62024CJ0679
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a noua)
19 martie 2026 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Protecția consumatorilor – Directiva 93/13/CEE – Clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii – Contract de împrumut exprimat în monedă străină – Clauză care pune riscul de schimb valutar în sarcina consumatorului – Efecte ale constatării caracterului abuziv al unei asemenea clauze – Acțiune în restituirea sumelor achitate în temeiul clauzei abuzive – Momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție a acțiunii în restituire – Reluarea cursului termenului de prescripție după o perioadă de suspendare”
În cauza C‑679/24,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Fővárosi Törvényszék (Curtea din Budapesta‑Capitală, Ungaria), prin decizia din 9 octombrie 2024, primită de Curte la 15 octombrie 2024, în procedura
HL
împotriva
UniCredit Bank Zrt.,
Momentum Credit Zrt.,
CURTEA (Camera a noua),
compusă din domnul M. Condinanzi (raportor), președinte de cameră, domnul N. Jääskinen și doamna R. Frendo, judecători,
avocat general: domnul A. Rantos,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru UniCredit Bank Zrt., de Z. Lajer, ügyvéd;
–
pentru guvernul maghiar, de D. Csoknyai și Z. Fehér, în calitate de agenți;
–
pentru Comisia Europeană, de P. Kienapfel și Zs. Teleki, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 1 și 7 din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între HL, un consumator, pe de o parte, și UniCredit Bank Zrt. și Momentum Credit Zrt., două instituții financiare maghiare, pe de altă parte, în legătură cu cererea formulată de HL având ca obiect, pe de o parte, constatarea nevalidității contractului de împrumut încheiat cu UniCredit Bank pentru motivul că acest contract ar conține o clauză abuzivă și, pe de altă parte, menținerea efectelor juridice ale contractului menționat, cu excepția acestei clauze.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3
Al zecelea considerent al Directivei 93/13 enunță:
„întrucât se poate obține o protecție mai eficace a consumatorului prin adoptarea unor norme de drept uniforme în ceea ce privește clauzele abuzive; […]”
4
Articolul 1 alineatul (1) din această directivă are următorul cuprins:
„Scopul prezentei directive este de apropiere a actelor cu putere de lege și actelor administrative ale statelor membre privind clauzele abuzive în contractele încheiate între un vânzător sau furnizor și un consumator.”
5
Potrivit articolului 2 litera (b) din directiva menționată:
„În sensul prezentei directive:
[…]
(b)
«consumator» înseamnă orice persoană fizică ce, în cadrul contractelor reglementate de prezenta directivă, acționează în scopuri care se află în afara activității sale profesionale”.
6
Articolul 3 alineatul (1) din aceeași directivă prevede:
„O clauză contractuală care nu s‑a negociat individual se consideră ca fiind abuzivă în cazul în care, în contradicție cu cerința de bună-credință, provoacă un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților care decurg din contract, în detrimentul consumatorului.”
7
Articolul 4 alineatul (1) din Directiva 93/13 prevede:
„Fără să aducă atingere articolului 7, caracterul abuziv al unei clauze contractuale se apreciază luând în considerare natura bunurilor sau a serviciilor pentru care s‑a încheiat contractul și raportându‑se, în momentul încheierii contractului, la toate circumstanțele care însoțesc încheierea contractului și la toate clauzele contractului sau ale unui alt contract de care acesta depinde.”
8
Articolul 6 alineatul (1) din această directivă prevede:
„Statele membre stabilesc că clauzele abuzive utilizate într‑un contract încheiat cu un consumator de către un vânzător sau un furnizor, în conformitate cu legislația internă, nu creează obligații pentru consumator, iar contractul continuă să angajeze părțile prin aceste clauze, în cazul în care poate continua să existe fără clauzele abuzive.”
9
Articolul 7 alineatul (1) din directiva menționată prevede:
„Statele membre se asigură că, în interesul consumatorilor și al concurenților, există mijloace adecvate și eficace pentru a preveni utilizarea în continuare a clauzelor abuzive în contractele încheiate cu consumatorii de către vânzători sau furnizori.”
Dreptul maghiar
Vechiul Cod civil
10
Articolul 209 alineatul (1) din Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (Legea nr. IV din 1959 de instituire a Codului civil), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumit în continuare „vechiul Cod civil”), prevedea:
„O condiție generală a unui contract sau a unei clauze dintr‑un contract încheiat cu consumatorii care nu s‑a negociat individual este abuzivă în cazul în care, în pofida cerințelor de bună‑credință și de echitate, definește în mod unilateral și nejustificat drepturile și obligațiile părților născute din contract, în detrimentul părții contractante căreia i se impune clauza de către cealaltă parte.”
11
Potrivit articolului 234 alineatul 1 din vechiul Cod civil:
„Sub rezerva unei excepții prevăzute de lege, orice persoană poate invoca nevaliditatea unui contract nul, fără limitare în timp. Nulitatea poate fi constatată fără a fi necesară inițierea unei proceduri separate.”
12
Articolul 237 din codul menționat avea următorul cuprins:
„(1)   În cazul în care contractul este lipsit de validitate, trebuie restabilită situația anterioară încheierii contractului.
(2)   În cazul în care nu este posibil să se restabilească situația existentă anterior încheierii contractului, instanța declară că contractul produce efecte până la data pronunțării deciziei. Un contract lipsit de validitate poate fi declarat valid dacă se poate elimina cauza de nevaliditate, în special prin eliminarea avantajului disproporționat, când există o disproporție între prestațiile părților, în contractele de împrumut cu dobândă excesivă. Într‑o asemenea ipoteză, trebuie să se dispună, dacă este cazul, restituirea prestației rămase fără contraprestație.
[…]”
13
În temeiul articolului 321 din codul menționat:
„(1)   Orice persoană care dispune de dreptul de reziliere în temeiul contractului sau al legii își exercită acest drept prin declarație adresată celeilalte părți. Prin reziliere, contractul încetează.
(2)   În cazul în care rezilierea nu produce efecte imediat, contractul rămâne în vigoare până la expirarea preavizului contractual sau legal.”
14
Articolul 324 din același cod prevedea:
„(1)   Cu excepția cazului în care se prevede altfel, creanțele se prescriu în termen de cinci ani.
(2)   Prescripția creanței principale determină prescripția creanțelor accesorii. Prescripția creanțelor accesorii nu are incidență asupra creanței principale.
[…]”
15
Potrivit articolului 326 din vechiul Cod civil:
„(1)   Termenul de prescripție începe să curgă de la data la care creanța devine exigibilă.
(2)   În cazul în care titularul unei creanțe se află în imposibilitatea de a o valorifica dintr‑un motiv întemeiat, acesta poate continua executarea acesteia în termen de un an (sau de trei luni, dacă termenul de prescripție este de cel mult un an) de la dispariția obstacolului, chiar dacă termenul de prescripție a expirat deja sau dacă durata rămasă este mai mică de un an (sau de trei luni, în cazul în care termenul de prescripție este de cel mult un an). Prezenta dispoziție se aplică chiar dacă titularul creanței acordă debitorului, după scadență, o prelungire a termenului de care dispune pentru a‑și îndeplini obligația.”
16
Articolul 327 din acest cod prevedea:
„(1)   Faptul de a invita debitorul în scris să își îndeplinească obligația, de a solicita executarea creanței în instanță, de a modifica creanța prin convenție (inclusiv prin tranzacție) și, în cele din urmă, pentru debitor, de a‑și recunoaște datoria întrerupe prescripția.
(2)   Termenul de prescripție reîncepe să curgă din ziua în care prescripția a fost întreruptă sau de la data încheierii definitive a procedurii care a întrerupt‑o.
[…]”
Legea DH1
17
Potrivit articolului 1 din Kúriának a pénzügyi intézmenyek fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. Törvény [Legea nr. XXXVIII din 2014 privind soluționarea anumitor aspecte legate de decizia pronunțată de Kúria (Curtea Supremă) în interesul unei interpretări uniforme a dispozițiilor de drept civil în ceea ce privește contractele de împrumut încheiate de instituțiile financiare cu consumatorii], în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Legea DH1”):
„(1)   Prezenta lege se aplică contractelor de împrumut încheiate cu consumatorii între 1 mai 2004 și data intrării sale în vigoare. În sensul prezentei legi, sunt considerate contracte de împrumut încheiate cu consumatorii contractele de credit, de împrumut sau de leasing exprimate în monedă străină (înregistrate în monedă străină sau consimțite în monedă străină și rambursate în forinți maghiari) sau în forinți maghiari și încheiate între o instituție financiară și un consumator, în cazul în care o clauză generală sau o clauză care nu a fost negociată individual, care cuprinde una dintre prevederile prevăzute la articolul 3 alineatul (1) și la articolul 4 alineatul (1), este inclusă în contractul menționat.
[…]
(6)   În ceea ce privește creanțele născute din contractele de împrumut încheiate cu consumatorii, dispozițiile [vechiului Cod civil] referitoare la prescripție trebuie interpretate în sensul că aceste creanțe nu se prescriu atât timp cât contractul continuă să existe, termenul de prescripție curgând numai de la data încetării contractului.
(7)   Prescripția creanțelor prevăzute la alineatul (6) se suspendă de la data intrării în vigoare a prezentei legi până la data stabilită într‑o lege distinctă în temeiul articolului 3 alineatul (5) și al articolului 4 alineatul (3).
[…]”
Legea DH2
18
Articolul 9 din Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvényben rögzített elszámolás szabályairól és egyes egyéb rendelkezésekről szóló 2014. évi XL. törvény [Legea nr. XL din 2014 privind normele referitoare la lichidarea conturilor prevăzute în Legea nr. XXXVIII din 2014 de reglementare a anumitor aspecte privind decizia Kúria [(Curtea Supremă)] în interesul unei interpretări uniforme a dreptului în ceea ce privește contractele de împrumut încheiate de instituțiile de credit cu consumatorii, precum și diferite alte dispoziții], în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Legea DH2”), prevede:
„Termenul de prescripție a creanțelor născute din contractele încheiate cu consumatorii prevăzut la articolul 1 alineatul (7) din [Legea DH1] se suspendă până la data comunicării către consumator a decontului prevăzut de prezenta lege și cel târziu până la 31 decembrie 2015.”
19
Potrivit articolului 37 alineatul 1 din această lege:
„Orice acțiune în justiție a unei părți având ca obiect constatarea de către instanță a nevalidității unui contract care intră în domeniul de aplicare al prezentei legi sau al unora dintre clauzele acestui contract (denumită în continuare «nevaliditate parțială»), indiferent de motivul de nevaliditate invocat, trebuie să fie însoțită de o cerere prin care se solicită instanței să aplice consecințele juridice ale nulității, cu alte cuvinte să declare contractul ca fiind valid sau ca producând efecte până la data la care pronunță decizia. În lipsa unei astfel de cereri și după ce părții i s‑a acordat posibilitatea de a remedia deficiențele fără a‑i da curs, instanța nu se poate pronunța cu privire la fondul acțiunii. Cererea părții care solicită instanței să deducă consecința juridică a nulității sau a nulității parțiale precizează consecința juridică a cărei aplicare este solicitată. În această privință, cererea trebuie să fie precisă și cuantificată și să includă decontul între părți.”
Jurisprudența națională
20
În temeiul 1/2010. (VI. 28.) PK (Legfelsőbb Bíróság Polgári Kollégiuma) vélemény az érvénytelenség jogkövetkezményeiről [Avizul nr. 1/2010 (VI. 28.) al Secției mixte civile a Legfelsőbb Bíróság (Curtea Supremă, Ungaria) privind consecințele juridice ale nevalidității (denumit în continuare „Avizul 1/2010”)]:
„[…]
(2) Consecința juridică generală a nevalidității unei operațiuni este că operațiunea respectivă nu poate crea drepturi, cu alte cuvinte efectele juridice urmărite de părți nu pot fi realizate. Aceasta este consecința juridică pe care instanța trebuie să o aplice din oficiu în cazul nulității și care, în lipsa unor dispoziții legale contrare, poate fi invocată de orice persoană fără limită de timp. Totuși, în cazul în care contractul poate fi atacat, această consecință juridică generală poate fi aplicată numai dacă contractul este atacat cu succes de persoana îndreptățită să facă acest lucru.
Atât în cazul nulității, cât și în cazul în care contractul poate fi atacat, instanța va aplica celelalte consecințe juridice ale nevalidității (articolul 237 din [vechiul Cod civil]) numai la cererea unei părți și cu respectarea limitelor în materie de prescripție și uzucapiune.
(3) Restabilirea situației inițiale nu poate fi efectuată decât în natură. Faptul că una dintre părți nu poate restitui lucrul primit decât prin plata echivalentului său în bani nu constituie o restabilire a situației inițiale.
[…]”
21
2/2014. számú PJE [Polgári jogegységi] határozat [Decizia 2/2014 a Kúria (Curtea Supremă), din 16 iunie 2014, pronunțată în interesul aplicării uniforme a dreptului în materie civilă], prevede:
„[…] În ipoteza în care termenii contractului și informațiile furnizate de instituția financiară au permis în mod clar unui anumit consumator, considerat «consumator mediu», să își dea seama că își asuma singur riscul de schimb valutar și nelimitat și că modificările cursului de schimb defavorabil pentru acesta nu erau supuse niciunui plafon, caracterul abuziv al clauzei examinate nu poate fi stabilit în temeiul articolului 209 alineatul (5) din vechiul Cod civil.
Prin urmare, faptul că consumatorul a primit informațiile prevăzute de legea prevăzută și a semnat declarația de luare la cunoștință a riscurilor trebuie interpretat, până la proba contrară, în sensul că era sau ar fi trebuit să fie clar și inteligibil pentru consumator că riscul de schimb valutar se întemeia pe acesta în mod nelimitat. Revine instituției financiare sarcina de a dovedi că consumatorul a fost informat astfel.
În schimb, dacă clauza care prevede asumarea unui risc valutar nelimitat nu ar fi clar identificabilă sau comprehensibilă de consumator din culpa instituției financiare, sunt îndeplinite condițiile care permit să se constate caracterul abuziv al contractului.
[…]
Revine consumatorului sarcina de a dovedi că informația era inadecvată și că, în consecință, redactarea clauzei contractuale referitoare la riscul de schimb valutar nu era clară și inteligibilă pentru el.”
22
Hotărârea Gfv.VI.30.382/2023/3 a Kúria (Curtea Supremă) din 14 februarie 2024 prevede:
„26. Kúria declară că, chiar dacă, în temeiul articolului 234 alineatul (1) din vechiul Cod civil și cu excepția cazului în care legea prevede altfel, nevaliditatea unui contract nul poate fi invocată de orice persoană fără limitare în timp și nulitatea poate fi constatată fără a fi necesară inițierea unei proceduri separate, instanța nu aplică celelalte consecințe juridice ale nevalidității [(articolul 237 din vechiul Cod civil)] decât la cererea unei părți și în limitele prescripției extinctive și ale prescripției achizitive [Avizul 1/2010, punctul [2 al doilea paragraf]]. De la intrarea în vigoare, la 1 noiembrie 2014, a articolului 37 alineatul (1) din Legea DH2, orice acțiune în justiție a unei părți prin care se solicită ca instanța să constate nevaliditatea unui contract care intră în domeniul de aplicare al acestei dispoziții trebuie să fie însoțită de o cerere prin care se solicită instanței să aplice consecințele juridice ale nevalidității. Acțiunea prin care se solicită instanței să constate nevaliditatea contractului și, în același timp, să deducă de aici consecințele juridice nu corespunde unui concurs de cereri, ci unei cereri unice de condamnare de origine jurisprudențială [hotărârea Gfv.VII.30.758/2017/10 a Kúria (Curtea Supremă)]. În cadrul procedurii având un astfel de obiect, nu este necesar ca instanța să se pronunțe prin hotărâre interlocutorie cu privire la temeiul juridic al cererii.
27. În temeiul legislației speciale aplicabile contractului de împrumut exprimat în monedă străină în litigiu, și anume articolul 1 alineatul (6) din Legea DH1, momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție corespunde încetării contractului, iar nu posibilității creditorului de a continua executarea creanței bancare născute din acesta. Astfel, potrivit acestei dispoziții, normele vechiului Cod civil referitoare la prescripție trebuie interpretate în sensul că creanțele născute din contractele de împrumut încheiate cu consumatorii nu se prescriu atât timp cât contractul continuă să existe, termenul de prescripție curgând numai de la data încetării contractului. În cazul în care contractul încetează ca urmare a executării sale, instituția financiară nu mai are, prin definiție, nicio creanță asupra debitorului la acea dată, dar, în cazul în care încetează ca urmare a rezilierii sale cu efect imediat [articolul 321 alineatul (1) din vechiul Cod civil], creanța survine în mod logic la încetarea contractului.
[…]
40. În cazul în care se invocă excepția prescripției, această chestiune este examinată înainte de examinarea pe fond a creanței, dat fiind că executarea unei creanțe prescrise nu poate fi solicitată în justiție. Termenul de prescripție a creanțelor născute din contractele de împrumut încheiate cu consumatorii curge în mod uniform, ca urmare a unei dispoziții legislative speciale, de la data încetării contractului. Prescripția acțiunii consumatorului prin care se solicită instanței să deducă consecințele juridice ale nevalidității contractului se apreciază independent de prescripția creanței instituției financiare.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
23
La 14 februarie 2008, HL a încheiat cu UniCredit Bank un contract de împrumut ipotecar exprimat în franci elvețieni (CHF), pentru un cuantum corespunzător cu 5100000 de forinți maghiari (HUF) (aproximativ 12750 de euro), rambursabil pe o durată de 360 de luni, în forinți maghiari.
24
Acest contract cuprindea o clauză în temeiul căreia riscul asociat aprecierii monedei străine în raport cu forintul maghiar era pus integral în sarcina consumatorului (denumită în continuare „clauza privind riscul de schimb valutar”).
25
La 17 mai 2012, UniCredit Bank a reziliat contractul de împrumut pentru motivul unei întârzieri la plata ratelor lunare datorate începând cu 15 noiembrie 2011.
26
La 28 decembrie 2012, UniCredit Bank a obținut un titlu executoriu pe baza căruia a inițiat o procedură de executare împotriva lui HL, care este încă în curs. La 17 martie 2017, UniCredit Bank a cesionat către Momentum Credit creanța sa care decurgea din contractul de împrumut.
27
La 4 aprilie 2023, HL a sesizat instanța de prim grad competentă pentru a obține, cu titlu principal, din cauza neîndeplinirii de către bancă a obligației sale de informare și a caracterului insuficient al informațiilor furnizate privind riscul de schimb valutar, constatarea nevalidității contractului de împrumut și, în temeiul consecințelor juridice care trebuie deduse din această constatare, menținerea efectelor juridice ale acestui contract, cu excepția clauzei referitoare la riscul de schimb valutar considerate nescrisă. HL a solicitat de asemenea întocmirea unui decont între părți, în conformitate cu articolul 3 din Legea DH2 și în lumina Hotărârii din 31 martie 2022, Lombard Lízing (C‑472/20, EU:C:2022:242), angajându‑se să ramburseze, începând cu decizia definitivă, datoria sa existentă la 5 septembrie 2012, și anume 5223492 HUF (aproximativ 13058 de euro), majorată cu dobânzi.
28
Cu titlu subsidiar, HL a solicitat instanței sesizate să constate nevaliditatea contractului de împrumut și, în temeiul consecințelor juridice ale acesteia, să declare că acest contract își produce efectele numai până la data pronunțării hotărârii, în conformitate cu articolul 37 alineatul (1) din Legea DH2.
29
UniCredit Bank și Momentum Credit au ridicat o excepție întemeiată pe prescripția acțiunii lui HL și au solicitat respingerea acțiunii.
30
Instanța de prim grad de jurisdicție a respins acțiunea formulată de HL ca urmare a prescripției. Aceasta nu s‑a pronunțat cu privire la nevaliditatea contractului, apreciind că, în toate cazurile, cererea persoanei interesate prin care se solicita instanței să stabilească consecințele juridice ale nulității era prescrisă.
31
HL a declarat apel împotriva hotărârii de primă instanță la Fővárosi Törvényszék (Curtea din Budapesta‑Capitală, Ungaria), care este instanța de trimitere, invocând printre altele nevaliditatea contractului de împrumut în litigiu având în vedere insuficiența informațiilor furnizate de bancă cu privire la riscul de schimb valutar. În plus, acesta apreciază că creanța sa nu era prescrisă și, referindu‑se la Hotărârea din 10 iunie 2021, BNP Paribas Personal Finance (C‑609/19, EU:C:2021:469), și la Hotărârea din 10 iunie 2021, BNP Paribas Personal Finance (C‑776/19-C‑782/19, EU:C:2021:470), a subliniat că, în vederea restituirii unor sume plătite în mod necuvenit în temeiul unei clauze abuzive, nu poate fi opus niciun termen de prescripție consumatorului care nu cunoaște caracterul abuziv al unei astfel de clauze care figurează într‑un contract de împrumut.
32
UniCredit Bank și Momentum Credit au solicitat confirmarea hotărârii pronunțate în primă instanță.
33
Instanța de trimitere arată că este chemată să se pronunțe cu privire la soluția care trebuie dată unui contract de împrumut exprimat în monedă străină, în ipoteza în care o clauză a acestui contract, care pune în sarcina exclusivă a consumatorului riscul de schimb valutar, ar fi considerată abuzivă din cauza unei informări insuficiente cu privire la natura acestui risc, iar eliminarea acestei clauze, care ar defini obiectul principal al contractului, ar determina nevaliditatea acestuia în întregime.
34
Aceasta precizează că are îndoieli cu privire la modul în care trebuie calculat termenul de prescripție aplicabil acțiunii prin care consumatorul solicită instanței să stabilească consecințele juridice ale nevalidității contractului de împrumut.
35
Instanța de trimitere arată că, în temeiul dreptului maghiar, în special al articolului 1 alineatul (6) din Legea DH1, termenul de prescripție a creanțelor care rezultă dintr‑un contract încheiat cu un consumator începe, în principiu, să curgă de la data la care acest contract încetează.
36
În această privință, instanța de prim grad de jurisdicție, întemeindu‑se pe punctul 2 din Avizul 1/2010, precum și pe hotărârea Gfv.VI.30.382/2023/3 a Kúria (Curtea Supremă) din 14 februarie 2024, a apreciat, pe de o parte, că cererea formulată de HL având ca obiect stabilirea de către instanță a consecințelor juridice care decurg din nevaliditatea contractului de împrumut în litigiu intra sub incidența dispozițiilor în materie de prescripție, în special a articolului 324 alineatul (1) din vechiul Cod civil, potrivit căruia creanțele se prescriu după cinci ani.
37
Pe de altă parte, în ceea ce privește momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție a acestei cereri, ea a considerat că acesta începuse să curgă la data încheierii contractului de împrumut, cauzele de nevaliditate invocate existând deja la momentul încheierii acestuia din urmă. Mai precis, instanța de prim grad de jurisdicție a apreciat că articolul 1 alineatul (6) din Legea DH1 nu era aplicabil în speță, pentru motivul că un contract nevalid și, prin urmare, nul cu efect retroactiv nu poate, în principiu, să fie privit altfel decât ca neproducând niciodată efecte juridice și se distinge, ca urmare a acestui fapt, de un contract care, într‑o zi, încetează sau nu își mai produce efectele.
38
În ceea ce privește suspendarea prescripției, instanța de trimitere observă că, în hotărârea pronunțată în primă instanță, se precizează că aceasta durează numai perioada prevăzută la articolul 1 alineatul (7) din Legea DH1, precum și la articolul 9 din Legea DH2, și anume până la data comunicării către consumator a decontului prevăzut de această lege DH2 și cel târziu până la 31 decembrie 2015, chiar presupunând că aceste dispoziții sunt considerate aplicabile creanțelor care decurg din nevaliditatea unui contract.
39
Instanța de trimitere arată că, potrivit instanței de prim grad, nu a existat o întrerupere a prescripției în măsura în care, dacă articolul 1 alineatul (6) din Legea DH1 ar trebui interpretat în sensul că termenul de prescripție era aplicabil creanțelor care rezultă din nevaliditatea unui contract și nu începea să curgă decât de la încetarea acestui contract, ar fi necesar să se constate expirarea termenului de cinci ani, prevăzut de vechiul Cod civil, întrucât acest termen s‑a scurs între data rezilierii contractului, intervenită la 17 mai 2012, și cea a introducerii acțiunii în litigiul principal, și anume 4 aprilie 2023.
40
Instanța de trimitere consideră ea însăși că, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care clauza abuzivă privește obiectul principal al contractului de împrumut și determină nevaliditatea totală a contractului, acest termen de cinci ani curge de la 14 februarie 2008, data încheierii contractului, fără posibilitatea prelungirii acestuia prin intermediul unei eventuale suspendări a prescripției prevăzute de Legile DH1 și DH2, de altfel până cel târziu la 31 decembrie 2015. O astfel de prelungire ar fi permis, eventual, consumatorului să identifice caracterul abuziv al clauzei contractuale referitoare la riscul de schimb valutar.
41
În consecință, instanța de trimitere ridică problema dacă, având în vedere Decizia nr. 2/2014 din 16 iunie 2014 a Kúria (Curtea Supremă) și jurisprudența Curții privind nivelul de informare care trebuie furnizat de bancă consumatorului, termenul de prescripție menționat este suficient pentru a permite consumatorului să identifice caracterul abuziv al acestei clauze și să își valorifice drepturile atunci când are ca punct de plecare ziua încheierii contractului.
42
În aceste condiții, Fővárosi Törvényszék (Curtea din Budapesta‑Capitală) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Obiectivele prevăzute la articolele 1 și 7 din Directiva 93/13 sunt îndeplinite atunci când, în cazul unei cereri formulate de un consumator în cadrul unei acțiuni introduse de acesta și întemeiate pe caracterul abuziv al obiectului principal al unui contract de împrumut încheiat cu consumatorul (în special [în legătură cu] informațiile privind riscul de schimb valutar), creanța pecuniară este supusă termenului de prescripție de 5 ani prevăzut de Codul civil maghiar, începând din momentul în care acțiunea poate fi exercitată – luând în considerare și dispozițiile Legilor DH1 și DH2 care prevăd posibilitatea suspendării termenului de prescripție – în pofida faptului că caracterul abuziv al obiectului principal al contractului atrage nevaliditatea întregului contract, astfel încât rezilierea unilaterală a contractului nu poate conduce la încetarea acestuia, rezultând că data încheierii contractului determină momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție?
2)
Sunt relevante pentru atingerea obiectivelor stabilite de directivă hotărârile pronunțate de Curtea de Justiție a Uniunii Europene referitoare la termenul de prescripție pentru exercitarea acțiunilor de către consumator, precum și cele pronunțate de Kúria (Curtea Supremă) în urma acestor hotărâri ale Curții și care sunt obligatorii sau, cel puțin, au forță de precedent pentru instanțele maghiare, punând consumatorul în măsură să discearnă caracterul abuziv al obiectului principal al contractului pe care l‑a încheiat? În cazul unui răspuns afirmativ, [data] acestor hotărâri poate fi considerată ca fiind momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție pentru exercitarea acțiunilor în constatarea caracterului abuziv sau trebuie să se considere că termenul de prescripție a fost suspendat între data încheierii contractului și data pronunțării acestor hotărâri?
3)
Pe lângă data la care au fost pronunțate hotărârile la care face referire cea de a doua întrebare preliminară, data la care consumatorul a luat cunoștință de deciziile respective trebuie luată în considerare ca dată de la care începe să curgă termenul de prescripție sau aceasta trebuie considerată ca fiind data la care se încheie respectiva perioadă, care a început odată cu încheierea contractului, pe parcursul căreia termenul de prescripție a fost suspendat?
4)
În cazul unei cereri a unui consumator întemeiate pe caracterul abuziv al obiectului principal al contractului, dacă termenul de prescripție începe să curgă de la data încheierii contractului este justificat să se acorde consumatorului posibilitatea de a‑și exercita acțiunea până la sfârșitul duratei contractului încheiat atunci când durata contractului depășește termenul de prescripție de cinci ani în vigoare în prezent?”
Cu privire la competența Curții
43
UniCredit Bank susține că Curtea nu este competentă să răspundă la întrebările preliminare, din moment ce, prin intermediul acestor întrebări, instanța de trimitere nu solicită interpretarea unei dispoziții de drept al Uniunii. Astfel, întrucât Directiva 93/13 nu conține nicio normă referitoare la prescripție, întrebările ar privi în realitate interpretarea normelor de drept civil național în materie, care sunt de competența statelor membre.
44
În această privință, este necesar să se arate că argumentul invocat de UniCredit Bank se întemeiază pe premisa eronată potrivit căreia exercitarea de către statele membre a dreptului lor de a defini modalitățile în care se efectuează constatarea caracterului abuziv al unei clauze cuprinse într‑un contract și în care se materializează efectele juridice concrete ale acestei constatări nu intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii [Hotărârea din 14 decembrie 2023, Getin Noble Bank (Termen de prescripție a acțiunilor în restituire), C‑28/22, EU:C:2023:992, punctul 50 și jurisprudența citată].
45
Astfel, Curtea a statuat deja că reglementarea prin dreptul național a protecției garantate consumatorilor prin Directiva 93/13 nu poate să modifice întinderea și, prin urmare, substanța acestei protecții și, în acest mod, să repună în discuție sporirea eficacității protecției menționate prin adoptarea unor norme de drept uniforme în ceea ce privește clauzele abuzive, care a fost urmărită de legiuitorul Uniunii Europene, astfel cum se arată în al zecelea considerent al acestei directive [Hotărârea din 14 decembrie 2023, Getin Noble Bank (Termen de prescripție a acțiunilor în restituire), C‑28/22, EU:C:2023:992, punctul 51 și jurisprudența citată].
46
În acest context, trebuie amintit că procedura instituită prin articolul 267 TFUE este un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale cu ajutorul căruia Curtea le furnizează acestora din urmă elementele de interpretare a dreptului Uniunii care le sunt necesare pentru soluționarea litigiului asupra căruia urmează să se pronunțe. În cadrul acestei cooperări, numai instanța națională sesizată cu soluționarea litigiului, singura care cunoaște în mod precis situația de fapt ce se află la originea acestuia și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată, are competența să aprecieze atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate privesc interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe [Hotărârea din 7 decembrie 2023, mBank (Declarație a consumatorului), C‑140/22, EU:C:2023:965, punctul 47].
47
În plus, în cadrul procedurii instituite la articolul 267 TFUE, Curtea nu este competentă să se pronunțe nici cu privire la interpretarea actelor cu putere de lege sau a normelor administrative naționale, nici cu privire la conformitatea unor asemenea dispoziții cu dreptul Uniunii. Astfel, reiese dintr‑o jurisprudență constantă că, în cadrul unei trimiteri preliminare în temeiul articolului 267 TFUE, Curtea poate să interpreteze dreptul Uniunii numai în limitele competențelor atribuite Uniunii Europene [Hotărârea din 14 decembrie 2023, Getin Noble Bank (Termen de prescripție a acțiunilor în restituire), C‑28/22, EU:C:2023:992, punctul 53 și jurisprudența citată].
48
În speță, din cererea de decizie preliminară reiese că instanța de trimitere are îndoieli cu privire la modul în care trebuie calculat termenul de prescripție de cinci ani aplicabil acțiunii prin care consumatorul solicită instanței naționale să deducă consecințe juridice din nevaliditatea contractului de împrumut.
49
În acest context, instanța de trimitere solicită în esență Curții să se pronunțe cu privire la aspectul dacă Directiva 93/13 trebuie interpretată în sensul că se opune sau nu unei interpretări a dreptului național potrivit căreia acest termen de prescripție de cinci ani prevăzut de vechiul Cod civil curge de la data încheierii unui contract de împrumut încheiat cu un consumator, în ipoteza în care o clauză din acest contract ar fi considerată abuzivă și în care eliminarea acestei clauze, care definește obiectul principal al contractului, ar determina nevaliditatea acestuia în întregime. În plus, instanța de trimitere ridică în fața Curții întrebări suplimentare privind identificarea momentului de la care începe să curgă termenul de prescripție menționat, în ipoteza în care calculul de la data încheierii contractului în cauză nu ar fi considerat de Curte ca fiind compatibil cu obiectivele și cu finalitățile Directivei 93/13.
50
Prin urmare, nu se poate reține că întrebarea preliminară privește interpretarea dreptului maghiar și, prin urmare, argumentul UniCredit Bank întemeiat pe necompetența Curții trebuie respins.
51
Din cele de mai sus rezultă că Curtea este competentă să se pronunțe asupra prezentei cereri de decizie preliminară.
Cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară
52
UniCredit Bank contestă de asemenea admisibilitatea cererii de decizie preliminară, pentru motivul că, pe de o parte, instanța de trimitere nu demonstrează existența unei legături între dreptul maghiar și dreptul Uniunii. Pe de altă parte, implicațiile juridice care stau la baza întrebărilor preliminare adresate ar fi ipotetice, întrucât nu este necesar să se răspundă la aceste întrebări pentru a permite instanței de trimitere să se pronunțe cu privire la litigiul principal. În această privință, UniCredit Bank susține că nimic nu împiedică această instanță să urmeze jurisprudența Kúria (Curtea Supremă), care, în plus, nu este prezentată în mod corect în această cerere.
53
Potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul procedurii instituite la articolul 267 TFUE, numai instanța națională care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru decizia ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții (Hotărârea din 24 iulie 2023, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, punctul 61 și jurisprudența citată).
54
Rezultă că întrebările privind dreptul Uniunii beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea dreptului Uniunii solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (Hotărârea din 24 iulie 2023, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, punctul 62 și jurisprudența citată).
55
În speță, din cererea de decizie preliminară reiese că interpretarea dreptului Uniunii solicitată de instanța de trimitere este necesară pentru a se pronunța asupra litigiului cu care este sesizată.
56
Astfel, instanța de trimitere exprimă îndoieli cu privire la calculul termenului de prescripție, în special în lumina jurisprudenței Curții referitoare la Directiva 93/13 și, mai precis, cu privire la nivelul de informare care trebuie asigurat de bancă consumatorului cu privire la riscul de schimb valutar.
57
Pe de altă parte, în ceea ce privește referirile făcute de instanța de trimitere la jurisprudența Kúria (Curtea Supremă), nu este de competența Curții, în cadrul sistemului de cooperare judiciară prevăzut la articolul 267 TFUE, să verifice sau să repună în discuție exactitatea interpretării dreptului național efectuate de instanța națională, această interpretare fiind de competența exclusivă a acesteia din urmă. De asemenea, atunci când este sesizată de o instanță națională cu o trimitere preliminară, Curtea trebuie să se limiteze la interpretarea dreptului național astfel cum i‑a fost prezentată de instanța menționată (Hotărârea din 12 decembrie 2024, Volvo Group Belgium, C‑436/23, EU:C:2024:1023, punctul 18 și jurisprudența citată).
58
Rezultă că cererea de decizie preliminară este admisibilă.
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
59
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolele 1 și 7 din Directiva 93/13, citite în lumina principiului efectivității, trebuie interpretate în sensul că se opun unei interpretări jurisprudențiale a dreptului național potrivit căreia, în cazul declarării nulității unui contract de împrumut care nu poate continua să existe fără clauza abuzivă pentru motivul că aceasta se raportează la obiectul principal al contractului, consumatorul nu poate invoca în justiție consecințele juridice ale constatării nulității respective decât într‑un termen de prescripție de cinci ani de la data încheierii acestui contract.
60
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit articolului 1 alineatul (1) din Directiva 93/13, scopul prezentei directive este de apropiere a actelor cu putere de lege și actelor administrative ale statelor membre privind clauzele abuzive în contractele încheiate între un vânzător sau furnizor [a se citi „profesionist”] și un consumator.
61
În acest context, articolul 7 alineatul (1) din directiva menționată obligă statele membre să prevadă mijloace adecvate și eficace pentru a preveni utilizarea în continuare a clauzelor abuzive în contractele încheiate cu consumatorii de către vânzători sau furnizori [a se citi „de către profesioniști”].
62
Potrivit unei jurisprudențe constante, în lipsa unei reglementări specifice a Uniunii în materie, revine ordinii juridice interne a fiecărui stat membru, în temeiul principiului autonomiei procedurale, atribuția de a stabili modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor în justiție destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii, cu condiția însă ca acestea să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor situații similare supuse dreptului intern (principiul echivalenței) și de a nu face imposibilă în practică sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul Uniunii (principiul efectivității) [a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 septembrie 2022, D.B.P. ș.a. (Credit ipotecar încheiat în monedă străină), C‑80/21-C‑82/21, EU:C:2022:646, punctul 86, precum și jurisprudența citată].
63
În ceea ce privește principiul efectivității, singurul în discuție în prezenta procedură, trebuie arătat că fiecare caz în care se ridică problema dacă o prevedere procedurală internă face imposibilă sau excesiv de dificilă aplicarea dreptului Uniunii trebuie analizat ținând cont de locul pe care respectiva prevedere îl ocupă în cadrul procedurii în ansamblul său, de modul în care se derulează și de particularitățile acesteia în fața diverselor instanțe naționale. Din această perspectivă, trebuie să se țină seama, dacă este cazul, de principiile care stau la baza sistemului jurisdicțional național, precum protecția dreptului la apărare, principiul securității juridice și buna desfășurare a procedurii [Hotărârea din 25 aprilie 2024, Caixabank (Termen de prescripție), C‑484/21, EU:C:2024:360, punctul 23 și jurisprudența citată].
64
În plus, Curtea a precizat că obligația statelor membre de a asigura efectivitatea drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii implică, în special pentru drepturile care decurg din Directiva 93/13, o cerință de protecție jurisdicțională efectivă, consacrată și la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, care se aplică printre altele în ceea ce privește definirea modalităților procedurale referitoare la acțiunile în justiție întemeiate pe astfel de drepturi (Hotărârea din 10 iunie 2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19-C‑782/19, EU:C:2021:470, punctul 29 și jurisprudența citată).
65
În ceea ce privește supunerea la un termen de prescripție a unei cereri formulate de un consumator în vederea restituirii unor plăți nedatorate, efectuate în temeiul unor clauze contractuale abuzive în sensul Directivei 93/13, trebuie amintit că Curtea a declarat deja că articolul 6 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din această directivă nu se opun unei reglementări naționale care, deși prevede caracterul imprescriptibil al acțiunii în constatarea nulității unei clauze abuzive utilizate într‑un contract încheiat între un profesionist și un consumator, supune unui termen de prescripție cererea unui astfel de consumator prin care se urmărește invocarea efectelor restitutorii ale acestei constatări, cu condiția respectării în special a principiului efectivității [Hotărârea din 25 ianuarie 2024, Caixabank (Prescripția rambursării cheltuielilor ipotecare), C‑810/21-C‑813/21, EU:C:2024:81, punctul 43 și jurisprudența citată].
66
Prin urmare, este necesar să se considere că supunerea la un termen de prescripție a cererilor cu caracter restitutoriu formulate de consumatori în vederea valorificării drepturilor care le sunt conferite de Directiva 93/13 nu este, în sine, contrară principiului efectivității cu condiția ca aplicarea sa să nu facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de această directivă [Hotărârea din 25 aprilie 2024, Caixabank (Termen de prescripție), C‑484/21, EU:C:2024:360, punctul 27 și jurisprudența citată].
67
În ceea ce privește analiza caracteristicilor unui termen de prescripție precum cel în discuție în litigiul principal, Curtea a precizat că această analiză trebuie să privească durata unui astfel de termen, precum și modalitățile de aplicare a acestuia, inclusiv evenimentul reținut pentru a declanșa curgerea acestui termen (Hotărârea din 10 iunie 2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19-C‑782/19, EU:C:2021:470, punctul 30 și jurisprudența citată).
68
În ceea ce privește momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție, din jurisprudența Curții rezultă că aplicarea unui termen de prescripție de cinci ani care începe să curgă de la încheierea contractului în cauză, în măsura în care implică faptul că consumatorul nu poate solicita restituirea plăților efectuate în executarea unei clauze contractuale considerate abuzive decât în primii cinci ani de la semnarea contractului, independent de aspectul dacă acesta avea sau putea în mod rezonabil să aibă cunoștință de caracterul abuziv al acestei clauze, este de natură să facă excesiv de dificilă exercitarea drepturilor acestui consumator conferite de Directiva 93/13 și, prin urmare, să încalce principiul efectivității coroborat cu principiul securității juridice (Hotărârea din 16 iulie 2020, Caixabank și Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, C‑224/19 și C‑259/19, EU:C:2020:578, punctul 91).
69
Astfel, data încheierii contractului care conține clauza abuzivă nu poate, ca atare, să constituie momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție [Hotărârea din 25 aprilie 2024, Caixabank (Termen de prescripție), C‑484/21, EU:C:2024:360, punctul 31].
70
În această privință, trebuie să se țină cont de situația de inferioritate a consumatorului față de un profesionist în ceea ce privește atât puterea de negociere, cât și nivelul de informare, situație care îl conduce la aderarea la condițiile redactate în prealabil de profesionist, fără a putea exercita o influență asupra conținutului acestora. De asemenea trebuie amintit că consumatorii pot să nu aibă cunoștință de caracterul abuziv al unei clauze cuprinse într‑un contract de împrumut ipotecar sau să nu sesizeze exact întinderea drepturilor lor care decurg din Directiva 93/13 (Hotărârea din 10 iunie 2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19-C‑782/19, EU:C:2021:470, punctul 45 și jurisprudența citată).
71
Trebuie să se țină seama de asemenea de faptul că Curtea a statuat că contractele de credit precum cel în discuție în litigiul principal sunt executate în general pe perioade îndelungate și, ca urmare a acestui fapt, nu se poate exclude ca, cel puțin pentru o parte dintre plățile efectuate, prescripția să fie împlinită chiar înainte de încetarea contractului respectiv, astfel încât un asemenea regim de prescripție poate să îi priveze sistematic pe consumatori de posibilitatea de a solicita restituirea plăților efectuate în temeiul unor clauze contrare Directivei 93/13 [a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 septembrie 2022, D.B.P. ș.a. (Credit ipotecar încheiat în monedă străină), C‑80/21-C‑82/21, EU:C:2022:646, punctul 95, precum și jurisprudența citată].
72
Așadar, în ceea ce privește momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție în discuție în litigiul principal, există un risc care nu este neglijabil ca, ținând seama de modul în care acesta este determinat de jurisprudența națională, consumatorul să nu fie în măsură să invoce în mod util drepturile pe care i le conferă Directiva 93/13.
73
Astfel, potrivit celor ce reies din decizia de trimitere, dacă ar trebui confirmată interpretarea jurisprudențială a dreptului național, care a determinat instanța de prim grad să stabilească dies a quo a termenului de prescripție la data încheierii contractului de împrumut încheiat între UniCredit Bank și HL, și anume 14 februarie 2008, acest termen ar fi început să curgă independent de împrejurarea că HL avusese cunoștință sau fusese în măsură să aibă cunoștință de caracterul abuziv al clauzei referitoare la riscul de schimb valutar, și, prin urmare, să invoce în mod util drepturile pe care i le conferă Directiva 93/13. În această privință, nimic din decizia de trimitere nu indică faptul că, la momentul încheierii contractului, consumatorul a fost sau fusese în măsură să cunoască caracterul abuziv al clauzei referitoare la riscul de schimb valutar și, prin urmare, că era în măsură să invoce în mod util drepturile pe care i le conferă această directivă, aspect a cărui verificare revine, în orice caz, instanței de trimitere.
74
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 1 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13, citite în lumina principiului efectivității, trebuie interpretate în sensul că se opun unei interpretări jurisprudențiale a dreptului național potrivit căreia, în cazul nulității unui contract de împrumut care nu poate continua să existe fără clauza abuzivă pentru motivul că aceasta se raportează la obiectul principal al contractului, consumatorul nu poate invoca în justiție consecințele juridice ale constatării acestei nulități decât într‑un termen de prescripție de cinci ani de la data încheierii acestui contract, în cazul în care, la acea dată, consumatorul nu avea cunoștință sau nu era în măsură să aibă cunoștință de caracterul abuziv al clauzei contractuale în cauză și, prin urmare, nu era în măsură să invoce în mod util drepturile pe care i le conferă Directiva 93/13.
Cu privire la a doua și a treia întrebare
75
Prin intermediul celei de a doua și al celei de a treia întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă Directiva 93/13 trebuie interpretată în sensul că se opune ca data la care Curtea s‑a pronunțat cu privire la interpretarea acestei directive sau data la care instanța supremă națională s‑a pronunțat cu privire la caracterul abuziv al clauzelor contractuale inserate în contracte încheiate cu consumatorii să fie reținută pentru a stabili momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție a acțiunii introduse de un consumator și având ca obiect restituirea sumelor plătite în temeiul unei clauze analoage celei care a condus la interpretarea directivei menționate furnizată de Curte sau celei care face obiectul deciziei instanței naționale ori în vederea reluării acestui termen după suspendarea sa.
76
Pentru a oferi instanței de trimitere un răspuns util la întrebările adresate și ținând seama de istoricul litigiului, astfel cum este descris în decizia de trimitere, analiza trebuie să se limiteze numai la ipoteza cererii formulate de un consumator pentru a invoca efectele restitutorii care decurg din constatarea caracterului abuziv al unei clauze contractuale.
77
Trebuie amintit că, în vederea în special a asigurării unei protecții efective a drepturilor conferite unui consumator de Directiva 93/13, acesta trebuie să poată invoca, în orice moment, caracterul abuziv al unei clauze contractuale nu numai ca mijloc de apărare, ci și în vederea declarării de către instanță a caracterului abuziv al unei clauze contractuale, astfel că o cerere formulată de un consumator în vederea constatării caracterului abuziv al unei clauze care figurează într‑un contract încheiat între un profesionist și un consumator nu poate fi supusă niciunui termen de prescripție (Hotărârea din 10 iunie 2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19-C‑782/19, EU:C:2021:470, punctul 38).
78
În aceste condiții, Curtea a statuat că stabilirea momentului de la care începe să curgă termenul de prescripție al unei acțiuni în restituire introduse de un consumator în temeiul unei clauze contractuale abuzive la data la care instanța supremă națională a pronunțat hotărâri prin care a declarat abuzive clauze standard care corespund clauzei preluate în contractul în litigiu ar permite în numeroase cazuri profesionistului să păstreze sumele dobândite în mod nejustificat în detrimentul consumatorului menționat în temeiul clauzei abuzive, ceea ce ar fi incompatibil cu cerința care decurge din jurisprudența amintită la punctul 68 din prezenta hotărâre, potrivit căreia acest punct de plecare nu poate fi stabilit independent de aspectul dacă același consumator avea sau putea în mod rezonabil să aibă cunoștință de caracterul abuziv al acestei din urmă clauze pe care se întemeiază dreptul la restituire și fără a impune profesionistului o obligație de diligență și de informare în privința consumatorului, accentuând astfel situația de inferioritate a acestuia din urmă pe care Directiva 93/13 urmărește să o atenueze [Hotărârea din 25 aprilie 2024, Banco Santander (Momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție), C‑561/21, EU:C:2024:362, punctul 47].
79
În plus, în lipsa unei obligații de informare în sarcina profesionistului, nu se poate prezuma că un consumator poate în mod rezonabil să aibă cunoștință de faptul că o clauză cuprinsă în contractul său are o sferă de aplicare echivalentă cu o clauză al cărei caracter abuziv a fost constatat de instanța supremă națională. Desigur, o astfel de jurisprudență, deși beneficiază de o publicitate suficientă, poate permite unui consumator mediu să ia cunoștință de caracterul abuziv al unei clauze standard inserate în contractul său cu un profesionist. Cu toate acestea, nu se poate aștepta din partea acestui consumator, pe care Directiva 93/13 urmărește să îl protejeze având în vedere situația sa de inferioritate în raport cu profesionistul, să efectueze demersuri care țin de cercetarea juridică [Hotărârea din 25 aprilie 2024, Banco Santander (Momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție), C‑561/21, EU:C:2024:362, punctele 48 și 49, precum și jurisprudența citată].
80
În această privință, trebuie amintit că din redactarea articolului 2 litera (b) din Directiva 93/13 reiese că protecția acordată de această directivă depinde de scopurile pentru care acționează o persoană fizică, și anume de cele care se află în afara activității sale profesionale. Or, deși profesioniștilor li se poate impune să se informeze asupra aspectelor juridice care privesc clauzele pe care aceștia iau inițiativa de a le introduce în contractele pe care le încheie cu consumatorii în contextul unei activități comerciale obișnuite, în special în ceea ce privește jurisprudența națională referitoare la asemenea clauze, o atitudine similară nu se poate aștepta din partea acestora din urmă, având în vedere caracterul ocazional, chiar excepțional, al încheierii unui contract care conține o astfel de clauză [Hotărârea din 25 ianuarie 2024, Caixabank (Prescripția rambursării cheltuielilor ipotecare), C‑810/21-C‑813/21, EU:C:2024:81, punctul 60].
81
În plus, trebuie subliniat că o astfel de jurisprudență națională nu este în mod necesar de natură să permită ipso facto declararea ca abuzive toate clauzele de acest tip incluse în toate contractele dintre un profesionist și un consumator în acest stat membru. Atunci când o clauză standard a fost declarată abuzivă de instanța supremă națională, este de asemenea necesar, în principiu, să se stabilească de la caz la caz în ce măsură o clauză inclusă într‑un contract specific este echivalentă cu această clauză standard și trebuie, în același temei ca și aceasta din urmă, să fie considerată abuzivă [a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 aprilie 2024, Banco Santander (Momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție), C‑561/21, EU:C:2024:362, punctele 50 și 51].
82
Din aceste considerații rezultă că nu se poate impune unui consumator mediu suficient de atent și de avizat nu numai să se informeze în mod regulat, din proprie inițiativă, cu privire la deciziile instanței supreme naționale referitoare la clauzele standard conținute în contracte de aceeași natură cu cele pe care le‑a putut încheia cu profesioniști, ci și să stabilească, în temeiul unei hotărâri a unei instanțe supreme naționale, dacă unele clauze precum cea inserată într‑un contract specific sunt abuzive [Hotărârea din 25 aprilie 2024, Banco Santander (Momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție), C‑561/21, EU:C:2024:362, punctul 52].
83
Prin urmare, Directiva 93/13 se opune ca, pentru a determina momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție al acțiunii consumatorului în restituirea sumelor plătite în mod nejustificat în executarea unei clauze contractuale abuzive, se poate considera că existența unei jurisprudențe naționale consacrate referitoare la nulitatea unor clauze similare dovedește îndeplinirea condiției privind cunoașterea de către consumatorul în cauză a caracterului abuziv al clauzei menționate și a consecințelor juridice care decurg de aici [a se vedea în aceste sens Hotărârea din 25 ianuarie 2024, Caixabank (Prescripția rambursării cheltuielilor ipotecare), C‑810/21-C‑813/21, EU:C:2024:81, punctul 61].
84
Motivele, expuse la punctele 78-81 din prezenta hotărâre, care conduc la concluzia că apariția unor hotărâri ale unei instanțe supreme naționale care stabilesc caracterul abuziv al anumitor clauze standard nu poate implica, în sine, că un consumator are sau poate în mod rezonabil avea cunoștință de caracterul abuziv al unei clauze similare dintr‑un contract pe care l‑a încheiat cu un profesionist se aplică mutatis mutandis în ceea ce privește deciziile Curții prin care se statuează cu titlu preliminar cu privire la interpretarea Directivei 93/13.
85
În această privință, trebuie arătat că, deși deciziile Curții care se pronunță cu titlu preliminar cu privire la interpretarea dreptului Uniunii beneficiază de o publicitate de natură să faciliteze accesul la acestea, inclusiv pentru consumatori, Curtea nu se pronunță în ele cu privire la caracterul abuziv al unor clauze speciale și lasă în mod sistematic examinarea concretă a acestora la aprecierea instanței naționale, întrucât această examinare nu este, în principiu, de competența Curții. Rezultă că un consumator, chiar dacă este vizat în mod direct de procedura principală, nu poate deduce dintr‑o astfel de decizie a Curții nicio certitudine cu privire la caracterul abuziv al unei clauze contractuale cuprinse într‑un contract pe care l‑a încheiat cu un profesionist, astfel încât hotărârile Curții citate de instanța de trimitere nu pot fi considerate o sursă de informare pentru consumatorul mediu cu privire la caracterul abuziv al unei clauze contractuale specifice [Hotărârea din 25 aprilie 2024, Banco Santander (Momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție), C‑561/21, EU:C:2024:362, punctele 58 și 59].
86
În schimb, o hotărâre judecătorească care are autoritate de lucru judecat, prin care se constată caracterul abuziv al unei clauze contractuale și care a fost notificată în mod corespunzător consumatorului vizat, în conformitate cu normele naționale aplicabile, în calitatea sa de destinatar al acestei decizii, poate constitui momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție. Din moment ce o astfel de decizie a rămas definitivă, se consideră că consumatorul are cunoștință deplină de neregularitatea clauzei și, prin urmare, este în măsură să aprecieze el însuși oportunitatea introducerii unei acțiuni în restituirea sumelor plătite în temeiul clauzei abuzive în termenul prevăzut de dreptul național [a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 aprilie 2024, Banco Santander (Momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție), C‑561/21, EU:C:2024:362, punctele 36 și 37].
87
În aceste condiții, este necesar să se precizeze că, deși Directiva 93/13 se opune ca termenul de prescripție al acțiunii în restituire a sumelor plătite de un consumator în temeiul unei clauze contractuale abuzive să poată începe să curgă independent de aspectul dacă acest consumator cunoștea sau putea în mod rezonabil să cunoască caracterul abuziv al acestei clauze, această directivă nu se opune ca profesionistul să aibă posibilitatea de a dovedi că respectivul consumator avea sau putea în mod rezonabil să aibă cunoștință de acest fapt înainte de pronunțarea unei hotărâri de constatare a nulității clauzei menționate [Hotărârea din 25 aprilie 2024, Caixabank (Termen de prescripție), C‑484/21, EU:C:2024:360, punctul 35].
88
În speță, din decizia de trimitere reiese că nu există nicio hotărâre judecătorească definitivă prin care să se constate caracterul abuziv și nulitatea clauzei referitoare la riscul de schimb valutar.
89
În aceste condiții, chiar presupunând că HL ar fi avut cunoștință de deciziile relevante ale Kúria (Curtea Supremă) sau de hotărârile Curții, nici data la care aceste decizii și hotărâri au fost pronunțate, nici ziua în care HL a luat efectiv cunoștință de acestea nu pot constitui momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție.
90
Revine, dacă este cazul, instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă UniCredit Bank și Momentum Credit au făcut dovada că HL avea sau putea în mod rezonabil să aibă cunoștință de caracterul abuziv al clauzei referitoare la riscul valutar [a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 aprilie 2024, Banco Santander (Momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție), C‑561/21, EU:C:2024:362, punctul 38].
91
În sfârșit, în ceea ce privește problema referitoare la reluarea cursului termenului de prescripție după suspendarea sa, trebuie arătat că suspendarea prescripției are ca finalitate să garanteze că aceasta din urmă, al cărei temei constă tocmai în sancționarea inacțiunii titularului unui drept, nu produce efecte într‑o situație care să justifice această inacțiune. Suspendarea urmărește astfel să protejeze situațiile în care, pentru motive obiective prevăzute de lege, titularul dreptului se află într‑o situație de dificultate obiectivă care îl împiedică să își exercite acest drept, evitând ca trecerea timpului să determine stingerea sa.
92
Rezultă că reluarea cursului termenului de prescripție după o perioadă de suspendare trebuie să fie însoțită de aceleași garanții precum cele prevăzute pentru stabilirea dies a quo a acestui termen.
93
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a doua și la a treia întrebare că Directiva 93/13 trebuie interpretată în sensul că se opune ca data la care Curtea s‑a pronunțat cu privire la interpretarea acestei directive sau data la care instanța supremă națională s‑a pronunțat cu privire la caracterul abuziv al clauzelor contractuale inserate în contracte încheiate cu consumatorii să fie reținută pentru a stabili momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție a acțiunii introduse de un consumator și având ca obiect restituirea sumelor plătite în temeiul unei clauze analoage celei care a condus la interpretarea directivei menționate furnizată de Curte sau celei care face obiectul deciziei instanței naționale ori în vederea reluării acestui termen după suspendarea sa.
Cu privire la a patra întrebare
94
Ținând seama de răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a patra întrebare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
95
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a noua) declară:
1)
Articolul 1 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii, citite în lumina principiului efectivității,
trebuie interpretate în sensul că
se opun unei interpretări jurisprudențiale a dreptului național potrivit căreia, în cazul nulității unui contract de împrumut care nu poate continua să existe fără clauza abuzivă pentru motivul că aceasta se raportează la obiectul principal al contractului, consumatorul nu poate invoca în justiție consecințele juridice ale constatării acestei nulități decât într‑un termen de prescripție de cinci ani de la data încheierii acestui contract, în cazul în care, la acea dată, consumatorul nu avea cunoștință sau nu era în măsură să aibă cunoștință de caracterul abuziv al clauzei contractuale în cauză și, prin urmare, nu era în măsură să invoce în mod util drepturile pe care i le conferă Directiva 93/13.
2)
Directiva 93/13 trebuie interpretată în sensul că
se opune ca data la care Curtea s‑a pronunțat cu privire la interpretarea acestei directive sau data la care instanța supremă națională s‑a pronunțat cu privire la caracterul abuziv al clauzelor contractuale inserate în contracte încheiate cu consumatorii să fie reținută pentru a stabili momentul de la care începe să curgă termenul de prescripție a acțiunii introduse de un consumator și având ca obiect restituirea sumelor plătite în temeiul unei clauze analoage celei care a condus la interpretarea directivei menționate furnizată de Curte sau celei care face obiectul deciziei instanței naționale ori în vederea reluării acestui termen după suspendarea sa.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: maghiara.