62024CJ0562_RES
Mål C‑562/24 [Munik] (
i
)
S.H. d.o.o._ochM.A. d.o.o.
(begäran om förhandsavgörande från Okrožno sodišče v Kopru)
Domstolens dom (femte avdelningen) av den 29 januari 2026
”Begäran om förhandsavgörande – Straffrättsligt samarbete – Ömsesidigt erkännande av beslut om förverkande – Rambeslut 2006/783/RIF – Artikel 8.2 d – Skäl för att vägra erkännande och verkställighet – Berörda parters rättigheter – Tredje part i god tro – Inteckningsborgenär – Fast egendom som utgör vinning av brott – Förfarande för erkännande och verkställighet av ett beslut om förverkande – Tvångsinteckning som registrerats före antagandet av detta beslut”
Straffrättsligt samarbete – Tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på beslut om förverkande – Rambeslut 2006/783 – Skäl för att vägra erkännande och verkställighet – Räckvidd – Grundläggande rättigheter – Äganderätt – Vägran av den rättsliga myndigheten i den verkställande medlemsstaten att erkänna eller verkställa ett beslut om förverkande som utfärdats i en annan medlemsstat med avseende på fast egendom som utgör vinning av ett brott – Tillåtlighet – Villkor – Rättigheter för en inteckningsborgenär som är tredje part i god tro vilka gör det omöjligt att verkställa beslutet – Tvångsinteckning som registrerats av borgenären i fast egendom innan förfarandet för erkännande och verkställighet av beslutet om förverkande – Kontroll av ställningen som tredje part i god tro av den hänskjutande domstolen
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 17; Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/42, skälen 24 och 33 samt artikel 2 leden 1, 2 och 6; rådets rambeslut 2005/212, skäl 3, och 2006/783, skälen 1 och 8 samt artiklarna 1, 7, 8.2 d och 9.1)
(se punkterna 31–51 och 55 samt domslutet)
Resumé
Efter en begäran om förhandsavgörande från Okrožno sodišče v Kopru (Regiondomstolen i Koper, Slovenien) preciserar EU-domstolen det skäl som anges i artikel 8.2 d i rambeslut 2006/783 (
1
), enligt vilket den behöriga rättsliga myndigheten i den verkställande medlemsstaten får vägra att erkänna eller verkställa ett beslut om förverkande om ”de rättigheter som innehas av berörda parter, inklusive tredje part i god tro, enligt den verkställande statens lagstiftning gör det omöjligt att verkställa beslutet om förverkande”.
S.H., ett bolag bildat enligt kroatisk rätt, och två italienska medborgare fälldes slutgiltigt i Italien för deltagande i en kriminell organisation, för grovt bedrägeri och för penningtvätt, efter att ha lurat andra personer på pengar under förevändning att pengarna skulle investeras på plattformen Forex, när de i själva verket använde pengarna för personliga ändamål, däribland för köp av olika fastigheter i Italien, Slovenien och Kroatien.
I oktober 2018 och februari 2019 registrerade bolaget M.A., under ett verkställighetsförfarande mot S.H. som genomfördes i Republiken Slovenien, två tvångsinteckningar i en fastighet tillhörande S.H. belägen i Plavje (Slovenien). Fastigheten intecknades som säkerhet för två fordringar. Genom en dom meddelad i mars 2019 (nedan kallad beslutet om förverkande) förordnade en domstol i Italien om förverkande av fast egendom som utgjorde vinning av de brott som S.H. hade dömts för, däribland av en fastighet belägen i Koper (Slovenien) och nämnda fastighet i Plavje. Beslutet om förverkande översändes till de behöriga slovenska myndigheterna för att erkännas och verkställas. I enlighet med detta beslut och medan det straffrättsliga förfarandet pågick i Italien inskrevs i Republiken Sloveniens fastighetsregister, och till förmån för denna medlemsstat, ett beslut om frysning förenat med förbud mot att avyttra fastigheterna och mot att belasta dessa med nya inteckningar.
Därutöver försattes S.H. i december 2020 i konkurs av en kroatisk domstol. På begäran av M.A. inleddes i april 2019 dessutom ett andra konkursförfarande mot S.H. i Republiken Slovenien vid Regiondomstolen i Koper, Slovenien, som är den hänskjutande domstolen. M.A. hade bedömt att den fasta egendom som hade antecknats i fastighetsregistret som egendom tillhörande S.H. borde ingå i konkursboet. M.A. gjorde därvid gällande att bolaget hade förmånsrätt, medan Republiken Slovenien enligt bolaget inte gjorde sin fordran gällande till följd av inskrivningen av beslutet om frysning i fastighetsregistret.
I november 2022 förordnade undersökningsdomaren i Koper om erkännande och verkställighet av beslutet om förverkande, varför Republiken Slovenien skrevs in i fastighetsregistret som ägare av fastigheterna i Koper och Plavje. Såväl likvidatorn för S.H. som M.A. överklagade detta beslut till den hänskjutande domstolen.
Nämnda domstol avslog överklagandena och fann därvidlag att den omständigheten att M.A. hade registrerat tvångsinteckningar i den fastighet som var belägen i Plavje, och som S.H. äger, innan förbudet mot att avyttra denna egendom och att belasta den med nya inteckningar hade skrivits in i fastighetsregistret till förmån för Republiken Slovenien, inte hade någon inverkan på lagenligheten av beslutet att erkänna och verkställa beslutet om förverkande. M.A. överklagade detta beslut till Ustavno sodišče (Författningsdomstolen, Slovenien). Nämnda domstol upphävde beslutet och återförvisade målet till den hänskjutande domstolen, och angav att EU-domstolen ännu inte hade meddelat något avgörande i fråga om de omständigheter under vilka inteckningsborgenärer kan anses vara ”tredje part i god tro”.
Under dessa omständigheter ställde den hänskjutande domstolen sin fråga för att få klarhet i huruvida artikel 8.2 d i rambeslut 2006/783, jämförd med artikel 17.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), ska tolkas så, att den behöriga rättsliga myndigheten i den verkställande medlemsstaten får vägra att erkänna eller verkställa ett beslut om förverkande som utfärdats i en annan medlemsstat med avseende på fast egendom som utgör ”vinning” av ett brott, enligt definitionen i artikel 2 e i rambeslutet, av det skälet att en inteckningsborgenärs rättigheter, på grund av att vederbörande är ”tredje part i god tro”, i den mening som avses i artikel 8.2 d i rambeslutet, gör det omöjligt att verkställa beslutet, i fall borgenären har registrerat en tvångsinteckning i denna fasta egendom i den verkställande medlemsstaten innan förfarandet för erkännande och verkställighet av beslutet inleddes i nämnda medlemsstat.
Domstolens bedömning
För att besvara den hänskjutna frågan anger EU-domstolen att det är nödvändigt att fastställa innebörden av begreppet ”tredje part i god tro” i artikel 8.2 d i rambeslut 2006/783. För det första preciserar EU-domstolen i detta avseende att det framgår av lydelsen i denna artikel, jämförd med lydelsen i artikel 9.1 i rambeslut 2006/783, att de personer vars rättigheter kan hindra erkännande och verkställighet av ett beslut om förverkande, i den mening som avses i den förstnämnda av dessa bestämmelser, motsvarar de personer som ska ha tillgång till ett effektivt rättsmedel för att bestrida ett sådant beslut, i enlighet med den andra av dessa bestämmelser. Enligt fast rättspraxis hör till dessa personer, utöver de personer som har befunnits skyldiga till ett brott, även tredje parter vars egendom påverkas eller berörs av ett beslut om förverkande.
För det andra påpekar EU-domstolen att rambeslut 2006/783 har ett nära samband med de gemensamma minimiregler för beslut om förverkande som anges i bland annat direktiv 2014/42 (
2
). Det följer nämligen av dessa direktivsbestämmelser att förverkande av sådan vinning av ett brott som har överförts till tredje part eller som har förvärvats av en sådan tredje part endast kan förhindras om det visas att denna tredje part inte hade kännedom om att överföringens eller förvärvets syfte var att den misstänkte eller tilltalade skulle undvika förverkande. En inteckningsborgenär kan därför anses vara en ”berörd part” som har ställning som ”tredje part i god tro”, i den mening som avses i artikel 8.2 d i rambeslut 2006/783, vars rättigheter kan påverkas av ett beslut om förverkande av fast egendom som utgör vinning av ett brott, när borgenären har registrerat en tvångsinteckning i egendomen före antagandet av detta beslut, och följaktligen innan förfarandet för erkännande av beslutet inleddes. EU-domstolen tillägger att det måste visas att denna tredje part inte kände till eller inte kunde känna till att inteckningens syfte för den misstänkte eller tilltalade var att undvika förverkande genom överföring av en sakrätt i denna fasta egendom till nämnda tredje part.
Slutligen understryker EU-domstolen att denna tolkning är helt förenlig med de mål som eftersträvas med rambeslut 2006/783, bland annat principen om ömsesidigt erkännande. Den erinrar i detta avseende om att principen ska förenas med iakttagandet av de grundläggande rättigheterna. För att uppnå en rimlig avvägning mellan principen om ömsesidigt erkännande och iakttagandet av den rätt till egendom som stadfästs i artikel 17 i stadgan, syftar i detta sammanhang artikel 8.2 d i rambeslut 2006/783 till att säkerställa skyddet av rättigheterna för berörda tredje parter i god tro.
EU-domstolen drar slutsatsen att den behöriga rättsliga myndigheten i den verkställande medlemsstaten, enligt artikel 8.2 d i rambeslut 2006/783, jämförd med artikel 17.1 i stadgan, får vägra att erkänna eller verkställa ett beslut om förverkande som utfärdats i en annan medlemsstat med avseende på fast egendom som utgör ”vinning” av ett brott, enligt definitionen i artikel 2 e i rambeslutet, av det skälet att en inteckningsborgenärs rättigheter, på grund av att vederbörande är ”tredje part i god tro”, i den mening som avses i artikel 8.2 d i rambeslutet, gör det omöjligt att verkställa beslutet, i fall borgenären har registrerat en tvångsinteckning i denna fasta egendom i den verkställande medlemsstaten innan förfarandet för erkännande och verkställighet av beslutet inleddes i nämnda medlemsstat, varvid det ankommer på den hänskjutande domstolen att avgöra huruvida nämnda borgenär kan anses vara ”i god tro”, i den mening som avses i denna bestämmelse, med beaktande av samtliga omständigheter i samband med utfärdandet i den verkställande medlemsstaten av den exekutionstitel som ligger till grund för fordran med panträtt.
(
i
)	Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.
(
1
)	Rådets rambeslut 2006/783/RIF av den 6 oktober 2006 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på beslut om förverkande (EUT L 328, 2006, s. 59).
(
2
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2014/42/EU av den 3 april 2014 om frysning och förverkande av hjälpmedel vid och vinning av brott i Europeiska unionen (EUT L 127, 2014, s. 39).