62013FJ0028_RO
Părţi
Motivele
Dizpozitiv
Părţi
În cauza F‑28/13,
având ca obiect o acțiune introdusă în temeiul articolului 270 TFUE, aplicabil Tratatului CEEA potrivit articolului 106a din acesta,
José Manuel López Cejudo, funcționar al Comisiei Europene, cu domiciliul în Bruxelles (Belgia), reprezentat de É. Boigelot, avocat,
reclamant,
împotriva
Comisiei Europene,
reprezentată de J. Currall și de C. Ehrbar, în calitate de agenți,
pârâtă,
TRIBUNALUL FUNCȚIEI PUBLICE
(Camera a doua),
compus din doamna M. I. Rofes i Pujol, președinte, și domnii K. Bradley și J. Svenningsen (raportor), judecători,
grefier: doamna X. Lopez Bancalari, administrator,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 30 ianuarie 2014,
pronunță prezenta
Hotărâre
Motivele
1. Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 27 martie 2013, domnul López Cejudo a introdus prezenta acțiune, privind, în principal, anularea notei din 6 iulie 2012 prin care autoritatea împuternicită să facă numiri din cadrul Comisiei Europene (denumită în continuare „AIPN”) l‑a informat pe reclamant cu privire la decizia sa de a recupera diurne, cu dobânzile aferente, pe care acesta le‑a primit în 1997 și în 1998, precum și anularea deciziei din 17 decembrie 2012 prin care AIPN a respins, în ceea ce privește aceste indemnizații, reclamația introdusă de reclamant (denumită în continuare „decizia de respingere a reclamației”).
Cadrul juridic
2. Potrivit articolului 20 din Statutul funcționarilor Uniunii Europene (denumit în continuare „statutul”), „[f]uncționarul are obligația de a‑și stabili domiciliul fie la locul său de repartizare, fie la o distanță de acesta care să nu îi afecteze exercitarea atribuțiilor”.
3. Articolul 5 alineatul (4) din anexa VII la statut prevede:
„În cazul în care un funcționar care are dreptul la alocația pentru locuință nu se instalează împreună cu familia la locul de repartizare, acesta nu primește decât jumătate din indemnizația la care ar fi avut dreptul în mod normal; cea de a doua jumătate i se plătește atunci când familia sa se instalează la locul de repartizare, cu condiția ca această instalare să se efectueze în termenele menționate la articolul 9 alineatul (3) [din anexa VII] […]”
4. Potrivit articolului 9 alineatul (1) din anexa VII la statut:
„Cheltuielile suportate pentru mutarea mobilierului și a efectelor personale […] se rambursează funcționarului care este obligat să își schimbe reședința pentru a se conforma dispozițiilor articolului 20 d in statut și care nu ar fi beneficiat de rambursarea acelorași cheltuieli din altă sursă. Rambursarea se efectuează în limitele unui deviz aprobat în prealabil. […]”
5. Articolul 10 din anexa VII la statut, în versiunea aplicabilă litigiului, prevede:
„(1) Funcționarul care demonstrează că este obligat să își schimbe reședința pentru a îndeplini obligațiile prevăzute la articolul 20 din statut are dreptul, pe durata stabilită la alineatul (2), la o diurnă […]
(2) Termenul pe durata căruia se acordă diurna se stabilește după cum urmează:
[…]
(b) pentru funcționarul care are dreptul la alocația pentru locuință: 180 de zile […]
[…]
Diurna nu poate fi acordată în niciun caz după data la care funcționarul a efectuat mutarea în vederea îndeplinirii obligațiilor prevăzute la articolul 20 din statut.”
6. Articolul 85 din statut, în versiunea aplicabilă la data primirii de către reclamant a diurnelor în litigiu, prevedea:
„Orice plată nedatorată se restituie în cazul în care beneficiarul avea cunoștință de faptul că nu existau motive pentru plata sumei respective sau în cazul în care era atât de evident că plata sumei respective nu era datorată încât era imposibil ca beneficiarul acesteia să nu fi avut cunoștință de aceasta.”
7. În versiunea aplicabilă la data adoptării notei din 6 iulie 2012, articolul 85 menționat conține un al doilea paragraf, care are următorul cuprins:
„Cererea de restituire trebuie întocmită în termen de cinci ani de la efectuarea plății sumei respective. Termenul menționat anterior nu este opozabil [AIPN] atunci când aceasta este în măsură să stabilească faptul că persoana în cauză a indus în eroare în mod deliberat administrația, în scopul de a obține plata sumei în cauză.”
Situația de fapt
8. Fiind angajat în cadrul Comisiei în 1986, reclamantul a continuat să își exercite atribuțiile în serviciul Comunităților Europene la Curtea de Conturi la Luxemburg (Luxemburg) începând de la 1 septembrie 1990. În continuare, acesta a fost transferat, de la 1 septembrie 1997, la unitatea „Gestionarea veniturilor” din cadrul Direcției Generale (DG) Buget a Comisiei la Bruxelles (Belgia). Ulterior, reclamantul a fost transferat la Secția „Finanțe și contracte” a Delegației Comisiei din Republica Federativă a Braziliei în 2002 și, începând din anul 2007, acesta a exercitat din nou atribuții de administrator (AD) cu gradul AD 13 în cadrul DG Buget la Bruxelles.
9. La 9 iulie 1997, reclamantul a semnat un contract de închiriere privind un apartament nemobilat, cu cinci camere, situat în Etterbeek (Belgia) (denumit în continuare „apartamentul de la Bruxelles”). Acest contract de închiriere era încheiat pentru o perioadă de nouă ani și producea efecte de la 1 august 1997. Din clauzele acestui contract, în special din articolul 13, referitor la „destinația spațiului”, și din articolul 14, referitor la „alegerea domiciliului – stare civilă”, reiese că locatarul, în speță reclamantul, a declarat că închiriază acest bun cu destinația de simplă locuință privată, ca reședință principală, și a declarat că își alege domiciliul în apartamentul închiriat pe toată durata închirierii.
10. Pe de altă parte, reclamantul a închiriat unui cuplu de locatari, începând cu 1 august 1997, casa pe care o deținea la Schuttrange (Luxemburg) și pe care o ocupa înainte împreună cu familia sa (denumită în continuare „casa de la Luxemburg”), în speță prin intermediul unui contract încheiat la 11 iulie 1997.
11. La 1 septembrie 1997, reclamantul a declarat, în formularul general referitor la stabilirea drepturilor sale statutare, că noua sa adresă de la locul de repartizare este apartamentul de la Bruxelles. În acest formular, reclamantul a declarat de asemenea administrației că soția și cei patru copii ai săi locuiau încă la Luxemburg, și anume la adresa la care era situată casa lor de la Luxemburg.
12. Cu toate acestea, în formularul referitor la indemnizația de instalare prevăzută la articolul 5 din anexa VII la statut, formular care era, la acea dată, utilizat de asemenea de administrație pentru stabilirea dreptului la diurnă, reclamantul a declarat, la 9 septembrie 1997, că și‑a stabilit domiciliul la Bruxelles, împreună cu familia. În acest context, reclamantul a declarat de asemenea că a luat cunoștință de reglementarea în cauză, și anume articolul 5 din anexa VII la statut.
13. În susținerea acestei cereri, reclamantul a prezentat o copie a contractului de închiriere a apartamentului său de la Bruxelles, nefurnizând nicio cerere de permis de ședere pentru membrii familiei sale. Astfel, AIPN i‑a plătit, în temeiul articolului 5 alineatul (4) din anexa VII la statut, numai jumătate din indemnizația de instalare, corespunzătoare unei remunerații lunare.
14. În urma unei cereri prezentate la 16 martie 1998, la care acesta a anexat o copie a cererii de permis de ședere introduse în Belgia în numele soției și al copiilor săi, cerere care dovedea instalarea familiei sale la noul loc de repartizare, a doua jumătate a indemnizației de instalare i‑a fost plătită atunci în temeiul articolului 5 alineatul (4) din anexa VII la statut.
15. Pe de altă parte, tot la 16 martie 1998, reclamantul a solicitat și a obținut rambursarea cheltuielilor ocazionate de mutare prin furnizarea unei facturi, întocmită la 15 martie 1998, de o firmă de transport din Luxemburg. Potrivit declarației întreprinderii luxemburgheze, mutarea reclamantului de la Luxemburg la Bruxelles a avut loc la 2 martie 1998. În această privință, reclamantul a declarat, în formularul completat pentru „[p]lata cheltuielilor de mutare”, că „și‑a transferat, împreună cu membrii familiei [s]ale, domiciliul de la Luxemburg la locul de repartizare […] la 2 martie 1998”.
16. Pe lângă cele două luni de remunerație pentru indemnizația de instalare plătită în două tranșe și rambursarea cheltuielilor ocazionate de mutare, reclamantul a obținut de asemenea plata unei diurne în temeiul articolului 10 din anexa VII la statut, și aceasta pentru perioada maximă de 180 de zile ulterioară noii sale încadrări la Comisie (denumită în continuare „diurnele în litigiu”), respectiv între 1 septembrie 1997 și 1 martie 1998, administrația reținând în această privință că familia i s‑a alăturat la noul loc de repartizare abia începând de la 2 martie 1998, data pe care a indicat‑o în formularul referitor la „[p]lata cheltuielilor de mutare”.
17. La 19 iulie 2007, Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) a primit, prin intermediul DG Relații externe, o scrisoare adresată acestei direcții generale de către un membru al Parlamentului European. Această scrisoare era însoțită de declarații și de numeroase înscrisuri furnizate în special de fosta soție a reclamantului. OLAF a deschis în acest caz o investigație privind în special diurnele în litigiu, precum și anumite cheltuieli medicale care au determinat o rambursare prin sistemul comun de asigurări de sănătate (denumit în continuare „RCAM”).
18. Ancheta efectuată de OLAF viza de asemenea alte acuzații care veneau din partea fostei soții a reclamantului, dar care nu sunt în discuție în prezenta cauză.
19. Reclamantul a fost informat de OLAF cu privire la deschiderea unei anchete interne și, în acest cadru, a fost audiat de acest oficiu la 28 martie 2008 și la 6 mai 2010, în special cu privire la data mutării sale efective de la Luxemburg la Bruxelles, cu privire la școlarizarea copiilor săi la Bruxelles de la începutul anului școlar 1997, precum și cu privire la factura cu data de 15 martie 1998, referitoare la mutarea sa. Cu această ocazie, reclamantul a declarat în special că mutarea mobilierului despre care pretinde că a rămas la Luxemburg a avut loc abia în luna martie 1998 „pentru a putea beneficia astfel cu bună‑credință […] de diurne”.
20. La 30 martie 2012, OLAF a notificat reclamantului închiderea investigațiilor. Pe de altă parte, la aceeași dată, acest oficiu a notificat Comisiei recomandări, precum și raportul final privind ancheta internă (denumit în continuare „raportul OLAF”). În partea intitulată „Concluzii și recomandări” a acestui raport, OLAF a conchis că reclamantul și‑a încălcat obligațiile care îi reveneau în calitate de funcționar, întrucât s‑a stabilit că, pentru a primi diurnele prevăzute la articolul 10 din anexa VII la statut, acesta a făcut să se creadă în mod artificial că mutarea sa de la Luxemburg la Bruxelles, care data în realitate din luna august 1997, a fost efectuată în luna martie 1998.
21. OLAF a arătat în această privință că era de asemenea probabil ca, pentru a face mai credibilă declarația sa, reclamantul să fi solicitat și să fi obținut o factură postdatată din partea societății de transport. În acest temei, OLAF a recomandat AIPN să procedeze la recuperarea sumei de 7 902 euro, care corespunde, pe de o parte, diurnelor nedatorate primite între 1 septembrie 1997 și 1 martie 1998, respectiv, la acea dată, 223 080 de franci belgieni (5 530 de euro), precum și, pe de altă parte, la recuperarea sumei de 2 372 de euro, corespunzătoare rambursării unei rame de ochelari care nu aveau lentile de corecție. Această recomandare preconiza de asemenea realizarea unui audit cu privire la cererile de rambursare a cheltuielilor medicale efectuate de reclamant în perioada 2002/2007, atunci când era încadrat la Delegația Comisiei din Brazilia.
22. Prin nota din 6 iulie 2012 (denumită în continuare „decizia atacată”), Comisia l‑a informat pe reclamant că, ținând seama de recomandarea OLAF, trebuia să recupereze suma de 7 902 euro. O primă tranșă de 5 530 de euro trebuia să fie prelevată din remunerația aferentă lunii iunie 2012, iar dobânzile la această sumă, în valoare de 3 822,80 euro, urmau să fie deduse din remunerația aferentă lunii iulie, însă au fost imputate în final abia în luna octombrie 2012. O a doua tranșă de 2 372 de euro, care corespundea rambursării unor cheltuieli medicale nedatorate, urma să fie dedusă din remunerația aferentă lunii august 2012, precum și 699,20 euro cu titlu de dobânzi la această sumă.
23. La 12 septembrie 2012, în conformitate cu articolul 90 alineatul (2) din statut, reclamantul a introdus o reclamație prin care solicita AIPN anularea notei din 6 iulie 2012 și a reținerilor operate din salariul aferent lunilor iunie‑septembrie 2012, precum și a notei din 10 iulie 2012 a Oficiului de Administrare și Plată a Drepturilor Individuale (PMO), solicitând prelevarea sumei de 3 071,20 euro din salariul aferent lunii august 2012, și a notei din 20 iulie 2012 a PMO, prin care se prevedea prelevarea dobânzilor la salariul aferent lunii octombrie 2012, în cuantum de 3 822,80 euro. În ceea ce privește în special diurna în litigiu, reclamantul arăta că a acționat cu bună‑credință, considerând că dreptul la această indemnizație exista atât timp cât mutarea mobilierului său nu se realizase efectiv și în totalitate. În plus, potrivit reclamantului, „nicio intenție răuvoitoare nu poate fi reținută împotriva [sa]”, dat fiind că „reglementarea cu privire la acest aspect – care [i]‑a [fost] prezentată într‑o lumină pe care nu o percepe – este, în opinia [acestuia], deosebit de tehnică și cu o semnificație complexă”. Pe de altă parte, reclamantul arăta că, întrucât nu a indus în eroare în mod deliberat administrația, termenul de prescripție de cinci ani prevăzut la articolul 85 din statut era opozabil AIPN.
24. Prin decizia din 17 decembrie 2012, AIPN a constatat, în ceea ce privește partea reclamației referitoare la rambursarea cheltuielilor medicale, că nu era în măsură să stabilească dacă reclamantul a indus‑o în eroare în mod deliberat pentru a beneficia de rambursarea ramelor de ochelari fără lentile de corecție. Astfel, în această privință, AIPN a decis, în temeiul articolului 85 al doilea paragraf prima teză din statut, să renunțe la a solicita restituirea plății nedatorate pentru aceste cheltuieli medicale. În schimb, în ceea ce privește diurnele în litigiu, aceasta a considerat că reclamantul a indus‑o în eroare în mod deliberat, astfel încât, în temeiul articolului 85 al doilea paragraf a doua teză din statut, termenul de prescripție de cinci ani nu îi era opozabil. Considerând, pe de altă parte, că reclamantul s‑a mutat la Bruxelles împreună cu familia sa încă din luna august 1997 și, așadar, nu mai îndeplinea condițiile pentru a beneficia de indemnizația respectivă, AIPN a respins reclamația în această privință.
Procedura și concluziile părților
25. Reclamantul solicită, în esență, Tribunalului:
– anularea notei din 6 iulie 2012;
– anularea reținerilor operate din salariul său în cursul lunilor iunie 2012 (5 530 de euro), august 2012 (1 535,60 euro), septembrie 2012 (1 535,60 euro) și octombrie 2012 (3 822,80 euro) și, dacă este cazul, a oricărei rețineri care ar urma în executarea deciziei atacate;
– anularea notei din 10 iulie 2012 a PMO;
– anularea notei din 20 iulie 2012 a PMO;
– anularea în parte a deciziei de respingere a reclamației în condițiile în care aceasta respinge reclamația reclamantului în raport cu diurnele și cu dobânzile moratorii în litigiu;
– obligarea pârâtei la plata de dobânzi moratorii începând din luna iunie 2012 cu privire la suma de 5 530 de euro, din august 2012 cu privire la o primă sumă de 1 535,60 euro, din septembrie 2012 cu privire la suma suplimentară de 1 535,60 euro și din octombrie 2012 cu privire la suma 3 822,80 euro și aceasta până în momentul în care aceste sume îi vor fi fost restituite, fiind stabilit că, în limita rambursării a 3 071,20 euro, realizată odată cu plata remunerației aferente lunii ianuarie 2013, dobânzile moratorii nu mai sunt datorate începând cu această rambursare;
– obligarea Comisiei la plata în întregime a cheltuielilor de judecată.
26. Comisia solicită Tribunalului:
– respingerea acțiunii ca nefondată;
– obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
1. Cu privire la obiectul acțiunii
27. Cu titlu introductiv, Tribunalul constată că, întrucât AIPN a admis în parte reclamația sa în ceea ce privește rambursarea cheltuielilor medicale și întrucât reclamantul a obținut, în ianuarie 2013, rambursarea reținerilor care au fost efectuate cu privire la salariul său aferent lunilor august și septembrie 2012 în legătură cu aceste cheltuieli medicale, concluziile acțiunii referitoare la cheltuielile medicale respective sunt fără obiect, astfel cum a confirmat de altfel reclamantul în ședință.
2. Cu privire la concluziile în anulare
28. În ceea ce privește concluziile în anulare, trebuie să se arate că acestea au în vedere, în esență, în ceea ce privește diurnele în litigiu, nota din 6 iulie 2012, reținerile din salarii efectuate cu acest titlu în lunile iunie, august, septembrie și octombrie 2012, precum și decizia de respingere a reclamației.
29. În această privință, în conformitate cu principiul economiei procedurii, instanța poate decide că nu este necesar să se statueze în mod special cu privire la concluziile îndreptate împotriva deciziei de respingere a reclamației atunci când constată că acestea sunt lipsite de conținut autonom și se confundă în realitate cu cele îndreptate împotriva deciziei împotriva căreia a fost formulată reclamația. Situația poate fi aceasta în special atunci când constată că decizia de respingere a reclamației, eventual pentru că este implicită, este pur confirmativă în raport cu decizia care face obiectul reclamației și că, în consecință, anularea acelei primei nu ar produce asupra situației juridice a persoanei interesate niciun efect distinct de cel care decurge din anularea celei din urmă (Hotărârea Adjemian și alții/Comisia, T‑325/09 P, EU:T:2011:506, punctul 33 și jurisprudența citată).
30. Cu toate acestea, în speță, în condițiile în care, pe de o parte, reținerile din salarii au fost realizate în executarea notei din 6 iulie 2012 și în care, pe de altă parte, decizia de respingere a reclamației conține o reexaminare a situației reclamantului, în funcție de elemente de drept noi, trebuie să se considere că concluziile în anulare au în vedere nota din 6 iulie 2012 și decizia de respingere a reclamației.
31. În susținerea concluziilor sale în anulare, Tribunalul reține că reclamantul invocă, în definitiv, patru motive întemeiate pe o încălcare a obligației de motivare astfel cum a fost prevăzută la articolul 25 al doilea paragraf din statut, pe o încălcare a articolului 10 din anexa VII din statut, pe o încălcare a articolului 85 din statut și a principiului termenului rezonabil în cadrul acțiunii în restituirea plății nedatorate, precum și, respectiv, pe o încălcare a principiilor încrederii legitime și bunei administrări.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o încălcare a obligației de motivare
32. Reclamantul reproșează Comisiei că nu i‑a comunicat conținutul raportului OLAF, nici la data adoptării notei din 6 iulie 2012 și nici în stadiul reclamației. Aceasta s‑ar fi limitat să facă trimitere la conținutul acestui raport în nota din 6 iulie 2012 și în decizia de respingere a reclamației, fără ca măcar să furnizeze reclamantului elementele de fond reținute în privința sa. Astfel, dat fiind că, în opinia acestuia, nu a fost în măsură să ia cunoștință în mod util de conținutul acestui raport care a stat la baza adoptării deciziilor de recuperare a diurnelor în litigiu, nota din 6 iulie 2012 și decizia de respingere a reclamației sunt afectate de lipsă de motivare.
33. Comisia, admițând totodată că raportul OLAF a fost comunicat reclamantului abia la 1 februarie 2013, arată că nota din 6 iulie 2012 a fost emisă într‑un context bine cunoscut reclamantului, în special în urma celor două audieri ale sale în fața OLAF. Elementele juridice invocate de reclamant în reclamație, în special împrejurarea că ar fi acționat cu bună‑credință și că indemnizația îi era datorată atât timp cât mutarea mobilierului nu fusese realizată în totalitate și în mod efectiv, fac dovada unei înțelegeri certe a elementelor reținute împotriva sa de către AIPN. În orice caz, Comisia ar fi furnizat o motivare adecvată în stadiul răspunsului la reclamație, motivare despre care se consideră în prezent că ar coincide cu motivarea notei din 6 iulie 2012 împotriva căreia a fost introdusă această reclamație.
34. În această privință, Tribunalul amintește că cerința prevăzută la articolul 296 al doilea paragraf TFUE, prevăzută de asemenea la articolul 25 al doilea paragraf din statut, are scopul de a permite Tribunalului să își exercite controlul asupra legalității deciziilor care lezează și de a acorda părților interesate indicații suficiente pentru a putea ști dacă aceste decizii sunt bine fundamentate sau dacă sunt afectate de un viciu care permite să li se conteste legalitatea. Rezultă de aici că, în principiu, motivarea trebuie comunicată persoanei interesate în același timp cu decizia care o lezează (a se vedea Hotărârea Michel/Parlamentul, 195/80, EU:C:1981:284, punctul 22, Hotărârea Neirinck/Comisia, C‑17/07 P, EU:C:2008:134, punctul 50, și Hotărârea Tzirani/Comisia, F‑46/11, EU:F:2013:115, punctele 138-140).
35. Desigur, Tribunalul constată că nota din 6 iulie 2012 furnizează doar puține elemente de motivare întrucât aceasta face trimitere la recomandările OLAF din 30 martie 2012 pentru a justifica recuperarea diurnelor în discuție și că, în lipsa unei comunicări prealabile către reclamant a conținutului raportului OLAF, nota respectivă cuprindea astfel o motivare relativ succintă.
36. Cu toate acestea, pe de o parte, AIPN a furnizat o motivare adecvată în decizia de respingere a reclamației. Or, această decizie confirmă nota din 6 iulie 2012, precizând motivele în susținerea acesteia. Într‑o asemenea ipoteză, legalitatea actului inițial care lezează trebuie examinată prin luarea în considerare a motivării care figurează în decizia de respingere a reclamației, această motivare trebuind să coincidă cu acest act (Hotărârea Infante Garcia‑Consuegra/Comisia, F‑10/12, EU:F:2013:38, punctul 14 și jurisprudența citată).
37. Pe de altă parte și în orice caz, o decizie este suficient de motivată în cazul în care, precum în speță, actul care face obiectul acțiunii a intervenit într‑un context cunoscut de funcționarul în cauză, precum cel care rezultă din diferitele audieri ale reclamantului în fața OLAF, și îi permite să interpreteze întinderea măsurii luate în privința sa (Hotărârea Hecq/Comisia, C‑116/88 și C‑149/88, EU:C:1990:98, punctul 26, Ordonanța Marcuccio/Comisia, F‑118/11, EU:F:2014:23, punctul 73).
38. În plus, în opinia Tribunalului, caracterul elaborat al reclamației formulate de reclamant reflecta înțelegerea motivelor pentru care Comisia a luat decizia, prin nota din 6 iulie 2012, să procedeze la recuperarea diurnelor în litigiu. În consecință, nu se poate pretinde că nu a înțeles motivele care stau la baza acestei decizii a AIPN. În plus, împrejurarea că acesta a primit raportul OLAF abia la 1 februarie 2013 nu este de natură să repună în discuție faptul că reclamantul a înțeles, atunci când a luat cunoștință de nota din 6 iulie 2012, motivele pentru care instituția sa proceda la recuperările în discuție în speță.
39. Prin urmare, trebuie să fie respins ca nefondat primul motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 10 din anexa VII la statut
40. În susținerea acestui motiv, reclamantul susține în esență că diurnele în litigiu îi erau datorate atât timp cât nu procedase la mutarea efectivă și definitivă a tuturor mobilelor sale din Luxemburg către noul său loc de repartizare. Astfel, împrejurarea că soția și copiii acestuia s‑au mutat în apartamentul de la Bruxelles, închiriat din luna august 1997, și copiii au fost școlarizați la Bruxelles de la începutul anului școlar 1997/1998 nu ar fi suficiente pentru decăderea sa din dreptul la diurna prevăzută la articolul 10 din anexa VII la statut.
41. Astfel, având în vedere că nu a procedat la mutarea efectivă a mobilierului său, reclamantul consideră că AIPN nu îi poate imputa intenția prematură de a conferi un caracter definitiv instalării sale în apartamentul de la Bruxelles întrucât acesta a constituit, dimpotrivă, până la 2 martie 1998, o locuință provizorie, cu un confort precar, fiind echipat numai cu câteva bunuri de primă necesitate precum saltele, mese și scaune și întrucât, în perioada aferentă plății diurnelor, a profitat de drumurile dus‑întors către Luxemburg pentru a rezolva probleme legate de închirierea casei sale de la Luxemburg, pentru a aduce treptat câteva cutii de transport cu mașina la noul său loc de repartizare. Pe de altă parte, chiar dacă jurisprudența care s‑a dezvoltat cu privire la articolul 10 din anexa VII la statut pare să condiționeze acordarea diurnei de cerința ca beneficiarul să fi menținut provizoriu două reședințe, reclamantul arată că împrejurarea că nu și‑a păstrat reședința anterioară la Luxemburg nu se opunea acordării, în acest caz, a diurnelor în litigiu. În sfârșit, AIPN ar fi săvârșit erori vădite de apreciere.
42. În această privință, Tribunalul amintește că, în temeiul articolului 71 din statut care prevede printre altele că funcționarul are dreptul la rambursarea cheltuielilor suportate de el cu ocazia angajării în muncă, a transferului sau a încetării raporturilor de muncă, articolul 10 alineatul (1) din VII la statut prevede acordarea unei astfel de diurne „funcționarul[ui] care demonstrează că este obligat să își schimbe reședința pentru a îndeplini obligațiile prevăzute la articolul 20 din statut”. Acest din urmă articol prevede obligația funcționarului de a avea reședința la locul de repartizare sau la o astfel de distanță de acesta încât să nu fie afectat în exercitarea atribuțiilor sale (Hotărârea Benzler/Comisia, T‑63/91, EU:T:1992:88, punctul 19).
43. Or, într‑o situație precum cea a reclamantului, diurna are în vedere, în esență, compensarea cheltuielilor și a inconvenientelor ocazionate de necesitatea de a se deplasa și de a se instala provizoriu la noul loc de repartizare. Această finalitate a fost evidențiată în mod constant de jurisprudența în vigoare la data la care au avut loc faptele (a se vedea printre altele Hotărârea Mouzourakis/Parlamentul, 280/85, EU:C:1987:66, punctul 9, Hotărârea Benzler/Comisia, EU:T:1992:88, punctul 20, Hotărârea Baniel‑Kubinova și alții/Parlamentul, F‑131/07, EU:F:2008:159, punctul 17).
44. Astfel, acordarea diurnelor depinde de îndeplinirea a două condiții, și anume, pe de o parte, condiția ca persoana în cauză să își fi schimbat reședința pentru a îndeplini obligațiile prevăzute la articolul 20 din statut și, pe de altă parte, condiția că aceasta să fi suportat cheltuieli sau inconveniente ocazionate de necesitatea de a se deplasa sau de a se instala provizoriu la locul de repartizare. Dat fiind că aceste două condiții sunt cumulative, diurna nu poate în special să fie acordată funcționarului care nu demonstrează că a suportat astfel de cheltuieli sau de inconveniente (a se vedea Hotărârea Infante Garcia‑Consuegra/Comisia, EU:F:2013:38, punctul 29 și jurisprudența citată).
45. Pe de altă parte, s‑a statuat de asemenea că acordarea diurnei urmărește, printre altele, să permită beneficiarilor să își găsească o locuință conformă cu nevoile lor la locul de repartizare și să soluționeze situația în ceea ce privește reședința lor anterioară, de exemplu prin închirierea sau subînchirierea acesteia (Ordonanța Collins/Comitetul Regiunilor, T‑132/97, EU:T:1998:193, punctul 43).
46. Deși dreptul la diurnă ia naștere, desigur, chiar înainte ca persoana în cauză să își fi deplasat reședința la locul sau la noul loc de repartizare (Hotărârea Baniel‑Kubinova și alții/Parlamentul, EU:F:2008:159, punctul 24), articolul 10 alineatul (2) al treilea paragraf din anexa VII la statut prevede însă că această diurnă nu este acordată în niciun caz după data la care funcționarul a efectuat mutarea în vederea îndeplinirii obligațiilor prevăzute la articolul 20 din statut.
47. Astfel, data mutării constituie o dată‑limită care pune capăt automat acordării diurnei. Totuși, acest motiv de decădere din dreptul la această indemnizație nu aduce atingere faptului că, pentru a putea beneficia de indemnizația respectivă, persoana în cauză trebuie să îndeplinească cel puțin cele două condiții amintite la punctul 44 din prezenta hotărâre. Cu alte cuvinte, deși legiuitorul a considerat că, de la data mutării, persoana în cauză nu mai trebuie să suporte cheltuieli sau inconveniente ocazionate de necesitatea de a se deplasa sau de a se instala provizoriu la locul de repartizare, nu este mai puțin adevărat că cea de a doua condiție amintită la punctul 44 menționat poate fi considerată ca nefiind sau ca nemaifiind îndeplinită, chiar și în lipsa unei mutări efective a întregului mobilier al persoanei în cauză.
48. În speță, Tribunalul constată că reclamantul și‑a închiriat casa de la Luxemburg de la 1 august 1997 și că nu demonstrează existența niciunei alte locuințe pe care să o fi menținut în Luxemburg. În plus, acesta nici nu pretinde că a continuat să locuiască în acest stat membru, întrucât arată, dimpotrivă, în special în cererea introductivă și în cadrul ședinței, că s‑a instalat la Bruxelles de la 1 septembrie 1997 și că nu și‑a păstrat reședința anterioară. Singura nuanță pe care o aduce în materie este că, pe de o parte, nu s‑ar fi instalat „el însuși” „definitiv” la această dată. Pe de altă parte, ar mai fi lăsat efecte personale și mobilier în garajul casei sale de la Luxemburg pe care le transporta treptat în funcție de deplasările sale către Luxemburg pentru a rezolva problemele legate de închirierea acestei case, precum probleme de încălzire.
49. Pe de altă parte, în ceea ce îi privește pe membrii familiei sale, acesta recunoaște că s‑au instalat în apartamentul de la Bruxelles care a fost închiriat din luna august 1997 și că copiii săi au fost școlarizați la Bruxelles la începutul anului școlar 1997/1998. În ședință, reclamantul a subliniat în această privință că ar trebui să se facă o distincție între faptul de a‑și alege domiciliul sau reședința la Bruxelles și faptul de a‑și transfera reședința la acest nou loc de repartizare. În realitate, împreună cu familia sa, și‑ar fi stabilit domiciliul la Bruxelles încă din luna august 1997. Totuși, acesta arată că, în lipsa unei mutări efective a întregului mobilier, ar trebui să se considere că nu își transferase încă reședința.
50. În această privință, Tribunalul consideră că, în raport cu jurisprudența (Hotărârea Ineichen/Comisia, T‑293/01, EU:T:2003:55, punctul 64 și jurisprudența citată), toate aceste elemente indică, dimpotrivă, că reclamantul își deplasase, încă de la 1 septembrie 1997, centrul intereselor la noul loc de repartizare și intenționase să îi confere un caracter stabil și permanent.
51. Astfel, reclamantul nu și‑a păstrat reședința anterioară și nu a menționat alte cheltuieli legate de o pretinsă situație precară. În consecință, în raport cu modul de redactare a articolului 10 din anexa VII la statut în versiunea aplicabilă ratione temporis, astfel cum a fost interpretată de jurisprudență, fie și pentru acest motiv nu exista o justificare pentru acordarea diurnelor către reclamant (a se vedea Hotărârea Lozano Palacios/Comisia, T‑33/95, EU:T:1996:196, punctul 55 și jurisprudența citată).
52. Singurul argument, invocat de reclamant, prin care se urmărea să se demonstreze că transferul la Bruxelles al intereselor sale personale și familiale nu fusese finalizat la data angajării sale, și anume 1 septembrie 1997, este împrejurarea că, potrivit propriilor afirmații, mobilierul său nu fusese încă mutat în întregime la acest nou loc de repartizare, astfel încât nu se putea considera că și‑a transferat reședința.
53. Or, în această privință, reclamantul admite că apartamentul de la Bruxelles, cu cinci camere, fusese echipat cu mobilier de primă necesitate, precum mese, saltele și așternuturi de pat. Acesta și‑a transferat deci reședința la noul loc de repartizare încă de la 1 septembrie 1997. Pe de altă parte, reclamantul nu arată deloc ce alte echipamente, despre care pretinde că au rămas la Luxemburg, i‑ar fi fost necesare lui, precum și familiei sale pentru a se putea considera că și‑a finalizat instalarea la noul loc de repartizare.
54. Tribunalul consideră că singurul element prin care se urmărește să se arate veridicitatea mutării unei părți a mobilierului reclamantului de la Luxemburg la Bruxelles este, în definitiv, o dovadă de primire în stare bună a mobilierului și a efectelor personale, precum și o factură, ambele datate în mod formal 15 martie 1998, prima indicând că mutarea ar fi fost organizată la 2 martie 1998 de la casa lui de la Luxemburg, a cărei adresă era precizată, la Bruxelles, fără a menționa o adresă specifică.
55. Cu toate acestea, pe baza tuturor elementelor de probă care figurează la dosar, considerăm că, independent de aspectul dacă mutarea anumitor mobile, despre care se pretindea că au rămas la Luxemburg, a avut loc efectiv la 2 martie 1998, Comisia a putut constata în mod valabil că, la data de 1 septembrie 1997, reclamantul își transferase deja, în orice caz, centrul intereselor sale în mod durabil și permanent la noul loc de repartizare și se instalase deci în acest loc în mod definitiv în sensul articolului 10 din anexa VII la statut. Pentru acest motiv, reclamantul nu mai îndeplinea cea de a doua condiție amintită la punctul 44 din prezenta hotărâre.
56. Din ansamblul considerațiilor de mai sus rezultă că al doilea motiv trebuie respins ca nefondat.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 85 din statut
57. Al treilea motiv, în lumina înscrisurilor reclamantului, se compune, în esență, din două aspecte referitoare la lipsa unei intenții din partea reclamantului de a induce în eroare administrația în sensul articolului 85 din statut și, respectiv, la încălcarea noțiunii de termen rezonabil în cadrul acțiunii în restituirea plăților nedatorate.
Cu privire la primul aspect, referitor la lipsa unei intenții din partea reclamantului de a induce în eroare administrația în sensul articolului 85 din statut
58. Reclamantul susține că, prin decizia de a proceda la recuperarea diurnelor în litigiu, AIPN ar fi încălcat articolul 85 din statut. Astfel, acesta susține că nu a indus în mod deliberat în eroare administrația și nici nu a avut o asemenea intenție. În consecință, în temeiul articolului 85 al doilea paragraf prima teză din statut, AIPN putea proceda la o recuperare a diurnelor în litigiu numai în perioada de cinci ani care urmează plății acestor indemnizații. Reclamantul subliniază în special că simplul fapt de a induce în eroare administrația dintr‑un accident nu ar fi suficient, întrucât ar fi necesară intenția reală de a o înșela, care nu ar exista în speță.
59. În ceea ce privește Comisia, aceasta susține că reclamantul a indus‑o în mod deliberat în eroare cu privire la data instalării sale la noul loc de repartizare. Astfel, prin aceea că a împărțit în mod artificial cererea sa de indemnizație de instalare în două cereri distincte, reclamantul ar fi făcut‑o să creadă că familia sa nu se instalase încă în apartamentul de la Bruxelles, pentru a primi, în temeiul articolului 5 alineatul (4) din anexa VII la statut, jumătate din această indemnizație. Pe de altă parte, prin faptul că a solicitat, după pretinsa mutare a mobilierului său de la Luxemburg la Bruxelles la 2 martie 1998, plata celei de a doua jumătăți a acestei indemnizații, reclamantul ar fi indicat, furnizând în sprijinul său o cerere de permise de ședere pentru membrii familiei sale, că numai de la această dată familia i s‑a alăturat la locul de repartizare, afirmație contrazisă chiar de reclamant. În plus, Comisia subliniază că reclamantul ar fi prezentat factura postdatată la 15 martie 1998 pentru a regla, în aparență, plata diurnelor aferente duratei maxime de 180 de zile prevăzute la articolul 10 din anexa VII la statut.
60. Cu titlu introductiv, Tribunalul arată că al doilea paragraf al articolului 85 din statut, introdus ulterior datei la care au avut loc faptele, este aplicabil în speță în măsura în care neregularitatea în discuție a continuat după intrarea în vigoare a acestei noi dispoziții (a se vedea prin analogie, în ceea ce privește continuarea neregularităților care aduc atingere intereselor financiare ale Uniunii, Hotărârea Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb și alții, C‑278/07-C‑280/07, EU:C:2009:38, punctele 29 și 34). De altfel, în speță, Comisia a aplicat această nouă dispoziție din moment ce a acceptat să renunțe la restituirea rambursărilor nedatorate a cheltuielilor medicale pentru motivul că, contrar prevederilor acestei dispoziții, Comisia nu a fost în măsură să stabilească faptul că reclamantul a indus‑o în eroare în mod deliberat în privința acestor cheltuieli.
61. Tribunalul amintește în continuare că, în temeiul articolului 85 primul paragraf din statut, pentru a se putea solicita restituirea unei plăți nedatorate, trebuie să se facă dovada fie că beneficiarul avea cunoştinţă de faptul că nu existau motive pentru plata sumei respective, fie că era atât de evident că plata sumei respective nu era datorată încât era imposibil ca beneficiarul acesteia să nu fi avut cunoştinţă de aceasta (Hotărârea Berghmans/Comisia, 142/78, EU:C:1979:233, punctul 9, Hotărârea Ritto/Comisia, F‑18/08, EU:F:2008:110, punctul 29).
62. În această privință, din constatările anterioare, potrivit cărora reclamantul s‑a instalat definitiv la noul loc de repartizare încă de la 1 septembrie, rezultă că, într‑o astfel de situație, în temeiul articolului 10 din anexa VII la statut, nu i se datora nicio diurnă, aspect pe care nu îl putea ignora din moment ce, potrivit jurisprudenței, se consideră că orice funcționar care dă dovadă de o diligență normală cunoaște statutul (Hotărârea Connolly/Comisia, T‑34/96 și T‑163/96, EU:T:1999:102, punctul 168, Hotărârea CR/Parlamentul, F‑128/12, EU:F:2014:38, punctul 45; a se vedea, pe de altă parte, în ceea ce privește o indemnizație de expatriere, Hotărârea Gouvras/Comisia, T‑180/02 și T‑113/03, EU:T:2004:238, punctul 111).
63. În ceea ce privește argumentația reclamantului prin care urmărește să demonstreze că dispozițiile articolului 10 din anexa VII la statut au o complexitate „evidentă”, că neregularitatea nu era atât de evidentă din moment ce administrația nu a observat‑o și că el însuși nu este un specialist în domeniul dreptului statutar, Tribunalul nu poate decât să constate că, ținând seama de grupa de funcții în care se încadrează, de gradul său ridicat, de vechimea sa considerabilă și de experiența semnificativă atât în materie bugetară, cât și în materie de schimbări ale locului de repartizare, reclamantul, foarte avizat în materie, nu poate pretinde în mod rezonabil că o astfel de reglementare i se părea complexă și că nu era în măsură să efectueze verificările care se impuneau. Pe de altă parte, situația unei administrații însărcinate să asigure plata a mii de salarii și de alocații de toate tipurile nu poate fi comparată cu cea a funcționarului, care are un interes personal să verifice plățile care îi sunt acordate lunar (a se vedea în acest sens Hotărârea F/Comisia, T‑324/04, EU:T:2007:140, punctele 144 și 145, precum și jurisprudența citată).
64. Condițiile prevăzute la articolul 85 primul paragraf din statut, care permit restituirea plăților nedatorate, erau deci îndeplinite în speță.
65. În ceea ce privește condițiile pentru a proceda la restituirea plății nedatorate, articolul 85 al doilea paragraf prima teză din statut prevede că cererea de restituire trebuie întocmită, în principiu, în termen de cinci ani de la efectuarea plății sumei respective. Astfel, în ceea ce privește diurnele în litigiu plătite lunar, recuperarea acestora trebuie să se realizeze, în principiu, în termen de cinci ani de la efectuarea plăților în discuție. Rezultă totuși din a doua teză a aceluiași articol 85 al doilea paragraf, de care se prevalează în speță Comisia, că acest termen de cinci ani nu este opozabil AIPN atunci când aceasta este în măsură să stabilească faptul că persoana în cauză a indus‑o în eroare în mod deliberat pentru a obține plata sumelor avute în vedere.
66. În această privință, trebuie amintit că, în general, obiectivul urmărit de articolul 85 din statut este cel al protecției intereselor financiare ale Uniunii Europene în contextul specific al relațiilor dintre instituțiile Uniunii și agenții acestora, cu alte cuvinte persoane care sunt legate de aceste instituții prin datoria specifică de loialitate, amintită în prezent în mod formal la articolul 11 din statut, care prevede în special că funcționarul se comportă ținând seama „numai de interesele Uniunii” și îndeplinește atribuțiile care îi sunt încredințate „cu respectarea datoriei sale de loialitate față de Uniune” (Hotărârea CR/Parlamentul, EU:F:2014:38, punctul 61).
67. În ceea ce privește al doilea paragraf al articolului 85 din statut, cele două teze pe care le conține disting două situații. Astfel, prima teză are în vedere ipoteza în care agentul a beneficiat de o plată nedatorată chiar dacă a furnizat eventual administrației elementele care să permită acesteia să identifice caracterul de plată nedatorată al acesteia. Într‑o astfel de situație,
în care AIPN a fost potențial indusă în eroare doar în mod fortuit, legiuitorul Uniunii a considerat că, la expirarea unui termen de cinci ani ulterior plății, AIPN nu mai poate solicita restituirea avantajului nedatorat. În schimb, a doua teză are în vedere situația în care agentul, într‑un demers prin care urmărește să beneficieze de o plată nedatorată, induce în eroare în mod deliberat AIPN, fie, de exemplu, omițând să îi furnizeze toate informațiile cu privire la situația sa personală, fie omițând să aducă la cunoștința acesteia schimbări intervenite în situația sa personală, fie chiar efectuând manevre pentru a face mai dificilă identificarea de către AIPN a caracterului nedatorat al plății de care a beneficiat, inclusiv prin furnizarea de informații eronate sau inexacte.
68. În lumina acestor considerații trebuie examinat dacă, în speță, Comisia a fost în măsură să stabilească faptul că reclamantul a indus‑o în mod deliberat în eroare, în sensul articolului 85 al doilea paragraf a doua teză din statut, pentru a obține diurnele în litigiu.
69. În această privință, este necesar să se arate că diurna este o prestație de natură repetitivă în timp. În consecință, persoana interesată trebuie să îndeplinească condițiile de atribuire a acesteia nu numai în momentul cererii inițiale, ci și pe toată perioada în care se acordă asemenea indemnizații. Astfel, revine acesteia, în special în temeiul datoriei de loialitate, obligația de a informa administrația cu privire la orice schimbare de natură să îi afecteze dreptul la prestația în discuție.
70. În speță, după ce a și‑a închiriat casa de la Luxemburg și a devenit locatarul apartamentului de la Bruxelles, reclamantul a declarat, într‑o primă etapă, și anume la 1 septembrie 1997, în formularul general referitor la stabilirea drepturilor sale statutare, că familia nu i se alăturase încă la noul loc de repartizare chiar dacă, ulterior, inclusiv în cerere și în cadrul ședinței, a confirmat că copiii săi au fost în realitate școlarizați la Bruxelles de la începutul anului școlar 1997/1998 și că, încă din această perioadă, se instalase împreună cu soția și cu copiii în apartamentul respectiv, deși, potrivit propriilor declarații, acesta era mobilat într‑un mod auster. Tribunalul arată de altfel că, la completarea acestui formular, reclamantul a început prin a indica Bruxelles ca loc de reședință a copiilor săi, apoi a modificat și a reinserat la aceeași rubrică mențiunea Luxemburg.
71. Desigur, el a declarat ulterior, la 9 septembrie 1997, în formularul referitor la indemnizația de instalare, utilizat de asemenea de administrație pentru stabilirea dreptului la diurnă, că și‑a stabilit domiciliul la Bruxelles împreună cu familia. Cu toate acestea, Tribunalul arată că, în același formular, acesta a declarat că „a luat cunoștință de reglementarea care preced[a]”, și anume articolul 20 din statut, precum și articolul 5 din anexa VII la acest statut.
72. Or, alineatul (4) al articolului 5 menționat prevede că, „[î]n cazul în care un funcționar care are dreptul la alocația pentru locuință nu se instalează împreună cu familia sa la locul de repartizare, acesta nu primește decât jumătate din indemnizația la care ar fi avut dreptul în mod normal”. Astfel, efectuând două cereri distincte referitoare la indemnizația de instalare, prima la 9 septembrie 1997, care i‑a permis să obțină o remunerație lunară prin prezentarea contractului de închiriere, iar cea de a doua, în martie 1998, care i‑a permis să obțină plata celei de a doua jumătăți a acestei indemnizații prin prezentarea cererii de permis de ședere cu privire la membrii familiei sale, reclamantul a intenționat să convingă administrația, în continuitatea a ceea ce declarase inițial la 1 septembrie 1997, că familia nu i se alăturase încă la noul loc de repartizare, ceea ce era eronat, și că aceasta i s‑a alăturat abia la 2 martie 1998, ceea ce era de asemenea eronat. Procedând astfel, el a indus în eroare în mod deliberat administrația, întărindu‑i convingerea că ar continua să îndeplinească condițiile de obținere a diurnelor în litigiu.
73. Întrucât reclamantul a confirmat, în cererea introductivă și în cadrul ședinței, că familia i s‑a alăturat la Bruxelles începând din 1 septembrie 1997, acesta nu se încadra în situația prevăzută la articolul 5 alineatul (4) din anexa VII la statut. Astfel, el ar fi trebuit în mod normal să depună o cerere unică pentru întreaga indemnizație de instalare, furnizând contractul său de închiriere și o cerere de permis de ședere încă din luna septembrie. Într‑un astfel de caz, administrația i‑ar fi plătit această indemnizație într‑o singură tranșă, însă nu i‑ar fi plătit diurne. În consecință, prin faptul că a solicitat și a obținut numai jumătate din indemnizația de instalare în temeiul articolului 5 alineatul (4) din anexa VII la statut, reclamantul a indus în eroare în mod deliberat administrația cu privire la data la care familia sa i s‑a alăturat efectiv la noul loc de repartizare pentru a‑și asigura plata diurnelor în litigiu.
74. În ședință, reclamantul a arătat, desigur, că a declarat administrației, mai precis la 9 septembrie 1997, că familia i s‑a alăturat la noul loc de repartizare, astfel încât nu i se poate reproșa că i‑a ascuns această stare de fapt. Totuși, întrebat în această privință, reclamantul a răspuns că nu a contestat plata de către AIPN, în septembrie 1997, a unei singure remunerații lunare în temeiul articolului 5 alineatul (4) din anexa VII, ceea ce confirmă într‑adevăr că reclamantul s‑a preocupat, prin scindarea cererii sale privind indemnizația de instalare, să dea față de administrație o aparență de veracitate declarațiilor sale care atestă instalarea familiei abia de la 2 martie 1998, respectiv ziua următoare datei‑limită de plată a diurnelor prevăzute în cazul său.
75. Pe de altă parte, astfel cum arată în mod întemeiat Comisia, declarând la 16 martie 1998, în formularul de rambursare a cheltuielilor ocazionate de mutare, că „[și]‑a transferat, împreună cu membrii familiei [s]ale domiciliul de la Luxemburg la locul de repartizare […] la 2 martie 1998”, reclamantul a dat din nou de înțeles administrației că familia i s‑a alăturat abia de la această dată, ceea ce nu corespundea realității, astfel cum a fost prezentată inclusiv în ședință. Pe de altă parte, acesta a furnizat, astfel cum recunoaște el însuși, pentru „a beneficia cu bună‑credință de diurnă”, o factură privind mutarea despre care pretinde că s‑a efectuat la 2 martie 1998 și a cărei autenticitate a fost pusă la îndoială atât de OLAF, cât și de Comisie.
76. Din considerațiile de mai sus rezultă că, atât în cadrul celor două cereri referitoare la indemnizația de instalare, cât și în cadrul cererii de rambursare a cheltuielilor de mutare, reclamantul a furnizat în mod deliberat administrației informații eronate în ceea ce privește data de instalare a familiei sale la noul loc de repartizare și a procedat astfel încât aceasta a fost indusă în eroare de demersurile reclamantului și în acest mod nu a putut identifica ea însăși caracterul de plată nedatorată al diurnelor în litigiu.
77. În ceea ce privește pretinsa bună‑credință a reclamantului, pe care ar fi urmărit în mod intenționat să o confirme procedând la mutarea sa efectivă abia la 2 martie 1998, respectiv în ziua următoare perioadei acoperite de diurnele în litigiu de care dorea să beneficieze, în opinia acestuia, cu „bună‑credință”, trebuie amintit că, într‑o astfel de situație, reclamantul ar fi trebuit, în orice caz, să aibă îndoieli cu privire la temeinicia plăților în discuție. Astfel, el era cu siguranță obligat să se prezinte la administrație pentru ca aceasta să efectueze verificările necesare (a se vedea Hotărârea Tsirimiagos/Comitetul Regiunilor, F‑100/07, EU:F:2009:21, punctul 75).
78. De altfel, în cazul în care ar fi avut îndoieli, acesta ar fi putut să adreseze o întrebare administrației și să îi expună interpretarea pe care a dat‑o în mod autonom acestui text pentru a‑și asigura, în pofida jurisprudenței în sens contrar, plata celei mai mari părți a indemnizațiilor prevăzute în temeiul articolului 71 din statut. Demersurile efectuate de reclamant demonstrează însă, dimpotrivă, că acesta înțelegea perfect semnificația dispozițiilor care reglementează dreptul la indemnizația de instalare și că era pe deplin conștient de obligația care îi revenea de a indica și de a stabili la ce dată s‑a instalat la Bruxelles familia sa (a se vedea în acest sens Hotărârea Thommes/Comisia, T‑195/03, EU:T:2005:344, punctul 126).
79. În sfârșit, trebuie respins ca nefondat și argumentul reclamantului potrivit căruia, în esență, administrația ar trebui, pentru a se prevala de articolul 85 al doilea paragraf a doua teză din statut, să fie în măsură să stabilească, în termen de cinci ani de la săvârșirea neregularității, că a fost indusă în eroare în mod deliberat de persoana în cauză și că, în lipsa prezentării acestei probe, prescripția ar trebui considerată împlinită. Astfel, un asemenea argument ar încălca chiar modul de redactare a acestei dispoziții și, în ipoteza în care ar fi admis, ar tinde să priveze această dispoziție de orice efect util.
80. Din cele de mai sus rezultă că primul aspect al motivului trebuie respins ca nefondat.
Cu privire la al doilea aspect, referitor la încălcarea noțiunii de termen rezonabil în cadrul acțiunii în restituirea plăților nedatorate
81. Reclamantul arată că, prin faptul că a procedat la recuperarea diurnelor în litigiu la 14 ani după plata acestora, Comisia nu și‑ar fi îndeplinit obligația de a acționa într‑un termen rezonabil, încălcând deopotrivă principiul securității juridice. Acesta reproșează în special OLAF că a deschis ancheta abia în 2007, respectiv la 10 ani după faptele reproșate.
– Cu privire la admisibilitate
82. Comisia consideră că acest aspect ar trebui respins ca inadmisibil. Astfel, după cum rezultă în prezent din Hotărârea Uniunii Europene Comisia/Moschonaki (T‑476/11 P, EU:T:2013:557), întrucât reclamantul nu a invocat un astfel de argument în cuprinsul reclamației, acesta nu ar mai avea posibilitatea de a‑l invoca pentru prima dată în etapa contencioasă.
83. Tribunalul consideră totuși că această excepție de inadmisibilitate trebuie respinsă de la bun început. Astfel, potrivit jurisprudenței constante, este adevărat că, în acțiunile funcționarilor, concluziile prezentate în fața instanței Uniunii pot conține numai capete de cerere cu privire la contestații care se întemeiază pe aceeași cauză ca și cea pe care se întemeiază capetele de cerere invocate în reclamație. Totuși, aceste capete de cerere pot fi dezvoltate în fața instanței Uniunii prin prezentarea unor motive și argumente care nu figurează în mod necesar în reclamație, dar care se află în strânsă legătură cu aceasta. În plus, pe de o parte, întrucât procedura precontencioasă are un caracter neoficial, iar părțile interesate acționează în general în această etapă fără asistența unui avocat, administrația nu trebuie să analizeze reclamațiile în mod restrictiv, ci, dimpotrivă, trebuie să le examineze într‑un spirit de deschidere. Pe de altă parte, articolul 91 din statut nu are drept obiect să condiționeze, în mod riguros și definitiv, eventuala etapă contencioasă, în cazul în care acțiunea contencioasă nu modifică nici cauza și nici obiectul reclamației (Hotărârea Comisia/Moschonaki, EU:T:2013:557, punctele 73 și 76).
84. Or, în speță, reclamantul a invocat în reclamație prescripția împlinită, în opinia acestuia, în temeiul articolului 85 din statut, opunându‑se restituirii diurnelor în litigiu, și data săvârșirii pretinsei neregularități. Astfel, AIPN a fost în măsură să cunoască într‑un mod suficient de precis critica pe care reclamantul a formulat‑o împotriva deciziei atacate și potrivit căreia această decizia a fost luată tardiv și cu încălcarea termenelor de prescripție aplicabile.
– Cu privire la fond
85. Cu titlu introductiv, Tribunalul constată că, ținând seama de aplicarea în speță a articolului 85 al doilea paragraf a doua teză din statut, termenul de cinci ani prevăzut de prima teză a acestei dispoziții nu este aplicabil. Astfel, prezenta cauză este reglementată în același mod ca și cele analoge reglementate în temeiul articolului 85 din statut în versiunea anterioară datei de 1 mai 2004, și anume că niciun termen de prescripție definit în prealabil nu este aplicabil acțiunii în restituirea plății nedatorate inițiate de AIPN.
86. În această privință, trebuie amintit că nu revine instanței Uniunii sarcina de a stabili termenele, întinderea sau modalitățile de aplicare a prescripției în raport cu un comportament ilicit, fie că se realizează în general sau în privința speței care îi este înaintată. Cu toate acestea, lipsa unei prescripții legale nu exclude ca acțiunea Comisiei, într‑un caz concret, să poată fi contestată în raport cu principiul securității juridice. Astfel, în lipsa unui text care să prevadă un termen de prescripție, cerința fundamentală a securității juridice se opune ca Comisia să poată amâna pe termen nelimitat exercitarea competențelor sale (Hotărârea Sumitomo Chemical și Sumika Fine Chemicals/Comisia, T‑22/02 și T‑23/02, EU:T:2005:349, punctul 87, și jurisprudența citată).
87. Prin urmare, instanța Uniunii, la examinarea unei critici întemeiate pe acțiunea tardivă a Comisiei, nu trebuie să se limiteze să constate că nu există niciun termen de prescripție, ci trebuie să verifice dacă Comisia nu a acționat excesiv de tardiv (Hotărârea Sumitomo Chemical și Sumika Fine Chemicals/Comisia, EU:T:2005:349, punctul 88, precum și prin analogie Hotărârea François/Comisia, T‑307/01, EU:T:2004:180, punctul 46).
88. În general, atunci când durata procedurii nu este prevăzută de o dispoziție a dreptului Uniunii, caracterul „rezonabil” al termenului luat în considerare de instituție pentru adoptarea actului în cauză trebuie apreciat în funcție de miza litigiului pentru persoana interesată, de complexitatea cauzei și de comportamentul părților în speță (Reexaminarea Hotărârii Arango Jaramillo și alții/BEI, C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, punctul 28 și jurisprudența citată).
89. În domeniul special al restituirii plăților nedatorate prevăzute la articolul 85 din statut, caracterul rezonabil sau nerezonabil al termenului se apreciază în special în raport cu caracterul mai mult sau mai puțin vădit al neregularității plăților în litigiu și cu caracterul ocazional sau continuu al plăților nedatorate. Astfel, timpul intervine doar ca un element de apreciere a temeiniciei exercitării dreptului la restituire, ținând seama în special, pe de o parte, de caracterul evident al neregularității săvârșite de administrație și, pe de altă parte, de toate împrejurările care pot fi luate în considerare, precum cuantumul sumelor solicitate, comportamentul culpabil al administrației, buna‑credință a funcționarului și diligența normală care poate fi așteptată de la acesta, având în vedere formarea, gradul și experiența sa profesională (a se vedea în acest sens Hotărârea Acton și alții/Comisia, 44/74, 46/74 și 49/74, EU:C:1975:42, punctul 29, Hotărârea White/Comisia, T‑107/92, EU:T:1994:17, punctul 47, și Hotărârea Ronsse/Comisia, T‑205/01, EU:T:2002:269, punctul 52).
90. Cu toate acestea, caracterul pretins tardiv al acțiunii Comisiei nu trebuie să fie apreciat numai în funcție de timpul care s‑a scurs între faptele în litigiu și inițierea acestei acțiuni. Dimpotrivă, acțiunea Comisiei nu poate fi calificată drept excesiv de tardivă în lipsa unei întârzieri sau a altei neglijențe imputabile instituției și, în această privință, este necesar să se țină seama printre altele de momentul în care instituția a luat cunoștință de existența faptelor ilicite și de caracterul rezonabil al duratei procedurii administrative (Hotărârea Ronsse/Comisia, EU:T:2002:269, punctul 53, și Hotărârea Sumitomo Chemical și Sumika Fine Chemicals/Comisia, EU:T:2005:349, punctul 89, precum și, în acest sens, Hotărârea Nencini/Parlamentul, T‑431/10 și T‑560/10, EU:T:2013:290, punctele 48-50, care face obiectul unui recurs aflat pe rolul Curții, cauza C‑447/13 P). În special, în materia inițierii unei proceduri de anchetă, respectarea termenului rezonabil se apreciază în cazul și din momentul în care administrația a luat cunoștință de fapte și conduite care pot constitui încălcări ale obligațiilor statutare ale unui funcționar (a se vedea Hotărârea François/Comisia, EU:T:2004:180, punctul 48).
91. Într‑o situație în care neregularitatea săvârșită prezenta sau trebuia să fi prezentat un caracter evident pentru funcționarul în discuție, s‑a considerat deja că un termen de aproape șapte ani între începerea plăților nedatorate și data la care administrația a inițiat acțiunea în restituirea plății nedatorate nu părea nerezonabil (a se vedea Hotărârea Ronsse/Comisia, EU:T:2002:269, punctul 53; a se vedea de asemenea, în ceea ce privește o eroare descoperită la șapte ani de la efectuarea plății nedatorate, Hotărârea Ritto/Comisia, EU:F:2008:110).
92. Pe de altă parte, astfel cum a arătat în mod întemeiat Comisia, în cazul unui funcționar care doar a avut un comportament neglijent și care nu exprimă, contrar situației din speță, intenția deliberată de a induce în eroare administrația, Tribunalul Uniunii Europene a considerat deja că a iniția o acțiune în recuperarea avantajelor necuvenite primite de un funcționar după mai mult de 10 ani de la plățile în litigiu, deși este adevărat că a intervenit după o perioadă foarte îndelungată, nu este totuși disproporționat în raport cu împrejurările speței, de natură să afecteze chiar exercitarea dreptului la restituirea plăților nedatorate (a se vedea Hotărârea White/Comisia, EU:T:1994:17, punctul 48).
93. Tribunalul consideră că soluția reținută la punctul 48 din Hotărârea White/Comisia (EU:T:1994:17) se impune a fortiori
în speță în raport cu împrejurările prezentei cauze, în special cu intenția reclamantului de a induce în eroare administrația. Astfel, chiar dacă AIPN a inițiat procedura de verificare a legalității plăților diurnelor în litigiu după aproape 10 ani de la aceste plăți și dacă abia după 14 ani de la plata acestora a fost în măsură să dovedească nelegalitatea plăților respective și, în consecință, să solicite rambursarea acestora, astfel de termene, deși foarte îndelungate, nu erau într‑atât de disproporționate încât să afecteze însăși exercitarea dreptului la restituirea plății nedatorate.
94. Astfel, în speță, în condițiile în care indemnizațiile în litigiu i‑au fost plătite pentru perioada de 180 de zile cuprinsă între 1 septembrie 1997 și 1 martie 1998, investigațiile în vederea stabilirii realității elementelor declarate de reclamant în vederea obținerii acestor indemnizații, precum și alte avantaje pecuniare au fost lansate de OLAF în urma unui denunț primit la 19 iulie 2007. Reclamantul a fost informat cu privire la deschiderea acestei anchete la 13 martie 2008 și, după ce l‑a audiat în două rânduri, OLAF a recomandat Comisiei, la 30 martie 2012, să procedeze la recuperare, ceea ce s‑a întâmplat la 6 iulie 2012.
95. În această privință, Tribunalul reține că numai ca urmare a unui denunț administrația, în speță prin intermediul OLAF, a fost în măsură să ia cunoștință de neregularitatea în discuție în speță. Or, din momentul în care a avut cunoștință de această informație, OLAF s‑a substituit de îndată AIPN și a inițiat o procedură pentru a permite acesteia să ancheteze această neregularitate, conformându‑se astfel cerinței amintite la punctul 90 din prezenta hotărâre.
96. În continuare, Tribunalul arată că, pentru a contracara aparența de legalitate a documentelor și a cererilor prezentate de reclamant, administrația avea neapărat nevoie de timp pentru a efectua investigațiile necesare. Or, acestea erau deosebit de complexe ținând seama de numărul ridicat de documente și de acuzații aduse la cunoștința administrației de către fosta soție a reclamantului. Era de asemenea necesar ca OLAF să audieze mai multe persoane și să adreseze întrebări mai multor servicii ale PMO implicate în plățile efectuate în favoarea reclamantului, nu numai în perioada 1997-1998, ci și la date ulterioare.
97. Având în vedere aceste împrejurări, întocmirea raportului OLAF la patru ani de la deschiderea anchetei nu apare ca fiind nerezonabilă. În plus, trebuie subliniat că, pe de o parte, nu se poate reproșa AIPN că a așteptat rezultatele anchetei OLAF și că, pe de altă parte, odată ce raportul acestei anchete a fost finalizat și i‑a fost comunicat, a solicitat restituirea diurnelor în litigiu în următoarele trei luni.
98. Având în vedere toate considerațiile de mai sus, trebuie să se respingă al doilea aspect, întemeiat pe o încălcare a termenului rezonabil, și, în consecință, să se respingă al treilea motiv ca nefondat.
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului încrederii legitime și pe principiul bunei administrări
99. În cadrul acestui motiv, reclamantul subliniază că, atunci când a procedat la recuperarea diurnelor în litigiu, AIPN nu a respectat principiul încrederii legitime, dat fiind că, întrucât el furnizase în mod corect informațiile care i se solicitaseră la acea dată, se putea aștepta în mod rezonabil ca plățile efectuate între 1997 și 1998 să nu îi mai poată fi solicitate. Pentru aceleași motive, acționând în consecință, în mod tardiv și intempestiv, AIPN ar fi încălcat principiul bunei administrări, precum și principiul securității juridice.
100. În această privință, Tribunalul amintește că, dat fiind că articolul 85 din statut reprezintă el însuși o manifestare a principiului încrederii legitime, lipsa încălcării acestui articol, astfel cum a fost constatată anterior, implică, pentru acest motiv, și respingerea motivului întemeiat pe o încălcare a acestui principiu (Hotărârea F/Comisia, EU:T:2007:140, punctul 167).
101. În plus, trebuie amintit că articolul 85 al doilea paragraf a doua teză din statut obligă administrația să recupereze integral sume plătite fără a fi datorate în situația specială în care aceasta este în măsură să stabilească faptul că agentul în cauză a indus‑o în eroare în mod deliberat, și aceasta cu încălcarea obligației specifice de loialitate care revine acestui agent (a se vedea Hotărârea CR/Parlamentul, EU:F:2014:38, punctul 62).
102. În ceea ce privește argumentele invocate de reclamant pentru a dovedi o încălcare a principiului bunei administrări, acestea se confundă în mare măsură cu cele invocate în susținerea unei încălcări a principiului securității juridice, care au fost examinate deja și respinse ca nefondate în cadrul examinării celui de al treilea motiv.
103. În ceea ce privește afirmația reclamantului potrivit căreia ar fi făcut obiectul unui tratament discriminatoriu, pe lângă faptul că nu este deloc susținută, trebuie subliniat că, chiar presupunând că va fi dovedit, faptul că administrația a putut acorda în mod nelegal prestații altor funcționari nu poate permite reclamantului să obțină beneficiul unor prestații statutare pentru care nu îndeplinește condițiile de atribuire. Tot astfel, ținând seama de intenția de a o induce în eroare, reclamantul nu poate reproșa AIPN o încălcare a obligației sale de solicitudine într‑o situație în care tocmai funcționarul este cel care și‑a încălcat datoria de loialitate, astfel cum este evocată în prezent în mod formal la articolul 11 din statut.
104. Prin urmare, și cel de al patrulea motiv trebuie respins ca nefondat.
3. Cu privire la concluziile în despăgubire
105. În ceea ce privește concluziile în despăgubire, este suficient să se amintească faptul că concluziile privind repararea unui prejudiciu material sau moral trebuie respinse atunci când prezintă, precum în speță, o legătură strânsă cu concluziile în anulare care au fost respinse la rândul lor ca nefondate (Hotărârea A/Comisia, F‑12/09, EU:F:2011:136, punctul 232 și jurisprudența citată).
106. În măsura în care toate motivele în anulare au fost respinse, trebuie să se respingă, în același mod, concluziile în despăgubire ca nefondate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
107. Potrivit articolului 87 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, sub rezerva altor prevederi din capitolul VIII din titlul II din respectivul regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. În temeiul alineatului (2) al aceluiași articol, Tribunalul poate, în măsura impusă de echitate, să decidă ca o parte care cade în pretenții să fie obligată numai la plata parțială a cheltuielilor de judecată sau chiar să nu fie obligată la plata acestora.
108. Rezultă din motivele enunțate în prezenta hotărâre că reclamantul a căzut în pretenții. În plus, Comisia a solicitat în mod expres în concluziile sale ca reclamantul să fie obligat la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât împrejurările din speță nu justifică aplicarea dispozițiilor articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, reclamantul trebuie să suporte propriile cheltuieli de judecată și este obligat să suporte cheltuielile de judecată efectuate de Comisie.
Dizpozitiv
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a doua)
declară și hotărăște:
1) Respinge acțiunea.
2) Domnul López Cejudo suportă propriile cheltuieli de judecată și este obligat la plata cheltuielilor de judecată efectuate de Comisia Europeană.