62025CJ0301
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
30 aprilie 2026 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Protecția consumatorilor – Practici comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori – Directiva 2005/29/CE – Domeniu de aplicare – Relația dintre dispozițiile Directivei 2005/29 și alte norme ale Uniunii care reglementează aspecte specifice ale practicilor comerciale neloiale – Articolul 3 alineatul (4) – Practici incorecte de informare cu privire la produsele alimentare – Regulamentul (UE) nr. 1169/2011 – Existența unui conflict – Complementaritatea regimurilor de protecție”
În cauza C‑301/25,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia), prin decizia din 22 aprilie 2025, primită de Curte la 24 aprilie 2025, în procedura
Lidl Italia Srl
împotriva
Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (AGCM),
cu participarea:
Wiise Srl,
Associazione per la Difesa e l’Orientamento dei Consumatori (ADOC Aps),
CURTEA (Camera întâi),
compusă din domnul F. Biltgen, președinte de cameră, doamna I. Ziemele și domnii A. Kumin, S. Gervasoni și M. Bošnjak (raportor), judecători,
avocat general: domnul M. Szpunar,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru Lidl Italia Srl, de F. Capelli, U. Corea și M. Valcada, avvocati;
–
pentru guvernul italian, de S. Fiorentino, în calitate de agent, asistat de I. Fresu și E. Manzo, avvocati dello Stato;
–
pentru guvernul polonez, de B. Majczyna și D. Lutostańska, în calitate de agenți;
–
pentru Comisia Europeană, de P. Kienapfel D. Recchia și B. Rous Demiri, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea:
–
articolului 7 din Regulamentului (UE) nr. 1169/2011 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 octombrie 2011 privind informarea consumatorilor cu privire la produsele alimentare, de modificare a Regulamentelor (CE) nr. 1924/2006 și (CE) nr. 1925/2006 ale Parlamentului European și ale Consiliului și de abrogare a Directivei 87/250/CEE a Comisiei, a Directivei 90/496/CEE a Consiliului, a Directivei 1999/10/CE a Comisiei, a Directivei 2000/13/CE a Parlamentului European și a Consiliului, a Directivelor 2002/67/CE și 2008/5/CE ale Comisiei și a Regulamentului (CE) nr. 608/2004 al Comisiei (JO 2011, L 304, p. 18), precum și
–
a articolului 6 și următoarelor, precum și a articolului 13 din Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”) (JO 2005, L 149, p. 22, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 260).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Lidl Italia Srl, pe de o parte, și Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (AGCM) [Autoritatea de Supraveghere a Concurenței și a Pieței (AGCM), Italia], pe de altă parte, în legătură cu o amendă administrativă pecuniară aplicată de aceasta din urmă societății Lidl Italia ca urmare a unei practici comerciale neloiale în cadrul comercializării unor game de paste din griș din grâu dur.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 2005/29
3
Considerentele (7), (8), (11), (13) și (14) ale Directivei 2005/29 au următorul cuprins:
„(7)
Prezenta directivă reglementează practicile comerciale cu scopul direct de influențare a deciziilor comerciale ale consumatorilor în legătură cu produsele. […]
(8)
Prezenta directivă protejează în mod direct interesele economice ale consumatorilor împotriva practicilor comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori. Astfel, directiva protejează în mod indirect și întreprinderile legitime împotriva concurenților care nu respectă regulile stabilite de aceasta, oferind astfel garanția unei concurențe loiale în domeniile pe care le coordonează. […]
[…]
(11)
Nivelul crescut al convergenței realizate prin apropierea dispozițiilor de drept intern în baza prezentei directive creează un nivel comun ridicat de protecție a consumatorilor. Prezenta directivă stabilește o interdicție generală unică a practicilor comerciale neloiale care denaturează comportamentul economic al consumatorilor. […]
[…]
(13)
Pentru a realiza obiectivele Comunității prin eliminarea barierelor de pe piața internă, este necesar să se înlocuiască clauzele generale și principiile juridice divergente existente ale statelor membre. Astfel, interdicția generală comună și unică instituită de prezenta directivă reglementează practicile comerciale neloiale ce denaturează comportamentul economic al consumatorilor. Pentru a consolida încrederea consumatorilor, interdicția generală ar trebui să se aplice și în cazul practicilor comerciale neloiale utilizate în afara oricăror relații contractuale între comerciant și consumator sau după încheierea unui contract și pe perioada de valabilitate a acestuia. Interdicția generală este elaborată pe baza normelor privind două tipuri de practici comerciale care sunt de departe cele mai comune, anume practicile comerciale înșelătoare și practicile comerciale agresive.
(14)
Este de dorit ca definiția practicilor comerciale înșelătoare să includă practicile, inclusiv publicitatea înșelătoare, care induc în eroare consumatorii și îi împiedică să facă o alegere în cunoștință de cauză, deci eficientă. […]”
4
Potrivit articolului 1 din această directivă, intitulat „Obiectiv”:
„Obiectivul prezentei directive este de a contribui la buna funcționare a pieței interne și de a realiza un nivel ridicat de protecție a consumatorilor prin apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre privind practicile comerciale neloiale care aduc atingere intereselor economice ale consumatorilor.”
5
Articolul 2 din directiva menționată, intitulat „Definiții”, prevede:
„În sensul prezentei directive:
[…]
(d)
«practici ale întreprinderilor față de consumatori» (denumite în continuare practici comerciale) înseamnă orice acțiune, omisiune, comportament, demers sau comunicare comercială, inclusiv publicitatea și comercializarea, efectuată de un comerciant, în directă legătură cu promovarea, vânzarea sau furnizarea unui produs către consumatori;
[…]”
6
Articolul 3 din aceeași directivă, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede la alineatele (1), (3) și (4):
„(1)   Prezenta directivă se aplică practicilor comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori definite la articolul 5 înainte, în timpul și după o tranzacție comercială în legătură cu un produs.
[…]
(3)   Prezenta directivă nu aduce atingere dispozițiilor [Uniunii] sau de drept intern în legătură cu sănătatea și siguranța produselor.
(4)   În cazul în care dispozițiile prezentei directive și alte norme [ale Uniunii] care reglementează aspecte specifice ale practicilor comerciale neloiale sunt în conflict, normele [Uniunii] prevalează și se aplică respectivelor aspecte specifice.”
7
Articolul 5 din Directiva 2005/29, intitulat „Interzicerea practicilor comerciale neloiale”, prevede:
„(1)   Se interzic practicile comerciale neloiale.
[…]
(4)   Sunt neloiale în special practicile comerciale care:
(a)
sunt înșelătoare în sensul articolelor 6 și 7
[…]”
8
Articolul 6 din această directivă, intitulat „Acțiuni înșelătoare”, prevede:
„(1)   O practică comercială se consideră înșelătoare în cazul în care conține informații false și, în consecință, este mincinoasă sau, în orice alt fel, inclusiv prin prezentarea generală, induce sau poate induce în eroare consumatorul mediu, chiar dacă informația este corectă în fapt, cu privire la unul sau mai multe dintre următoarele elemente și, în oricare dintre situații, determină sau poate determina o decizie comercială pe care consumatorul nu ar fi luat‑o în altă situație:
[…]
(b)
principalele caracteristici ale produsului, cum ar fi […] compoziția, […] originea geografică sau comercială […];
[…]”
9
Potrivit articolului 13 din directiva menționată, intitulat „Sancțiuni”:
„Statele membre stabilesc sancțiuni pentru încălcarea dispozițiilor de drept intern adoptate pentru aplicarea prezentei directive și iau măsurile necesare pentru a asigura punerea lor în aplicare. Aceste sancțiuni trebuie să fie efective, proporționale și cu efect de descurajare.”
Regulamentul nr. 1169/2011
10
Considerentele (5) și (20) ale Regulamentului nr. 1169/2011 au următorul cuprins:
„(5)
Directiva [2005/29] reglementează anumite aspecte ale informării consumatorilor, cu scopul precis de a împiedica acțiunile înșelătoare și omisiunile de informații. Principiile generale privind practicile comerciale neloiale ar trebui să fie completate de norme specifice referitoare la informarea consumatorilor cu privire la produsele alimentare.
[…]
(20)
Legislația privind informațiile referitoare la produsele alimentare ar trebui să interzică utilizarea de informații care ar induce consumatorul în eroare în special în ceea ce privește caracteristicile produselor alimentare, efectele sau proprietățile produselor alimentare sau atribuirea de virtuți medicinale produselor alimentare. Pentru a fi eficientă, această interdicție trebuie să fie extinsă asupra publicității și prezentării produselor alimentare.”
11
Articolul 1 din acest regulament, intitulat „Obiectul și domeniul de aplicare”, prevede:
„(1)   Prezentul regulament stabilește bazele pentru asigurarea unui înalt nivel de protecție a consumatorului în domeniul informațiilor referitoare la produsele alimentare, luând în considerare diferențele de percepție ale consumatorilor și nevoia acestora de informații și asigurând în același timp buna funcționare a pieței interne.
(2)   Prezentul regulament definește principiile, cerințele și responsabilitățile generale care reglementează informațiile referitoare la produsele alimentare, în special etichetarea produselor alimentare. Acesta prevede mijloacele pentru garantarea dreptului consumatorilor la informare și procedurile pentru furnizarea informațiilor referitoare la produsele alimentare, ținând seama de necesitatea de a prevedea suficientă flexibilitate pentru a putea răspunde evoluțiilor viitoare și noilor cerințe privind informațiile.
(3)   Prezentul regulament se aplică operatorilor din sectorul alimentar în toate etapele lanțului alimentar, în cazul în care activitățile acestora privesc informarea consumatorilor cu privire la produsele alimentare. Acesta se aplică tuturor produselor alimentare destinate consumatorului final, inclusiv produselor alimentare livrate de unitățile de restaurație colectivă și produselor alimentare destinate a fi furnizate acestora.
[…]”
12
Articolul 3 din același regulament, intitulat „Obiective generale”, prevede la alineatul (1):
„Furnizarea informațiilor referitoare la produsele alimentare urmărește asigurarea unui nivel ridicat de protecție a sănătății și intereselor consumatorilor, oferind consumatorilor finali o bază pentru a face o alegere în cunoștință de cauză și pentru a utiliza în mod sigur produsele alimentare, ținând seama în special de considerații de ordin sanitar, economic, ecologic, social și etic.”
13
Articolul 7 din același regulament, intitulat „Practici corecte de informare”, prevede:
„(1)   Informațiile referitoare la produsele alimentare nu trebuie să inducă cumpărătorul în eroare, în special:
(a)
în ceea ce privește caracteristicile produsului alimentar și în special în ceea ce privește natura, identitatea, proprietățile, compoziția, cantitatea, data durabilității minimale, țara de origine sau locul de proveniență, metoda de fabricație sau producție;
[…]
(2)   Informațiile referitoare la produsele alimentare sunt precise, clare și ușor de înțeles de către consumator.
[…]
(4)   Alineatele (1), (2) și (3) se aplică, de asemenea:
[…]
(b)
prezentării produselor alimentare, în special formei, aspectului sau ambalajului acestora, materialului folosit pentru ambalare, modului în care sunt prezentate, precum și locului în care sunt expuse.”
Dreptul italian
Codul consumului
14
Decreto legislativo n. 206 – Codice del consumo (Decretul legislativ nr. 206 privind Codul consumului) din 6 septembrie 2005 (GURI nr. 235 din 8 octombrie 2005, supliment ordinar nr. 162), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumit în continuare „Codul consumului”), transpune printre altele Directiva 2005/29 în dreptul italian.
15
Articolul 21 din Codul consumului, intitulat „Acțiuni înșelătoare”, prevede:
„1.   O practică comercială se consideră înșelătoare în cazul în care conține informații care nu corespund realității sau în cazul în care, în orice alt fel, inclusiv prin prezentarea generală, induce sau poate induce în eroare consumatorul mediu, chiar dacă informația este corectă în fapt, cu privire la unul sau la mai multe dintre următoarele elemente și dacă, în oricare dintre situații, determină sau poate determina o decizie comercială pe care altfel consumatorul nu ar fi luat‑o:
[…]
b)
principalele caracteristici ale produsului, cum ar fi […] compoziția, […] originea geografică sau comercială […];
[…]”
Decretul legislativ nr. 231/2017
16
Articolul 1 din decreto legislativo n. 231 – Disciplina sanzionatoria per la violazione delle disposizioni del regolamento (UE) n. 1169/2011 [Decretul legislativ nr. 231 privind regimul de sancționare în cazul încălcării dispozițiilor Regulamentului (UE) nr. 1169/2011] din 15 decembrie 2017 (GURI nr. 32 din 8 februarie 2018), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumit în continuare „Decretul legislativ nr. 231/2017”), intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede la alineatul 1:
„Prezentul decret stabilește regimul sancțiunilor aplicabile în cazul încălcării dispozițiilor Regulamentului [nr. 1169/2011], fără a aduce atingere regimului de sancțiuni prevăzut de [Codul consumului].”
17
Articolul 3 din Decretul legislativ nr. 231/2017, intitulat „Nerespectarea practicilor corecte de informare prevăzute la articolul 7 din Regulamentul [nr. 1169/2011]”, prevede la alineatul 1:
„Sub rezerva ipotezei în care faptele sunt calificate drept infracțiune și cu excluderea cazurilor sancționate în mod specific de celelalte dispoziții ale prezentului decret, încălcarea dispozițiilor articolului 7 din Regulamentul [nr. 1169/2011] privind practicile corecte de informare expune operatorul din sectorul alimentar la aplicarea unei sancțiuni administrative pecuniare în cuantum de 3 000-24 000 de euro.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
18
Printr‑o decizie din 20 decembrie 2019, AGCM a aplicat societății Lidl Italia o sancțiune administrativă pecuniară în cuantum de un milion de euro pentru motivul că această societate ar fi comercializat game de paste cu griș din grâu dur utilizând ambalaje pe care era evidențiată originea italiană a produsului în cauză și a indicat că țara în care a fost măcinat grâul era Italia, în timp ce grâul utilizat pentru fabricarea acestui griș era de origine „UE și non‑UE”, iar pastele în cauză erau, așadar, fabricate din amestecuri de grâu care conțineau un procent semnificativ de grâu care nu era produs în Italia.
19
AGCM a arătat că utilizarea de ambalaje care atrag în mod clar atenția asupra originii italiene a produsului în cauză sugera sau putea sugera consumatorului că această indicație privea și originea materiilor prime utilizate pentru fabricarea acestui produs. Pentru a garanta o informare adecvată a consumatorului, utilizarea eventuală a unor materii prime provenite din străinătate ar trebui evidențiată într‑un mod la fel de evident prin elemente plasate în vecinătatea mențiunilor care amintesc originea italiană a produsului în cauză. Cel puțin, o astfel de indicație ar trebui să figureze pe aceeași parte a ambalajului cu respectivele mențiuni.
20
AGCM a considerat că acest caracter incomplet al informațiilor furnizate de Lidl Italia constituia o practică comercială neloială, în sensul Codului consumului, întrucât această practică era susceptibilă să inducă în eroare consumatorul cu privire la o caracteristică esențială a produsului în cauză, în special cu privire la originea grâului dur utilizat. În vederea stabilirii cuantumului sancțiunii în temeiul Codului consumului, AGCM a ținut seama de numărul ridicat de consumatori vizați, de faptul că, numai pentru anul 2018, Lidl Italia vânduse zeci de milioane de pachete de paste, precum și de durata practicii în discuție, care fusese pusă în aplicare cel puțin din luna ianuarie 2017.
21
Întrucât acțiunea Lidl Italia împotriva deciziei AGCM din 20 decembrie 2019 a fost respinsă în primă instanță, această societate a formulat recurs la Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia), care este instanța de trimitere. În fața acestei instanțe, Lidl Italia susține în special că numai Regulamentul nr. 1169/2011 se aplică practicilor care intră în domeniul de aplicare al acestui regulament, o sancțiune a unor astfel de practici în temeiul Directivei 2005/29 și al Codului consumului neputând fi admisă.
22
În această privință, instanța de trimitere observă că comportamentul societății Lidl Italia, care constă în prezentarea de informații care, fără a fi false sau mincinoase, sunt susceptibile să inducă în eroare consumatorul produsului în cauză cu privire la originea grâului utilizat ca materie primă pentru fabricarea acestuia, poate intra atât sub incidența practicilor comerciale neloiale sancționate în temeiul articolului 6 din Directiva 2005/29 și al articolului 21 din Codul consumului, cât și al comportamentelor interzise la articolul 7 din Regulamentul nr. 1169/2011 și sancționate în conformitate cu Decretul legislativ nr. 231/2017.
23
Potrivit instanței de trimitere, aceste două reglementări pot fi considerate complementare, dar ridică o problemă de concurs de reguli. În această privință, norma de conflict prevăzută la articolul 3 alineatul (4) din Directiva 2005/29 în favoarea altor norme ale Uniunii care reglementează aspecte specifice ale practicilor comerciale neloiale nu s‑ar aplica, având în vedere că cele două reglementări urmăresc protecția consumatorilor împotriva unor practici susceptibile să îi inducă în eroare în materie de produse alimentare. În acest context, instanța de trimitere arată că sancțiunea prevăzută de Decretul legislativ nr. 231/2017 în cazul încălcării articolului 7 din Regulamentul nr. 1169/2011 este mult mai puțin severă decât cea prevăzută de Codul consumului care transpune Directiva 2005/29.
24
În aceste condiții, Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
[C]omportamentele menționate la articolul 7 din Regulamentul nr. [1169/2011] constituie cazuri particulare de practici comerciale neloiale care intră în orice caz sub incidența articolului 6 și următoarelor din Directiva [2005/29] și sunt supuse, ca atare, și articolului 11 și următoarelor din această directivă, precum și legislației naționale de transpunere sau, dimpotrivă, constituie un regim autonom a cărui aplicare, și anume punere în executare («enforcement») nu se poate întemeia pe directiva menționată, ci este reglementată, în cazul Italiei, numai de [Decretul legislativ nr. 231/2017]?
2)
[D]ispozițiile referitoare la comportamentele prevăzute la articolul 7 din Regulamentul nr. 1169/2011 constituie singura formă de protecție a consumatorului în cadrul achiziționării de produse alimentare, astfel încât protecția generală care decurge din Directiva 2005/29 nu se poate aplica, sau, dimpotrivă, acestea contribuie la protecția consumatorului împreună cu dispozițiile Directivei 2005/29 și ale legislației naționale care o transpune?
3)
[Î]n ipoteza în care comportamentele menționate la articolul 7 din Regulamentul nr. 1169/2011 ar trebui să fie calificate drept practici comerciale neloiale și ar intra sub incidența Directivei 2005/29, regimul de sancționare prevăzut la articolul 3 din [Decretul legislativ nr. 231/2017] este de natură să asigure un efect de natură să descurajeze comportamentele ilicite, garantând protecția consumatorilor prevăzută la articolul 169 TFUE, și este, în orice caz, conform cu articolul 13 din Directiva 2005/29?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima și la a doua întrebare
25
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite la articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate și să ia în considerare, dacă este necesar, norme de drept al Uniunii la care instanța națională nu a făcut referire în enunțul întrebării sale (Hotărârea din 30 ianuarie 2025, Caronte & Tourist, C‑511/23, EU:C:2025:42, punctul 35, precum și jurisprudența citată).
26
În speță, întrebările instanței de trimitere referitoare la corelarea regimurilor de protecție consacrate în Directiva 2005/29 și, respectiv, în Regulamentul nr. 1169/2011 se întemeiază pe premisa potrivit căreia comportamentul reproșat societății Lidl Italia în materie de prezentare a unor informații referitoare la anumite caracteristici ale produselor pe ambalajele de paste intră atât sub incidența interdicției practicilor comerciale înșelătoare în temeiul articolului 6 alineatul (1) din această directivă, cât și a interdicției practicilor incorecte de informare cu privire la produsele alimentare în temeiul articolului 7 alineatul (1) din regulamentul menționat. Or, articolul 3 alineatul (4) din Directiva 2005/29 prevede în mod expres o normă de delimitare a domeniului de aplicare al acestei directive care permite să se stabilească situațiile în care normele prevăzute de această directivă sunt înlocuite de alte norme ale Uniunii care reglementează aspecte specifice ale practicilor comerciale neloiale.
27
În aceste condiții, prima și a doua întrebare, care trebuie analizate împreună, trebuie înțelese în sensul că urmăresc să se stabilească în esență dacă articolul 3 alineatul (4) din Directiva 2005/29 trebuie interpretat în sensul că se opune ca comportamentul unui comerciant care constituie o practică comercială înșelătoare, în sensul articolului 6 alineatul (1) din această directivă, să poată fi sancționat în temeiul reglementării naționale de transpunere a directivei menționate, într‑un caz în care acest comportament intră de asemenea sub incidența interdicției practicilor incorecte de informare cu privire la produsele alimentare prevăzute la articolul 7 din Regulamentul nr. 1169/2011 și a reglementării naționale de punere în aplicare a acestui regulament.
28
Articolul 3 alineatul (4) din Directiva 2005/29 prevede că, în cazul în care dispozițiile acestei directive și alte norme ale Uniunii care reglementează aspecte specifice ale practicilor comerciale neloiale sunt în conflict, aceste alte norme ale Uniunii prevalează și se aplică respectivelor aspecte specifice. Ținând seama de modul de redactare a dispoziției menționate, aceste aspecte specifice ar intra exclusiv sub incidența dispozițiilor Regulamentului nr. 1169/2011 numai cu dubla condiție, pe de o parte, ca, în contextul informațiilor referitoare la produsele alimentare, articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1169/2011 să reglementeze aspecte specifice ale practicilor comerciale neloiale și, pe de altă parte, să existe un conflict între respectiva dispoziție și cele ale Directivei 2005/29.
29
În această privință, trebuie amintit, în primul rând, că, în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2005/29, aceasta se aplică practicilor comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori definite la articolul 5 din aceasta, înainte, în timpul și după o tranzacție comercială în legătură cu un produs. Articolul 2 litera (d) din această directivă definește noțiunea de „practică comercială” utilizând o formulare deosebit de largă, singurul criteriu vizat de această dispoziție fiind întemeiat pe faptul că practica comerciantului trebuie să fie în directă legătură cu promovarea, cu vânzarea sau cu furnizarea unui bun sau a unui serviciu consumatorului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 decembrie 2024, Guldbrev, C‑379/23, EU:C:2024:1002, punctul 31 și jurisprudența citată).
30
În temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2005/29, se consideră înșelătoare o practică comercială care, pe de o parte, în orice fel, inclusiv prin prezentarea generală, induce sau poate induce în eroare consumatorul mediu în ceea ce privește, printre altele, principalele caracteristici ale produsului, cum ar fi compoziția și originea geografică sau comercială, și, pe de altă parte, determină sau poate determina o decizie comercială pe care consumatorul nu ar fi luat‑o în altă situație. Astfel de practici fac parte dintr‑o categorie specifică de practici comerciale neloiale interzise în temeiul articolului 5 alineatul (1) și alineatul (4) litera (a) din aceasta (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 decembrie 2013, Trento Sviluppo și Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, punctul 27, precum și jurisprudența citată).
31
Articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1169/2011 prevede că acesta din urmă definește principiile, cerințele și responsabilitățile generale care reglementează informațiile referitoare la produsele alimentare, în special etichetarea acestora. Astfel, articolul 7 alineatul (1) litera (a) și alineatul (2) din acest regulament prevede că informațiile referitoare la produsele alimentare trebuie furnizate în mod precis, clar și ușor de înțeles de către consumatori, astfel încât aceștia din urmă să nu fie induși în eroare în ceea ce privește caracteristicile produsului alimentar în cauză, în special în ceea ce privește compoziția, țara de origine, locul de proveniență ori metoda de fabricație sau de producție. În conformitate cu articolul 7 alineatul (4) din regulamentul menționat, cerințele prevăzute anterior se aplică prezentării produselor alimentare și printre altele, ambalajului acestora.
32
Din considerentele (5) și (20) ale Regulamentului nr. 1169/2011 reiese că acesta din urmă completează principiile generale aplicabile practicilor comerciale neloiale în temeiul Directivei 2005/29 cu norme specifice privind informarea consumatorilor cu privire la produsele alimentare, printre altele prin interzicerea utilizării de informații care ar putea induce în eroare consumatorul, în special în ceea ce privește caracteristicile produselor alimentare. Din această perspectivă, cerințele specifice care reglementează prezentarea informațiilor referitoare la produsele alimentare cu privire la caracteristicile principale ale acestora din urmă care rezultă din articolul 7 alineatul (1) litera (a) și alineatele (2) și (4) din Regulamentul nr. 1169/2011 permit, după cum indică însuși titlul acestui articol, să se determine caracterul eventual incorect și, în consecință, interzis al unei practici în materie de informare privind astfel de produse. Rezultă că aceste dispoziții ale Regulamentului nr. 1169/2011 reglementează aspecte specifice ale practicilor comerciale neloiale, în sensul articolului 3 alineatul (4) din Directiva 2005/29.
33
În al doilea rând, noțiunea de „conflict”, în sensul articolului 3 alineatul (4) din Directiva 2005/29, vizează un raport între dispozițiile în cauză care depășește simpla disparitate sau simpla diferență, din care rezultă o divergență imposibil de depășit prin intermediul unei formule combinate care face posibilă coexistența a două situații fără a fi necesară denaturarea acestora. Un astfel de conflict există numai atunci când dispoziții străine Directivei 2005/29 care reglementează aspecte specifice ale practicilor comerciale neloiale impun profesioniștilor, fără nicio marjă de manevră, obligații incompatibile cu cele stabilite de această directivă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 septembrie 2018, Wind Tre și Vodafone Italia, C‑54/17 și C‑55/17, EU:C:2018:710, punctele 60 și 61, precum și Ordonanța din 14 mai 2019, Acea Energia și alții, C‑406/17-C‑408/17 și C‑417/17, EU:C:2019:404, punctul 49).
34
În această privință, Directiva 2005/29 are ca obiectiv asigurarea unui nivel ridicat de protecție a consumatorilor și, în acest scop, garantarea faptului că practicile comerciale neloiale sunt combătute în mod eficient în interesul acestora (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 ianuarie 2025, Trenitalia, C‑510/23, EU:C:2025:41, punctul 33 și jurisprudența citată). Articolul 6 alineatul (1) din această directivă urmărește tocmai să garanteze o protecție adecvată a consumatorilor în ceea ce privește modalitățile de prezentare a informațiilor furnizate în cadrul unei practici comerciale.
35
De asemenea, din coroborarea articolului 1 alineatul (1) cu articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1169/2011 reiese că obiectivul acestui regulament constă în asigurarea unui nivel ridicat de protecție a consumatorilor în domeniul informațiilor referitoare la produsele alimentare, luând în considerare diferențele de percepție ale acestora, oferindu‑le o bază pentru a face o alegere în cunoștință de cauză. În acest scop, regulamentul menționat urmărește să împiedice inducerea în eroare a consumatorilor prin informațiile referitoare la produsele alimentare care le sunt furnizate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 octombrie 2020, Groupe Lactalis, C‑485/18, EU:C:2020:763, punctul 43 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 1 decembrie 2022, LSI – Germany, C‑595/21, EU:C:2022:949, punctele 29 și 30).
36
Regimurile de protecție instituite la articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2005/29 și la articolul 7 din Regulamentul nr. 1169/2011 urmăresc, așadar, un obiectiv comun care constă în asigurarea unui nivel ridicat de protecție a consumatorilor împotriva informațiilor înșelătoare și în evitarea inducerii în eroare a acestora, printre altele în ceea ce privește anumite caracteristici ale unui produs sau, mai precis, ale unui produs alimentar. Chiar dacă elementele constitutive ale practicilor interzise de aceste dispoziții nu coincid pe deplin, acestea din urmă stabilesc, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 29-31 din prezenta hotărâre, obligații în materie de informare a consumatorilor care sunt în mare măsură similare.
37
În plus, trebuie arătat că, ținând seama de considerentele (7), (11), (13) și (14) ale Directivei 2005/29 și din moment ce protecția conferită la articolul 6 alineatul (1) din această directivă impune ca o practică comercială să determine sau să poată determina consumatorul mediu să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o în alte împrejurări, această dispoziție stabilește o interdicție generală a practicilor comerciale neloiale care denaturează comportamentul economic al consumatorilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 decembrie 2013, Trento Sviluppo și Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, punctele 31 și 32, precum și Hotărârea din 19 septembrie 2018, Bankia, C‑109/17, EU:C:2018:735, punctul 30).
38
Astfel cum reiese din articolul 1 din Directiva 2005/29, protecția conferită de aceasta consumatorilor este legată de interesele economice ale acestora din urmă. Dispozițiile directivei menționate sunt, așadar, concepute în esență într‑o perspectivă de protecție a consumatorului în calitate de destinatar și de victimă potențială a practicilor comerciale neloiale, iar obiectivul urmărit de această directivă, amintit la punctul 34 din prezenta hotărâre, care constă în protecția deplină a consumatorilor împotriva practicilor comerciale neloiale, se întemeiază pe împrejurarea că, față de comercianți, consumatorii se găsesc într‑o poziție de inferioritate, în special în ceea ce privește nivelul de informare de care dispun, prin aceea că trebuie se fie considerați mai slabi din punct de vedere economic și mai puțin experimentați din punct de vedere juridic decât cocontractanții lor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 aprilie 2015, UPC Magyarország, C‑388/13, EU:C:2015:225, punctele 52 și 53, precum și jurisprudența citată). Considerentul (8) al directivei menționate arată că acest obiectiv se înscrie el însuși într‑o perspectivă mai largă de a garanta o concurență loială în situațiile care intră în domeniul de aplicare al aceleiași directive.
39
În ceea ce privește Regulamentul nr. 1169/2011, articolul 3 alineatul (1) din acesta prevede că furnizarea informațiilor referitoare la produsele alimentare urmărește asigurarea unui nivel ridicat de protecție a sănătății și a intereselor consumatorilor, oferind consumatorilor finali o bază pentru a face o alegere în cunoștință de cauză și pentru a utiliza în mod sigur produsele alimentare, ținând seama în special de considerații de ordin sanitar, economic, ecologic, social și etic. În conformitate cu articolul 1 alineatul (3) primul paragraf, acest regulament se aplică operatorilor din sectorul alimentar în toate etapele lanțului alimentar, în cazul în care activitățile acestora privesc informarea consumatorilor cu privire la produsele alimentare.
40
Interzicerea practicilor incorecte de informare cu privire la produsele alimentare prevăzută la articolul 7 din Regulamentul nr. 1169/2011 nu se înscrie, așadar, în esență într‑o logică a concurenței loiale, ci urmărește să prevină, pe baza unor considerente de sănătate și de siguranță alimentară, atingerile aduse intereselor, economice sau nu, ale consumatorilor care rezultă din comercializarea unui anumit produs pe piața internă.
41
Rezultă că regimurile de protecție a consumatorilor instituite la articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2005/29 și la articolul 7 din Regulamentul nr. 1169/2011 sunt complementare în măsura în care urmăresc să sancționeze aspecte diferite ale aceluiași comportament contrar dreptului Uniunii. Această constatare este, de altfel, confirmată de norma generală prevăzută la articolul 3 alineatul (3) din Directiva 2005/29, în temeiul căruia această directivă se aplică fără a aduce atingere dispozițiilor Uniunii sau de drept intern în legătură cu sănătatea și cu siguranța produselor.
42
În aceste condiții, aplicarea concomitentă a obligațiilor care rezultă din aceste două regimuri de protecție nu este de natură să creeze o situație de divergență insurmontabilă și, în consecință, de conflict, în sensul articolului 3 alineatul (4) din Directiva 2005/29.
43
Cu toate acestea, este necesar să se precizeze că, pentru a garanta efectul util al articolului 7 din Regulamentul nr. 1169/2011 în raport cu normele prevăzute de Directiva 2005/29, precum și aplicarea coerentă a acestor două acte, o practică în materie de informare cu privire la produsele alimentare care ar fi conformă cu ansamblul cerințelor care rezultă din acest articol 7 nu poate fi, în principiu, interzisă de Directiva 2005/29.
44
Având în vedere motivele care precedă, este necesar să se răspundă la prima și la a doua întrebare că articolul 3 alineatul (4) din Directiva 2005/29 trebuie interpretat în sensul că nu se opune ca, în domeniul produselor alimentare, comportamentul unui comerciant care constituie o practică comercială înșelătoare, în sensul articolului 6 alineatul (1) din această directivă, să poată fi sancționat în temeiul reglementării naționale de transpunere a directivei menționate, în cazul în care acest comportament intră de asemenea sub incidența interdicției prevăzute la articolul 7 din Regulamentul nr. 1169/2011 și a reglementării naționale de punere în aplicare a acestui regulament.
Cu privire la a treia întrebare
45
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe cu privire la aspectul dacă regimul de sancționare prevăzut la articolul 3 din Decretul legislativ nr. 231/2017 este conform cu articolul 13 din Directiva 2005/29, în temeiul căruia statele membre sunt obligate să prevadă sancțiuni efective, proporționale și cu efect de descurajare aplicabile în cazul încălcării dispozițiilor naționale adoptate în temeiul acestei directive.
46
Guvernul italian și Comisia Europeană exprimă îndoieli cu privire la admisibilitatea celei de a treia întrebări, observând că sancțiunea aplicată societății Lidl Italia a fost adoptată numai în temeiul Codului consumului, care transpune Directiva 2005/29 în dreptul italian, iar nu în temeiul Decretului legislativ nr. 231/2017, astfel încât acesta din urmă nu ar fi pertinent pentru soluționarea litigiului principal.
47
În această privință, trebuie amintit că necesitatea de a ajunge la o interpretare a dreptului Uniunii care să fie utilă instanței naționale impune ca aceasta să respecte cu strictețe cerințele privind conținutul unei cereri de decizie preliminară care figurează explicit la articolul 94 din Regulamentul de procedură al Curții, pe care instanța de trimitere se prezumă, în cadrul cooperării instituite la articolul 267 TFUE, că îl cunoaște. Aceste cerințe sunt de altfel amintite la punctele 13, 15 și 16 din Recomandările Curții de Justiție a Uniunii Europene în atenția instanțelor naționale, referitoare la efectuarea trimiterilor preliminare (JO C, C/2024/6008) (Hotărârea din 6 octombrie 2021, Consorzio Italian Management și Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, punctul 68 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 11 septembrie 2025, Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, punctul 82).
48
Astfel, este indispensabil, după cum prevede articolul 94 litera (c) din Regulamentul de procedură, ca decizia de trimitere însăși să cuprindă expunerea motivelor care au determinat instanța de trimitere să aibă îndoieli cu privire la interpretarea sau la validitatea anumitor dispoziții ale dreptului Uniunii, precum și legătura pe care instanța de trimitere o stabilește între aceste dispoziții și legislația națională aplicabilă litigiului principal (Hotărârea din 6 octombrie 2021, Consorzio Italian Management și Catania Multiservizi, C‑561/19, EU:C:2021:799, punctul 69 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 11 septembrie 2025, Bervidi, C‑38/24, EU:C:2025:690, punctul 83).
49
În speță, cererea de decizie preliminară nu îndeplinește, în ceea ce privește a treia întrebare, cerințele amintite la punctul anterior din prezenta hotărâre.
50
Astfel, pe de o parte, reiese cu claritate din această cerere că Lidl Italia nu a primit decât o sancțiune în temeiul Codului consumului, care transpune Directiva 2005/29 în dreptul italian. Instanța de trimitere nu furnizează nicio indicație care să sugereze că, pentru soluționarea litigiului principal, ar putea fi chemată să se pronunțe cu privire la regimul de sancțiuni prevăzut la articolul 3 din Decretul legislativ nr. 231/2017, care, așa cum reiese fără ambiguitate din modul de redactare a acestei dispoziții, nu se aplică decât încălcărilor dispozițiilor articolului 7 din Regulamentul nr. 1169/2011. Pe de altă parte, această instanță nu explică nicidecum motivele pentru care apreciază că ar trebui examinată conformitatea articolului 3 din Decretul legislativ nr. 231/2017 în raport cu articolul 13 din Directiva 2005/29, în condițiile în care această din urmă dispoziție nu reglementează decât sancțiunile aplicabile încălcărilor dispozițiilor naționale adoptate în temeiul acestei directive.
51
În aceste condiții, trebuie să se constate că instanța de trimitere nu a expus în mod suficient motivele care au determinat‑o să aibă îndoieli cu privire la interpretarea articolului 13 din Directiva 2005/29 și nici legătura pe care o stabilește între această dispoziție și Decretul legislativ nr. 231/2017.
52
Prin urmare, a treia întrebare este inadmisibilă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
53
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
Articolul 3 alineatul (4) din Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”)
trebuie interpretat în sensul că
nu se opune ca, în domeniul produselor alimentare, comportamentul unui comerciant care constituie o practică comercială înșelătoare, în sensul articolului 6 alineatul (1) din această directivă, să poată fi sancționat în temeiul reglementării naționale de transpunere a directivei menționate, în cazul în care acest comportament intră de asemenea sub incidența interdicției prevăzute la articolul 7 din Regulamentul (UE) nr. 1169/2011 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 octombrie 2011 privind informarea consumatorilor cu privire la produsele alimentare, de modificare a Regulamentelor (CE) nr. 1924/2006 și (CE) nr. 1925/2006 ale Parlamentului European și ale Consiliului și de abrogare a Directivei 87/250/CEE a Comisiei, a Directivei 90/496/CEE a Consiliului, a Directivei 1999/10/CE a Comisiei, a Directivei 2000/13/CE a Parlamentului European și a Consiliului, a Directivelor 2002/67/CE și 2008/5/CE ale Comisiei și a Regulamentului (CE) nr. 608/2004 al Comisiei și a reglementării naționale de punere în aplicare a acestui regulament.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.