62020CC0501
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 24 februarie 2022 (
1
)
Cauza C‑501/20
MPA
împotriva
LCDNMT
[cerere de decizie preliminară formulată de Audiencia Provincial de Barcelona (Curtea Provincială din Barcelona, Spania)]
„Trimitere preliminară – Cooperare judiciară în materie civilă – Competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești – Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 – Articolele 3, 7, 8 și 14 – Noțiunea de «reședință obișnuită» – Competența, recunoașterea, executarea hotărârilor și cooperarea în materie de obligații de întreținere – Regulamentul (CE) nr. 4/2009 – Articolele 3 și 7 – Resortisanți ai două state membre diferite, care au reședința într‑un stat terț în calitate de agenți contractuali ai Uniunii – Stabilirea competenței – Forum necessitatis – Articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene”
I. Introducere
1.
„Principiul proximității […] este mai aproape de viață și acesta este titlul său de noblețe. El aduce cu sine o lecție de modestie, învățându‑ne că nicio voință politică, nicio instanță, oricât de pure ar fi intențiile sale, nu poate pretinde să guverneze mult timp potrivit legilor sale raporturi de viață care îi sunt inaccesibile” (
2
). Deși au fost scrise în anul 1986, cuvintele domnului Paul Lagarde nu și‑au pierdut din relevanță. Astfel, principiul proximității se află astăzi în centrul regulamentelor Uniunii în materie matrimonială și în materie de obligații de întreținere.
2.
În general, situația unui cetățean al unui stat membru repartizat într‑un alt stat membru sau într‑un stat terț din motive profesionale este în prezent o situație obișnuită. Această situație se complică dacă cetățeanul în cauză decide să se separe sau să divorțeze și mai mult atunci când instanța sesizată dintr‑un stat membru trebuie să își determine competența internațională în ceea ce privește nu numai desfacerea uniunii și răspunderea părintească față de copiii minori, ci și pensia alimentară pentru aceștia din urmă, precum și folosința locuinței familiale din statul terț. Aceasta este situația în prezenta cauză.
3.
Prin intermediul întrebărilor preliminare, Audiencia Provincial de Barcelona (Curtea Provincială din Barcelona, Spania) solicită Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea articolelor 3, 7, 8 și 14 din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 (
3
) și a articolelor 3 și 7 din Regulamentul (CE) nr. 4/2009 (
4
), precum și a articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
4.
Aceste întrebări vor conduce Curtea să analizeze, mai întâi, interpretarea articolelor 3 și 8 din Regulamentul nr. 2201/2003, precum și a articolului 3 din Regulamentul nr. 4/2009 și, prin urmare, noțiunea de „reședință obișnuită”, în special atunci când soții sunt agenți contractuali ai Uniunii Europene care își exercită atribuțiile într‑un stat terț în care beneficiază, potrivit susținerilor, de statut diplomatic. În continuare, Curtea va trebui să determine competența reziduală în materie de divorț și de răspundere părintească în cazul în care pârâtul este resortisant al unui stat membru și, prin urmare, va avea posibilitatea de a analiza corelația dintre articolele 6, 7 și 14 din Regulamentul nr. 2201/2003. În sfârșit, Curtea va trebui să precizeze domeniul de aplicare al forum necessitatis, prevăzut la articolul 7 din Regulamentul nr. 4/2009, în vederea stabilirii pensiei alimentare pentru copii, precum și cel al articolului 47 din cartă, în vederea interpretării acestor dispoziții.
II. Cadrul juridic
A. Dreptul internațional
5.
Articolul 31 alineatul 1 din Convenția de la Viena cu privire la relațiile diplomatice, încheiată la Viena la 18 aprilie 1961 (denumită în continuare „Convenția de la Viena”) (
5
), prevede:
„1.   Agentul diplomatic se bucură de imunitatea de jurisdicție penală a statului acreditar. El se bucură, de asemenea, de imunitatea de jurisdicție civilă și administrativă a acestuia, dacă nu este vorba:
a)
de o acțiune reală privind un imobil particular situat pe teritoriul statului acreditar, afară numai dacă agentul diplomatic nu‑l posedă în contul statului acreditant pentru realizarea scopurilor misiunii;
b)
de o acțiune privind o succesiune, în care agentul diplomatic figurează ca executor testamentar, administrator, moștenitor sau legatar nu în numele statului acreditant, ci cu titlu particular;
c)
de o acțiune privind o activitate profesională sau comercială, oricare ar fi ea, exercitată de agentul diplomatic în statul acreditar în afara funcțiilor sale oficiale.
6.
Potrivit articolului 32 alineatul 1 din Convenția de la Viena:
„Statul acreditant poate renunța la imunitatea de jurisdicție a agenților diplomatici și a persoanelor care beneficiază de imunitate în baza articolului 37.”
B. Dreptul Uniunii
1.
Regulamentul nr. 2201/2003
7.
Articolul 3 din Regulamentul nr. 2201/2003, intitulat „Competență de fond”, prevede:
„(1)   Sunt competente să hotărască în problemele privind divorțul, separarea de drept și anularea căsătoriei instanțele judecătorești din statul membru:
(a)
pe teritoriul căruia se află:
–
reședința obișnuită a soților sau
–
ultima reședință obișnuită a soților în condițiile în care unul dintre ei încă locuiește acolo sau
–
reședința obișnuită a pârâtului sau
–
în caz de cerere comună, reședința obișnuită a unuia dintre soți sau
–
reședința obișnuită a reclamantului în cazul în care acesta a locuit acolo cel puțin un an imediat înaintea introducerii cererii sau
–
reședința obișnuită a reclamantului în cazul în care acesta a locuit acolo cel puțin șase luni imediat înaintea introducerii cererii și în cazul în care acesta este fie resortisant al statului membru respectiv, fie, în cazul Regatului Unit și al Irlandei, are «domiciliul» în acel loc;
(b)
de cetățenie a celor doi soți sau, în cazul Regatului Unit și al Irlandei, statul «domiciliului» comun.
[…]”
8.
Potrivit articolului 6 din acest regulament, intitulat „Caracterul exclusiv al competențelor prevăzute la articolele 3, 4 și 5”:
„Un soț care:
(a)
are reședința obișnuită pe teritoriul unui stat membru sau
(b)
este resortisant al unui stat membru sau, în cazul Regatului Unit sau al Irlandei, are «domiciliul» său pe teritoriul unuia dintre aceste state membre,
nu poate fi chemat în judecată în fața instanțelor judecătorești dintr‑un alt stat membru decât în temeiul articolelor 3, 4 și 5.”
9.
Articolul 7 din regulamentul menționat, intitulat „Competențe reziduale”, prevede la alineatul (1):
„În cazul în care nici o instanță judecătorească dintr‑un stat membru nu este competentă în temeiul articolelor 3, 4 și 5, competența este stabilită, în fiecare stat membru, de legislația respectivului stat.”
10.
Articolul 8 din același regulament, intitulat „Competență de fond”, prevede la alineatul (1):
„Instanțele judecătorești dintr‑un stat membru sunt competente în materia răspunderii părintești privind un copil care are reședința obișnuită în acest stat membru la momentul la care instanța este sesizată.”
11.
Articolul 14 din Regulamentul nr. 2201/2003, intitulat „Competențe reziduale”, prevede:
„Atunci când nicio instanță judecătorească dintr‑un stat membru nu este competentă în temeiul articolelor 8-13, competența este reglementată, în fiecare stat membru, de dreptul statului respectiv.”
2.
Regulamentul nr. 4/2009
12.
Articolul 3 din Regulamentul nr. 4/2009, intitulat „Dispoziții generale”, are următorul cuprins:
„Are competența de a hotărî în materie de obligații de întreținere în statele membre:
(a)
instanța judecătorească de la locul reședinței obișnuite a pârâtului; sau
(b)
instanța judecătorească de la locul reședinței obișnuite a creditorului; sau
(c)
instanța judecătorească competentă în temeiul legii forului într‑o acțiune privind starea persoanei în cazul în care cererea cu privire la o obligație de întreținere este accesorie respectivei acțiuni, cu excepția cazurilor în care respectiva competență se întemeiază exclusiv pe cetățenia uneia dintre părți; sau
(d)
instanța judecătorească competentă în temeiul legii forului într‑o acțiune privind răspunderea părintească atunci când cererea cu privire la o obligație de întreținere este accesorie respectivei acțiuni, cu excepția cazurilor în care respectiva competență se întemeiază numai pe cetățenia uneia dintre părți.”
13.
Articolul 7 din acest regulament, intitulat „Forum necessitatis”, prevede:
„În cazul în care nicio instanță dintr‑un stat membru nu este competentă în temeiul articolelor 3, 4, 5 și 6, instanțele dintr‑un stat membru pot [fi], în cazuri excepționale, […] învestite cu cauza respectivă în situația în care procedura nu se poate iniția sau desfășura în mod rezonabil sau este imposibil să se desfășoare într‑un stat terț cu care litigiul are o legătură strânsă.
Litigiul trebuie să prezinte o legătură suficientă cu statul membru al instanței sesizate.”
C. Dreptul spaniol
14.
Ley Orgánica 6/1985 del Poder Judicial (Legea organică 6/1985 privind puterea judecătorească) din 1 iulie 1985 (
6
), astfel cum a fost modificată prin Ley Orgánica 7/2015 (Legea organică 7/2015 care reglementează competența instanțelor spaniole) din 21 iulie 2015 (
7
), prevede la articolul 22 quater literele c) și d):
„În absența criteriilor de mai sus, instanțele spaniole sunt competente:
[…]
c)
în materie de relații personale și patrimoniale între soți, anularea căsătoriei, separare și divorț și modificările sale, cu condiția ca nicio altă instanță străină să nu fie competentă, atunci când ambii soți au reședința obișnuită în Spania la momentul introducerii acțiunii în instanță sau atunci când aceștia au avut ultima reședință obișnuită în Spania, iar unul dintre ei are [încă] reședința în acest stat sau atunci când pârâtul are reședința obișnuită în Spania, sau, în cazul unei cereri de comun acord, atunci când unul dintre soți are reședința obișnuită în Spania sau atunci când reclamantul are reședința obișnuită în Spania de cel puțin un an de la data introducerii acțiunii în instanță sau atunci când reclamantul este spaniol și are reședința obișnuită în Spania de cel puțin șase luni înainte de introducerea acțiunii în instanță, precum și atunci când ambii soți au cetățenia spaniolă.
d)
în materie de filiație și de relații între părinți și copii, de protecție a minorilor și de răspundere părintească, atunci când copilul sau minorul are reședința obișnuită în Spania la data introducerii acțiunii în instanță sau atunci când reclamantul este spaniol sau are reședința obișnuită în Spania sau, în orice caz, de cel puțin șase luni înainte de introducerea introducerii acțiunii în instanță.”
15.
Articolul 22 octies din LOPJ prevede:
„1.   Instanțele spaniole nu sunt competente în cazurile în care forurile competente prevăzute de legile spaniole nu prevăd această competență.
[…]
3.   […] Instanțele spaniole nu pot să se abțină sau să își decline competența atunci când situația din litigiu prezintă o legătură cu Spania, iar instanțele din diferitele state care au legătură cu cauza și‑au declinat competența. […]”
16.
Código Civil (Codul civil) arată, la articolul 40, că domiciliul diplomaților rezidenți ca urmare a atribuțiilor de serviciu în străinătate, care beneficiază de dreptul de extrateritorialitate, este ultimul pe care l‑au avut pe teritoriul spaniol.
III. Situația de fapt din litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
17.
MPA, cetățean spaniol, și LCDNMT, cetățean portughez, s‑au căsătorit la 25 august 2010 la Ambasada Spaniei din Guineea‑Bissau. Ei au doi copii minori, născuți la 10 octombrie 2007 și la 30 iulie 2012 la Manresa (provincia Barcelona, Spania), care au dublă cetățenie spaniolă și portugheză.
18.
În perioada cuprinsă între luna august 2010 și luna februarie 2015, soții au avut reședința în Guineea‑Bissau și ulterior s‑au mutat la Lomé (Togo). În urma separării lor în fapt, în luna iulie 2018, recurenta din litigiul principal a continuat să locuiască la domiciliul conjugal în Togo împreună cu copiii săi, în timp ce soțul său a locuit într‑un hotel din această țară.
19.
Soții lucrează pentru Comisia Europeană în calitate de agenți contractuali și sunt repartizați la Delegația Uniunii Europene în Togo. Instanța de trimitere arată că agenții contractuali, agenți ai Uniunii în statele membre ale Uniunii, au statutul de agenți diplomatici ai Uniunii numai în țara de repartizare.
20.
La 6 martie 2019, recurenta din litigiul principal a introdus la Juzgado de Primera Instancia de Manresa (Tribunalul de Primă Instanță din Manresa, Spania) o cerere de divorț prin care solicita de asemenea încetarea regimului matrimonial, stabilirea regimului și a modalităților de exercitare a încredințării și a răspunderii părintești privind copiii minori, o pensie alimentară pentru aceștia din urmă, precum și folosința locuinței familiale din Lomé. În plus, ea a solicitat adoptarea unor măsuri provizorii.
21.
Intimatul din litigiul principal a susținut că Juzgado de Primera Instancia de Manresa (Tribunalul de Primă Instanță din Manresa) nu avea competență internațională. Prin ordonanța din 9 septembrie 2019, această instanță a declarat că nu este competentă să soluționeze procedura pentru motivul că, în opinia sa, părțile nu aveau reședința obișnuită în Spania.
22.
Recurenta din litigiul principal a formulat apel în fața instanței de trimitere. Aceasta arată că ea și soțul său beneficiază de statut diplomatic în calitate de agenți ai Uniunii acreditați în țara de repartizare și că acest statut se extinde la copiii minori. Ea afirmă că, în temeiul Regulamentelor nr. 2201/2003 și nr. 4/2009, competența de a soluționa problemele referitoare la divorț, răspunderea părintească și pensia alimentară se stabilește în funcție de reședința obișnuită. Or, în conformitate cu articolul 40 din Codul civil spaniol, reședința sa obișnuită nu este, astfel cum susține soțul său, locul său de repartizare în calitate de agent contractual, ci locul său de reședință înainte de a dobândi acest statut, și anume Spania. Ea arată de asemenea că beneficiază de imunitate diplomatică în temeiul articolului 31 din Convenția de la Viena și că cererile sale privind divorțul, răspunderea părintească și pensia alimentară nu intră sub incidența excepțiilor prevăzute la această dispoziție.
23.
Recurenta din litigiul principal invocă de asemenea forum necessitatis prevăzut de Regulamentul nr. 4/2009 și explică situația în care se află instanțele togoleze. Ea prezintă în acest sens rapoarte ale Consiliului Drepturilor Omului al Organizației Națiunilor Unite. Ea subliniază că unul dintre aceste rapoarte, din data de 17 august 2016, constată lipsa formării adecvate și continue a magistraților și persistența unui climat de impunitate în ceea ce privește încălcările drepturilor omului. Un alt raport dintre acestea, din data de 22 august 2016, menționează preocuparea Organizației Națiunilor Unite privind independența puterii judecătorești, accesul la justiție și impunitatea în ceea ce privește încălcările drepturilor omului. Ea arată că Comitetul pentru eliminarea discriminării împotriva femeilor a solicitat Republicii Togoleze să garanteze accesul efectiv al femeilor la justiție.
24.
Intimatul din litigiul principal susține, la rândul său, că nici el, nici soția sa nu exercită o funcție diplomatică pentru țările lor respective și că ei lucrează în cadrul Delegației Uniunii în Togo în calitate de agenți contractuali. În această privință, el arată că permisul de liberă trecere de care dispun nu este un pașaport diplomatic, ci un salvconduct sau un document de călătorie în siguranță, valabil doar pe teritoriul unor țări terțe care nu sunt membre ale Uniunii. În plus, el apreciază că reglementarea aplicabilă nu este Convenția de la Viena, ci Protocolul (nr. 7) privind privilegiile și imunitățile Uniunii Europene (
8
). Or, acest protocol este aplicabil numai actelor îndeplinite de funcționarii și de agenții instituțiilor Uniunii în calitatea lor oficială de astfel de funcționari și de agenți și nu permite aplicarea forum necessitatis.
25.
Instanța de trimitere constată că, având în vedere împrejurările cauzei principale, nu există o jurisprudență referitoare la noțiunea de „reședință obișnuită” a soților, în vederea determinării instanței competente în materie de divorț. Același lucru este valabil, în opinia sa, și pentru noțiunea de „reședință obișnuită” a copiilor minori atunci când trebuie să se stabilească incidența, în vederea determinării reședinței obișnuite, a statutului diplomatic sau a unui statut analog precum cel al persoanelor care își exercită atribuțiile în calitate de agenți sau de persoane care lucrează pentru Uniune și care sunt detașate în state terțe pentru exercitarea acestor atribuții. În opinia sa, prezența unor astfel de persoane în aceste țări se datorează și provine din exercitarea unor atribuții sau a unor lucrări pentru Uniune.
26.
În aceste condiții, prin hotărârea din 15 septembrie 2020, primită la grefa Curții la 6 octombrie 2020, Audiencia Provincial de Barcelona (Curtea Provincială din Barcelona) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Ce interpretare trebuie dată noțiunii de «reședință obișnuită» prevăzute la articolul 3 din Regulamentul [nr. 2201/2003] și la articolul 3 din Regulamentul [nr. 4/2009] în cazul resortisanților unui stat membru care locuiesc într‑un stat terț ca urmare a atribuțiilor care le‑au fost încredințate în calitate de agenți contractuali ai [Uniunii] și cărora în statul terț le‑a fost recunoscut statutul de agenți diplomatici ai [Uniunii] atunci când șederea lor în statul respectiv este legată de exercitarea atribuțiilor lor în serviciul Uniunii?
2)
În cazul în care, în sensul articolului 3 din Regulamentul nr. 2201/2003 și al articolului 3 din Regulamentul nr. 4/2009, stabilirea reședinței obișnuite a soților depinde de statutul acestora de agenți contractuali ai [Uniunii] într‑un stat terț, cum ar afecta această împrejurare stabilirea reședinței obișnuite a copiilor minori conform articolului 8 din Regulamentul nr. 2201/2003?
3)
În cazul în care se consideră că copiii nu au reședința obișnuită în statul terț, legătura constituită de cetățenia mamei, reședința sa în Spania înainte de căsătorie, cetățenia spaniolă a copiilor minori și nașterea lor în Spania poate fi luată în considerare în vederea stabilirii reședinței obișnuite în conformitate cu articolul 8 din Regulamentul nr. 2201/2003?
4)
În cazul în care se stabilește că reședința obișnuită a părinților și a minorilor nu se află într‑un stat membru, având în vedere că, în temeiul Regulamentului nr. 2201/2003, nu există niciun alt stat membru competent să soluționeze aceste cereri, faptul că pârâtul este resortisant al unui stat membru se opune aplicării clauzei reziduale prevăzute la articolele 7 și 14 [din acest regulament]?
5)
În cazul în care se stabilește că reședința obișnuită a părinților și a minorilor nu se află într‑un stat membru, în scopul stabilirii obligației de întreținere a copiilor, cum trebuie interpretat forum necessitatis prevăzut la articolul 7 din Regulamentul nr. 4/2009 și în special ce condiții sunt necesare pentru a considera că o procedură nu se poate iniția sau desfășura în mod rezonabil sau este imposibil să se desfășoare într‑un stat terț cu care litigiul are o legătură strânsă (în speță Togo)? Este necesar ca partea să facă dovada că a inițiat sau a încercat fără succes să inițieze procedura în statul respectiv și este suficientă cetățenia uneia dintre părțile din litigiu ca element de legătură suficientă cu statul membru [al instanței sesizate]?
6)
Într‑un caz precum cel în speță, în care soții au legături puternice cu statele membre (cetățenie, reședință anterioară), faptul că în temeiul dispozițiilor regulamentelor niciun stat membru nu este competent este contrar articolului 47 din [cartă]?”
27.
Instanța de trimitere a solicitat ca prezenta cauză să fie judecată potrivit procedurii preliminare de urgență prevăzute la articolul 107 din Regulamentul de procedură al Curții.
28.
La 19 octombrie 2020, Camera a patra a Curții a decis, la propunerea judecătorului raportor, după ascultarea avocatului general, că nu era necesar să se dea curs acestei cereri.
29.
Guvernele spaniol și ceh, precum și Consiliul Uniunii Europene și Comisia au depus observații scrise. Părțile din procedura principală și părțile menționate au participat la ședința care a avut loc la 16 septembrie 2021.
IV. Analiză
A. Cu privire la prima întrebare preliminară
30.
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească modul în care trebuie interpretată noțiunea de „reședință obișnuită”, utilizată la articolul 3 din Regulamentul nr. 2201/2003 și la articolul 3 din Regulamentul nr. 4/2009, atunci când soții sunt agenți contractuali ai Uniunii care își exercită atribuțiile într‑un stat terț în care beneficiază, potrivit susținerilor, de statut diplomatic.
31.
Instanța de trimitere arată că, în opinia sa, articolul 40 din Codul civil spaniol, pe care recurenta din litigiul principal întemeiază competența instanțelor spaniole, nu este aplicabil în litigiul principal întrucât definiția noțiunii – naționale – de „domiciliu” dată de acesta stabilește o ficțiune juridică a dreptului spaniol limitată la persoanele care exercită funcții diplomatice. Această instanță arată de asemenea că aprecierea reședinței obișnuite a soților impune stabilirea duratei, a caracterului obișnuit și a stabilității șederii lor în Togo. Pentru acest motiv, ea ridică problema dacă statutul de agenți ai Uniunii al soților constituie un element important pentru a se stabili dacă aceștia au sau nu reședința obișnuită în Togo, în sensul articolului 3 din Regulamentul nr. 2201/2003 și al articolului 3 din Regulamentul nr. 4/2009.
32.
Pentru a răspunde la prima întrebare, vom aborda, în primul rând, noțiunea de „reședință obișnuită”, în sensul articolului 3 din Regulamentul nr. 2201/2003 și al articolului 3 din Regulamentul nr. 4/2009, înainte de a examina, în al doilea rând, domeniul de aplicare al statutului de agenți diplomatici ai Uniunii al soților în statul în care se află reședința lor obișnuită în vederea stabilirii acesteia.
1.
Cu privire la noțiunea de „reședință obișnuită”
a)
Cu privire la noțiunea de „reședință obișnuită” în sensul articolului 3 din Regulamentul nr. 2201/2003
33.
Din considerentul (1) al Regulamentului nr. 2201/2003 reiese că acesta contribuie la crearea unui spațiu de libertate, securitate și justiție în cadrul căruia se asigură libera circulație a persoanelor. În acest scop, în capitolele II și III din regulamentul menționat sunt prevăzute în special norme care reglementează competența, precum și recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materia desfacerii unei legături matrimoniale, aceste norme vizând garantarea securității juridice (
9
).
34.
Articolul 3 din Regulamentul nr. 2201/2003, care face parte din capitolul II din acesta, constituie coloana vertebrală a normelor de competență internațională prevăzute de acest regulament în materie de divorț, de separare de drept și de anulare a căsătoriei. Articolul 3 alineatul (1) literele (a) și (b) din regulamentul menționat prevede mai multe criterii de atribuire a competenței, între care, astfel cum a arătat Curtea, „nu este stabilită o ierarhie” (
10
). Noțiunea de „reședință obișnuită” figurează în primele șase criterii de atribuire a competenței prevăzute la articolul 3 alineatul (1) litera (a) (
11
) din același regulament (
12
). Un al șaptelea criteriu, cel privind „cetățeni[a] celor doi soți sau, în cazul Regatului Unit și al Irlandei, statul «domiciliului» comun”, figurează la articolul 3 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 2201/2003. Prin urmare, noțiunea de „reședință obișnuită” constituie piatra de temelie a normelor de competență internațională în materie matrimonială. Această noțiune figurează și la articolele 6 și 7 (
13
), precum și la articolul 8 din regulamentul menționat, care sunt de asemenea relevante pentru prezenta cauză (
14
).
35.
Remarcăm însă că, deși este crucială pentru ca instanțele competente să se poată pronunța cu privire la cererile de divorț și la aspectele referitoare la răspunderea părintească față de copii (
15
), noțiunea de „reședință obișnuită” nu este definită la articolul 2 din Regulamentul nr. 2201/2003 (
16
). Astfel, în măsura în care legiuitorul Uniunii nu a prevăzut o trimitere la dreptul statelor membre pentru a se stabili sensul și domeniul de aplicare al noțiunii de „reședință obișnuită”, în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (a) din acest regulament, trebuie să se considere că aceasta constituie o noțiune autonomă și uniformă a dreptului Uniunii. Această abordare este confirmată de jurisprudența Curții referitoare la regulamentul menționat cu privire la interpretarea noțiunii de „reședință obișnuită” a unui copil, în sensul articolului 8 din același regulament (
17
) și, mai recent, de cea de „reședință obișnuită” a unui soț, în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (a) din acesta (
18
).
36.
În ceea ce privește interpretarea acestei noțiuni autonome în cadrul specific al prezentei cauze, este necesar, având în vedere tăcerea Regulamentului nr. 2201/2003 cu privire la definirea sa, să se țină seama de dispozițiile care o menționează și de obiectivele acestui regulament (
19
). Vom prezenta totuși, în prealabil, elemente de analiză a modului de redactare a articolului 3 alineatul (1) litera (a) din regulamentul amintit, făcând trimitere la jurisprudența relevantă a Curții.
1) Interpretarea literală, istorică, contextuală și teleologică a articolului 3 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003
37.
În primul rând, arătăm că, în Hotărârea IB, Curtea a statuat recent, în cadrul stabilirii reședinței obișnuite a soților, că mai multe dispoziții ale Regulamentului nr. 2201/2003 și în special articolul 3 alineatul (1) litera (a) din acesta menționează termenii „reședință obișnuită” folosind singularul, iar nu pluralul. Astfel, acest regulament „se referă la instanțele din statul membru al «reședinței obișnuite» a unuia și/sau a altuia dintre soți sau a copilului, după caz, folosind sistematic singularul, fără a avea în vedere posibilitatea ca aceeași persoană să aibă concomitent mai multe reședințe obișnuite sau o reședință obișnuită într‑o pluralitate de locuri” (
20
).
38.
Rezultă, în principiu, că nu se poate admite posibilitatea ca reședința obișnuită a soților să se situeze simultan în două state membre sau, precum în speță, într‑un stat membru și într‑un stat terț. Considerăm că acest element de interpretare, asupra căruia vom reveni mai târziu în analiza noastră (
21
), este important ca punct de plecare pentru stabilirea reședinței obișnuite a soților într‑un caz precum cel din litigiul principal.
39.
În al doilea rând, amintim că Curtea a statuat deja, în cadrul interpretării dispozițiilor Regulamentului nr. 2201/2003 referitoare la răspunderea părintească, în special cea a articolului 8 din acesta (
22
), că, pe de o parte, utilizarea adjectivului „obișnuită” permite să se deducă faptul că reședința trebuie să prezinte un anumit caracter de stabilitate sau de regularitate și că, pe de altă parte, transferul de către o persoană a reședinței sale obișnuite într‑un stat membru [sau un stat terț] reflectă voința acestei persoane de a stabili în acest stat, cu intenția de a‑i conferi un caracter stabil, centrul permanent sau obișnuit al intereselor sale (
23
). Mai precis, Curtea a considerat că trebuie determinat, pentru a se stabili locul reședinței obișnuite a unui copil, locul în care părinții săi sunt prezenți în mod stabil și sunt integrați într‑un mediu social și familial. În acest context, intenția de a se stabili astfel în acest loc, atunci când este exprimată prin măsuri tangibile, poate de asemenea să fie luată în considerare (
24
).
40.
În al treilea rând, aceste considerații sunt susținute nu numai de Raportul Borrás (
25
), ci și de obiectivul articolului 3 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003 (
26
). Astfel, obiectivul normelor de competență prevăzute la această dispoziție constă în asigurarea unui echilibru între mobilitatea persoanelor în interiorul Uniunii și securitatea juridică (
27
).
41.
Prin urmare, pentru ca reședința într‑un anumit loc să fie considerată ca fiind „obișnuită”, aceasta trebuie să prezinte un element obiectiv („stabilitatea” sau „regularitatea”) și un element subiectiv, caracterul intenționat („voința”). Întrucât aprecierea de către instanța de trimitere a acestor elemente are un caracter fundamental factual, instanța respectivă trebuie să țină seama de ansamblul circumstanțelor specifice cauzei (
28
). În jurisprudența sa, Curtea a stabilit o serie de criterii care permit stabilirea reședinței obișnuite a persoanei în cauză. În considerațiile care urmează, vom face trimitere numai la cele care, în opinia noastră, sunt relevante pentru prezenta cauză.
2) Elementul obiectiv și elementul subiectiv
i) Stabilitatea sau regularitatea
42.
În ceea ce privește elementul obiectiv, amintim că, printre împrejurările determinante pentru stabilirea reședinței obișnuite a unui soț sau a soților, mediul persoanei în cauză prezintă o importanță deosebită (
29
). Desigur, mediul unui adult este compus din activități și din interese, în special profesionale, socioculturale, patrimoniale, precum și de ordin privat și familial diversificate și, potrivit Curții, nu se impune ca acestea să se concentreze pe teritoriul unui singur stat membru (
30
). Deși sistemul de repartizare a competențelor instituit prin Regulamentul nr. 2201/2003 în materie de desfacere a legăturii matrimoniale nu urmărește excluderea competențelor multiple, considerăm totuși că este important să subliniem că, în Hotărârea IB (
31
), Curtea a statuat recent că „a admite că un soț poate să aibă concomitent reședința obișnuită în mai multe state membre ar fi de natură să dăuneze securității juridice, amplificând dificultățile stabilirii în avans a instanțelor care pot să se pronunțe asupra desfacerii legăturii matrimoniale și făcând mai complexă verificarea de către instanța sesizată a propriei competențe”. Astfel, urmând avocatul general Campos Sánchez‑Bordona, Curtea a precizat că „ar exista atunci riscul ca, în final, nu criteriul «reședinței obișnuite», în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003, ci un criteriu întemeiat pe simpla reședință a unuia dintre soți să fie cel care determină competența internațională, ceea ce ar încălca acest regulament” (
32
).
43.
Rezultă, în opinia noastră, că, deși nu este exclus ca un soț să poată avea concomitent mai multe reședințe simple, acesta nu poate avea, la un moment dat, decât o singură reședință obișnuită, în sensul acestei dispoziții (
33
).
44.
În plus, amintim că, potrivit Curții, reședința obișnuită a unei persoane corespunde locului în care se situează centrul vieții sale (
34
). Astfel, pot fi luate în considerare împrejurări legate de un loc de muncă precum durata detașării sau posibilitatea de prelungire a acesteia și în special faptul că activitatea profesională pe care o exercită această persoană într‑un anumit loc se înscrie în cadrul unui raport de muncă pe durată nedeterminată. În schimb, nu pot fi considerate o împrejurare determinantă șederile pe care această persoană le‑a efectuat pe teritoriul statului membru din care este originară în cadrul concediilor sale sau pe perioada sărbătorilor (
35
).
45.
În speță, din decizia de trimitere reiese că soții și copiii lor sunt stabiliți în Togo începând din luna februarie 2015 și, prin urmare, că reședința lor în acest stat prezintă un anumit grad de durabilitate, de continuitate și de permanență. Astfel, prezența lor fizică permanentă în Togo în afara concediilor sau a vacanțelor lor este un fapt stabilit de instanța de trimitere. Considerăm că este important să precizăm că din decizia de trimitere reiese că, în urma separării lor, niciunul dintre cei doi soți nu s‑a mutat în statul său membru.
46.
În această privință, este adevărat, desigur, că șederea soților în Togo are o legătură directă cu exercitarea atribuțiilor lor în calitate de agenți contractuali ai Uniunii și că această ședere poate varia în funcție de aceste atribuții și de nevoile Comisiei. Totuși, din observațiile scrise ale Comisiei reiese că, potrivit informațiilor primite de ea de la Serviciul European de Acțiune Externă, părțile din litigiul principal au contracte pe durată nedeterminată și nu sunt supuși unei rotații la sediul din Bruxelles (
36
).
47.
Prin urmare, împrejurarea indicată de recurenta din litigiul principal în ședința de audiere a pledoariilor, potrivit căreia ea ar avea reședința în Spania în perioada concediilor sale ori a sărbătorilor sau s‑ar fi deplasat în acest stat membru pentru a da naștere celor doi copii ai săi, nu poate indica faptul că soții sau, cel puțin, recurenta din litigiul principal au reședința obișnuită în acest stat membru în mod stabil, continuu și permanent.
ii) Voința sau caracterul intenționat
48.
În ceea ce privește elementul subiectiv, astfel cum a arătat Comisia în observațiile sale scrise, din decizia de trimitere nu reiese în mod clar că soții și‑au manifestat intenția de a menține centrul permanent sau obișnuit al intereselor lor în Spania. Cu excepția cetățeniei recurentei din litigiul principal și a fostei sale reședințe obișnuite în Spania (
37
), această decizie nu furnizează niciun element care să permită să se concluzioneze că în litigiul principal există un alt posibil criteriu de legătură care să permită să se considere că reședința obișnuită a soților sau cel puțin a unuia dintre soți se află în acest stat membru.
49.
În aceste condiții, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, s‑ar putea eventual ridica problema stabilirii elementului care primează atunci când există un conflict între elementul obiectiv (prezența fizică, centrul permanent al intereselor într‑un anumit loc) și elementul subiectiv (voința de a reveni în statul membru de origine).
50.
În această privință, drept răspuns la o întrebare adresată de Curte în ședință, Comisia a explicat, cu privire la posturile dintr‑o delegație a Uniunii precum cea din Togo, că prezența fizică este necesară și că aceste posturi sunt solicitate în mod voluntar de persoanele care le doresc (
38
). În plus, această instituție a arătat că, în speță, intenția soților de a se instala în Spania după terminarea misiunii lor în Togo era un element ipotetic care nu putea fi luat în considerare în vederea stabilirii reședinței lor obișnuite.
51.
Împărtășim această poziție. Astfel, în anumite cazuri excepționale s‑ar putea considera, ținând seama de elemente tangibile sau de semne externe (
39
), că intenția soților sau a unuia dintre aceștia de a se stabili într‑un alt stat membru sau de a reveni pentru a se stabili din nou în statul membru de origine, prin dobândirea unei noi „reședințe obișnuite” și prin renunțarea la reședința obișnuită anterioară, ar putea completa sau înlocui elemente precum durata, regularitatea sau constanța prezenței fizice, care caracterizează în mod normal noțiunea de „reședință obișnuită” (
40
). Cu toate acestea, simpla intenție de a reveni în statul de origine după o ședere în scop profesional într‑un alt stat membru sau într‑un stat terț nu repune nicidecum în discuție reședința obișnuită actuală a persoanei în cauză. În orice caz, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, nu există un conflict între elementul obiectiv și elementul subiectiv.
52.
În consecință, având în vedere ansamblul acestor elemente, trebuie să se considere, pe de o parte, că reședința soților pe teritoriul Togo prezintă în principiu un caracter continuu și stabil (
41
) și, pe de altă parte, că interesele lor profesionale, precum și de ordin privat și familial se află în acest stat. Deși înclinăm să considerăm că aceste elemente permit a priori să se aprecieze că reședința obișnuită nu se situează în Spania și că centrul vieții soților s‑ar putea afla în Togo, revine totuși instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă ansamblul împrejurărilor de fapt proprii speței permit efectiv să se considere că soții nu au reședința obișnuită în Spania (
42
).
b)
Cu privire la noțiunea de „reședință obișnuită” în sensul articolului 3 din Regulamentul nr. 4/2009
53.
În cadrul litigiilor în materie de obligații de întreținere, competența internațională a instanțelor este stabilită de normele de competență prevăzute de Regulamentul nr. 4/2009 (
43
). În această privință, trebuie amintit că acest regulament stabilește un sistem complet de norme de competență judiciară internațională în cadrul cărora legiuitorul Uniunii a prevăzut, la articolul 3 din regulamentul menționat, o serie de criterii alternative, în funcție în special de rațiuni procedurale de proximitate (
44
). Astfel, acest articol prevede competența instanței (sau a instanțelor) judecătorești [litera (a)] de la locul reședinței obișnuite a pârâtului (indiferent dacă este vorba despre creditor sau despre debitor) sau [litera (b)] de la locul reședinței obișnuite a creditorului.
54.
În acest context, se ridică problema dacă trebuie să se dea aceeași definiție noțiunii de „reședință obișnuită” în cadrul Regulamentului nr. 2201/2003 și în cadrul Regulamentului nr. 4/2009.
55.
Considerăm că răspunsul este în mod evident afirmativ.
56.
Astfel, în vederea unei aplicări coerente și uniforme a dreptului Uniunii, trebuie să se rețină o definiție și o interpretare a noțiunii de „reședință obișnuită” orientate de aceleași principii în cadrul acestor două regulamente (
45
). Totuși, definiția respectivă poate fi nuanțată în scopul stabilirii reședinței obișnuite în cazuri concrete. Amintim că, dat fiind că noțiunea de „reședință obișnuită” și interpretarea sa în cadrul Regulamentului nr. 4/2009 sunt, precum în cadrul Regulamentului nr. 2201/2003, autonome, sensul și domeniul de aplicare ale acestei noțiuni trebuie să fie stabilite având în vedere contextul dispozițiilor și obiectivul regulamentului menționat, în special cel enunțat în considerentul (15) al acestuia. Potrivit respectivului considerent, criteriile de competență specifice contenciosului privind obligațiile de întreținere au fost stabilite în vederea îndeplinirii a două obiective, și anume protejarea intereselor creditorilor (
46
) și favorizarea unei bune administrări a justiției (
47
).
57.
Prin urmare, considerăm că aplicarea noțiunii de „reședință obișnuită” definită în Regulamentul nr. 2201/2003 în cadrul Regulamentului nr. 4/2009 este relevantă, ținând seama și de legăturile strânse care există între aceste două regulamente. Astfel, ținând seama de particularitățile, de obiectivul și de contextul Regulamentului nr. 4/2009, considerăm că indicii sau factorii, atât obiectivi (stabilitatea, regularitatea reședinței și integrarea persoanei în cauză într‑un mediu social și familial), cât și subiectivi (intenția acestei persoane de a‑și stabili reședința obișnuită într‑un anumit loc) care permit să se stabilească, în lumina împrejurărilor cauzei, reședința obișnuită în sensul Regulamentului nr. 2201/2003 (
48
), trebuie să orienteze de asemenea instanța de trimitere în stabilirea reședinței obișnuite a debitorului, a creditorului sau a solicitantului de întreținere în cadrul Regulamentului nr. 4/2009 (
49
). Astfel, în practică, este vorba despre aceeași reședință obișnuită.
58.
Această interpretare este confirmată de Raportul explicativ privind Protocolul de la Haga, întocmit de domnul Andrea Bonomi (
50
), care arată, la punctul 37, că rațiunea de a fi a legăturii cu legea statului în care creditorul are reședința obișnuită „este faptul că permite să se stabilească existența și cuantumul obligației de întreținere ținând seama de condițiile de drept și de fapt ale mediului social din țara în care creditorul locuiește și își desfășoară cea mai mare parte a activităților sale”. În această privință, raportul menționat arată de asemenea, la punctul 42, că „criteriul reținut este cel al reședinței obișnuite, ceea ce implică o anumită stabilitate. O simplă reședință cu caracter temporar nu este suficientă pentru a determina legea aplicabilă obligației de întreținere”.
59.
Ținând seama de analiza noastră privind noțiunea de „reședință obișnuită”, din care reiese că reședința obișnuită a soților nu pare să se afle într‑un stat membru, trebuie să se examineze de asemenea dacă statutul de agenți diplomatici ai Uniunii de care beneficiază soții în Togo poate avea o incidență asupra reședinței obișnuite a soților într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal.
2.
Cu privire la domeniul de aplicare al statutului de agenți diplomatici ai Uniunii în statul în care se află reședința obișnuită a soților în vederea aplicării articolului 3 din Regulamentul nr. 2201/2003
60.
Guvernul spaniol apreciază că instanța competentă să se pronunțe cu privire la divorț, în temeiul Regulamentului nr. 2201/2003, este instanța de la reședința obișnuită a soților. Totuși, întemeindu‑se pe considerentul (14) al acestui regulament, el consideră că, dacă această instanță nu își poate exercita competența ca urmare a faptului că soții au statutul de agenți diplomatici având în vedere calitatea lor de agenți contractuali ai Uniunii, această competență ar trebui să fie stabilită de normele în vigoare în statul membru în care persoanele în cauză nu beneficiază de acest statut de agent diplomatic, în temeiul legii forului, și anume articolul 40 din Codul civil spaniol. Astfel, acest guvern arată că, în temeiul articolului 31 alineatul 1 din Convenția de la Viena, aplicabil în Togo, agenții diplomatici beneficiază de imunitate în fața instanțelor civile din statul acreditar. În consecință, recunoașterea unui asemenea statut de agent diplomatic nu ar permite aplicarea criteriului reședinței obișnuite a soților pentru stabilirea competenței judiciare internaționale de soluționare a cererii de divorț.
61.
Guvernul ceh se limitează să afirme că o persoană care este repartizată în calitate de agent diplomatic într‑un stat terț își păstrează reședința obișnuită în statul membru în care avea reședința anterior acestei repartizări.
62.
În schimb, Comisia consideră că faptul că soții au statutul de agenți ai Uniunii și sunt, din acest motiv, detașați într‑un stat terț nu trebuie să aibă o importanță deosebită în cadrul aprecierii reședinței lor obișnuite. În opinia sa și contrar poziției susținute de guvernul spaniol, considerentul (14) al Regulamentului nr. 2201/2003 nu este relevant pentru litigiul principal. Astfel, dat fiind că soții nu beneficiază de imunitate diplomatică în niciun stat membru, statutul lor diplomatic nu este un element relevant pentru a stabili dacă au, în calitate de agenți ai Uniunii, reședința obișnuită în statul de repartizare.
63.
În primul rând, arătăm că nu reiese nici din interpretarea articolului 3 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003, nici din cea a articolului 3 din Regulamentul nr. 4/2009 că statutul profesional de agenți contractuali ai Uniunii al soților poate fi relevant în vederea stabilirii reședinței lor obișnuite.
64.
În al doilea rând, observăm că considerentul (14) al Regulamentului nr. 2201/2003 enunță că „[e]fectele prezentului regulament nu ar trebui să aducă atingere aplicării dreptului internațional public în materia imunității diplomatice. Dacă instanța competentă în temeiul prezentului regulament nu‑și poate exercita competența din cauza existenței unei imunități diplomatice în conformitate cu dreptul internațional, competența ar trebui stabilită în statul membru în care persoana în cauză nu beneficiază de nici o imunitate, în conformitate cu legislația statului respectiv”.
65.
Trebuie să subliniem că acest considerent confirmă că, în temeiul dreptului internațional, instanțele dintr‑un stat membru nu își pot exercita competențele ca urmare a faptului că persoana în cauză beneficiază de statut diplomatic în acest stat membru. Totuși, chiar și în cazul în care persoana respectivă ar dispune de imunitate diplomatică, s‑ar ridica problema privind măsura în care existența acestei imunități diplomatice poate exclude competența instanțelor togoleze. Situația nu este însă aceasta în prezenta cauză.
66.
Acestea fiind precizate, împărtășim opinia Comisiei potrivit căreia considerentul menționat nu este relevant pentru litigiul principal. Astfel, instanța de trimitere arată că agenții contractuali au statutul de agenți diplomatici ai Uniunii în țara lor de repartizare (
51
). Totuși, aceștia au statutul de agenți ai Uniunii în statele membre ale Uniunii. În consecință, soții nu beneficiază de imunitate diplomatică, în sensul articolului 31 din Convenția de la Viena, în niciun stat membru. Pe de altă parte, Comisia a arătat, ca răspuns la o întrebare adresată de Curte în ședință, că imunitatea diplomatică de care beneficiază soții în Togo urmărește protejarea funcționarilor sau a personalului delegației în exercitarea funcțiilor lor.
3.
Concluzie intermediară
67.
Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă, apreciem că statutul de agenți contractuali ai Uniunii al soților într‑un stat terț nu constituie un element important pentru stabilirea reședinței obișnuite (
52
) nici în sensul articolului 3 din Regulamentul nr. 2201/2003, nici în sensul articolului 3 din Regulamentul nr. 4/2009.
B. Cu privire la a doua întrebare preliminară
68.
Ținând seama de propunerea noastră de răspuns la prima întrebare, nu este necesar să se examineze a doua întrebare. Prin urmare, ne vom limita la a arăta că, în mod evident, statutul de agenți contractuali ai Uniunii al soților într‑un stat terț nu are incidență nici asupra stabilirii reședinței obișnuite a copiilor minori, în sensul articolului 8 din Regulamentul nr. 2201/2003.
C. Cu privire la a treia întrebare preliminară
69.
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă este posibil, în vederea stabilirii reședinței obișnuite a copiilor, în sensul articolului 8 din Regulamentul nr. 2201/2003, să se ia în considerare criterii precum cetățenia mamei, faptul că aceasta avea reședința într‑un stat membru anterior căsătoriei sale, cetățenia copiilor minori, precum și nașterea lor în acest stat membru.
70.
În primul rând, amintim că, în ceea ce privește reședința obișnuită a copiilor în litigiile referitoare la răspunderea părintească, articolul 8 din Regulamentul nr. 2201/2003 nu cuprinde nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a determina sensul și sfera de aplicare a noțiunii de „reședință obișnuită”; prin urmare, „această determinare trebuie să fie efectuată potrivit contextului dispozițiilor și obiectivului [acestui regulament], în special cel care reiese din considerentul (12), potrivit căruia temeiurile de competență pe care le stabilește sunt concepute în funcție de interesul superior al copilului și în special de criteriul proximității” (
53
).
71.
În al doilea rând, potrivit Curții, reședința obișnuită a copilului trebuie să fie stabilită pe baza unui ansamblu de împrejurări de fapt proprii fiecărui caz în parte (
54
). În această privință, Curtea a enunțat o serie de factori care permit instanței naționale să realizeze această determinare.
72.
Mai întâi, Curtea consideră, pe de o parte, că determinarea reședinței obișnuite a unui copil într‑un anumit stat membru impune cel puțin ca respectivul copil să fi fost prezent fizic în acel stat membru (
55
) și, pe de altă parte, că trebuie să fie reținuți alți factori de natură să indice că această prezență nu are în niciun caz un caracter temporar sau ocazional și că ea reflectă o anumită integrare într‑un mediu social și familial (
56
).
73.
În continuare, Curtea precizează că reședința obișnuită a copilului, în sensul Regulamentului nr. 2201/2003, corespunde „locului în care se situează, în fapt, centrul vieții sale” la momentul introducerii cererii referitoare la răspunderea părintească față de copil, stabilirea acestui centru revenind instanței sesizate (
57
). În acest cadru, pot fi luați în considerare factori precum durata, regularitatea, condițiile și motivele șederii copilului pe teritoriul statului membru în cauză (sau, precum în speță, al unui stat terț) (
58
), locul și condițiile de școlarizare ale acestuia, precum și raporturile de familie și sociale ale copilului în statul membru respectiv (sau în statul terț respectiv) (
59
).
74.
În sfârșit, astfel cum am amintit la punctul 39 din prezentele concluzii, Curtea precizează că trebuie căutat, pentru a se stabili locul reședinței obișnuite a unui copil, locul în care părinții săi sunt prezenți în mod stabil și sunt integrați într‑un mediu social și familial. În acest context, intenția de a se stabili astfel în acest loc, atunci când este exprimată prin măsuri tangibile, poate de asemenea să fie luată în considerare (
60
).
75.
În speță, din decizia de trimitere reiese că copiii s‑au născut în anul 2007 și în anul 2012 în Spania și că au dublă cetățenie spaniolă și portugheză. Pe de altă parte, părinții au avut reședința în perioada cuprinsă între luna august 2010 și luna februarie 2015 în Guineea‑Bissau și ulterior s‑au mutat în Togo, unde au reședința și în prezent. Astfel, după cum am subliniat deja, instanța de trimitere indică în mod clar că, în urma separării de fapt a părinților, copiii nu s‑au mutat. În consecință, locul în care se află, în fapt, „centrul vieții” acestor copii minori nu pare a fi Spania.
76.
Instanța de trimitere nu poate lua în considerare numai criterii precum cetățenia spaniolă a mamei și a celor doi copii minori, precum și faptul că ei s‑au născut în Spania sau că își petrec vacanțele în acest stat membru pentru a considera că respectivii copii au reședința obișnuită în acest stat membru (
61
).
77.
Prin urmare, trebuie să se considere că reședința obișnuită a copiilor, în sensul articolului 8 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003, nu se află în Spania, aspect a cărui apreciere revine instanței de trimitere ținând seama de ansamblul împrejurărilor de fapt specifice cauzei.
78.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem să se răspundă la a treia întrebare preliminară că nu este posibil, în vederea stabilirii reședinței obișnuite a copiilor, în sensul articolului 8 din Regulamentul nr. 2201/2003, să se ia în considerare numai criterii precum cetățenia mamei, faptul că aceasta avea reședința într‑un stat membru anterior căsătoriei sale, cetățenia copiilor minori, precum și nașterea lor în acest stat membru.
D. Cu privire la a patra întrebare preliminară
79.
Prin intermediul celei de a patra întrebări, instanța de trimitere solicită în esență Curții să stabilească dacă faptul că intimatul din litigiul principal este resortisant al unui stat membru împiedică aplicarea clauzei referitoare la competența reziduală, prevăzută la articolele 7 și 14 din Regulamentul nr. 2201/2003. Aceste îndoieli provin din faptul că, potrivit instanței menționate, în conformitate cu opinia unei părți a doctrinei, articolul 6 din acest regulament poate împiedica aplicarea articolelor 7 și 14 din acesta și, în consecință, pe cea a legilor naționale privind stabilirea competenței în materie de divorț și de răspundere părintească.
80.
În schimb, guvernul spaniol susține în observațiile sale scrise că faptul că tatăl copiilor este resortisant al unui stat membru nu poate împiedica aplicarea articolelor 7 și 14 din Regulamentul nr. 2201/2003.
1.
Competența reziduală în materie de divorț: corelația dintre articolele 6 și 7 din Regulamentul nr. 2201/2003, o dublă soluție ierarhizată
81.
Articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003 prevede că, „[î]n cazul în care nici o instanță judecătorească dintr‑un stat membru nu este competentă în temeiul articolelor 3, 4 și 5, competența este stabilită, în fiecare stat membru, de legislația respectivului stat”. Deși această dispoziție, considerată izolat, pare să permită soților care au reședința obișnuită în afara Uniunii și care au cetățenii diferite să dispună de un for subsidiar în temeiul normelor naționale de competență judiciară (
62
), domeniul de aplicare al acesteia este totuși limitat de articolul 6 din același regulament. Astfel, din coroborarea articolelor 6 și 7 din regulamentul menționat rezultă că acesta permite aplicarea normelor naționale de competență numai în anumite condiții care urmăresc protejarea pârâtului (
63
).
82.
Mai întâi, în conformitate cu articolul 6 din Regulamentul nr. 2201/2003, un soț care are reședința obișnuită pe teritoriul unui stat membru sau este resortisant al unui stat membru sau, în cazul Regatului Unit sau al Irlandei, are „domiciliul” său pe teritoriul unuia dintre aceste state membre nu poate fi chemat în judecată în fața instanțelor judecătorești dintr‑un alt stat membru decât în temeiul articolelor 3, 4 și 5 din acest regulament (
64
).
83.
În continuare, în ceea ce privește în special articolul 6 litera (b) din Regulamentul nr. 2201/2003, din interpretarea textuală a acestei dispoziții reiese că alegerea legiuitorului Uniunii de a utiliza termenii „alt stat membru” presupune că este vorba despre un stat membru distinct de cel al cărui resortisant este soțul. În consecință, o interpretare restrictivă a articolului 6 din acest regulament potrivit căreia, în cazul în care sunt resortisanți ai unui stat membru, dar nu au reședința obișnuită într‑un stat membru, soții nu dispun de niciun for în temeiul Regulamentului nr. 2201/2003 trebuie, în opinia noastră, să fie înlăturată.
84.
Astfel, o asemenea interpretare ar fi contrară nu numai oricărei logici, ci și modului clar de redactare a articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003, a cărui aplicare depinde de aspectul dacă o instanță dintr‑un stat membru este competentă în temeiul articolelor 3-5 din acest regulament (
65
). Care ar fi, într‑un asemenea caz, ratio legis a unei dispoziții care nu ar prevedea un for în cel puțin unul dintre statele membre, având doar un efect de excludere?
85.
În plus, o astfel de interpretare ar fi contrară finalității Regulamentului nr. 2201/2003. În această privință, amintim că considerentul (1) al acestui regulament face referire la crearea unui spațiu de libertate, securitate și justiție „în cadrul căruia se asigură libera circulație a persoanelor”. În ceea ce privește acest obiectiv, Curtea a statuat deja că regulamentul menționat urmărește stabilirea unor norme uniforme de competență în materie de divorț pentru a asigura o liberă circulație a persoanelor cât mai amplă (
66
). În sfârșit, amintim că același regulament are de asemenea ca obiectiv favorizarea recunoașterii reciproce a hotărârilor judiciare (
67
).
86.
Interpretarea nerestrictivă pe care o preconizăm este confirmată și de jurisprudența Curții. Astfel, Curtea a statuat deja, în Hotărârea Sundelind Lopez (
68
), că un pârât cu reședința obișnuită pe teritoriul unui stat membru sau resortisant al unui stat membru nu poate fi chemat în judecată, având în vedere caracterul exclusiv al competențelor definite la articolele 3-5 din Regulamentul nr. 2201/2003, în fața instanțelor judecătorești dintr‑un alt stat membru decât în temeiul acestor articole și, prin urmare, nu în temeiul normelor de competență stabilite de dreptul național (
69
).
87.
În sfârșit, potrivit doctrinei, articolul 6 din Regulamentul nr. 2201/2003 implică faptul că, atunci când o persoană este resortisant al unui stat membru, dar nu are reședința obișnuită într‑un stat membru, aceasta poate fi chemată în judecată în fața instanțelor judecătorești dintr‑un alt stat membru decât cel al cărui resortisant este numai dacă acest alt stat membru se poate declara competent în temeiul articolului 3 din acest regulament (
70
). Astfel, anumiți autori consideră că articolele 6 și 7 din regulamentul menționat stabilesc în materie de divorț o ierarhie a normelor de competență din care rezultă, în esență, o dublă soluție. Pe de o parte, dacă unul dintre criteriile de competență prevăzute de Regulamentul nr. 2201/2003 permite să se determine competența instanței dintr‑un stat membru, atunci dispoziția din acest regulament referitoare la respectivul criteriu este aplicabilă cu excluderea oricărei norme naționale, oricare ar fi celelalte elemente de legătură. Pe de altă parte, normele naționale sunt aplicabile în lipsa competenței unei instanțe în temeiul unei dispoziții din regulamentul menționat, chiar dacă acestea nu sunt opozabile resortisanților statelor membre sau persoanelor cu domiciliul pe teritoriul statelor membre (
71
).
88.
Or, în speță, soții nu au aceeași cetățenie a unui stat membru și par să aibă reședința obișnuită într‑un stat terț. În orice caz, din decizia de trimitere reiese că recurenta din litigiul principal nu are reședința obișnuită în Portugalia și nu este resortisant portughez. În plus, astfel cum am arătat deja la punctul 52 din prezentele concluzii, totul pare să indice că ea nu are reședința obișnuită în Spania. În consecință, recurenta din litigiul principal nu poate, invocând clauza reziduală prevăzută la articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003, să introducă o procedură de divorț în Spania împotriva soțului său, care este de cetățenie portugheză, în măsura în care articolul 6 din acest regulament se opune ca acesta să fie chemat în judecată în fața instanței de trimitere în temeiul unor norme privind competențele reziduale prevăzute de dreptul spaniol.
89.
Cu toate acestea, ar fi posibil ca recurenta din litigiul principal, astfel cum sugerează Comisia, să introducă o procedură de divorț în Portugalia.
90.
În acest caz, se poate ridica problema care ar fi situația unui soț dacă normele de competență din statul membru al cărui cetățean este nu ar prevedea competențe reziduale în ceea ce privește Regulamentul nr. 2201/2003. Astfel, într‑un asemenea caz, nicio instanță dintr‑un stat membru nu ar fi competentă în temeiul acestui regulament. Vom reveni asupra acestei probleme în cadrul examinării celei de a șasea întrebări preliminare (
72
).
91.
Pentru toate aceste motive, propunem să se răspundă la această întrebare că, în ceea ce privește cererea de divorț, dacă instanța sesizată nu își poate întemeia competența pe articolele 3-5 din Regulamentul nr. 2201/2003, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere, atunci articolul 6 din același regulament se opune aplicării clauzei privind competența reziduală, prevăzută la articolul 7 alineatul (1) din regulamentul menționat și, în consecință, intimatul, resortisant al unui stat membru, poate fi chemat în judecată numai în fața instanțelor din acest stat membru (
73
).
2.
Competența reziduală în materia răspunderii părintești
92.
Articolul 14 din Regulamentul nr. 2201/2003 prevede că „[a]tunci când nicio instanță judecătorească dintr‑un stat membru nu este competentă în temeiul articolelor 8-13, competența este reglementată, în fiecare stat membru, de dreptul statului respectiv”.
93.
În ceea ce privește corelația dintre articolul 8 și articolul 14 din Regulamentul nr. 2201/2003, Curtea a subliniat că faptul că un litigiu aflat pe rolul instanței unui stat membru nu este, în principiu, susceptibil de a intra în domeniul de aplicare al articolului 8 alineatul (1) din acest regulament nu se opune în mod necesar posibilității ca instanța respectivă să fie competentă să soluționeze acest litigiu pe un alt temei (
74
). Potrivit Curții, regulamentul menționat instituie un mecanism care autorizează statele membre să protejeze interesele unui copil chiar și în cazul unor litigii care nu intră sub incidența acestei din urmă dispoziții. În acest caz, articolul 14 din același regulament prevede că statele membre pot, în mod rezidual, să atribuie competența instanțelor lor în temeiul legislațiilor naționale (
75
).
94.
În speță, articolul 14 din Regulamentul nr. 2201/2003 autorizează instanța sesizată să aplice propriile norme de competență, inclusiv cele care îi atribuie competența în funcție de cetățenia copilului, pentru a stabili propria competență, chiar dacă intimatul este resortisant al unui alt stat membru, întrucât articolul 6 din acest regulament se aplică numai cererilor de divorț, de separare de drept și de anulare a căsătoriei (
76
).
95.
Pentru a rezuma, din analiza articolelor 6, 7 și 14 din Regulamentul nr. 2201/2003 rezultă că este posibil ca competența internațională în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești să fie atribuită unor instanțe diferite. Desigur, pluralitatea de foruri, care este conformă cu favor divortii care inspiră dreptul majorității statelor membre, favorizează fragmentarea litigiilor de divorț. În acest caz, s‑ar putea ridica problema dacă interesul superior al copilului nu ar fi compromis printr‑o astfel de fragmentare.
96.
Considerăm că răspunsul este negativ. În ceea ce privește copiii, criteriile prevăzute de Regulamentul nr. 2201/2003 pentru măsurile care îi privesc sunt diferite de criteriile referitoare la divorț, cu consecința că competențele nu pot coincide decât în temeiul unor împrejurări favorabile sau al consimțământului soților (
77
). Astfel, articolul 12 alineatul (3) din acest regulament permite soților să evite fragmentarea litigiului. Potrivit acestei dispoziții, instanțele judecătorești dintr‑un stat membru sunt competente, de asemenea, în materie de răspundere părintească în alte proceduri decât cele menționate la articolul 12 alineatul (1) din regulamentul menționat, pe de o parte, atunci când copilul are o legătură strânsă cu acest stat membru, în special datorită faptului că unul dintre titularii răspunderii părintești își are reședința obișnuită aici sau copilul este resortisant al acestui stat membru și, pe de altă parte, atunci când competența instanțelor a fost acceptată în mod expres sau în orice alt mod neechivoc de către toate părțile la procedură la data sesizării instanței, iar această competență este în interesul superior al copilului (
78
). Prin urmare, dispoziția menționată permite soților să accepte competența instanței de divorț, cu condiția ca această alegere să fie conformă cu interesul superior al copilului (
79
).
97.
Având în vedere ceea ce precedă, propunem să se concluzioneze că, în ceea ce privește răspunderea părintească, dacă instanța sesizată nu este competentă în temeiul articolelor 8-13 din Regulamentul nr. 2201/2003, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere, articolul 14 din acest regulament se aplică indiferent de reședința obișnuită a copiilor și de cetățenia intimatului.
E. Cu privire la a cincea întrebare preliminară
98.
Prin intermediul celei de a cincea întrebări, instanța de trimitere ridică problema domeniului de aplicare al forum necessitatis prevăzut la articolul 7 din Regulamentul nr. 4/2009 în vederea stabilirii pensiei alimentare pentru copii. Mai precis, această instanță ridică problema criteriilor care permit să se stabilească faptul că procedura nu se poate iniția sau desfășura în mod rezonabil sau este imposibil să se desfășoare într‑un stat terț cu care litigiul are o legătură strânsă. Într‑un astfel de caz, instanța de trimitere urmărește de asemenea să afle dacă este necesar să se demonstreze că procedura este imposibil să se desfășoare în acest stat terț și dacă cetățenia uneia dintre părți este suficientă pentru a considera că există o legătură strânsă cu un stat membru.
99.
Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie să se analizeze domeniul de aplicare al forum necessitatis prevăzut la articolul 7 din Regulamentul nr. 4/2009.
1.
Cu privire la domeniul de aplicare al forum necessitatis prevăzut la articolul 7 din Regulamentul nr. 4/2009
100.
Articolul 7 primul paragraf din Regulamentul nr. 4/2009 prevede pe de o parte că, în cazul în care nicio instanță dintr‑un stat membru nu este competentă în temeiul articolelor 3, 4, 5 și 6 din acest regulament, instanțele dintr‑un stat membru pot fi, în cazuri excepționale, învestite cu cauza respectivă în situația în care procedura nu se poate iniția sau desfășura în mod rezonabil sau este imposibil să se desfășoare într‑un stat terț cu care litigiul are o legătură strânsă și, pe de altă parte, că litigiul trebuie să prezinte o legătură suficientă cu statul membru al instanței sesizate.
101.
Astfel, pentru ca forum necessitatis în materie de obligații de întreținere să poată fi admis, este necesar ca nicio instanță să nu fie competentă în alt stat membru. Cu alte cuvinte, dat fiind caracterul său rezidual (
80
), acest for se aplică numai în cazurile de conflict negativ de competență în cadrul Uniunii.
a)
Cu privire la lipsa competenței într‑un stat membru în temeiul articolelor 3-6 din Regulamentul nr. 4/2009
102.
Pentru a stabili dacă articolul 7 din Regulamentul nr. 4/2009 este aplicabil, instanța trebuie să verifice dacă niciunul dintre criteriile de competență prevăzute la articolele 3-6 din acest regulament nu se aplică în litigiul cu care este sesizată.
103.
În ceea ce privește, în primul rând, criteriile de competență alternative și neierarhizate, prevăzute la articolul 3 din Regulamentul nr. 4/2009, instanța sesizată trebuie să constate că nici reclamantul, nici pârâtul nu au reședința obișnuită într‑un stat membru. Dacă aceasta este situația, instanța trebuie să verifice de asemenea dacă nicio instanță judecătorească dintr‑un stat membru nu este competentă în temeiul criteriilor stabilite la articolul 3 literele (c) și (d) din acest regulament. Astfel, aceste două dispoziții, care reglementează concentrarea contenciosului, indică faptul că are competența de a hotărî în materie de obligații de întreținere instanța judecătorească competentă în temeiul legii forului într‑o acțiune principală privind starea persoanei față de care cererea privind obligația de întreținere este accesorie [litera (c)] sau instanța judecătorească competentă în temeiul legii forului atunci când cererea este accesorie unei acțiuni privind răspunderea părintească [litera (d)] (în acest caz în beneficiul copilului), cu excepția cazurilor în care respectivele competențe se întemeiază numai pe cetățenia uneia dintre părți.
104.
În această privință, dorim să amintim că, în Hotărârea A (
81
), Curtea a interpretat articolul 3 literele (c) și (d) din Regulamentul nr. 4/2009 în special clarificând raportul dintre criteriile de competență care figurează în acesta. Subliniind necesitatea de a lua în considerare interesul superior al copilului în cadrul interpretării normelor de competență prevăzute la această dispoziție, Curtea a statuat că dispoziția menționată trebuie interpretată în sensul că, în cazul în care sunt sesizate două instanțe, una cu o acțiune privind separarea sau desființarea legăturii conjugale dintre soții părinți ai unor copii minori și cealaltă cu o acțiune privind răspunderea părintească față de acești copii, o cerere având ca obiect obligația de întreținere în favoarea acestora din urmă „poate fi considerată accesorie numai acțiunii în materia răspunderii părintești” (
82
).
105.
Or, instanța de trimitere arată că, dacă se dovedește că, în împrejurările litigiului principal, instanța sesizată nu este competentă în temeiul articolelor 8-13 din Regulamentul nr. 2201/2003 și că se aplică articolul 14 din acesta, atunci instanțele spaniole vor fi competente să se pronunțe cu privire la măsurile în materie de răspundere părintească în temeiul articolului 22 quater litera d) din LOPJ (
83
), având în vedere cetățenia spaniolă a mamei (
84
). Cu toate acestea, observăm că, deși acțiunea privind obligația de întreținere este legată de acțiunea referitoare la răspunderea părintească, criteriul de competență care figurează la articolul 3 litera (d) din Regulamentul nr. 4/2009 nu se aplică atunci când competența în temeiul legii forului se bazează pe cetățenia uneia dintre părți (
85
). În consecință, având în vedere modul clar de redactare a acestei dispoziții (
86
), este probabil, în principiu, ca instanțele spaniole competente în materia răspunderii părintești în temeiul competenței reziduale prevăzute la articolul 14 din acest regulament să nu fie în schimb competente să se pronunțe cu privire la pensia alimentară în favoarea copiilor.
106.
În ceea ce privește, în al doilea rând, articolele 4-6 din Regulamentul nr. 4/2009, instanța trebuie să verifice de asemenea dacă nicio instanță dintr‑un stat membru nu este competentă să soluționeze cererea privind obligația de întreținere având în vedere criteriile de competență subsidiară prevăzute la articolele menționate. În această privință, arătăm că din decizia de trimitere nu reiese că aceasta ar fi situația (
87
). Astfel, este cert că părțile din litigiul principal nu au aceeași cetățenie (
88
).
107.
Rezultă în principiu din ansamblul acestor împrejurări că, într‑o cauză precum cea principală, nicio instanță dintr‑un stat membru nu este competentă să soluționeze cererea privind obligația de întreținere. Prin urmare, se ridică problema dacă, într‑un astfel de caz, cele două condiții stabilite la articolul 7 din Regulamentul nr. 4/2009 sunt îndeplinite pentru ca instanța de trimitere să poată recurge la forum necessitatis într‑un caz precum cel din speță.
b)
Cu privire la imposibilitatea sau cvasiimposibilitatea de a se iniția sau de a se desfășura o procedură într‑un stat terț cu care litigiul are o legătură strânsă
108.
Amintim de la bun început că, astfel cum se menționează în considerentul (16) al Regulamentului nr. 4/2009, forum necessitatis prevăzut la articolul 7 din acesta urmărește remedierea situațiilor de denegare de dreptate în cazul în care nicio instanță a unui stat membru nu ar fi în mod normal competentă.
109.
Prin urmare, forum necessitatis permite instanțelor dintr‑un stat membru, în cazuri excepționale, să fie învestite cu cauza respectivă în situația în care procedura nu se poate iniția sau desfășura în mod rezonabil sau este imposibil să se desfășoare într‑un stat terț cu care litigiul are o legătură strânsă.
110.
În ceea ce privește, mai întâi, legătura strânsă dintre litigiu și statul terț, apreciem, în general, că ar fi posibil să se considere că există o astfel de legătură dacă instanța sesizată ar constata că reședința obișnuită a părților se află pe teritoriul unui stat terț, precum, în speță, Togo, și dacă instanțele din acest stat s‑ar recunoaște competente în temeiul legislației lor naționale.
111.
În ceea ce privește, în continuare, condiția referitoare la imposibilitatea de a se iniția sau de a se desfășura litigiul în fața instanțelor din statul terț, la care instanța de trimitere face referire directă în întrebarea sa, trebuie să se observe că articolul 7 din Regulamentul nr. 4/2009 stabilește două categorii de obstacole care justifică recurgerea la forum necessitatis de către instanța sesizată.
112.
Prima categorie privește situația în care o procedură privind obligația de întreținere este imposibil să se desfășoare într‑un stat terț (
89
). Pot intra în această categorie, printre altele, situațiile în care instanța din statul terț cu care litigiul are o legătură strânsă refuză să își exercite competența, în care condițiile procedurale sunt abuzive (
90
).
113.
A doua categorie privește situația în care procedura nu se poate iniția sau desfășura în mod rezonabil într‑un stat terț.
114.
În această privință, considerentul (16) al Regulamentului nr. 4/2009 menționează anumite situații considerate ca fiind excepționale și care pot orienta interpretarea acestei condiții. Astfel, starea de necesitate poate rezulta din situații foarte grave, precum un război civil, sau situația în care în mod rezonabil, nu se poate aștepta ca reclamantul să introducă sau să efectueze o procedură într‑un stat terț (
91
). În aceeași ordine de idei, instanța sesizată cu litigiul poate aplica forum necessitatis în anumite împrejurări, astfel cum arată Comisia, în care accesul la justiție este împiedicat în mod nejustificat, printre altele atunci când reprezentarea legală este excesiv de costisitoare, durata procedurilor este excesiv de lungă, există probleme grave de corupție în sistemul judiciar sau atunci când există deficiențe privind garanțiile fundamentale ale procesului echitabil (
92
) sau deficiențe sistemice. Indiferent dacă este de ordin procedural sau conjunctural, existența unei imposibilități trebuie să fie apreciată de instanța sesizată în lumina tuturor împrejurărilor cauzei.
115.
Este important să se sublinieze că, pentru a concilia caracterul excepțional al aplicării forum necessitatis și marja largă de apreciere de care dispune, instanța sesizată trebuie să procedeze cu cea mai mare prudență. Astfel, forum necessitatis poate fi aplicat numai în situații foarte grave sau de urgență în care există un risc de denegare de dreptate. În această privință, dorim să arătăm că expectativa ca soluția avută în vedere de instanța sesizată să fie mai favorabilă decât cea așteptată de la instanța competentă potrivit Regulamentului nr. 4/2009 (
93
) sau ideea de a remedia situații de denegare de dreptate legate de o interpretare strictă a criteriilor de atribuire a competenței prevăzute de acest regulament nu pot în niciun caz să justifice aplicarea forum necessitatis (
94
), care nu este un for alternativ, ci un for de urgență.
c)
Cu privire la existența unei legături suficiente cu statul membru al instanței sesizate
116.
Deși instanța sesizată cu un litigiu consideră, precum în speță, că este îndeplinită condiția referitoare la imposibilitatea sau cvasiimposibilitatea de a se iniția sau de a se desfășura o procedură într‑un stat terț cu care litigiul are o legătură strânsă, competența întemeiată pe forum necessitatis nu poate fi totuși exercitată decât în cazul în care litigiul prezintă o „legătură suficientă” cu statul membru al acestei instanțe. Considerentul (16) al Regulamentului nr. 4/2009 precizează că legătura suficientă necesară în temeiul articolului 7 din acest regulament poate exista atunci când una dintre părți are cetățenia statului instanței sesizate (
95
).
117.
În această privință, potrivit doctrinei, existența unei astfel de „legături suficiente” poate fi constatată numai dacă rezultă că legăturile dintre litigiu și statul membru ale cărui instanțe au fost sesizate nu sunt „efemere sau iluzorii” (
96
). Astfel cum am expus deja în Concluziile prezentate în cauza KP (
97
), considerăm, în general, că normele de competență prevăzute de Regulamentul nr. 4/2009 se bazează pe premisa că există o legătură între obligațiile de întreținere în cauză și statul ale cărui instanțe sunt competente să soluționeze această cauză. În orice caz, această legătură ar trebui să fie suficient de strânsă încât să permită ambelor părți ale obligației de întreținere să prevadă care sunt statele ale căror instanțe pot fi sesizate cu litigii privind obținerea întreținerii în cauză.
118.
Trebuie să se observe de asemenea că obiectul cererii privind obligația de întreținere este în mod normal de natură financiară și că, din punct de vedere pragmatic, faptul că debitorul are bunuri pe teritoriul statului membru al instanței sesizate poate fi considerat ca fiind un element de legătură care poate fi luat în considerare de instanța sesizată în cadrul aprecierii situației, de la caz la caz. Acestea fiind precizate, este totuși util să se sublinieze că Regulamentul nr. 4/2009 nu urmărește să instituie o acoperire a obligației de întreținere universală (
98
).
119.
În orice caz, apreciem că orice interpretare a articolului 7 din acest regulament trebuie efectuată în lumina articolelor 24 și 47 din cartă.
120.
În această privință, amintim că, potrivit Curții, punerea în aplicare a Regulamentului nr. 4/2009 trebuie să se efectueze în conformitate cu articolul 24 alineatul (2) din cartă, potrivit căruia, în toate acțiunile referitoare la copii, indiferent dacă sunt realizate de autorități publice sau de instituții private, interesul superior al copilului trebuie să fie considerat primordial (
99
).
121.
În ceea ce privește interpretarea articolului 7 din acest regulament în lumina articolului 47 din cartă, facem trimitere la analiza pe care o vom efectua în cadrul celei de a șasea întrebări adresate de instanța de trimitere.
2.
Aplicare în prezenta cauză
122.
În ceea ce privește, în primul rând, imposibilitatea sau cvasiimposibilitatea de a se iniția sau de a se desfășura o procedură într‑un stat terț cu care litigiul are o legătură strânsă, recurenta din litigiul principal invocă, întemeindu‑se pe diferite rapoarte întocmite de Consiliul Drepturilor Omului al Organizației Națiunilor Unite, printre altele lipsa formării adecvate și continue a magistraților, necesitatea de a reforma și de a consolida sectorul justiției, precum și preocupări cu privire la independența puterii judecătorești în Togo, accesul la justiție și existența unor practici discriminatorii față de femei (
100
).
123.
Prin urmare, este necesar să se examineze dacă împrejurări precum cele invocate de recurenta din litigiul principal pot fi considerate relevante pentru a permite instanței sesizate să aprecieze dacă sunt îndeplinite condițiile pentru a se recurge la forum necessitatis, prevăzute la articolul 7 primul paragraf din Regulamentul nr. 4/2009, și în special să stabilească dacă procedura nu se poate iniția sau desfășura în mod rezonabil sau este imposibil să se desfășoare în statul terț cu care litigiul are o legătură strânsă, și anume, în speță, Togo.
124.
În această privință, considerăm că examinarea articolului 7 primul paragraf din Regulamentul nr. 4/2009, astfel cum a fost analizat la punctele 100-118 din prezentele concluzii, ar putea orienta instanța de trimitere.
125.
În acest context, trebuie să arătăm că, deși împrejurări precum cele invocate de recurenta din litigiul principal pot fi considerate relevante și pot orienta instanța sesizată pentru a stabili dacă sunt de natură să justifice, în temeiul articolului 7 primul paragraf din Regulamentul nr. 4/2009, recurgerea la forum necessitatis, aprecierea de către această instanță a condițiilor impuse de dispoziția menționată, în lumina criteriilor evocate la punctul 114 din prezentele concluzii, trebuie să se întemeieze nu numai pe împrejurările invocate de recurenta din litigiul principal, ci și pe constatări bazate pe informații și pe date obiective. În special, constatarea existenței unor dificultăți referitoare la un acces efectiv al femeilor la instanțele judecătorești sau a unor practici discriminatorii față de acestea în Togo (
101
) ar permite instanței respective să considere că există un risc de denegare de dreptate și, în consecință, că sunt îndeplinite condițiile pentru a se recurge la forum necessitatis, prevăzute la articolul 7 din acest regulament.
126.
În plus, dorim să precizăm că recurenta din litigiul principal nu este obligată să demonstreze că a inițiat sau a încercat fără succes să inițieze o procedură în acest stat. În această privință, împărtășim opinia Comisiei în măsura în care aceasta consideră că a impune părților să încerce să inițieze o procedură în fața instanțelor din statul terț numai pentru a demonstra starea de necesitate pentru a aplica forum necessitatis ar fi contrar obiectivului Regulamentului nr. 4/2009, care urmărește, în esență, să protejeze creditorul obligației de întreținere și să favorizeze o bună administrare a justiției.
127.
În ceea ce privește, în al doilea rând, existența unei legături suficiente cu statul membru al instanței sesizate, în sensul articolului 7 al doilea paragraf din Regulamentul nr. 4/2009, din analiza noastră, la punctele 116-118 din prezentele concluzii, reiese că cetățenia uneia dintre părți poate fi suficientă pentru a se constata existența unei astfel de legături.
128.
În consecință, având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, considerăm că articolul 7 din Regulamentul nr. 4/2009 trebuie interpretat în sensul că starea de necesitate poate rezulta din situații excepționale, foarte grave sau de urgență care permit să se considere că procedura nu se poate iniția sau desfășura în mod rezonabil sau este imposibil să se desfășoare într‑un stat terț cu care litigiul are o legătură strânsă. Aceste condiții sunt îndeplinite printre altele atunci când instanța din statul terț cu care litigiul are o legătură strânsă refuză să își exercite competența sau există condiții procedurale abuzive, atunci când, din cauza unor tulburări civile sau a unor catastrofe naturale, este periculoasă deplasarea în anumite locuri, iar activitatea normală a statului terț nu poate fi exercitată și, în sfârșit, atunci când accesul la justiție este împiedicat în mod nejustificat, printre altele atunci când reprezentarea legală este excesiv de costisitoare, durata procedurilor este excesiv de lungă sau există fie probleme grave de corupție în sistemul judiciar, fie deficiențe în ceea ce privește garanțiile fundamentale ale procesului echitabil sau deficiențe sistemice. Părțile nu sunt obligate, în temeiul acestei dispoziții, să demonstreze prin mijloace de probă scrise existența unor astfel de împrejurări.
F. Cu privire la a șasea întrebare preliminară
129.
Prin intermediul celei de a șasea întrebări preliminare, instanța de trimitere ridică problema dacă o situație în care soții au legături strânse cu state membre având în vedere, în special, cetățenia lor și reședința lor anterioară și în care niciun stat membru nu este competent, în temeiul regulamentelor aplicabile, este contrară articolului 47 din cartă.
130.
Consiliul consideră, printre altele, că Regulamentul nr. 2201/2003 nu este contrar articolului 47 din cartă chiar dacă, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în aplicarea criteriului reședinței obișnuite prevăzut de acest regulament, nicio instanță dintr‑un stat membru nu este competentă să soluționeze o procedură de divorț și/sau de răspundere părintească inițiată de soții resortisanți și foști rezidenți ai unor state membre ale Uniunii care au reședința obișnuită într‑un stat terț la momentul inițierii procedurii. Simplul fapt că instanța competentă este situată într‑un stat terț nu poate conduce la concluzia că persoanele în cauză sunt private de beneficiul unei protecții jurisdicționale efective.
131.
Nu suntem de acord cu această abordare.
132.
În realitate, trebuie să arătăm că nu găsim, în această întrebare, elementele care să permită să se considere că aceasta vizează validitatea Regulamentului nr. 2201/2003 și/sau a Regulamentului nr. 4/2009. În orice caz, este necesar să se interpreteze dispozițiile relevante ale acestor regulamente înainte de a aprecia validitatea lor în raport cu articolul 47 din cartă.
133.
Este cert că dispozițiile Regulamentului nr. 2201/2003 și ale Regulamentului nr. 4/2009 referitoare, pe de o parte, la competențele reziduale, prevăzute la articolele 7 și 14 din primul regulament și, pe de altă parte, la forum necessitatis, prevăzut la articolul 7 din al doilea regulament, trebuie interpretate de instanța sesizată în lumina articolului 47 din cartă.
134.
În primul rând, articolul 51 alineatul (1) din cartă prevede că dispozițiile acesteia se adresează statelor membre numai în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii (
102
).
135.
În al doilea rând, în ceea ce privește în special Regulamentul nr. 2201/2003, normele naționale de competență sunt aplicabile numai în cazul în care nicio instanță judecătorească dintr‑un stat membru nu este competentă în temeiul normelor de competență din acest regulament. Aceste norme naționale de competență fac parte dintre criteriile de competență în cascadă, care includ normele de competență prevăzute de regulamentele Uniunii. În acest caz, statele membre sunt obligate să respecte articolul 47 din cartă și în situațiile în care instanțele lor sunt competente în temeiul dreptului național să soluționeze litigii care intră în domeniul de aplicare al acestui regulament (
103
).
136.
În speță, în ceea ce privește în special competențele reziduale și/sau forum necessitatis, ținând seama de modul de redactare a articolului 3 litera (d) din Regulamentul nr. 4/2009, este probabil ca instanțele spaniole competente în materia răspunderii părintești în temeiul competenței reziduale prevăzute la articolul 14 din acest regulament să nu fie competente să se pronunțe cu privire la pensia alimentară în favoarea copiilor. În acest caz, este de asemenea posibil ca, în ceea ce privește cererea privind obligația de întreținere, instanța sesizată să poată recurge, în temeiul articolului 7 din Regulamentul nr. 4/2009 menționat, la forum necessitatis pentru a soluționa o astfel de cerere și atunci nu există nicio îndoială, nu numai că aceste articole trebuie interpretate în lumina articolului 47 din cartă, ci și că, astfel cum am arătat, normele spaniole de competență care vor permite instanței sesizate să își exercite competența trebuie să fie aplicate cu respectarea acestui articol. Prin urmare, aceste norme de competență naționale, cum este cazul, în speță, al articolului 22c litera d) din LOPJ, trebuie interpretate în lumina articolului 47 din cartă pentru a evita denegarea de dreptate.
137.
În al treilea rând, coordonarea regulamentelor în discuție în materie de divorț, de răspundere părintească sau de pensie alimentară este, în general, prevăzută de anumite dispoziții, după cum am explicat. Aceasta este situația, printre altele, a articolului 3 litera (d) din Regulamentul nr. 4/2009. Astfel, în cazul în care o asemenea coordonare eșuează din cauza unor împrejurări speciale precum cele din litigiul principal, instanța sesizată ar putea fi competentă în ceea ce privește răspunderea părintească, dar nu și pentru aspectele litigiului referitoare la minori, iar lipsa de competență a instanței sesizate ar putea fi rezolvată prin aplicarea forului de necesitate „«prin extindere» a unui for (în principiu) rezonabil” (
104
).
138.
Prin urmare, propunem Curții să răspundă la această întrebare că articolele 7 și 14 din Regulamentul nr. 2201/2003, referitoare la competențele subsidiare în materie de divorț, de separare de drept și, respectiv, de anulare a căsătoriei, precum și articolul 7 din Regulamentul nr. 4/2009, referitor la forum necessitatis în materie de obligații de întreținere, trebuie interpretate de instanța sesizată în lumina articolului 47 din cartă. Normele naționale privind competențele reziduale, inclusiv cele privind forum necessitatis, trebuie aplicate în lumina aceluiași articol.
V. Concluzie
139.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Audiencia Provincial de Barcelona (Curtea Provincială din Barcelona, Spania) după cum urmează:
1)
Statutul de agenți contractuali ai Uniunii Europene al soților într‑un stat terț nu constituie un element important pentru stabilirea reședinței obișnuite a soților nici în sensul articolelor 3 și 8 din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000, nici în sensul articolului 3 din Regulamentul (CE) nr. 4/2009 al Consiliului din 18 decembrie 2008 privind competența, legea aplicabilă, recunoașterea și executarea hotărârilor și cooperarea în materie de obligații de întreținere.
2)
Nu este posibil, în vederea stabilirii reședinței obișnuite a copiilor, în sensul articolului 8 din Regulamentul nr. 2201/2003, să se ia în considerare numai criterii precum cetățenia mamei, faptul că aceasta avea reședința într‑un stat membru anterior căsătoriei sale, cetățenia copiilor minori, precum și nașterea lor în acest stat membru.
3)
În ceea ce privește cererea de divorț, dacă instanța sesizată nu își poate întemeia competența pe articolele 3-5 din Regulamentul nr. 2201/2003, atunci articolul 6 din același regulament se opune aplicării clauzei privind competența reziduală, prevăzută la articolul 7 alineatul (1) din regulamentul menționat și, în consecință, intimatul, resortisant al unui stat membru, poate fi chemat în judecată numai în fața instanțelor din acest stat membru.
În ceea ce privește răspunderea părintească, dacă instanța sesizată nu este competentă în temeiul articolelor 8-13 din Regulamentul nr. 2201/2003, articolul 14 din acest regulament se aplică indiferent de reședința obișnuită a copiilor și de cetățenia intimatului.
4)
Articolul 7 din Regulamentul nr. 4/2009 trebuie interpretat în sensul că starea de necesitate poate rezulta din situații excepționale, foarte grave sau de urgență care permit să se considere că procedura nu se poate iniția sau desfășura în mod rezonabil sau este imposibil să se desfășoare într‑un stat terț cu care litigiul are o legătură strânsă. Aceste condiții sunt îndeplinite printre altele atunci când instanța din statul terț cu care litigiul are o legătură strânsă refuză să își exercite competența sau există condiții procedurale abuzive, atunci când, din cauza unor tulburări civile sau a unor catastrofe naturale, este periculoasă deplasarea în anumite locuri, iar activitatea normală a statului terț nu poate fi exercitată și, în sfârșit, atunci când accesul la justiție este împiedicat în mod nejustificat, printre altele atunci când reprezentarea legală este excesiv de costisitoare, durata procedurilor este excesiv de lungă sau există fie probleme grave de corupție în sistemul judiciar, fie deficiențe în ceea ce privește garanțiile fundamentale ale procesului echitabil sau deficiențe sistemice. Părțile nu sunt obligate să demonstreze că au inițiat sau au încercat fără succes să inițieze o procedură în acest stat.
5)
Articolele 7 și 14 din Regulamentul nr. 2201/2003, referitoare la competențele subsidiare în materie de divorț, de separare de drept, de anulare a căsătoriei și, respectiv, de răspundere părintească, precum și articolul 7 din Regulamentul nr. 4/2009, referitor la forum necessitatis în materie de obligații de întreținere, trebuie interpretate de instanța sesizată în lumina articolului 47 din cartă. Normele naționale privind competențele reziduale, inclusiv cele privind forum necessitatis, trebuie aplicate în lumina aceluiași articol.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Lagarde, P., „Le principe de proximité dans le droit international privé contemporain”, Cours général de droit international privé, vol. 196, Académie de droit international de La Haye, 1986, p. 21-194, în special p. 194.
(
3
)	Regulamentul Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (JO 2003, L 338, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 183).
(
4
)	Regulamentul Consiliului din 18 decembrie 2008 privind competența, legea aplicabilă, recunoașterea și executarea hotărârilor și cooperarea în materie de obligații de întreținere (JO 2009, L 7, p. 1).
(
5
)	Organizația Națiunilor Unite, Recueil des Traités, vol. 500, p. 95.
(
6
)	BOE nr. 157 din 2 iulie 1985, p. 20632,
(
7
)	BOE nr. 174 din 22 iulie 2015, p. 61593, denumită în continuare „LOPJ”.
(
8
)	JO 2016, C 202, p. 266, denumit în continuare „Protocolul privind privilegiile și imunitățile”.
(
9
)	Hotărârea din 13 octombrie 2016, Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, punctul 33 și jurisprudența citată), și Hotărârea din 25 noiembrie 2021, IB (Reședința obișnuită a unui soț – Divorț) (C‑289/20, denumită în continuare „Hotărârea IB, EU:C:2021:955, punctul 31).
(
10
)	A se vedea în special Hotărârea din 16 iulie 2009, Hadadi (C‑168/08, EU:C:2009:474, punctul 48). Lipsa unei ierarhii între aceste criterii ține de faptul că situația se poate schimba rapid ca urmare a crizelor conjugale.
(
11
)	Din jurisprudența Curții reiese că aceste criterii sunt criterii obiective, alternative și exclusive care răspund necesității unei reglementări adaptate la nevoile specifice ale conflictelor în materie de desfacere a legăturii matrimoniale (Hotărârea IB, punctul 32). Cu privire la alegerea criteriilor de competență, doamna Borrás a precizat că „[c]riteriile de competență adoptate răspund unor necesități obiective și intereselor părților; acestea constituie o reglementare flexibilă, adaptată mobilității persoanelor, care, în definitiv, este favorabilă persoanelor în cauză fără a aduce atingere securității juridice”: Raportul explicativ privind Convenția elaborată în temeiul articolului K.3 din Tratatul privind Uniunea Europeană, referitoare la competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială, întocmit de doamna Alegría Borrás, profesoară de drept internațional privat la Universitatea din Barcelona (JO 1998, C 221, p. 27, denumit în continuare „Raportul Borrás”), p. 36, punctul 27.
(
12
)	Articolul 3 alineatul (1) litera (a) prima‑a patra liniuță din Regulamentul nr. 2201/2003 face în mod explicit referire la criteriul reședinței obișnuite a soților și la cea a pârâtului. Articolul 3 alineatul (1) litera (a) a cincea și a șasea liniuță din acest regulament permite aplicarea normei de competență a forum actoris. A se vedea în special Hotărârea din 13 octombrie 2016, Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, punctul 41).
(
13
)	Domeniul de aplicare al secțiunii I din Regulamentul nr. 2201/2003, intitulată „Divorț, separare de drept și anulare a căsătoriei”, care figurează în capitolul II din acesta, este delimitat, în temeiul articolelor 6 și 7 din acest regulament, de „reședința obișnuită” pe teritoriul unui stat membru al soțului în cauză sau de cetățenia acestuia. Vom reveni mai târziu asupra implicațiilor acestei delimitări pentru litigiul principal. A se vedea punctele 98 și 129 din prezentele concluzii.
(
14
)	Noțiunea de „reședință obișnuită” figurează de asemenea la articolele 9-13, 15, 18, 29, 33, 42, 51, 57, 61 și 66 din Regulamentul nr. 2201/2003.
(
15
)	A se vedea în acest sens Borrás, A., „Article 3”, Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law, Magnus, U., și Mankowski, P. (ed.), Sellier European Law Publishers, 2012, p. 90, punctul 8.
(
16
)	Trebuie să se precizeze, în această privință, că lipsa unei definiții a acestei noțiuni este, în general, înrădăcinată în tradiția Conferinței de la Haga de drept internațional privat. O asemenea definiție „ar fi riscat astfel să perturbe interpretarea a numeroase alte convenții care utilizează aceeași noțiune”. A se vedea în această privință Lagarde, P., Raport explicativ cu privire la Convenția din 19 octombrie 1996 privind competența, legea aplicabilă, recunoașterea, executarea și cooperarea cu privire la răspunderea părintească și măsurile privind protecția copiilor (text adoptat de a optsprezecea sesiune a Conferinței de la Haga de drept internațional privat, disponibil în limba franceză la adresa internet: http://www.hcch.net/upload/expl34.pdf) (denumit în continuare „Raportul Lagarde”). Actes et documents de la dix‑huitième session de la Conférence de la Haye de droit international privé, 1996, volumul II, p. 552, punctul 40. Cu privire la relevanța Raportului Lagarde pentru interpretarea dispozițiilor Regulamentului nr. 2201/2003, a se vedea în special considerentul (3) al acestui regulament. În ceea ce privește în special Regulamentul nr. 2201/2003, a se vedea Raportul Borrás, p. 38, punctul 32.
(
17
)	În ceea ce privește noțiunea de „reședință obișnuită” a unui copil, a se vedea Hotărârea din 2 aprilie 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, punctul 31), și Hotărârea din 9 octombrie 2014, C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, punctul 50). În ceea ce privește noțiunea de „reședință obișnuită” a unui sugar, a se vedea Hotărârea din 22 decembrie 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, punctele 44-46), Hotărârea din 8 iunie 2017, OL (C‑111/17 PPU, EU:C:2017:436, punctul 40), și Hotărârea din 28 iunie 2018, HR (C‑512/17, EU:C:2018:513, denumită în continuare „Hotărârea HR”, punctul 40). Vom reveni asupra acestei jurisprudențe în cadrul analizei noastre referitoare la cea de a treia întrebare preliminară.
(
18
)	Hotărârea IB (punctul 38).
(
19
)	A se vedea în special Hotărârea IB (punctul 39 și jurisprudența citată).
(
20
)	Hotărârea IB (punctul 40). A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Campos Sánchez‑Bordona prezentate în cauza IB (Reședința obișnuită a unui soț – Divorț) (C‑289/20, EU:C:2021:561). A se vedea în această privință articolul 66 litera (a) din Regulamentul nr. 2201/2003.
(
21
)	A se vedea punctele 43 și 44 din prezentele concluzii.
(
22
)	A se vedea punctul 69 din prezentele concluzii. Vom reveni asupra acestui articol mai târziu.
(
23
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 22 decembrie 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, punctele 44 și 51), și, mai recent, Hotărârea IB (punctul 41).
(
24
)	A se vedea în special Hotărârea HR (punctele 45 și 46, precum și jurisprudența citată).
(
25
)	Din acest raport reiese că „s‑a ținut seama în special de faptul că în mai multe rânduri, chiar dacă nu în cadrul [Convenției din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor judecătorești în materie civilă și comercială (JO 1972, L 299, p. 32, Ediție specială, 19/vol. 10, p. 3, denumită în continuare «Convenția de la Bruxelles din anul 1968»), Curtea a definit reședința obișnuită drept «locul în care persoana în cauză și‑a stabilit centrul permanent sau obișnuit al intereselor sale, cu intenția de a‑i conferi un caracter stabil, pentru stabilirea acestei reședințe trebuind să se țină seama de toate elementele de fapt constitutive ale acesteia»”, Raportul Borrás, p. 33, punctul 32.
(
26
)	A se vedea punctul 33 din prezentele concluzii.
(
27
)	Hotărârea IB (punctul 44). A se vedea de asemenea considerentul (1) al Regulamentului nr. 2201/2003, precum și Raportul Borrás, p. 36, punctul 27.
(
28
)	A se vedea în acest sens Hotărârea HR (punctul 41 și jurisprudența citată).
(
29
)	A se vedea în acest sens Hotărârea IB (punctul 56).
(
30
)	Hotărârea IB (punctul 56), și Hotărârea din 13 octombrie 2016, Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, punctul 50 și jurisprudența citată).
(
31
)	Hotărârea IB (punctul 45), și Hotărârea din 13 octombrie 2016, Mikołajczyk (C‑294/15, EU:C:2016:772, punctele 46 și 47, precum și jurisprudența citată).
(
32
)	Hotărârea IB (punctul 46). A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Campos Sánchez‑Bordona prezentate în cauza IB (Reședința obișnuită a unui soț – Divorț) (C‑289/20, EU:C:2021:561, punctul 94): „[…] de fiecare dată când o parte ar indica două sau mai multe reședințe ca fiind obișnuite, ar trebui să se verifice dacă toate acestea sunt în realitate obișnuite. În definitiv, ar crește riscul ca o reședință «simplă» (iar nu reședința obișnuită prevăzută la articolul 3 din Regulamentul nr. 2201/2003) să determine în cele din urmă competența judiciară internațională.”
(
33
)	Hotărârea IB (punctul 51).
(
34
)	A se vedea în acest sens Hotărârea HR (punctele 44-46 și jurisprudența citată).
(
35
)	În ceea ce privește reședința obișnuită a unui sugar, a se vedea Hotărârea HR (punctul 66). Printre altele, Raportul Lagarde subliniază că absența temporară a copilului de la locul reședinței sale obișnuite din motive de vacanță nu modifică, în principiu, reședința sa obișnuită.
(
36
)	În această privință, Comisia explică faptul că posturile din cadrul delegațiilor sunt foarte căutate și că decizia de detașare este adoptată ținând seama de dorințele persoanelor detașate.
(
37
)	Amintim că din decizia de trimitere reiese că, în perioada cuprinsă între luna august 2010 și luna februarie 2015, soții au avut reședința în Guineea‑Bissau.
(
38
)	A se vedea în această privință nota de subsol 36, precum și punctul 48 din prezentele concluzii.
(
39
)	A se vedea în acest sens Hotărârea HR (punctul 46 și jurisprudența citată).
(
40
)	A se vedea, în ceea ce privește interpretarea articolului 3 alineatul (1) litera (a) a cincea și a șasea liniuță din Regulamentul nr. 2201/2003, Concluziile avocatului general Campos Sánchez‑Bordona prezentate în cauza IB (Reședința obișnuită a unui soț – Divorț) (C‑289/20, EU:C:2021:561, punctul 66).
(
41
)	Nu aceasta este situația unei șederi care privește o deplasare în scop profesional, efectuată într‑un stat terț de medici sau de infirmieri în cadrul unor misiuni punctuale ale organizațiilor umanitare ori de soldați în cadrul anumitor tipuri de misiuni.
(
42
)	Regulamentul nr. 2201/2003 permite doar să se stabilească dacă reședința obișnuită se află sau nu pe teritoriul unui stat membru.
(
43
)	Articolul 1 din Regulamentul nr. 4/2009 prevede că acesta „se aplică obligațiilor de întreținere care decurg dintr‑o relație de familie, rudenie, căsătorie sau alianță”. A se vedea de asemenea considerentul (11) al acestui regulament.
(
44
)	Trebuie să se precizeze că Regulamentul nr. 4/2009 nu subordonează aplicabilitatea normelor de competență condiției potrivit căreia pârâtul trebuie să aibă domiciliul într‑un stat membru. A se vedea considerentul (15) al Regulamentului nr. 4/2009: „[…] Faptul că un pârât își are reședința obișnuită într‑un stat terț nu ar trebui să mai aibă drept efect excluderea aplicării normelor comunitare în materie de competență și, de acum înainte, nu ar mai trebui avută în vedere nicio trimitere la legislația națională. Prin urmare, este necesar să se stabilească în prezentul regulament cazurile în care o instanță a unui stat membru poate exercita o competență subsidiară.”
(
45
)	Trebuie să se sublinieze că, în materie de divorț, este vorba despre stabilirea reședinței obișnuite a soților sau a unuia dintre soți sau a pârâtului, în materie de răspundere părintească, este vorba despre stabilirea reședinței obișnuite a părinților și/sau a copiilor și, în materie de obligații de întreținere, este vorba despre stabilirea reședinței obișnuite a creditorului sau a pârâtului.
(
46
)	Hotărârea din 18 decembrie 2014, Sanders și Huber (C‑400/13 și C‑408/13, EU:C:2014:2461, punctele 26-29).
(
47
)	Considerentele (22), (25), (31), (33), (35) sau (45) ale Regulamentului nr. 4/2009 afirmă obiectivul de a asigura o recuperare (rapidă și eficientă) a creanțelor de întreținere în situațiile transfrontaliere și, prin urmare, libera circulație a persoanelor în cadrul Uniunii Europene.
(
48
)	A se vedea punctul 50 din prezentele concluzii.
(
49
)	În ceea ce privește corespondența dintre noțiunea de „reședință obișnuită” care figurează în Regulamentul nr. 4/2009 și cea care figurează la articolul 3 (referitor la adulți) și la articolul 7 (referitor la copii) din Regulamentul (UE) 2019/1111 al Consiliului din 25 iunie 2019 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești și privind răpirea internațională de copii, a se vedea Hess, B., „Towards a Uniform Concept of Habitual Residence in European Procedural and Private International Law?”, Polski Proces Cywilny, nr. 4, 2021, p. 523-542, în special p. 528.
(
50
)	Text adoptat de a douăzeci și una sesiune a Conferinței de la Haga de drept internațional privat, denumit în continuare „Raportul Bonomi”.
(
51
)	A se vedea Wouters, J., și Duquet, S., „The EU and International Diplomatic Law: New Horizons?”, The Hague Journal of Diplomacy, vol. 7, nr. 1, 2012, p. 31-49, în special p. 44. Potrivit acestor autori, „rețeaua diplomatică a [Uniunii] este supusă Convenției de la Viena prin intermediul unor acorduri specifice cu țara gazdă. Majoritatea statelor au acceptat ca delegațiile [Uniunii], personalul și bunurile acestora să beneficieze de privilegii și de imunități în acest mod. Totuși, dispozițiile specifice și cadrele juridice pot fi diferite în funcție de partea în cauză.”
(
52
)	Precizăm că este vorba despre reședința obișnuită a unor persoane diferite, în speță, cea a soților, cea a tatălui sau a mamei și cea a creditorului obligației de întreținere.
(
53
)	În ceea ce privește noțiunea de „reședință obișnuită” a unui copil, a se vedea Hotărârea din 2 aprilie 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, punctele 34 și 35), și Hotărârea din 9 octombrie 2014, C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, punctul 50). În ceea ce privește noțiunea de „reședință obișnuită” a unui sugar, a se vedea Hotărârea din 22 decembrie 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, punctele 44-46), Hotărârea din 8 iunie 2017, OL (C‑111/17 PPU, EU:C:2017:436, punctul 40), și Hotărârea HR (punctul 40).
(
54
)	A se vedea în special în acest sens Hotărârea HR (punctul 41).
(
55
)	A se vedea în special Hotărârea din 15 februarie 2017, W și V (C‑499/15, EU:C:2017:118, punctul 61).
(
56
)	A se vedea în acest sens Hotărârea HR (punctul 41). În opinia noastră, utilizarea de către Curte a termenilor „anumită integrare” arată că nu se impune ca această integrare să fie completă sau totală. A se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea IB.
(
57
)	A se vedea în acest sens Hotărârea HR (punctul 42).
(
58
)	Dacă, astfel cum este cazul în speță, factorii menționați se concentrează într‑un stat terț, în cadrul Regulamentului nr. 2201/2003, acest lucru nu permite instanței de trimitere să stabilească faptul că reședința obișnuită a copiilor se află în acest stat, ci mai degrabă că această reședință obișnuită nu se află într‑un stat membru.
(
59
)	Hotărârea HR (punctul 43 și jurisprudența citată).
(
60
)	A se vedea în special Hotărârea HR (punctele 45 și 46, precum și jurisprudența citată).
(
61
)	În această privință, a se vedea în special în acest sens Hotărârea HR (punctele 52-54 și jurisprudența citată).
(
62
)	Interpretarea preconizată de guvernul spaniol în observațiile sale scrise pare să meargă în acest sens. A se vedea punctul 80 din prezentele concluzii.
(
63
)	În afară de câteva modificări de natură în principal formală, trebuie să se observe că Regulamentul 2019/1111 nu a modificat normele de competență judiciară internațională în materie matrimonială. Legiuitorul Uniunii a menținut astfel sistemul de competențe reziduale prevăzut la articolele 6 și 7 din Regulamentul nr. 2201/2003, care figurează în prezent la articolul 6 din Regulamentul 2019/1111. Articolul 104 din Regulamentul 2019/1111 prevede astfel că, sub rezerva articolului 100 alineatul (2) din acesta, Regulamentul nr. 2201/2003 se abrogă de la 1 august 2022.
(
64
)	Complexitatea corelației dintre articolele 6 și 7 din Regulamentul nr. 2201/2003 a făcut obiectul a numeroase critici în doctrină. A se vedea în special Borrás, A., „Article 6”, op. cit., p. 98, punctul 2. În această privință, este necesar să se arate că, în Propunerea de regulament al Consiliului de modificare a Regulamentului (CE) nr. 2201/2003 în ceea ce privește competența și introducerea unor dispoziții privind legislația aplicabilă în materie matrimonială din 17 iulie 2006 [COM(2006) 399 final, p. 8], Comisia propusese eliminarea articolului 6: „Consultarea publică a arătat că această dispoziție poate crea confuzie. De asemenea, ea este superfluă, întrucât articolele 3, 4 și 5 descriu împrejurările în care o instanță are competență exclusivă atunci când un soț are reședința obișnuită pe teritoriul unui stat membru […]”.
(
65
)	Potrivit Comisiei, „[a]rticolul 7 [din Regulamentul nr. 2201/2003] face trimitere în prezent la normele naționale în materie de competență internațională în situațiile în care soții nu au reședința obișnuită pe teritoriul unui stat membru și nu au aceeași cetățenie” [a se vedea COM(2006) 399 final, p. 9].
(
66
)	Hotărârea din 29 noiembrie 2007, Sundelind Lopez (C‑68/07, EU:C:2007:740, punctul 26). Potrivit Curții, considerentele (4) și (8) ale Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești față de copiii comuni (JO 2000, L 160, p. 19), ale cărui dispoziții privind competența de a se pronunța în problemele referitoare la divorț au fost în esență preluate în Regulamentul nr. 2201/2003, trebuie să fie luate în considerare și în cadrul interpretării dispozițiilor Regulamentului nr. 2201/2003. A se vedea de asemenea în această privință Ní Shúilleabháin, M., Cross‑Border Divorce Law. Bruxelles II bis, Oxford Private International Law Series, 2010, p. 30, punctul 1.43.
(
67
)	Considerentul (2) al Regulamentului nr. 2201/2003 subliniază astfel că această recunoaștere reciprocă a hotărârilor judiciare este „piatr[a] de temelie pentru crearea unui spațiu judiciar veritabil”. A se vedea de asemenea considerentul (23) al acestui regulament, Concluziile Consiliului European de la Tampere din 15 și 16 octombrie 1999, punctul 34, disponibile la următoarea adresă de internet: http://www.europarl.europa.eu/summits/tam_fr.htm, precum și documentul de lucru al Comisiei „Recunoașterea reciprocă a hotărârilor judecătorești în materia răspunderii părintești”, COM(2001) 166 final, p. 3.
(
68
)	Hotărârea din 29 noiembrie 2007 (C‑68/07, EU:C:2007:740).
(
69
)	Hotărârea din 29 noiembrie 2007, Sundelind Lopez (C‑68/07, EU:C:2007:740, punctul 22).
(
70
)	A se vedea Ní Shúilleabháin, M., op. cit., punctul 4.33. A se vedea de asemenea Kruger, T., și Samyn, L., „Brussels II bis: successes and suggested improvements”, Journal of Private International Law_·2016, p. 1-37, în special p. 8, precum și Campiglio, C., „Conflitti positivi et negativi di giurisdizione in materia matrimoniale”, Rivista di diritto internazionale privato e processuale, nr. 3, 2021, p. 497-532, în special p. 522.
(
71
)	Pataut, É., „Codifier le divorce international: Quelques remarques sur le projet GEDIP”, AUC IURIDICA, nr. 66, 2020, p. 95-115, în special p. 103.
(
72
)	A se vedea punctul 129 din prezentele concluzii. În această privință, trebuie să se observe că doctrina ridică problema oportunității de a menține competențele reziduale prevăzute de Regulamentul nr. 2201/2003, precum și a pertinenței înlocuirii lor cu competențe „uniforme”. A se vedea în special Bonomi, A., „La compétence internationale en matière de divorce. Quelques suggestions pour une (improbable) révision du règlement Bruxelles II bis”, Revue critique de droit international privé, vol. 4, nr. 4, 2017, p. 511-534, în special p. 522 și urm., precum și Pataut, É., loc. cit., p. 104 și urm.
(
73
)	În cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 29 noiembrie 2007, Sundelind Lopez (C‑68/07, EU:C:2007:740), reclamanta avea reședința într‑un alt stat membru decât cel al cărui resortisant era. În schimb, astfel cum a arătat doctrina, în măsura în care anumite state membre nu cunosc, în ordinea lor juridică internă, o competență care să poată fi calificată drept „reziduală” în raport cu articolul 3 din Regulamentul nr. 2201/2003, problema se ridică atunci când unul dintre soți are cetățenia unui stat membru și ambii soți au reședința într‑un stat terț. A se vedea Raportul Borrás, punctul 47. A se vedea de asemenea Borrás, A., „Article 6”, op. cit., p. 102, punctul 13.
(
74
)	Hotărârea din 17 octombrie 2018, UD (C‑393/18 PPU, EU:C:2018:835, punctul 57).
(
75
)	Hotărârea din 17 octombrie 2018, UD (C‑393/18 PPU, EU:C:2018:835, punctul 66).
(
76
)	A se vedea Pataut, É., „Articles 10-15”, Brussels II bis Regulation, European Commentaries on Private International Law, Magnus, U., și Mankowski, P. (ed.), Sellier European Law Publishers, 2012, articolul 14, p. 162, punctul 4.
(
77
)	A se vedea Bonomi, A., op. cit., în special p. 514.
(
78
)	În ceea ce privește articolul 12 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2201/2003, anumiți autori consideră că o interpretare flexibilă și largă a acestei dispoziții permite de asemenea să se respecte funcționarea articolului 15 din acest regulament, care prevede trimiterea la instanța cea mai bine plasată pentru a soluționa cauza. A se vedea Pataut, É., „Articles 10-15”, op. cit., p. 157, punctul 53. În schimb, alți autori au o opinie contrară. În special, Ancel, B., și Muir Watt, H., apreciază că „prorogarea prevăzută de dispoziția menționată ar face inutil mecanismul transferului de competență către o instanță mai bine plasată pe care regulamentul, la articolul 15, îl preia din Convenția din 1996. În aceste condiții, este mai rezonabil să ne limităm la o interpretare minimală care recunoaște în articolul 12 alineatul (3) doar o adaptare a articolului 3 alineatul (2) din Regulamentul Bruxelles II la noul sistem de competență și care, în consecință, admite extinderea competenței numai în favoarea instanțelor din statul membru în care se desfășoară o procedură de desfacere a căsătoriei pe baza unei competențe reziduale (articolul 7 din regulament: competențe care rezultă din dreptul internațional privat comun)”: Ancel, B. și Muir Watt, H., „Aliments sans frontières. Le règlement CE no 4/2009 du 18 décembre 2008 relatif à la compétence, la loi applicable, la reconnaissance et l’exécution des décisions et la coopération en matière d’obligations alimentaires”, Revue critique de droit international privé, nr. 3, 2010, p. 457-484, în special p. 476, punctul 18.
(
79
)	Hotărârea din 12 noiembrie 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, punctul 39), și Hotărârea din 6 octombrie 2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, punctul 36). În schimb, alegerea forului nu este admisă în materie de divorț.
(
80
)	A se vedea Franzina, P., „Forum Necessitatis”, Planning the Future of Cross Border Families: A Path Through Coordination. Studies in Private International Law, Viarengo, I., și Villata, F. C., (ed.), Oxford, Hart Publishing, 2020, p. 325-330, în special p. 326.
(
81
)	Hotărârea din 16 iulie 2015 (C‑184/14, EU:C:2015:479).
(
82
)	Hotărârea din 16 iulie 2015, A (C‑184/14, EU:C:2015:479, punctele 47 și 48).
(
83
)	În materia răspunderii părintești, instanțele spaniole sunt competente, printre altele, „atunci când reclamantul este spaniol”.
(
84
)	Potrivit instanței de trimitere, în temeiul articolului 22 quater litera d) din LOPJ, instanțele spaniole nu ar fi însă competente să soluționeze divorțul.
(
85
)	Chiar dacă, astfel cum am arătat în Concluziile prezentate în cauza R (Competență în materia răspunderii părintești și a obligației de întreținere) (C‑468/18, EU:C:2019:649, punctul 72), faptul că cererea privind obligația de întreținere este accesorie în raport cu o cerere în materia răspunderii părintești, în sensul articolului 3 litera (d) din Regulamentul nr. 4/2009, nu are ca efect excluderea competenței instanței unui stat membru întemeiate pe articolul 3 litera (a) sau, în lipsă, pe articolul 5 din acest regulament.
(
86
)	„cu excepția cazurilor în care respectiva competență se întemeiază numai pe cetățenia uneia dintre părți”.
(
87
)	Din decizia de trimitere nu reiese că a existat o alegere a unei instanțe de către părțile din litigiul principal (articolul 4) sau că a existat o înfățișare voluntară a pârâtului pentru un alt motiv decât cel de a contesta competența instanței sesizate (articolul 5). Amintim totuși că, în temeiul articolului 4 alineatul (3) din Regulamentul nr. 4/2009, articolul 4 din acesta nu se aplică în cazul unui litigiu cu privire la o obligație de întreținere privind un copil mai mic de 18 ani.
(
88
)	Articolul 6 din Regulamentul nr. 4/2009 prevede o competență subsidiară întemeiată pe cetățenia comună a părților.
(
89
)	O parte a doctrinei arată însă că nu este cert că situația în care procedura „nu se poate iniția sau desfășura în mod rezonabil sau este imposibil să se desfășoare într‑un stat terț” acoperă alte obstacole în calea realizării obligației de întreținere decât cele de ordin strict procedural. A se vedea Ancel, B., și Muir Watt, H., op. cit., în special, p. 483.
(
90
)	Printre altele atunci când se solicită plata unei cauțiuni cu o valoare ridicată.
(
91
)	Printre altele în cazul inundațiilor sau al altor catastrofe naturale.
(
92
)	De exemplu, în caz de risc de denegare de dreptate pe motive de orientare sexuală, de apartenență la o religie sau o rasă sau atunci când instanțele în cauză solicită probe inacceptabile și discriminatorii.
(
93
)	Lagarde, P., „Le for de nécessité dans les règlements européens”, Europa als Rechts- und Lebensraum: Liber Amicorum für Christian Kohler zum 75. Geburtstag am 18. Juni 2018, Kohler, C., Hess, B., Jayme, E., Mansel, H.-P., ed., Bielefeld, 2018, p. 255-267, în special p. 262.
(
94
)	În această privință, în materie de succesiuni, a se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza RK (Declinare de competență) (C‑422/20, EU:C:2021:565, punctul 60 și nota de subsol 35).
(
95
)	În mod normal, unul dintre părinți, în calitate de reprezentant al creditorului, dar și o instituție publică care se subrogă prin lege în dreptul de întreținere. A se vedea Hotărârea din 17 septembrie 2020, Landkreis Harburg (Subrogarea unei instituții publice în drepturile creditorului obligației de întreținere) (C‑540/19, EU:C:2020:732).
(
96
)	Franzina, P., „Forum Necessitatis”, op. cit., p. 327.
(
97
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza KP (C‑83/17, EU:C:2018:46, punctul 53).
(
98
)	În această privință, a se vedea în special Ancel, B., și Muir Watt, H., op. cit., p. 483.
(
99
)	Hotărârea din 16 iulie 2015, NA (C‑184/14, EU:C:2015:479, punctul 46).
(
100
)	A se vedea punctul 23 din prezentele concluzii.
(
101
)	Chiar dacă, din punct de vedere formal, cererea privind obligația de întreținere este formulată de creditorul obligației de întreținere, se consideră că această cerere este formulată de mamă (în calitate de reprezentant al copiilor săi). A se vedea Raportul Comitetului pentru eliminarea discriminării față de femei, Observații finale privind al șaselea și al șaptelea raport periodic privind Togo, adoptate de Comitet în a cincizeci și treia sesiune (1-19 octombrie 2012), p. 3, disponibil la adresa internet https://tbinternet.ohchr.org/_layouts/15/treatybodyexternal/Download.aspx?symbolno=CEDAW/C/TGO/CO/6-7&Lang=En: „Comitetul este preocupat de faptul că femeile nu au acces în mod real la justiție și de factorii multipli care sunt la originea acestei stări de fapt, precum […] [printre altele] stigmatizarea femeilor care sesizează o instanță.”
(
102
)	A se vedea în special Hotărârea din 7 noiembrie 2019, UNESA și alții (C‑80/18-C‑83/18, EU:C:2019:934, punctul 37), precum și Ordonanța din 15 ianuarie 2020, Corporate Commercial Bank (C‑647/18, nepublicată, EU:C:2020:13, punctul 38).
(
103
)	A se vedea Szpunar, M., și Pacula, K., „Forum of necessity in family matters within the framework of EU and international law”, Polski Proces Cywilny, nr. 4, 2021, p. 563-592, în special p. 584, precum și autorii citați la nota de subsol 99.
(
104
)	A se vedea în această privință Fernández Arroyo, D. P., „Compétence exclusive et compétence exorbitante dans les relations privées internationales”, Recueil des cours, vol. 323, Académie de droit international de La Haye, 2006, p. 11-259, în special p. 75 și 76: „[…]Se pare că finalitatea esențială a forum necessitatis nu este de a acorda o justificare instanțelor pentru a interveni în cauze în care nu sunt competente, ci pentru a garanta exercitarea dreptului fundamental de acces la justiție”.