62016CC0133
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 6 aprilie 2017 (
1
)
Cauza C‑133/16
Christian Ferenschild
împotriva
JPC Motor SA
[cerere de decizie preliminară formulată de Cour d’appel de Mons (Curtea de Apel din Mons, Belgia)]
„Trimitere preliminară – Protecția consumatorilor – Directiva 1999/44/CE – Bunuri de ocazie – Drepturile consumatorului în caz de neconformitate a bunului cu contractul – Perioada în care vânzătorul este responsabil pentru orice neconformitate a bunului cu contractul – Termene de prescripție”
I. Introducere
1.
Prin prezenta trimitere preliminară Cour d’appel de Mons (Curtea de Apel din Mons, Belgia) dorește să afle dacă norma enunțată la articolul 5 alineatul (1) a doua teză din Directiva 1999/44 (
2
), în temeiul căreia termenul de prescripție (
3
) al acțiunii întemeiate pe o neconformitate a bunului nu poate expira înainte de doi ani de la emiterea acestuia, se aplică de asemenea comerțului de bunuri de consum de ocazie.
2.
Răspunzând întrebării adresate de instanța națională, Curtea va putea preciza dacă și în ce măsură este protejat un consumator care achiziționează bunuri de ocazie. Expirarea termenelor de prescripție la care face trimitere cererea de decizie preliminară poate conduce la stingerea unui drept sau la imposibilitatea exercitării acestuia. În cazul în care consumatorul are un drept, dar nu îl poate exercita, acest lucru s‑ar putea dovedi mai problematic pentru el decât dacă nu ar dispune deloc de acel drept (
4
).
II. Cadrul juridic
A. Dreptul Uniunii
3.
Potrivit considerentelor (16) și (17) ale Directivei 1999/44:
„(16)
[…] natura specifică a bunurilor de ocazie le face, în general, imposibil de înlocuit; […] prin urmare, dreptul consumatorului de înlocuire nu este, în general, disponibil pentru astfel de bunuri; […] pentru astfel de bunuri statele membre pot permite părților să convină asupra un[u]i [termen] mai scurt[…] de răspundere.
(17)
[…] [e]ste necesară limitarea perioadei de timp în care vânzătorul este responsabil pentru orice neconformitate existentă la data livrării bunurilor; […] statele membre pot prevedea, de asemenea, o perioadă de limitare în care consumatorii își pot exercita drepturile, cu condiția ca această perioadă să nu expire în termen de doi ani de la data livrării; […] în cazurile în care, în temeiul legislației interne, momentul în care începe perioada de limitare [a se citi «termenul de prescripție»] nu este data livrării bunurilor, durata totală a perioadei de limitare prevăzute [a se citi «termenului de prescripție» prevăzut] de legislația internă nu poate fi mai scurtă de doi ani de la data livrării.”
4.
Articolul 2 din directivă, intitulat „Conformitatea cu contractul”, prevede la alineatul (1):
„Vânzătorul trebuie să livreze consumatorului bunuri conforme cu contractul de vânzare.”
5.
Consecințele unei neconformități sunt descrise la articolul 3 alineatele (1) și (2) din Directiva 1999/44, intitulat „Drepturile consumatorului”:
„(1)   Vânzătorul este răspunzător față de consumator pentru orice neconformitate existentă în momentul livrării bunurilor.
(2)   În cazul unei neconformități, consumatorul are dreptul ca bunurile să fie repuse în conformitate, gratuit, prin reparare sau înlocuire, în conformitate cu alineatul (3), sau la o reducere de preț corespunzătoare sau la rezoluțiunea contractului pentru acele bunuri, în conformitate cu alineatele (5) și (6).”
6.
Articolul 5 alineatul (1) din aceeași directivă, intitulat „Termenele”, prevede următoarele:
„Vânzătorul este considerat responsabil în temeiul articolului 3, în cazul în care neconformitatea devine aparentă în termen de doi ani de la livrarea bunurilor. În cazul în care, în temeiul legislației interne, drepturile prevăzute la articolul 3 alineatul (2) sunt supuse unei perioade de limitare [a se citi «unui termen de prescripție»], această perioadă [a se citi «acest termen»] nu expiră înainte de doi ani de la data livrării.”
7.
Conform articolului 7 alineatul (1) din Directiva 1999/44:
„Orice condiții contractuale sau acorduri încheiate cu vânzătorul înainte ca neconformitatea să fie adusă la cunoștința vânzătorului, prin care se renunță sau se limitează, în mod direct sau indirect, drepturile rezultând din prezenta directivă, nu creează obligații pentru consumator, în conformitate cu legislația internă.
Statele membre pot prevedea că, în cazul bunurilor de ocazie, vânzătorul și consumatorul pot conveni asupra unor condiții contractuale sau acorduri având o perioadă de răspundere a vânzătorului mai scurtă decât cea stabilită la articolul 5 alineatul (1). Perioada în cauză nu poate fi mai scurtă de un an.”
B. Dreptul belgian
8.
Articolul 1649 quater din cod civile (Codul civil) belgian, introdus în ordinea juridică belgiană prin Legea din 1 septembrie 2004 (
5
), transpune articolul 3 alineatul (1), articolul 5 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 1999/44. Această dispoziție prevede că:
„§ 1. Vânzătorul răspunde față de consumator pentru orice neconformitate existentă la livrarea bunului și care devine aparentă în termen de doi ani de la aceasta.
[…]
Prin derogare de la primul paragraf, vânzătorul și consumatorul pot stabili, în ceea ce privește bunurile de ocazie, un termen mai mic de doi ani, fără ca acest termen să fie mai mic de un an.
[…]
§ 3. Acțiunea consumatorului se prescrie în termen de un an de la data la care a constatat neconformitatea, fără ca acest termen să poată expira înaintea expirării termenului de doi ani, prevăzut la § 1.”
III. Procedura principală
9.
La 21 septembrie 2010, domnul Chistian Ferenschild a achiziționat de la JPC Motor SA (denumită în continuare „JPC”) un vehicul de ocazie marca Volvo, la prețul de 14000 de euro.
10.
La 22 septembrie 2010, domnului Ferenschild i‑a fost refuzată înmatricularea acestui vehicul, care era raportat în Sistemul de Informații Schengen ca fiind furat.
11.
În cele din urmă, s‑a constatat că vehiculul cumpărat de domnul Ferenschild nu fusese niciodată furat. Totuși, actele vehiculului fuseseră furate în 2007 pentru „cosmetizarea” unei mașini similare de proveniență frauduloasă în Italia.
12.
La 7 ianuarie 2011, vehiculul domnului Ferenschild a putut fi înmatriculat.
13.
La 12 martie 2012, domnul Ferenschild a introdus o acțiune la tribunal de commerce de Mons (Tribunalul Comercial din Mons, Belgia) împotriva societății JPC și a solicitat obligarea acesteia la plata sumei de 5499,83 euro, respectiv 2000,00 euro cu titlu de depreciere rezultată din prețul de achiziție excesiv al vehiculului, 2999,83 euro cu titlu de cheltuieli închiriere mașină de înlocuire în perioada cuprinsă între 21 septembrie 2010 și 14 ianuarie 2011, și 500 de euro cu titlu de cheltuieli administrative și alte cheltuieli.
14.
Tribunal de commerce de Mons a respins toate capetele de cerere.
15.
În urma apelului introdus de domnul Ferenschild, Cour d’appel de Mons (Curtea de Apel din Mons) a hotărât că vehiculul era afectat de neconformitate în sensul dispozițiilor din Codul civil belgian de transpunere a Directivei 1999/44. Instanța de trimitere a declarat totuși că această neconformitate fusese remediată prin înmatricularea vehiculului. Totodată, redeschiderea dezbaterilor a fost dispusă din oficiu pentru a permite părților să pună concluzii cu privire la termenul de prescripție a acțiunii și întinderea prejudiciului.
16.
În cererea de decizie preliminară, instanța națională arată că are îndoieli în privința prescrierii acțiunii întemeiate pe neconformitatea vehiculului achiziționat de domnul Ferenschild.
17.
Potrivit constatărilor instanței de trimitere, domnului Ferenschild i s‑a livrat vehiculul la 21 septembrie 2010, a constatat neconformitatea la 22 septembrie 2010 și a introdus acțiunea menționată anterior la 12 martie 2012.
18.
În dreptul belgian, acțiunea consumatorului întemeiată pe o neconformitate se prescrie, de principiu, în termen de un an de la data la care constată neconformitatea bunului (articolul 1649 quater § 3 din Codul civil belgian).
19.
Având în vedere că acțiunea a fost introdusă la 12 martie 2012, după aproape 17 luni de la constatarea neconformității, cererea domnului Ferenschild ar trebui considerată prescrisă (
6
).
20.
Articolul 1649 quater § 3 din Codul civil belgian, citat anterior, prevede, in extenso, că acțiunea consumatorului se prescrie în termen de un an de la data la care a constatat neconformitatea, fără ca acest termen să poată expira înaintea expirării termenului de doi ani, prevăzut la § 1.
21.
Pe baza celor menționate anterior, s‑ar putea concluziona că acțiunea introdusă la 12 martie 2012 nu era încă prescrisă. La această dată, termenul de doi ani de la data livrării nu expirase încă.
22.
Prin transpunerea articolului 7 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 1999/44, legiuitorul belgian a enunțat, la articolul 1649 quater § 1 al treilea paragraf din Codul civil belgian, că părțile unui contract de vânzare de bunuri de ocazie pot conveni, pentru orice neconformitate, un termen de garanție mai mic de doi ani, fără ca acest termen să fie în orice caz mai mic de un an.
23.
În prezenta cauză, părțile au încheiat un astfel de acord convenind că vânzătorul este responsabil pentru orice neconformitate a bunului pentru o perioadă de un an de la data livrării.
24.
Instanța de trimitere a remarcat că, potrivit interpretării în spiritul căreia au fost efectuate lucrările pregătitoare în vederea transpunerii Directivei 1999/44, dacă părțile stabilesc un termen de garanție mai mic de doi ani (de exemplu un an), trimiterea la § 1 („fără ca acest termen să poată expira înaintea expirării termenului de doi ani, prevăzut la § 1”) efectuată la articolul 1649 quater § 3 din Codul civil belgian trebuie înțeleasă ca vizând un termen de un an.
IV. Întrebarea preliminară și procedura în fața Curții
25.
În aceste condiții, Cour d’appel de Mons a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Dispozițiile articolului [5 alineatul (1)] coroborate cu cele ale articolului [7 alineatul (1) al doilea paragraf] din Directiva 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 mai 1999 privind anumite aspecte ale vânzării de bunuri de consum și garanțiile conexe, trebuie interpretate în sensul că se opun unei dispoziții a dreptului național interpretate în sensul că permite, în cazul bunurilor de ocazie, ca termenul de prescripție a acțiunii consumatorului să expire înaintea împlinirii termenului de doi ani de la livrarea bunului neconform atunci când vânzătorul și consumatorul au convenit un termen de garanție mai mic de doi ani?”
26.
Cererea de decizie preliminară a fost primită la Curte la 4 martie 2016.
27.
Domnul Ferenschild, guvernele belgian și austriac, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise.
V. Analiza
28.
Prin intermediul întrebării sale preliminare, instanța de trimitere dorește să afle dacă articolul 5 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 1999/44 se opun dispozițiilor dreptului național interpretate în sensul că permit, pentru bunurile de ocazie, ca termenul de prescripție să expire înainte de termenul de doi ani de la livrarea bunului, atunci când părțile au convenit că, pentru orice neconformitate, termenul de garanție – în principiu de doi ani de la livrare – s‑ar limita la un an.
29.
Pentru a răspunde în mod util instanței de trimitere, este necesar să se aleagă între două posibilități.
30.
Prima pornește de la principiul potrivit căruia termenul în care vânzătorul este responsabil pentru orice neconformitate, prevăzut la articolul 5 alineatul (1) prima teză din Directiva 1999/44, determină perioada în care „termenul de prescripție”, prevăzut la articolul 5 alineatul (1) a doua teză din Directiva 1999/44, nu poate expira. Limitarea primului termen conduce astfel la limitarea celui de al doilea.
31.
Cea de a doua posibilitate se bazează în esență pe principiul că norma în temeiul căreia „termenul de prescripție” al acțiunilor întemeiate pe o neconformitate nu poate în niciun caz expira înaintea expirării termenului de doi ani de la livrarea bunului este un element al modelului minim de protecție a consumatorilor prevăzut de Directiva 1999/44, inclusiv în măsura în care privește bunurile de ocazie. În consecință, chiar dacă părțile convin că vânzătorul trebuie să răspundă – în cazul bunurilor de ocazie – pentru orice neconformitate constatată în anul care urmează datei livrării, acest lucru nu înseamnă că termenul de prescripție ar putea expira înaintea expirării termenului de doi ani de la această dată.
A. Cu privire la admisibilitatea întrebării preliminare
32.
Înainte de toate, dorim să formulăm câteva remarci introductive. Ca urmare a caracterului atipic al neconformității de care era afectat vehiculul domnului Ferenschild, este permis să apară îndoieli cu privire la faptul că această cauză intră în domeniul de aplicare al Directivei 1999/44. Deși reiese din concluzia la care vom ajunge mai târziu că aceste temeri nu sunt întemeiate, dezvoltările consacrate acestei întrebări pot fi utile instanței naționale în ipoteza în care ar considera că directiva, cel puțin nu în mod direct, nu guvernează situația la care se raportează faptele din prezenta cauză.
33.
Instanța de trimitere arată că domnul Ferenschild, încercând să evite prescrierea acțiunii, nu a invocat dispozițiile referitoare la răspunderea pentru vicii ascunse decât după redeschiderea dezbaterilor, astfel cum reiese din informațiile conținute în cererea de decizie preliminară.
34.
În anumite sisteme juridice, inclusiv în dreptul belgian, pe lângă răspunderea pentru neconformitate în sensul articolului 3 din Directiva 1999/44, există și o răspundere pentru vicii ascunse (
7
). Cu toate acestea, instanța națională a considerat că, chiar dacă acțiunea intentată de domnul Ferenschild ar fi fost întemeiată pe o astfel de bază juridică distinctă, tot ar fi fost tardivă.
35.
Este necesar să se lase instanței naționale preocuparea de a aprecia efectele actelor de procedură adoptate de partea în cauză pe baza dispozițiilor procedurale naționale. Această instanță a considerat totuși că răspunsul Curții îi va fi indispensabil pentru soluționarea litigiului. În consecință, în opinia noastră, instanța de trimitere consideră că simpla invocare a unei alte baze juridice nu a condus la o modificare a acțiunii care ar exclude aplicarea dispozițiilor de transpunere a directivei. Astfel, restul cererii de decizie preliminară este dedicat doar interpretării dispozițiilor directivei.
36.
Dorim de asemenea să subliniem că Directiva 1999/44 nu face o distincție clară între răspunderea ce decurge din încălcarea obligației de livrare a unui bun conform și răspunderea pentru încălcarea obligației de livrare a unui bun fără vicii ascunse (
8
). În cadrul modelului adoptat în directivă, aceste două categorii sunt considerate ca fiind cazuri de neconformitate în sensul articolului 3 din această directivă (
9
).
37.
Nu credem nici că există alte motive care să permită ajungerea la concluzia că trimiterea preliminară nu are legătură cu dreptul Uniunii. Chiar dacă am presupune că Directiva 1999/44 nu vizează viciile juridice – iar livrarea, către cumpărător, a unui vehicul însoțit de documente ce au servit „cosmetizării” unei mașini similare poate fi considerată ca încadrându‑se în sfera acestei noțiuni –, întrebarea preliminară ar rămâne, în opinia noastră, admisibilă.
38.
În unele state membre, există, pe lângă defectele materiale, un caz special de anomalie care afectează lucrul vândut, desemnat de termenul „viciu juridic” (Rechtsmängel). Cu toate acestea, se întâmplă ca legiuitorii să nu confere efecte normative distincției astfel operate, așa încât este dificil de trasat granița dintre defectul material și viciul juridic. Uneori, această distincție nu se regăsește decât în doctrină. În orice caz, apariția unui viciu juridic privește, în general, o situație în care obiectul vândut aparține unui terț sau este grevat de un drept în favoarea unui terț (
10
).
39.
Nu suntem convinși că prezenta cauză privește un viciu juridic înțeles în acest mod. De altfel, ne întrebăm dacă directiva se aplică în mod efectiv viciilor juridice în sensul în care această noțiune este definită mai sus.
40.
Cu toate acestea, împărtășim opinia instanței de trimitere care consideră că, în speță, există o neconformitate a bunului în sensul articolului 3 din Directiva 1999/44. Directiva impune vânzătorului obligația de a livra un bun conform contractului, ceea ce trebuie înțeles că un bun trebuie livrat în starea care să permită utilizarea acestuia conform destinației sale (
11
). Imposibilitatea de înmatriculare a unui vehicul se opune, în principiu, unei utilizări normale.
41.
Totuși, chiar dacă presupunem că, în prezenta cauză, vehiculul ar fi afectat de un viciu juridic care nu se încadrează în noțiunea „neconformitate a bunului cu contractul” în sensul Directivei 1999/44, Curtea ar trebui totuși să se declare competentă să răspundă la întrebarea adresată de instanța națională. Legiuitorul belgian avea dreptul să adopte soluțiile prevăzute de directivă pentru definirea drepturilor consumatorilor, inclusiv în ceea ce privește cazurile care nu sunt prevăzute în cadrul directivei. Necesitatea de a asigura o interpretare uniformă a dreptului Uniunii, indiferent de împrejurările în care acesta își găsește aplicarea, pledează – în temeiul jurisprudenței inaugurate de Curte în Hotărârea Dzodzi (
12
) – în favoarea admisibilității acestei trimiteri preliminare (
13
).
42.
Având în vedere considerațiile ce precedă, considerăm că trimiterea preliminară efectuată de Cour d’appel de Mons este admisibilă, ceea ce ne permite să continuăm analiza; dar, înainte de aceasta, vom începe cu câteva considerații introductive. Considerăm că acestea vor permite Curții să examineze prezenta cauză într‑un mod mai complet.
B. Considerații introductive
43.
Normele privind răspunderea vânzătorului pentru neconformitatea bunului, enunțate în cadrul Directivei 1999/44, constituie un element esențial al sistemului de protecție a consumatorilor în cadrul Uniunii.
44.
Deși această directivă se întemeiază pe modelul armonizării minime, ea a contribuit la realizarea unui nivel ridicat de protecție a consumatorilor în toate statele membre. Ea a permis astfel concretizarea unuia dintre principalele obiective ale politicii Uniunii (
14
).
45.
Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 1999/44 coroborat cu articolul 2 alineatul (1) din aceeași directivă este expresia principiului pacta sunt servanda. În temeiul acestor dispoziții, vânzătorul răspunde pentru orice neconformitate a bunului cu contractul de vânzare, în măsura în care această neconformitate există la momentul livrării. Constatarea unei neconformități la o dată ulterioară nu modifică cu nimic acest principiu. Momentul relevant pentru aprecierea existenței unei neconformități rămâne data livrării bunului.
46.
În cadrul dispozițiilor consacrate răspunderii vânzătorului, trebuie făcută distincția între două instituții legate de trecerea timpului: termenul de garanție aplicabil pentru neconformitate și termenul în cadrul căruia pot fi exercitate drepturile care decurg din neconformitate, denumit și „termen de prescripție” (Verjährungsfrist, limitation period).
47.
Termenul la care face trimitere articolul 5 alineatul (1) prima teză din Directiva 1999/44 determină perioada în cadrul căreia trebuie să apară neconformitatea. Constatarea unei astfel de neconformități după expirarea acestui termen nu implică răspunderea vânzătorului.
48.
La rândul său, termenul de prescripție prevăzut la articolul 5 alineatul (1) a doua teză din Directiva 1999/44 determină perioada în cadrul căreia consumatorul își poate exercita drepturile față de vânzător în ceea ce privește neconformitatea.
49.
În consecință, dispozițiile ce definesc începutul și sfârșitul termenului de garanție aduc un răspuns la întrebarea în ce moment trebuie să se manifeste neconformitatea astfel încât cumpărătorul să poată beneficia de drepturile specifice față de vânzător. Normele privind termenele de prescripție stabilesc în ce moment, cel mai târziu, își poate exercita consumatorul drepturile născute în cadrul termenului de garanție.
C. Diferențele dintre termenele de garanție și termenele de prescripție în cadrul modelului de protecție a consumatorilor instituit prin Directiva 1999/44
50.
Având în vedere dispozițiile Directivei 1999/44, termenul în cadrul căruia este angajată răspunderea vânzătorului pentru orice neconformitate și termenul prevăzut la articolul 5 alineatul (1) a doua teză din această directivă au obiective diferite.
51.
Articolul 5 alineatul (1) prima teză din Directiva 1999/44 prevede că „vânzătorul este considerat responsabil în temeiul articolului 3, în cazul în care neconformitatea devine aparentă în termen de doi ani de la livrarea bunurilor” (
15
). Articolul 5 alineatul (1) a doua teză enunță, la rândul său, norma privind termenele de prescripție: „[î]n cazul în care, în temeiul legislației interne, drepturile prevăzute la articolul 3 alineatul (2) sunt supuse [unui termen de prescripție], [acesta] nu expiră înainte de doi ani de la data livrării”.
52.
Directiva 1999/44 impune stabilirea unui termen de cel puțin doi ani în cadrul căruia răspunderea vânzătorului este angajată pentru orice neconformitate. În plus, ea lasă legiuitorilor naționali grija de a decide termenul în care consumatorii își pot exercita drepturile legate de o asemenea neconformitate, introducând termene de prescripție. Directiva nu intervine nici în privința duratei acestor termene. Cu toate acestea, dacă astfel de termene sunt introduse, ele nu pot expira, în temeiul articolului 5 alineatul (1) a doua teză din Directiva 1999/44, înainte de doi ani de la data livrării.
53.
În opinia noastră, însuși modul de redactare al articolului 5 alineatul (1) a doua teză din directivă sugerează lipsa unei legături între aceste termene. Această dispoziție nu leagă termenul de prescripție de termenul de garanție vizat la articolul 5 alineatul (1) prima teză, ci de un termen de doi ani de la data livrării. Articolul 5 alineatul (1) a doua teză din Directiva 1999/44 nu face trimitere în niciun caz la prima teză a acestei dispoziții, care privește termenul în cadrul căruia este angajată răspunderea vânzătorului pentru orice neconformitate.
54.
Această argumentare este susținută și de considerentul (17) al directivei, în care se menționează de două ori durata de doi ani aplicabilă termenelor de prescripție: în primul rând, într‑un context mai general, prin confirmarea că aceste termene pot fi introduse în legislația națională și, în al doilea rând, printr‑o trimitere la cazul în care legiuitorul național a ales ca acest termen să înceapă la alt moment decât cel al livrării bunului.
55.
Suntem conștienți de faptul că similitudinea dintre duratele minime ale termenelor de garanție și de prescripție, care, în principiu, nu pot expira înainte de doi ani de la data livrării, poate duce la concluzia că între ele există o strânsă legătură.
56.
Cu toate acestea, dorim să precizăm că termenul de doi ani în cadrul căruia este angajată răspunderea vânzătorului pentru orice neconformitate rezultă dintr‑un compromis care are ca scop concilierea diverselor abordări reținute în acest domeniu de fiecare stat membru (
16
). Totuși, deși acest termen este mult mai scurt decât termenele care îndeplinesc o funcție analogă în dreptul unor state membre, s‑a estimat că acesta este suficient, având în vedere modelul de armonizare minimă adoptat, pentru a stabili protecția consumatorilor la nivelul considerat oportun (
17
).
57.
Însăși durata termenului de garanție la care face trimitere articolul 5 alineatul (1) prima teză din Directiva 1999/44 se inspiră din dispozițiile Convenției Organizației Națiunilor Unite asupra contractelor de vânzare internațională de mărfuri din 11 aprilie 1980 (
18
), al cărei articol 39 punctul 2 are următorul conținut: „[î]n toate cazurile, cumpărătorul este decăzut din dreptul de a se prevala de o lipsă de conformitate, dacă nu o denunță cel mai târziu într‑un termen de 2 ani, calculat de la data la care mărfurile i‑au fost remise în mod efectiv, exceptând cazul în care acest termen ar fi incompatibil cu durata unei garanții contractuale”.
58.
Modelul convenției – din care legiuitorul Uniunii s‑a inspirat – nu a fost întemeiat pe premisa potrivit căreia acțiunea cumpărătorului nu se poate prescrie înainte de expirarea termenului de garanție (
19
).
59.
Nu considerăm nici că legiuitorul Uniunii a înțeles să lege aceste termene pornind de la principiul că o acțiune nu se putea prescrie înainte de încetarea răspunderii. Există o legătură între termenele de garanție și termenele de prescripție numai în măsura în care o acțiune, pentru a se putea prescrie, trebuie să ia naștere în cadrul termenului de garanție. În schimb, nimic nu justifică relația inversă. Nici dispozițiile directivei nu permit stabilirea sa.
60.
Dacă se încearcă a se explica durata, stabilită de Directiva 1999/44, în cadrul căreia acțiunea nu se poate prescrie, nu se poate decât presupune că un termen de doi ani a fost considerat suficient pentru asigurarea unui nivel minim de protecție consumatorilor.
61.
Având în vedere considerațiile care precedă, avem convingerea că regula conform căreia acțiunea introdusă de un consumator pentru neconformitatea unui bun cu contractul nu se poate prescrie înainte de expirarea unui termen de doi ani de la livrarea bunului este un element al protecției consumatorilor garantate de dreptul Uniunii.
D. Interpretarea articolului 7 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 1999/44 ca dispoziție de excepție
62.
Avem convingerea că articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 1999/44, care prevede posibilitatea de a limita termenul de garanție în cazul bunurilor de ocazie, nu justifică adoptarea unei interpretări diferite.
1.
Domeniul de aplicare al trimiterii prevăzute la articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 1999/44
63.
Interpretarea articolului 7 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 1999/44, potrivit căruia „[s]tatele membre pot prevedea că, în cazul bunurilor de ocazie, vânzătorul și consumatorul pot conveni asupra unor condiții contractuale sau acorduri având o perioadă de răspundere a vânzătorului mai scurtă decât cea stabilită la articolul 5 alineatul (1)” și că „[p]erioada în cauză nu poate fi mai scurtă de un an”, are o importanță majoră pentru prezenta trimitere preliminară.
64.
Cu toate acestea, în observațiile sale scrise, Comisia subliniază că trimiterea efectuată la articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf la „perioada” stabilită la articolul 5 alineatul (1) este mai degrabă nefericită, deoarece nu indică clar la ce termene face trimitere. Nu știm dacă este vorba despre termenul în cadrul căruia neconformitatea trebuie să apară [articolul 5 alineatul (1) prima teză] sau termenul de prescripție [articolul 5 alineatul (1) a doua teză] (
20
).
65.
În anumite versiuni lingvistice ale directivei, articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf prevede posibilitatea de a stabili, pentru răspunderea vânzătorului, un termen mai scurt (la responsabilité du vendeur, liability of the seller, responsabilità del venditore). Aceleași expresii sunt folosite la articolul 5 alineatul (1) prima teză din directivă în ceea ce privește termenul în care trebuie să apară neconformitatea bunului (
21
). Prin urmare, nu avem nicio îndoială cu privire la faptul că articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf din directivă vizează doar termenul de garanție menționat la articolul 5 alineatul (1) prima teză, iar nu termenul de prescripție prevăzut la articolul 5 alineatul (1) a doua teză.
66.
Această abordare este deopotrivă susținută de analiza procesului legislativ care a condus la adoptarea Directivei 1999/44. Conform unei jurisprudențe constante a Curții, geneza unei dispoziții a dreptului Uniunii poate de asemenea să ofere elemente pertinente pentru interpretarea acesteia (
22
).
67.
Propunerea de directivă inițială (
23
) nu cuprindea dispoziții privind comerțul cu bunuri de ocazie.
68.
În acea etapă, fusese adoptat un termen de garanție uniform de doi ani, care se aplica tuturor bunurilor ce intrau domeniul de aplicare al directivei.
69.
În urma lucrărilor, Comitetul Economic și Social European (CESE) a arătat că termenul de garanție de doi ani putea fi uneori prea lung având în vedere „natura specială a bunului vândut”. CESE a propus ca, prin derogare de la termenul de doi ani, părțile să poată „limita durata acestei garanții” la un an (
24
).
70.
În sfârșit, în cadrul unei poziții comune, Consiliul și Parlamentul au optat pentru o abordare conformă acestui spirit permițând, în ceea ce privește bunurile de ocazie, limitarea prin contract a termenului prevăzut la articolul 5 alineatul (1) din directivă, în măsura în care această posibilitate este prevăzută în dreptul național. Totuși, acest termen nu poate fi mai scurt de un an [articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf]. În cadrul lucrărilor pregătitoare (
25
), la fel ca în considerentul (16) al versiunii definitive a textului Directivei 1999/44, această derogare este justificată de natura specială a bunurilor de ocazie („a ține seama de specificul lor”).
71.
Considerăm că este vorba aici de o trimitere la poziția CESE, care a explicat introducerea unei norme similare prin necesitatea de a diferenția termenele de garanție având în vedere natura specială a anumitor bunuri. Prin urmare, avem convingerea că norma enunțată la articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf vizează termenul de garanție menționat la articolul 5 alineatul (1) prima teză, înscriindu‑se în linia amendamentelor inițiate de propunerea CESE, care privea termenele de garanție („durata […] garanției”).
72.
Cu titlu de concluzie intermediară, constatăm, așadar, că, în temeiul articolului 7 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 1999/44, legiuitorii naționali pot introduce norme care, în privința vânzării bunurilor de ocazie, permit părților să limiteze la un singur an termenul de garanție prevăzut la articolul 5 alineatul (1) prima teză din această directivă.
2.
Interpretarea articolului 7 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 1999/44
73.
În lumina articolului 5 alineatul (1) prima teză din Directiva 1999/44, termenul de doi ani în cadrul căruia vânzătorul își asumă răspunderea pentru neconformitate constituie un element fundamental al nivelului minim de protecție a consumatorilor garantat de dreptul Uniunii. Astfel cum reiese din articolul 7 alineatul (1) primul paragraf din directivă, părțile nu pot limita acest termen sau deroga de la acesta.
74.
Cu toate acestea, statele membre au posibilitatea, cu titlu de excepție, să stabilească în dreptul lor național o normă potrivit căreia părțile pot conveni un termen de garanție mai scurt în cazul bunurilor de ocazie. Totuși, acest termen nu poate fi mai scurt de un an [articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf].
75.
Acesta este motivul pentru care articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf, care permite stabilirea unor termene de garanție mai scurte pentru orice neconformitate, trebuie să facă obiectul, ca dispoziție de excepție, al unei interpretări stricte care nu poate depăși ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului pentru care această dispoziție a fost stabilită (
26
).
76.
Dat fiind că, cu titlu de excepție, legiuitorii naționali au posibilitatea de a autoriza părțile să convină termene de garanție mai scurte, nu este posibilă extinderea acestei puteri astfel încât să includă și posibilitatea de a modifica dispozițiile referitoare la termenul de prescripție la care face referire articolul 5 alineatul (1) a doua teză din directivă. În consecință, dreptul național nu poate autoriza părțile unui contract de vânzare să înlăture norma în temeiul căreia termenul de prescripție a drepturilor consumatorului nu poate expira în cei doi ani consecutivi datei livrării.
77.
Considerăm că directiva se opune totodată adoptării altor soluții care ar produce rezultate similare. În special, cerința unei interpretări stricte a articolului 7 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 1999/44 se opune ca momentul în care termenul de prescripție poate expira să fie legat de termenul de garanție, atunci când acesta din urmă poate fi limitat la un an chiar de părți.
78.
Aceste considerații ne determină să concluzionăm că caracterul excepțional al articolului 7 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 1999/44 se opune unei interpretări a dispozițiilor dreptului național care ar conduce la încălcarea unei norme în temeiul căreia termenul de prescripție nu poate expira în termen de doi ani de la data livrării bunului.
E. Obiectivul excepției prevăzute la articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 1999/44
79.
Având în vedere obiectivul urmărit de articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 1999/44, nu considerăm că ar fi necesară interpretarea excepției prevăzute de această dispoziție într‑o manieră diferită, mai largă decât cea prezentată mai sus.
1.
Excepția prevăzută la articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf din directivă și echilibrul contractual
80.
Rezultă din observațiile formulate la punctele 69 și 70 din prezentele concluzii că articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf din directivă autorizează luarea în considerare a caracterului specific al bunurilor de ocazie.
81.
În opinia noastră, acest obiectiv reflectă, înainte de toate, o tentativă care vizează să echilibreze interesele vânzătorului și pe cele ale cumpărătorului astfel încât întinderea răspunderii vânzătorului să nu fie disproporționată în raport cu natura bunurilor de ocazie. Analiza considerentului (17) al directivei duce la concluzia că însăși introducerea termenului de garanție de doi ani a fost motivată de teama că limitele răspunderii vânzătorului sunt trasate într‑o manieră prea largă. Considerăm că exact acest argument a avut influență cu privire la adoptarea unei abordări privind bunurile de ocazie care să permită o limitare mai importantă a răspunderii vânzătorului.
82.
Prin urmare, considerăm că obiectivul excepției prevăzute la articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 1999/44 nu este atât luarea în considerare a caracterului specific al bunurilor de ocazie, cât acela de a permite părților să gestioneze riscul contractual. Este vorba de a permite părților, în pofida încheierii unui contract privind bunurile de ocazie, să deroge de la anumite dispoziții ale directivei. Faptul de a impune părților obligația de a respecta toate cerințele prevăzute de directivă ar putea constitui un obstacol în calea dezvoltării pieței bunurilor de ocazie. Menținerea unui nivel ridicat de protecție a consumatorilor implică costuri de tranzacție relativ mari, ceea ce poate descuraja întreprinderile să se angajeze în acest tip de activități. Dacă aceste costuri ar trebui incluse în preț și suportate de consumator, piața bunurilor de ocazie și‑ar pierde caracteristica principală, și anume capacitatea de a oferi consumatorilor bunuri la prețuri atractive.
83.
În consecință, în condițiile preocupării pentru menținerea unui nivel ridicat de protecție a consumatorilor, nu trebuie pierdut din vedere faptul că, pentru ca piața internă să se dezvolte, trebuie păstrat un echilibru între interesele părților unui contract de vânzare. Argumentul prezentat de Curte în cadrul interpretării dispozițiilor Directivei 1999/44, în care recunoaște necesitatea de a proteja interesele financiare ale vânzătorului, este în acest spirit (
27
).
84.
Se pune întrebarea dacă obiectivul menținerii echilibrului necesar între interesele părților unui contract de vânzare justifică o abordare în temeiul căreia limitarea termenului de garanție are ca efect scurtarea perioadei de doi ani în care termenul de prescripție nu poate expira.
85.
În opinia noastră, trebuie acordat un răspuns negativ la această întrebare.
86.
Însăși Directiva 1999/44 conține o serie de soluții care reflectă preocuparea pentru menținerea echilibrului contractual. Pe lângă termenul de garanție de doi ani aplicabil pentru neconformitate, menționat mai sus, trebuie citată printre acestea – după cum a amintit Curtea în Hotărârea Quelle (
28
) – posibilitatea, deschisă la articolul 3 alineatul (3) din directivă, de a refuza înlocuirea bunului dacă acest mod de despăgubire impune vânzătorului costuri nerezonabile. În Hotărârea Gebr. Weber și Putz, Curtea a completat această listă arătând că articolul 4 din directivă conferă vânzătorului dreptul de a introduce o acțiune în regres împotriva producătorului, a unui vânzător anterior sau a oricărui alt intermediar (
29
).
87.
În consecință, deși directiva urmărește menținerea echilibrului contractual, privarea consumatorului de orice cale de drept constituie o extremă pe care legiuitorul Uniunii caută să o evite.
88.
Analiza dispozițiilor directivei cu privire la bunurile de ocazie permite să se ajungă la concluzii identice.
89.
Astfel, în directiva însăși – pe lângă posibilitatea de limitare a termenului de garanție –, vedem alte două exemple de soluții potențial pertinente în privința bunurilor de ocazie.
90.
Considerentul (16) al Directivei 1999/44 subliniază că natura specifică a bunurilor de ocazie face în general imposibilă înlocuirea lor. În cuprinsul directivei, această idee este exprimată la articolul 3 alineatul (3), în temeiul căruia vânzătorul poate refuza înlocuirea bunului atunci când acest lucru este imposibil.
91.
În plus, este posibil, în aplicarea articolului 5 alineatul (3) din Directiva 1999/44, să se înlăture prezumția în temeiul căreia neconformitățile care apar într‑un termen de șase luni de la data livrării există la momentul livrării în cazul în care această prezumție nu este compatibilă cu natura bunului. Chiar înainte de expirarea termenului de transpunere a directivei, doctrina a arătat că această dispoziție se putea aplica bunurilor de ocazie (
30
). Legiuitorul belgian s‑a prevalat de asemenea de această posibilitate. Articolul 1649 quater § 4 din Codul civil belgian prevede o condiție privind incompatibilitatea prezumției „cu natura bunului” la nivelul dreptului național, adăugând că, pentru aprecierea acestei incompatibilități, trebuie să se ia în considerare caracterul nou sau de ocazie al bunului.
92.
În orice caz, luarea în considerare a caracterului specific al bunurilor de ocazie nu urmărește privarea consumatorului de protecția care îi este garantată, ci doar limitarea registrului de drepturi de care dispune [articolul 3 alineatul (3) din Directiva 1999/44] sau limitarea ușurării sarcinii probei [articolul 5 alineatul (3)].
93.
Adoptarea unei soluții în temeiul căreia limitarea termenului de garanție ar scurta perioada în care termenul de prescripție nu poate expira este susceptibilă totuși să priveze consumatorul de orice cale de drept chiar înainte de împlinirea termenului de doi ani de la data livrării.
94.
Având în vedere considerațiile care precedă, considerăm că necesitatea luării în considerare a intereselor celor două părți ale unui contract de vânzare nu permite derogarea de la norma în temeiul căreia acțiunea intentată de un consumator nu se poate prescrie înainte de expirarea unui termen de doi ani de la data livrării.
2.
Luarea în considerare a caracterului specific al bunurilor de ocazie ca obiectiv direct al excepției prevăzute la articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 1999/44
95.
Astfel cum am arătat deja, excepția prevăzută la articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 1999/44 urmărește luarea în considerare a caracterului specific al bunurilor de ocazie.
96.
În observațiile sale scrise, guvernul austriac arată că, deoarece introducerea articolului 7 alineatul (1) al doilea paragraf din directivă urmărește obiectivul care tocmai a fost descris, trebuie aliniată perioada în cadrul căreia drepturile consumatorului nu se pot prescrie la termenul de garanție aplicabil pentru neconformitate, astfel cum a fost scurtat. Dezvoltând acest argument, el consideră, având în vedere natura bunurilor de ocazie, care sunt bunuri care au fost deja utilizate, că, pe de o parte, crește probabilitatea existenței unei neconformități la momentul achiziționării și că, pe de altă parte, se poate dovedi mai dificil, pe măsura trecerii timpului, să probeze că o astfel de neconformitate exista la acel moment.
97.
Cu toate acestea, nu credem că aceste considerații justifică punctul de vedere conform căruia termenul prevăzut la articolul 5 alineatul (1) a doua teză din Directiva 1999/44 trebuie aliniat la termenul de garanție aplicabil pentru neconformitate.
98.
Astfel, având în vedere probabilitatea sporită ca o neconformitate să apară, tocmai limitarea răspunderii vânzătorului în sensul că privește doar neconformitățile apărute în termen de un an de la achiziționare ține seama suficient de mult de caracterul specific al bunurilor de ocazie. Cu toate acestea, această răspundere, cel puțin în contextul probabilității sporite a apariției unei neconformități pe măsura trecerii timpului, nu se extinde pentru simplul fapt al stabilirii unor termene mai lungi de prescripție. Astfel, doar drepturile care se nasc în cursul termenului de garanție pot fi prescrise. Totuși, necesitatea de înlăturare, în privința vânzătorului, a incertitudinii privind problema dacă consumatorul va decide să folosească căile de drept care i se deschid este o altă chestiune.
99.
Nu suntem convinși nici de argumentul întemeiat pe dificultățile de probă legate de trecerea timpului.
100.
Prezenta cauză privește termene relativ scurte. Dovadă stau împrejurările din procedura principală, în care termenul de un an de la achiziționarea bunului a fost depășit cu mai puțin de șase luni (
31
).
101.
Considerăm de asemenea că existența unor obstacole în materia probei precum cele evocate de guvernul austriac nu ar aduce atingere intereselor vânzătorului. Doar consumatorul este expus, din cauza trecerii timpului, unor dificultăți de probă legate de a necesitatea de a demonstra că neconformitatea exista deja la momentul achiziționării bunului. În ceea ce privește bunurile de ocazie, consumatorul se poate totuși confrunta cu acest tip de dificultăți. Faptul că un bun este de ocazie poate însemna că consumatorul nu se va putea baza pe prezumția conform căreia neconformitatea exista la momentul livrării bunului, chiar dacă această neconformitate apare în termen de șase luni de la data livrării (
32
).
102.
Prin urmare, considerăm că obiectivul de menținere a unui echilibru între părțile contractului de vânzare nu justifică adoptarea unei interpretări a dispozițiilor Directivei 1999/44 care ar face ca lungimea termenului prevăzut la articolul 5 alineatul (1) a doua teză din această directivă să depindă de durata termenului menționat la articolul 5 alineatul (1) prima teză atunci când acesta din urmă este limitat la un an chiar de către părți.
103.
Având în vedere cele ce precedă, suntem de părere că norma în temeiul căreia consumatorul nu poate fi privat de posibilitatea de a exercita drepturile de care dispune față de vânzător în caz de neconformitate a bunului cu contractul înainte de expirarea unui termen de doi ani de la data livrării este un element al modelului minim de protecție a consumatorilor care rezultă din Directiva 1999/44.
VI. Concluzii
104.
În lumina considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebarea adresată de Cour d’appel de Mons (Curtea de Apel din Mons) după cum urmează:
„Conform articolului 5 alineatul (1) a doua teză din Directiva 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 mai 1999 privind anumite aspecte ale vânzării de bunuri de consum și garanțiile conexe, norma în temeiul căreia consumatorul nu poate fi privat de posibilitatea de a exercita drepturile de care dispune față de vânzător în caz de neconformitate a bunului cu contractul înainte de expirarea unui termen de doi ani de la data livrării este un element al modelului minim de protecție a consumatorilor garantat de dreptul Uniunii, inclusiv în ceea ce privește bunurile de ocazie.”
(
1
)	Limba originală: polona.
(
2
)	Directiva 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 mai 1999 privind anumite aspecte ale vânzării de bunuri de consum și garanțiile conexe (JO 1999, L 171, p. 12, Ediție specială, 15/vol. 5, p. 89). Această directivă a fost modificată de Directiva 2011/83/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2011 privind drepturile consumatorilor (JO 2011, L 304, p. 64). Totuși, aceasta nu se aplică decât contractelor încheiate după 13 iunie 2014 [articolul 28 alineatul (2)]. În plus, modificările introduse nu privesc chestiunile care prezintă o importanță semnificativă pentru prezenta trimitere preliminară.
(
3
)	Această notă de subsol privește doar versiunea în limba polonă a prezentelor concluzii.
(
4
)	Parafrazăm aici cuvintele lui E. Łętowska, care subliniază că protecția consumatorilor în calitate de cea mai vulnerabilă parte din relația contractuală nu se poate limita la activitatea legislativă. De asemenea, este necesar să se asigure că consumatorii dispun de un drept la o cale de atac efectivă, întrucât „a avea un drept (teoretic) și a nu îl putea exercita este o privare mult mai gravă (supliciile speranței născute din neputință) decât a nu avea deloc acest drept”. Łętowska, E., „Wirtualizacja sądowej ochrony słabszych”, Ochrona strony słabszej stosunku prawnego. Księga jubileuszowa ofiarowana Profesorowi Adamowi Zielińskiemu, ed. M. Boratyńska, Varșovia, Wolters Kluwer SA, 2016, p. 73.
(
5
)	Această lege a intrat în vigoare după ce Curtea a decis, în Hotărârea din 19 februarie 2004, Comisia/Belgia (C‑312/03, EU:C:2004:116), că Regatul Belgiei, prin netranspunerea Directivei 1999/44 până cel târziu la data de 1 ianuarie 2002, nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul dreptului Uniunii.
(
6
)	Dorim doar să remarcăm întâmplător că, potrivit punctului de vedere exprimat de instanța de trimitere în cererea de decizie preliminară, termenul de garanție de doi ani a fost suspendat până la 7 ianuarie 2011, când vehiculul a putut fi înmatriculat. Instanța națională arată de asemenea că, potrivit domnului Ferenschild, acest termen a fost de asemenea suspendat în lunile ce au urmat acestei date, atunci când părțile au purtat negocieri cu privire la neconformitate. Instanța de trimitere a făcut abstracție de aceste fapte atunci când a formulat întrebarea preliminară și nu dorește să obțină clarificări în privința efectului împrejurărilor descrise mai sus asupra termenelor de prescripție. Directiva 1999/44 nu enunță nici ea cerințe detaliate în ceea ce privește suspendarea termenelor de prescripție. Considerentul (18) al acestei directive nu arată decât că „[…] statele membre pot prevedea suspendarea sau întreruperea perioadei în care orice neconformitate trebuie să devină evidentă și a perioadei de limitare [a se citi «termenului de prescripție»], după caz, și în conformitate cu legislația internă, în cazul reparării, înlocuirii ori a negocierilor între vânzător și consumator în vederea unui acord amiabil”.
(
7
)	În cadrul transpunerii Directivei 1999/44, a se vedea Boden, D., „Le retard pris par la Belgique pour transposer la directive 1999/44/CE «sur certains aspects de la vente et des garanties des biens de consommation», Zeitschrift für Gemeinschaftsprivatrecht, vol. 4, 2003-2004, p. 192; Pinna, A., „La transposition en droit français”, European Review of Private Law, vol. 9, nr. 2, 2001, p. 224-231.
(
8
)	Propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului cu privire la vânzarea și garanțiile bunurilor de consum, COM(95) 520‐96/0161(COD), p. 11.
(
9
)	Într‑o anumită măsură, efectele adoptării unei noțiuni uniforme de „neconformitate a bunului cu contractul” sunt atenuate de articolul 2 alineatul (3) din directivă, conform căruia neconformitatea nu există dacă, la încheierea contractului, consumatorul cunoștea sau nu putea, în mod rezonabil, să nu cunoască neconformitatea. A se vedea Pelet, S., „L’impact de la directive 99/44/EC relative à certains aspects de la vente et des garanties des biens de consommation sur le droit français”, Revue européenne de droit de la consommation, vol. 1, 2000, p. 49 și 50.
(
10
)	Astfel, în temeiul articolului 435 din Bürgerliches Gesetzbuch (Codul civil german), obiectul nu prezintă vicii juridice dacă terții nu pot exercita împotriva cumpărătorului, în privința acestui obiect, niciun drept sau numai drepturi prevăzute în contract. Articolul 923 din Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch (Codul civil austriac) enunță, printre împrejurările care angajează răspunderea vânzătorului, vânzarea lucrului altuia, ascunderea față de cumpărător a unor informații privind existența unor drepturi care grevează lucrul și faptul de a‑i da acestuia false asigurări în ceea ce privește lipsa drepturilor care grevează lucrul. În ceea ce privește Sale of Goods Act 1979 (Legea britanică privind vânzarea de bunuri din 1979), în vigoare în Regatul Unit până recent, articolul 12 din aceasta prevedea că vânzătorul își angaja răspunderea dacă nu putea dispune de bunul respectiv (sau dacă nu trebuia să dispună de acel bun la momentul la care proprietatea asupra bunului trebuia transferată cumpărătorului), precum și dacă, la momentul vânzării, bunul nu era liber de toate drepturile și dacă nu rămânea astfel până la transferul proprietății bunului la cumpărător. În prezent – cel puțin în ceea ce privește contractele încheiate de consumatori –, această problematică este reglementată în mod analog la articolul 17 alineatul (2) din Consumer Rights Act 2015 (Legea britanică privind drepturile consumatorilor din 2015). În temeiul articolului 5563 din kodeksu cywilnego (Codul civil polonez), vânzătorul își angajează răspunderea față de cumpărător dacă bunul vândut aparține unui terț sau dacă este grevat de dreptul unui terț. În sfârșit, în temeiul articolului 41 din Convenția Organizației Națiunilor Unite asupra contractelor de vânzare internațională de mărfuri, încheiată la Viena, la 11 aprilie 1980, care a fost sursă de inspirație pentru legiuitorul Uniunii cu ocazia lucrărilor privind Directiva 1999/44, după cum vom vedea în cele ce urmează, „vânzătorul trebuie să predea mărfurile libere de orice drept sau pretenție a unui terț”. Aceste dispoziții au dat naștere unor norme standard de drept privat european (proiect de cadru comun de referință), care au fost elaborate prin recurgerea în special la o abordare de drept comparat. Potrivit articolului 2:305 prima teză coroborat cu articolul 2:301 litera d, din cartea 4 partea A a acestor norme, faptul că un obiect este grevat de un drept sau de o pretenție rezonabilă a unui terț este considerat ca fiind un caz de neconformitate a bunului („Bunul trebuie să fie liber de orice drept sau pretenție a unui terț întemeiată în mod rezonabil”). A se vedea Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference (DCFR). Outline Edition, Ch. Von Bar, E. Clive, H. Schulte‑Nölke și alții (ed.), München, Sellier European Law Publishers 2009, p. 282.
(
11
)	A se vedea articolul 2 alineatul (2) litera (c) din Directiva 1999/44.
(
12
)	A se vedea Hotărârea din 18 octombrie 1990, Dzodzi (C‑297/88 și C‑197/89, EU:C:1990:360, punctele 38-41).
(
13
)	A se vedea Hotărârea din 17 iulie 1997, Giloy (C‑130/95, EU:C:1997:372, punctul 28), și Hotărârea din 7 ianuarie 2003, BIAO (C‑306/99, EU:C:2003:3, punctele 18-20 și 92-94).
(
14
)	A se vedea considerentul (1) al Directivei 1999/44, unde se găsește o trimitere la articolul 153 CE, înlocuit de articolul 169 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, și a cărui importanță este, în prezent, confirmată și mai mult de articolul 38 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.
(
15
)	Sublinierea noastră.
(
16
)	Expunerea de motive a Propunerii de directivă a Parlamentului European și a Consiliului cu privire la vânzarea și garanțiile bunurilor de consum, COM(95) 520 final‐ 96/0161(COD), p. 12.
(
17
)	A se vedea expunerea de motive a Propunerii de directivă a Parlamentului European și a Consiliului cu privire la vânzarea și garanțiile bunurilor de consum, COM(95) 520 final‐ 96/0161(COD), p. 9 și 16.
(
18
)	Expunerea de motive a Propunerii de directivă a Parlamentului European și a Consiliului cu privire la vânzarea și garanțiile bunurilor de consum, COM(95) 520 final‐ 96/0161(COD), p. 13. Faptul că convenția a constituit o sursă de inspirație pentru legiuitorul Uniunii în cadrul lucrărilor pentru Directiva 1999/44 a fost arătat de asemenea de doctrină. A se vedea în special Magnus, U. „The CISG’s Impact on European Legislation”, The 1980 Uniform Sales Law: Old Issues Revisited in the Light of Recent Experiences, ed. F. Ferrari, Milan, Sellier European Law Publishers, 2003, p. 135-141; Montfort, C., „À la recherche d’une notion de conformité contractuelle. Étude comparée de la Convention de Vienne, de la directive 1999/44 et de certaines transpositions nationales”, European Review of Private Law, vol. 4, 2006, p. 499.
(
19
)	Convenția nu reglementează nicidecum prescripția acțiunilor întemeiate pe contractele de vânzare internațională de mărfuri. Lipsa unei dispoziții privind acest aspect din cadrul convenției constituie o „lacună internă”, și anume o lacună pentru care trebuie căutată o soluție în legea desemnată de normele dreptului internațional privat. Magnus, U., „CISG vs. CESL”, CISG vs. Regional Sales Law Unification: With a Focus on the New Common Sales Law, ed. U. Magnus, München 2012, p. 112-113. În definitiv, prescripția acțiunilor întemeiate pe un contract care intră în domeniul de aplicare al convenției este reglementată de dispozițiile dreptului național. Nu este aici locul pentru prezentarea diferitor norme adoptate de fiecare stat membru în parte. Cu toate acestea, nu există nicio îndoială cu privire la faptul că au fost reținute abordări diferite în această privință. Problema prescripției a făcut de asemenea obiectul unor dispoziții convenționale separate, enunțate în Convenția asupra prescripției în materie de vânzare internațională de mărfuri, încheiată la New York la 14 iunie 1974. Nu dorim să detaliem aici modul în care această convenție poate fi luată în considerare. În orice caz, aceasta se poate aplica, în locul dreptului național, la examinarea prescripției acțiunilor întemeiate pe un contract care intră în domeniul de aplicare al Convenției din 1980. În temeiul articolului 8 din Convenția din 1974, regula este un termen de prescripție de patru ani. Această observație este cu atât mai pertinentă cu cât unul din motivele pentru care nu se aplică dispozițiile Convenției din 1980 cu privire la prescripție era ipoteza potrivit căreia, în această privință, puteau fi adaptate dispozițiile Convenției asupra prescripției astfel încât să fie complementare. Kruisinga, S. A., „What consumer and commercial sales law have in commmon? A comparaison of the EC Directive on consumer sales law and the UN Convention on contracts for the international sale of goods”, European Review of Private Law, vol. 9, nr. 2, 2001, p. 185.
(
20
)	Articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf din versiunea în limba franceză a Directivei 1999/44 face trimitere la articolul 5 alineatul (1), utilizând termenul „délai”, care este folosit în a doua teză a acestei dispoziții în expresia „délai de prescription”. De asemenea, în versiunea în limba engleză, articolul 7 alineatul (1) din directivă face trimitere la termenele („period”) stabilite la articolul 5 alineatul (1), în care expresia „limitation period” apare în a doua teză pentru desemnarea termenelor de prescripție. Traducerea directivei în limba polonă, care, la articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf se referă la „okresy” stabilite la articolul 5 alineatul (1), nu este nici ea lipsită de ambiguitate în această privință. În această din urmă dispoziție, termenul „okres” nu apare decât pentru desemnarea normelor privind „okresy przedawnienia”. La articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf din versiunea în limba spaniolă a directivei, se face trimitere la articolul 5 alineatul (1) prin intermediul expresiei „plazo de responsabilidad por parte del vendedor menor que el establecido en el apartado 1 del artículo 5”, deși același termen, „plazo”, apare la articolul 5 alineatul (1) pentru desemnarea termenelor de prescripție („plazo de prescripción”). Versiunea în limba italiană a directivei poate ridica îndoieli. În această versiune, articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf face trimitere la articolul 5 alineatul (1) al doilea paragraf, utilizând expresia „periodo di tempo”. Totuși, acest termen nu apare la articolul 5 alineatul (1), unde este vorba de răspunderea vânzătorului pentru orice neconformitate care apare în termen de doi ani de la livrarea bunului [articolul 5 alineatul (1) prima teză: „il difetto di conformità si manifesta entro il termine di due anni”] și de survenirea efectelor prescripției [articolul 5 alineatul (1) a doua teză: „[…] prescrizione, questa non può intervenire […]”]. Dorim să remarcăm că, în anumite versiuni lingvistice, trimiterea care figurează la articolul 7 alineatul (1) din Directiva 1999/44 nu ridică astfel de dificultăți de interpretare. Astfel, articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf din versiunea în limba lituaniană a directivei face referire la termenul de garanție prevăzut la articolul 5 alineatul (1) din directivă („trumpesnis pardavėjo atsakomybės laikotarpis nei tas, kuris nurodytas 5 straipsnio 1 dalyje”), iar articolul 5 alineatul (1) a doua teză din versiunea în limba lituaniană a directivei vizează termenele de prescripție utilizând expresia „senaties terminas”.
(
21
)	În cazul versiunii în limba germană a directivei, modul de redactare a articolului 7 alineatul (1) al doilea paragraf a doua teză poate oferi indicații suplimentare. În timp ce articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf prima teză prevede posibilitatea de a limita perioada de garanție care angajează vânzătorul, menționată la articolul 5 alineatul (1) din directivă („der Verkäufer weniger lange haftet als in Artikel 5 Absatz 1 vorgesehen”), articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf a doua teză arată în plus că trimiterea respectivă privește termenul de garanție („Haftungsdauer”), care nu poate fi mai scurt de un an.
(
22
)	A se vedea Hotărârea din 2 septembrie 2015, Surmačs (C‑127/14, EU:C:2015:522, punctul 28).
(
23
)	Propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului cu privire la vânzarea și garanțiile bunurilor de consum, COM(95) 520 final‐ 96/0161(COD), p. 17 și următoarele.
(
24
)	Avizul Comitetului Economic și Social privind Propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind vânzarea și garanțiile bunurilor de consum (JO 1997, C 66, p. 8 și 10).
(
25
)	A se vedea Poziția comună (CE) nr. 51/98 din 24 septembrie 1998 adoptată de Consiliu, hotărând conform procedurii prevăzute la articolul 189 B din Tratatul de instituire a Comunității Europene, în vederea adoptării unei directive a Parlamentului European și a Consiliului cu privire la vânzarea și garanțiile bunurilor de consum (JO 1998, C 333, p. 50 și 54).
(
26
)	A se vedea Hotărârea din 1 martie 2012, González Alonso (C‑166/11, EU:C:2012:119, punctul 26 și jurisprudența citată).
(
27
)	Hotărârea din 17 aprilie 2008, Quelle (C‑404/06, EU:C:2008:231, punctul 42), și Hotărârea din 16 iunie 2011, Gebr. Weber și Putz (C‑65/09 și C‑87/09, EU:C:2011:396, punctul 58). A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Trstenjak prezentate în cauza Quelle (C‑404/06, EU:C:2007:682, punctul 48) și observațiile de la nota de subsol 32 și Concluziile avocatului general Mazák prezentate în cauza Gebr. Weber (C‑65/09, EU:C:2010:274, punctele 30, 85 și 86).
(
28
)	Hotărârea din 17 aprilie 2008, Quelle (C‑404/06, EU:C:2008:231, punctul 42).
(
29
)	Hotărârea din 16 iunie 2012, Gebr. Weber și Putz (C‑65/09 și C‑87/09, EU:C:2011:396, punctul 58).
(
30
)	Cu toate acestea, s‑a subliniat faptul că abandonarea prezumției prevăzute la această dispoziție putea viza tipul de neconformități care rezultă din utilizarea bunului, iar nu, astfel cum considerăm noi, orice neconformitate ca atare. Staudenmayer, D., „The Directive on the Sale of Consumer Goods and Associated Guarantees – A Milestone in the European Consumer and Private Law, European Review of Private Law, vol. 4, 2000, p. 561.
(
31
)	În litigiul principal care a stat la baza trimiterii preliminare, solicitantul a intentat o acțiune la 12 martie 2012, vehiculul a fost cumpărat la 21 septembrie 2010 și neconformitatea a fost constatată la 22 septembrie 2010.
(
32
)	A se vedea punctul 91 din prezentele concluzii.