62003CC0104_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
I förevarande mål ställs frågan om det i nederländsk rätt föreskrivna förfarandet att hålla preliminära vittnesförhör innan ett mål ännu har anhängiggjorts faller inom Brysselkonventionens tillämpningsområde.(2) Frågan är närmare bestämt om en åtgärd av detta slag skall hänföras till kategorin ”[i]nterimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder” i den mening som avses i artikel 24 i konventionen.
II – Tvisten vid den nationella domstolen
1. De viktigaste omständigheterna i det förfarande som föranlett denna tolkningsfråga framgår av beslutet om hänskjutande.
2. Genom beslut av den 23 april 2002 förordnade Rechtbank te Haarlem (domstol i första instans) (Nederländerna) om ett ”preliminärt vittnesförhör” (voorlopig getuigenverhoor) med ett i Nederländerna bosatt vittne. Åtgärden vidtogs på begäran av Unibel Exser BVBA (nedan kallat Unibel), ett bolag med säte i Stekene (Belgien), i en tvist med St. Paul Dairy Industries NV (nedan kallat St. Paul), med säte i Lokeren (Belgien).
3. St. Paul överklagade beslutet till Gerechtshof te Amsterdam, och yrkade att det skulle ogiltigförklaras, med hänvisning till att den nederländska domstolen inte var behörig i första instans, eller att begäran om att uppta vittnesmål skulle avslås. Unibel invände i sin tur att Gerechtshof te Amsterdam inte kunde ta upp överklagandet till prövning i sak och begärde att beslutet skulle förklaras interimistikt verkställbart.
4. Beslutet om hänskjutande innehåller dock inga som helst uppgifter om den bakomliggande tvistens karaktär. Vid förhandlingen förklarade St. Pauls företrädare att parterna var oeniga rörande fastställelsen av ersättningsbeloppet för skador som vållats av att maskinutrustning som Unibel installerat i en anläggning tillhörande St. Paul inte fungerat korrekt.
III – Tolkningsfrågorna
5. I det förfarandet beslutade Gerechtshof te Amsterdam med stöd av protokollet av den 3 juni 1971 om EG-domstolens tolkning av Brysselkonventionen att vilandeförklara förfarandet och hänskjuta följande två tolkningsfrågor till domstolen:
1) Omfattas det i artikel 186 och följande artiklar i Nederlandse Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering
(nederländsk civilprocesslagstiftning) föreskrivna institutet ”preliminärt vittnesförhör innan talan har anhängiggjorts” av Brysselkonventionens tillämpningsområde, med hänsyn till att institutet, såsom det anges i nämnda lag, inte syftar enbart till att göra det möjligt att så snart de omtvistade omständigheterna har inträffat kunna avge ett vittnesmål för att förhindra att bevis går förlorat, utan även och framför allt till att ge den som har ett intresse i en framtida rättegång ? nämligen den som överväger att väcka talan, den som förväntar sig att en talan skall väckas mot honom, samt tredje man som i övrigt har ett intresse i målet ? möjlighet att i förväg erhålla förtydliganden angående omständigheterna (vars detaljer kanske ännu är okända), och därmed ges en bättre möjlighet att bedöma sin situation, särskilt vad gäller frågan mot vem talan skall väckas?
2) Om denna fråga besvaras jakande, kan det då anses utgöra en sådan åtgärd som avses i artikel 24 i Brysselkonventionen?
IV – Den hänskjutande domstolens överväganden
6. I beslutet om hänskjutande gjorde Gerechtshof te Amsterdam följande påpekanden:
Det är ostridigt att parterna i målet är etablerade i Belgien, att det omtvistade rättsförhållandet skall regleras enligt belgisk rätt, att behörig domstol i målet är domstolen i Dendermonde, St. Niklaas-avdelningen (Belgien), att något mål i detta avseende inte är anhängigt i Nederländerna (för övrigt inte heller i Belgien eller annorstädes) och att vittnet som Unibel har åberopat, A.C. Schipper, är bosatt i Zaandam (Nederländerna).
Tillämpningsområdet för rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (nedan kallad förordningen),(3) som trädde i kraft den 1 mars 2002, begränsas genom dess artikel 66.1 till rättsliga förfaranden som har inletts efter dagen för ikraftträdandet. Eftersom Unibels ursprungliga ansökan, enligt beslutet, inkom till Rechtbanks te Haarlems kansli den 5 februari 2002, är nämnda förordning inte tillämplig i förevarande mål, om man anser att begäran om ett preliminärt vittnesförhör före den period under vilken bevis kan åberopas skall betecknas som ett rättsligt förfarande i den mening som avses i artikeln.
Parterna är oeniga på ett antal punkter, nämligen i fråga om huruvida ett vittnesförhör som hålls innan talan väcks, för det fall att ett förfarande ännu inte har inletts i) omfattas av Brysselkonventionens tillämpningsområde och, om svaret är jakande, ii) om det kan betraktas som en sådan åtgärd som avses i artikel 24 i konventionen. Unibel anser att dessa två frågor skall besvaras jakande, medan St. Paul anser att svaret skall vara nekande.
V – Tillämplig nationell lagstiftning
7. I artikel 186.1 i den nederländska civilprocesslagstiftningen (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering) (nedan kallad WBR) föreskrivs att, i de fall vittnesbevisning tillåts enlig lagen, ett vittnesförhör på begäran av den berörde kan hållas innan en talan har anhängiggjorts.
8. Den domstol i Nederländerna inom vars jurisdiktion den person som skall vittna är bosatt är enligt artikel 187 i samma lag territoriellt behörig att fatta beslut om att ett preliminärt vittnesförhör skall hållas. Till detta vittnesförhör kallas vanligen motparten.
9. Hoge Raad der Nederlanden (Nederländernas högsta domstol) redovisade i ett beslut av den 24 mars 1995,(4) de tänkbara användningsområdena för detta processuella institut enligt följande: Syftet är inte enbart att göra det möjligt att inhämta vittnesmål kort efter det att de stridiga omständigheterna ägt rum och därmed förhindra att bevis går förlorat, utan främst att varje part som kan beröras av ett framtida tvistemål, som kärande eller svarande, i förväg skall kunna begära förtydliganden angående omständigheterna för att bättre bedöma sin processrättsliga ställning, exempelvis genom att identifiera den person mot vilken en talan bör riktas.
VI – Förfarandet vid domstolen
10. Begäran om förhandsavgörande inkom till domstolens kansli den 6 mars 2003. Förutom Unibel, inkom den tyska regeringen och Förenade kungarikets regering samt kommissionen med skriftliga yttranden.
11. Målet tilldelades domstolens första avdelning.
Till förhandlingen som hölls den 14 juli 2004 infann sig de rättsliga ombuden för St. Paul och kommissionen.
VII – Parternas argument
12. Enligt Unibel omfattas det preliminära vittnesförhör som avses i artikel 186 WBR av tillämpningsområdet för artikel 24 i konventionen, eftersom det syftar till att säkra en faktisk eller rättslig situation. Det är interimistiskt till sin karaktär, eftersom de vittnesmål som erhålls på detta sätt inte nödvändigtvis utgör definitiva bevis vid prövningen i sak. Vidare utgör artikel 186 WBR den enda möjligheten för en belgisk medborgare att begära att ett vittnesmål upptas i Nederländerna innan ett mål har anhängiggjorts.
13. Den tyska regeringen har gjort gällande att en bokstavlig och teleologisk tolkning ger vid handen att konventionen inte omfattar preliminära vittnesförhör, eftersom beslutet som fattas sedan en sådan åtgärd har vidtagits inte kan erkännas eller verkställas i den mening som avses i artikel 25 i konventionstexten. Det omtvistade förfarandet syftar inte till att reglera de rättsliga förhållandena mellan parterna, utan till att underlätta handläggningen genom en bevarandeåtgärd.
14. Förenade kungarikets regering anser att artikel 24 i konventionen skall tolkas så att den inte utesluter preliminära åtgärder som vidtas innan ett mål har anhängiggjorts. Angående den andra frågan anser den att det är osäkert om den kan tas upp till prövning i sak, eftersom artikel 24 inte kan åberopas i syfte att låta en part begära in bevisning av motparten i avsaknad av tillfredsställande processuella skyddsregler.
15. Kommissionen har för sin del erinrat om att artikel 24 endast är tillämplig när konventionen är tillämplig. Den har vidare påpekat att preliminära vittnesförhör inte uppfyller villkoret att vara reversibla, som enligt domstolens rättspraxis kännetecknar de interimistiska åtgärder som avses i artikel 24.
16. Vid förhandlingen ville inte heller St. Paul godta att Brysselkonventionen var tillämplig på den åtgärd som avses i artikel 186 WBR.
VIII – Bedömning av tolkningsfrågorna
17. Den första tolkningsfrågan syftar till att få klarhet i om det speciella institutet med preliminära(5) vittnesförhör i den nederländska civilprocesslagstiftningen omfattas av Brysselkonventionens tillämpningsområde, medan den andra frågan gäller huruvida åtgärden kan betecknas som en säkerhetsåtgärd i den mening som avses i artikel 24 i nämnda konvention.
18. Eftersom det inte förefaller sannolikt att ett förfarande som det förevarande, som inte syftar till att avgöra ett mål i sak, kan hänföras till någon annan bestämmelse i konventionen än artikel 24, bör man betrakta de två aspekterna tillsammans för att klargöra om det preliminära vittnesförhöret kan betraktas som en sådan åtgärd som avses i nämnda artikel 24. Den första frågan skulle naturligtvis kunna tolkas så att den syftar till att få klarhet i om konventionen generellt är tillämplig på preliminära vittnesförhör, och den andra till att avgöra exakt vilken bestämmelse detta förfarande skall hänföras till. Jag anser dock att den senare lösningen dels är konstlad, dels inte har några fördelar jämfört med den första.
19. I alla händelser skall andra krav vara uppfyllda för att konventionen skall aktualiseras. Även om dessa formellt avser upptagandet till sakprövning är de så nära förknippade med prövningen i sak att jag kommer att behandla dem i ett sammanhang.
Upptagandet till sakprövning och prövning i sak
20. Målet rymmer flera aspekter som rör dess upptagande till sakprövning. För att Brysselkonventionen skall bli tillämplig krävs att målet rör privaträttsliga frågor och att dess föremål har internationell räckvidd. Eftersom de interimistiska åtgärderna eller säkerhetsåtgärderna skyddar rättigheter av vitt skilda slag, avgörs inte frågan om huruvida konventionen är tillämplig av åtgärdernas karaktär, utan av karaktären hos de rättigheter som de skyddar. Konventionen kan inte åberopas i fråga om interimistiska åtgärder eller skyddsåtgärder avseende frågor som inte omfattas av konventionen.(6)
21. Vidare kan det omtvistade vittnesförhöret, i brist på ytterligare bestämning, anses hänförligt till kategorin ”[i]nterimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder” i den mening som avses i artikel 24 i konventionen.
22. Konventionen är enligt artikel 1 i densamma tillämplig på privaträttens område, oberoende av vilket slag av domstol det är fråga om. Den är inte tillämplig på fysiska personers rättsliga status, rättskapacitet eller rättshandlingsförmåga, makars förmögenhetsförhållanden, arv och testamente, konkurs, ackord och liknande förfaranden, social trygghet och skiljeförfarande.
23. Trots att tvisteföremålet överhuvudtaget inte berörs i beslutet om hänskjutande, framgår det av klargöranden från St. Pauls representant vid förhandlingen och av en granskning av de handlingar som översändes tillsammans med begäran om förhandsavgörande att tvisten har föranletts av en meningsskiljaktighet i fråga om sättet att beräkna ersättningsbeloppet för skador som vållats av att en teknisk installation inte fungerat korrekt. Huvudyrkandet tycks ha sin grund i ett avtal mellan de två företagen eller ett lagstadgat civilrättsligt ansvar.(7) Det är således, åtminstone hypotetiskt, fråga om en meningsskiljaktighet av privaträttslig karaktär. Det ankommer dock på den nationella domstolen att fastställa om så är fallet.
24. Invändningen angående tvistens eventuella internationella art väger tyngre.
25. Detta villkor definieras inte uttryckligen i konventionen. I ingressen betonas dock betydelsen av att fastställa den ”internationella” behörigheten för avtalsparternas domstolar.(8) Vidare framgår av textens syfte, mot bakgrund av den bestämmelse som utgör dess rättsliga grund, nämligen dåvarande artikel 220 i EG‑fördraget (nu artikel 293 EG), att konventionen tjänar samma syfte som den gemenskap den är avsedd att främja,(9) och vars lagstiftande verksamhet är inriktad på rättsliga förhållanden som kan utgöra ett hinder för den gränsöverskridande handeln. Med andra ord kan inte konventionen som enda lag tillämpas för att utse den behöriga domstolen i situationer som saknar betydelse för upprättandet av den gemensamma marknaden, det vill säga fall där alla de berörda omständigheterna är hänförliga till en medlemsstats territorium.
26. I förevarande mål framgår av beslutet om hänskjutande att parterna i tvisten är belgiska medborgare och att deras rättsliga mellanhavanden regleras enligt belgisk rätt. Det förfarande inom vars ram denna begäran om förhandsavgörande har uppkommit handläggs däremot i Nederländerna vid en nederländsk domstol. Tvisten har således obestridligen, från den hänskjutande domstolens synvinkel, ett gränsöverskridande inslag.
27. Det faktum att de två belgiska företagen inleder ett förfarande i Nederländerna ger inte nödvändigtvis förfarandet en internationell prägel, eftersom det dessutom krävs att det föreligger en tillräcklig anknytning till någon aspekt som berör flera nationer. Detta skulle givetvis vara fallet om man ansåg att det ärende som handläggs i Nederländerna utgör en omständighet i ett annat förfarande vid en nationell domstol som inletts exempelvis i Belgien. Detta skulle dock inte vara fallet om man däremot ansåg att det nederländska förfarandet är självständigt och inte avhängigt ett eventuellt senare belgiskt förfarande.
28. Domstolen har inte tillgång till uppgifter som gör det möjligt att bedöma om det föreligger ett tillräckligt samband mellan det begärda preliminära vittnesförhöret och ett eventuellt förfarande i en annan medlemsstat.
29. Som flera av dem som yttrat sig har framhållit är det så kallade preliminära vittnesförhöret inte nödvändigtvis av preliminär karaktär. Utan tvekan har ett vittnesmål som erhållits på detta sätt vanligen sin största betydelse inom ramen för ett annat förfarande. Lagen uppställer dock inte villkoret att talan skall väckas ino m en viss frist för att ett preliminärt vittnesförhör skall hållas eller vara giltigt. Eftersom dess huvudfunktion, som Hoge Raad har framhållit, är att göra det möjligt att samla in värdefull information för att bedöma möjligheterna att vinna framgång i ett senare förfarande eller för att identifiera den person mot vilken en stämning skall riktas, kan man absolut inte bortse från möjligheten att förhöret används för att förbereda ett annat förfarande.
30. Om begäran om ett preliminärt vittnesförhör i förevarande mål har ett sådant syfte kan det vara svårt att fastställa ett tillräckligt väsentligt samband mellan detta institut och en senare rättegång, vilket skulle betyda att det inte vore fråga om en internationell tvist.
31. Ovan sagda tyder på att det preliminära vittnesförhöret med avseende på konventionen utgör en självständig åtgärd för bevisupptagning, snarare än en säkerhetsåtgärd, och som sådan kan den inte medföra att tvisten i målet vid den nationella domstolen, till vilket den saknar tillräcklig anknytning, tillerkänns internationell karaktär.
32. Det framgår vid en jämförelse av medlemsstaternas rättsordningar att det förekommer bestämmelser om vidtagande av åtgärder för bevisupptagning innan en talan har väckts. Dessa bestämmelser utmärker sig vanligen av att de har ett särskilt syfte, nämligen att fastställa eller säkra bevisning,(10) och den berörda domstolen kan därvid pröva om det föreligger fara för att bevis skall gå förlorat,(11) huruvida de omständigheter som skall säkras är nödvändiga för att lösa tvisten(12) eller om de skall upptas för att fastställa nödvändigheten av att väcka talan.(13) Den domstol som är behörig att förordna om sådana åtgärder är den som är behörig att pröva tvisten i sak och i undantagsfall domstolen på den ort där det anmodade vittnet är bosatt.
33. Enligt dansk och spansk lagstiftning får bevisupptagningsåtgärder vidtas i syfte att klargöra de relevanta omständigheterna innan tvisten prövas.
34. I brist på uppgifter om det konkreta syftet med den omtvistade begäran om ett preliminärt vittnesförhör är det i förevarande fall inte möjligt att definitivt uttala sig om tvistens eventuella internationella karaktär.(14)
35. Följaktligen ankommer det på den nationella domstolen att ta ställning till detta. Om man överför domstolens rättspraxis angående kravet på ett gränsöverskridande inslag på fastställelsen av domstolars behörighet inom gemenskapen, kan det konstateras att konventionens bestämmelser inte är tillämpliga på verksamhet som till alla delar är begränsad till en enda medlemsstat och att det är den nationella domstolen som utifrån de faktiska omständigheterna skall avgöra om så är fallet.(15)
36. Detta synsätt sammanfaller med den rättspraxis från domstolen enligt vilken det ankommer på domstolen på den ort där de tillgångar som är föremål för de begärda åtgärderna finns, att pröva de omständigheter som de lägger till grund för beslutet att bevilja eller avslå de begärda åtgärderna.(16)
37. Det återstår slutligen att, för det fall att ovanstående två krav kan anses uppfyllda, utreda om den åtgärd som avses i artikel 186 WBR kan hänföras till någon bestämmelse i konventionen. Eftersom det angivna syftet inte är att avgöra en tvist i sak, kan det preliminära vittnesförhöret inte omfattas av någon annan bestämmelse än artikel 24 i konventionen. Detta framgår av den nationella domstolens egen formulering, genom hänvisningen till den bestämmelsen i den andra tolkningsfrågan. Detta framgår dessutom direkt eller indirekt av parternas yttranden.
38. För att avgöra om det preliminära vittnesförhöret kan jämställas med en säkerhetsåtgärd skall det således inledningsvis klargöras vad en åtgärd av denna typ skall bestå i.
39. Artikel 24 i konventionen har följande lydelse:
”Interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, som kan vidtas enligt lagen i en konventionsstat, får begäras hos domstolarna i den staten, även om domstol i en annan konventionsstat är behörig att pröva målet i sak enligt denna konvention.”
40. Domstolen har vid flera tillfällen prövat denna fråga, och godtagit att en åtgärd av detta slag vidtas innan ett förfarande i sak har inletts.(17)
41. Beträffande särdragen hos dessa åtgärder har domstolen slagit fast att de skall bevara en faktisk eller rättslig situation för att skydda de krav avseende vilka ett erkännande har begärts (eller kan begäras, vilket framgår av ovan sagda) hos den domstol som skall avgöra målet i sak.(18)
42. Beviljandet av sådana åtgärder kräver särskild omsorg och ingående kunskap från domstolens sida om de konkreta förhållanden inom vars ram åtgärderna skall verka. Beroende på omständigheterna och särskilt med hänsyn till handelsbruk måste det vara möjligt att tidsbegränsa beviljandet eller att, beroende på arten av tillgångar eller varor som omfattas av de avsedda åtgärderna, kräva bankgarantier eller utse en förvaltare, samt att allmänt göra förordnandet beroende av förutsättningar som säkerställer att åtgärden behåller sin interimistiska eller säkerhetsinriktade karaktär.(19)
43. Av ovanstående följer att beviljandet av interimistiska åtgärder eller säkerhetsåtgärder i den mening som avses i artikel 24 bland annat villkoras av att det föreligger ett faktiskt samband mellan föremålet för de begärda åtgärderna och den territoriella behörigheten för den avtalsslutande stat i vilken den domstol som skall avgöra målet är belägen.
44. Av ovan sagda framgår även att det ankommer på den domstol som förordnar om de interimistiska åtgärderna med stöd av nämnda artikel 24 att beakta nödvändigheten av att föreskriva villkor för att skydda åtgärdernas interimistiska karaktär.
45. Enligt Hoge Raad(20) kan det preliminära vittnesförhöret motiveras med att vittnesmål kan inhämtas kort efter det att de omtvistade händelserna ägt rum, vilket förhindrar att bevis går förlorat samt att omständigheter av betydelse för talans väckande utreds. I det senare avseendet innebär detta att varje person som berörs av ett framtida tvistemål, såsom tänkbar kärande eller svarande, skall ha möjlighet att i förväg inhämta förtydliganden angående omständigheterna för att kunna göra en bättre bedömning av sin processrättsliga ställning, exempelvis för att klargöra vem en stämning bör riktas mot.
46. Det framgår av rättspraxis från Hoge Raad att beteckningen ” preliminärt
vittnesförhör” är felaktig. Bevisprövningen och intresset av de uppgifter som framkommer är nämligen inte avhängiga av att en talan väcks vid domstol eller att en viss tid förflyter, eftersom de tillskrivs ett eget värde, oberoende av varje annat förfarande.
47. Av den rättspraxis från domstolen som nämnts ovan framgår dock att, om en sådan åtgärd som den som föreskrivs i artikel 186 WBR syftar till ett säkra bevis inför ett framtida tvistemål, den omfattas av begreppet ”interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder” i artikel 24 i konventionen. Detta är inte fallet i fråga om instrument som syftar till att klargöra processuella frågor, vars samband med ett framtida tvistemål kan visa sig vara svagt eller slumpmässigt.
48. Denna ståndpunkt bekräftas i P. Schlossers rapport om konventionen om Konungariket Danmarks, Irlands och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirlands tillträde till konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område samt i domstolens protokoll om tolkningen av konventionen,(21) som dock behandlar verkställigheten av domar:
”Om man skulle godta att domstolars avgöranden före det slutgiltiga avgörandet, som rör förfarandet och i synnerhet åtgärder för bevisupptagning, omfattas av artikel 25 i konventionen, måste man även anse att artikeln är tillämplig på avgöranden som parterna inte kan verkställa utan medverkan från domstolarna och utan att tredje man, det vill säga vittnena, påverkas. Följaktligen bör domstolsavgöranden som föregår det slutgiltiga avgörandet och som inte syftar till att reglera rättsförhållandena mellan parterna, utan till att organisera förfarandet, inte omfattas av tillämpningsområdet för avdelning III i konventionen.”
49. Det framgår vidare av Hoge Raads definition att den domstol till vilken begäran riktas i de flesta fall inte behöver göra någon bedömning av faran för att bevis skall gå förlorat för att förordna om åtgärden, eftersom syftet i själva verket är att samla in uppgifter som underlättar bedömningen av det lämpliga i att inleda ett förfarande.
50. Denna typ av åtgärder skyddas dock inte av konventionen, eftersom de på grund av att de är av en annan karaktär – särskilt genom att de är utpräglat självständiga och inte interimistiska till sin karaktär – inte kan jämställas med de interimistiska åtgärder eller skyddsåtgärder som avses i artikel 24.
51. Det är därför enligt min uppfattning inte möjligt att ge den nationella domstolen ett entydigt svar, eftersom frågan om konventionens tillämplighet är beroende av det syfte som eftersträvas med det preliminära vittnesförhöret.
52. De hänskjutna tolkningsfrågorna kan därmed inte tas upp till sakprövning. Det krävs nämligen enligt fast rättspraxis att den nationella domstolen klargör den faktiska och rättsliga bakgrunden till de frågor som ställs, eller att den åtminstone förklarar de faktiska omständigheter som ligger till grund för dessa frågor, eftersom det är nödvändigt att komma fram till en tolkning av gemenskapsrätten som är användbar för den nationella domstolen.(22)
53. Det skall i detta avseende beaktas att de uppgifter som lämnas och de frågor som ställs i begäran av förhandsavgörande inte bara skall göra det möjligt för domstolen att lämna användbara svar, utan också ge såväl medlemsstaternas regeringar som andra berörda parter möjlighet att avge yttranden i enlighet med artikel 20 i EG-stadgan för domstolen. Det åligger domstolen att övervaka att denna möjlighet finns, eftersom det enligt nyssnämnda bestämmelse endast är begäran om förhandsavgörande som delges de berörda parterna.(23)
54. Mot bakgrund av samtliga ovan redovisade argument och för att garantera en god rättskipning förefaller det dock mest lämpligt att tillhandahålla den nationella domstolen vissa tolkningskriterier, nämligen just dem som åskådliggör bristerna i redogörelsen för de faktiska omständigheterna i begäran om förhandsavgörande.
55. Jag föreslår således att tolkningsfrågorna från Gerechtshof te Amsterdam skall besvaras så att en bestämmelse som den i artikel 186 WBR omfattas av Brysselkonventionens tillämpningsområde, om den rör ”interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder” i den mening som avses i artikel 24 och under förutsättning att den utgör ett medel för att säkra bevis i syfte att åberopa detta i en framtida rättegång.
56. Kommissionen har invänt mot denna lösning med hänvisning till att den strider mot rättssäkerheten.
57. Man bör vara medveten om de svårigheter som det i ett konkret fall kan innebära att fastställa om det dominerande syftet är att säkra bevis eller att erhålla klargöranden. Jag anser dock att den nationella domstolen har rätt att tillämpa konventionens regler, under förutsättning att det visas att det föreligger fara för att bevis skall gå förlorat.
58. En annan tolkning skulle dessutom innebära att man bortser från att begreppet ”interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder” i artikel 24 i konventionen står självständigt i förhållande till de nationella rättsordningarna.
59. Dessutom är frågan, som Förenade kungarikets regering helt riktigt har påpekat, enbart av historiskt intresse, eftersom rådets förordning (EG) nr 1206/2001 av den 28 maj 2001 om samarbete mellan medlemsstaternas domstolar i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur,(24) som trädde i kraft den 1 januari 2004, underlättar den här typen av åtgärder.
60. Denna förordning möjliggör för en domstol i en medlemsstat att antingen anmoda en domstol i en annan medlemsstat att ta upp bevis eller begära att få ta upp bevis direkt i en annan medlemsstat, under förutsättning att bevisningen är avsedd att användas i ett inlett eller planerat rättsligt förfarande .(25) Den anmodade domstolen skall verkställa framställningen enligt lagstiftningen i den medlemsstat där domstolen är belägen, eller, såvida det inte är oförenligt med lagstiftningen i den medlemsstaten, i enlighet med ett särskilt förfarande som föreskrivs i lagstiftningen i den medlemsstat där den ansökande domstolen är belägen.(26)
61. Förordning nr 1206/2001 har dessutom företräde framför bestämmelserna i de bilaterala eller multilaterala avtal och överenskommelser som ingåtts av medlemsstaterna på området.(27) Beträffande den eventuellt fortsatta tillämpligheten av förordning nr 44/2001, har den nya förordningen företräde även framför förordning nr 44/2001 enligt principen om att ny lag har företräde framför gammal ( lex posterior derogat priori ).
IX – Förslag till avgörande
62. Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen skall besvara de tolkningsfrågor som har ställts av Gerechtshof te Amsterdam så, att en bestämmelse som den i artikel 186 i den nederländska civilprocesslagstiftningen (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering)
skall betraktas som en sådan åtgärd som avses i artikel 24 i konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område, under förutsättning att den utgör ett medel för att säkra bevis i syfte att åberopa detta i en framtida rättegång.
(1) .
(2)
– Konvention om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område undertecknad den 27 september 1968 (EGT L 299, 1972, s. 32), i dess lydelse enligt konvention av den 9 oktober 1978 om Konungariket Danmarks, Irlands och Förenade konungariket Storbritannien och Nordirlands tillträde (EGT L 304, s. 1, och – ändrad lydelse – s. 77), enligt konvention av den 25 oktober 1982 om Republiken Greklands tillträde (EGT L 388, s. 1), enligt konvention av den 26 maj 1989 om Konungariket Spaniens och Republiken Portugals tillträde (EGT L 285, s. 1), och enligt konvention av den 29 november 1996 om Republiken Österrikes, Republiken Finlands och Konungariket Sveriges tillträde (EGT C 15, 1997, s. 1) (nedan kallad Brysselkonventionen eller konventionen). Den konsoliderade texten har offentliggjorts i EGT C 27, 1998, s. 1.
(3)
– Rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 12, 2001, s. 1).
(4)
–	HR av den 24 mars 1995, NJ 1998, nr 414.
(5)
–	Av praktiska skäl använder jag en ordagrann översättning av det uttryck som används av den nederländska lagstiftaren.
(6)
–	Dom av den 27 mars 1979 i mål 143/78, Kenny (REG 1979, s. 1055), punkt 8, och av den 26 mars 1992 i mål C-261/90, Reichert och Kockler (REG 1992, s. I-2149), punkt 32.
(7)
–	Dom av den 27 september 1988 i mål 189/87, Roviello (REG 1988, s. 5565; svensk specialutgåva, volym 9, s. 729), punkt 18.
(8)
–	Det enda skälet.
(9)
–	Dom av den 10 februari 1994 i mål C-398/92, Mund & Fester (REG 1994, s. I-467; svensk specialutgåva, volym 15, s. I-37), punkterna 11 och 12.
(10)
–	Se artiklarna 485 och följande artiklar i den tyska civilprocesslagstiftningen (Zivilprozessordnung) (nedan kallad ZPO), artiklarna 384 och följande artiklar i den österrikiska civilprocesslagstiftningen (Zivilprozessordnung) (nedan kallad ÖZPO), artikel 584 i den belgiska rättegångslagen (Code judiciaire), artikel 343 i den danska processlagstiftningen, artiklarna 256 och följande artiklar i den spanska civilprocesslagstiftningen, artikel 10 i kapitel 17 i den finska processlagstiftningen, artikel 145 i den nya franska civilprocesslagstiftningen, artiklarna 692 och följande artiklar i den italienska civilprocesslagstiftningen (Codice di procedura civile) (nedan kallad CPC), artikel 350 i den nya luxemburgska civilprocesslagstiftningen, artiklarna 520–522 a i den portugisiska civilprocesslagstiftningen och kapitel 41 i den svenska rättegångsbalken.
(11)
–	Se artikel 485.1 ZPO.
(12)
–	Se dom meddelad av Oberlandesgericht Hamm, publicerad i NJW–RR 1998, s. 933 och artikel 387 ÖZPO.
(13)
–	Artikel 487 ZPO.
(14)
–	Artikel 486.3 ZPO, artikel 343.3 ÖZPO, artikel 693 CPC.
(15)
–	Se, bland annat, dom av den 23 april 1991 i mål C-41/90, Hoefner och Elser (REG 1991, s. I‑1979; svensk specialutgåva, volym 11, s. I-135), punkt 37.
(16)
–	Dom av den 21 maj 1980 i mål 125/79, Denilauler (REG 1980, s. 1553; svensk specialutgåva, volym 5, s. 197), punkt 16.
(17)
–	Dom av den 17 november 1998 i mål C-391/95, Van Uden Maritime (REG 1998, s. I-7091), punkt 29. Se även Bischoff, J-M. och Huet, A., ”Chronique de jurisprudence de la Cour de Justice des Communautés européennes”, Journal du droit international, 1982, nrº 1, s. 942?947, särskilt s. 947.
(18)
–	Domen i det ovannämnda målet Reichert och Kockler, punkt 34.
(19)
–	Den ovannämnda domen i målet Denilauler, punkt 15.
(20)
–	Se ovan punkt 9.
(21)
–	EGT C 59, 1979, s. 71 ff., särskilt punkt 187 (nedan kallad Schlosser-rapporten).
(22)
–	Se, bland annat, dom av den 26 januari 1993 i de förenade målen C-320/90–C-322/90, Telemarsicabruzzo m.fl. (REG 1993, s. I-393; svensk specialutgåva, volym 14, s. I-1), punkt 6, och av den 21 september 1999 i mål C-67/96, Albany (REG 1999, s. I-5751), punkt 39.
(23)
–	Dom av den 1 april 1982 i de förenade målen 141/81, 142/81 och 143/81, Holdijk m.fl. (REG 1982, s. 1299; svensk specialutgåva, volym 6, s. 359), punkt 6, och besluten i de ovannämnda målen Saddik, punkt 13, och Grau Gomis m.fl., punkt 10.
(24)
–	Rådets förordning (EG) nr 1206/2001 av den 28 maj 2001 om samarbete mellan medlemsstaternas domstolar i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (EGT L 174, s. 1).
(25)
–	Artikel 1.1 och 1.2.
(26)
–	Artikel 10.2 och 10.3.
(27)
–	Artikel 21.1.