62019TO0066
VISPĀRĒJĀS TIESAS RĪKOJUMS (devītā palāta)
2019. gada 10. decembrī (
*1
)
Prasība atcelt tiesību aktu – Iekšējais tirgus – Pamatbrīvības – Regula (ES) 2018/1724 – Vienotas digitālās vārtejas izveide, lai sniegtu piekļuvi informācijai, procedūrām un palīdzības un problēmu risināšanas pakalpojumiem – Valsts administratīvi teritoriāla iestāde – Locus standi – Individuāls skārums – Nepieņemamība
Lietā T‑66/19
Vlaamse Gemeenschap
(Beļģija),
Vlaams Gewest
(Beļģija),
ko pārstāv T. Eyskens, N. Bonbled un P. Geysens, advokāti,
prasītāji,
pret
Eiropas Parlamentu, ko pārstāv I. McDowell, R. van de Westelaken un M. Peternel, pārstāvji,
un
Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv K. Michoel un O. Segnana, pārstāvji,
atbildētāji,
par prasību, kura ir pamatota ar LESD 263. pantu un ar kuru tiek lūgts atcelt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2018/1724 (2018. gada 2. oktobris), ar ko izveido vienotu digitālo vārteju, lai sniegtu piekļuvi informācijai, procedūrām un palīdzības un problēmu risināšanas pakalpojumiem, un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 1024/2012 (OV 2018, L 295, 1. lpp.),
VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētāja M. Ž. Kosteira [M. J. Costeira], tiesneši D. Gracijs [D. Gratsias] (referents) un T. Perišina [T. Perišin],
sekretārs: E. Kulons [E. Coulon],
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
Tiesvedības priekšvēsture
1
2015. gada 6. maijā Eiropas Komisija pieņēma paziņojumu “Digitālā vienotā tirgus stratēģija Eiropai” (COM(2015) 192 final). Šī paziņojuma 4.3.2. punktā “E‑pārvaldība” Komisija norāda, ka “kontaktpunkti starp valsts iestādēm un iedzīvotājiem/uzņēmumiem ir sadrumstaloti un nepilnīgi” un ka “uzņēmumu un iedzīvotāju vajadzības, kas saistītas ar to pārrobežu darbību, varētu tikt labāk nodrošinātas, balstoties uz Eiropas infrastruktūras savienošanas instrumenta digitālo pakalpojumu infrastruktūru un paplašinot un integrējot esošos Eiropas portālus, tīklus, pakalpojumus un sistēmas [..] un piesaistot tos “Vienotajai digitālajai vārtejai””.
2
Tādējādi Komisija apņēmās iesniegt jaunu e‑pārvaldes rīcības plānu 2016.–2020. gadam, kurā it īpaši bija paredzēts “paplašināt un integrēt Eiropas un valstu portālus”, lai strādātu pie attiecīgās Vienotas digitālās vārtejas izstrādes.
3
Turklāt 2015. gada 28. oktobrī Komisija pieņēma paziņojumu “Vienotā tirgus pilnīgošana – plašākas iespējas cilvēkiem un uzņēmējdarbībai” (COM(2015) 550 final). Ar šo paziņojumu Komisija izstrādāja savu vienotā tirgus stratēģiju.
4
Šādos apstākļos Komisija izstrādāja likumdošanas priekšlikumu, kura rezultātā tika pieņemta Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) 2018/1724 (2018. gada 2. oktobris), ar ko izveido vienotu digitālo vārteju, lai sniegtu piekļuvi informācijai, procedūrām un palīdzības un problēmu risināšanas pakalpojumiem, un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 1024/2012 (OV 2018, L 295, 1. lpp.).
5
Regulas 2018/1724 4. apsvērumā ir paredzēts, ka šī regula pilsoņiem un uzņēmumiem dod iespēju viegli piekļūt informācijai, procedūrām un palīdzības un problēmu risināšanas pakalpojumiem, kuri vajadzīgi, lai tie varētu izmantot savas tiesības iekšējā tirgū. Tādējādi atbilstoši šai regulai izveidotā vārteja varētu palīdzēt padarīt pārredzamākus noteikumus un reglamentējumu attiecībā uz dažādiem profesionālās darbības un dzīves notikumiem tādās jomās kā ceļošana, pensionēšanās, izglītība, nodarbinātība, veselības aprūpe, patērētāju tiesības un ģimenes tiesības.
6
Saskaņā ar Regulas 2018/1724 6. apsvērumu tai ir trīs mērķi, proti, samazināt papildu administratīvo slogu pilsoņiem un uzņēmumiem, kuri izmanto vai vēlas izmantot savas tiesības iekšējā tirgū, tostarp pilsoņu brīvu pārvietošanos, pilnībā ievērojot valsts noteikumus un procedūras, izbeigt diskrimināciju un nodrošināt iekšējā tirgus darbību attiecībā uz sniegto informāciju, procedūrām un palīdzības un problēmu risināšanas pakalpojumiem.
7
Atbilstoši Regulas 2018/1724 7. apsvērumam, lai Savienības pilsoņi un uzņēmumi iekšējā tirgū varētu baudīt brīvas pārvietošanās tiesības, Savienībai būtu jāpieņem konkrēti, nediskriminējoši pasākumi, kas pilsoņiem un uzņēmumiem ļautu viegli piekļūt pietiekami visaptverošai un ticamai informācijai par savām tiesībām saskaņā ar Savienības tiesību aktiem un informācijai par piemērojamajiem valsts noteikumiem un procedūrām, kas tiem būs jāizpilda, ja tie pārcelsies uz citu dalībvalsti, dzīvos vai mācīsies tajā, dibinās uzņēmumu vai veiks uzņēmējdarbību.
8
Tomēr, kā norādīts Regulas 2018/1724 9. apsvērumā, pilsoņi un uzņēmumi no citām dalībvalstīm var būt nelabvēlīgā situācijā, jo tiem nav pazīstami valsts noteikumi un administratīvā sistēma, tiek lietotas citas valodas un kompetentās iestādes dalībvalstī, kas nav lietotāju izcelsmes dalībvalsts, no tiem ir ģeogrāfiski tālu. Saskaņā ar šo pašu preambulas apsvērumu efektīvākais iekšējā tirgus šķēršļu mazināšanas veids ir pārrobežu un iekšzemes lietotājiem informāciju darīt pieejamu tiešsaistē, valodā, kuru tie saprot, lai dotu tiem iespēju valsts noteikumu izpildei vajadzīgās procedūras pilnībā izpildīt tiešsaistē, un piedāvāt tiem palīdzību gadījumos, kad normas un procedūras nav gana skaidras vai kad tie, izmantojot savas tiesības, saskaras ar šķēršļiem.
9
Tādējādi saskaņā ar Regulas 2018/1724 12. apsvērumu tās mērķis ir izveidot vienotu digitālu vārteju, kas darbotos kā vienots punkts, no kura pilsoņi un uzņēmumi var piekļūt informācijai par Savienības vai valsts noteikumiem un prasībām, kas tiem jāizpilda.
10
Šādā kontekstā Regulas 2018/1724 35. apsvērumā ir norādīts, ka informācijas piekļūstamību pārrobežu lietotājiem var būtiski uzlabot, ja informācija ir pieejama Savienības oficiālajā valodā, ko lielā mērā saprot pēc iespējas lielāks pārrobežu lietotāju skaits.
11
Regulas 2018/1724 2. pantā ir noteikts:
“1.   Komisija un dalībvalstis saskaņā ar šo regulu izveido vienotu digitālu vārteju (turpmāk – “vārteja”). Vārteja sastāv no kopīgas lietotājsaskarnes (“kopīgā lietotājsaskarne”), ko pārvalda Komisija, kuru integrē portālā “Tava Eiropa” un kura ļauj piekļūt attiecīgām Savienības un dalībvalstu tīmekļa lapām.
2.   Vārteja sniedz piekļuvi:
a)
informācijai par Savienības un dalībvalstu tiesību aktos noteiktajām tiesībām, pienākumiem un noteikumiem, kas piemērojami lietotājiem, kuri izmanto vai plāno izmantot tiem Savienības iekšējā tirgus tiesību aktos paredzētās tiesības I pielikumā uzskaitītajās jomās;
b)
informācijai par tiešsaistes un bezsaistes procedūrām un saitēm uz tiešsaistes procedūrām, tostarp II pielikumā minētajām procedūrām, kuras izveidotas Savienības vai valsts līmenī, lai lietotāji varētu izmantot tiesības un izpildīt pienākumus un noteikumus, kas iekšējā tirgus sfērā noteikti jomās, kuras uzskaitītas I pielikumā;
c)
informācijai par palīdzības un problēmu risināšanas pakalpojumiem, kuri uzskaitīti III pielikumā vai minēti 7. pantā un kurus pilsoņi un uzņēmumi var izmantot, ja tiem radušies jautājumi vai problēmas, kas saistītas ar šā punkta a) un b) apakšpunktā minētajām tiesībām, pienākumiem, noteikumiem vai procedūrām, un saitēm uz šiem pakalpojumiem.”
12
Saskaņā ar Regulas 2018/1724 4. panta 1. punktu dalībvalstis nodrošina, ka lietotājiem tiešsaistē savas valsts mājaslapās ir viegli pieejama informācija, kas minēta šīs regulas 2. panta 2. punktā (skat. šā rīkojuma 11. punktu).
13
Turklāt saskaņā ar Regulas 2018/1724 6. panta 1. punktu “katra dalībvalsts nodrošina, ka lietotāji var piekļūt II pielikumā uzskaitītajām procedūrām un tās pilnībā izpildīt tiešsaistē, ja attiecīgā procedūra attiecīgajā dalībvalstī ir izveidota”.
14
Regulas 2018/1724 9.–11. pantā ir paredzēta virkne kvalitātes prasību informācijai, kas publicēta saskaņā ar Regulas 2018/1724 2. panta 2. punktu un 4. pantu, lai sniegtu pēc iespējas precīzāku informāciju par to tiesību izmantošanu un to procedūru uzsākšanu, kas uzskaitītas tās pašas regulas I un II pielikumā, piemēram, tiesības ceļot, strādāt, uzturēties, mācīties vai uzsākt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī vai arī iesniegt pārvaldes iestādēm pieteikumus par dzīvesvietu, mācībām vai profesionālo dzīvi.
15
Šajā kontekstā Regulas 2018/1724 9. panta 2. punktā, 10. panta 4. punktā un 11. panta 2. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis attiecīgo informāciju padara pieejamu Savienības oficiālajā valodā, kuru saprot pēc iespējas lielāks pārrobežu lietotāju skaits.
16
Turklāt saskaņā ar Regulas 2018/1724 13. panta 2. punkta a) apakšpunktu attiecībā uz procedūrām, kas minētās šīs pašas regulas 2. panta 2. punkta b) apakšpunktā, dalībvalstis nodrošina, ka lietotājiem norādījumi par konkrētas procedūras izpildi ir pieejami kādā no Savienības oficiālajām valodām, ko lielā mērā saprot pēc iespējas lielāks pārrobežu lietotāju skaits.
17
Saskaņā ar Regulas 2018/1724 12. panta 1. punktu, ja dalībvalsts 9., 10. un 11. pantā un 13. panta 2. punkta a) apakšpunktā minēto informāciju, paskaidrojumus un norādījumus nesniedz kādā no Savienības oficiālajām valodām, ko lielā mērā saprot pēc iespējas lielāks pārrobežu lietotāju skaits, minētā dalībvalsts pieprasa Komisijai nodrošināt tulkojumus attiecīgajā valodā, nepārsniedzot šim mērķim pieejamo budžetu.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
18
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 4. februārī, prasītāji Vlaamse Gemeenschap (Flāmu kopiena) un Vlaams Gewest (Flandrijas reģions) cēla šo prasību.
19
Ar atsevišķiem dokumentiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti attiecīgi 2019. gada 26. un 29. aprīlī, Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 130. pantam iesniedza iebildes par prasības nepieņemamību. 2019. gada 11. jūnijā prasītāji iesniedza savus apsvērumus par šīm iebildēm par nepieņemamību.
20
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 15. maijā, Komisija lūdza atļauju iestāties šajā tiesvedībā Parlamenta un Padomes prasījumu atbalstam.
21
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt Regulu 2018/1724;
–
piespriest Parlamentam un Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
22
Parlamenta un Padomes prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
prasību noraidīt kā nepieņemamu;
–
piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
23
Atbilstoši Reglamenta 130. panta 1. un 7. punktam, ja atbildētājs to lūdz, Vispārējā tiesa, neaplūkojot lietu pēc būtības, var lemt par nepieņemamību vai kompetences neesamību. Šajā lietā, tā kā Parlaments un Padome lūdza lemt par pieņemamību, Vispārējā tiesa, uzskatot, ka ir guvusi pietiekamu informāciju no lietas materiāliem, nolemj izskatīt šo lūgumu, neveicot tālākas procesuālas darbības.
24
Parlaments un Padome apgalvo, ka Regula 2018/1724 prasītājus neskar individuāli un ka tāpēc tiem nav locus standi pieprasīt tās atcelšanu.
25
Ir jānorāda, pirmkārt, ka prasītāji ir Beļģijas reģionālās vienības. Otrkārt, kā tas izriet no Regulas 2018/1724 preambulas pirmās un piektās norādes, šī regula tika pieņemta, pamatojoties uz LESD 21. panta 2. punktu un 114. panta 1. punktu un tātad saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru LESD 289. panta 1. punkta un 294. panta izpratnē.
26
No tā izriet, ka saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu prasītājiem kā valsts administratīvi teritoriālām vienībām ir locus standi prasīt atcelt Regulu 2018/1724, ja šī regula tos skar tieši un individuāli minētās tiesību normas izpratnē. Proti, reģionālas vai vietējas administratīvi teritoriālas vienības prasība nevar tikt pielīdzināta dalībvalsts prasībai, jo dalībvalsts jēdziens LESD 263. panta otrās daļas izpratnē attiecas tikai uz dalībvalstu valdības iestādēm. Šo jēdzienu nevar attiecināt uz reģionu vai citu administratīvi teritoriālu vienību valdībām, neierobežojot Līgumā paredzēto institucionālo līdzsvaru (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2009. gada 26. novembris, Região autónoma dos Açores/Padome, C‑444/08 P, nav publicēts, EU:C:2009:733, 31. un 33. punkts un tajos minētā judikatūra).
27
Turklāt no pastāvīgās judikatūras arī izriet, ka valstu konstitucionālo tiesību normas, ar kurām tiek piešķirta kompetence, LESD 263. panta izpratnē nevar noteikt reģionālo vienību locus standi (skat. rīkojumu, 2009. gada 26. novembris, Região autónoma dos Açores/Padome, C‑444/08 P, nav publicēts, EU:C:2009:733, 63. punkts un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to tas vien, ka reģionālai iestādei ir noteikta kompetence jomā, uz kuru attiecas tās apstrīdētais akts, tai nepiešķir locus standi, ja attiecīgais akts to tieši vai attiecīgajā gadījumā individuāli neskar.
28
Tā kā Parlaments un Padome apgalvo prasības nepieņemamību, pamatojoties uz apstākli, ka prasītāji nav skarti individuāli, ir jāpārbauda, vai prasība ir pieņemama no šī nosacījuma skatpunkta.
29
Šajā ziņā ir jānorāda, ka LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētais nosacījums, saskaņā ar kuru tiesību aktam ir individuāli jāskar fiziskas vai juridiskas personas, kas nav šī akta adresāti, prasa, lai apstrīdētais pasākums tās skartu noteiktu tām raksturīgu īpašību dēļ vai kādas faktiskas situācijas dēļ, kura tās izceļ salīdzinājumā ar jebkuru citu personu un tādēļ tās individualizē analogi šāda akta adresātam (skat. rīkojumu, 2009. gada 26. novembris, Região autónoma dos Açores/Padome, C‑444/08 P, nav publicēts, EU:C:2009:733, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
30
Konkrētajā gadījumā no prasības pieteikuma 29., 35., 52., 57. un 72. punkta izriet, ka, lai gan prasītāji formāli pieprasa atcelt Regulu 2018/1724 kopumā, viņi koncentrē savus argumentus uz apgalvotajām nelikumībām, kas esot pieļautas šīs regulas normās, saskaņā ar kurām dalībvalstīm ir pienākums noteiktu informāciju padarīt pieejamu kādā Savienības oficiālajā valodā, ko lielā mērā saprot pēc iespējas lielāks pārrobežu lietotāju skaits (skat. šā sprieduma 15. un 16. punktu).
31
Attiecīgi no prasības pieteikuma 20. un 22. punkta izriet, ka prasītāji apgalvo, ka tiem ir locus standi prasīt atcelt Regulu 2018/1724, atsaucoties uz sekām, ko šīs regulas normas, kuru mērķis ir uzlikt šā sprieduma 30. punktā minētos pienākumus, rada attiecībā uz to kompetencēm.
32
Līdz ar to ir jāizvērtē, vai Regulas 2018/1724 9. panta 2. punkts, 10. panta 4. punkts, 11. panta 2. punkts un 13. panta 2. punkta a) apakšpunkts individuāli skar prasītājus šā sprieduma 29. punkta izpratnē.
33
Šajā ziņā prasītāji apgalvo, ka attiecīgās normas apdraud politikas nostādnes, kas īstenotas saskaņā ar daudziem prasītāju pieņemtajiem tiesību aktiem, kuru mērķis ir apstiprināt vai ieviest vienīgi holandiešu valodas lietojumu saziņā starp prasītājiem un sabiedrību. Tādējādi, ciktāl šā sprieduma 32. punktā minētās normas liek saziņā starp prasītājiem un sabiedrību izmantot kādu citu valodu, kas nav holandiešu valoda, tās liedz prasītājiem īstenot savu kompetenci pēc saviem ieskatiem un pat piespiež prasītājus izmantot šo kompetenci tādā veidā, kas ir pretrunā piemērojamajiem tiesību aktiem, kuru dažiem aspektiem ir konstitucionāls mērogs.
34
Turklāt šā sprieduma 32. punktā minētās normas mazinot prasītāju īstenotās tās pilsoniskās integrācijas politikas efektivitāti, saskaņā ar kuru ārvalstnieki, kas apmetas uz dzīvi Flandrijā (Beļģija), tiek mudināti iemācīties holandiešu valodu.
35
Prasītājas piebilst, ka viņu locus standi izriet no Beļģijas Konstitūcijā paredzētā Beļģijas Karalistes iedalījuma lingvistiskajos reģionos un kompetenču sadales valodu jautājumos, kuri radušies tāda “valodu konflikta” ietvaros, kas nav novērots citās dalībvalstīs.
36
Pirmkārt, jānorāda, ka Regulas 2018/1724 4. panta 1. punktā noteiktais pienākums nodrošināt, ka lietotājiem tiešsaistē savas valsts mājaslapās ir viegli pieejama šīs regulas 2. panta 2. punktā minētā informācija (skat. šā sprieduma 11. un 12. punktu), ir vienādi piemērojams visām dalībvalstīm.
37
Otrkārt, līdzīgi no Regulas 2018/1724 9. panta 2. punkta, 10. panta 4. punkta un 11. panta 2. punkta izriet, ka pienākums attiecīgo informāciju darīt pieejamu kādā Savienības oficiālajā valodā, ko lielā mērā saprot pēc iespējas lielāks pārrobežu lietotāju skaits, bez izņēmuma gulstas uz visām attiecīgajā jomā kompetentajām valsts iestādēm. Tas pats attiecas arī uz šīs pašas regulas 13. panta 2. punkta a) apakšpunktā noteikto pienākumu nodrošināt, ka lietotājiem norādījumi par šīs regulas 2. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzēto procedūru izpildi ir pieejami kādā no Savienības oficiālajām valodām, ko lielā mērā saprot pēc iespējas lielāks pārrobežu lietotāju skaits.
38
No tā izriet, ka ikvienu valsts iestādi, kuras kompetencē ir īstenot Regulas 2018/1724 normas, šī regula skar tādā pašā veidā kā prasītājus – kā iestādes, kurām ir piešķirtas šādas pilnvaras saskaņā ar Beļģijas tiesībām.
39
Šajā ziņā ir taisnība, ka var uzskatīt, ka Savienības tiesību akts individuāli skar valsts administratīvi teritoriālu iestādi, ja tas ietekmē šīs iestādes pieņemtu aktu un tādējādi liedz tai pēc saviem ieskatiem īstenot savu kompetenci, ko tai sniedz valsts tiesības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 5. oktobris, Land Oberösterreich un Austrija/Komisija, T‑366/03 un T‑235/04, EU:T:2005:347, 28. punkts).
40
Tomēr, ņemot vērā individuālā skāruma definīciju LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē (skat. šā sprieduma 29. punktu), šie apstākļi var pamatot secinājumu par šādu valsts administratīvi teritoriālas iestādes skārumu tikai tad, ja vienīgais apstrīdētā akta mērķis ir Savienības kompetences īstenošana attiecībā uz konkrētu aktu, ko pieņēmusi minētā iestāde (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1998. gada 30. aprīlis, VlaamsGewest/Komisija, T‑214/95, EU:T:1998:77, 17. un 29. punkts; 2002. gada 23. oktobris, Diputación Foral de Álava u.c./Komisija, no T‑346/99 līdz T‑348/99, EU:T:2002:259, 14. un 37. punkts, un 2005. gada 5. oktobris, Land Oberösterreich un Austrija/Komisija, T‑366/03 un T‑235/04, EU:T:2005:347, 11.–14. un 27.–30. punkts).
41
Regula 2018/1724 taču tika pieņemta saistībā ar Savienības kompetenci, kas ir vērsta uz to, lai sasniegtu LESD 21. un 114. pantā aprakstītos mērķus, proti, uzlabot iekšējā tirgus darbību, atvieglojot no tā izrietošo tiesību īstenošanu. Šajā kontekstā, kā tas izriet no šā sprieduma 36. un 37. punktā minētajām normām, Regula 2018/1724 attiecas uz to, ka dalībvalstis padara pieejamu noteiktu informāciju, kas ir būtiska, lai īstenotu brīvas pārvietošanās un uzturēšanās tiesības, kuras pilsoņiem izriet no dažām Savienības tiesību normām. Tādējādi šīs regulas pieņemšanas mērķis nav Savienības kompetences īstenošana attiecībā uz konkrētiem prasītāju pieņemtajiem tiesību aktiem par holandiešu valodas izmantošanu attiecībās starp administrāciju un pilsoņiem.
42
Turklāt pieeja, saskaņā ar kuru jebkāda pārklāšanās starp Savienības tiesību akta piemērošanas jomu un valsts administratīvi teritoriālas iestādes pieņemtu tiesību aktu piemērošanas jomu nozīmētu, ka šī iestāde ir uzskatāma par personu, kuru individuāli skar Savienības tiesību akts, attiecīgās valsts administratīvi teritoriālas iestādes ievietotu to dalībvalstu rangā, kurām ir adresēti Savienības tiesību akti. Līdz ar to šāda pieeja apdraudētu Līgumā paredzēto institucionālo līdzsvaru (skat. šā sprieduma 26. punktu), un tāpēc, pretēji prasītāju apgalvotajam, tai nevar piekrist.
43
Šo secinājumu neatspēko fakts, ka Beļģijas tiesību akti par valodu lietojumu administratīvajā jomā, pēc prasītāju domām, izriet no vairākiem kompromisiem, kas panākti ilgstošu sarežģītu sarunu rezultātā un kas šodien ir daļēji atspoguļoti šīs dalībvalsts konstitūcijā. Proti, kā izklāstīts iepriekš 27. punktā, kompetenču sadalījums saskaņā ar valstu konstitucionālo tiesību normām, ar kurām tiek piešķirta kompetence, nevar noteikt valsts administratīvi teritoriālu vienību locus standi.
44
Visbeidzot ir jāatgādina, ka prasītāju izvirzītie pamati attiecas tikai uz apgalvotājām nelikumībām, kas esot pieļautas Regulas 2018/1724 9. panta 2. punktā, 10. panta 4. punktā, 11. panta 2. punktā un 13. panta 2. punkta a) apakšpunktā. Turklāt prasītājas apgalvo, ka tām ir locus standi prasīt atcelt Regulu 2018/1724, atsaucoties vienīgi uz attiecīgo normu ietekmi uz to kompetencēm (skat. šā sprieduma 30. un 31. punktu).
45
Šādos apstākļos ir jāsecina, kā to apgalvo Parlaments un Padome, ka Regula 2018/1724 individuāli neskar prasītājus un līdz ar to prasība ir jānoraida kā nepieņemama.
46
Atbilstoši Reglamenta 144. panta 3. punktam, ja atbildētājs iesniedz Reglamenta 130. panta 1. punktā paredzēto iebildi par nepieņemamību vai kompetences neesamību, lēmums par pieteikumu par iestāšanos lietā tiek pieņemts tikai pēc tam, kad šī iebilde tiek noraidīta vai kad lēmuma pieņemšana par to tiek atlikta līdz galīgā nolēmuma pieņemšanai. Konkrētajā gadījumā, tā kā prasība kopumā tiek noraidīta kā nepieņemama, saskaņā ar Reglamenta 142. panta 2. punktu nav jālemj par Komisijas pieteikumu par iestāšanos lietā.
Par tiesāšanās izdevumiem
47
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājiem nolēmums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež tiem segt savus, kā arī atlīdzināt Parlamenta un Padomes tiesāšanās izdevumus atbilstoši pēdējo minēto lietas dalībnieku prasījumiem.
48
Turklāt atbilstoši Reglamenta 144. panta 10. punktam, ja – kā tas ir konkrētajā gadījumā – tiesvedība pamatlietā tiek izbeigta, pirms ir pieņemts lēmums par pieteikumu par iestāšanos lietā, pieteikuma par iestāšanos lietā iesniedzējs un puses paši sedz savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar pieteikumu par iestāšanos lietā. Tā kā pieteikums par iestāšanos lietā nav ticis paziņots pusēm un līdz ar to tām nevarēja rasties tiesāšanās izdevumi, ir jāsecina, ka Komisija pati segs savus tiesāšanās izdevumus šajā ziņā.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta)
izdod rīkojumu:
1)
Prasību noraidīt kā nepieņemamu.
2)
Par Eiropas Komisijas pieteikumu par iestāšanos lietā nav jālemj.
3)
Vlaamse Gemeenschap
un
Vlaams Gewest sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Parlamenta un Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus.
4)
Komisija savus saistībā ar pieteikumu par iestāšanos lietā radušos tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Luksemburgā, 2019. gada 10. decembrī
Sekretārs
E. Coulon
Priekšsēdētāja
M. J. Costeira
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.