésének felosztása mellett a részvények névértékének 10 %‑át meg nem haladó készpénzfizetést is tartalmaz [helyesen: a tőkejuttatások ellenértéke kizárólag társasági részesedésekből áll, ugyanakkor a tagállamok jogosultak kiterjeszteni a csökkentést olyan esetekre, amelyekben a tőkejuttatások ellenértéke együttesen társasági részesedésekből, valamint a társasági részesedések névértékének legfeljebb 10%‑át elérő készpénzfizetésből áll],
– az ügyletben résztvevő társaságok tényleges ügyvezetési központja vagy létesítő okirat szerinti székhelye egy [helyesen: valamely] tagállam területén található;
[…]”.
5. A 73/79 irányelv azzal módosította a 7. cikk (1) bekezdésének szövegét, hogy kiegészítette a ba) ponttal, amely az alábbiak szerint rendelkezik:
„ba) [A] tőkeilleték mértékét 50%‑kal vagy nagyobb mértékben csökkenteni lehet, ha valamely alapítás alatt álló vagy már létező tőketársaság megszerzi valamely másik tőketársaság jegyzett tőkéjének legalább 75%‑át kitevő, korábban kibocsátott részesedéseit. Amennyiben e hányadot több ügylet során érik el, a kedvezményes mérték kizárólag arra a ügyletre alkalmazható, amelynek révén e hányadot elérik, valamint az e hányadot növelő további ügyletekre.
Az e rendelkezés alapján be nem szedett illetéket azonban meg kell fizetni, ha a részesedést megszerző társaság a kedvezményes adómértéket alkalmazására jogosító ügylet végrehajtásának időpontját követő öt évig nem tartja meg a másik társaság jegyzett tőkéjének legalább 75%‑át, illetve e társaság valamennyi olyan részesedését, amellyel ezen ügylet teljesítésekor rendelkezik, ideértve a korábban megszerzett, a fent említett ügylet során már meglévő részesedéseket is. A kedvezményes adómértékhez való jog azonban nem vész el, ha ezen időszak alatt az első bekezdés vagy a b) pont alapján, vagy a részesedést megszerző társaság megszüntetése során e részesedéseket valamely kedvezményes mérték alkalmazására jogosító ügylet keretében ruházzák át.
A fenti csökkentés feltétele a következő:
– a tőkejuttatások ellenértéke kizárólag társasági részesedésből áll, a tagállamok ugyanakkor jogosultak kiterjeszteni a csökkentést olyan esetekre, amelyekben a tőkejuttatások ellenértéke együttesen társasági részesedésekből, valamint a társasági részesedések névértékének legfeljebb 10%‑át elérő készpénzfizetésből áll,
– a tőkejuttatásban részesülő társaságnak és azon társaságnak, amelynek részesedéseit átruházzák, a tényleges ügyvezetési központja vagy létesítő okirat szerinti székhelye valamely tagállam területén található.”
6. Végül hivatkozni kell a 85/303 irányelvre, amely a 7. cikk szövegét a következő szöveggel helyettesítette:
„(1) A 9. cikkben szereplők kivételével a tagállamok mentesítenek minden olyan ügyletet a tőkeilleték alól, amely 1984. július 1‑jén mentes volt az illeték alól, illetve amely 0,50%‑os vagy annál alacsonyabb mértékkel adózott.
A mentességre vonatkoznak azok a feltételek, amelyeket a mentesség megadását, illetve adott esetben a 0,50%‑os vagy annál alacsonyabb adó kivetését illetően az említett időpontban kellett alkalmazni.
[…]”.
7. Ami a tőkeilleték‑mentességet illeti, mivel a 7. cikk (1) bekezdésének új szövege kifejezetten utal „azokra a feltételekre, amelyeket a mentesség megadását, illetve adott esetben a 0,50%‑os vagy annál alacsonyabb adó kivetését illetően az említett időpontban [1984. július 1‑jén] kellett alkalmazni”, a 73/79 irányelv által módosított 69/335 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) és ba) pontjában előírt feltételek alkalmazandóak.
A nemzeti jog
8. Hollandiában a tőkeilletéket a jogügyletek adóztatásáról szóló törvény (Wet op belastingen van rechtsverkeer, a továbbiakban: WBR)(5) szabályozza. A WBR 32. §‑nak (1) bekezdése értelmében a tőkeilletéket a hollandiai székhelyű társaságok tőkejuttatása után szedik be.
9. E törvény 37. §‑a többek között előírja:
„(1) Általános hatályú intézkedésben meghatározandó feltételek szerint a tőkefelhalmozás a következő esetekben mentes az adó alól:
a) egyesülés, szétválás vagy belső átalakulás esetén;
[…]
(2) Az (1) bekezdés a) pontjában rögzített mentesség kizárólag a következő esetekben alkalmazható:
a) ha olyan szervezet, amelynek jegyzett tőkéje részvényekből áll, saját részvényei átruházása ellenében szerzi meg kizárólag valamely másik hasonló szervezet részvényeit, és ily módon megszerzi e szervezet részvényeinek legalább 75%‑át, vagy legalább 75%‑ra növeli a tulajdonában álló részvényhányadot;
b) ha olyan szervezet, amelynek jegyzett tőkéje részvényekből áll, saját részvényei átruházása ellenében szerzi meg kizárólag valamely más hasonló szervezet teljes vagyonát vagy teljes vállalkozását vagy vállalkozásának valamely önálló részét;
[…]”(6) .
10. Jelen ügy szempontjából utalni kell még a WBR végrehajtási rendeletének(7) 14. §‑ára, amely így rendelkezik:
„(1) A szervezetnek mégis meg kell fizetnie azt az illetéket, amelyet a [WBR] 37. §‑a (2) bekezdésének a) pontja szerinti egyesülés esetén a [WBR] 37. §‑a (1) bekezdésének a) pontja alapján nem vetettek ki, ha a szervezet a tőkejuttatás időpontját követő öt évben már nem rendelkezik a másik szervezet valamennyi olyan részvényével, amelyet ez időpontban szerzett, vagy amellyel ez időpontban rendelkezett, vagy a másik szervezet részvényeinek legalább 75%‑ával.
(2) Az (1) bekezdés nem alkalmazható részvényeknek a [WBR] 37. §‑ának (2) bekezdése szerinti egyesülés vagy belső átalakulás során történő elidegenítése, valamint a részvényeket megszerző szervezet végelszámolása vagy felszámolása esetén.”(8)
11. Végezetül fel kell idézni a holland polgári törvénykönyv 2. kötetének 311. §‑át, amely alapján az egyesülésben részt vevő jogi személyek az átvevő társaság kivételével az egyesülés hatálybalépésével megszűnnek.
II – A tényállás és az eljárás
12. 1998 során az M. J. Hoffmann Beheer BV (a továbbiakban: Hoffmann vagy az átruházott társaság) és négy másik korlátolt felelősségű társaság Magnus Management Consultants néven új közös társaságot hozott létre. Mind az öt társaság (a továbbiakban: régi társaságok) egyetlen magánszemély taggal rendelkezett, aki az adott társaságban valamennyi társasági részesedés tulajdonosa volt.
13. 1998 augusztusában létrehozták a Magpar VI BV társaságot (a továbbiakban: Magpar vagy átvevő társaság) és négy másik korlátolt felelősségű társaságot. Ez az öt társaság (a továbbiakban: új társaságok) saját társasági részesedésük fejében megszerezte a régi társaságok valamennyi részesedését. E részesedéscsere keretében a Magpar megkapta a Hoffmann‑nak, a régi társaságok egyikének valamennyi társasági részesedését.
14. A Hoffmann társasági részesedéseinek a Magpar általi megszerzése mentes volt a tőkeilleték alól a WBR 37. §‑a (1) bekezdése a) pontjának és (2) bekezdése b) pontjának együttes alkalmazása alapján (a továbbiakban: illetékmentes ügylet).
15. 1998. augusztus 31‑én egyesülés keretében létrehozták a Magnus Holding NV‑t (a továbbiakban: Magnus Holding). Ezen ügylet alapján i) a Magnus Holding egyetemleges jogutódlás keretében megszerezte a régi társaságok (közöttük a Hoffmann) eszközeit és forrásait, és ii) a régi társaságok valamennyi társasági részesedésével rendelkező új társaságok az előzőkben meglévő részesedéseik arányában részvényeket szereztek a Magnus Holdingban.
16. Ugyanezen a napon létrejött a Coöperatie Pym UA szövetkezet (a továbbiakban: szövetkezet), amelyhez tizenhárom korlátolt felelősségű társaság, közöttük a Magpar is tagként csatlakozott. Ez utóbbi e szövetkezeti tagsági jogok megszerzéséért cserébe a szövetkezetre ruházta át a Holdingban meglévő részvényeit.
17. 1998. november 27‑én a Magnus Holding részvényeit bevezették az amszterdami értéktőzsdére.
18. 1999. február 5‑én a Magpar 87 782 NLG összegű tőkeilletékről szóló adókötelezettséget megállapító értesítést kapott, jóllehet – ahogyan jeleztük – eredetileg mentes volt ezen adó alól.
19. A Magpar ellen különösen az átruházásnak a WBR végrehajtási rendeletének 14. §‑ában meghatározott tilalmát rótták fel, annyiban hogy az illetékmentes ügyletet követő öt éven keresztül nem rendelkezett a Magnus Holding részvényeivel, azaz azokkal a részvényekkel, amelyeket az egyesülés során a társasági részesedéseinek ellenértékeként kapott, amelyek tehát mentesség tárgyát képezik (a Hoffmannban fennálló társasági részesedések). Másként fogalmazva, a holland adóhatóság úgy vélte, hogy a részesedések öt éves időszak alatt történő megőrzésének kötelezettsége, amely a Hoffmannban fennálló társasági részesedések tekintetében állt fenn, átszállt az átruházott társaságot megszerző Magnus Holding részvényeire, amelyekkel a szövetkezet részére történő átruházásuk előtt a Magpar rendelkezett.
20. Miután a Magpar panaszát az Inspecteur der Belstingdienst/Ondernemingen (holland adóhatóság) elutasította, a társaság a Gereschtshof te Arnhemhez (arnhemi elsőfokú bíróság) fordult.
21. A keresetet azonban elutasították. A Magpar ezért felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Hoge Raadhoz. E bíróság, mivel kétségei voltak az irányelv 7. cikke (1) bekezdésének értelmezésével kapcsolatban, 2004 december 10‑i végzésében akként határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1. Abban az esetben, ha valamely társaság a részvények tőkeilleték alól mentes, részvénycserével megvalósult egyesülés során történő megszerzését követő öt év folyamán e részvényeknek már nem tulajdonosa, mivel egyesüléssel megszűnt az a társaság, amelyekben e részvényekkel rendelkezett, akként kell‑e értelmezni a 73/79/EGK irányelvvel módosított 69/335/EGK tanácsi irányelv 7. cikke (1) bekezdésének ba) pontját, hogy az abban előírt feltételeket egyaránt alkalmazni kell az átvevő társaságban fennálló részesedésekre?
2. A fenti kérdés megválaszolása szempontjából releváns‑e az a körülmény, hogy valamely másik társasággal történő egyesülés megvalósulásával megszűnik az a társaság, amelyben e részesedések fennálltak (polgári törvénykönyv, 2. kötet, 311. §, (1) bekezdés), aminek folytán a szó szoros értelmében nem lehet a részesedések átruházásáról beszélni?”
22. Az így kezdeményezett eljárásban a holland kormány és a Bizottság észrevételeket nyújtott be.
III – Jogi elemzés
Az első kérdésről
23. Első kérdésével a Hoge Raad valójában a 73/79 irányelvvel módosított irányelv – a jelenleg hatályos szöveg által hivatkozott – 7. cikke (1) bekezdésének ba) pontjában előírt átruházási tilalom terjedelmével kapcsolatban kér felvilágosítást a Bíróságtól. Ahogyan azt láttuk, ez a tilalom azt írja elő, hogy a társasági részesedések cseréje során be nem szedett tőkeilletéket „meg kell fizetni, ha a részesedést megszerző társaság a kedvezményes adómértéket alkalmazására jogosító ügylet végrehajtásának időpontját követő öt évig nem tartja meg a másik társaság jegyzett tőkéjének legalább 75%‑át”.
24. A jelen kérdés jobb megértéséhez célszerűnek tűnik, ha először is röviden emlékeztetünk azokra az ügyletekre, amelyek az alapeljárás alapját képezik.
25. A felsorolt ügyletek közül az első során a Magpar – ahogyan láttuk – a részesedések cseréjével megszerezte a Hoffmann valamennyi társasági részesedését. Mivel olyan ügyletről van szó, amely egy társaság teljes tőkéjére vonatkozik, az érintett társaság az irányelv 7. cikke (1) bekezdésének értelmében mentesült a tőkeilleték megfizetése alól. Az illetékmentesség feltétele többek között az volt, hogy a Hoffmannban fennálló társasági részesedéseket tilos volt átruházni a Magpar általi megszerzésüket követő öt éven belül.
26. Kevesebb mint egy hónappal az illetékmentes ügylet után – egyesülés keretében – a Hoffmann eszközeinek és forrásainak összessége a Magnus Holdingra szállt át. Még ha az ügylet következtében a Magpar már nem is rendelkezett tovább az általa korábban a Hoffmann‑ban megszerzett társasági részesedésekkel, a társaság mégis megőrizte az illetékmentességét, mivel a szóban forgó egyesülés az irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján szintén illetékmentes ügyletnek minősült.
27. A Magpar végezetül a szövetkezetre ruházta át az egyesülés során a Magnus Holdingban megszerzett részvényeket.
28. Márpedig éppen ez az utolsó részvényátruházás az, amely a kérdést előterjesztő bíróság szerint a fent hivatkozott átruházási tilalom megsértését jelenti.
29. A Hoge Raad valójában a fent megnevezett tilalom alkalmazhatósága iránt érdeklődik azon részvények (a jelen ügyben a Magnus Holding részvényei) tekintetében, amelyeket valamely, a tőkeilleték‑mentességet élvező társaságtól kaptak az átruházás tárgyát képező részesedésekért (itt a Hoffmannban fennálló társasági részesedésekért) cserébe. Másként fogalmazva, a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy a részesedések megőrzésének a 7. cikk (1) bekezdésének ba) pontjában előírt kötelezettsége átszállhat‑e az illetékmentes átruházás tárgyát képező részesedésektől eltérő más részesedésekre. A bíróság szerint azonban az ilyen értelmezés azt feltételezi, hogy a mentesség alkalmazhatósága érdekében a Magparnak öt éven keresztül meg kellett volna őriznie a Magnus Holding részvényeit, ennek a feltételnek azonban a társaság egyértelműen nem tett eleget, amikor a részvényeket e határidő letelte előtt átruházta a szövetkezetre.
30. A Holland Királyság és a Bizottság a jelen kérdésre egymástól teljesen eltérő választ ad olyan indokolással, amelyre szükség esetén bővebben is kitérünk. A Bizottság véleménye szerint a társasági részesedés megőrzésére vonatkozó, a 7. cikk (1) bekezdésében előírt kötelezettségnek a korábban átruházott részesedések ellenértékeként szerzett részesedésekre történő alkalmazása a tőkeilleték‑mentesség alkalmazásának további feltételét jelentené, amelyet azonban e rendelkezés nem ír elő. A holland kormány ezzel szemben azt állítja, hogy az átruházás tilalmának az ügyben eljáró bíróság általi értelmezése mind az irányelv szövegével, mind annak szellemével összhangban van, mivel az különösen előmozdítja a hosszú távú befektetéseket.
31. Előre kijelentjük, hogy nem osztjuk a holland hatóságok feltevését. Ugyanis a Bizottsághoz hasonlóan úgy véljük, hogy a kérdésre adandó válasz könnyen levezethető magának az irányelv 7. cikke (1) bekezdésének a szövegéből.
32. Ahogyan említettük, a szóban forgó rendelkezés összehangolt, pontos és részletes rendszerét adja a tőkeilleték‑mentességnek (lásd a fenti 4‑6. pontot). Így e rendelkezés meghatározza azon ügyleti típusokat, amelyek illetékmentesek lehetnek, és ezután meghatározza a mentességhez szükséges feltételeket, amelyek az átruházás ellentételezésére, az érintett társaságok székhelyére, valamint azon időtartamra vonatkoznak, amely alatt az illetékmentességben részesülőnek meg kell őriznie az átruházott tőkét.
33. Ez utóbbi – a jelen jogvita szempontjából különösen fontos – követelménnyel kapcsolatban a 7. cikk (1) bekezdésének ba) pontja előírja, hogy az illetékmentes ügylet során kapott társasági részesedéseknek az ügyletet követő öt éven belüli átruházása esetén a mentesség fennmarad, amennyiben a kérdéses részesedéseket „az első bekezdés vagy a b) pont alapján, vagy a részesedést megszerző társaság megszüntetése során […] valamely kedvezményes mérték alkalmazására jogosító ügylet keretében ruházzák át”.
34. A mentesség fennmaradásához elegendő tehát e feltétel teljesülése, azaz hogy a mentességben részesülő egy korábbi részesedéscsere (7. cikk, (1) bekezdés, ba) pont, első albekezdés) vagy valamely tőketársaság eszközeinek és forrásainak vagy üzletágainak átruházása (7. cikk, (1) bekezdés, b) pont), vagy saját megszűnése következtében már nem rendelkezik a kérdéses részesedésekkel.
35. E feltétel kivételével az irányelv semmilyen korlátozást nem ír elő e tekintetben, így különösen nem ír elő további átruházási tilalmat, ahogyan ezt az alapügyben eljáró bíróság feltételezi.
36. Továbbá – ellentétben azzal, amit a holland hatóságok állítanak – számunkra úgy tűnik, hogy ez a következtetés összhangban áll az irányelv céljával, amely szerint különösen csökkenteni kell „a tőkeilleték gazdasági hatásait[, mivel azok] kedvezőtlenek a vállalkozások egyesülése és fejlődése szempontjából” (a 85/303 irányelv második preambulumbekezdése).(9)
37. Számunkra ugyanis úgy tűnik, hogy az adóalany számára kedvezőtlenebb megoldás, amely az illetékmentesség fennmaradását további feltételeknek vetné alá, nehezen lenne összeegyeztethető az ilyen céllal. Ez még inkább igaz abban az esetben, ha – mint a jelen ügyben is – a vitatott további feltételt továbbalkalmaznánk, és így a társaságoknak az eredetileg illetékmentes ügylettől eltérő átalakulási vagy egyesülési ügyleteit terhelné, visszatartva az illetékmentességben részesülő felet attól, hogy ilyen ügyletekben vegyen részt, vagy legalább is költségesebbé téve részvételét.
38. A fent kifejtett okok miatt tehát úgy véljük, hogy amennyiben a társasági részesedéseknek az illetékmentes átruházását követő öt éven belül az átvevő társaság azért nem rendelkezik a fent nevezett részesedésekkel, mert az átruházott társaság más társasággal egyesült, az irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében meghatározott feltételek nem alkalmazhatók az átruházott társaság megszerzőjének azon részvényeire, amelyekkel az átvevő társaság az egyesülés következtében rendelkezik.
A második kérdésről
39. Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság valójában azt kérdezi, hogy az irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében rögzített illetékmentesség alkalmazásának szempontjából releváns‑e, hogy az átruházott társaság (Hoffmann) valamely másik társasággal (a Magnus Holdinggal) történő egyesülés következtében megszűnt.
40. E kérdés megfogalmazásával az alapügyben eljáró bíróság különösen a holland polgári törvénykönyv 2. kötete 311. §‑ának (1) bekezdésére utal, amely alapján az a társaság, amely egyesülés keretében másik társaságba olvad be, a fent nevezett ügylet hatálybalépésével „megszűnik”. E tekintetben az alapeljárásban bizonyos kétségek fogalmazódtak meg a 7. cikk (1) bekezdése ba) pontjának a szóban forgóhoz hasonló egyesülésekre történő alkalmazását illetően az illetékmentesség fennmaradásának feltételeivel kapcsolatban. A nehézség abból származik, hogy e rendelkezés szerint az eredetileg az átruházás tárgyát képező társasági részesedéseket illetékmentes ügylet keretében kell „átruházni” ahhoz, hogy továbbra is illetékmentességben részesülhessenek. Márpedig formai megközelítést alkalmazva, az egyesülés következtében megszűnő társaság társasági részesedéseit nem lehet „átruházni”. A holland jog szerint ugyanis a beolvadt társaság megszűnését magában foglaló egyesülés nem jár a részesedések átruházásával,(10) aminek folytán a számunkra releváns feltétel nem teljesülhet.
41. Részünkről egyetértünk a holland kormánnyal és a Bizottsággal abban, hogy a jelen kérdésre nemmel kell válaszolni.
42. Ugyanis – még ha igaz is, hogy a 7. cikk (1) bekezdése ba) pontjának második albekezdésében(11) az „átruházni” ige használata nem teljesen egyértelmű – mégis úgy tűnik számunkra, hogy a rendelkezés szövegének összességében való értékelése lehetővé teszi, hogy könnyen eloszlathassuk az értelmezésével kapcsolatos esetleges kétségeket.
43. Ez a rendelkezés ugyanis, ahogyan azt fent (a 33. és 34. pontban) már említettük, kifejezetten előírja, hogy a tőkeilleték‑mentességben részesülő fél, nemcsak valamely új, részesedéscserére vonatkozó ügylet, hanem más olyan jellegű ügylet keretében is, mint például a tőketársaság eszközeinek és forrásainak, illetve egy vagy több üzletágának átruházása, anélkül rendelkezhet a ráruházott társasági részesedésekkel, hogy elvesztené e kedvezményeket. Még ha formailag az ilyen esetekben az átvevő társaság nem is ruházza át az átruházás tárgyát képező részesedéseket, az eredmény mégis ugyanaz, hiszen a szintén illetékmentes ügylet keretében elveszti az azok feletti tulajdonjogot.
44. Összefoglalva, a részesedések szigorú értelemben vett átruházása nem az egyetlen módja a 7. cikk (1) bekezdésének ba) pontjában előírt illetékmentesség „megőrzésének”. Megjegyezzük továbbá, hogy az irányelv tükrében az eszközök és források átruházására irányuló fenti ügyletek „gazdasági szempontból [teljes mértékben] egy tekintet alá vehetők” a társasági részesedések cseréjével (a 73/79 irányelv második preambulumbekezdése).(12)
45. Következésképpen úgy tűnik számunkra, hogy az a tény, hogy valamely egyesülés nem jár részesedések átruházásával, az illetékmentesség fennmaradása szempontjából önmagában még nem döntő körülmény, amennyiben a kérdéses egyesülés a 7. cikk (1) bekezdésének ba) pontjában meghatározott ügyletek közé tartozik. Márpedig számunkra úgy tűnik, hogy bizonyosan ez a helyzet áll fenn az olyan egyesülések esetén, mint amely a jelen esetben is felmerült, amelyek folyamán egy tőketársaság megszerzi valamely másik társaság valamennyi eszközét és forrását.
46. Véleményünk szerint arra a végkövetkeztetésre juthatunk, hogy az a tény, hogy az átruházott társaság megszűnik valamely olyan egyesülés következtében, mint amilyen az alapügyben felmerült, nem releváns az irányelv 7. cikkének (1) bekezdése szerinti tőkeilleték‑mentesség fennmaradásának szempontjából.
IV – Végkövetkeztetések
47. A kifejtett megfontolások alapján azt javasoljuk a Bíróságnak, hogy a Hoge Raad der Nederlanden számára az alábbi válaszokat adja:
„1. Amennyiben a társasági részesedéseknek az illetékmentes átruházását követő öt éven belül az átvevő társaság már nem rendelkezik a fent nevezett részesedésekkel, mivel az átruházott társaság más társasággal egyesült, a 85/303/EGK tanácsi irányelvvel módosított 69/335/EGK tanácsi irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében meghatározott feltételek nem alkalmazhatók az átruházott társaság megszerzőjének azon részvényeire, amelyekkel a tőkejuttatásban részesülő társaság az egyesülés következtében rendelkezik.
2. A 85/303 irányelvvel módosított 69/335 irányelv 7. cikkének (1) bekezdése szerinti tőkeilleték‑mentesség fennmaradásának szempontjából nem releváns az a körülmény, hogy az átruházott társaság olyan egyesülés következtében szűnik meg, mint amilyen az alapügyben felmerült.”
(1) .
(2)
–	A tőkeemelést [helyesen: tőkefelhalmozást] terhelő közvetett adókról szóló irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában a társaságok bizonyos átszervezései esetére előírt csökkentett mértékű tőkeilleték alkalmazási körének megváltoztatásáról szóló, 1973. április 9‑i 73/79/EGK tanácsi irányelv (a továbbiakban: 73/79/EGK irányelv, HL L 103., 13. o.)
(3)
–	A tőkeemelést terhelő közvetett adókról szóló 69/335/EGK irányelvet módosító, 1985. június 10‑i tanácsi irányelv (a továbbiakban: 85/303/EGK irányelv, HL L 156., 23. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 122. o.)
(4)
–	HL L 249., 25. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 11. o.
(5)
–	Az 1996. december 13‑i törvény (Stb. 1996.) által módosított törvény (Stb. 1970., 611.)
(6)
– Nem hivatalos fordítás.
(7)
–	A jelen ügyben releváns módon utoljára az 1996. február 27‑i rendelettel (Stb. 144.), módosított 1971. június 22‑i rendelet (Stb. 793.).
(8)
– Nem hivatalos fordítás.
(9)
–	Lásd szintén ebben az értelemben a C‑50/91. sz., Commerz-Credit-Bank ügyben 1992. október 13‑án hozott ítélet (EBHT 1992., I‑5225. o.) 11. pontját. Megállapíthatjuk, hogy a 85/303 irányelv harmadik preambulumbekezdése ki is mondja, hogy „e célok (a vállalkozások egyesülésének és fejlődésének, valamint a befektetések fellendítésének előmozdítása) elérésének legjobb módja a tőkeilleték eltörlése lenne”.
(10)
–	A Hoge Raad mellett működő főtanácsnok az alapügyben benyújtott, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban a nemzeti bíróság által hivatkozott indítványában megmagyarázza, hogy a holland jogban az alapeljárás tárgyát képező egyesüléshez hasonló egyesülés nem foglalja magában a tagsági részesedések valódi átvitelét. Ugyanis az egyesülést követően a beolvadt társaság tagjai a törvény erejénél fogva tagjaivá válnak az átvevő társaság(ok)nak.
(11)
–	Itt a 7. cikk (1) bekezdése ba) pontjának következő mondatára kívánunk utalni: „A kedvezményes adómértékhez való jog azonban nem vész el, ha ezen időszak alatt az első bekezdés vagy a b) pont alapján, vagy a részesedést megszerző társaság megszüntetése során e részesedéseket valamely kedvezményes mérték alkalmazására jogosító ügylet keretében ruházzák át”.
(12)
–	Lásd szintén ebben az értelemben a C‑164/90. sz., Muwi Bouwgroep ügyben 1991. december 13‑án hozott ítélet (EBHT 1991., I‑6049. o.) 23. pontját.