Pagaidu versija
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
2026. gada 23. aprīlī (*)
Apelācija – Valsts atbalsts – LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunkts – Vācijas gaisa transporta tirgus – Atbalsts, ko Vācijas Federatīvā Republika piešķīrusi aviosabiedrībai saistībā ar Covid‑19 pandēmiju – Valsts atbalsta pasākumu pagaidu regulējums – Deutsche Lufthansa AG
rekapitalizācija – Eiropas Komisijas lēmums necelt iebildumus – Atbalsts, kas ir paredzēts nopietnu traucējumu novēršanai tautsaimniecībā
Lietā C‑457/23 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2023. gada 20. jūlijā iesniegusi
Deutsche Lufthansa AG, Ķelne (Vācija), ko sākotnēji pārstāvēja
J. Burger, H.‑J. Niemeyer,
C. Sielmann un
C. Wilken, Rechtsanwälte, vēlāk
P. Heuser, H.‑J. Niemeyer,
C. Sielmann un
C. Wilken, Rechtsanwälte,
apelācijas sūdzības iesniedzēja,
pārējās lietas dalībnieces:
Ryanair DAC, Sordsa [Swords] (Īrija), ko sākotnēji pārstāvēja F.‑C. Laprévote un
E. Vahida, avocats,
D. Pérez de Lamo un
S. Rating, abogados, vēlāk F.‑C. Laprévote un
E. Vahida, avocats, kā arī
S. Rating, abogado,
Condor Flugdienst GmbH, Nei Izenburga [Neu‑Isenburg] (Vācija), ko sākotnēji pārstāvēja
A. Israel un
J. Lang, Rechtsanwälte, G. J. Dietrich, barrister,
E. Wright, avocate, vēlāk
A. Israel un
J. Lang, Rechtsanwälte, G. J. Dietrich,
barrister, vēlāk
A. Israel un
J. Lang, Rechtsanwälte,
T. Peevska, avocate, un visbeidzot – A. Israel un
J. Lang, Rechtsanwälte, kā arī
M. Álvarez‑Requejo Heredero, abogada,
prasītājas pirmajā instancē,
Eiropas Komisija, ko pārstāv
L. Flynn,
J. Carpi Badía un
F. Tomat, pārstāvji,
atbildētāja pirmajā instancē.
Vācijas Federatīvā Republika, ko sākotnēji pārstāvēja
J. Möller un P.‑L. Krüger, vēlāk J. Möller, pārstāvji,
Francijas Republika,
personas, kas iestājušās lietā pirmajā instancē,
TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Likurgs [C. Lycourgos], tiesneši O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei], S. Rodins [S. Rodin] (referents), N. Pisarra [N. Piçarra] un N. Fengers [N. Fenger],
ģenerāladvokāts: A. Bjondi [A. Biondi],
sekretārs M. Longars [M. Longar], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 7. maija tiesas sēdi,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 16. oktobra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Ar apelācijas sūdzību Deutsche Lufthansa AG (turpmāk tekstā – “DLH”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2023. gada 10. maija spriedumu Ryanair un Condor Flugdienst/Komisija (Lufthansa; Covid‑19) (T‑34/21 un T‑87/21; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”; EU:T:2023:248), ar kuru tā ir atcēlusi Komisijas Lēmumu C(2020) 4372 final (2020. gada 25. jūnijs) par valsts atbalstu SA.57153 (2020/N) – Vācija – Covid‑19 – Atbalsts Lufthansa, kurā labojumi izdarīti ar Komisijas 2021. gada 14. decembra Lēmumu C(2021) 9606 final (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
Regula (EEK) Nr. 95/93
2        Padomes Regulas (EEK) Nr. 95/93 (1993. gada 18. janvāris) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz laika nišu piešķiršanu Kopienas lidostās (OV 1993, L 14, 1. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 21. aprīļa Regulu (EK) Nr. 793/2004 (OV 2004, L 138, 50. lpp.), 2. pantā noteikts:
“Šajā regulā:
a)      “laika niša” ir koordinatora atbilstīgi šai regulai izdota atļauja lietot visu to lidostas infrastruktūru, kas vajadzīga, lai apkalpotu gaisa satiksmes līniju koordinētajā lidostā konkrētajā dienā un laikā nolaišanās vai pacelšanās nolūkā, kā to iedala koordinators atbilstīgi šai regulai;
[..].”
Pagaidu regulējums
3        Eiropas Komisijas paziņojums “Pagaidu regulējums valsts atbalsta pasākumiem, ar ko atbalsta ekonomiku pašreizējā Covid‑19 uzliesmojuma situācijā” (2020/C‑91 1/01, OV 2020, C 91 I, 1. lpp.) Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī publicēts 2020. gada 20. martā un pēc tam grozīts septiņas reizes. Šī paziņojuma, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2020. gada 8. maija paziņojumu (2020/C‑164/03, OV 2020, C 164, 3. lpp.) (turpmāk tekstā – “pagaidu regulējums”), 44., 49., 51., 54., 59., 60.–63., 67.–70. un 72. punktā bija paredzēts:
“3.11.      Rekapitalizācijas pasākumi
44.      Šajā pagaidu regulējumā ir noteikti kritēriji saskaņā ar ES valsts atbalsta noteikumiem, uz kuru pamata dalībvalstis drīkst sniegt valsts atbalstu pašu kapitāla un/vai hibrīdkapitāla instrumentu veidā uzņēmumiem, kas nonākuši finansiālās grūtībās Covid‑19 uzliesmojuma dēļ [..] Tā mērķis ir nodrošināt, lai ekonomikas traucējumi neradītu tādu uzņēmumu nevajadzīgu aiziešanu no tirgus, kuri bija dzīvotspējīgi pirms Covid‑19 uzliesmojuma. Tāpēc rekapitalizācija nedrīkst pārsniegt minimumu, kas nepieciešams, lai nodrošinātu saņēmēja dzīvotspēju, un tā nedrīkstētu pārsniegt saņēmēja kapitāla struktūras atjaunošanai vajadzīgo tādā līmenī, kāds tas bija pirms Covid‑19 uzliesmojuma. Lieliem uzņēmumiem ir jāziņo par to, kā saņemtais atbalsts atbalsta to darbību saskaņā ar [Eiropas Savienības] mērķiem un valstu saistībām, kas saistīti ar zaļo un digitālo pārkārtošanos, tostarp ES mērķi līdz 2050. gadam panākt klimatneitralitāti.
[..]
3.11.2.      Atbilstības un līdzdalības iegūšanas nosacījumi
49.      Covid‑19  rekapitalizācijas pasākumam ir jāatbilst šādiem nosacījumiem:
a)      bez valsts iejaukšanās saņēmējs pārtrauktu uzņēmējdarbību vai saskartos ar nopietnām grūtībām uzturēt savu darbību. Par šādām grūtībām var liecināt jo īpaši saņēmēja parāda attiecības pret pašu kapitālu vai līdzīgu rādītāju pasliktināšanās;
[..]
c)      saņēmējs nespēj rast finansējumu tirgos ar pieņemamiem noteikumiem, un horizontālie pasākumi, kas attiecīgajā dalībvalstī pastāv, lai segtu likviditātes vajadzības, nav pietiekami, lai nodrošinātu uzņēmuma dzīvotspēju; [..]
[..]
51.      Šīs iedaļas un 3.11.4., 3.11.5., 3.11.6. un 3.11.7. iedaļas prasības attiecas gan uz Covid‑19  rekapitalizācijas shēmām, gan uz individuāliem atbalsta pasākumiem. Apstiprinot shēmu, Komisija pieprasīs atsevišķu paziņojumu par individuālo atbalstu, kas pārsniedz 250 miljonu EUR robežvērtību. Saistībā ar šādiem paziņojumiem Komisija novērtēs, vai tirgū esošais finansējums vai horizontālie pasākumi likviditātes vajadzību segšanai ir nepietiekami, lai nodrošinātu saņēmēja dzīvotspēju; [vai] izvēlētie rekapitalizācijas instrumenti un ar tiem saistītie nosacījumi ir piemēroti, lai risinātu saņēmēja nopietnās grūtības; [vai] atbalsts ir samērīgs un [vai] ir izpildīti šīs iedaļas un 3.11.4., 3.11.5., 3.11.6. un 3.11.7. iedaļas nosacījumi.
[..]
3.11.4.      Rekapitalizācijas summa
54.      Lai nodrošinātu atbalsta samērīgumu, Covid‑19 rekapitalizācijas pasākuma summa nedrīkst pārsniegt minimumu, kas nepieciešams, lai nodrošinātu atbalsta saņēmēja dzīvotspēju, un tā nedrīkst pārsniegt atbalsta saņēmēja kapitāla struktūras atjaunošanai vajadzīgo tādā līmenī, kāds tas bija pirms Covid‑19  uzliesmojuma, t. i., stāvokli 2019. gada 31. decembrī. Novērtējot atbalsta samērīgumu, ņem vērā valsts atbalstu, kas saņemts vai plānots saistībā ar Covid‑19 uzliesmojumu.
[..]
3.11.5.      Atlīdzība un valsts līdzdalības izbeigšana
Vispārīgie principi
[..]
59.      Kā alternatīvu turpmāk izklāstītajai atlīdzības metodikai dalībvalstis var paziņot par shēmām vai atsevišķiem pasākumiem, kuros atlīdzības metodika ir pielāgota saskaņā ar kapitāla instrumenta iezīmēm un prioritāti, ar nosacījumu, ka tie kopumā rada līdzīgu rezultātu attiecībā uz stimulējošo ietekmi uz valsts līdzdalības izbeigšanu un līdzīgu vispārēju ietekmi uz valsts atlīdzību.
Atlīdzība par pašu kapitāla instrumentiem
60.      Valsts kapitāla iepludināšanu vai līdzvērtīgu iejaukšanos veic par cenu, kas nepārsniedz saņēmēja akciju vidējo cenu 15 dienu laikā pirms kapitāla iepludināšanas pieprasījuma. Ja saņēmējs nav biržā kotēts uzņēmums, tā tirgus vērtības aplēse būtu jānosaka neatkarīgam ekspertam vai izmantojot citus samērīgus līdzekļus.
61.      Jebkurš rekapitalizācijas pasākums ietver progresivitātes mehānismu, ar ko palielina atlīdzību valstij, lai tādējādi stimulētu saņēmēju atpirkt valsts kapitāla ieguldījumus. Šis atlīdzības palielinājums var izpausties kā papildu akcijas [..], kas piešķirtas valstij, vai kā citi mehānismi, un tam būtu jāatbilst vismaz 10 % no valstij paredzētās atlīdzības palielinājuma (par tādu līdzdalību, ko valsts ieguvusi, iepludinot Covid‑19  pašu kapitālu, kas nav atmaksāts) katrā no šādiem palielināšanas posmiem:
a)      četrus gadus pēc Covid‑19  pašu kapitāla iepludināšanas (ja valsts nav pārdevusi vismaz 40 % no savas pašu kapitāla līdzdalības, kas iegūta, iepludinot Covid‑19 pašu kapitālu) progresivitātes mehānisms tiks aktivizēts;
b)      sešus gadus pēc Covid‑19 pašu kapitāla iepludināšanas (ja valsts nav pilnībā pārdevusi savu pašu kapitāla līdzdalību, kas iegūta, iepludinot Covid‑19 pašu kapitālu) progresivitātes mehānisms tiks vēlreiz aktivizēts [..]
Ja saņēmējs nav biržā kotēts uzņēmums, dalībvalstis var pieņemt lēmumu īstenot katru no abiem posmiem vienu gadu vēlāk, t. i., attiecīgi piecus gadus un septiņus gadus pēc Covid‑19 pašu kapitāla iepludināšanas.
62.      Komisija var apstiprināt alternatīvus mehānismus ar nosacījumu, ka tie kopumā nodrošina līdzīgu rezultātu attiecībā uz stimulējošo ietekmi izbeigt valsts līdzdalību un līdzīgu kopējo ietekmi uz valsts atlīdzību.
63.      Saņēmējam jebkurā laikā vajadzētu būt iespējai atpirkt pašu kapitāla daļu, ko valsts ir iegādājusies. Lai nodrošinātu, ka valsts saņem pienācīgu atlīdzību par ieguldījumu, atpirkšanas cenai vajadzētu būt summai, kas atbilst lielākajai no šādām divām summām: i) valsts nominālā ieguldījuma summa, kurai pieskaitīts ikgadējais procentu atlīdzinājums, kas par 200 bāzes punktiem pārsniedz turpmākajā tabulā izklāstīto likmi [..], vai ii) tirgus cena atpirkšanas brīdī.
[..]
Atlīdzība par hibrīdkapitāla instrumentiem
[..]
67.      Hibrīdkapitāla instrumentu pārvēršanu pašu kapitālā veic līmenī, kas pārvēršanas brīdī ir par 5 vai vairāk procentiem zemāks par [teorētisko jauno tiesību] (Theoretical Ex‑Rights Price [..]) cenu.
68.      Pēc pārvēršanas pašu kapitālā ir jāparedz progresivitātes mehānisms, ar ko palielina atlīdzību valstij, lai tādējādi stimulētu saņēmējus atpirkt valsts kapitāla ieguldījumus. Ja pašu kapitāls, ko valsts ieguvusi Covid‑19 kapitāla iepludināšanas rezultātā, divus gadus pēc pārvēršanas pašu kapitālā vēl aizvien pieder valstij, tad valsts saņem papildu līdzdalības daļu saņēmēja kapitālā, kura papildina atlikušo līdzdalības daļu, kuru valsts ieguva, pārvēršot Covid‑19  hibrīdkapitāla instrumentus. Šī papildu līdzdalības daļa ir vismaz 10 % no atlikušās līdzdalības daļas, ko valsts ieguva, pārvēršot Covid‑19 hibrīdkapitāla instrumentus. Komisija var apstiprināt alternatīvus progresivitātes mehānismus ar nosacījumu, ka tiem ir tāda pati stimulējošā ietekme un līdzīga kopējā ietekme uz atlīdzību valstij.
69.      Dalībvalstis var izvēlēties cenu noteikšanas formulu, kas ietver papildu klauzulas par progresivitāti vai atmaksu. Šādi elementi būtu jāizstrādā tā, lai tie sekmētu valsts piešķirtā rekapitalizācijas atbalsta agrīnu izbeigšanu. Komisija var apstiprināt arī alternatīvas cenu noteikšanas metodes ar nosacījumu, ka tās nodrošina lielāku vai līdzīgu atlīdzību salīdzinājumā ar to, ko iegūst, izmantojot iepriekš minēto metodi.
70.      Tā kā hibrīdinstrumentu būtība ievērojami atšķiras, Komisija nesniedz norādes par visiem instrumentu veidiem. Hibrīdinstrumentu gadījumā vienmēr ievēro iepriekš minētos principus, proti, atlīdzība atspoguļo konkrēto instrumentu risku.
[..]
72.      Ja Covid‑19 rekapitalizācijas pasākuma, kurš pārsniedz 250 miljonus EUR, saņēmējs ir uzņēmums, kam ir būtiska tirgus ietekme vismaz vienā no konkrētajiem tirgiem, kurā tas darbojas, tad dalībvalstīm jāierosina papildu pasākumi, lai saglabātu efektīvu konkurenci šajos tirgos. [..]”
Tiesvedības priekšvēsture un strīdīgais lēmums
4        Tiesvedības priekšvēsture, kas izriet no pārsūdzētā sprieduma, īsumā ir šāda.
5        DLH ir mātesuzņēmums Lufthansa grupai, kurā tostarp ietilpst tādas aviosabiedrības kā Lufthansa Passenger Airlines, Brussels Airlines SA/NV, Austrian Airlines AG, Swiss International Air Lines Ltd un Edelweiss Air AG.
6        2020. gada 12. jūnijā Vācijas Federatīvā Republika saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu paziņoja Komisijai individuāla atbalsta pasākuma projektu 6 miljardu EUR rekapitalizācijas veidā par labu DLH (turpmāk tekstā – “attiecīgais pasākums”).
7        Pamatojoties uz LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunktu un pagaidu regulējumu, attiecīgā pasākuma mērķis ir atjaunot Lufthansa grupas uzņēmumu bilanci un likviditāti ārkārtas situācijā, ko izraisījusi Covid‑19 pandēmija. Atbalstu Vācijas valdības vārdā finansē un pārvalda Wirtschaftsstabilisierungsfonds (Ekonomikas stabilizācijas fonds, Vācija) – publisko tiesību struktūra, kas sniedz īstermiņa finansiālu atbalstu Covid‑19 pandēmijas skartajiem Vācijas uzņēmumiem.
8        Attiecīgais pasākums ietver šādus trīs elementus:
–        līdzdalība kapitālā 306 044 326,40 EUR apmērā (turpmāk tekstā – “līdzdalība kapitālā”);
–        “līdzdalība kapitālā bez balsstiesībām” 4 693 955 673,60 EUR apmērā, kas ir hibrīdkapitāla instruments, kurš saskaņā ar starptautiskajiem grāmatvedības standartiem uzskatāms par pašu kapitālu (turpmāk tekstā – “līdzdalība kapitālā bez balsstiesībām I”);
–        “līdzdalība kapitālā bez balsstiesībām” viena miljarda euro apmērā ar konvertējamu obligāciju iezīmēm (turpmāk tekstā – “līdzdalība kapitālā bez balsstiesībām II”).
9        Attiecīgais pasākums bija viens no Lufthansa grupas labā veikto plašāka atbalsta pasākumu kopuma, ko apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī var apkopot šādi:
–        valsts garantija 80 % apmērā 3 miljardu EUR aizdevumam, ko Vācijas Federatīvā Republika plānoja piešķirt DLH saskaņā ar Komisijas apstiprināto atbalsta shēmu (Komisijas Lēmums C(2020) 1886 final (2020. gada 22. marts) par valsts atbalstu SA.56714 (2020/N) – Vācija – Covid‑19 pasākumi);
–        valsts garantija 90 % apmērā 300 miljonu EUR aizdevumam, ko Austrijas Republika plānoja piešķirt Austrian Airlines saskaņā ar Komisijas apstiprināto atbalsta shēmu (Komisijas Lēmums C(2020) 2354 final (2020. gada 8. aprīlis) par valsts atbalstu SA.56840 (2020/N), Austrija – Covid‑19: Austrijas atbalsta shēma likviditātei);
–        150 miljonu EUR aizdevums, ko Austrijas Republika plānoja piešķirt Austrian Airlines, lai kompensētu tās zaudējumus par lidojumu atcelšanu vai pārplānošanu saistībā ar Covid‑19 pandēmiju;
–        likviditāte 250 miljonu EUR apmērā un 40 miljonu EUR aizdevums, ko Beļģijas Karaliste plānoja piešķirt Brussels Airlines, un
–        valsts garantija 85 % apmērā 1,4 miljardu EUR aizdevumam, kuru Šveices Konfederācija piešķīrusi Swiss International Air Lines un Edelweiss Air.
10      2020. gada 25. jūnijā Komisija pieņēma strīdīgo lēmumu, ar kuru, uzskatot, ka attiecīgais pasākums ir “valsts atbalsts” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, un izvērtējusi tā saderību ar iekšējo tirgu, ņemot vērā pagaidu regulējumu, tā nolēma, ka šis pasākums ir saderīgs ar iekšējo tirgu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunktu, un tāpēc neizvirzīja pret to iebildumus.
Prasība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
11      Ar prasības pieteikumiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti attiecīgi 2021. gada 22. janvārī un 12. februārī, Ryanair DAC (turpmāk tekstā – “Ryanair”) un Condor Flugdienst GmbH (turpmāk tekstā – “Condor”) cēla prasības atcelt apstrīdēto lēmumu.
12      Prasības lietā T‑34/21 pamatojumam Ryanair izvirza piecus pamatus, no kuriem pirmais attiecas uz pagaidu regulējuma nepareizu piemērošanu un pilnvaru nepareizu izmantošanu; otrais – uz LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunkta nepareizu piemērošanu; trešais – uz dažu LESD noteikumu un Savienības tiesību vispārējo principu pārkāpumu; ceturtais – uz to, ka Komisija neesot uzsākusi LESD 108. panta 2. punktā paredzēto formālo izmeklēšanas procedūru, un piektais – uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi.
13      Prasības lietā T‑87/21 pamatojumam Condor izvirza trīs pamatus, no kuriem pirmais attiecas uz to, ka Komisija neesot izpildījusi savu pienākumu uzsākt LESD 108. panta 2. punktā paredzēto formālo izmeklēšanas procedūru; otrais – uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ciktāl Komisija ir atzinusi attiecīgo pasākumu par saderīgu ar iekšējo tirgu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunktu, un trešais – uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi.
14      Vispirms Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 15.–67. punktā Ryanair un Condor celtās prasības ir atzinusi par pieņemamām, uzskatot, pirmkārt, ka tās ir ieinteresētās personas, kurām ir interese nodrošināt to procesuālo tiesību aizsardzību, kas tām izriet no LESD 108. panta 2. punkta, un, otrkārt, ka tās ir pierādījušas, ka strīdīgais lēmums tās skar tieši un individuāli LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē, kas tām ļauj apstrīdēt šī lēmuma pamatotību.
15      Pēc tam, pārsūdzētā sprieduma 68.–503. punktā izvērtējot šīs prasības pēc būtības, Vispārējā tiesa šī sprieduma 70. un 71. punktā, pirmām kārtām, ir sagrupējusi to pamatojumam izvirzītos pamatus un tostarp konstatējusi, ka visi jautājumi, kas izvirzīti pirmajā prasības pamatā lietā T‑34/21, un divi pirmie prasības pamati lietā T‑87/21 var tikt sagrupēti sešos problēmjautājumos, kas attiecas, pirmkārt, uz DLH tiesībām uz valsts atbalstu, otrkārt, uz citu piemērotāku un mazāk konkurenci kropļojošu pasākumu esību, treškārt, uz atbalsta summu, ceturtkārt, atlīdzību un valsts izstāšanos, piektkārt, uz komerciālās paplašināšanas, kas finansēta ar attiecīgo pasākumu, aizliegumu un, sestkārt, uz saņēmēja būtiskas ietekmes tirgū (turpmāk tekstā – “BIT”) esību konkrētajos tirgos un strukturālajām saistībām.
16      Otrām kārtām, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 73.–87. punktā ir sniegusi ievada apsvērumus, pirmkārt, par tās pārbaudes intensitāti, ko Savienības tiesas veic attiecībā uz sarežģītiem ekonomiskiem vērtējumiem, kurus Komisija veic valsts atbalsta jomā, kad tā izvērtē atbalsta pasākumu saderību ar iekšējo tirgu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu, un, otrkārt, par to ekspertu ziņojumu pierādījuma spēku, uz kuriem Ryanair ir balstījusies prasībā lietā T‑34/21.
17      Trešām kārtām, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 88.–503. punktā, izvērtējot šī sprieduma 15. punktā minētos pamatus un problemātiskos jautājumus, ir nospriedusi, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļautas tiesību kļūdas attiecībā uz:
–        attiecīgās saņēmējas tiesībām saņemt konkrēto atbalstu saskaņā ar pagaidu regulējuma 49. punkta c) apakšpunktu, uz ko attiecas pirmā pamata pirmā daļa lietā T‑34/21 un pirmā pamata otrā daļa lietā T‑87/21 (pārsūdzētā sprieduma 112.–138. punkts);
–        valsts atalgojuma pieauguma mehānisma vai līdzīga mehānisma neesību saskaņā ar pagaidu regulējuma 61., 62., 68. un 70. punktu, uz ko attiecas pirmā pamata ceturtā daļa lietā T‑34/21 (pārsūdzētā sprieduma 242.–271. punkts);
–        akciju cenu, pārvēršot līdzdalību bez balsstiesībām II saskaņā ar pagaidu regulējuma 67. punktu, kas norādīta pirmā pamata ceturtajā daļa lietā T‑34/21 (pārsūdzētā sprieduma 272.–288. punkts);
–        BIT esību attiecīgajās lidostās, kurās ir DLH bāze (turpmāk tekstā – “attiecīgās lidostas”) un kas nav Frankfurtes (Vācija) un Minhenes (Vācija) lidostas, un katrā ziņā Diseldorfas
(Vācija) un Vīnes (Austrija) lidostās IATA 2019. gada vasaras sezonā, uz ko attiecas pirmā pamata piektā daļa lietā T‑34/21 un pirmā pamata pirmā daļa lietā T‑87/21 (pārsūdzētā sprieduma 373.–412. punkts), un
–        saistību aspektiem, kas norādīti pirmā pamata piektajā daļa lietā T‑34/21 un pirmā pamata pirmajā daļa lietā T‑87/21 (pārsūdzētā sprieduma 467.–480. un 494.–502. punkts).
18      Tādējādi Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 505. punktā nospriedusi, ka katra no šīm kļūdām pati par sevi var pamatot strīdīgā lēmuma atcelšanu, atcēla šo lēmumu, neizvērtējot pārējos apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītos pamatus un iebildumus.
Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas tiesvedībā
19      Apelācijas sūdzībā DLH lūdz Tiesu:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–        noraidīt prasības pirmajā instancē un
–        piespriest Ryanair, kā arī Condor atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gan tiesvedībā pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā.
20      Ryanair un Condor prasījumi Tiesai ir šādi:
–        noraidīt apelācijas sūdzību un
–        piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
21      Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu un
–        piespriest Ryanair, kā arī Condor atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gan tiesvedībā pirmajā instancē, gan apelācijas tiesvedībā.
22      Vācijas Federatīvās Republikas prasījumi Tiesai ir šādi:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–        piespriest Ryanair un Condor atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā un
–        piespriest Ryanair atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies pirmajā instancē lietā T‑34/21.
Par apelācijas sūdzību
23      Apelācijas sūdzības atbalstam DLH izvirza sešus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz tiesību kļūdu, faktu sagrozīšanu un Vispārējās tiesas pārbaudes tiesā robežu pārkāpumu, jo tā esot kļūdaini nospriedusi, ka Komisija nav ievērojusi pagaidu regulējuma 49. punkta c) apakšpunktu. Otrais pamats attiecas uz tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, uzskatīdama, ka Komisija nav ievērojusi pagaidu regulējuma 62. un 68. punktu, jo tā nav pieprasījusi, lai līdzdalība kapitālā un līdzdalība bez balsstiesībām II tiktu papildinātas ar progresivitātes vai līdzīgu mehānismu. Trešais pamats attiecas uz tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, uzskatīdama, ka Komisija nav ievērojusi pagaidu regulējuma 67. punktu. Ar ceturto pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa savā spriedumā esot pieļāvusi tiesību kļūdas un pārsniegusi savas pārbaudes tiesā robežas, nospriezdama, ka Komisija nav pareizi novērtējusi, vai attiecīgajās lidostās DLH bija BIT. Piektais pamats attiecas uz tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, uzskatīdama, ka Komisija savā lēmumā ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo tā ir izslēgusi konkurentus, kuriem jau ir bāze Frankfurtes un Minhenes lidostās, no atbrīvojamo laika nišu nodošanas procedūras pirmā posma. Sestais pamats attiecas uz tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, nospriezdama, ka Komisija ir pārkāpusi pienākumu norādīt pamatojumu, jo tā nav precizējusi, kāpēc
DLH rīcībā esošo laika nišu nodošana bija jāveic par atlīdzību un kāpēc tā neietekmēja
saistību, kas attiecas uz
laika nišām, pievilcību.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
24      Ar pirmo pamatu, kas sastāv no trim daļām, DLH pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 112.–138. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, sagrozījusi faktus un pārkāpusi savas pārbaudes tiesā robežas, nospriezdama, ka Komisija nav ievērojusi pagaidu regulējuma 49. punkta c) apakšpunktu, ciktāl tā ir uzskatījusi, ka DLH nespēj finansēties tirgos ar pieņemamiem nosacījumiem, un nav ņēmusi vērā visus šajā ziņā nozīmīgos elementus.
25      Ar pirmā pamata pirmo daļu DLH apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot sagrozījusi Komisijas argumentus, pārsūdzētā sprieduma 125. punktā uzskatīdama, ka strīdīgā lēmuma 22. apsvērums ir balstīts uz “kļūdainu pieņēmumu, saskaņā ar kuru finansējumam, ko var iegūt tirgos, noteikti ir jāapmierina visas saņēmēja vajadzības”. Tikai no šajā apsvērumā izmantotā formulējuma neizriet, ka Komisija būtu uzskatījusi, ka finansējumam privātajā tirgū vienmēr jāapmierina visas saņēmēja vajadzības.
26      Ar pirmā pamata otro daļu DLH pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 125. un nākamajos punktos uzskatīdama, ka Komisijai, pārbaudot atbilstību saskaņā ar pagaidu regulējuma 49. punkta c) apakšpunktu, bija jānosaka, vai ievērojamu daļu no saņēmēja finansējuma vajadzībām varēja apmierināt ar finansējumu no tirgiem.
27      Pirmkārt, šāda interpretācija esot pretrunā pagaidu regulējuma 49. punkta c) apakšpunkta plašajam un atvērtajam formulējumam.
28      Otrkārt, no šī formulējuma izrietot, ka piemērojamais juridiskais kritērijs ir noskaidrot, vai saņēmējs nespēj finansēties tirgos ar pieņemamiem nosacījumiem un vai valsts pasākumi, lai apmierinātu tā likviditātes vajadzības, nav pietiekami tā dzīvotspējas nodrošināšanai. Tādējādi esot jāņem vērā visas saņēmēja izteiktās likviditātes vajadzības.
29      Treškārt, pārsūdzētā sprieduma 129. punktā Vispārējā tiesa neesot ievērojusi pagaidu regulējuma 49. punkta c) apakšpunkta mērķi, proti, novērst pārmērīgu valsts līdzekļu izmantošanu, un pārsūdzētā sprieduma 130. punktā esot kļūdaini transponējusi principu par nepieciešamo minimumu pasākuma samērīguma pārbaudei pieņemamības posmā. Turklāt, pārsūdzētā sprieduma 150.–217. punktā noraidīdama visus prasītāju pirmajā instancē argumentus par atbalsta summu, vienlaikus šī sprieduma 208. un 217. punktā uzskatīdama, ka kopējā summa 6 miljardu EUR apmērā bija tikai minimums, kas nepieciešams, lai nodrošinātu saņēmēja dzīvotspēju, Vispārējā tiesa savā pamatojumā esot pieļāvusi pretrunu. Visbeidzot, Vispārējās tiesas veiktā pagaidu regulējuma 49. punkta c) apakšpunkta interpretācija esot pretrunā arī tās judikatūrai citās lietās un tādējādi pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu.
30      Ar pirmā pamata trešo daļu DLH pārmet Vispārējai tiesai, pirmkārt, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu un pārsniegusi tās veiktās pārbaudes tiesā robežas, pārsūdzētā sprieduma 117. un 131.–135. punktā uzskatīdama, ka Komisija nav ņēmusi vērā visus elementus, kas vajadzīgi, lai pārbaudītu pagaidu regulējuma 49. punkta c) apakšpunktā paredzēto nosacījumu. Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 120. punktā Vispārējā tiesa esot sagrozījusi strīdīgo lēmumu, Komisijas iebildumu rakstu un DLH iestāšanās rakstu, atzīdama, ka Komisija un DLH nav apstrīdējušas to datu precizitāti un ticamību, kurus 2021. gada 21. janvārī sniedzis Ryanair eksperts Oxera savā pirmajā ziņojumā “Assessment of the Commission’s analysis of the proportionality of the aid to DLH” (“Komisijas analīzes par DLH piešķirtā atbalsta samērīgumu novērtējums”).
31      Vācijas Federatīvā Republika un Komisija būtībā atbalsta DLH pirmajā pamatā izvirzītos argumentus un uzskata, ka šis pamats ir jāapmierina.
32      Ryanair un Condor apstrīd šo argumentāciju un apgalvo, ka pirmais pamats ir jānoraida kā vismaz daļēji nepieņemams attiecībā uz šī pamata trešo daļu un, ciktāl tas attiecas uz Ryanair – arī tā pirmā daļa. Katrā ziņā šo lietas dalībnieku ieskatā šis pamats jānoraida kā nepamatots. Tās būtībā lūdz, lai tiktu apstiprināts šajā pamatā norādītais pārsūdzētā sprieduma pamatojums, jo Vispārējā tiesa tostarp neesot pārsniegusi tās veiktās pārbaudes tiesā robežas.
Tiesas vērtējums
33      Vispirms jānorāda, ka pagaidu regulējuma 49. punkta c) apakšpunktā rekapitalizācijas pasākuma pieļaujamība ir pakļauta nosacījumam, ka, pirmkārt, rekapitalizācijas pasākuma saņēmējs nespēj finansēties tirgos ar pieņemamiem nosacījumiem un, otrkārt, horizontālie pasākumi, kas pastāv attiecīgajā dalībvalstī, lai segtu šī saņēmēja likviditātes vajadzības, nav pietiekami, lai nodrošinātu tā dzīvotspēju.
34      No pārsūdzētā sprieduma 125.–132. punkta kopumā izriet, ka Vispārējā tiesa šo 49. panta c) punktu ir interpretējusi tādējādi, ka, lai noteiktu, vai saņēmējs atbilst šim nosacījumam, Komisijai ir jāpārbauda, vai tas var finansēt ievērojamu daļu no savām vajadzībām tirgos vai pamatojoties uz šiem horizontālajiem pasākumiem.
35      Šīs argumentācijas pamatojumam Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 129. punktā atgādinājusi, ka pagaidu regulējuma 49. punkta c) apakšpunkta mērķis ir ierobežot valsts iejaukšanos tikai ar gadījumiem, kad saņēmējs nevar atrast finansējumu finanšu tirgos ar pieņemamiem nosacījumiem, un, otrkārt, šī sprieduma 130. punktā – ka šī tiesību norma jāinterpretē, ņemot vērā samērīguma principu. Vispārējās tiesas ieskatā no tā izriet Komisijas pienākums pārbaudīt, vai saņēmējs var mobilizēt ievērojamu nepieciešamā finansējuma daļu tirgos.
36      Šajā ziņā, pirmkārt, no pagaidu regulējuma 49. punkta c) apakšpunkta gramatiskās interpretācijas izriet, ka tā mērķis ir no rekapitalizācijas pasākuma saņēmēju loka izslēgt uzņēmumus, kuri bez šāda pasākuma faktiski varētu iegūt pietiekamu finansējumu vai nu tirgos, vai arī pateicoties attiecīgajā dalībvalstī pastāvošiem horizontāliem pasākumiem.
37      Otrkārt, jānorāda, ka minētais punkts ir ietverts pagaidu regulējuma 3.11.2. apakšiedaļā par atbilstību un ieceļošanas nosacījumiem. Tādējādi šī sprieduma 33. punktā aprakstītais nosacījums ir viens no tiem citiem nosacījumiem, kas minēti pagaidu regulējuma 49. punkta a) apakšpunktā, saskaņā ar kuru bez valsts iejaukšanās saņēmējs pārtrauktu savu darbību vai saskartos ar nopietnām grūtībām tās īstenošanā. Tādējādi jāuzskata, ka pagaidu regulējuma 49. punkta c) apakšpunktā paredzētais nosacījums ir saistīts ar finansējuma vajadzību, lai nodrošinātu uzņēmuma dzīvotspēju, ko ar pieņemamiem nosacījumiem nevar apmierināt tirgos vai izmantojot valsts horizontālos pasākumus.
38      Šo interpretāciju apstiprina pagaidu regulējuma 51. punkta trešais teikums, kurā, lai gan tas attiecas tikai uz dalībvalstu paziņojumiem par individuālu atbalstu, kura summa pārsniedz 250 miljonu EUR robežvērtību, ir pārņemts un izskaidrots pagaidu regulējuma 49. punkta c) apakšpunktā ietvertais nosacījums, norādot, ka atbalsta saņēmēja finansēšanas iespējām vai esošajiem horizontālajiem pasākumiem, lai segtu tā likviditātes vajadzības, jābūt nepietiekamiem, lai nodrošinātu tā dzīvotspēju.
39      Treškārt, no pagaidu regulējuma 54. punkta, kas ietverts tā 3.11.4. apakšiedaļā “Rekapitalizācijas summa”, izriet, ka, lai nodrošinātu atbalsta samērīguma principa ievērošanu, pasākuma summa nedrīkst pārsniegt minimumu, kas nepieciešams, lai nodrošinātu saņēmēja dzīvotspēju. Taču atbalsta saņēmēja atbilstības pārbaude, ņemot vērā pagaidu regulējuma 49. punktā paredzētos nosacījumus, jānošķir no atbalsta, kas sniegts saskaņā ar šī regulējuma 54. punktu, samērīguma pārbaudes. Turklāt pagaidu regulējuma 51. punktā ir skaidri nošķirts, no vienas puses, atbilstības nosacījums, saskaņā ar kuru atbalsta saņēmēja finansēšanas iespējām vai pastāvošajiem horizontālajiem pasākumiem, lai apmierinātu tā likviditātes vajadzības, jābūt nepietiekamiem, lai nodrošinātu tā dzīvotspēju, un, no otras puses, prasība, ka atbalstam jābūt samērīgam.
40      Tādējādi no pagaidu regulējuma 49. punkta c) apakšpunkta gramatiskās un sistēmiskās interpretācijas izriet, ka tas jāinterpretē tādējādi, ka uzņēmuma tiesības uz rekapitalizācijas pasākumu ir atkarīgas no tā, vai pastāv vajadzība pēc finansējuma, un šajā vērtējuma stadijā nav nepieciešams, ne lai Komisija novērtētu precīzu finansējuma summu, kas jānodrošina ar šādu rekapitalizācijas pasākumu, ne arī lai tā noteiktu, vai saņēmējs var izmantot tirgus vai horizontālos pasākumus, lai segtu savu finansējuma vajadzību ievērojamu vai nenozīmīgu daļu.
41      Lai gan Vispārējā tiesa ir pamatoti norādījusi, ka pagaidu regulējuma 49. punkta c) apakšpunkta mērķis ir ierobežot rekapitalizācijas pasākumu piemērošanu, to attiecinot tikai uz uzņēmumiem, kuriem ir vajadzība pēc finansējuma, kas nav apmierināta, pārsūdzētā sprieduma 129. un 130. punktā ietvertie apsvērumi, saskaņā ar kuriem šis mērķis tiktu apdraudēts, ja publiskie līdzekļi tiktu mobilizēti, lai finansētu daļēji finansējamas vajadzības tirgos, ir saistīti ar atbalsta apmēra, nevis šī atbalsta saņēmēja atbilstības vērtējumu. Tas attiecas arī uz apsvērumiem par samērīguma principu.
42      No tā izriet, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 132. un 137. punktā uzskatīdama, ka, nepārbaudot, vai saņēmējs būtu varējis mobilizēt kaut vai tikai daļu no nepieciešamā finansējuma tirgū, Komisija nav ņēmusi vērā visus atbilstošos elementus, lai pārbaudītu pagaidu regulējuma 49. punkta c) apakšpunktā paredzēto nosacījumu.
43      Turklāt, lai gan Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 123. un 124. punktā ir uzskatījusi, ka Komisija nav pārbaudījusi, vai pastāv garantijas, kas ļauj DLH iegūt tādu finansējumu tirgos, kurš atbilst tās vajadzībām, no pārsūdzētā sprieduma 119. punktā ietvertajiem faktu konstatējumiem izriet, ka DLH, izmantojot savas lidmašīnas un rezerves daļas kā garantijas, katrā ziņā būtu varējusi mobilizēt tikai no 1 līdz 3,7 miljardiem EUR tirgos, lai apmierinātu likviditātes vajadzības, kas strīdīgajā lēmumā aplēstas, kā tas ir norādīts pārsūdzētā sprieduma 115. punktā,
aptuveni 9 miljardu EUR apmērā. Šādos apstākļos tas, ka Komisija neesot pārbaudījusi tādu garantiju esību, kas ļauj DLH iegūt finansējumu tirgos, šajā gadījumā neietekmē saņēmēja atbilstības pārbaudi saskaņā ar pagaidu regulējuma 49. punkta c) apakšpunktu.
44      No iepriekš minētā izriet, ka pirmā pamata otrā daļa ir pamatota. Tādējādi šis pamats ir jāapmierina, neizvērtējot ne pārējās tā daļas, ne arī ar tām saistītos jautājumus par pieņemamību.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
45      Ar otro pamatu, kam ir divas daļas, DLH apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 242.–271. punktā uzskatīdama, ka Komisija nav ievērojusi tostarp pagaidu regulējuma 61., 62., 68. un 70. punktu, jo tā nav pieprasījusi, lai līdzdalībai kapitālā un līdzdalībai bez balsstiesībām II tiktu pievienotas progresivitātes mehānisms vai līdzīgs mehānisms.
46      Ar otrā pamata pirmo daļu DLH apgalvo, ka pretēji tam, ko Vispārējā tiesa nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 252.–263. punktā, Komisijai bija pamats uzskatīt, ka dalība kapitālā, ņemot vērā rekapitalizācijas pasākumu vispārējo struktūru un to cieši saistītās sastāvdaļas, bija saistīta ar mehānismu, kas ir analogs progresivitātes mehānismam.
47      Pirmkārt, Vispārējās tiesas šajā ziņā izmantotā pieeja attiecībā uz pagaidu regulējuma 62. punkta interpretāciju esot kļūdaina un formāla, ciktāl tā it īpaši pārsūdzētā sprieduma 263. punktā esot uzskatījusi, ka Komisija nevarēja ņemt vērā rekapitalizācijas pasākumu kopējo ietekmi uz stimulējošo ietekmi uz valsts izstāšanos no DLH kapitāla. Šāda interpretācija būtu pretrunā pagaidu regulējuma 59. punktam, kurā tieši esot atļautas “alternatīva[s] turpmāk izklāstītajai atlīdzības metodikai”. Izmantojot šādu interpretāciju, Vispārējā tiesa neesot ievērojusi plašo rīcības brīvību, kas Komisijai ir saistībā ar sarežģītiem ekonomiskiem vērtējumiem, un esot pārsniegusi tās veiktās pārbaudes tiesā robežas.
48      Otrkārt, DLH apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 254.–256. punktā ir kļūdaini uzskatījusi, ka būtiskajam diskontam, ar kādu valsts iekļuva DLH kapitālā, nebija pietiekami ciešas saiknes ne ar progresivitātes mehānisma priekšmetu, ne ar šī mehānisma mērķi. Vispārējā tiesa it īpaši esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 255. punktā uzskatīdama, ka valsts iegūtā papildu īpašuma daļa šajā sabiedrībā un atbilstošā atlīdzība nevar tikt ņemta vērā tikai tādēļ, ka sākotnējā pirkuma cena bija reglamentēta pagaidu regulējuma 60. punktā. Otrkārt, DLH apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pagaidu regulējuma 60., 61. un 62. punkta mērķi, pārsūdzētā sprieduma 256. punktā uzskatīdama, ka arī alternatīviem valsts atlīdzības palielināšanas mehānismiem vienmēr jāietver atlīdzība, kas laika gaitā palielinās, un tiem jābūt ex post stimulam izbeigt valsts līdzdalību pēc iespējas drīz. DLH piebilst, ka progresivitātes mehānismu, kas paredzēts pagaidu regulējuma 61. punktā, pašu par sevi nevarēja piemērot līdzdalībai kapitālā. Turklāt DLH ieskatā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 260. punktā secinādama, ka Komisija savā vērtējumā saskaņā ar pagaidu regulējuma 62. punktu nevarēja ņemt vērā līdzdalības bez balsstiesībām I un II pieaugošās procentu likmes. Visbeidzot Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, līdzīgi konstatēdama, ka pagaidu regulējuma 3.11.6. apakšiedaļā paredzētās rīcības saistības nevar tikt ņemtas vērā, veicot novērtējumu saskaņā ar pagaidu regulējuma 62. punktu.
49      Ar otrā pamata otro daļu DLH apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 265. un nākamajos punktos uzskatīdama, ka līdzdalībai bez balsstiesībām II pēc tās pārvēršanas pašu kapitālā nebija pievienots arī “cits progresivitātes mehānisms” pagaidu regulējuma 68. punkta izpratnē. Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 266. punktā esot kļūdaini uzskatījusi, ka pagaidu regulējuma 70. punktam šajā lietā nav nozīmes. DLH ieskatā šajā punktā ir paredzēts, ka Komisijai jāievēro vispārējie principi, kas paredzēti citos pagaidu regulējuma punktos, un ka, ņemot vērā hibrīdinstrumentu ļoti atšķirīgo raksturu un plašo rīcības brīvību, kas šai iestādei ir attiecībā uz to pārbaudi, tai hibrīdinstrumentu risks jāizvērtē arī katrā gadījumā atsevišķi.
50      Katrā ziņā Komisija apstrīdētā lēmuma 161. apsvērumā esot varējusi pamatoti secināt, ka, tā kā lielais diskonts ietvēra lielāku “nepieļaujamu” īpašumtiesību daļu un papildu stimulējošo ietekmi uz integrētu iziešanu, atlīdzības līmeņi par līdzdalību bez balsstiesībām I un II, atspoguļoja risku, kas saistīts ar līdzdalību bez balsstiesībām II pēc tās pārvēršanas pašu kapitālā, un ka šīs savstarpēji saistītās rekapitalizācijas pasākuma sastāvdaļas ir “cits mehānisms” pagaidu regulējuma 68. punkta izpratnē un arī salīdzinājumā ar līdzdalību bez balsstiesībām II.
51      Vācijas Federatīvā Republika un Komisija būtībā atbalsta DLH otrajā pamatā izvirzītos argumentus un uzskata, ka šis pamats ir jāapmierina.
52      Ryanair un Condor apstrīd šo argumentāciju, jo pēdējā minētā sabiedrība apgalvo, ka otrais pamats jānoraida kā vismaz daļēji nepieņemams tādēļ, ka pretēji tam, ko apgalvo DLH, Komisijai nav plašas rīcības brīvības saskaņā ar pagaidu regulējumu un katrā ziņā nav jāveic sarežģīts ekonomisks vērtējums. Pēc būtības šie lietas dalībnieki uzskata, ka šis pamats jānoraida kā nepamatots. Tās būtībā lūdz, lai tiktu apstiprināts šajā pamatā norādītais pārsūdzētā sprieduma pamatojums, jo Vispārējā tiesa tostarp nav pārsniegusi tās veiktās pārbaudes tiesā robežas.
Tiesas vērtējums
53      Vispirms jānoraida Condor iebildums par otrā pamata daļēju nepieņemamību. Proti, ar šo pamatu DLH būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, iejaucoties plašajā rīcības brīvībā, kas, pēc DLH domām, esot Komisijai. Jautājums par to, vai Komisijai bija vai nebija šāda rīcības brīvība un vai tai šajā ziņā bija jāveic sarežģīti ekonomiski vērtējumi, attiecas uz šīs apgalvotās tiesību kļūdas pārbaudi pēc būtības, kas ir Tiesas kompetencē apelācijas stadijā. No tā izriet, ka otrais pamats ir pieņemams kopumā.
54      Pēc būtības attiecībā uz pašu kapitāla instrumentiem jāuzsver, ka pagaidu regulējuma 61. punktā noteikts, ka jebkuram rekapitalizācijas pasākumam jāietver progresivitātes mehānisms, lai tādējādi stimulētu saņēmēju atpirkt valsts kapitāla ieguldījumus. Šis mehānisms var izpausties kā papildu akcijas valstij vai citā veidā, un tam ir jāatbilst vismaz 10 % valsts atlīdzības palielinājumam katru reizi – četrus gadus pēc līdzekļu iepludināšanas, ja valsts nav pārdevusi vismaz 40 % no savām akcijām, un sešus gadus pēc tam, ja valsts nav pārdevusi visu savu kapitāla daļu, kas atbilst līdzekļu iepludināšanai. Šī regulējuma 62. punktā teikts, ka Komisija var apstiprināt citus mehānismus ar nosacījumu, ka tie kopumā nodrošina līdzīgu rezultātu attiecībā uz stimulējošo ietekmi izbeigt valsts līdzdalību un līdzīgu kopējo ietekmi uz valsts atlīdzību.
55      Attiecībā uz hibrīdinstrumentiem no pagaidu regulējuma 68. punkta izriet, ka pēc pārvēršanas pašu kapitālā jāparedz progresivitātes mehānisms, lai stimulētu saņēmējus atpirkt valsts parakstītās kapitāla daļas. Ja valsts iegūtais pašu kapitāls divus gadus pēc pārvēršanas pašu kapitālā vēl aizvien pieder valstij, tad valsts saņem papildu līdzdalības daļu saņēmēja kapitālā, kura papildina atlikušo līdzdalības daļu, kuru valsts ieguvusi, pārvēršot  hibrīdkapitāla instrumentus. Šī papildu īpašumtiesību daļa ir noteikta vismaz 10 % apmērā no šīs atlikušās līdzdalības. Tajā pašā punktā precizēts, ka Komisija var pieņemt citus progresivitātes mehānismus, ar nosacījumu, ka tiem ir tāda pati vai kopumā līdzīga stimulējoša ietekme uz valsts atlīdzību.
56      Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras, kas norādīta pārsūdzētā sprieduma 74. un 75. punktā, izriet, ka, izvērtējot atbalsta pasākumu saderību ar iekšējo tirgu saskaņā ar LESD 107. panta 3. punktu, Komisijai ir plaša rīcības brīvība, kuras īstenošana ietver sarežģītus ekonomiskus un sociālus vērtējumus (skat. spriedumu, 2016. gada 19. jūlijs, Kotnik u.c., C‑526/14, EU:C:2016:570, 38. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
57      No tā izriet, ka tiesas kontrolei šajā ziņā jāaprobežojas ar pārbaudi par to, vai ir ievēroti procesuālie noteikumi un noteikumi par pamatojumu, vai fakti ir patiesi, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā un vai nav nepareizi izmantotas pilnvaras (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 22. decembris, Régie Networks, C‑333/07, EU:C:2008:764, 78. punkts un tajā minētā judikatūra).
58      Tomēr Komisija – pieņemdama tādus rīcības noteikumus kā pagaidu regulējumā ietvertie, lai noteiktu kritērijus, uz kuru pamata tā plāno izvērtēt dalībvalstu paredzētā atbalsta saderību ar iekšējo tirgu un ar šo normu publikāciju paziņodama, ka turpmāk tā šos noteikumus piemēros gadījumos, kuri ir to tvērumā, – pati ierobežo tai šajā ziņā tostarp ar LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunktu piešķirtās rīcības brīvības īstenošanu un tā principā nevar atkāpties no šiem noteikumiem; pretējā gadījumā tā tiks sodīta par vispārējo tiesību principu, piemēram, vienlīdzīgas attieksmes vai tiesiskās paļāvības aizsardzības principu pārkāpumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 19. jūlijs, Kotnik u.c., C‑526/14, EU:C:2016:570, 39. un 40. punkts, kā arī 2023. gada 31. janvāris, Komisija/Braesch u.c., C‑284/21 P, EU:C:2023:58, 90. punkts).
59      No Tiesas judikatūras arī izriet, ka, lai gan valsts atbalsta jomā Komisijai principā ir saistoši tās pieņemtie rīcības noteikumi, piemēram, pagaidu regulējums, šādu noteikumu pieņemšana Komisiju neatbrīvo no pienākuma pārbaudīt īpašos ārkārtas apstākļus, uz kuriem konkrētā gadījumā atsaucas dalībvalsts, lai lūgtu tieši piemērot LESD 107. panta 3. punkta b) apakšpunktu. Tātad dalībvalstis saglabā tiesības paziņot Komisijai atbalsta projektus, kas neatbilst šādās uzvedības normās noteiktajām prasībām, un Komisija var atļaut šādus projektus ārkārtas apstākļos (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2023. gada 31. janvāris, Komisija/Braesch u.c., C‑284/21 P, EU:C:2023:58, 92. un 93. punkts, kā arī 2024. gada 7. novembris, Ryabair/Komisija, C‑588/22 P, EU:C:2024:935, 59. un 60. punkts).
60      Lai gan saskaņā ar šī sprieduma 58. punktā atgādināto Tiesas judikatūru Komisija, pieņemdama pagaidu regulējumu, pati ir ierobežojusi savu rīcības brīvību, tomēr jākonstatē, ka šī regulējuma 62. un 68. punktā papildus minētajā regulējumā precizētā progresivitātes mehānisma esībai ir skaidri paredzēta iespēja izmantot alternatīvas ar kopumā līdzīgām sekām.
61      Ņemot vērā pagaidu regulējumā šādi noteikto vispārējās līdzības kritēriju, nevar prasīt, lai alternatīvais mehānisms būtu identisks pagaidu regulējumā paredzētajam mehānismam neatkarīgi no tā, vai tas tā ir koncepcijas vai seku ziņā.
62      Turklāt no šī sprieduma 56. un 57. punktā atgādinātās judikatūras izriet, ka Komisijas kļūda vērtējumā par to, vai alternatīvais mehānisms rada sekas, kas kopumā ir līdzīgas tām, ko rada pagaidu regulējuma 61. un 68. punktā detalizētie progresivitātes mehānismi, var izraisīt to, ka Savienības tiesa atceļ šīs iestādes lēmumu, tikai tad, ja šī kļūda ir acīmredzama.
63      Šādā gadījumā acīmredzamu kļūdu var pierādīt ar pierādījumiem, kas liedz ticamību Komisijas lēmumā veiktajam faktu vērtējumam. Savukārt pamats ir jānoraida, ja neatkarīgi no prasītāju iesniegtās informācijas nešķiet, ka apšaubītajā vērtējumā būtu pieļauta šāda kļūda (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 7. maijs, BTB Holding Investments un Duferco Participations Holding/Komisija, C‑148/19 P, EU:C:2020:354, 72. punkts).
64      Tomēr Savienības tiesām tostarp jāpārbauda ne vien izvirzīto pierādījumu materiālā precizitāte, ticamība un konsekvence, bet arī jākontrolē, vai šie pierādījumi izveido visu atbilstošo datu kopumu, kas jāņem vērā, lai izvērtētu sarežģītu situāciju, un tas, vai šo pierādījumu raksturs ļauj pamatot no tiem izdarītos secinājumus (spriedums, 2013. gada 24. oktobris, Land Bugenland u.c., C‑214/12 P, C‑215/12 P un C‑223/12 P, EU:C:2013:682, 79. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
65      Turklāt, vispārīgāk runājot, Vispārējā tiesa nevar aizstāt apstrīdētā tiesību akta autora pamatojumu ar savējo (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 28. septembris, Ryanair/Komisija, C‑320/21 P, EU:C:2023:712, 117. punkts un tajā minētā judikatūra).
66      Pārsūdzētā sprieduma 267. un 268. punktā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka līdzdalība kapitālā un līdzdalība bez balsstiesībām II, tās konvertējot pašu kapitālā, nebija saistīta ar progresivitātes vai līdzīgu mehānismu saskaņā ar pagaidu regulējuma 62. un 68. punktu, kuru saturs ir atgādināts šī sprieduma 54. un 55. punktā.
67      Šajā ziņā no pārsūdzētā sprieduma 248. punkta izriet, ka, lai uzskatītu, ka mehānisma vispārējā struktūra saskaņā ar pagaidu regulējuma 62. punktu veido mehānismu, kas ir salīdzināms ar šī regulējuma 61. punktā paredzēto progresivitātes mehānismu, Komisija, pirmkārt, atsaucas uz lielo atlaidi, ar kādu Vācijas Federatīvā Republika iegādājusies DLH akcijas, otrkārt, uz to, ka valsts līdzdalība DLH kapitālā bija nevēlama saņēmējai, treškārt, uz to, ka procentu likmes līdzdalībai bez balsstiesībām I un II palielinājās un ka laika gaitā rastos lielākas iespējas pārvērst līdzdalības bez balsstiesībām II daļu pašu kapitālā, tādējādi tas izraisītu esošās līdzdalības vājināšanos par labu valstij, kā arī, ceturtkārt, uz noteiktām rīcības saistībām, it īpaši aizliegumu maksāt dividendes, kas būtu palikušas spēkā līdz brīdim, kamēr atbalsts netiktu pilnībā atlīdzināts.
68      Attiecībā uz šo pamatojumu Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 253.–257. punktā ir secinājusi, ka akciju cenas atlaide 71,9 % apmērā, kas saskaņā ar strīdīgo lēmumu ļauj piedāvāt lielāku atlīdzību nekā tā, kuru Vācijas Federatīvā Republika būtu varējusi saņemt, ja nebūtu atlaides, piemērojot tikai pagaidu regulējuma 61. punktā paredzēto progresivitātes mehānismu, nav pietiekami cieši saistīta ar valsts atlīdzības pieauguma mehānisma priekšmetu un mērķi. Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 258. punktā Vispārējā tiesa ir noraidījusi argumentu, saskaņā ar kuru dalība kapitālā esot “nepieļaujama” kā subjektīvs un nenozīmīgs elements. Treškārt, pārsūdzētā sprieduma 260. un 262. punktā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka tas, ka procentu likme, ar kuru tiek atlīdzināta līdzdalība bez balsstiesībām I un II, pieauga laika gaitā un ka uz DLH attieksies rīcības saistības, ietilpst citās pagaidu regulējuma prasībās. Attiecībā uz līdzdalību bez balsstiesībām II Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 265. punktā to pašu iemeslu dēļ ir noraidījusi Komisijas argumentus un minētā sprieduma 266. punktā uzskatījusi, ka šī iestāde nav pietiekami pierādījusi, ka attiecīgo pasākumu papildina alternatīvs mehānisms, kura
iedarbība ir salīdzināma ar progresivitātes mehānismu.
69      Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa ir noraidījusi
visus Komisijas aplūkotajā strīdīgajā lēmumā izvirzītos argumentus, pirmkārt, tādēļ, ka tiem nav saiknes ar paredzēto progresivitātes mehānismu, un, otrkārt, tādēļ, ka uz tiem attiecās no pagaidu regulējuma atšķirīgas prasības.
70      Apstāklis, ka uz dažiem no elementiem, ko Komisija ir ņēmusi vērā saskaņā ar pagaidu regulējuma 62. un 68. punktu, attiecas arī citas šajā regulējumā paredzētās prasības, pats par sevi nešķiet tāds, kas tiem atņemtu jebkādu nozīmi. Proti, nevar izslēgt, ka pasākuma elements, kas tieši atbilst vienai no pagaidu regulējuma prasībām, var veicināt arī citas šajā regulējumā paredzētas prasības konkrētā mērķa sasniegšanu.
71      Šajā kontekstā, lai pārsūdzētā sprieduma 251. un 252. punktā secinātu, ka nav progresivitātes mehānisma vai alternatīvu mehānismu saskaņā ar pagaidu regulējuma 62. un 68. punktu, Vispārējā tiesa nav pierādījusi, ka Komisija būtu acīmredzami kļūdījusies attiecībā uz dažādo elementu, uz kuriem šī iestāde ir balstījusies strīdīgajā lēmumā, efektivitāti tādā mērā, ka tās analīze par izvērtētā alternatīvā mehānisma radīto seku vispārējo līdzību zaudētu ticamību.
72      Konkrētāk, no pārsūdzētā sprieduma 253.–257. punkta neizriet, ka secinājums, saskaņā ar kuru lielā atlaide, ar kādu Vācijas Federatīvā Republika iegādājusies DLH akcijas, varētu radīt stimulējošu ietekmi uz valsts izstāšanos no kapitāla, zaudētu ticamību.
73      No pārsūdzētā sprieduma 258.–269. punkta arī neizriet, ka pakāpeniska procentu likmju palielināšana par līdzdalību bez balsstiesībām I un II, palielināta iespējamība, ka daļa no līdzdalības bez balsstiesībām II tiks pārvērsta pašu kapitālā, vai tas, ka uz DLH attiecas rīcības saistības, acīmredzami nevar radīt sekas, kas kopumā būtu salīdzināmas ar pagaidu regulējuma 61. punktā un 68. punkta pirmajā un otrajā teikumā aprakstītajiem mehānismiem.
74      Turklāt Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā to dažādo elementu seku kumulāciju, kurus Komisija ir ņēmusi vērā, lai pierādītu, ka pastāv progresivitātes mehānismam alternatīvs mehānisms saskaņā ar pagaidu regulējuma 62. un 68. punktu, lai gan šī iestāde ir balstījusies tieši uz abu iepriekšējos punktos minēto dažādo elementu kombinētajām sekām.
75      Šādos apstākļos Vispārējā tiesa, uzskatīdama, ka attiecīgais pasākums gan saistībā ar dalību kapitālā, gan saistībā ar līdzdalību bez balsstiesībām II ir papildināts ar alternatīviem mehānismiem, kas atbilst prasībai par vispārēju līdzību ar progresivitātes mehānismu valstij, nav pierādījusi, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, un tāpēc savā spriedumā ir pieļāvusi tiesību kļūdu.
76      No iepriekš minētā izriet, ka apelācijas sūdzības otrā pamata abas daļas ir jāapmierina.
Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
77      Ar trešo pamatu DLH pārmet Vispārējai tiesai, ka, tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 272.–288. punktā uzskatīdama, ka Komisija nav ievērojusi pagaidu regulējuma 67. punktu ar pieņēmumu, ka daļu no līdzdalības bez balsstiesībām II, proti, līdzdalību bez balsstiesībām II‑A, var konvertēt par fiksētu cenu 2,56 EUR par akciju un ka citu līdzdalības bez balsstiesībām II daļu, proti, līdzdalību bez balsstiesībām II‑B konvertēšanas brīdī varēja konvertēt par akciju tirgus cenu, kas samazināta par 10 % vai 5,25 % atkarībā no izraisītājnotikuma.
78      Šajā ziņā Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā, ka Komisija saskaņā ar pagaidu regulējuma 59. punktu var pieņemt “atšķirīgu risinājumu no [šajā] regulējumā izklāstītajām atlīdzības metodēm” un tādējādi no minētā regulējuma 67. punktā izklāstītā risinājuma. Tā kā šajā lietā nevarēja aprēķināt “teorētiskos norēķinus bez parakstīšanās tiesībām” (theoretical ex rights price, turpmāk tekstā – “TERP”), tas ir, teorētisko akciju tirgus cenu pēc jaunas akciju emisijas, būtu bijis nepieciešams cits risinājums. DLH uzskata, ka, lai stimulētu kapitāla tirgu izmantot savas parakstīšanas tiesības, emitents piešķir atlaidi to jauno akciju tirgus cenai, uz kurām var parakstīties paralēlo tiesību emisijas laikā. Tad TERP tiktu aprēķināts, pamatojoties uz tirgus cenu, kas vājināta akciju emisijas dēļ. Tomēr tādu konvertēšanas tiesību kontekstā kā tās, kas paredzētas saistībā ar līdzdalību bez balsstiesībām II, tirgū nepastāvot nekāda papildu (dekodētu) tiesību emisija, ko varētu izmantot kā atsauces punktu konvertēšanas tiesību emisijas cenas aprēķināšanai.
79      DLH norāda, ka, ņemot vērā neiespējamību aprēķināt TERP, Vācijas Federatīvā Republika piedāvāja atsaukties, pirmkārt, uz minimālo emisijas cenu 2,56 EUR, kas piemērojama DLH līdzdalības bez balsstiesībām II‑A konvertēšanai, un, otrkārt, uz DLH tirgus cenu, izmantojot 5,25 % vai 10 % atlaidi atkarībā no izraisītājnotikuma līdzdalības bez balsstiesībām II‑B konvertēšanai. DLH uzskata, ka šīs lietas apstākļos, tāpat kā uzskatīts strīdīgajā lēmumā, varēja sagaidīt, ka abas konversijas cenas atbildīs pagaidu regulējuma 67. punktā noteiktajai prasībai.
80      Tādējādi pretēji tam, ko Vispārējā tiesa esot uzskatījusi pārsūdzētā sprieduma 276.–279. punktā, neesot bijis iespējams atsaukties uz TERP, tāpēc Komisija esot pamatoti piekritusi alternatīvai atlīdzībai saskaņā ar pagaidu regulējuma 59. punktu, kam bija tādas pašas sekas kā tad, ja TERP būtu bijis jāņem vērā.
81      DLH apgalvo, ka pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir uzskatījusi pārsūdzētā sprieduma 280.–285. punktā, šo secinājumu neatspēko tas, ka apstrīdētā lēmuma 158. apsvērumā prasīts, lai Vācijas Federatīvā Republika apņemtos lūgt Komisijas piekrišanu attiecībā uz konvertācijas iespējas izmantošanu, ja tā netiktu veikta līmenī, kas ir mazāks vai vienāds ar 5 % no
TERP. Proti, neatbilstības risks esot bijis tikai teorētisks, un Komisijas atļaujas mērķis esot bijis nodrošināt maksimālu atbilstību. DLH, kritizējot pārsūdzētā sprieduma 283. punktu, it īpaši apgalvo, ka mērķis nebija “atkāpties” no pagaidu regulējuma 67. punkta vai apturēt lēmumu šajā jautājumā, bet gan nodrošināt papildu drošības līmeni un pārliecināties, ka Vācijas Federatīvā Republika ir izpildījusi savu pienākumu attiecībā uz pārveidošanu, kas noteikti notiek pēc rekapitalizācijas (ex post).
82      Vācijas Federatīvā Republika un Komisija būtībā atbalsta DLH trešajā pamatā izvirzītos argumentus un uzskata, ka šis pamats ir jāapmierina.
83      Ryanair un Condor apstrīd šo argumentāciju un apgalvo, ka trešais pamats ir jānoraida kā vismaz daļēji nepieņemams, jo tā mērķis ir apšaubīt Vispārējās tiesas veiktos faktu konstatējumus. Katrā ziņā šo lietas dalībnieku ieskatā šis pamats jānoraida kā nepamatots. Tās būtībā lūdz, lai tiktu apstiprināts šajā pamatā norādītais pārsūdzētā sprieduma pamatojums, jo Vispārējā tiesa tostarp nav pārsniegusi tās veiktās pārbaudes tiesā robežas.
Tiesas vērtējums
84      Attiecībā uz atlīdzību par hibrīdkapitāla instrumentiem jāuzsver, ka saskaņā ar pagaidu regulējuma 67. punktu šādu instrumentu konvertēšana pašu kapitālā tiek veikta vismaz 5 % zem TERP kursa konvertēšanas brīdī.
85      Apstrīdētā sprieduma 275. punktā Vispārējā tiesa vispirms ir atgādinājusi, ka strīdīgajā lēmumā Komisija ir norādījusi, ka daļu no līdzdalības bez balsstiesībām II, proti, līdzdalību bez balsstiesībām II‑A, varēja pārvērst akcijās par fiksētu cenu 2,56 EUR par akciju, savukārt pārējo šīs līdzdalības daļu, proti, līdzdalību bez balsstiesībām II‑B, pārvēršanas brīdī varēja pārvērst par akciju tirgus cenu, atskaitot 10 % vai 5,25 % atkarībā no izraisītājnotikuma. Strīdīgajā lēmumā bija arī minēts, ka varēja “sagaidīt, ka visas šīs cenas atbildīs pagaidu regulējuma 67. punktā paredzētajai prasībai”, bet vienlaikus atzīts, ka “cena varētu būt tik zema, ka [šī] prasība netiktu izpildīta”, un ka šajā gadījumā Vācijas Federatīvā Republika pirms savu konvertēšanas tiesību īstenošanas bija apņēmusies lūgt Komisijas atļauju.
86      Pārsūdzētā sprieduma 276.–278. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka akciju cena konvertēšanas brīdī netika noteikta, pamatojoties uz TERP, ne attiecībā uz līdzdalību bez balsstiesībām II‑A, jo izmantotā fiksētā cena par akciju neatbilda pagaidu regulējuma 67. punktā definētajai metodei, ne attiecībā uz līdzdalību bez balsstiesībām II‑B, par kuru cena bija balstīta uz tirgus cenu konvertēšanas brīdī.
87      Visbeidzot, Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka Komisija nav pamatojusi izvēli izmantot alternatīvu aprēķina metodi un ka, paredzot ex post atļauju sistēmu neatbilstīgām cenām, šī iestāde, neievērojot šo 67. punktu, tikai atliek savu lēmumu.
88      Šādos apstākļos jāprecizē, ka saskaņā ar pagaidu regulējuma 59. punktu kā alternatīvu šī regulējuma 60.–70. punktā izklāstītajai atlīdzības metodikai dalībvalstis var paziņot par atbalsta shēmām vai atsevišķiem pasākumiem, kuros valsts atlīdzības metodika ir pielāgota, ņemot vērā kapitāla instrumenta iezīmes un prioritāti, ar nosacījumu, ka tie kopumā rada līdzīgu rezultātu attiecībā uz stimulējošo ietekmi uz valsts līdzdalības izbeigšanu un līdzīgu vispārēju ietekmi uz valsts atlīdzību.
89      Tātad DLH var pamatoti apgalvot, ka Komisija, lai gan tai šajā ziņā nebija jāatsaucas uz īpašu iemeslu vai ārkārtas apstākli, varēja balstīties uz mehānismu, kas ir alternatīvs pagaidu regulējuma 67. punktā aprakstītajam mehānismam. Tomēr šāds alternatīvs mehānisms atbilst no pagaidu regulējuma izrietošajām prasībām tikai tad, ja tā rezultāts kopumā ir līdzīgs šajā 67. punktā aprakstītā mehānisma rezultātam.
90      No pārsūdzētā sprieduma 277., 278. un 280.–286. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka strīdīgā lēmuma 158. apsvērumā definētā alternatīvā aprēķina metode varēja izraisīt tādu cenu noteikšanu, kas neatbilst cenām, kuras izriet no pagaidu regulējuma 67. punktā noteiktās metodes piemērošanas. Lai nonāktu pie šāda secinājuma, Vispārējā tiesa tostarp balstījās tieši uz strīdīgā lēmuma noteikumiem, kas atgādināti šī sprieduma 85. punktā.
91      Šajā apelācijas sūdzībā netiek apstrīdēts Vispārējās tiesas konstatējums, ka šīs alternatīvās metodes piemērošanas rezultāts atšķiras no pagaidu regulējuma 67. punktā definētās metodes piemērošanas rezultāta.
92      Šādos apstākļos prasītājas argumentācijai par neiespējamību aprēķināt TERP šajā lietā nevar piekrist.
93      Proti, šī argumentācija ne tikai ir pretrunā strīdīgajam lēmumam, kurā ir skaidri paredzēts salīdzināt alternatīvās aprēķina metodes rezultātu ar rezultātu, kas iegūts, izmantojot uz TERP balstīto metodi, bet tās mērķis, kā to apgalvo Ryanair un Condor, galu galā ir aicināt Tiesu pašai veikt faktu konstatējumus, neapgalvojot, ka Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi tai iesniegtos pierādījumus.
94      No pastāvīgās judikatūras izriet, ka apelācijas sūdzības gadījumā Tiesas kompetencē nav ne konstatēt faktus, ne – principā – izvērtēt pierādījumus, kurus Vispārējā tiesa izmantojusi šo faktu pamatojumam. Tiesas kontroles pilnvaras attiecībā uz Vispārējās tiesas konstatētajiem faktiem it īpaši ietver faktu sagrozīšanas pārbaudi, tas ir, pārbaudi par to, vai šie no lietas materiāliem izrietošie konstatējumi nav nepareizi, vai nav sagrozīti pierādījumi, kā tie juridiski ir kvalificējami, un to, vai ir ievēroti noteikumi par pierādīšanas pienākumu un par pierādījumu iegūšanu (spriedums, 2025. gada 11. septembris, Austrija/Komisija (Pakšas II atomelektrostacija) (C‑59/23 P, EU:C:2025:686, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
95      Tādējādi trešais pamats ir nepieņemams, ciktāl ar to Tiesa tiek aicināta konstatēt, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļauta kļūda, jo tajā nav ņemta vērā neiespējamība šajā lietā aprēķināt TERP.
96      Turklāt pretēji tam, ko apgalvo Komisija, Vācijas Federatīvās Republikas pienākums gadījumā, ja hibrīdinstrumentu konvertācijas cena neatbilst pagaidu regulējuma 67. punktā minētajai prasībai, lūgt Komisijas atļauju, kā tas paredzēts strīdīgā lēmuma 158. apsvērumā, nebūtu pietiekami, lai nodrošinātu šī apsvēruma atbilstību šai prasībai.
97      Proti, kā Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 284. punktā, Vācijas Federatīvā Republika ir apņēmusies nevis nodrošināt, lai cena katrā ziņā atbilstu pagaidu regulējuma 67. punktā noteiktajai prasībai, bet tikai saņemt Komisijas atļauju attiecībā uz noteikto cenu līmeni. Neviens elements neprecizē kritērijus, saskaņā ar kuriem Komisijai attiecīgā gadījumā būtu jāizvērtē Vācijas Federatīvās Republikas hibrīdinstrumentu konvertēšanas projekts gadījumā, ja pagaidu regulējuma 67. punkta prasības nebūtu izpildītas. No tā izriet, ka nepastāv nekādas garantijas, kas varētu nodrošināt šo prasību ievērošanu.
98      Tāpat jāuzskata, kā Vispārējā tiesa ir darījusi pārsūdzētā sprieduma 280.–286. punktā, ka uz valsts atbalstu attiecas iepriekšējas atļaujas sistēma saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu, tāpēc atbalsta pasākums jāatzīst par saderīgu ar iekšējo tirgu pirms tā īstenošanas. Tādējādi Komisija nevar atlikt tāda elementa vērtējumu, kas ir tieši saistīts ar šīs saderības pārbaudi, uz datumu, kas ir vēlāks par lēmuma par valsts atbalsta saderību pieņemšanas datumu. Proti, Komisijai strīdīgajā lēmumā bija jāpauž nostāja par cenas noteikšanas kārtību attiecīgo hibrīdinstrumentu konvertēšanas gadījumā, un tā nevarēja aprobežoties ar tādas aprēķina metodes akceptēšanu, kas visos gadījumos nenodrošina pagaidu regulējuma 67. punktā noteiktās prasības ievērošanu.
99      Turklāt, lai gan Komisija apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 158. apsvērumā attiecīgais pasākums ir atļauts tikai ar nosacījumu, ka konvertēšanas cena galu galā atbilst pagaidu regulējuma 67. punktam, jākonstatē, ka šim apgalvojumam nav pamatojuma šajā apsvērumā, kurā ir paredzēta ex post kontrole, nedefinējot šīs pārbaudes parametrus.
100    No tā izriet, ka trešais pamats jānoraida daļēji kā nepieņemams un daļēji kā nepamatots.
Par ceturto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
101    Ar ceturto pamatu, kam ir divas daļas, DLH pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu un pārkāpusi tās veiktās pārbaudes tiesā robežas, pārsūdzētā sprieduma 373.–412. punktā nospriezdama, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kad tā pārbaudīja, vai attiecīgajās lidostās DLH
bija BIT.
102    Ceturtā pamata pirmajā daļā DLH būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu un pārsniegusi tās veiktās pārbaudes tiesā robežas, pārsūdzētā sprieduma 373.–387. punktā nospriezdama, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo tā ir ņēmusi vērā tikai kritērijus, kas būtībā attiecas uz šķēršļiem ienākšanai tirgū un jaunu konkurentu darbības paplašināšanu, kā arī “lidostas jaudu”, neņemot vērā visus šajā lietā nozīmīgos faktorus, lai novērtētu DLH BIT esību attiecīgajās lidostās.
103    Šajā ziņā DLH apgalvo, ka BIT identificēšana ir sarežģīta ekonomiska rakstura analīze, kuras ietvaros Komisijai ir plaša rīcības brīvība, un ka Vispārējā tiesa ir pārsniegusi lēmuma, ko Komisija ir pieņēmusi šajā saistībā, pārbaudes tiesā robežas. Konkrētāk, pārsūdzētā sprieduma 385. punktā Vispārējās tiesas argumentācija esot pārāk neskaidra un tajā esot tikai īsumā minēta saņēmēja tirgus daļu iespējamā nozīme “biežuma [no attiecīgajām lidostām un uz tām] (lidojumu skaita) un piedāvāto sēdvietu ziņā”, lai secinātu, ka Komisija nav ņēmusi vērā visus atbilstošos apstākļus. Šajā ziņā DLH uzskata, ka Komisija pamatoti nav ņēmusi vērā šo pēdējo elementu. Proti, šajā lietā piemērotie kritēriji esot bijuši pietiekami, lai precīzi analizētu attiecīgā pasākuma ietekmi saskaņā ar pagaidu regulējuma 72. punktu, un esot saderīgi ar analītisko ietvaru, ko Komisija izmanto koncentrācijas lietās, kurās iesaistītas aviosabiedrības. Vēl jo vairāk, attiecīgā pasākuma potenciālā ietekme uz konkurenci attiecoties nevis uz konkrētu maršrutu, bet gan drīzāk uz DLH spēju saglabāt vai pat paplašināt laika nišas, kas tai bija attiecīgajās lidostās. Tādējādi esot jāizvērtē atbalsta saderība ar konkurences situāciju kopumā.
104    Turklāt DLH apgalvo, ka Vispārējās tiesas apsvērumi pārsūdzētā sprieduma 379. punktā nepierāda, ka tirgus daļu analīze piedāvāto frekvenču un sēdvietu ziņā būtu bijusi lietderīgāka nekā kritēriji, ko Komisija izmantojusi, lai novērtētu BIT esību. DLH no tā secina, ka šai iestādei nebija pienākuma papildināt šo analīzi ar tirgus daļu aplēsēm piedāvāto frekvenču vai sēdvietu ziņā vai ņemt vērā visus pārējos “atbilstošos elementus”.
105    Ceturtā pamata otrajā daļā DLH būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu un pārsniegusi tās veiktās pārbaudes tiesā robežas, pārsūdzētā sprieduma 388.–412. punktā nospriezdama, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, kad tā konstatēja, ka DLH nebija BIT Diseldorfas un Vīnes lidostās.
106    Šajā ziņā DLH apgalvo, ka, tā kā Komisijai ir plašas pilnvaras analizēt tirgus datus, lai novērtētu BIT esību, Vispārējā tiesa ir pārsniegusi tās veiktās pārbaudes tiesā robežas, aizstājot Komisijas veikto šo datu analīzi ar savu analīzi. Konkrētāk, pārsūdzētā sprieduma 411. punktā Vispārējās tiesas argumentācija šajā ziņā esot pārāk neskaidra, ciktāl tā apgalvo, ka Komisija esot kļūdaini konstatējusi, ka DLH nebija BIT Diseldorfas un Vīnes lidostās “vismaz IATA 2019. gada vasaras sezonā”. Šāds pamatojums neesot pietiekams, lai konstatētu Komisijas pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ciktāl tas attiecas uz citiem laikposmiem, piemēram, IATA 2019./2020. gada ziemas sezonu.
107    DLH ieskatā Komisija pareizi ir konstatējusi, ka Diseldorfas un Vīnes lidostās
DLH nebija BIT. DLH uzsver, ka BIT novērtēšanas kritēriji attiecībā uz šīm divām pēdējām lidostām būtiski atšķiras no tiem, kas attiecas uz Frankfurtes, kā arī Minhenes lidostām, un faktiski ļauj pierādīt, ka Diseldorfas un Vīnes lidostās tai nebija BIT. Šajā ziņā kritizējot it īpaši pārsūdzētā sprieduma 397. punktu, DLH izvirza datus un skaitļus, kas it īpaši attiecas uz tās laika nišām Diseldorfas, Vīnes, Frankfurtes un Minhenes lidostās, lai pierādītu, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini uzskatījusi, ka Komisija nevarēja secināt, ka Diseldorfas un Vīnes lidostās tai nebija BIT.
108    Vācijas Federatīvā Republika un Komisija būtībā atbalsta DLH ceturtajā pamatā izvirzītos argumentus un uzskata, ka šis pamats ir jāapmierina.
109    Ryanair un Condor apstrīd šo argumentāciju un apgalvo, ka ceturtā pamata otrā daļa ir jānoraida kā vismaz daļēji nepieņemama, jo ar šo daļu DLH vēlas apstrīdēt Vispārējās tiesas veiktos faktu konstatējumus, turklāt Ryanair uzskata, ka DLH argumenti par pārsūdzētā sprieduma nepietiekamu pamatojumu un argumenti, kas izriet no Komisijas judikatūras un lēmumu pieņemšanas prakses, ir nepieņemami. Katrā ziņā šo lietas dalībnieku ieskatā šis pamats jānoraida kā nepamatots. Tās būtībā lūdz, lai tiktu apstiprināts šajā pamatā norādītais pārsūdzētā sprieduma pamatojums, jo Vispārējā tiesa tostarp nav pārsniegusi tās veiktās pārbaudes tiesā robežas.
Tiesas vērtējums
110    Attiecībā uz ceturtā pamata pirmo daļu jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 373.–387. punktā Vispārējā tiesa ir izvērtējusi Komisijas izmantotos kritērijus, lai novērtētu, vai attiecīgajās lidostās DLH
bija BIT.
111    Vispirms pārsūdzētā sprieduma 373. pantā Vispārējā tiesa atgādināja, ka strīdīgā lēmuma 179. punktā Komisija ir norādījusi, ka šajā ziņā tā balstījusies uz trim kritērijiem: pirmkārt, to laika nišu daļu, kas pieder grupai, kurā ietilpst DLH, minētajās lidostās, kas šī sprieduma 376. punktā definēta kā attiecība starp aviosabiedrībai (vai vienas grupas aviosabiedrībām) piederošo laika nišu skaitu lidostā un kopējo šajā lidostā pieejamo laika nišu skaitu, otrkārt, šo lidostu “noslogotības līmeni”, kā tas būtībā izriet no šī pārsūdzētā sprieduma punkta, ņemot vērā visām aviosabiedrībām attiecīgajā lidostā piešķirto laika nišu proporciju attiecībā pret šīs lidostas kopējo kapacitāti laika nišu ziņā, un, treškārt, saņēmēja konkurentu rīcībā esošo laika nišu daļu. Vispārējā tiesa uzskata, ka šie kritēriji tādējādi galvenokārt attiecās uz “lidostas jaudu” un piekļuvi infrastruktūrai.
112    Tomēr Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 378. punktā uzskatīja, ka citiem faktoriem, kas attiecas uz saņēmēja un tā konkurentu tirgus daļām pasažieru gaisa pārvadājumu pakalpojumu tirgū, ir nozīme, lai novērtētu BIT esību. Šajā ziņā Vispārējā tiesa šī sprieduma 379. punktā it īpaši ir precizējusi, ka, pirmkārt, ņemot vērā gaisa pārvadātāju izmantoto lidmašīnu atšķirīgo izmēru tām piešķirtajās laika nišās, to piedāvāto sēdvietu skaits konkrētā laika nišā var ievērojami atšķirties un, otrkārt, aviosabiedrības var veikt atšķirīgu lidojumu skaitu vienā un tajā pašā laika nišā. Šajos papildu kritērijos sniegtā informācija ļaujot novērtēt attiecīgo gaisa pārvadātāju tirgus daļu nozīmīgumu. Šajā lietā pārsūdzētā sprieduma 380. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka DLH tirgus daļas, kas izteiktas lidojumu biežumā (lidojumu skaits) un piedāvātajās sēdvietās no attiecīgajām lidostām un uz tām, dažkārt ievērojami ir pārsniegušas tās rīcībā esošo laika nišu daļas, kas uzskaitītas strīdīgajā lēmumā.
113    Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 386. punktā no tā ir secinājusi, ka, ņemot vērā tirgus daļu nozīmīgumu, lai noteiktu BIT esību, kas atgādināts pārsūdzētā sprieduma 383. punktā, Komisija, atturēdamās ņemt vērā šo apstākli, nav ņēmusi vērā visus atbilstošos faktorus.
114    Šajā ziņā jāuzsver, pirmkārt, ka no Regulas Nr. 95/93, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 793/2004, 2. panta a) punktā ietvertās jēdziena “laika nišas” definīcijas izriet, ka šis jēdziens apzīmē “koordinatora [..] aviosabiedrībai izdotu atļauju lietot visu to lidostas infrastruktūru, kas vajadzīga, lai apkalpotu gaisa satiksmes līniju koordinētajā lidostā konkrētajās dienās un laikos nolaišanās vai pacelšanās nolūkā, kā to iedala koordinators atbilstīgi šai regulai”.
115    No šīs definīcijas būtībā izriet, ka laika niša ir tiesības veikt lidojumu. Tātad Komisija strīdīgajā lēmumā pamatoti ir konstatējusi tiešu saikni starp attiecīgā pasākuma saņēmēja rīcībā esošo laika nišu skaitu un lidojumu skaitu, kurus tas var organizēt, savukārt pārsūdzētā sprieduma 379. punktā, uzskatīdama, ka vienas laika nišas esība ļautu organizēt vairākus lidojumus, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretējot jēdzienu “laika nišas”. No tā izriet, ka pretēji tam, ko ir nospriedusi Vispārējā tiesa, lidojumu biežuma kritērija ņemšana vērā nešķiet nepieciešama, lai varētu novērtēt, cik lielā mērā operatoram ir faktiska iespēja konkurēt ar DLH konkrētā lidostā.
116    Otrkārt, runājot par kritērijiem, kuri saistīti ar piedāvāto sēdvietu biežumu un skaitu, kurus Vispārējā tiesa ir minējusi pārsūdzētā sprieduma 380. punktā un kuri, pēc tās domām, Komisijai bija jāņem vērā, – kaut arī, protams, nevar izslēgt, ka šie kritēriji var palīdzēt novērtēt gaisa pārvadātāja spēju sniegt pakalpojumus no konkrētas lidostas, šis apstāklis pats par sevi nepierāda, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā šī sprieduma 56. un 57. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē, ciktāl kapacitāte, kuru šī iestāde uzskatīja par izšķirošu, lai novērtētu BIT esību lidostā, var tikt noteikta arī, ņemot vērā līdzvērtīgu kritēriju, kā, piemēram, laika nišu sadali starp operatoriem.
117    Šādos apstākļos, tā kā Vispārējā tiesa nav juridiski pietiekami pierādījusi, ka Komisijas izvēlētais kritērijs, proti, laika nišu sadale, acīmredzami nebija tāds, kas ļautu pareizi novērtēt šo kapacitāti, lai novērtētu BIT, un tas atņēma šīs iestādes veiktajai analīzei ticamību, pārsūdzētā sprieduma 380. un 382. punktā šī tiesa nepamatoti pārmet Komisijai, ka tā apstrīdētajā lēmumā nav izvērtējusi gaisa pārvadātāja spēju sniegt savus pakalpojumus, pamatojoties uz kritēriju, kas saistīts ar piedāvāto sēdvietu biežumu un skaitu, proti, kritēriju, kas atšķiras no šajā lēmumā Komisijas izmantotā kritērija.
118    Treškārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 373.–387. punktā nav arī pierādījusi, ka Komisija nevarēja pamatoti uzskatīt, ka lidostas noslogotības līmenis un laika nišu sadale starp dažādiem operatoriem, kas darbojas no šīs lidostas, ir atbilstoši parametri, lai noteiktu, cik lielā mērā operators izmanto lidostu, kā arī operatora spēju organizēt vairāk lidojumu no minētās lidostas attiecīgajā laikposmā. Tādējādi Vispārējā tiesa nav pierādījusi, ka Komisija nevarēja balstīties uz šiem dažādajiem parametriem, lai novērtētu gan faktisko, gan potenciālo konkurenci, kurai DLH
šajā laikposmā bija pakļauta.
119    Tādējādi pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 386. punktā, tā nav juridiski pietiekami pierādījusi saskaņā ar šī sprieduma 56.–64. punktā atgādināto Tiesas judikatūru, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, pamatojot savu BIT analīzi ar šī sprieduma 111. punktā atgādinātajiem kritērijiem, jo savā vērtējumā tā nav ņēmusi vērā tirgus daļas, kas izteiktas biežuma un piedāvāto sēdvietu ziņā. No tā izriet, ka ceturtā pamata pirmā daļa ir jāapmierina.
120    Attiecībā uz ceturtā pamata otro daļu saistībā ar jautājumu par tās pieņemamību jāatgādina, pirmkārt, ka Vispārējās tiesas pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums un tās pārbaudes tiesā apjoms ir tiesību jautājumi, kas ir Tiesas kompetencē apelācijas stadijā (spriedumi, 2004. gada 7. janvāris, Aalborg Portland u.c./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 47. punkts, kā arī 2016. gada 26. maijs, Rose Vision/Komisija, C‑224/15 P, nav publicēts, EU:C:2016:358, 26. punkts un tajā minētā judikatūra). Jautājums par to, vai DLH argumenti attiecībā uz pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu ir pietiekami pamatoti vai – attiecībā uz pārbaudes tiesā robežu pārkāpumu – pretrunā Komisijas judikatūrai vai lēmumu pieņemšanas praksei, attiecas uz argumentāciju pēc būtības, un tam nevar būt nekādas ietekmes uz pieņemamību.
121    Otrkārt, ņemot vērā – kā atgādināts šā sprieduma 94. punktā –, ka Tiesai nav kompetences konstatēt faktus, jānorāda, ka, ciktāl DLH aicina Tiesu, ņemot vērā tai iesniegtos faktus, pārbaudīt, vai Komisija ir pareizi konstatējusi, ka Diseldorfas un Vīnes lidostās
DLH nav BIT, vai arī Tiesa ir nepareizi konstatējusi faktus, ceturtā pamata otrā daļa ir nepieņemama, jo DLH nav norādījusi uz jebkādu faktu sagrozīšanu, ko būtu veikusi Vispārējā tiesa.
122    Pēc būtības jānorāda, ka pēc tam, kad Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 410. punktā bija nospriedusi, ka Komisija nav ņēmusi vērā visus atbilstošos kritērijus un tādējādi ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, Vispārējā tiesa šī sprieduma 411. punktā ir piebildusi, ka Komisija katrā ziņā, pamatojoties tikai uz tās izmantotajiem kritērijiem, nevarēja pamatoti secināt, ka Diseldorfas un Vīnes lidostās
Lufthansa grupai nebija BIT, vismaz –
IATA 2019. gada vasaras sezonā.
123    Lai nonāktu pie šāda secinājuma, attiecībā uz Diseldorfas lidostu Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 397. punktā vispirms ir konstatējusi, ka IATA 2019. gada vasaras sezonā šajā lidostā Lufthansa grupai piederošo laika nišu daļa, proti, 40–50 %, vidēji pārsniedza 40 % robežvērtību, un tai bija jābūt pirmajai norādei, kas būtu jāņem vērā, lai pierādītu BIT esību. Turpinājumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 398. punktā ir norādījusi, ka vidējais noslogotības līmenis minētajā lidostā IATA 2019. gada vasaras sezonā bija ļoti augsts, proti, 80–90 %, sasniedzot 90–100 % sastrēgumstundās, lai gan līmenis, kas pārsniedz 60 %, jau ir problemātisks. Visbeidzot, pārsūdzētā sprieduma 399. punktā Vispārējā tiesa ir uzsvērusi vājo konkurenci starp uzņēmējiem, kas darbojas vienā un tajā pašā lidostā, pamatojot šo konstatējumu ar katram no tiem piederošo lidaparātu skaita uzskaitījumu. Pārsūdzētā sprieduma 401. punktā Vispārējā tiesa no tā ir secinājusi, ka, pamatojoties tikai uz šiem kritērijiem, Komisija nevarēja pamatoti secināt, ka vismaz IATA 2019. gada vasaras sezonā Diseldorfas lidostā Lufthansa grupai nebija BIT.
124    Ņemot vērā pamatojumu, kas mutatis mutandis ir analogs iepriekšējā punktā minētajam, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 408. punktā ir secinājusi, ka Komisija nevarēja pamatoti secināt, ka vismaz IATA 2019. gada vasaras sezonā Vīnes lidostā Lufthansa grupai nebija BIT.
125    Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa nav izvērtējusi strīdīgā lēmuma 203., 204., 211. un 212. apsvērumā ietverto pamatojumu. Šajā pamatojumā bija precizēti iemesli, kuru dēļ Komisija tās rīcībā esošos datus ir interpretējusi tādējādi, ka Diseldorfas un Vīnes lidostās tie neļauj konstatēt BIT esību
Lufthansa grupai. Attiecībā uz Diseldorfas lidostu Komisija it īpaši ir uzskatījusi, ka DLH piederošo laika nišu lielākā daļa nepārsniedz 55–65 % nevienā laika nišu daļā, tāpēc DLH konkurenti varēja veidot ievērojamu laika nišu portfeli, izmantojot tās, kas nebija piešķirtas Lufthansa grupai, un ka attiecībā uz izmantoto floti DLH konkurenti Diseldorfā atradās labākā pozīcijā nekā Frankfurtē vai Minhenē. Attiecībā uz Vīnes lidostu Komisija balstījās arī uz apstākļiem, ka lielākā DLH piederošo laika nišu daļa nepārsniedza 50–60 % nevienā laika nišu daļā, ka laika nišas joprojām bija pieejamas, ka teritorijā bija izvietoti divi salīdzinoši spēcīgi konkurenti un ka DLH konkurentiem bija iespējams izveidot būtisku laika nišu portfeli, izmantojot tās laika nišas, kas nebija piešķirtas Lufthansa grupai. Tādējādi Komisija uzskatīja, ka neatkarīgi no gandrīz līdzīgiem noslogotības līmeņiem šajās četrās lidostās DLH piederošā laika nišu daļa Frankfurtē un Minhenē bija ievērojami lielāka nekā Diseldorfā un Vīnē un ka DLH konkurenti Diseldorfā un Vīnē bija ietekmīgāki Diseldorfā un Vīnē nekā Frankfurtē un Minhenē.
126    Tomēr pārsūdzētā sprieduma 396.–408. punktā, pamatojoties uz tiem pašiem datiem kā Komisija, Vispārējā tiesa veica jaunu šo datu analīzi, lai, pamatojoties uz to vispārīgo vērtējumu, galu galā nonāktu pie secinājuma, kas atšķirtos no šīs iestādes secinājuma, tomēr neapšaubot Komisijas konstatējumus strīdīgajā lēmumā.
127    No minētā izriet, ka Vispārējā tiesa ir nevis tikai pārbaudījusi, vai Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā saskaņā ar šī sprieduma 56.–64. punktā atgādināto judikatūru, bet ar savu vērtējumu aizstājusi Komisijas vērtējumu gadījumā, kurā šai iestādei tomēr ir plaša rīcības brīvība.
128    No tā izriet, ka ceturtā pamata otrā daļa un tādējādi ceturtais pamats kopumā ir jāapmierina.
Par piekto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
129    Ar piekto pamatu DLH pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 467.–480. punktā uzskatīdama, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo tā no laika nišu nodošanas procedūras bija izslēgusi atsevišķus konkurentus, kas jau atradās Frankfurtes un Minhenes lidostās šīs procedūras pirmajā posmā.
130    Šajā ziņā DLH apgalvo, ka Vispārējā tiesa, lai gan tā ir atzinusi, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība, lai novērtētu uzņemto saistību pietiekamību, nav ņēmusi vērā savu judikatūru, kas izriet no 2015. gada 13. maija sprieduma Niki Luftfahrt/Komisija (T‑162/10, EU:T:2015:283, 295. punkts), saskaņā ar kuru apstāklis, ka arī citas saistības varēja tikt pieņemtas vai pat bija labvēlīgākas konkurencei, nevar izraisīt Komisijas lēmuma atcelšanu, ciktāl Komisija varēja saprātīgi secināt, ka šajā lēmumā ietvertās saistības ļāva kliedēt nopietnās šaubas. Tādējādi Vispārējā tiesa esot iejaukusies Komisijas rīcības brīvībā, noraidot saistības, pamatojoties uz to, ka, pēc tās domām, citas saistības būtu labvēlīgākas konkurencei, tādējādi šīs iestādes vērtējumu aizstājot ar savējo.
131    DLH
pauž – kā Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 421. punktā –, ka valsts atbalsta potenciālās sekas ir netiešākas nekā koncentrācijas sekas, jo saņēmējs nekļūst par konkurenta īpašnieku, tādējādi likvidējot konkurences spiedienu, bet var izmantot papildu valsts līdzekļus, kas ir tā rīcībā, lai saglabātu vai nostiprinātu savu stāvokli tirgū. Saskaņā ar pagaidu regulējumu bija nepieciešamas saistības, lai novērstu šo risku lidostās, kurās DLH bija BIT.
132    Pretēji tam, ko Vispārējā tiesa esot konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 472. punktā, Komisija strīdīgā lēmuma 226. un 227. apsvērumā esot skaidri norādījusi, ka laika nišu nodošanas procedūras attiecināšana tikai uz jaunpienācējiem esot lietderīga, jo tā ļauj strukturāli konkurēt ar Lufthansa grupu. Šī iestāde it īpaši esot ņēmusi vērā konkurences problēmas, kas saistītas ar rekapitalizācijas atbalstu, pamatojoties uz tās iepriekšējo pieredzi koncentrācijas un aizliegto vienošanos lietās aviācijas nozarē, lai secinātu, ka Lufthansa grupas apņemšanās nodot daļu no savas darbības, lai ļautu konkurentiem sākt darbību, ir visefektīvākais pasākums jebkādu nepamatotu konkurences izkropļojumu novēršanai.
133    Vispārējās tiesas argumentācijā pārsūdzētā sprieduma 472.–477. punktā esot pilnībā ignorēts fakts, ka Komisijai, kad tai jāizvēlas starp divām dažādām saistību struktūrām, ir plaša rīcības brīvība, lai piemērotu šaurākas saistības, ja tā var saprātīgi secināt, ka piedāvātās saistības ir pietiekamas, lai novērstu riskus, ko šajā gadījumā Frankfurtes un Minhenes lidostās rada DLH BIT.
134    Tāpat, pārsūdzētā sprieduma 473.–476. punktā analizējot tirgus struktūru Frankfurtes un Minhenes lidostās un atsaucoties uz citu struktūru, kas esošos konkurentus neizslēdz no laika nišu nodošanas procedūras, Vispārējā tiesa esot aizstājusi Komisijas vērtējumu ar savu vērtējumu, tomēr arī šeit ir runa par sarežģītu ekonomisku analīzi.
135    Turklāt DLH uzskata, ka, ņemot vērā to, ko Vispārējā tiesa būtībā ir nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 452. un 463. punktā, tā ir pieļāvusi pretrunu pamatojumā, pārsūdzētā sprieduma 473.–476. punktā uzskatīdama, ka pārvadātāji, kuriem ir bāze lidostā, ir labākā situācijā, lai saglabātu efektīvu konkurenci.
136    Vācijas Federatīvā Republika un Komisija būtībā atbalsta DLH piektajā pamatā izvirzītos argumentus un uzskata, ka šis pamats ir jāapmierina.
137    Ryanair un Condor apstrīd šo argumentāciju un apgalvo, ka piektais pamats ir jānoraida. Tās būtībā lūdz, lai tiktu apstiprināts šajā pamatā norādītais pārsūdzētā sprieduma pamatojums, jo Vispārējā tiesa tostarp nav pārsniegusi tās veiktās pārbaudes tiesā robežas.
Tiesas vērtējums
138    Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar pagaidu regulējuma 72. punktu, ja rekapitalizācijas pasākuma saņēmējam tirgū ir BIT, dalībvalstij jāierosina papildu pasākumi, lai saglabātu efektīvu konkurenci šajā tirgū. Šajā ziņā no strīdīgā lēmuma 71. un 72. apsvēruma izriet, ka Vācijas Federatīvā Republika ir apņēmusies likt attiecīgā rekapitalizācijas pasākuma saņēmējam nodot noteiktu skaitu dienas laika nišu un papildu aktīvu Frankfurtes un Minhenes lidostās. Tādējādi bija paredzēts, ka, ja pēc trim sezonām nodotās laika nišas nepārņem jaunienācējs, tās tiks nodotas citu konkurējošo pārvadātāju rīcībā, kuriem jau ir bāze šajās lidostās.
139    Pārsūdzētā sprieduma 479. punktā Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka Komisija nav pārbaudījusi visus būtiskos apstākļus attiecībā uz Vācijas Federatīvās Republikas saistībām, kas tiek novērtētas, ņemot vērā attiecīgo tirgu struktūru un īpašās iezīmes. Konkrētāk, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 472.–478. punktā ir nospriedusi, ka Komisijai jāpārbauda, vai jaunpienācējiem dotā priekšrocība un jau esošo konkurentu izslēgšana no laika nišu piešķiršanas procedūras pirmā posma bija atbilstoša un nepieciešama, lai saglabātu efektīvu konkurenci.
140    Lai pamatotu šo secinājumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 474.–477. punktā it īpaši ir norādījusi, ka citi pasākumi, kas it īpaši ietver attiecīgo laika nišu nodošanu jau uzstādītajiem konkurentiem saskaņā ar citiem nosacījumiem, nevis tiem, kas paredzēti Vācijas Federatīvās Republikas saistībās, varētu labāk saglabāt efektīvu konkurenci.
141    Šajā ziņā jāuzsver – no šī sprieduma 56.–64. punktā atgādinātās Tiesas judikatūras izriet, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība, lai noteiktu, vai dalībvalstu ierosinātie papildu pasākumi ļauj izpildīt no pagaidu regulējuma 72. punkta izrietošās prasības.
142    Turklāt, ņemot vērā tieši šī 72. punkta formulējumu un principus, kas reglamentē valsts atbalsta disciplīnu, Komisijai, veicot savu vērtējumu, jāpārbauda nevis tas, vai piedāvātie papildu pasākumi ir visefektīvākie iespējamie pasākumi, lai veicinātu konkurenci konkrētajos tirgos, bet tikai tas, vai šie pasākumi ir pietiekami, lai saglabātu efektīvu konkurenci šajos tirgos.
143    Tātad DLH pamatoti apgalvo, ka apstāklis, ka citi pasākumi, kas nav minēti strīdīgajā lēmumā, varētu veicināt augstāku konkurences līmeni attiecīgajos tirgos, katrā ziņā nevarēja izraisīt šī lēmuma prettiesiskumu.
144    No tā izriet, ka Vispārējā tiesa, tās veicamās kontroles ietvaros nekonstatēdama, ka apstrīdētajā lēmumā minētās saistības nebija pietiekamas, lai saglabātu efektīvu konkurenci attiecīgajos tirgos, nevarēja pamatoti secināt, ka strīdīgajā lēmumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā, pamatojoties uz to, ka Komisija nebija izvērtējusi laika nišu nodošanas procedūras iespējamās pozitīvās sekas, kas neizslēgtu pastāvošos konkurentus, bet šāds mehānisms būtu veicinājis plašāku konkurenci.
145    No tā izriet, ka piektais pamats ir jāapmierina.
Par sesto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
146    Ar sesto pamatu DLH pārmet Vispārējai tiesai, ka tā it īpaši pārsūdzētā sprieduma 501. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka Komisija nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu savam konstatējumam, ka par laika nišu nodošanu bija jāsaņem atlīdzība un tā neietekmēja saistību attiecībā uz šīm laika nišām efektivitāti.
147    DLH atgādina, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka tādam lēmumam kā apstrīdētais lēmums, kas pieņemts īsā termiņā, jāietver tikai iemesli, kuru dēļ Komisija uzskata, ka pasākums, kas tai jāizvērtē, tai nerada nopietnas grūtības, un ka pietiek ar to, ka tā izklāsta faktus, kā arī juridiskos apsvērumus, kuriem ir būtiska nozīme attiecīgā lēmuma struktūrā. Tādējādi Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, secinādama, ka Komisija nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.
148    DLH turklāt apgalvo, ka strīdīgais lēmums, ievērojot Tiesas judikatūru šajā jomā, bija juridiski pietiekami pamatots, jo, pirmkārt, ņemot vērā to argumentu skaitu, kas izvirzīti attiecībā uz katru saistību, kuras attiecas uz laika nišām elementu, un ko Vispārējā tiesa ir izvērtējusi pārsūdzētā sprieduma 413.–493. punktā, prasītāji pirmajā instancē acīmredzami varēja apstrīdēt strīdīgā lēmuma pamatotību. Otrkārt, katras laika nišu nodošanas īpašā struktūra esot atšķirīga un ietverot ārkārtīgi tehniskus vērtējumus, kuriem tātad nav nepieciešams īpašs papildu pamatojums.
149    Vācijas Federatīvā Republika un Komisija būtībā atbalsta DLH sestajā pamatā izvirzītos argumentus un uzskata, ka šis pamats ir jāapmierina.
150    Ryanair un Condor apstrīd šo argumentāciju un apgalvo, ka sestais pamats ir jānoraida. Tās būtībā lūdz, lai tiktu apstiprināts šajā pamatā norādītais pārsūdzētā sprieduma pamatojums, jo Vispārējā tiesa tostarp nav pārsniegusi tās veiktās pārbaudes tiesā robežas.
Tiesas vērtējums
151    Jāatgādina pastāvīgās judikatūras atziņa, ka LESD 296. panta otrajā daļā prasītajam pamatojumam jābūt atbilstošam attiecīgā tiesību akta būtībai un tajā skaidri un nepārprotami jābūt norādītai attiecīgo tiesību aktu pieņēmušās iestādes argumentācijai, lai ļautu ieinteresētajām personām uzzināt veiktā pasākuma pamatojumu un kompetentajai tiesai īstenot kontroli. Prasība norādīt pamatojumu jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, tostarp akta saturu, izvirzīto pamatu būtību un akta adresātu vai citu personu, kuras šis akts skar tieši un individuāli, iespējamās intereses saņemt paskaidrojumus. Tomēr netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu norādīti visi atbilstošie faktiskie un juridiskie apstākļi, jo jautājums par to, vai tiesību akta pamatojums atbilst LESD 296. panta otrās daļas prasībām, jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tās tiesību normas, kuras reglamentē attiecīgo jomu (spriedums, 2025. gada 23. janvāris, Neos/Ryanair un Komisija, C‑490/23 P, EU:C:2025:32, 34. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
152    Konkrētāk, runājot, kā tas ir šajā lietā, par lēmumu necelt iebildumus par atbalsta pasākumu saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu, Tiesai jau ir bijusi iespēja precizēt, ka šādā lēmumā, kas tiek pieņemts īsā termiņā, jāizklāsta vienīgi iemesli, kuru dēļ Komisija uzskata, ka tai nav nopietnu grūtību novērtēt attiecīgā atbalsta saderīgumu ar iekšējo tirgu, un ka pat īss šī lēmuma pamatojums jāuzskata par pietiekamu, ņemot vērā LESD 296. panta otrajā daļā paredzēto prasību norādīt pamatojumu, ja tajā tomēr skaidri un neapšaubāmi ir norādīti iemesli, kuru dēļ Komisija ir uzskatījusi, ka tai nav šādu šaubu, jo jautājums par šī pamatojuma pamatotību nav saistīts ar šo prasību (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2025. gada 23. janvāris, Neos/Ryanair un Komisija, C‑490/23 P, EU:C:2025:32, 35. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
153    Ņemot vērā šos kritērijus, jāpārbauda, vai Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka strīdīgajā lēmumā nav izpildīts Komisijai LESD 296. panta otrajā daļā paredzētais pienākums norādīt pamatojumu.
154    Šajā lietā pārsūdzētā sprieduma 498.–502. punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka Komisijai strīdīgajā lēmumā bija sīki jāizklāsta iemesli, kas tai lika uzskatīt, ka par attiecīgo laika nišu nodošanu ir jāsaņem atlīdzība un tā nav jāveic bez maksas, jo nodošanas par atlīdzību izvēle varētu samazināt piedāvāto laika nišu pievilcību un tādējādi ar to saistīto saistību efektivitāti.
155    Šajā ziņā, pārsūdzētā sprieduma 501. punktā pārmetot Komisijai, ka tā strīdīgajā lēmumā nav norādījusi iemeslus, kuru dēļ attiecīgo laika nišu nodošanai bez maksas nebija dota priekšroka salīdzinājumā ar to nodošanu par atlīdzību, Vispārējā tiesa šai iestādei ir pieprasījusi, lai tā ne tikai pozitīvi pamatotu apstrīdētajā lēmumā apstiprinātās iespējas nodot laika nišas par atlīdzību pamatotību, bet arī negatīvi pamatotu pretējas iespējas, proti, nodošanas bez maksas, atbilstību.
156    Ņemot vērā – kā izriet no šī sprieduma 142. punkta –, ka saskaņā ar pagaidu regulējumu vienīgi Komisijai ir jāpārbauda, vai piedāvātie papildu pasākumi ir pietiekami, lai saglabātu efektīvu konkurenci attiecīgajos tirgos, no šīs iestādes saskaņā ar tās pienākumu norādīt pamatojumu nevar sagaidīt, ka tā pārbauda, vai citi pasākumi var vēl vairāk veicināt konkurenci šajos tirgos, un ka tā izklāsta iemeslus, kuru dēļ tā nav pieprasījusi šo citu pasākumu īstenošanu.
157    No iepriekš minētā izriet, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 501. punktā nospriezdama, ka Komisija nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, jo tā nav paskaidrojusi, kāpēc par attiecīgo laika nišu nodošanu bija jāsaņem atlīdzība un tā nebija jāveic bez maksas.
158    No tā izriet, ka sestais pamats ir jāapmierina.
Secinājums
159    Kā Vispārējā tiesa pamatoti ir nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 505. punktā, kas nav ticis kritizēts šajā apelācijas sūdzībā, katra kļūda, kas pieļauta lēmumā un kas atgādināta šī sprieduma 504. punktā, pati par sevi varēja pamatot strīdīgā lēmuma atcelšanu. Tāpēc pārsūdzētā sprieduma atcelšana būtu pamatota tikai tad, ja tiktu pierādīts, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini konstatējusi katru no šīm kļūdām. No tā izriet, ka šī apelācijas sūdzība var tikt apmierināta un pārsūdzētais spriedums var tikt atcelts tikai tad, ja visi apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītie pamati ir pamatoti.
160    Tātad, ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, apelācijas sūdzības pirmais, otrais un ceturtais līdz sestais pamats ir jāapmierina, trešais pamats tomēr ir jānoraida. Tāpēc apelācijas sūdzība ir noraidāma kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
161    Atbilstoši Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
162    Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
163    Tā kā Ryanair un
Condor ir prasījušas piespriest DLH atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt Ryanair un Condor tiesāšanās izdevumus.
164    Turklāt, tā kā Vācijas Federatīvajai Republikai un Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, bet Ryanair un Condor nav prasījušas piespriest tām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ir jānolemj, ka Vācijas Federatīvā Republika un Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)      Apelācijas sūdzību noraidīt.
2)      Deutsche Lufthansa AG
sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina Ryanair DAC un Condor Flugdienst GmbH tiesāšanās izdevumus.
3)      Vācijas Federatīvā Republika un Eiropas Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – angļu.