62002CC0409_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Detta överklagande har ingivits av Jan Pflugradt mot den dom som avkunnades av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt (femte avdelningen) den 22 oktober 2002,(2) genom vilken förstainstansrätten ogillade hans talan om ogiltigförklaring dels av hans bedömningsrapport för år 1999,(3) dels av skrivelsen av den 28 juni 2000 från generaldirektören för generaldirektoratet för informationssystem (nedan kallat DG IS) vid Europeiska centralbanken (nedan kallad ECB) rörande de arbetsuppgifter som hade anförtrotts honom.
I – Tillämpliga bestämmelser
2. Enligt protokollet om stadgan för Europeiska centralbankssystemet och Europeiska centralbanken (ECB) som fogats till EG-fördraget (nedan kallat ECBS-stadgan) ankommer det på ECB-rådet att på förslag av direktionen fastställa anställningsvillkoren för ECB:s personal. Dessa villkor antogs genom beslut 1999/330/EG(4) (nedan kallade anställningsvillkoren).
3. I sagda anställningsvillkor föreskrivs särskilt följande:
”9 a)	Anställningsförhållandet mellan ECB och dess anställda regleras av anställningsavtal som slutits i enlighet med dessa anställningsvillkor. Direktionen har antagit personalregler, vilka innehåller närmare föreskrifter om tillämpningen av anställningsvillkoren.
…
c) Anställningsvillkoren regleras inte av någon specifik nationell lagstiftning. ECB tillämpar i) de allmänna rättsgrundsatser som är gemensamma för medlemsstaterna, ii) de allmänna gemenskapsrättsliga principerna och iii) bestämmelserna i de EG-förordningar och EG-direktiv om socialpolitik som är riktade till medlemsstaterna. Vid behov skall ECB tillämpa dessa rättsakter. EG-rekommendationer rörande socialpolitik skall i det avseendet beaktas. Vid tolkningen av de rättigheter och de skyldigheter som föreskrivs i anställningsvillkoren skall ECB beakta principerna i de förordningar, de bestämmelser och den rättspraxis som är tillämpliga på gemenskapsinstitutionernas personal.
10 a)	Anställningsavtalen mellan ECB och dess anställda skall bestå av anställningsbevis, vilka de anställda skall kontrasignera. Anställningsbevisen skall innehålla de anställningsvillkor som krävs enligt rådets direktiv 91/533/EEG av den 14 oktober 1991 ...”(5)
4. ECB-rådet antog, även det med ECBS-stadgan som rättslig grund, arbetsordningen för Europeiska centralbanken, ändrad den 22 april 1999,(6) i vilken bland annat följande föreskrivs:
”Artikel 11
11.1 	Varje medlem av ECB:s personal skall underrättas om sin position inom ECB:s struktur, sina rapporteringsvägar och sina ansvarsområden i tjänsten.
…
Artikel 21, Anställningsvillkor
21.1 	Anställningsförhållandet mellan ECB och dess personal skall regleras av ECB:s anställningsvillkor och personalregler.
21.2 	Anställningsvillkoren skall godkännas och vid behov ändras av ECB-rådet på förslag av direktionen. ECB:s allmänna råd skall höras enligt det förfarande som föreskrivs i denna arbetsordning.
21.3 	Anställningsvillkoren skall tillämpas med stöd av personalreglerna, vilka skall antas och vid behov ändras av direktionen.”
II – Bakgrund och förfarande vid förstainstansrätten
5. Jan Pflugradt har varit anställd vid ECB sedan den 1 juli 1998. Han har varit knuten till GD IS, där han har arbetat som ”samordnare för UNIX-specialister”. Efter att den 9 oktober 1998 ha godkänt villkoren i en handling med titeln ”UNIX coordinator responsibilities”, vilken innehöll en förteckning över hans olika ansvarsområden, tillsändes han fyra dagar senare ett anställningsbevis med retroaktiv verkan från det datum då han trädde i tjänst.
6. En bedömningsrapport över Jan Pflugradts arbete upprättades av ECB för år 1999, vilken den berörde utan framgång bestred genom olika interna vägar inom ECB. Han hävdade i huvudsak att denna rapport innehåller illojala och ogrundade kommentarer. Därefter väckte han talan vid förstainstansrätten om ogiltigförklaring av sagda bedömningsrapport, vilken utgjorde den ifrågasatta rättsakten i mål T‑178/00.
7. Genom skrivelse av den 28 juni 2000, översände generaldirektören för GD IS till Jan Pflugradt en ny förteckning över de ansvarsområden som ingick i hans tjänst som ”samordnare för UNIX-specialister”. Eftersom klaganden inte var nöjd med den förändring av ansvarsområdena som följde av denna skrivelse, begärde han olika former av intern omprövning inom ECB utan att få något positivt resultat. Han väckte följaktligen talan vid förstainstansrätten om ogiltigförklaring av denna skrivelse, vilken utgjorde den ifrågasatta rättsakten i mål T‑341/00.
8. Således väckte Jan Pflugradt talan i två mål vid förstainstansrätten genom ansökningar som inkom till förstainstansrättens kansli den 4 juli och den 10 november 2000, angående ogiltigförklaring dels av hans bedömningsrapport för år 1999, dels av skrivelsen av den 28 juni 2000.
III – Den överklagade domen
9. Förstainstansrätten förenade de båda målen (T‑178/00 och T‑341/00)(7) i den dom som den avkunnade den 22 oktober 2002 och ogillade talan i de båda målen.
A – Talan i mål T‑178/00
10. Inom ramen för talan om ogiltigförklaring i mål T‑178/00 hävdade Jan Pflugradt att han genom bedömningsrapporten för år 1999 fråntas ett visst personalansvar, nämligen ansvaret att bedöma medlemmarna i UNIX-gruppen. Vidare innehåller denna rapport diverse bedömningar av hans arbete som grundas på felaktiga uppgifter.
11. Förstainstansrätten underkände de båda grunderna genom följande resonemang; för det första erinrade den om att ECB ges ett funktionellt oberoende genom ECBS-stadgan, men att förhållandet mellan ECB och dess personal regleras genom anställningsavtal som utgörs av anställningsbevis vilka denna institution riktar till sina anställda och som kontrasigneras av de senare. Dessa anställningsbevis innehåller avtalets huvudsakliga beståndsdelar, nämligen titel, lönegrad och en kort beskrivning av arbetet. Förstainstansrätten nämnde att ECB också hade givit Jan Pflugradt en handling med en förteckning över de arbetsuppgifter som särskilt ingick i hans tjänst. Förstainstansrätten preciserade emellertid att ECB endast kan förändra villkoren i anställningsavtalen i den omfattning det bara rör sig om mindre viktiga delar av avtalet.
12. Förstainstansrätten preciserade vidare:
”54 ECB har nämligen, i likhet med alla andra institutioner och företag, rätt att leda sin verksamhet och sin personal. I egenskap av gemenskapsinstitution åtnjuter den dessutom ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vad avser hur den organiserar verksamheten och placerar personalen för att fullgöra sina uppgifter av allmänintresse (se, analogt, domstolens dom av den 21 juni 1984 i mål C-69/83, Luxemburg mot revisionsrätten, REG 1984, s. 2447, punkt 17, av den 12 november 1996 i mål C‑294/95 P, Ojha mot kommissionen, REG 1996, s. I‑5863, punkt 40, förstainstansrättens dom av den 6 november 1991 i mål T‑33/90, Von Bonkewitz-Lindner mot parlamentet, REG 1991, s. II‑1251, punkt 88, och av den 9 juni 1998 i mål T‑176/97, Hick mot Ekonomiska och sociala kommittén, REGP 1998, s. I‑A‑281 och II‑845, punkt 36). ECB kan följaktligen över tiden forma anställningsförhållandena med sina anställda efter eget godtycke i verksamhetens intresse i syfte att skapa en effektiv arbetsorganisation och en sammanhängande fördelning av olika arbetsuppgifter mellan medarbetarna samt anpassa sig till skiftande behov. En anställd som rekryterats tills vidare och som eventuellt kommer att kvarstanna fram till 65 års ålder kan inte rimligen förvänta sig att alla aspekter av den inre organisationen kommer att förbli desamma under hela hans karriär eller att han skall kunna bibehålla samtliga uppgifter som han tilldelats vid rekryteringen.
55 I detta avseende skall noteras att rekryteringen av sökanden och fastställandet av arbetsbeskrivningen av den 5 oktober 1998 skedde i samband med att verksamheten vid ECB organiserades under dess första verksamhetsår. Detta framgår bland annat av den tillfälliga beskaffenheten av fördelningen av arbetsuppgifter och ansvarsområden i denna arbetsbeskrivning. För nio av dessa arbetsuppgifter och ansvarsområden i den nämnda arbetsbeskrivningen anges nämligen att sökanden skulle få hjälp av en medarbetare ’under inledningen av den tredje fasen’. Vidare uppger ECB i samma handling att den rekommenderar en omprövning av fördelningen av samtliga arbetsuppgifter och ansvarsområden enligt följande: ’Om det efter det första kvartalet år 1999 skulle visa sig att den totala arbetsbelastningen inom UNIX-området minskar skulle det vara önskvärt att UNIX-samordnarens samtliga arbetsuppgifter omdefinierades (varvid man bör försöka fastställa en ändamålsenlig beskrivning av olika funktioner vid ECB) med beaktande av samtliga omständigheter och ECB:s politik vid detta tillfälle.’
56 Genom att ange att anställningsvillkoren, ’i förekommande fall ändrade’, utgör en del av sökandens anställningsavtal anges dessutom uttryckligen i detta avtal att anställningsvillkoren för anställningsförhållandet kan komma att variera beroende på vilka ändringar som görs i anställningsvillkoren.
57 Förstainstansrätten skall undersöka om ansvaret att utföra årliga arbetsbedömningar av medarbetarna i UNIX-gruppen utgör en väsentlig del av funktionen som gruppsamordnare och, om så är fallet, om det förhållandet att sökanden fråntagits denna arbetsuppgift påverkar de väsentliga delarna av hans anställningsavtal.
58 Trots förändringen av sökandens uppgifter framgår det att han har bibehållit sin tjänst som ’samordnare för UNIX-specialister’ i kategorin ’professionals’ och i grad G liksom den lön som tillkommer en sådan.
59 Det framgår av arbetsbeskrivningen av den 5 oktober 1998 att tjänsten som samordnare för UNIX-specialister är av huvudsakligen teknisk natur. De arbetsuppgifter som har att göra med personalen och administrationen är endast av sekundär beskaffenhet. Det förhållandet att sökanden fråntagits arbetsuppgiften att bedöma medarbetarna i UNIX-gruppen medför således inte att sökandens befogenheter som helhet minskas så att de märkbart är mindre än vad som motsvarar hans tjänst. I detta avseende skall understrykas att det är klarlagt att sökanden aldrig har haft möjlighet att bedöma medarbetarna i UNIX-gruppen eftersom denna arbetsuppgift fråntogs honom redan innan ECB hade påbörjat den första årliga bedömningen av sin personal. Mot bakgrund av dessa omständigheter innebär inte den aktuella förändringen en degradering av sökandens tjänst och kan följaktligen inte anses påverka en väsentlig del av anställningsavtalet.”
13. Vad gäller den andra grunden, rörande bedömningen av klagandens arbete, ansåg förstainstansrätten att det egentligen rörde sig om att ifrågasätta de bedömningar som Jan Pflugradts överordnade gjort av det arbete som han hade utfört under år 1999, vilket inte ankom på förstainstansrätten. Den legalitetskontroll som förstainstansrätten gjorde av bedömningarna i årsrapporten avsåg bara ett eventuellt maktmissbruk. Eftersom klaganden inte visade att det förelåg några sådana omständigheter underkändes således grunden.
14. Förstainstansrätten ogillade alltså Jan Pflugradts talan i det första målet.
B – Talan i mål T‑341/00
15. Jan Pflugradts talan i det andra målet gällde ogiltigförklaring av skrivelsen av den 28 juni 2000 genom vilken ECB ändrade hans befogenheter. Klaganden åberopade samma argument som i mål T‑178/00 och hävdade att ECB inte hade iakttagit hans rätt att inneha en tjänst som var förenlig med hans anställningsavtal.
16. Även förstainstansrätten upprepade sitt resonemang från det första målet och gjorde gällande att klaganden inte kunde hävda att han skulle behålla alla de särskilda uppgifter som han hade tilldelats när han anställdes av ECB. Den menade att institutionen inte hade överskridit sin befogenhet att organisera verksamheten genom att ensidigt ändra klagandens befogenheter, dels för att det inte hade bestridits att ändringarna gjordes i tjänstens intresse, dels för att klaganden fick behålla sina huvudsakliga befogenheter och det inte hade visats att de väsentliga beståndsdelarna i hans anställningsavtal äventyrades genom dessa förändringar.
17. Följaktligen ogillade förstainstansrätten talan även i det andra målet.
IV – Förfarandet vid domstolen och parternas yrkanden
18. Genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 18 november 2002 har Jan Pflugradt överklagat förstainstansrättens dom. ECB sände sitt svaromål den 3 mars 2003.
19. Klaganden har yrkat att domstolen skall
– upphäva den överklagade domen,
– ogiltigförklara ECB:s två beslut, och
– förplikta motparten att ersätta rättegångskostnaderna.
20. ECB har yrkat att domstolen skall
– ogilla överklagandet, och
– förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
V – Överklagandet
21. Till stöd för sitt överklagande har Jan Pflugradt åberopat ett flertal grunder. Den första grunden är att förstainstansrätten har åsidosatt artikel 36.1 i ECBS-stadgan och artikel 9 a första meningen i anställningsvillkoren genom att bortse från att det rättsliga sambandet mellan ECB och dess personal är av avtalsmässig karaktär. Följaktligen kunde ECB inte ensidigt ändra hans avtal.
22. Som andra grund har klaganden gjort gällande att förstainstansrätten, genom att överföra reglerna avseende gemenskapens tjänstemän på placeringen av ECB:s personal, i realiteten underlät att iaktta denna princip, särskilt genom att den inte angav att ECB var skyldig att motivera omplaceringen med att den gjordes i tjänstens intresse.
23. Som tredje grund har klaganden gjort gällande att förstainstansrättens konstaterande av sakförhållandena är felaktigt, och som fjärde grund att förstainstansrätten har gjort en felaktig bedömning av sakförhållandena.
24. Den femte och sista grunden är att förstainstansrättens dom är felaktigt motiverad. Klaganden har hävdat att han inte vid förstainstansrätten ville bestrida den bedömning som ECB gjorde av honom i rapporten för år 1999, utan de omständigheter på vilka ECB grundade sin bedömningsrapport, och anser att förstainstansrätten inte har uttalat sig angående detta argument.
25. Jag skall undersöka grunderna i den ordning som således har fastställts.
A – Den första grunden: Felaktig rättstillämpning grundad på en felbedömning av artikel 36.1 i ECBS-stadgan och artikel 9 a första meningen i anställningsvillkoren
26. Genom den första grunden för överklagandet har klaganden bestridit förstainstansrättens ställningstagande avseende den rättsliga karaktären av anställningsförhållandet mellan ECB och dess anställda, samt förstainstansrättens fastställande av det utrymme för skönsmässig bedömning som ECB förfogar över vad gäller placering av dess personal.
27. Enligt klaganden följer det nämligen av artikel 9 a första meningen i anställningsvillkoren att det rättsliga förhållandet mellan ECB och dess anställda utgörs av anställningsavtal. Deras rättsliga förhållande är alltså av avtalsmässig karaktär.(8) I den överklagade domen åsidosattes, enligt klaganden, omfattningen och organisationen av det funktionella oberoende som ECB har i förhållande till denna text och till artikel 36.1 i ECBS-stadgan.
28. Jan Pflugradt anser att det är lämpligt att skilja mellan ECB:s utrymme för skönsmässig bedömning avseende å ena sidan de anställdas placering och å andra sidan organisationen av institutionen, över vilken institutionen obestridligen har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning. Således är förhållandet till de anställda grundat på avtal genom vilka den fria viljan respekteras. Av vad ovan anförts följer att ECB inte ensidigt kan ändra villkoren i det avtal som ingåtts mellan den och klaganden, vare sig efter bedömningsrapporten för år 1999 eller efter skrivelsen av den 28 juni 2000. Enligt klaganden utgör nämligen arbetsbeskrivningen en väsentlig beståndsdel av hans anställningsavtal. Denna beskrivning, vilken innehåller hans huvudsakliga ansvarsområden, sändes till klaganden av ECB för att han skulle godkänna den. Det var först när innehållet hade godkänts som det anställningsavtal som omfattades av anställningsbeviset ingicks mellan Jan Pflugradt och ECB.(9) Arbetsbeskrivningen var alltså en förutsättning för att Jan Pflugradt skulle godkänna avtalet.
29. I sin svarsskrivelse har ECB hävdat att även om det rättsliga förhållandet mellan ECB och dess personal är av avtalsmässig karaktär är det inte ett renodlat avtal. I synnerhet rör det sig inte om ett privaträttsligt avtal. Anställningsavtalet utgörs till stor del av regler som föreskrivs i anställningsvillkoren, vars innehåll ligger nära tjänsteföreskrifterna för tjänstemän och övriga anställda. Det var för övrigt denna likhet som medförde att förstainstansrätten i det aktuella fallet tillämpade den rättspraxis enligt vilken gemenskapsinstitutionerna har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning avseende organisation av verksamheten och placering av personal.
30. Enligt ECB har institutionen ett allmänt utrymme för skönsmässig bedömning, genom vilket rättigheter och skyldigheter fastställs. Detta kan inte vara betingat av karaktären på anställningsförhållandet mellan institutionen och dess personal, tjänstemän eller andra anställda.
Bedömning
31. I motsats till klaganden anser jag inte att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning genom att tillerkänna ECB ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vad gäller placering av dess personal och genom att samtidigt godkänna den ändring av vissa av klagandens ansvarsområden som ECB hade gjort.
32. Det är klarlagt att anställningsförhållandena mellan ECB och dess anställda är av avtalsmässig karaktär.(10) Dessa förhållanden konkretiseras genom att ett anställningsbevis skrivs under i enlighet med artikel 10 i anställningsvillkoren. Även om förhållandena är av avtalsmässig karaktär, skall det emellertid framhållas att en av avtalsparterna är en gemenskapsinstitution, som i detta hänseende har ett uppdrag av gemenskapsintresse och befogenhet att föreskriva bestämmelser som skall tillämpas på dess personal.(11)
33. Av denna anledning grundar sig ECB:s förhållande till sin kontraktsanställda personal, genom bestämmelserna i anställningsvillkoren, i väsentliga delar på föreskrifter som finns i anställningsvillkoren i den form de har antagits av ECB-rådet.
34. Klagandens argument avseende skillnaden i rättslig status mellan tjänstemännen och personalen vid ECB, som han härleder från det avtalsmässiga förhållandet och genomförandet av parternas fria vilja, saknar grund. Förvisso utgör bestämmelserna i anställningsvillkoren en del av Jan Pflugradts avtal, men klaganden och institutionen har inte förhandlat om dem. Anställningsförfarandet innehåller nämligen en diskussion och en viljeöverensstämmelse som, i enlighet med anställningsvillkoren, leder till ett anställningsbevis. Det rör sig om ett avtal som i stor utsträckning är reglerat och vid ingående av detta avtal har den framtida anställde mycket litet självständighet. I artikel 9 c sista meningen i anställningsvillkoren föreskrivs vidare att tolkningen av de rättigheter och skyldigheter som återfinns i denna handling är inspirerade av principerna i de förordningar och den rättspraxis som är tillämplig på institutionernas personal.
35. Vidare ingår anställningsvillkoren, vilka fastställts av ECB-rådet, i en handling som avfattats i allmänna termer som visserligen kan ändras med tiden, men bara i ytterst liten utsträckning. Av de olika versionerna av anställningsvillkoren framgår att bestämmelserna omfattar samtliga aspekter av anställningsförhållandet och att det finns litet utrymme för förändring. Såsom ECB preciserade vid förhandlingen den 18 mars 2004 var det enda inslaget av överenskommelse vid ingåendet av anställningsavtalet egentligen att Jan Pflugradt har signerat anställningsbeviset. I realiteten förekom det ingen verklig förhandling när detta avtal ingicks mellan klaganden och ECB.
36. Av vad ovan anförts drar jag slutsatsen att klagandens argument, att ECB:s stora utrymme för skönsmässig bedömning beträffande dess tjänstemän inte kan överföras till det förhållande den har till sin övriga personal, saknar grund. I egenskap av institution måste ECB kunna organisera sin verksamhet och sin personal inom ramen för sitt uppdrag av allmänintresse. Den rättsliga skillnaden mellan tjänstemän och ECB:s anställda kan inte motivera att det görs en skillnad i bedömning avseende placeringen av denna institutions personal. Slutligen, som vi nyss har sett, är sagda förhållande förvisso av avtalsmässig karaktär, men denna karaktär är inte renodlad. Institutionen, i förevarande fall ECB, har ett utrymme för skönsmässig bedömning för att organisera sin verksamhet, och detta oberoende av den rättsakt av avtalsmässig karaktär som ligger till grund för anställningsförhållandet mellan denna och dess personal.(12) Förstainstansrättens argument i punkt 54 i den överklagade domen, enligt vilket ECB tillerkänns ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vid organiserandet av sin verksamhet och placeringen av sin personal, är alltså tillﾤmpligt.
37. Följaktligen kan överklagandet inte vinna bifall på den av klaganden först anförda grunden att det föreligger en felaktig rättstillämpning.
B – Den andra grunden: Felaktig tillämpning av de bestämmelser rörande omplacering som är tillämpliga på tjänstemän
38. Inom ramen för den andra grunden har klaganden utgått från antagandet(13) att de principer som reglerar placeringen av personal vad gäller tjänstemän vid gemenskapsinstitutionerna är tillämpliga på ECB:s personal. Han har emellertid gjort gällande att dessa principer, även under detta antagande, åsidosattes av förstainstansrätten.
39. Klaganden har påstått att, sedan det ansvar för utvärdering som han hade fråntogs honom, hans tjänst inte längre var densamma inom ECB, även om hans lönegrad och lön inte förändrades. Han har hävdat att förstainstansrätten, genom att inte ogiltigförklara denna förändring, gjorde sig skyldig till en felaktig tillämpning av de principer som reglerar placeringen av personalen med hänsyn till reglerna om gemenskapens tjänstemän. Enligt Jan Pflugradt kan nämligen förstainstansrätten inte endast nöja sig med att kontrollera att klagandens placering i lönegrad förblev densamma, för att fastställa att hans tjänst var likvärdig, utan den borde konkret ha undersökt denna likvärdighet.
40. Enligt domstolens fasta rättspraxis(14) är det möjligt att omplacera en tjänsteman om det görs i tjänstens intresse och det säkerställs att tjänsten är likvärdig. Kravet rör alltså motsvarigheten mellan lönegraden och tjänsten, och inte de arbetsuppgifter som tjänsten som sådan innefattar.
41. I förevarande fall fastställde emellertid förstainstansrätten, i enlighet med ovannämnda rättspraxis, att Jan Pflugradts tjänst även efter förändringen av hans ansvarsområden fortfarande motsvarade den lönegrad i vilken han rekryterades och att han behöll sina huvudsakliga befogenheter.(15) Det har alltså inte visats att reglerna beträffande omplacering har tillämpats på ett felaktigt sätt.
42. Följaktligen skall talan inte vinna bifall på den grunden att principen om likvärdig tjänst åsidosatts.
C – Den tredje grunden: Felaktigt fastställande av sakförhållandena
43. Inom ramen för denna grund har Jan Pflugradt hävdat att förstainstansrätten har gjort ett felaktigt konstaterande av sakförhållandena vad gäller anställningsavtalets väsentliga delar, särskilt genom att inte fastställa att det ansvarsområde som togs ifrån honom, nämligen bedömning av medlemmarna i UNIX-gruppen, var ett huvudsakligt ansvarsområde. Enligt klaganden ankom det nämligen inte på honom att övertyga förstainstansrätten om att det rörde sig om ett borttagande av väsentliga delar av hans avtal. Enligt klaganden var det verkligen, i motsats till vad förstainstansrätten hävdade i punkt 58 i den överklagade domen, ett huvudsakligt ansvarsområde som fråntogs honom, och genom ett sådant ställningstagande gjorde alltså förstainstansrätten ett felaktigt konstaterande av sakförhållandena.
44. Vidare har klaganden framhållit att ECB inte åberopade tjänstens intresse till stöd för sitt beslut att ändra hans ansvarsområden.(16) Således kunde inte förstainstansrätten göra gällande att klaganden inte bestred att beslutet hade fattats i tjänstens intresse.
45. Jan Pflugradt arbetade vid ECB som samordnare av UNIX-specialister. Att bedöma gruppens medlemmar utgjorde en del av de avtalade ansvarsområdena som angavs i den handling som klaganden godkände och signerade. Denna befogenhet har tagits ifrån honom.
46. Inom ramen för sitt överklagande har klaganden hävdat att det inte ankom på honom att övertyga förstainstansrätten om att förändringarna av ansvarsområdena avsåg väsentliga delar av anställningsavtalet. Enligt fast rättspraxis skall emellertid klaganden enligt allmänna principer inge bevis för sina påståenden. Således ankom det på Jan Pflugradt att bevisa de sakförhållanden som skulle möjliggöra för förstainstansrätten att, inom ramen för sin befogenhet att avgöra ett mål i sak, göra en korrekt kvalificering. Klaganden gjorde inte detta i första instans och kan inte åberopa denna brist inom ramen för överklagandet.
47. Det andra argumentet avseende denna grund, att förstainstansrätten felaktigt uttalade att klaganden inte hade bestridit att förändringen av hans ansvarsområden måste göras i tjänstens intresse, kan inte prövas i sak. Enligt fast rättspraxis ankommer det nämligen på förstainstansrätten ensam att bedöma de sakförhållanden som har lagts fram inför den, och klaganden kan inte bestrida den bedömningen inom ramen för ett överklagande.(17)
48. Följaktligen skall den tredje grunden avvisas.
D – Den fjärde grunden: Felaktig bedömning av sakförhållandena
49. Jan Pflugradt har hävdat att förstainstansrätten gjorde en felaktig bedömning av de två ifrågasatta handlingarna, nämligen bedömningsrapporten för år 1999 och skrivelsen av den 28 juni 2000.(18) Enligt klaganden fråntog ECB honom ansvarsområden på ett mycket mer radikalt sätt i denna skrivelse än genom bedömningsrapporten. Förstainstansrätten drog emellertid, på ett inkonsekvent sätt, inte slutsatsen härav att klagandens avtalsmässiga ställning hade ändrats på ett väsentligt sätt.
50. Genom denna grund bestrider egentligen klaganden förstainstansrättens bedömning av sakförhållandena. Såsom ovan nämnts kan domstolen emellertid inte sätta sin bedömning i stället för den självständiga bedömning av sakförhållandena som den förra har gjort. Den fjärde grunden skall följaktligen avvisas.
E – Den femte grunden: Förstainstansrättens felaktiga motivering av den överklagade domen
51. Inom ramen för denna grund har Jan Pflugradt gjort gällande att förstainstansrätten motiverade sitt beslut på ett felaktigt sätt. Inför förstainstansrätten framförde nämligen klaganden argumentet att hans bedömningsrapport för år 1999 grundades på oriktiga påståenden om sakförhållandena. Klaganden har hävdat att förstainstansrätten inte bemötte hans argument och således inte motiverade sin dom korrekt.(19)
52. Jan Pflugradt har hävdat att förstainstansrätten utgick från det felaktiga antagandet att han ville bestrida den bedömning som gjordes beträffande honom av ECB i rapporten för år 1999, medan han egentligen bara bestred de sakförhållanden som låg till grund för denna bedömningsrapport. Förstainstansrätten kunde alltså inte underkänna detta argument genom att anse att det inte ankom på den att kontrollera den utvärdering som fanns i bedömningsrapporten, vilket klaganden har bestridit.
53. Enligt domstolens rättspraxis är syftet med den motiveringsskyldighet som åligger förstainstansrätten att det klart och tydligt skall framgå hur den har resonerat, så att de som berörs kan få kännedom om skälen för det beslut som fattats och så att domstolen ges möjlighet att utöva sin prövningsrätt.(20) Förstainstansrätten är skyldig att bemöta de argument som klaganden faktiskt har anfört och om så inte sker åsidosätter den sin motiveringsskyldighet.
54. Denna rättspraxis begränsas av att förstainstansrättens skyldighet att motivera sina beslut inte kan tolkas så att den är tvungen att i detalj bemöta varje argument som åberopats av klaganden, särskilt om argumentet inte är tillräckligt klart och precist och inte stöds av tillräckligt utförlig bevisning.(21)
55. I förevarande fall har klaganden bestridit vissa av de påståenden om sakförhållandena som ligger till grund för ECB:s bedömningsrapport för år 1999, men han har inte bestridit rapporten i sig.(22) Det måste emellertid konstateras att Jan Pflugradt, utöver en uppräkning av vissa sakförhållanden som nämns i sagda rapport, inte har givit in tillräckligt utförlig bevisning om att sakförhållandena har återgivits på ett felaktigt sätt.
56. Jag anser att förstainstansrätten inte har åsidosatt motiveringsskyldigheten, eftersom den har motiverat sin dom i enlighet med de grunder och argument som framförts inom ramen för talan. Eftersom Jan Pflugradt inte tillräckligt utförligt har förklarat de argument som framförts till stöd för grunderna för talan, kan han inte därefter åberopa att förstainstansrätten har motiverat sin dom på ett felaktigt sätt.
57. Talan kan inte vinna bifall på den femte grunden, att förstainstansrätten inte tillräckligt har motiverat sin dom.
VI – Förslag till avgörande
58. På grundval av vad ovan anförts föreslår jag att domstolen skall
1) ogilla överklagandet, och
2) förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
(1) .
(2)
–	Förstainstansrättens dom av den 22 oktober 2002 i de förenade målen T‑178/00 och T‑341/00, Pflugradt mot ECB (REG 2002, s. II‑4035) (nedan kallad den överklagade domen).
(3)
–	Av den 23 november 1999.
(4)
–	Europeiska centralbankens beslut av den 9 juni 1998 om antagandet av anställningsvillkoren för Europeiska centralbankens personal, ändrat den 31 mars 1999 (EGT L 125, 1999, s. 32).
(5)
– Om arbetsgivares skyldighet att upplysa arbetstagarna om de regler som är tillämpliga på anställningsavtalet eller anställningsförhållandet (EGT L 288, s. 32; svensk specialutgåva, område 5, volym 5, s. 97).
(6)
–	EGT L 125, s. 34.
(7)
–	Genom beslut av den 6 december 2001 förenade ordföranden på förstainstansrättens femte avdelning de två målen vad gäller det muntliga förfarandet som låg till grund för den överklagade domen.
(8)
–	Överklagandet (punkt 4).
(9)
–	I enlighet med artikel 10 a i anställningsvillkoren.
(10)
–	Se, bland annat, förstainstansrättens dom av den 18 oktober 2001 i mål T‑333/99, X mot ECB (REG 2001, s. II‑3021), punkt 61.
(11)
–	Ibidem (punkt 63), i vilken domstolen medgav att ECB i kontraktsförhållanden hade rätt att i anställningsvillkoren föreskriva ett disciplinärt förfarande som bland annat. ger den rätt att vidta nödvändiga åtgärder med hänsyn till de ansvarsområden och mål som den tilldelats, för det fall att en anställd inte har fullgjort sina skyldigheter enligt anställningsavtalet. Detta illustrerar det stora utrymme för skönsmässig bedömning som ECB har i förhållandet till sin personal.
(12)
–	Se, bland annat, domstolens dom av den 14 juli 1988 i de förenade målen 23/87 och 24/87, Aldinger m.fl. mot parlamentet (REG 1988, s. 4395) och förstainstansrättens dom av den 11 juli 1996 i mål T‑102/95, Aubineau mot kommissionen (REGP, s. I‑A‑357 och II‑1053), punkterna 28–30, där det fastslogs att placeringen av personalen även gäller för tillsättningsmyndigheterna i förhållande till tillfälligt anställda, såsom ECB erinrat om i sin svarsskrivelse (punkt 74).
(13)
–	Ett antagande som han anser vara felaktigt men som han tar som utgångspunkt för sitt resonemang.
(14)
–	Se, bland annat, domen i det ovannämnda målet Luxemburg mot revisionsrätten, punkt 24 och följande punkter, dom av den 23 mars 1988 i mål 19/87, Hecq mot kommissionen (REG 1988, s. 1681), punkt 6, och domen i det ovannämnda målet Ojha mot kommissionen, punkt 40.
(15)
–	Punkterna 58 och 90 i den överklagade domen.
(16)
–	Överklagandet (punkt 173 och följande punkter).
(17)
–	Se, bland annat, dom av den 1 juni 1994 i mål C‑136/92 P, kommissionen mot Brazzelli Lualdi m.fl. (REG 1994, s. I‑1981), punkt 49.
(18)
–	Överklagandet (punkt 171).
(19)
–	Överklagandet (punkt 192 och följande punkter).
(20)
–	Se, bland annat, beslut av den 25 juni 1998 i mål C‑159/98 P (R), Antilles néerlandaises mot rådet (REG 1998, s. I 4147), punkt 70.
(21)
–	Se dom av den 6 mars 2001 i mål C‑274/99 P, Connolly mot kommissionen (REG 2001, s. I‑1611), punkt 121.
(22)
–	Överklagandet (punkt 192).