62006CC0064_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Obvodní Soud pro Prahu 3 (Prāgas pirmās instances tiesa Nr. 3, Čehija) atbilstoši EKL 234. pantam Tiesai uzdod virkni sarežģīti formulētu jautājumu, kuros apslēpta vienkāršāka juridiska dilemma.
2. Faktiski tā vēlas noskaidrot, vai pēc Čehijas Republikas pievienošanās Eiropas Kopienām (2004. gada 1. maijā) dominējošu stāvokli telekomunikāciju nozarē ieņemošam uzņēmumam pirms minētā datuma uzsāktas administratīvas procedūras noslēgumā var uzlikt pienākumu savienot savu tīklu ar citas sabiedrības tīklu, iepriekš neveicot tirgus analīzi, kas pieprasīta Direktīvā 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) un Direktīvā 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva) (2) . Uz šo aspektu attiecas pirmie trīs prejudiciālie jautājumi.
3. Ņemot vērā, ka valsts tiesību aktos šāda analīze nav paredzēta un ka, lai iebilstu pret iepriekš minēto pienākumu, tiek izdarīta atsauce uz minētajām direktīvām, iesniedzējtiesa, uzdodama ceturto jautājumu, vaicā par to iespējamo tiešo iedarbību.
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Telekomunikācijas Kopienu tiesībās
1) Vispārējs pārskats
4. 2005. gada 27. oktobrī lietā Nuova società di telecomunicazioni (3) sniegtajos secinājumos (3. punkts un turpmākie) norādīju uz pagājušā gadsimta pēdējās desmitgades sākumā aizsāktajiem Eiropas Kopienas centieniem liberalizēt elektroniskās komunikācijas pakalpojumus, rīkojoties divos virzienos: padarot [šos] tirgus elastīgākus un tuvinot valstu tiesiskos regulējumus.
5. Šādi aizsākās telekomunikāciju liberalizācija, kas attiecībā uz noteiktām dalībvalstīm, paredzot pārejas posmus, aprises ieguva 1998. gada 1. janvārī (4) . Lai šajā jomā izveidotu Kopienu dimensiju, bija jāsaskaņo piekļuves infrastruktūrām un to izmantošanas nosacījumi, kā arī jānodrošina [savstarpējs] savienojums starp publiskajiem tīkliem un to pakalpojumu sniedzējiem.
6. Šim nolūkam citu starpā (5) tika pieņemta Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 30. jūnija Direktīva 97/33/EK par savstarpēju savienojumu telekomunikācijās universālā pakalpojuma un savietojamības nodrošināšanai, piemērojot atvērtā tīkla nodrošināšanas [(ATN)] principus (6) .
7. Tā kā tika radīti faktiskai konkurencei vajadzīgie nosacījumi, bija jāpieņem jauns normatīvo aktu kopums. 2002. gada 7. martā Eiropas Parlaments un Padome pieņēma četrus tiesību aktus, no kuriem pirmie bija pamatdirektīva un piekļuves direktīva (7) .
2) Pienākums veikt savstarpēju savienojumu (8)
8. Direktīvā 97/33 autorizētajiem publisko telekomunikāciju tīklu un pakalpojumu sniedzējiem tika atzītas tiesības, vienlaikus uzliekot pienākumu veikt sarunas par savstarpēju savienojumu, lai nodrošinātu iepriekš minētos pakalpojumus un tīklus visā Kopienā (4. panta 1. punkts). Subjektiem ar būtisku ietekmi tirgū bija jāapmierina visi pamatotie lūgumi par savienojuma veikšanu (4. panta 2. punkts).
9. Šī aina atkārtojas 2002. gada piekļuves direktīvā (4. panta 1. punkts un 5. panta 1. un 4. punkts), kurā arī paredzēti konkrēti pienākumi organizācijām, kam ir būtiska ietekme tirgū (8. pants saistībā ar 12. pantu).
3) Operatora ar “būtisku ietekmi” [tirgū] jēdziens un tā nozīme
10. Saskaņā ar Direktīvu 97/33 ir uzskatāms, ka šādā statusā atrodas [subjekts], kas aizņem vairāk nekā 25 % tirgus, izņemot gadījumu, kad, ievērojot tā spēju ietekmēt iepriekš minēto tirgu, tā apgrozījumu, tā iespējas kontrolēt līdzekļus piekļuvei gala lietotājiem, tā finanšu resursus un pieredzi, tas par tādu uzskatāms pat tad, ja tas nesasniedz šo procentuālo attiecību, vai arī, neraugoties uz tās pārsniegšanu, tam neatbilst (4. panta 3. punkts).
11. Ar atsauci uz pamatdirektīvu – piekļuves direktīvā par uzņēmumu ar būtisku ietekmi [tirgū] tiek uzskatīts uzņēmums, kas individuāli vai kopā ar citiem ieņem stāvokli, kas ir pielīdzināms dominējošam stāvoklim, proti, saimnieciski noturīgu stāvokli, kas tam lielā mērā ļauj rīkoties neatkarīgi no konkurentiem, klientiem un, visbeidzot, patērētājiem. (pamatdirektīvas 14. panta 2. punkta pirmā daļa).
12. Izvērtējot, vai divi vai vairāki pakalpojumu sniedzēji kopā ieņem šo stāvokli, valsts reglamentējošās iestādes rīkojas it īpaši saskaņā ar Kopienu tiesību aktiem un ņem vērā “vadlīnijas par tirgus analīzi un būtiskas ietekmes [tirgū] novērtējumu”, ko Komisija ir darījusi zināmas saskaņā ar pamatdirektīvas 15. pantu. (14. panta 2. punkta otrā daļa).
13. Minētajā 15. pantā ar virsrakstu “Tirgus noteikšanas procedūra”, paredzēta metode, saskaņā ar kuru pēc publiskas apspriedes un apspriedes ar valsts reglamentējošām iestādēm Komisija pieņem periodiski pārskatāmu ieteikumu, kurā uzskaitīti saskaņā ar konkurences tiesību principiem noteikti tirgi, kuru īpašības var būt tādas, kas pamato īpašu pienākumu uzlikšanu (1. punkts), un dara zināmas iepriekš minētās vadlīnijas (2. punkts). Ņemot vērā ieteikumu un vadlīnijas, valstu iestādes nosaka savus tirgus (3. punkts), savukārt Komisija, apspriedusies ar tām, nosaka starpvalstu tirgus (4. punkts).
14. Pēc tam saskaņā ar pamatdirektīvas 16. pantu valsts reglamentējošās iestādes sadarbībā ar valsts kompetentajām iestādēm konkurences jomā veic to analīzi (1. punkts), nosakot tos, kuros pastāv faktiska konkurence (2. punkts), kuros tās [tādējādi] atturas uzlikt īpašus reglamentējošus pienākumus vai atceļ jau noteiktos (3. punkts). Pretējā gadījumā tās nosaka attiecīgos uzņēmumus un veic atbilstošus pasākumus (4. punkts). Vairāku valstu tirgu izpēti attiecīgo dalībvalstu iestādes veic kopīgi, saskaņoti izlemjot par šiem pienākumiem (5. punkts).
15. Gan tirgu noteikšanu, gan to analīzi veic atbilstoši pamatdirektīvas 6. un 7. pantā noteiktajai kārtībai un principiem (15. panta 3. punkts un 16. panta 6. punkts).
4) Pāreja no Direktīvas 97/33 uz 2002. gada direktīvām
16. Ar piekļuves direktīvu ir nodrošināts, ka tiek pārņemti agrākajā tiesiskajā regulējumā noteiktie pienākumi, tomēr neizslēdzot to tūlītēju pārskatīšanu (divpadsmitais apsvērums un 7. panta 1. punkts), šim nolūkam Komisija nosaka atbilstīgos tirgus sākotnējā ieteikumā un lēmumā par vairāku valstu tirgiem (7. panta 2. punkts). Ar to pašu nolūku tamlīdzīgi rīkojas katras valsts reglamentējošās iestādes (7. panta 3. punkts).
17. Pamatdirektīvas būtība ir tāda pati, un tās 27. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka dalībvalstīm ir jāsaglabā piekļuves direktīvas 7. pantā noteiktie pienākumi attiecībā uz piekļuves un savstarpējā savienojuma saistībām, kas jāizpilda pakalpojumu sniedzējiem saskaņā ar Direktīvas 97/33 4. pantu, līdz brīdim, kad kāda valsts reglamentējošā iestāde minētos pienākumus nosaka saskaņā ar pamatdirektīvas 16. pantu.
B – Telekomunikācijas Čehijas Republikā
18. Ar Zákon o telekomuníkacích
(likums par telekomunikācijām – Nr. 151/2000), kas šo nozari Čehijas Republikā regulēja laikā no 2000. gada 1. jūlija līdz 2005. gada 30. aprīlim, tika transponēta Direktīva 97/33 un it īpaši tās 37. panta 1. punktā, gluži tāpat kā minētās direktīvas 4. panta 2. punktā, dominējošu stāvokli ieņemošajiem operatoriem nosakot pienākumu izpildīt savstarpējā savienojuma lūgumus. Ja ieinteresēto personu starpā netiek panākta vienošanās, 40. panta 5. punktā Český telekomuikační uřad
(Čehijas telekomunikācijas reglamentējošā iestāde), kas ir valsts [reglamentējošā] iestāde šajā jomā, tiek pilnvarota to vispārējās interesēs noteikt piespiedu kārtā.
19. 2005. gada 30. aprīlī spēkā stājās Zákon o elektronických komuníkacích
(likums par elektroniskajām komunikācijām – Nr. 127/2005), ar kuru, pēc iesniedzējtiesas domām, ir pareizi transponētas 2002. gadā pieņemtās direktīvas.
III – Pamata lietas fakti
20. Telefónica O2 Czech Republic a.s.
(iepriekš – Český Telecom a.s .) un Czech On Line a.s.
sniedz telekomunikāciju pakalpojumus Čehijas tirgū, kurā faktu rašanās laikā pirmā ieņēma atbilstošu stāvokli (9) .
21. 2001. gada 29. janvārī abas sabiedrības vienojās par savu fiksēto telekomunikāciju tīklu savstarpēju savienošanu. 2003. gada 3. februārī Czech On Line ierosināja sadarbību paplašināt, aptverot arī platjoslas ātrdarbības Internet
tīkla pakalpojumus ( Asymetric Digital Subscriber Line
– ADSL ), lai tos saviem klientiem sniegtu, izmantojot savu infrastruktūru un nevis, kā tas tika darīts līdz tam, izmantojot Telefónica O2 piederošo; tomēr ierosinājums netika īstenots.
22. Czech On Line lūdza iepriekš minētajai Čehijas telekomunikācijas reglamentējošajai iestādei uzlikt Telefónica O2
pienākumu veikt savstarpēju savienošanu iepriekš norādītajā kārtībā. 2004. gada 30. aprīlī [telekomunikācijas reglamentējošā] iestāde šo lūgumu apmierināja (10) ; tomēr tās priekšsēdētājs apelācijas kārtībā lēmumu atcēla un nodeva lietu atkārtotai izskatīšanai pirmajā instancē, kura ar jaunu 2004. gada 9. septembra nolēmumu, kas apstiprināts 2005. gada 20. janvārī, abiem uzņēmumiem uzlika pienākumu sadarboties ADSL
jomā.
23. Telefónica O2
vērsās Obvodní Soud pro Prahu 3
ar prasību atcelt minēto nolēmumu, norādot uz to, ka Likumā Nr. 151/2000 nav pareizi transponēta pamatdirektīva un piekļuves direktīva, kuru tiešās iedarbības dēļ pirms nolēmuma par Czech On Line lūgumu pieņemšanas bija jāizvērtē attiecīgais tirgus, lai noteiktu konkurences intensitāti.
IV – Prejudiciālie jautājumi
24. Iepriekš minētā tiesa apturēja tiesvedību un 2005. gada 24. novembra rīkojumā uzdeva Tiesai šādus jautājumus:
“1) Vai [..] telekomunikācijas reglamentējošā iestāde [..] varēja ar administratīvu lēmumu, kas izdots pēc 2004. gada 1. maija (tātad pēc Čehijas Republikas iestāšanās Eiropas Kopienā), noteikt pienākumu telekomunikāciju uzņēmumam, kuram ir būtiska ietekme (dominējošs stāvoklis) telekomunikāciju tirgū, noslēgt vienošanos par sava tīkla savstarpēju savienošanu ar cita operatora tīklu?
2) Apstiprinošas atbildes gadījumā: vai reglamentējošajai iestādei bija tiesības uzlikt šādu pienākumu tikai [piekļuves direktīvas] 8. panta 2. punktā paredzētajos apstākļos, proti, pamatojoties uz iepriekš veiktu tirgus analīzi atbilstoši [pamatdirektīvas] 16. pantam un ievērojot pamatdirektīvas 6. un 7. pantā paredzēto iepriekšējo procedūru, vai (piemēram, atbilstoši piekļuves direktīvas piecpadsmitajam apsvērumam, 3. pantam, 4. panta 1. punktam, 5. panta 1. punkta a) apakšpunktam un 4. punktam, 10. panta 1. un 2. punktam) tā to varēja darīt, iepriekš neveicot tirgus analīzi?
3) Vai tas, ka konkrēta operatora lūgums pieņemt lēmumu par tā tīkla savstarpēju savienošanu ar cita operatora – kuram ir būtiska vara (dominējošs stāvoklis) telekomunikāciju tirgū – tīklu, tika iesniegts reglamentējošajai iestādei pirms 2004. gada 1. maija un ka procedūra par šo lūgumu šajā iestādē pamatā tika īstenota galvenokārt pirms 2004. gada 1. maija, proti, pirms Čehijas Republikas iestāšanās Eiropas Kopienā, ietekmē atbildi uz otro jautājumu?
4) Vai tiktāl, ciktāl faktisko apstākļu rašanās laikā – proti, no 2004. gada 1. maija līdz 2005. gada 30. aprīlim, – Čehijas Republika bija nepilnīgi transponējusi iepriekš minētās direktīvas, pamatdirektīvu un piekļuves direktīvu var piemērot tieši, un tādējādi:
a) šīs direktīvas (vai viena no tām) ir beznosacījuma un pietiekami precīzas, lai tiesa tās piemērotu valsts tiesību aktu vietā?
b) operatoram, kam ir būtiska vara (dominējošs stāvoklis) telekomunikāciju tirgū, šo direktīvu kļūdainas transponēšanas rezultātā ir tiesības atsaukties (vai tā statuss tam dod šādas tiesības atsaukties) uz piekļuves direktīvas un pamatdirektīvas tiešo iedarbību un vai šīs direktīvas (vai viena no tām) garantē šāda operatora interešu aizsardzību, kurš atteicies noslēgt vienošanos ar citiem valsts telekomunikāciju operatoriem par tīklu savstarpējo savienošanu ( ADSL
pakalpojumu sniegšanai) (un ja saskaņā ar reglamentējošās iestādes atzinumu, kas Tiesai jākontrolē, šis operators neievēro jaunā tiesiskā pamatregulējuma mērķus)?
c) vai šis pats operators var atsaukties uz nepilnīgi transponētu direktīvu (vai uz vienas no tām) tiešo iedarbību, ja (pat direktīvās paredzēto nosacījumu izpildes gadījumā) reglamentējošā iestāde savos lēmumos vienmēr lemj par operatoru tīklu savstarpējā savienojuma konkrētiem nosacījumiem un tādējādi uzliek konkrētus pienākumus indivīdiem?”
V – Tiesvedība Tiesā
25. Rīkojums par prejudiciālu jautājumu uzdošanu Tiesas kancelejā tika reģistrēts 2006. gada 6. februārī. Pamata lietas dalībnieki, Čehijas un Nīderlandes valdības, kā arī Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus un, izņemot Nīderlandes valdību, piedalījās 2007. gada 1. februāra tiesas sēdē mutvārdu apsvērumu sniegšanai.
VI – Prejudiciālo jautājumu vērtējums
A – Diskusijas priekšmeta noteikšana
26. Atbilde, kas Obvodní Soud
ir vajadzīga, lai atrisinātu strīdu starp abiem Čehijas telekomunikāciju uzņēmumiem, ir vienkāršāka par to, ko varētu sagaidīt, spriežot pēc uzdoto jautājumu juceklīgā kopuma. Tiešām, vienīgais īstenais ceļojums ir nevis došanās uz jaunām ainavām, bet gan skatījuma maiņa, saredzot pasauli cita acīm (11) .
27. Jautājums nav par to, vai telekomunikācijas reglamentējošā iestāde ir bijusi tiesīga pēc Čehijas Republikas pievienošanās Eiropas Savienībai uzlikt Telefónica O2
pienākumu savstarpēji savienot savu tīklu ar Czech On Line tīklu (pirmais jautājums), jo šīs tiesības, kā to izskaidrošu turpinājumā, nav apstrīdamas.
28. Atbilde rodama šā pienākuma uzlikšanas procesuālajā kārtībā (otrais jautājums) un noskaidrojot nozīmi tam, ka administratīvā procedūra tika veikta laikā, kad vēl nebija notikusi minētā pievienošanās (trešais jautājums).
29. Precīzāk izsakoties, iesniedzējtiesa jautā, vai tās valsts iestāžu rīcībā bija jābūt attiecīgā tirgus analīzei saskaņā ar piekļuves direktīvas 8. panta 2. punktu un 12. pantu saistībā ar pamatdirektīvas 16., 6. un 7. pantu. Ņemot vērā, ka attiecīgajā laikā spēkā esošais Likums Nr. 151/2000 nebija saderīgs ar 2002. gadā pieņemto Kopienu regulējumu, šajā gadījumā iepriekš minētajām direktīvām ir tieša iedarbība (ceturtais jautājums).
30. Īsumā sakot, tā lūdz Tiesu norādīt, vai pamata lietā aplūkoto gadījumu regulē iepriekš minētās Kopienu tiesību normas.
B – Tiesas kompetence
31. Šādi formulējot jautājumu, ir uzskatāmi redzams, ka Čehijas valdības prasījums prejudiciālos jautājumus noraidīt a limine
sakarā ar Tiesas kompetences trūkumu rationae temporis
nav pamatots.
32. Atšķirībā no situācijas lietā Ynos (12), šajā gadījumā nav runas par situāciju, kas radusies un izzudusi dalībvalstī pirms tās pievienošanās Kopienai, kas tādā gadījumā nebūtu Tiesas kompetencē (13), bet gan par to, ka ir jānoskaidro zināmu direktīvu piemērojamība laikā attiecībā uz situāciju, kas radusies pirms un izzudusi pēc šādas pievienošanās, kad par šo apstākli tā kā augstākā un pēdējā Kopienu tiesību interpretācijas instance ir kompetenta spriest.
33. Lai arī Czech On Line lūgums sākotnēji tika izskatīts, un lēmums par to tika pieņemts laikā, kad Čehijas Republika vēl nebija Kopienas dalībvalsts (14), vēlāk, kad tā jau bija pievienojusies Savienībai (15), tas tika atcelts. Tādēļ Tiesai nenākas lemt nedz par tā atcelšanu, nedz par tās sekām, bet, lai pamatotu tās iejaukšanos prejudiciālā kārtā, pietiek ar to, ka valsts tiesas, saskardamās ar šo apstākļu kopumu, šaubās par Kopienu tiesību piemērošanu lietā un tai vaicā par to tiesību normu spēkā esamību laikā.
34. Līdz ar to uzdotie jautājumi ir saistīti ar Kopienas tiesību sistēmu, un Tiesai ir jāpieņem attiecīgs nolēmums par interpretāciju (16) . Nevajadzētu aizmirst, ka EKL 234. pantā noteiktā dialoga laikā valsts tiesai, kura iztiesā pamata lietu un uzņemas atbildību par pieņemamo nolēmumu, ir jānosaka, cik lielā mērā ir vajadzīga interpretācija un cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi (17) un lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, izņemot gadījumus, kad šaubas par Kopienu tiesībām nav saistītas ar [pamata] lietas priekšmetu, ja uzdotais jautājums ir hipotētisks vai ja Tiesai nav darīti zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu lietderīgu atbildi (18) .
C – Pirmais prejudiciālais jautājums – nelietderīgs jautājums
35. Tomēr Čehijas valdībai daļēji ir taisnība, jo Obvodní Soud, šauboties par to, vai pēc Čehijas Republikas pievienošanās Savienībai, [Čehijas] telekomunikācijas reglamentējošā iestāde varēja uzlikt pienākumu savstarpēji savienot Telefónica O2
un Czech On Line tīklus, Tiesā nebūtu jāvēršas.
36. Iznākums paliktu nemainīgs neatkarīgi no tā, kāds tiesiskais regulējums tiktu izvērtēts: gan atsaucoties uz Direktīvu 97/33, gan izvēloties pamatdirektīvu un piekļuves direktīvu vai – gadījumā, ja uzskatītu, ka lietai nav sakara ar Kopienu tiesībām – izraugoties Likumu Nr. 151/2000, [Čehijas] telekomunikācijas reglamentējošā iestāde varēja uzlikt minēto pienākumu, jo šajā sakarā minētajos tiesību aktos nav atšķirību.
37. Līdz ar to, tā kā par atbildi nešaubītos neviena iepriekš minētās dalībvalsts instance, jo šī iespēja tika paredzēta jau Likumā Nr. 151/2000 (40. panta 5. punkts saistībā ar 37. panta 1. punktu), iznākumu neietekmē arī tas, kā ir interpretējamas Kopienu tiesības, kas šādu iespēju paredz gan direktīvā 97/33 (4. panta 2. punkts), gan 2002. gadā pieņemtajās direktīvās (piekļuves direktīvas 8. pants saistībā ar 12. pantu). Šajā jautājumā valsts un Eiropas tiesību sistēmā nav atšķirību, un tādēļ šīs pēdējās tiesību sistēmas minēšana, šķiet, ir lieka.
38. Tādējādi šis pirmais Čehijas tiesas jautājums neattiecas uz Kopienu tiesībām, tādēļ Tiesai uz to nav jāatbild un nav jāveic Komisijas rakstveida apsvērumos ietvertā “pārejas posma” izpēte, bet saskaņā ar pamatdirektīvas 27. panta pirmo daļu šādas izpētes pamats ir agrāku pienākumu esamība, kas nepastāv Obvodní Soud
izskatāmajā lietā, kurā ar apstrīdēto administratīvo lēmumu pienākums uzlikts ex novo .
D – Otrais un trešais prejudiciālais jautājums
39. Apspriežams ir kas cits: tā kā tika konstatēta Telefónica O2 būtiska ietekme [tirgū], Čehijas [telekomunikācijas reglamentējošā] iestāde varēja uzlikt pienākumu savienot tās tīklu ar Czech On Line tīklu, tomēr ir jāprecizē, vai tā to varēja darīt automātiski, kā tas bija atļauts valsts likumā, vai arī tai bija jāveic Kopienu tiesībās paredzētā tirgus analīze (otrais un trešais jautājums).
40. Ievērojot, ka Likums Nr. 151/2000 nebija saderīgs ar 2002. gada direktīvām, Kopienu tiesību piemērojamība liek lielāko nozīmi strīda atrisināšanai piešķirt ceturtajam jautājumam, kurā tiek vaicāts, vai, ņemot vērā to pārākumu (19), šīs direktīvas atbilst tiešas iedarbības nosacījumiem un aizstāj nesaskaņoto valsts regulējumu.
41. Ja nebūtu sniegta apstiprinoša atbilde, atbildei uz otro un trešo jautājumu nebūtu nozīmes, tā kā abos iespējamajos gadījumos Čehijas [telekomunikācijas reglamentējošā] iestāde būtu varējusi uzlikt pienākumu bez iepriekš minētās tirgus izpētes veikšanas, jo iepriekš minētajām direktīvām nebūtu tiešas iedarbības.
42. Tādējādi, neskatot nebūtisko šajā šķietami sarežģītajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu, tiek vienīgi vaicāts, vai piekļuves direktīvas 8. panta 2. punkts un pamatdirektīvas 16. pants saistībā ar 6. un 7. pantu atbilst nosacījumiem, kas judikatūrā ir izvirzīti, lai šāda veida tiesību norma būtu tieši piemērojama.
E – Ceturtais jautājums: tiešā iedarbība
43. Šī direktīvas normām piemītošā īpašība, kas ir gan pārākuma pār valsts tiesībām (20) rezultāts, gan vienlaikus arī tā pamats, tiek uzskatīta par automātisku “sankciju” par dalībvalstu izvairīšanos no pienākumiem, tām liedzot tiesības atsaukties uz saviem tiesību aktiem, lai noraidītu direktīvas noteikumus, kas satura ziņā ir beznosacījuma un pietiekami precīzi (21) .
44. Šādas īpašības piemīt nepārprotamiem noteikumiem, ar kuriem uzlikts pienākums (22), kas nav nedz saistīts ar kādu nosacījumu, nedz arī šī noteikuma izpilde vai sekas ir pakārtotas kādam Kopienas iestāžu vai dalībvalstu pasākumam (23) .
45. Šķiet, nav grūti konstatēt, ka iepriekš minētās pamatdirektīvas un piekļuves direktīvas tiesību normām šādas īpašības nepiemīt, jo tirgus izpēte [analīze], kas norādīta piekļuves direktīvas 8. panta 2. punktā, tiek veikta pamatdirektīvas 16. pantā paredzētajā kārtībā un atbilstoši [tās] 6. un 7. pantā noteiktajiem principiem. Citiem vārdiem sakot, jāievēro vadlīnijas, ko saskaņā ar pašas pamatdirektīvas 15. panta 2. punktu pieņem Komisija sadarbībā ar valsts kompetentajām iestādēm konkurences jomā (16. panta 1. punkts), ievērojot kārtību, kas attiecīgajai valsts reglamentējošai iestādei ir jādara zināma, lai nodrošinātu caurskatāmības [pārskatāmības] un apspriešanas kritēriju ievērošanu (6. pants), darbā piedaloties Komisija, kā arī citu dalībvalstu attiecīgajām iestādēm (7. panta 3., 4. un 5. punkts).
46. Pat ja pieņemtu, ka minētās tiesību normas atbilst obligātajiem nosacījumiem, kas izvirzīti to tiešai piemērojamībai, izskatāmajā lietā tās tomēr par tādām nebūtu atzīstamas, jo Kopienu judikatūrā tiek noliegts, ka direktīvām šī īpašība ir raksturīga strīdos starp privātpersonām. Secinājumos, kas 2003. gada 6. maijā sniegti lietā Pfeiffer u.c. (24), atgādināju, ka Tiesa allaž atsakās atzīt, ka privātpersona attiecībā pret citu [privātpersonu] var atsaukties uz direktīvu, kuru valsts nav noteiktajā termiņā pareizi transponējusi, nosakot, ka atbilstoši EKL 249. pantam tās obligāti saistošais raksturs, uz kura balstās iespēja uz to atsaukties valsts tiesā, ir attiecināms vienīgi uz “katru dalībvalsti, kam tā adresēta”, kas nozīmē, ka direktīva pati par sevi nevar uzlikt pienākumus privātpersonai un tādēļ uz to nevar atsaukties pret privātpersonu (56. punkts) (25) .
47. Šī prejudiciālā jautājuma pamatā esošā prāva ir strīda inter privatos
uzskatāms piemērs . Divi uzņēmumi strīdas par piekļuves direktīvā sabiedrībai ar būtisku ietekmi tirgū uzlikto pienākumu piekrist savstarpējam savienojumam, ko lūgusi cita [sabiedrība], reglamentējošām iestādēm iejaucoties vienīgi tādēļ, lai aizstātu konkurentu gribas izpausmi, lai panāktu vienošanos, ko tie nespēj noslēgt. Šī situācija atšķiras no situācijas lietā Wells (26), kurā Apvienotās Karalistes iedzīvotājas interesēs tika atzīta direktīvas (27) tieša iedarbība attiecībā pret valsti, lai arī tā ietekmēja citas privātpersonas tiesības.
48. Rezumējot, ir jāteic, ka iepriekš minētajiem pamatdirektīvas un piekļuves direktīvas pantiem nav tiešas iedarbības un tādēļ Telefónica O2
nevar uz tiem atsaukties, lai panāktu Čehijas telekomunikācijas reglamentējošās iestādes lēmuma atcelšanu (28) .
F – Epiloga vietā
49. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir dalībvalstu tiesu rīcībā esošs procesuāls līdzeklis, lai no Tiesas saņemtu vajadzīgos norādījumus Kopienu tiesību īstenošanai. 234. panta uzbūves pamatā ir normu interpretācijas nodalīšana no to piemērošanas, lai valsts tiesas likumīgās pilnvaras, kā jau pirms [daudziem] gadiem uz to norādījis Robērs Lekūrs [ Robert Lecourt ] (29), varētu saskaņot ar Kopienu tiesību nepieciešamo vienveidību, kam vajadzīgs stingrs kompetenču sadalījums (30) .
50. Ievērojot šo lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu struktūru, vēlams, lai Tiesa iejauktos vienīgi tiktāl, cik tas ir noteikti nepieciešams, aprobežojoties ar lietderīgas atbildes sniegšanu rīkojuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu robežās (31), lai novērstu pamata lietas izšķiršanai nelietderīgus nolēmumus, kas citādi novestu pie abstrakta risinājuma un nebūtu saistīti ar konkrētajiem lietas apstākļiem tā, it kā tā būtu tiesvedība tiesību normu likumības kontroles lietā.
51. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, rīkojumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu minētie pamatdirektīvas un piekļuves direktīvas noteikumi nepalīdz izšķirt strīdu, tādējādi padarot nevajadzīgu jebkāda interpretāciju, ko veiktu Tiesa, kurai, lai sniegtu noderīgu atbildi (32), ir iesniedzējtiesai jāizskaidro, ka attiecīgajām tiesību normām nav tiešas iedarbības, un līdz ar to Čehijas telekomunikācijas reglamentējošajai iestādei nebija jāveic tirgus izpēte [analīze], lai uzliktu Telefónica O2
pienākumu savienot tās ADSL
tīklu ar Czech On Line
[tīklu].
VII – Secinājumi
52. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Obvodní Soud pro Prahu 3
prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva) 8. panta 2. punkts un Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) 16. pants saistībā ar [tās] 6. un 7. pantu, ņemot vērā to netransponēšanu valsts tiesībās, neatbilst nosacījumiem, lai tiem būtu tieša iedarbība, un tādēļ tie nav piemērojami faktiem pamata lietā, līdz ar ko Český telekomuikační uřad
(Čehijas telekomunikācijas reglamentējošā iestāde) tiesības uzlikt Telefónica O2
pienākumu savienot savas ADSL
līnijas ar Czech On Line
līnijām nav atkarīgs no iepriekšējas tirgus analīzes.
(1) .
(2)  –	Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta direktīvas (OV L 108, attiecīgi 33. un 7. lpp.).
(3)  –	Lieta C‑339/04, kurā spriedums pieņemts 2006. gada 18. jūlijā (Krājums, I‑6917. lpp.).
(4)  –	Tās aizsākums meklējams Komisijas 1990. gada 28. jūnija Direktīvā 90/388/EEK par konkurenci telekomunikāciju pakalpojumu tirgos (OV L 192, 10. lpp.), kura vairākkārt būtiski grozīta līdz tās aizstāšanai ar Komisijas 2002. gada 16. septembra Direktīvu 2002/77/EK (OV L 249, 21. lpp.).
(5)  –	Padomes 1990. gada 28. jūnija Direktīva 90/387/EEK par telekomunikāciju pakalpojumu iekšējā tirgus izveidi, ieviešot atvērtā tīkla nodrošinājumu (OV L 192, 1. lpp.), kas konkurences videi pielāgota ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 6. oktobra Direktīvu 97/51/EK (OV L 295, 23. lpp.). Šajā grupā ietilpst arī Padomes 1992. gada 5. jūnija Direktīva 92/44/EEK (OV L 165, 27. lpp.) un Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 26. februāra Direktīva 98/10/EK (OV L 101, 24. lpp.), ar kurām šis nodrošinājums tiek attiecināts uz nomātajām līnijām pirmās direktīvas gadījumā un uz balss telefoniju otrās direktīvas gadījumā.
(6)  –	OV L 199, 32. lpp.
(7)  –	[Šajā kopumā] ietilpa arī Direktīva 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) un Direktīva 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) (OV L 108, 21. un 51. lpp.).
(8)  –	“Savstarpējs savienojums” ir viena un tā paša vai dažādu uzņēmumu publisko tīklu fizisks un loģisks savienojums, lai ļautu lietotājiem sazināties vai piekļūt to attiecīgajiem pakalpojumiem [Direktīvas 97/33 2. panta 1. punkta a) apakšpunkts un piekļuves direktīvas 2. panta b) punkts].
(9)  –	2002. gada augustā šīs valsts valdība privatizēja Český Telecom, šajā dominējošajā operatorā valstij piederēja vairākums daļu.
(10)  –	Administratīvais akts tika pamatots ar Likuma Nr. 151/2000 40. panta 2. un 5. punktu.
(11)  –	Proust, M., À la recherche du temps perdu III, La prisonière.
Ed. Gallimard, Bibliothèque de la Plèiade, 1988, 762. lpp.
(12)  –	2006. gada 10. janvāra spriedums lietā C‑302/04 (Krājums, I‑371. lpp.), 35.–37. punkts. Tamlīdzīgi noteikts arī 2006. gada 9. februāra rīkojumā lietā C‑261/05 Lákep  u.c. (Krājumā nav publicēts, Krājums, I‑20.* lpp.) 17.–21. punkts.
(13)  –	1999. gada 15. jūnija spriedums lietā C‑321/97 Andersson
un Wåkerås‑Andersson
( Recueil, I‑3551. lpp.).
(14)  –	Čehijas telekomunikācijas reglamentējošās iestādes pirmais akts ir datēts ar 2004. gada 30. aprīli, kam sekoja pievienošanās diena.
(15)  –	2004. gada 9. septembrī.
(16)  –	2005. gada 12. aprīļa spriedums lietā C‑145/03 Keller
(Krājums, I‑2529. lpp.), 33. punkts.
(17)  –	1995. gada 6. jūlija spriedums lietā C‑62/93 BP Soupergaz
( Recueil, I‑1883. lpp.), 10. punkts; 1995. gada 15. decembra spriedums lietā C‑415/93 Bosman
( Recueil, I‑4921. lpp.), 59. punkts; 2001. gada 13. marta spriedums lietā C‑379/98 PreussenElektra
( Recueil, I‑2099. lpp.), 38. punkts; un 2003. gada 25. februāra spriedums lietā C‑326/00 IKA
( Recueil, I‑1703. lpp.), 27. punkts.
(18)  –	1999. gada 7. septembra spriedums lietā C‑355/97 Beck
un Bergdorf
( Recueil, I‑4977. lpp.), 22. punkts.
(19)  –	Kas vispārīgi noteikta 1964. gada 15. jūlija spriedumā lietā 6/64 Costa
( Recueil, 1141. lpp.) un – attiecībā uz direktīvām – 1979. gada 5. aprīļa spriedumā lietā 148/78 Ratti
( Recueil, 1629. lpp.).
(20)  –	Spriedumā lietā Ratti
tika aizliegts pēc direktīvas noteiktā spēkā stāšanās termiņa iestāšanās dalībvalstij piemērot savas nesaskaņotās tiesības Kopienu noteikumus ievērojušai personai, kas nozīmē ar to nesaderīgu valsts tiesību normu nepiemērošanu.
(21)  –	1982. gada 19. janvāra spriedums lietā 8/81 Becker
( Recueil, 53. lpp.), 24. un 25. punkts.
(22)  –	Tā izriet no 1986. gada 26. februāra sprieduma lietā 152/84 Marshall
( Recueil, 723. lpp.), 52. punkts, izklāstītā pamatojuma, kas atkārtots 1997. gada 29. maija spriedumā lietā C‑389/95 Klattner
( Recueil, I‑2719. lpp.), 33. punkts.
(23)  –	Iepriekš 22. zemsvītras piezīmē minētā sprieduma lietā Klattner 33. punkts, kurā ietverta atsauce uz 1968. gada 3. aprīļa spriedumu lietā 28/67 Molkerei‑Zentrale ( Recueil, 211. lpp.), kā arī 1996. gada 17. septembra spriedums apvienotajās lietās no C‑246/94 līdz C‑249/94 Cooperativa Agrícola Zootécnica S. Antonio  u.c. ( Recueil, I‑4373. lpp.), 18. punkts.
(24)  –	2004. gada 5. oktobra spriedums apvienotajās lietās no C‑397/01 līdz C‑403/01 Pfeiffer  u.c. (Krājums, I‑8835. lpp.).
(25)  –	Iepriekš 22. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Marshall, 49. punkts; 1987. gada 8. oktobra spriedums lietā 80/86 Kolpinghuis Nijmegen
( Recueil, 3969. lpp.), 9. punkts; 1994. gada 14. jūlija spriedums lietā C‑91/92 Faccini Dori
( Recueil, I‑3325. lpp.), 24. punkts; 1996. gada 7. marta spriedums lietā C‑192/94 El Corte Inglés
( Recueil, I‑1281. lpp.), 16. un 17. punkts; un 24. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Pfeiffer  u.c., 108. un 109. punkts.
(26)  –	2004. gada 7. janvāra spriedums lietā C‑201/02 ( Recueil, I‑723. lpp.).
(27)  –	Tā bija Padomes 1985. gada 27. jūnija Direktīva 85/337/EEK par dažu sabiedrisku un privātu projektu ietekmes uz vidi novērtējumu (OV L 175, 40. lpp.).
(28)  –	Šķiet, ir acīmredzams, ka, ievērojot šādas īpašības trūkumu, šajā gadījumā valsts tiesai nevar ieteikt, balstoties uz “atbilstīgas interpretācijas principu” (1990. gada 13. novembra spriedums lietā C‑106/89 Marleasing, Recueil, I‑4135. lpp.), piemērot Likumu Nr. 151/2000 tā, lai tiesas ceļā noteiktu tajā neparedzētu procedūru (tirgus analīzi), jo iepriekš minētajam principam ir ierobežojumi, tostarp vajadzība izvairīties no interpretācijas praeter legem . 1996. gada 26. septembra spriedumā lietā C‑168/95 Arcaro
( Recueil, I‑4705. lpp.) tika uzsvērts, ka Kopienu tiesībās nav paredzēts mehānisms, kas ļautu valsts tiesai nepiemērot valsts tiesību normas, kas nav saderīgas ar kādu direktīvu, uz kuru nedrīkst atsaukties (43. punkts). Turklāt nedrīkstētu neņemt vērā, ka Čehijas un Kopienu regulējums (gan sākotnējais, gan pašreizējais), kā jau to esmu norādījis, būtībā ir savstarpēji atbilstoši, ļaujot kompetentām iestādēm uzlikt dominējošiem uzņēmumiem pienākumus veikt savstarpēju savienojumu, atšķirības tādējādi ir tikai formālas.
(29)  –	Lecourt, R., Le juge devant le Marché commun . Izd.: Institut Universitaire des Hautes Études Internationales, Ženēva, 1970, 50. lpp.
(30)  –	Lagrange, M., “L'action préjudicielle dans le droit interne des États membres et en droit communautaire”. Izdevumā: Revue trimestrielle de droit européen, 1974, 268. lpp.
(31)  –	De Richemont, J., L'intégration du droit communautaire dans l'ordre juridique interne . Izd.: Librairie du Journal des Notaires et des Avocats, Parīze, 1975, 41. un turpmākās lpp.
(32)  –	Šķiet, būtu jāatgādina, ka EKL 234. pantā noteiktās tiesu sadarbības ietvaros Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai lietderīga atbilde, kas tai ļautu iztiesāt tās izskatīšanā esošo strīdu (1997. gada 17. jūlija spriedums lietā C‑334/95 Krüger, Recueil, I‑4517. lpp., 22. punkts, un 2000. gada 28. novembra spriedums lietā C‑88/89 Roquette Frères, Recueil, I‑10465. lpp., 18. punkts), vajadzības gadījumā uzdoto jautājumu pārformulējot (2002. gada 11. jūlija spriedums lietā C‑62/00 Marks & Spencer, Recueil, I‑6325. lpp., 22. punkts, un 2006. gada 23. marta spriedums lietā C‑210/04 FCE Bank, Krājums, I‑2803. lpp., 21. punkts).