62002CC0010_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. De tolkningsfrågor som ställts av Tribunale Amministrativo Regionale per la Puglia (länsrätten i Puglia) rör villkoren för läkares tillträde till vissa tjänster inom primärvården. Den hänskjutande domstolen önskar få klarhet i huruvida det är förenligt med rådets direktiv 93/16/EEG av den 5 april 1993 om underlättande av läkares fria rörlighet och ömsesidigt erkännande av deras utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis(2) (nedan kallat läkardirektivet), att vid valet av allmänpraktiserande läkare för tjänstgöring inom den statliga hälsovården ge företräde åt sökande som jämte ett särskilt utbildningsbevis avseende utbildning i allmänmedicin har förvärvat rättighet att utöva verksamhet som allmänpraktiserande läkare framför andra sökande som endast har en av dessa behörigheter.
II – Tillämpliga bestämmelser
A – Gemenskapsrättsliga bestämmelser
2. Läkardirektivet utgör en kodifiering av olika direktiv om läkarbehörigheter, däribland rådets direktiv 86/457/EEG av den 15 september 1986 om särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare.(3)
3. Bestämmelser om utbildningen för allmänpraktiserande läkare återfinns i artiklarna 31, 32 och 34 i läkardirektivet (artiklarna 2, 3 och 5 i direktiv 86/457). I artikel 31.2 b föreskrivs bland annat att den skall omfatta minst två års studier på heltid. Om utbildningen sker på deltid skall den enligt artikel 34 i läkardirektivet förlängas med motsvarande tid.
4. Artikel 36 i läkardirektivet (artikel 7 i direktiv 86/457) har följande lydelse:
”1. Fr. o. m. den 1 januari 1995 skall varje medlemsstat, om inte annat följer av de bestämmelser om förvärvade rättigheter som antagits, som villkor för rätten att utöva verksamhet som allmänpraktiserande läkare inom ramen för dess socialförsäkringssystem kräva innehav av det utbildnings-, examens- eller annat behörighetsbevis som avses i artikel 30.
…
Varje medlemsstat skall fastställa närmare regler för de förvärvade rättigheter som de erkänner. Medlemsstaterna skall emellertid betrakta rätten att utöva verksamhet som allmänpraktiserande läkare inom ramen för dess socialförsäkringssystem som förvärvad för de läkare som utan att ha något av de utbildnings-, examens- eller andra behörighetsbevis som avses i artikel 30, den 31 december 1994 har denna rätt enligt artikel 1 – 20 och som vid nämnda tidpunkt är etablerade inom det landets territorium med stöd av artikel 2 eller artikel 9.1.
3.–5. ...”
B – Italiensk lagstiftning
5. I lagdekret nr 256/1991 anges vilka behörigheter som krävs för att utöva verksamhet som allmänpraktiserande läkare i Italien. I princip krävs det ett utbildningsbevis avseende utbildning i allmänmedicin. Enligt artikel 6 i detta lagdekret har emellertid på grund av förvärvade rättigheter även de läkare som den 31 december 1994 har rätt att bedriva verksamhet som allmänpraktiserande läkare inom ramen för den nationella hälsovården rätt att bedriva sådan verksamhet.
6. Tillträde till viss verksamhet som allmänpraktiserande läkare inom ramen för det italienska socialförsäkringssystemet reglerades vid tidpunkten för omständigheterna i målet vid den nationella domstolen genom ett kollektivavtal från år 1996, som trädde i kraft genom presidentdekret nr 484/96. Enligt artikel 1.3 i kollektivavtalet krävs antingen ett utbildningsbevis avseende utbildning i allmänmedicin eller behörighet på grund av förvärvade rättigheter.
7. Enligt artikel 2.1 i detta kollektivavtal väljer hälsovårdsmyndigheten ut läkare för de verksamheter som omfattas av avtalet utifrån en årligen fastställd regional reservlista. Enligt artikel 3 i kollektivavtalet får sökandena poäng, som fastställs utifrån dels deras yrkesmässiga behörighet, dels deras yrkeserfarenhet. Utbildningsbeviset avseende allmänmedicin motsvarar 12 poäng. För varje tjänstgjord månad som uppdragsläkare inom primärvården tillgodoräknas sökandena 0,2 poäng. Detta värde ökar med 0,3 poäng om tjänstgöringen har ägt rum inom den aktuella regionen.
8. Man kan få ytterligare poäng för vissa särskilda verksamheter som allmänpraktiserande läkare. I artikel 3.3 i kollektivavtalet anges det visserligen uttryckligen att olika poäng som hänför sig till yrkesverksamhet under samma tidsperiod inte får sammanläggas. Däremot synes det inte finnas några bestämmelser som uttryckligen utgör hinder för att poäng som tilldelats på grund av yrkesverksamhet och poäng som tilldelats på grund av utbildningsbevis avseende utbildning i allmänmedicin sammanläggs.
9. Artikel 20 i kollektivavtalet rör tilldelningen av uppdrag inom primärvården i områden där det råder brist på allmänpraktiserande läkare. I detta syfte har det med de redan omnämnda regionala reservlistorna som underlag upprättats ytterligare en reservlista för sökande inom respektive verksamhet, varvid varje sökande tilldelas 5 tilläggspoäng om han sedan minst två år har varit bosatt i det område där det råder brist på läkare, och 20 tilläggspoäng om han sedan minst två år haft sitt säte i den aktuella regionen.
10. Enligt artikel 3.6 i kollektivavtalet förbehålls i regionen 20–40 procent av uppdragen till allmänpraktiserande läkare inom primärvården dem som har utbildningsbevis, medan de återstående 60–80 procenten förbehålls de läkare som utan denna behörighet – det vill säga på grund av förvärvade rättigheter – får utöva verksamhet som läkare inom ramen för det italienska socialförsäkringssystemet. För det fall att avtalet inte förnyas i tid gäller enligt den avslutande bestämmelsen i punkt 5 att de båda grupperna det påföljande året tilldelas en kvot om 50 procent vardera.
III – Sakomständigheter och begäran om förhandsavgörande
11. Målet i den nationella domstolen rör det förhållandet att läkare, som utbildats i allmänmedicin och dessutom på grund av förvärvade rättigheter har rätt att utöva verksamhet som allmänpraktiserande läkare, vid ansökan kan ingå i båda kvoterna.
12. De lokala hälsovårdsmyndigheterna i regionen Apulien, närmare bestämt den myndighet som är part i målet, Azienda Unitá Sanitaria Locale BA/3 med säte i Altamura (nedan kallad AUSL BA/3 Altamura), underlät, på uppdrag av den regionala myndigheten, att beträffande sökande inom ramen för kvoten för läkare med förvärvade rättigheter beakta de 12 poäng vilka ”dubbelt behöriga” sökande hade tilldelats på grund av ett utbildningsbevis. Den hänskjutande domstolen har med stöd av ovannämnda italienska bestämmelser i fast rättspraxis godtagit detta förfaringssätt. Mål C-11/02 rör överklaganden av ”dubbelt behöriga” läkare, parterna Berardi m.fl., liksom Vaira m.fl., vilka har ifrågasatt denna rättspraxis.
13. Under tiden fastställde visserligen Consiglio di Stato, att när det gäller ”dubbelt behöriga” sökanden måste de 12 poängen för utbildningsbevisen beaktas även inom ramen för kvoten för läkare med förvärvade rättigheter. Enligt vad den hänskjutande domstolen har angett var Consiglio di Stato därvid av uppfattningen att varje missgynnande av innehavare av utbildningsbevis står i strid med läkardirektivet.
14. Hälsovårdsmyndigheterna, däribland myndigheterna Azienda Unitá Sanitaria Locale BA/1 med säte i Andria (nedan kallad AUSL BA/1 Andria) och AUSL BA/3 Altamura som är parter i detta mål, har mot bakgrund härav på uppdrag av den regionala myndigheten i Apulien ändrat sin praxis och tillgodoräknat ”dubbelt behöriga” sökande 12 poäng för utbildningsbevis, även inom ramen för kvoten för läkare med förvärvade rättigheter. Fascicolo m.fl. och Benedictis m.fl., som är parter i målet, har ifrågasatt detta. Enligt dem rör det sig om läkare, som uteslutande kan omfattas av kvoten för läkare med förvärvade rättigheter, eftersom de inte förfogar över utbildningsbeviset. Det är detta som överklagandena i mål C-10/02 handlar om.
15. Den hänskjutande domstolen har befarat att den uppfattning som Consiglio di Stato har gett uttryck för innebär ett ensidigt gynnande av utbildningsbevis framför förvärvade rättigheter, som står i strid med läkardirektivet. Den har därför ställt följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1. Skall läkarlegitimation som erhållits senast den 31 december 1994 anses vara likvärdig med utbildningsbevis avseende särskild utbildning i allmänmedicin vid utövande av verksamhet som allmänpraktiserande läkare enligt artikel 7.2 i direktiv 86/457/EEG och artikel 36.2 i direktiv 93/16?
2. Får medlemsstaterna enligt de ovannämnda gemenskapsrättsliga bestämmelserna från och med den 1 januari 1995, till förmån för läkare som innehar såväl utbildningsbevis avseende utbildning i allmänmedicin som läkarlegitimation som erhållits senast den 31 december 1994, införa bestämmelser som kännetecknas av att en större andel tjänster är förbehållna dessa läkare än dem som enbart har ett utbildningsbevis.
3. Om svaret på den förra frågan är jakande, innebär den ovan redovisade situationen, med hänsyn till reglerna om förvärvade rättigheter, att medlemsstaterna därefter får särbehandla de ovannämnda läkarna genom att i samtliga fall tilldela dem tilläggspoäng för att de har erhållit utbildningsbevis avseende utbildning i allmänmedicin?”
IV – Rättslig bedömning
A – Parternas argument
16. Parterna i målen i den nationella domstolen kan delas in i två läger.
17. Fascicolo m.fl., de Benedictis m.fl. och AUSL BA/3 Altamura menar, att det står i strid med läkardirektivet att utdela poäng för utbildningsbeviset, om innehavaren av det omfattas av kvoten för innehavare av förvärvade rättigheter.
18. Detta ställningstagande vilar på antagandet att behörigheten att utöva verksamhet som allmänpraktiserande läkare på grund av förvärvade rättigheter är likvärdig med en behörighet som grundar sig på utbildning. En utbildning medför därför inte någon ytterligare behörighet för läkaren, eftersom denne redan på grund av förvärvade rättigheter kan utöva verksamhet som allmänpraktiserande läkare. Det är följaktligen felaktigt att inom ramen för kvoten för innehavare av förvärvade rättigheter ge tilläggspoäng för en utbildning. Tillgodoräkning av dessa poäng utgör en avsevärd konkurrensnackdel för innehavare av förvärvade rättigheter som inte har genomgått utbildning i allmänmedicin. Därigenom sätts kvoteringens ändamål, nämligen att skydda läkare med förvärvade rättigheter, ifråga. Slutligen medför det även en risk för att läkare utbildar sig i allmänmedicin endast för att få fler poäng än dem som kan intjänas genom praktisk verksamhet under en jämförbar period. För att förhindra detta har enligt det senaste kollektivavtalet utbildningsbevisets värde minskat till 7,2 poäng. Detta värde motsvarar praktisk verksamhet under två år i den aktuella regionen.
19. Berardi m.fl., Vaira m.fl. och AUSL BA/1 Andria liksom regionen Apulien har däremot gjort gällande att sökande som omfattas av kvoten för innehavare av förvärvade rättigheter får tillgodoräknas poäng för utbildningsbevis.
20. Denna uppfattning gör åtskillnad mellan läkarlegitimation inom ramen för socialförsäkringssystemet och bedömningen av kvalifikationer vid valet mellan sökande. Eftersom likabehandlingsprincipen endast kräver att jämförbara situationer behandlas lika medan olikartade situationer får behandlas olika, får dubbelt behöriga sökande ges tillträde till en större andel tjänster. Den uppoffring som krävts för att få utbildningsbeviset utgör skäl för att värdera detta högre än en motsvarande period av yrkeserfarenhet. Om man inte skulle tillgodoräknas 12 poäng för dessa utbildningsbevis skulle det innebära att innehavare av utbildningsbevis skulle missgynnas i förhållande till dem som i stället för att genomgå den tvååriga utbildningen praktiserat och på så sätt kunnat få mellan 4,8 och 7,2 tilläggspoäng för praktik.
21.
Kommissionen har understrukit att det inte återfinns några bestämmelser om villkoren för tillträde till tjänstgöring i det nationella hälsovårdssystemet i artikel 36.2 eller någon annanstans i läkardirektivet. Likväl framgår det av domen i målet Garofalo(4) att erkännandet av förvärvade rättigheter skall bedömas som likvärdigt med ett utbildningsbevis. I denna dom har domstolen gett medlemsstaterna ett stort utrymme vid erkännandet av förvärvade rättigheter, som endast begränsas av att i vart fall samtliga etablerade läkare från andra medlemsstater som före den 1 januari 1995 var behöriga att tjänstgöra som allmänpraktiserande läkare måste erkännas.
B – Slutsats
22. Domstolen skall avgöra huruvida det är förenligt med läkardirektivet att tillerkänna utbildningsbevis avseende utbildning i allmänmedicin ett högre värde än likvärdiga läkares förvärvade rättigheter eller om båda kategorierna tvärtom måste behandlas lika. Denna fråga förutsätter emellertid att läkardirektivet överhuvudtaget innehåller bestämmelser om valet av sökande till uppdrag som allmänpraktiserande läkare inom ramen för socialförsäkringssystemet.
23. Redan tillämpligheten av läkardirektivet skulle kunna ifrågasättas i föreliggande mål, eftersom det rör sig om rent inhemska sakomständigheter som inte synes ha någon koppling till de grundläggande friheterna.(5) Läkardirektivet har antagits med stöd av artikel 49 i EG-fördraget (nu artikel 40 EG i ändrad lydelse), artikel 57.1 och 57.2 första och tredje meningen i EG-fördraget (nu artikel 47.1 och 47.2 första och tredje meningen EG i ändrad lydelse) liksom artikel 66 i EG-fördraget (nu artikel 55 EG i ändrad lydelse), vilka är avsedda att ligga till grund för bestämmelser som skall underlätta den fria rörligheten för arbetstagare liksom etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster.
24. Läkardirektivet inskränker sig emellertid inte till att på gemenskapsnivå underlätta läkarnas fria rörlighet, utan harmoniserar även minimikraven på utbildningen till allmänpraktiserande läkare.(6) På grund av denna harmonisering får läkardirektivet rättsliga följder även för rent nationella sakomständigheter.(7) Detta står inte i strid med den rättsliga grunden för läkardirektivet. Artikel 57.2 i EG-fördraget medger uttryckligen även en samordning av bestämmelserna i lagar och andra författningar om godkännande och utövande av privata verksamheter. En sådan samordning omfattar även rent inhemska sakomständigheter.
25. Likväl framgår det vid en närmare betraktelse av bestämmelserna i läkardirektivet att dessa inte reglerar valet av sökande till uppdrag som allmänpraktiserande läkare inom ramen f ör socialförsäkringssystemet.
26. I artikel 36.1 i läkardirektivet föreskrivs endast beträffande utbildningen ett särskilt villkor för rätten att utöva verksamhet som läkare inom ramen för ett nationellt socialförsäkringssystem. Denna bestämmelse innebär inte att alla läkare som har denna behörighet ovillkorligen har rätt att utöva sådan verksamhet. Erkännandet av förvärvade rättigheter enligt artikel 36.2 i läkardirektivet kan inte utgöra något ytterligare krav vid valet av läkare för sådan verksamhet.
27. De övriga bestämmelserna i avdelning IV om särskild utbildning för allmänpraktiserande läkare reglerar kraven på denna utbildning, erkännandet av utbildningsbevis och rätten att utdela yrkestitlar. Det finns inte några bestämmelser om vilka kriterier som skall användas för urvalet av läkare ur en grupp behöriga sökande.
28. Även övriga bestämmelser i läkardirektivet rör i huvudsak de nödvändiga kvalifikationerna för läkare och specialistläkare liksom erkännandet av deras utbildningsbevis. Liksom när det gäller behörigheten för allmänpraktiserande läkare rör det sig därvid emellertid endast om bestämmelser rörande utbildningsvillkor och inte om slutgiltiga kriterier vid valet mellan olika sökande. När det gäller läkardirektivet anges det endast i artikel 21 en aspekt av tillträdet till verksamhet inom ramen för socialförsäkringssystemet som inte har med utbildning att göra, nämligen kravet på en förberedande praktiktjänstgöring. Denna bestämmelse har emellertid under den tid som nu har förflutit upphört att gälla.
29. Läkardirektivet inskränker sig därför i dag till att reglera utbildningsvillkoren och att fastställa förutsättningarna och miniminivån för erkännandet av förvärvade rättigheter. I övrigt överlåter läkardirektivet, enligt vad som anges i skäl 22, uttryckligen till medlemsstaterna att utforma sina nationella socialförsäkringssystem och att bestämma vilken verksamhet som skall bedrivas inom ramen för dessa system.
30. Medlemsstaterna kan därför fritt utforma kriterierna för val av allmänpraktiserande läkare inom ramen för socialförsäkringssystemet, såvitt de i vart fall kräver en behörighet som allmänpraktiserande läkare eller en förvärvad rättighet att utöva denna verksamhet.
31. Som kommissionen anförde under den muntliga förhandlingen skulle det kunna vara så att mera långtgående krav följer av gemenskapsrätten grundläggande friheter vid gränsöverskridande situationer. Även om Benedictis m.fl. också försökte visa under förhandlingen att det eventuellt fanns omständigheter av gränsöverskridande karaktär, kan det konstateras att dessa omständigheter i förevarande fall är helt fiktiva. Den hänskjutande domstolen har emellertid inte ställt någon fråga i detta avseende. Därmed finns det inte heller något skäl att pröva tillämpningen av de grundläggande friheterna i förevarande mål.
32. Vad gäller den andra och den tredje frågan kan det konstateras att läkardirektivet inte innehåller några bestämmelser om huruvida medlemsstaterna
– till förmån för läkare som innehar såväl utbildningsbevis avseende utbildning i allmänmedicin som läkarlegitimation som har erhållits senast den 31 december 1994, får införa bestämmelser som kännetecknas av att en större andel tjänster är förbehållen dessa läkare än dem som enbart har ett utbildningsbevis avseende allmänmedicin och med dem likvärdiga läkare, eller
– får särbehandla de ovannämnda läkarna genom att i samtliga fall tilldela dem tilläggspoäng för att de erhållit utbildningsbevis avseende utbildning i allmänmedicin.
33. Mot bakgrund av de föreslagna svaren på dessa frågor synes den praktiska betydelsen av ett svar på första frågan, huruvida läkardirektivet innebär att utbildning avseende allmänmedicin skall värderas högre än förvärvade rättigheter, vara tveksam. Eftersom den hänskjutande domstolen och vissa parter i målet dock grundar sina uppfattningar på att de båda ”behörigheterna” är likvärdiga, och då det i artikel 1 tredje stycket i kollektivavtalet anses att förvärvade rättigheter är jämförbara ( titolo equipollente ) synes det emellertid vara påkallat att ta ställning även till denna fråga.
34. Varken i läkardirektivet eller i domen i det ovannämnda målet Garofalo slås det uttryckligen fast att utbildning avseende allmänmedicin och förvärvade rättigheter är likvärdiga. Läkardirektivet tillerkänner utbildning avseende allmänmedicin ett högt värde. Direktivet infördes enligt skäl 17 för att bemöta utbildningsbristen i den traditionella medicinska grundutbildningen. Med denna kompletterande behörighet förväntar sig den gemenskapsrättsliga lagstiftaren enligt skäl 18 fördelar för patienterna och en förbättrad hälso- och sjukvård.(8) Sådana fördelar kan i princip utgöra ett övervägande skäl för det allmänna som är nödvändigt för att motivera de påfrestningar som utbildningskraven innebär för den fria yrkesutövningen.(9)
35. Däremot går det inte ur läkardirektivet att hämta någon vägledning beträffande något särskilt värde av förvärvade rättigheter. Genom artikel 36.2 i läkardirektivet infördes erkännandet av förvärvade rättigheter till skydd för läkare som utnyttjat sin etableringsfrihet och som före den 1 januari 1995 hade behörighet att utöva verksamhet som allmänpraktiserande läkare inom ramen för socialförsäkringssystemet.(10) Medlemsstaterna kan utvidga kretsen av skyddade läkare.(11) Framför allt saknas skyldighet för dem att kräva en viss minsta tids yrkeserfarenhet eller att ställa upp andra behörighetskrav. Enligt italienska bestämmelser uppstår förvärvade rättigheter teoretiskt redan om en läkare den 31 december 1994 var behörig att utöva verksamhet som allmänpraktiserande läkare. Därmed ställs det inte några särskilda villkor för möjligheten att erkänna förvärvade rättigheter. Erkännandet av förvärvade rättigheter i sig garanterar följaktligen inte några fördelar för patientvården eller hälso- och sjukvårdssystemet. Det rör sig snarare om bestämmelser för att mildra en alltför rigorös tillämpning av en princip.
36. Sammanfattningsvis konstaterar jag att utbildning i allmänmedicin tillerkänns ett högre värde än erkännandet av förvärvade rättigheter. Det högre värdet för utbildning utesluter naturligtvis inte att innehavaren av förvärvade rättigheter på grund av sin praktiska erfarenhet har likvärdiga eller bättre kvalifikationer för att utöva verksamhet som allmänpraktiserande läkare än innehavaren av ett utbildningsbevis. Dessa bättre kvalifikationer beror då emellertid inte på de förvärvade rättigheterna, utan på den praktiska erfarenheten som sådan.
37. Mot bakgrund av ovanstående skall den första frågan besvaras på så sätt att läkardirektivet i princip tillskriver utbildningsbevis avseende utbildning i allmänmedicin ett högre värde än förvärvade rättigheter.
V – Förslag till avgörande
38. Mot bakgrund av ovanstående föreslår jag att de av Tribunale Amministrativo Regionale per la Puglia ställda tolkningsfrågorna besvaras på följande sätt:
1. Rådets direktiv 93/16/EEG av den 5 april 1993 om underlättande av läkares fria rörlighet och ömsesidigt erkännande av deras utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis tillskriver i princip utbildning i allmänmedicin ett högre värde än förvärvade rättigheter.
2. Direktiv 93/16/EEG innehåller inte några bestämmelser om huruvida medlemsstaterna
– till förmån för dem som innehar såväl utbildningsbevis avseende utbildning i allmänmedicin som läkarlegitimation som har erhållits senast den 31 december 1994, får införa bestämmelser som kännetecknas av att en större andel tjänster är förbehållen dessa läkare än dem som enbart innehar ett av dessa utbildningsbevis, eller
– får särbehandla de ovannämnda läkarna genom att i samtliga fall tilldela dem tilläggspoäng för att de har erhållit utbildningsbevis avseende utbildning i allmänmedicin.
(1) .
(2)
–	EGT L 165, s. 1; svensk specialutgåva; område 6, volym 4, s. 102.
(3)
–	EGT L 267, s. 26.
(4)
–	Dom av den 16 oktober 1997 i de förenade målen C-69/96–C-79/96, Garofalo m.fl. (REG 1997, s. I–5603), punkt 31.
(5)
–	Se förslag till avgörande av generaladvokaten Ruiz-Jarabo Colomer föredraget den 26 juni 1997 i mål C-69/96, Garofolo (REG 1997, s. I-5605), punkt 46 och följande punkter.
(6)
–	Jämför dom av den 9 september 2003 i mål C-25/02, Rinke (REG 2003, s. I–0000), punkt 38.
(7)
–	Jämför härvidlag beslut av den 17 oktober 2003 i mål C-35/02, Vogel (REG 2003, s. I–0000). Enligt detta beslut utgör det med läkardirektivet jämförbara rådets direktiv 78/687/EEG av den 25 juli 1978 om samordning av bestämmelserna i lagar och andra författningar om verksamhet som tandläkare (EGT L 233, s. 10; svensk specialutgåva, område 6, volym 2, s. 6), hinder för nationella bestämmelser som generellt tillåter (inhemska) läkare att utöva verksamhet som tandläkare, trots att de inte genomgått den enligt direktiv 78/687 erforderliga utbildningen.
(8)
–	Så även i domen i målet Rinke (nämnt i fotnot 4 ovan), punkt 38.
(9)
–	Jämför, angående indirekt könsdiskriminering, domen i målet Rinke (nämnt i fotnot 4 ovan). Även här handlar det om att motivera ingrepp i den fria yrkesutövningen.
(10)
–	Domen i målet Garofalo (nämnd i fotnot 4 ovan), punkt 31.
(11)
–	Domen i målet Garofalo (nämnd i fotnot 4 ovan), punkt 34.