62013CC0359
ĢENERĀLADVOKĀTES ELEANORAS ŠARPSTONES [ ELEANOR SHARPSTON ] SECINĀJUMI,
sniegti 2014. gada 24. septembrī (
1
)
Lieta C‑359/13
B. Martens
pret
Minister van Onderwijs, Cultuur en Wetenschap
(Centrale Raad van Beroep (Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
“Finansējums augstākajai izglītībai aizjūras teritorijās — Dzīvesvietas nosacījums — “Noteikums par trīs no sešiem gadiem” — Bijušais pārrobežu darba ņēmējs”
1.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu šajā lietā atkal attiecas uz tiesībām saņemt finansējumu, ko Nīderlande piešķir augstākajai izglītībai ārpus pašas Nīderlandes – ko sauc par meeneembare studie financiering (turpmāk tekstā – “MNSF” vai “pārnesams studiju finansējums”). Spriedumā lietā C‑542/09 Komisija/Nīderlande (
2
) Tiesa nosprieda, ka Nīderlandes noteikums, saskaņā ar kuru jebkuram šāda finansējuma pieprasītājam, papildus tam, ka viņam ir tiesības uz šādu finansējumu, lai studētu Nīderlandē, ir arī jābūt likumīgi nodzīvojušam Nīderlandē vismaz trīs gadus no pēdējiem sešiem gadiem pirms iestāšanās izglītības iestādē (turpmāk tekstā – “noteikums par trīs no sešiem gadiem”), ir pretrunā LESD 45. pantam un Regulas Nr. 1612/68 (
3
) 7. panta 2. punktam, jo tas ir netieši diskriminējošs.
2.
Noteikums par trīs no sešiem gadiem tomēr tika piemērots Babette Martens, Nīderlandes pilsonei, kura gandrīz visu savu skolas laiku ir dzīvojusi Beļģijā un kura pieprasīja Nīderlandes iestādēm “pārnesamu” studiju finansējumu, lai dotos uz Kirasao [Curaçao] un iegūtu tur augstāko izglītību. Viņas tēvs (arī Beļģijā dzīvojošs Nīderlandes pilsonis) kādu brīdi strādāja Nīderlandē nepilna laika darbu, un B. Martens attiecībā uz šo laikposmu tika piešķirts MNSF studijām universitātē. Tomēr attiecībā uz pārējo studiju laiku B. Martens finansējums tika atteikts, tiklīdz viņas tēvs vairs nebija pārrobežu darba ņēmējs, tādēļ, ka viņas situācijai tika piemērots noteikums par trīs no sešiem gadiem, kuram viņa neatbilda.
3.
Centrale Raad van Beroep (Nīderlande) (Galvenā apelācijas tiesa; turpmāk tekstā – “iesniedzējtiesa”) būtībā jautā, vai darba ņēmēju brīvas pārvietošanās tiesībām vai arī Eiropas Savienības (ES) pilsonības tiesībām ir pretrunā tas, ka Nīderlande šādās situācijās piemēro noteikumu par trīs no sešiem gadiem. It īpaši tā jautā, vai B. Martens tēvs pret Nīderlandi var atsaukties uz tiesībām, kas izriet no darba ņēmēju brīvas pārvietošanās pēc tam, kad viņš vairs nav pārrobežu darba ņēmējs šajā dalībvalstī. Ja viņš šādi rīkoties nevar, tad iesniedzējtiesa vaicā, vai B. Martens kā ES pilsone var atsaukties pati uz savām tiesībām.
ES tiesības
Līgums par Eiropas Savienības darbību
4.
Ar LESD 20. panta 1. punktu ir izveidota ES pilsonība. Saskaņā ar 20. panta 2. punktu “Savienības pilsoņiem ir ar Līgumiem piešķirtās tiesības un ar tiem uzliktie pienākumi”. It īpaši saskaņā ar 20. panta 2. punkta a) apakšpunktu ES pilsoņiem ir piešķirtas “tiesības brīvi pārvietoties un dzīvot dalībvalstu teritorijā”. 21. pantā šīs tiesības ir apstiprinātas, piebilstot, ka šīs tiesības tiek īstenotas, “ievērojot Līgumos noteiktos ierobežojumus un nosacījumus, kā arī to īstenošanai paredzētos pasākumus”.
5.
LESD 45. pantā ir noteikts, ka:
“1.   Savienībā nodrošina darba ņēmēju pārvietošanās brīvību.
2.   Pārvietošanās brīvība nozīmē to, ka likvidē jebkādu dalībvalstu darba ņēmēju diskrimināciju pilsonības dēļ attiecībā uz nodarbinātību, darba samaksu un citiem darba un nodarbinātības nosacījumiem.
[..]”
6.
Lai arī LES 52. panta 1. punktā ir noteikts, ka Līgums ir piemērojams tostarp “Nīderlandes Karalistei”, kuras daļa ir arī Kirasao (
4
), LES 52. panta 2. punktā ir atsauce uz LESD 355. pantu, lai noteiktu Līgumu teritoriālo piemērošanas jomu. Saskaņā ar LESD 355. panta 2. punktu īpašā asociācijas procedūra, kas izklāstīta LESD ceturtajā daļā, attiecas uz tām aizjūras zemēm un teritorijām (AZT), kas uzskaitītas šī Līguma II pielikumā (
5
). II pielikuma sarakstā ir ietvertas Nīderlandes Antiļas, kurās ietilpst arī Kirasao. Šīs zemes un teritorijas LESD 198. panta 1. punktā (ceturtās daļas pirmā tiesību norma) ir aprakstītas kā “zemes un teritorijas ārpus Eiropas, kuras uztur īpašas attiecības ar Dāniju, Franciju, Nīderlandi un Apvienoto Karalisti” un kuras “dalībvalstis piekrīt asociēt ar Savienību”.
7.
LESD ceturtā daļa attiecas uz “Aizjūras zemju un teritoriju asociēšanu”. LESD 202. pantā ir noteikts, ka, “ievērojot noteikumus, kas attiecas uz sabiedrības veselību, valsts drošību vai sabiedrisko kārtību, brīvu to darba ņēmēju pārvietošanos, kas no zemēm un teritorijām ierodas dalībvalstīs, kā arī to darba ņēmēju pārvietošanos, kas no dalībvalstīm ierodas zemēs un teritorijās, reglamentē saskaņā ar 203. pantu pieņemtie tiesību akti” (
6
).
Regula Nr. 1612/68
8.
Regulā Nr. 1612/68 ir paredzēti papildnoteikumi, lai nodrošinātu vienas dalībvalsts pilsoņu brīvību strādāt citā dalībvalstī, un tādējādi šī regula īsteno Līguma noteikumus par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos. Šīs regulas preambulas pirmajā apsvērumā ir atspoguļots tās vispārējais mērķis, saskaņā ar kuru “ir jānovērš jebkāda ar pilsonību saistīta darba ņēmēju diskriminācija attiecībā uz nodarbināšanu, atalgojumu un citiem darba un nodarbinātības apstākļiem, kā arī jānodrošina šādiem darba ņēmējiem tiesības brīvi pārvietoties [Savienībā], lai strādātu algotu darbu, izņemot ierobežojumus, kas ir saistīti ar valsts drošību, sabiedrisko kārtību un veselības aizsardzību”.
9.
Preambulas trešajā un ceturtajā apsvērumā attiecīgi ir noteikts, ka “pārvietošanās brīvība ir darba ņēmēju un viņu ģimeņu pamatbrīvība” un ka šī brīvība jābauda “pastāvīgiem, sezonas un pārrobežu darba ņēmējiem un pakalpojumu sniedzējiem”.
10.
Saskaņā ar preambulas piekto apsvērumu brīvu pārvietošanos var īstenot “saskaņā ar objektīviem standartiem, brīvi un ar cieņu tikai tad, ja vienlīdzīgu attieksmi faktiski un normatīvajos aktos īstenos visos jautājumos, kas ir saistīti ar algotu darbu un tiesībām uz mājokli, kā arī novērsīs šķēršļus, kas apgrūtina darba ņēmēju mobilitāti, īpaši attiecībā uz darba ņēmēja tiesībām apvienoties ar savu ģimeni un nosacījumiem, saskaņā ar kuriem šo ģimeni integrē uzņēmējā valstī”.
11.
Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktā ir paredzēts, ka darba ņēmējs, kurš ir dalībvalsts pilsonis “bauda tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības, kā attiecīgās valsts darba ņēmēji” citā dalībvalstī.
12.
Regulas Nr. 1612/68 12. pants ir izteiks šādi:
“Ja dalībvalsts pilsoņa, kas ir vai ir bijis nodarbināts citā dalībvalstī, bērni uzturas tās teritorijā, viņus uzņem vispārējās izglītības, mācekļa un profesionālās izglītības programmās ar tādiem pašiem nosacījumiem kā minētās valsts pilsoņus.
[..]”
Direktīva 2004/38
13.
Direktīvas 2004/38/EK (
7
) 24. pantā ir paredzēts:
“1.   Ievērojot īpašus noteikumus, kas skaidri paredzēti Līgumā un sekundārajos tiesību aktos, pret visiem Savienības pilsoņiem, kas, pamatojoties uz šo direktīvu, uzturas uzņēmējā dalībvalstī, ir attieksme, kas līdzvērtīga tai, kāda ir pret minētās dalībvalsts valstspiederīgajiem atbilstīgi Līguma darbības jomai. Priekšrocības, ko sniedz šīs tiesības, attiecina arī uz ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts pilsoņi un kam ir uzturēšanās vai pastāvīgas uzturēšanās tiesības.
2.   Atkāpjoties no 1. punkta noteikumiem, uzņēmējai dalībvalstij nav pienākuma piešķirt tiesības uz sociālo palīdzību pirmo trīs uzturēšanās mēnešu laikā vai vajadzības gadījumā ilgākā laikā posmā, kas noteikts 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā, kā arī tai nav pienākuma pirms pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanas piešķirt līdzekļus mācībām, tostarp arodapmācībai, ja šie līdzekļi ir stipendijas vai studiju kredīti personām, kas nav darba ņēmēji, pašnodarbinātas personas, personas, kas saglabā šādu statusu, un to ģimenes locekļi.”
Nīderlandes tiesības
Nīderlandes Karalistes Harta
14.
Statuut voor het Koninkrijk der Nederlanden (“Nīderlandes Karalistes Harta”), kas grozīta 2010. gadā, ir paredzēts, ka Nīderlandes Karaliste sastāv no Nīderlandes, Arubas, Kirasao un Sentmartēnas (
8
). Nīderlandes un citu zemju, kas ietilpst Nīderlandes Karalistē, iedzīvotājiem ir viena kopēja Nīderlandes pilsonība, valsts vadība, ārpolitika un aizsardzības politika. Tomēr tādas jomas kā izglītība un studiju finansēšana ir autonomas, lai gan sadarbība ir iespējama.
Studiju finansējuma likums
15.
Wet Studiefinanciering (Studiju finansējuma likums – turpmāk tekstā “Wsf 2000”) ir noteikti nosacījumi studiju finansēšanai Nīderlandē un ārvalstīs. Attiecībā uz augstāko izglītību Nīderlandē finansējums studijām ir pieejams studentiem, kuri ir vecumā no 18 līdz 29 gadiem, kuri mācās norādītā vai apstiprinātā izglītības iestādē un atbilst pilsonības nosacījumam. 2.2. pantā ir definēts pilsonības nosacījums. Tiesības uz šādu finansējumu ir Nīderlandes pilsoņiem un tiem, kuriem nav Nīderlandes pilsonības, bet kuriem saskaņā ar starptautiskas organizācijas līgumu vai lēmumu ir jābūt tādām pašām privilēģijām kā Nīderlandes pilsoņiem studiju finansēšanas jomā.
16.
ES pilsoņiem, kuri ir ekonomiski aktīvi Nīderlandē, kā arī viņu ģimenes locekļiem nav jābūt dzīvojušiem Nīderlandē, lai saņemtu tiesības uz šādu finansējumu. Līdz ar to tas pats attiecas uz pārrobežu darba ņēmēju (cross-border worker) (
9
), kurš strādā Nīderlandē, bet dzīvo citur, kā arī uz viņa ģimenes locekļiem. Turpretī ES pilsoņi, kuri nav ekonomiski aktīvi Nīderlandē, tiesības uz šādu finansējumu iegūst, kad viņi Nīderlandē ir likumīgi uzturējušies piecus gadus.
17.
Saskaņā ar Wsf 2000 2.13. panta 1. punkta d) apakšpunktu kopš 2007. gada 1. septembra studentam nav tiesību uz studiju finansējumu, ja viņš attiecīgajā studiju finansējuma laikposmā izmanto tiesības uz atbalstu, kas domāts ar izglītību saistīto izdevumu segšanai vai iztikas izdevumu segšanai, ko piešķir citas valsts, nevis Nīderlandes iestādes, kuras ir atbildīgas par šī atbalsta piešķiršanu.
18.
Saskaņā ar Wsf 2000 2.14. panta 2. punkta c) apakšpunktu studentiem (neatkarīgi no to pilsonības), kuri piesakās uz “pārnesamu” studiju finansējumu, papildus tam, ka viņiem ir tiesības uz studiju finansējumu studijām augstākās izglītības mācību iestādēs Nīderlandē, ir jāievēro noteikums par “trīs no sešiem gadiem”. Šis pants ir piemērojams tikai studentiem, kuri pēc 2007. gada 31. augusta ir reģistrēti augstākās izglītības iestādē ārpus Nīderlandes.
19.
Saskaņā ar Wsf 2000 3.21. panta 2. punktu studiju finansējums netiek piešķirts par laikposmu pirms pieteikšanās uz finansējumu. Tomēr ir piemērojami daži pārejas pasākumi. Piemēram, 12.1.ba pantā ir noteikts: “Attiecībā uz studentu, kurš pirms 2007. gada 1. septembra saņem studiju finansējumu studijām augstskolā ārpus Nīderlandes, [..] panti 2007. gada 31. augustā spēkā esošajā redakcijā, tiek piemēroti tikmēr, kamēr students bez pārtraukuma saņem studiju finansējumu.”
20.
Saskaņā ar Wsf 2000 11.5. pantu Minister van Onderwijs, Cultuur en Wetenschap (izglītības, kultūras un zinātnes ministrs; turpmāk tekstā – “ministrs”) var nepiemērot noteikumu par trīs no sešiem gadiem, ciktāl šādas prasības piemērošana, ņemot vērā intereses, kuru aizsardzība ir Wsf 2000 mērķis, izraisītu būtisku netaisnību (“taisnīguma klauzula”).
21.
Pirms 2014. gada 1. janvāra noteikums par trīs no sešiem gadiem nebija piemērojams studentiem (neatkarīgi no viņu pilsonības), kuri pieteicās uz MNSF, lai turpinātu augstākās izglītības iegūšanu Nīderlandes “pierobežas zonās” (
10
).
22.
Pēc iesniedzējtiesas domām MNSF sastāv no: pamatstipendijas, kuras apmērs ir atkarīgs no tā, vai students dzīvo mājās (proti, viena vai abu vecāku dzīvesvietas adresē) vai neatkarīgi; pabalsta ceļa izdevumiem (“OV vergoeding”); papildaizdevuma, kuram ir noteikts maksimālais iespējamais apmērs; papildstipendijas, kuras apmērs balstīts uz studenta vecāku ieņēmumiem, un aizdevuma mācību maksas segšanai, kura maksimālais apmērs principā ir maksimālā mācību maksa, ko var iekasēt Nīderlandes izglītības iestādes par līdzvērtīgu mācību kursu.
Faktiskie apstākļi, tiesvedība un prejudiciālie jautājumi
23.
B. Martens ir dzimusi Nīderlandē 1987. gada 2. oktobrī. Viņa tur dzīvoja, līdz 1993. gada jūnijā (būdama nedaudz jaunāka par sešiem gadiem) kopā ar saviem vecākiem (arī Nīderlandes pilsoņi) pārcēlās uz Beļģiju, kur viņa uzauga un pabeidza skolas gaitas. Viņas tēvs strādāja un joprojām strādā Beļģijā. Tomēr no 2006. gada 1. oktobra līdz 2008. gada 31. oktobrim viņš strādāja arī nepilnu darba laiku Nīderlandē. No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, šķiet, izriet, ka pēc 2008. gada oktobra viņš nemeklēja darbu Nīderlandē un nekādi citādi tās darba tirgū nebija pieejams. Tā vietā viņš pilnu darba laiku strādāja Beļģijā.
24.
2006. gada 15. augustāB. Martens reģistrējās Nīderlandes Antiļu universitātē Kirasao bakalaura studijām 2006./2007. mācību gadam. Šo studiju laikā viņas vecāki sniedza būtisku finansiālu atbalstu (dzīvošanas izmaksas un mācību maksa) un Beļģijā par savu meitu saņēma apgādājamā bērna pabalstu. Iesniedzējtiesa ir izskaidrojusi, ka apgādājamā bērna pabalsts ir atsevišķs pabalsts no studiju stipendijas, ko saņem pieauguši studenti, un ka Flāmu kopiena parasti nepiešķir studiju stipendijas izglītībai vai apmācībai izglītības iestādēs ārpus tā sauktās Eiropas augstākās izglītības telpas.
25.
B. Martens2008. gada 24. jūnijā iesniedza Nīderlandes iestādēm pieteikumu, lai saņemtu studiju finansējumu (pamata stipendiju un pabalstu sabiedriskā transporta izdevumiem). B. Martens norādīja, ka viņa nesaņem nekādu studiju finansējumu no citām valstīm un ka sešus gadus pirms viņas reģistrēšanās Nīderlandes Antiļu universitātē (proti, no 2000. līdz 2006. gadam) viņa bija uzturējusies Nīderlandē vismaz trīs gadus. Šķiet, ka iesniedzējtiesa neapšauba B. Martens labticību, norādot informāciju, un uzskata, ka, iespējams, tajā brīdī ir noticis pārpratums par noteikumu attiecībā uz trīs no sešiem gadiem.
26.
Ar 2008. gada 22. augusta lēmumu B. Martens tika piešķirts studiju finansējums no 2007. gada septembra, kas nozīmē, ka viņa finansējumu saņēma, sākot no savu studiju otrā gada. Šī stipendija tika periodiski atjaunota, un tā bija balstīta uz pieņēmumu, ka B. Martens atbilda noteikumam par trīs no sešiem gadiem.
27.
2009. gada 1. februārī B. Martens pieprasīja papildaizdevumu, kuru viņa arī saņēma.
28.
Pēc pārbaudes ministrs 2010. gada 28. maijā konstatēja, ka laikposmā no 2000. gada augusta līdz 2006. gada jūlijam B. Martens Nīderlandē nebija uzturējusies trīs gadus, un uzskatīja, ka stipendija, kas jau bija izmaksāta (EUR 19 481,64 apmērā), ir jāatceļ. B. Martens tika lūgts atmaksāt jau saņemtās summas.
29.
B. Martens iebildumi pret šiem lēmumiem tika atzīti par nepamatotiem, tāpat arī par nepamatotu tika atzīta viņas turpmākā apelācijas sūdzība Rechtbank's‑Gravenhage [Hāgas tiesa] (turpmāk tekstā – “Rechtbank”). Tad viņa pārsūdzēja šo Rechtbank nolēmumu iesniedzējtiesā. B. Martens apgalvoja, ka ar šo lēmumu esot pārkāpts tiesiskās paļāvības princips un ka ar apgalvoto pietiekamas saiknes trūkums ar Nīderlandi ministra lēmumu nevarot pamatot.
30.
2011. gada 1. jūlijāB. Martens ieguva bakalaura grādu un atgriezās dzīvot Nīderlandē.
31.
Iesniedzējtiesa atlika apelācijas sūdzības izskatīšanu, līdz Tiesa būs pieņēmusi spriedumu lietā Komisija/Nīderlande, ko tā izdarīja 2012. gada 14. jūnijā (
11
).
32.
Ministrs tad piekrita tam, ka B. Martens tēvs no 2006. gada 1. oktobra līdz 2008. gada 31. oktobrim bija pārrobežu darba ņēmējs Nīderlandē un ka B. Martens līdz ar to bija tiesības uz pārnesamu studiju finansējumu no 2007. gada septembra līdz 2008. gada oktobrim (
12
). Tas tā bija tādēļ, ka pēc sprieduma Komisija/Nīderlande (EU:C:2012:436) pasludināšanas noteikumu par trīs no sešiem gadiem šādos apstākļos vairs nevarēja piemērot. Tomēr ministrs atstāja spēkā lēmumu atcelt stipendiju, sākot no brīža, kad B. Martens tēvs pārtrauca būt pārrobežu darba ņēmējs Nīderlandē (proti, 2008. gada novembrī).
33.
Pēc iesniedzējtiesas domām, ministrs savu lēmumu nepamatoja ar to, ka B. Martens varēja saņemt finansiālu atbalstu no Beļģijas (lai gan saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli Beļģija, šķiet, nepiešķir studiju finansējumu studijām mācību iestādēs, kas atrodas ārpus Eiropas Savienības), un tādēļ iesniedzējtiesa šo jautājumu tālāk neaplūkoja (
13
).
34.
Šādā kontekstā iesniedzējtiesa apturēja tiesvedību un uzdeva šādus prejudiciālus jautājumus:
“1A)
Vai [ES] tiesības, it īpaši LESD 45. pants un Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punkts, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie neļauj [..] Nīderlandei liegt pilngadīgam bērnam, kurš ir Beļģijā dzīvojoša un daļēji Nīderlandē, daļēji Beļģijā strādājoša pārrobežu darba ņēmēja, kuram ir Nīderlandes pilsonība, apgādībā, tiesības uz studiju finansējumu izglītībai ārpus ES no brīža, kad pārrobežu nodarbinātība ir izbeigta un darba ņēmējs strādā vairs tikai Beļģijā, tādēļ, ka bērns neatbilst nosacījumam, ka vismaz trīs gadus no pēdējiem sešiem gadiem pirms reģistrācijas attiecīgajā izglītības iestādē viņš ir dzīvojis Nīderlandē?
1B)
Ja atbilde uz 1A) jautājumu ir apstiprinoša, vai [ES] tiesības liedz studiju finansējumu, pieņemot, ka ir izpildīti pārējie tam izvirzītie nosacījumi, piešķirt uz laika posmu, kas ir īsāks par tās izglītības ilgumu, kuram studiju finansējums tiek piešķirts?
Ja Tiesa, atbildot uz 1A) un 1B) jautājumu, secina, ka tiesību normas par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos neliedz B. Martens no 2008. gada novembra līdz 2011. gada jūnijam vai par daļu no šī laika studiju finansējumu nepiešķirt:
2)
Vai LESD 20. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie liedz ES dalībvalstij Nīderlandei nepagarināt studiju finansējumu izglītībai Aizjūras zemju un teritoriju (AZT) (Kirasao) izglītības iestādē, uz ko ir bijušas tiesības tādēļ, ka ieinteresētās personas tēvs bija nodarbināts Nīderlandē kā pārrobežu darba ņēmējs, jo ieinteresētā persona neatbilst attiecībā uz visiem [ES] pilsoņiem, arī pašas šīs dalībvalsts pilsoņiem, spēkā esošajam nosacījumam, ka tā vismaz trīs gadus no pēdējiem sešiem gadiem pirms reģistrācijas attiecīgajā izglītības iestādē ir dzīvojusi Nīderlandē?”
35.
Rakstveida apsvērumus iesniedza Dānijas un Nīderlandes valdības, kā arī Eiropas Komisija. 2014. gada 2. jūlija tiesas sēdē šīs lietas dalībnieces sniedza arī mutvārdu apsvērumus.
Vērtējums
Ievada apsvērumi
36.
Izglītība ir saistīta ar izdevumiem, kas rodas vismaz tai dalībvalstij, kas to nodrošina, pašam studentam (ja viņš ir finansiāli neatkarīgs) vai tiem, no kuriem students ir finansiāli atkarīgs, un citiem (valsts vai privātiem) izglītības sponsoriem. Saskaņā ar ES tiesībām dalībvalsts ir kompetenta nolemt, vai augstāko izglītību finansēt vai nē, un, ja finansēt, tad kādā apmērā. ES tiesības principā neiejaucas dalībvalsts lēmumā piešķirt finansējumu studijām augstākās izglītības mācību iestādēs, kas atrodas ārpus tās teritorijas un, iespējams, ārpus Eiropas Savienības, kā arī nosacījumos, ko dalībvalsts noteikusi šādam finansējumam.
37.
Tomēr dažu pieteicēju uz šādu finansējumu situācijai var būt piemērojamas ES tiesības. Tādējādi šādi pieteicēji var atsaukties uz tiesībām, kas izriet no ES tiesību aktiem, tostarp attiecībā uz savu izcelsmes dalībvalsti. Līdz ar to, īstenojot savu (neapstrīdamo) kompetenci, dalībvalstīm ir jāievēro ES tiesības (
14
). It īpaši tām ir jānodrošina, piemēram, tas, ka nosacījumi šāda finansējuma piešķiršanai nepamatoti neierobežo tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, kā arī nerada diskrimināciju pilsonības dēļ (
15
).
38.
Līdz ar to šajā lietā runa nav par Nīderlandes lēmumu finansēt augstākās izglītības iegūšanu ārpus Nīderlandes, bet drīzāk par nosacījumu (proti, noteikumu par trīs no sešiem gadiem), kas tiek piemērots, lai izlemtu, vai konkrētajam pieteicējam piešķirt finansējumu.
39.
Sākotnējās lietas attiecībā uz dzīvesvietas nosacījumiem un studiju finansējumu bieži bija saistītas ar darba ņēmējiem, kuri kļuva par studentiem un kurus vairs finansiāli neviens neatbalstīja (
16
). Tomēr nereti studenti ir finansiāli atkarīgi no saviem ģimenes locekļiem (pārsvarā no viena vai abiem vecākiem) visu vai daļu no savu studiju laika. Studiju finansējuma saņemšana šādā gadījumā var mazināt finansiālo slogu, kas citādi būtu šiem ģimenes locekļiem. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru palīdzība uzturēšanās un mācību maksas izdevumu segšanai sakarā ar studijām universitātē, kas ļauj iegūt profesionālo kvalifikāciju, ir sociāla priekšrocība Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punkta izpratnē (
17
), bet tikai, ja migrējošs darba ņēmējs turpina uzturēt savu bērnu (
18
).
40.
Šajā lietā netiek apstrīdēts, ka B. Martens tēvs savu meitu finansiāli atbalstīja viņas studiju laikā Kirasao. Līdz ar to B. Martens pieprasītais pārnesamais studiju finansējums ir sociālā priekšrocība viņas tēvam Regulas Nr. 1612/68 izpratnē. Tagad nav šaubu par to, ka B. Martens bija tiesības uz MNSF par laikposmu no 2007. gada oktobra līdz 2008. gada oktobrim, kamēr viņas tēvs bija pārrobežu darba ņēmējs Nīderlandē. Jautājums ir par to, vai viņai bija jebkādas tiesības pēc tam.
41.
Ar pirmo uzdoto jautājumu Tiesai tiek lūgts pievērst uzmanību B. Martens – kā bijušā pārrobežu darba ņēmēja apgādībā esoša bērna – situācijai. Ja B. Martens var atsaukties uz sava tēva – kā bijušā pārrobežu darba ņēmēja Nīderlandē – statusu un, pamatojoties uz to, izvirzīt tiesības tā, lai viņai joprojām būtu iespēja saņemt studiju finansējumu attiecībā uz atlikušo studiju laiku Kirasao, nav nekādas vajadzības izvērtēt otro uzdoto jautājumu, kurā uzsvars ir uz B. Martens kā ES pilsones pašas tiesībām (
19
). (Tikai šajā minētajā kontekstā Nīderlandei bija skaidrs viedoklis par iespējamo tiesību ierobežojuma pamatojumu.)
42.
Pilnīgas skaidrības labad es atbildēšu uz abiem jautājumiem. Taču pirms tam es aplūkošu, vai no B. Martens studiju vietas (Kirasao) izriet jautājums attiecībā uz darba ņēmēju brīvas pārvietošanās un ES pilsonības tiesību teritoriālo piemērojamību.
ES tiesību teritoriālās piemērošanas joma
43.
Kirasao veido Nīderlandes Karalistes daļu, taču tā ir aizjūras teritorija. Noteikuma par trīs no sešiem gadiem piemērošana B. Martens liecina par to, ka ministrs uzskatīja, ka B. Martens nestudē “Nīderlandē” (
20
). Tiesas sēdē Nīderlandes valdība šādu viedokli apstiprināja.
44.
Vai saistībā ar B. Martens studiju vietu rodas jautājums par darba ņēmēju brīvas pārvietošanās un/vai ES pilsonības tiesību teritoriālo piemērojamību?
45.
Ir skaidrs, ka, ja starp Eiropas Savienību un AZT pastāv īpaši noteikumi, Līguma tiesību normas – izņemot tās, kas minētas LESD ceturtajā daļā, – ir piemērojamas tikai tad, ja tās ir īpaši noteiktas par piemērojamām (
21
). Līdz ar to, ja vien Līgumos nav īpaši noteikts, ka attiecīgais pants ir piemērojams arī teritorijām ārpus Eiropas Savienības vai trešajām valstīm (
22
), šis pants nav piemērojams AZT (
23
).
46.
Manuprāt, šajā lietā minētie jautājumi nerodas.
47.
Šeit jautājums nav par to, vai ES tiesības ir piemērojamas tādēļ, ka ES pilsonis (ekonomiski aktīvs vai neaktīvs) no dalībvalsts ir pārcēlies uz AZT. Drīzāk svarīgi ir tas, vai no tā, ka ES pilsonis ir pārcēlies no vienas dalībvalsts uz citu (no Nīderlandes un Beļģiju) un ar to saistītās dzīves vietas dalībvalstī (Beļģija), kura nav pilsonības dalībvalsts, var izrietēt tiesības tāda studiju finansējuma kontekstā, kuru viena no šīm dalībvalstīm (Nīderlande) piedāvā studijām ārvalstīs.
48.
Konkrētāk, nosacījums (proti, noteikums par trīs no sešiem gadiem) šajā gadījumā tika piemērots ES pilsonei (B. Martens), kura, pārceļoties no Nīderlandes uz Beļģiju, īstenoja tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties un kura turpināja dzīvot Beļģijā vismaz līdz brīdim, kad viņa pārcēlās uz Kirasao, lai tur studētu (
24
). Tādējādi viņa izmantoja savas tiesības saskaņā ar ES tiesībām nepārtraukti, vismaz līdz brīdim, no kura viņa vēlas pamatoties uz šīm tiesībām, lai saņemtu MNSF (
25
). B. Martens ir arī tāda ES pilsoņa apgādībā esošs bērns, kurš ir izmantojis tiesības kā darba ņēmējs, pārcēlies no mītnes dalībvalsts (Nīderlande) uz uzņēmēju dalībvalsti (Beļģiju), lai tur dzīvotu un strādātu, kurš pēc tam uz nepilnu darba laiku strādāja Nīderlandē, tupinot dzīvot Beļģijā, pirms atsāka strādāt uz pilnu darba laiku uzņēmējā dalībvalstī, kurā viņš dzīvo (Beļģijā).
49.
Šādos apstākļos gan B. Martens, gan viņas tēva situācija ietilpst ES tiesību piemērošanas jomā.
Pirmais jautājums: darba ņēmēju brīva pārvietošanās
Ievads
50.
Iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Martens k‑gs., kurš ir bijušais pārrobežu darba ņēmējs, un viņa apgādībā esošā meita, kura vēlas saņemt MNSF, var izmantot tiesības, atsaucoties uz viņa darba ņēmēja statusu Nīderlandē, kur viņš vairāk nestrādā, jo ir uzsācis strādāt pilnu darba laiku Beļģijā.
51.
Visi lietas dalībnieki, kuri iesniedza apsvērumus un piedalījās tiesas sēdē, piekrīt, ka LESD 45. pants un Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punkts neļauj Nīderlandei uzlikt noteikumu par trīs no sešiem gadiem kā nosacījumu, lai migrējošiem darba ņēmējiem un pārrobežu darba ņēmējiem Nīderlandē piešķirtu MNSF. Tāds bija arī Tiesas secinājums lietā C‑542/09 Komisija/Nīderlande (
26
). Kamēr vien Martens k‑gs. strādāja Nīderlandē (pēc lietas dalībnieku domām), B. Martens varēja saņemt pārnesamu studiju finansējumu. Tomēr lietas dalībnieki apgalvo, ka tiklīdz kā darba ņēmējs vairs nav pārrobežu darba ņēmējs, abas tiesību normas vairs nav piemērojamas.
52.
Manuprāt, nav svarīgi tas, ko kāds, būdams bijušais pārrobežu darbinieks, var (vai nevar) pieprasīt. Fakts ir tāds, ka Martens k‑gs. joprojām ir pārrobežu darba ņēmējs. Lietas dalībnieki, koncentrējoties uz to, kāda iedarbība ir tam, ka Martens k‑gs ir zaudējis pārrobežu darba ņēmēja statusu, nav pietiekami ņēmuši vērā ar šo faktu saistītās sekas.
Martens k‑ga tiesību saskaņā ar LESD 45. pantu ierobežojums
53.
LESD 45. pantā ir paredzēts, ka tiek aizliegta jebkāda dalībvalstu darba ņēmēju diskriminācija valstspiederības dēļ attiecībā uz nodarbinātību, atalgojumu un citiem darba un nodarbinātības nosacījumiem.
54.
Līguma tiesību normu attiecībā uz brīvu pārvietošanos mērķis ir atvieglot ES pilsoņiem jebkāda veida profesionālo darbību veikšanu Savienības teritorijā. Papildus šim mērķim tā arī nepieļauj noteikumus, kas var būt nelabvēlīgi ES pilsoņiem, ja tie vēlas veikt saimniecisku darbību citas dalībvalsts teritorijā (un tādēļ atstāt savu izcelsmes valsti) (
27
). Tādējādi šīs tiesību normas aizliedz pasākumus, kas ES pilsoņiem var apgrūtināt vai padarīt mazāk pievilcīgu šo brīvību īstenošanu (
28
). Pasākumus, kuru dēļ, izmantojot tiesības uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, darba ņēmējiem būtu jāzaudē sociālās priekšrocības, kas tiem ir garantētas dalībvalsts tiesību aktos, var raksturot kā īpašus šķēršļus šai brīvībai (
29
). Tāpat tas ir arī tad, ja valsts tiesības, pat ja tās ir piemērojamas neatkarīgi no attiecīgā darba ņēmēja pilsonības, kavē vai attur kādas dalībvalsts pilsoni atstāt savu izcelsmes valsti, lai īstenotu savas tiesības uz brīvu pārvietošanos (
30
).
55.
Šajā lietā noteikums par trīs no sešiem gadiem B. Martens tika piemērots tādēļ, ka viņas tēvs beidza strādāt kā pārrobežu darba ņēmējs Nīderlandē. No iesniedzējtiesas atspoguļotajiem faktiem neizriet, ka viņš Nīderlandē saglabāja darba ņēmēja statusu (piemēram, ka viņš tur meklēja darbu vai arī kā citādi bija pieejams Nīderlandes darba tirgū) (
31
). Tomēr Martens k‑gs nekļuva ekonomiski neaktīvs vai nepieejams darba tirgū. Drīzāk viņš izmantoja savas tiesības uz brīvu pārvietošanos kā darba ņēmējs, lai uzsāktu pilna laika darbu Beļģijā, kur viņš turpināja dzīvot un strādāt (
32
). Līdz ar to viņš var atsaukties uz LESD 45. pantu, lai aizsargātu sevi no pasākumiem, kas rada viņam nelabvēlīgu situāciju tādēļ, ka viņš ir izvēlējies strādāt citā dalībvalstī.
56.
Noteikuma par trīs no sešiem gadiem piemērošana būtībā liek Martens k‑gam vai nu neizmantot brīvību pārvietoties kā darba ņēmējam, vai arī turpināt meklēt nākamo darbu tikai Nīderlandē (lai saglabātu MNSF viņa meitai), vai nu izmantot šo brīvību, bet pieņemt finansiālos zaudējumus saistībā ar studiju finansējuma zaudēšanu un iespējamo risku, ka neviens cits finansējums nav pieejams.
57.
Šāds pasākums ierobežo B. Martens tēva tiesības saskaņā ar LESD 45. pantu. Tas ir aizliegts saskaņā ar šo tiesību normu, izņemot gadījumus, kad tas ir objektīvi pamatots (
33
).
58.
Ja Tiesa šai analīzei nepiekrīt, ir nepieciešams izvērtēt sprieduma lietā C‑542/09 Komisija/Nīderlande (EU:C:2012:346) piemērošanas jomu, Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktā (un/vai šīs regulas 12. pantā) paredzēto aizsardzības līmeni un visbeidzot izvērtēt apstākļus, kādos bijušā darba ņēmēja statuss var turpināt radīt sekas.
Sprieduma lietā C‑542/09 Komisija/Nīderlande piemērošanas joma
59.
Lietas dalībnieki pamatlietā sākotnēji norāda uz Tiesas spriedumu lietā C‑542/09 (EU:C:2012:346). Pārkāpumu procedūras secinājumi tika izdarīti saskaņā ar LESD 45. pantu un Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktu un attiecās uz netiešu diskrimināciju pilsonības dēļ attiecībā uz migrējošiem darba ņēmējiem un pārrobežu darba ņēmējiem salīdzinājumā ar valsts darba ņēmējiem.
60.
Manuprāt, Tiesas spriedums šajā lietā arī īpaši neattiecas uz tāda Nīderlandes pilsoņa situāciju, kurš dzīvo ārpus savas mītnes dalībvalsts, bet kurš izmanto savas tiesības brīvi pārvietoties saskaņā ar ES tiesībām, lai strādātu Nīderlandē (šo kategoriju ērtības labad es turpmāk saukšu par “Nīderlandes pārrobežu darba ņēmēju”).
61.
Tiesa spriedumā Komisija/Nīderlande (EU:C:2012:346) nosprieda, ka Nīderlande nav izpildījusi LESD 45. pantā un Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktā paredzētos pienākumus, pieprasot, lai migrējoši darba ņēmēji un pārrobežu darba ņēmēji, kā arī viņu apgādībā esošie ģimenes locekļi atbilstu noteikumam par trīs no sešiem gadiem (kas paredzēts Wsf 2000 2.14. panta 2. punktā), lai viņi varētu saņemt finansējumu augstākās izglītības iegūšanai ārpus Nīderlandes. Tiesa apstiprināja, ka 7. panta 2. punktā ir nodrošināts, ka migrējošiem darba ņēmējiem, kas dzīvo uzņēmējā dalībvalstī, un pārrobežu darba ņēmējiem, kuri, kaut arī ir nodarbināti pēdējā minētajā dalībvalstī, dzīvo citā dalībvalstī, ir tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības kā attiecīgās valsts darba ņēmējiem (
34
).
62.
Tiesa nosprieda, ka tāds pasākums kā noteikums par trīs no sešiem gadiem “varētu būt nelabvēlīgs galvenokārt migrējošiem darba ņēmējiem un pārrobežu darba ņēmējiem, kas dzīvo citās dalībvalstīs, jo nerezidenti visbiežāk ir citu valstu pilsoņi” (
35
). Tiesa nosprieda, ka, lai konstatētu netiešu diskrimināciju, “nav nepieciešams, lai [šis pasākums] radītu labvēlīgāku stāvokli visiem attiecīgās valsts pilsoņiem vai radītu nelabvēlīgāku stāvokli tikai citu dalībvalstu pilsoņiem, izņemot valsts pilsoņus” (
36
). Tad Tiesa identificēja situācijas, kas būtu jāsalīdzina saistībā ar tiesībām uz pārnesamu finansējumu, proti, pirmkārt, migrējoša darba ņēmēja, kurš strādā Nīderlandē, bet dzīvo citā dalībvalstī, un migrējoša darba ņēmēja, kurš gan strādā, gan dzīvo Nīderlandē, taču neatbilst noteikumam par trīs no sešiem gadiem, situācija un, otrkārt, Nīderlandes darba ņēmēju, kuri strādā un dzīvo Nīderlandē, situācija (
37
).
63.
Tiesa atsevišķi neizvērtēja Nīderlandes pārrobežu darba ņēmēju situāciju. Tā, identificējot divas kategorijas, kas būtu viena ar otru jāsalīdzina, pievērsās diskriminācijai pilsonības dēļ.
64.
Attieksme pret tādu Nīderlandes pārrobežu darba ņēmēju kā B. Martens tēvs ir citāda nekā pret valsts darba ņēmējiem tādēļ, ka viņš bija izmantojis tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties, nevis pilsonības dēļ, kas ir tāda pati kā valsts darba ņēmējiem. Līdz ar to bez padziļinātākas izvērtēšanas man nešķiet, ka B. Martens tēvs var atsaukties uz lietā C‑542/09 (EU:C:2012:346) konstatēto netiešo diskrimināciju.
65.
Tādēļ Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktu ir nepieciešams izvērtēt plašāk.
Vienlīdzīga attieksme saskaņā ar Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktu
66.
Regulas Nr. 1612/68 7. pantā (un 12. pantā) minētajos noteikumos vēlreiz ir precizēta LESD 45. pantā garantētā darba ņēmēju pārvietošanās brīvība Eiropas Savienībā (
38
). Saskaņā ar šīs regulas preambulas ceturto apsvērumu šādas tiesības bez diskriminācijas ir jābauda arī pārrobežu darba ņēmējiem. Līdz ar to Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktā ir nodrošināts, ka pret migrējošiem darba ņēmējiem un pārrobežu darba ņēmējiem izturas līdzvērtīgi kā pret valsts darba ņēmējiem. Tas aizsargā pret tiešu un netiešu diskrimināciju pilsonības dēļ (
39
).
67.
Lai darba ņēmējs varētu apgalvot, ka viņam ir tiesības uz līdzvērtīgu attieksmi, lai kā sociālo priekšrocību saskaņā ar 7. panta 2. punktu saņemtu studiju finansējumu, darba ņēmējam ir jāturpina apgādāt viņa ģimenes loceklis (
40
). Tā tas, šķiet, ir šajā lietā. Nav nepieciešams, lai bērns dzīvotu dalībvalstī, kurā dzīvo un strādā darba ņēmējs (vai pārrobežu darba ņēmējs) (
41
).
68.
Šajā lietā pret Martens k‑gu attieksme ir nelabvēlīgāka tādēļ, ka viņš kā darba ņēmējs bija izmantojis tiesības brīvi pārvietoties, nevis viņa Nīderlandes pilsonības dēļ.
69.
7. panta 2. punktā, kurš ir izteikts šādi: “[š]āds darba ņēmējs bauda tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības kā attiecīgās valsts darba ņēmēji”, vārds [šāds] attiecas uz darba ņēmēju, kurš ir tikko kā iepriekš paskaidrots 7. panta 1. punktā – tas ir darba ņēmējs, kurš ir dalībvalsts pilsonis un kurš strādā citā dalībvalstī. Arī citas Regulas Nr. 1612/68 tiesību normas, ir īpaši tās, kas ietilpst II sadaļā par “nodarbinātību un vienlīdzīgu attieksmi”, attiecas uz darba ņēmēju, kurš ir dalībvalsts pilsonis un kurš strādā citas dalībvalsts teritorijā.
70.
Tomēr no Tiesas judikatūras izriet, ka Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktā paredzētais vienlīdzīgas attieksmes standarts ir plašāks jēdziens par nediskriminācijas pilsonības dēļ principu (
42
).
71.
Tādējādi spriedumā Hartmann Tiesa apstiprināja, ka Līguma tiesību normās par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos ietilpst “neatkarīgi no dzīvesvietas un pilsonības ikviens dalībvalsts pilsonis, kurš ir izmantojis darba ņēmēju brīvas pārvietošanās tiesības un veicis profesionālu darbību citā dalībvalstī, kas nav viņa dzīvesvietas dalībvalsts” (
43
). Šāda persona ietilpst arī Regulas Nr. 1612/68 piemērošanas jomā (
44
). Tādējādi G. Hartmann, kurš dzīvoja citā dalībvalstī, bet strādāja savas pilsonības dalībvalstī, tika uzskatīts par tādu, kas ietilpst Līguma tiesību normu par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos un līdz ar to arī Regulas Nr. 1612/68 tiesību normu piemērošanas jomā (
45
). Viņš varēja atsaukties uz migrējoša darba ņēmēja statusu Regulas Nr. 1612/68 izpratnē un pamatoties uz 7. pantu tā paša iemesla dēļ kā jebkurš darba ņēmējs, kuram šī tiesību norma ir piemērojama (
46
). Tiesa salīdzināja attieksmi pret personu šādā situācijā (darba ņēmējs, kurš izmantojis pārvietošanās brīvību) ar attieksmi pret valsts darba ņēmēju situāciju (proti, valsts darba ņēmēji, kuri nav izmantojuši tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos).
72.
Šādā kontekstā Tiesa ir arī atsaukusies uz Regulas Nr. 1612/68 preambulas ceturto apsvērumu, kurā ir noteikts, ka tiesības brīvi pārvietoties “bez diskriminācijas jābauda pastāvīgiem, sezonas un pārrobežu darba ņēmējiem [..]” (
47
). Tāpat arī darba ņēmējs var atsaukties uz Regulas Nr. 1612/68 7. pantu attiecībā uz savas pilsonības dalībvalsti, kurā viņš dzīvoja, kamēr bija nodarbināts citā dalībvalstī (
48
).
73.
Šķiet ka Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktā minētais “valsts darba ņēmēja” jēdziens būtu jāsaprot tādējādi, ka tas nozīmē valsts darba ņēmēju, kurš nav izmantojis tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties, un ka šajā tiesību normā paredzētais aizsardzības standarts nozīmē vienlīdzīgu attieksmi neatkarīgi no pilsonības tādējādi, lai veicinātu brīvības pārvietoties un uzturēties saskaņā ar ES tiesībām īstenošanu.
74.
No tā izriet, ka gan LESD 45. panta, gan Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punkts neļauj dalībvalstij nelabvēlīgāku situāciju radīt darba ņēmējiem (lai tie būtu pastāvīgie, sezonas vai pārrobežu darba ņēmēji) (
49
), kuri ir izmantojuši tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties. Lai gan Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktam ir burtisks formulējums, šī tiesību norma un LESD 45. pants tātad neļauj Nīderlandei atteikt studiju finansējumu pārrobežu darba ņēmēja, kuram ir Nīderlandes pilsonība, apgādībā esošam bērnam, pamatojoties uz noteikumu par trīs no sešiem gadiem, kamēr minētais darba ņēmējs ir pārrobežu darba ņēmējs. Tas tā ir tādēļ, ka noteikums par trīs no sešiem gadiem pārrobežu darba ņēmējam rada nelabvēlīgāku situāciju nekā valsts darba ņēmējam līdzīgos apstākļos.
Darba ņēmēja statusa zaudēšana
75.
Es jau paskaidroju, kādēļ es uzskatu, ka Tiesai šajā gadījumā nav jālemj par to, vai (un ja tā, tad kādā apmērā) persona var turpināt atsaukties uz (dažām) tiesību normām attiecībā uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos pēc migrējoša darba ņēmēja vai pārrobežu darba ņēmēja statusa zaudēšanas (
50
). Pilnīgas izpratnes labad es tomēr šo jautājumu aplūkošu abstrakti.
76.
Manuprāt, šis jautājums rodas tikai tad, ja persona vairs neīsteno šo brīvību, strādājot, patiešām meklējot darbu (
51
) vai citādi turpinot būt pieejamai uzņēmējas dalībvalsts darba tirgū (
52
). Tā tas būtu, piemēram, gadījumā, ja persona Martens k‑ga situācijā būtu beigusi savu darba dzīvi un devusies pensijā (Beļģijā vai citur).
77.
Principā šāda persona vairs nevar atsaukties uz tiesībām, kas izriet no viņas bijušā darba ņēmēja statusa (
53
). Šī statusa zaudēšana nozīmē, ka tiek zaudēta arī ar to piešķirtā aizsardzība saskaņā ar ES tiesībām. Tomēr tikai darba maiņa vien nevar izbeigt šādu aizsardzību (
54
).
78.
Ja šāds ES pilsonis turpina dzīvot uzņēmējas dalībvalsts teritorijā, viņš katrā ziņā var atsaukties uz Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punktā paredzēto vienlīdzīgas attieksmes principu, kas viņu aizsargā, ņemot vērā viņa ES pilsonību (
55
). Šādā kontekstā pats fakts, ka viņš iepriekš bija darba ņēmējs un/vai saglabāja šo statusu, var būt uzturēšanās tiesību pamatā (
56
). Turklāt pašos ES tiesību aktos var būt paredzēts, ka no bijušā darba ņēmēja statusa var izrietēt tiesības vai arī būt ar šo statusu saistītas (
57
).
79.
Tiesa ir arī atzinusi, ka bijušā migrējoša vai pārrobežu darba ņēmēja statuss var radīt sekas pēc tam, kad ir beigušās pašas darba attiecības (
58
). Šāda (lielāka) aizsardzība joprojām var būt piemērojama, lai gan šādu personu, iespējams, aizsargā ES pilsoņu tiesības no brīža, kad viņš vairāk nav ekonomiski aktīvs. Darba ņēmēju brīva pārvietošanās sniedz lielāku aizsardzību. It īpaši attiecībā uz studiju finansējumu Tiesa ir nospriedusi, ka, kamēr vecākiem ir migrējoša vai pārrobežu darba ņēmēja statuss, dalībvalsts nevar piemērot dzīvesvietas nosacījumu un pamatoties uz mērķi novērst nepamatotu finansiālo slogu kā uz sevišķi svarīgu iemeslu, kas saistīts ar sabiedriskām interesēm, ar ko varētu attaisnot nevienlīdzīgu attieksmi pret valsts darba ņēmējiem un pārrobežu un migrējošiem darba ņēmējiem (
59
). Tātad tā nevar noteikt tādu pasākumu kā dzīvesvietas nosacījums, lai ierobežotu finansiālo solidaritāti, kāda būtu jāpiedāvā migrējošiem darba ņēmējiem un pārrobežu darba ņēmējiem salīdzinājumā ar valsts darba ņēmējiem. Līdz ar to pretēji šāda pasākuma pamatojumam, balstoties uz šādu pašu mērķi ES pilsonības tiesību kontekstā, nerodas jautājums par šāda nosacījuma samērīgumu (
60
).
80.
Kādos apstākļos bijušajam pārrobežu darba ņēmējam vai bijušajam migrējošam darba ņēmējam būtu jāturpina saņemt aizsardzību, kas izriet no darba ņēmēju tiesībām brīvi pārvietoties (proti, baudīt citu aizsardzību, nevis tiesību aktos īpaši noteikto)?
81.
Ir skaidrs, kādēļ dažu sociālo priekšrocību sekām ir jāturpinās neatkarīgi no dzīvesvietas. Tā tas visticamāk ir tad, ja priekšrocība ir cieši saistīta ar darba attiecību vai darba ņēmēja darba dzīves beigām (
61
). Tādējādi kompensācija, beidzoties darba līgumam, pēc definīcijas ir pieejama tikai personai, kura agrāk bija, bet vairāk nav nodarbināta. Šādos apstākļos ir jābūt iespējai pamatoties uz bijušo darba ņēmēja statusu. Turklāt tiesību aktos šāda nostāja ir apstiprināta (
62
).
82.
Ja notikums vai situācija, saistībā ar kuru tiek piešķirta sociālā priekšrocība, rodas pēc darba attiecību beigšanās un nav saistīta ar šo apstākli vai ar darba ņēmēja iepriekšējo nodarbošanos, principā nav iespējams turpināt atsaukties, piemēram, uz Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktu vai LESD 45. pantu (
63
). Līdz ar to, ja bijušais darba ņēmējs pats pēc tam studē uzņēmējā dalībvalstī, Tiesa ir nospriedusi, ka viņš saglabā savu darba ņēmēja statusu un līdz ar to, pieprasot pabalstus dzīvošanai un mācībām, var pamatoties uz Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktu ar nosacījumu, ka starp bijušo nodarbinātību un studijām pastāv saikne (
64
). Turpretī, ja darba attiecībām ir tikai palīgraksturs attiecībā uz studijām, kuras stipendija finansē, viņš savu darba ņēmēja statusu nesaglabā un šāda atsaukšanās nav iespējama (
65
). Izņēmuma kārtā, ja darba ņēmējs ir kļuvis par piespiedu bezdarbnieku un saskaņā ar darba tirgus nosacījumiem ir spiests pārkvalificēties uz citu darbības jomu, nekāda saikne ar bijušo nodarbinātību netiek prasīta (
66
).
83.
Kā ir tad, ja gadījums vai situācija, kurā rodas vajadzība pēc sociālās priekšrocības, ir radusies pirms pārrobežu darba ņēmēja vai migrējoša darba ņēmēja statusa zaudēšanas, bet pēc tam turpinās pēc šāda statusa zaudēšanas?
84.
Tas, manuprāt, atkal būs atkarīgs no priekšrocības apjoma un iemesla, kādēļ tā tika piešķirta.
85.
Šajā kontekstā vairāki lietas dalībnieki ir atsaukušies uz spriedumu Fahmi un Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado (EU:C:2001:176). Līdz ar to es šo lietu nedaudz aplūkošu.
86.
Tiesa tajā atzina, ka nekādi īpaši apstākļi nepamato atkāpšanos no principa, saskaņā ar kuru pārrobežu darba ņēmēja statusa vai migrējoša darba ņēmēja statusa zaudēšana nozīmē tādas aizsardzības zaudēšanu, kas saistīta ar šo statusu apstākļos, kuros bijušais darba ņēmējs (kurš vairs nebija uzņēmējas dalībvalsts rezidents) vēlējās atsaukties uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, lai no minētās dalībvalsts saņemtu studiju finansējumu ar tādiem pašiem nosacījumiem kā tie, kurus valsts piemēro saviem pilsoņiem (
67
).
87.
Runājot par faktiem, minētā lieta attiecās uz bijušo darba ņēmēju, kura bija saņēmusi apgādājamā bērna pabalstu, pārtraukusi strādāt, saņēmusi invaliditātes pabalstu un tad pēc tiesību aktu reformas, ar kuru tiesības saņemt apgādājamā bērna pabalstu tika pārveidotas par tiesībām saņemt studiju finansējumu (
68
), zaudēja šo pabalstu, jo viņas meita bija beigusi mācības vidējās izglītības iestādē un līdz ar to vairs neatbilda pārejas noteikumos paredzētajam nosacījumam, ka bērnam ir jāturpina tāda paša veida izglītības iegūšana, kādu viņš ieguva 1995. gada 1. oktobrī.
88.
Tiesa norādīja, ka nevar apgalvot, ka nosacījumi studiju finansējuma saņemšanai var ierobežot tiesības saskaņā ar LESD 45. pantu apstākļos, kuros migrējošs darba ņēmējs ir pārtraucis strādāt un atgriezies savā izcelsmes dalībvalstī, kurā dzīvo arī viņa bērni (
69
). Izdarot šādu secinājumu, Tiesa apstiprināja, i) ka Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktu nevajadzētu saprast tādējādi, ka bijušie darba ņēmēji uz to var atsaukties, lai viņiem bez diskriminācijas tiktu piešķirtas sociālās priekšrocības, ko piedāvā uzņēmēja dalībvalsts (
70
), ii) bet ka to sekas varētu turpināties, ja priekšrocība ir cieši saistīta ar darba attiecību vai darba ņēmēja darba dzīves beigām (
71
) un ja tiesību aktos tās ir īpaši paredzētas (
72
).
89.
Neilgi pēc tam spriedumā Leclere un Deaconescu Tiesa atzina, ka, ja darba ņēmējs ir pārtraucis savu profesionālo darbību, “viņam joprojām ir tiesības uz dažām priekšrocībām, kuras viņš ir ieguvis saistībā ar savām darba attiecībām” (
73
). Šajā lietā ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss [F. G. Jacobs] uzskatīja, ka svarīgi ir tas, vai bijušajam valsts darba ņēmējam (kurš nav izmantojis tiesības uz brīvu pārvietošanos) priekšrocība ir piešķirta viņa bijušā darba ņēmēja statusa dēļ, neatkarīgi no viņa dzīvesvietas. Ja atbilde ir “nē”, bijušais migrējošs darba ņēmējs vai pārrobežu darba ņēmējs vairāk nevar atsaukties uz aizsardzību, ko viņam piešķir šāds statuss (
74
).
90.
Es secinu – un vēlreiz uzsverot, ka šo jautājumu es aplūkoju abstrakti, – ka bijušajam darba ņēmējam nav tiesību turpināt saņemt visas priekšrocības, kuras viņš ir ieguvis savu darba attiecību laikā. Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktā paredzētais “sociālās priekšrocības” jēdziens ir ļoti plašs un ietver labumus, kas var būt vai nebūt saistīti ar darba līgumu un kas valsts darba ņēmējiem galvenokārt tiek piešķirti, pamatojoties uz viņu objektīvo darba ņēmēju statusu vai arī tikai tādēļ, ka viņu dzīvesvieta ir valsts teritorijā (
75
). Bijušais darba ņēmējs var turpināt atsaukties uz tiesībām brīvi pārvietoties saistībā ar šīm sociālajām priekšrocībām, kuras izriet no viņa bijušajām darba attiecībām. Tomēr tāds pārnesams studiju finansējums kā MNSF parasti netiek piešķirts darba ņēmējiem (vai viņu apgādībā esošajam bērnam) viņa darba attiecību dēļ. Tā ir sociālā priekšrocība, ko Nīderlande piedāvā visiem ES pilsoņiem, kuri vēlas studēt ārpus Nīderlandes un kuri ir pietiekami integrējušies Nīderlandē. Tādēļ ES tiesībās Nīderlandei nav atļauts atteikt šādu pabalstu ES pilsoņiem, kuri ir izmantojuši darba ņēmēju brīvu pārvietošanos (jo viņu objektīvais darba ņēmēju statuss jau no sākuma ir pierādījums integrācijai).
91.
Tas nozīmē arī to, kā norādījis ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss (
76
), ka, ja dalībvalsts turpina piešķirt sociālo priekšrocību bijušajiem darba ņēmējiem, lai gan viņu darba attiecības ir beigušās un neatkarīgi no dzīvesvietas, tā nevar diskriminēt bijušos darba ņēmējus, kuri ir citu dalībvalstu pilsoņi vai kuri ir izmantojuši darba ņēmēju brīvu pārvietošanos. Šādā kontekstā bijušais pārrobežu darba ņēmējs vai migrējošs darba ņēmējs var turpināt atsaukties uz Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktu saistībā ar priekšrocībām, ko viņš ieguvis pirms viņa pārrobežu darba ņēmēja vai migrējoša darba ņēmēja statusa beigām.
92.
Tādējādi tas ir dalībvalsts ziņā nolemt, vai bijušais darba ņēmējs (pilsonis) turpina baudīt tādu sociālo priekšrocību kā studiju finansējumu bijušās nodarbinātības dēļ tad, kad ir beigušās darba attiecības. Ja tas tā ir, dalībvalsts nevar izturēties nelabvēlīgāk pret darba ņēmējiem, kuri ir citas dalībvalsts pilsoņi un/vai ir izmantojuši savu darba ņēmēju brīvu pārvietošanos.
Regulas Nr. 1612/68 12. pants
93.
Lai gan iesniedzējtiesa lūdz norādes tikai attiecībā uz LESD 45. pantu un Regulas Nr. 1612/68 7. pantu, visi lietas dalībnieki savu atbilžu uz pirmo jautājumu kontekstā ir aplūkojuši arī šīs regulas 12. pantu (tostarp, vai tas vispār ir piemērojas attiecībā uz pārrobežu darba ņēmēja bērnu). Pilnas skaidrības labad es noslēgšu šo savu secinājumu daļu, aplūkojot šo tiesību normu.
94.
12. pantā tādu darba ņēmēju bērniem, kuri strādā vai ir strādājuši citas dalībvalsts teritorijā, ir noteiktas citas, atsevišķas tiesības (
77
). Šajā pantā viņiem tostarp ir garantēta pieeja vispārējai izglītībai dalībvalstī, kurā ir nodarbināts vai bija nodarbināts viens no viņa vecākiem (proti, ir vai bija migrējošs darba ņēmējs) ar tādiem pašiem nosacījumiem kā šīs valsts pilsoņiem, ja viņi dzīvo uzņēmējas dalībvalsts teritorijā (
78
). Tādējādi bērni šādā situācijā var uzsākt vai attiecīgā gadījumā pabeigt savas studijas uzņēmējā dalībvalstī (
79
). Viņi uz 12. pantu var atsaukties arī tad, ja uzņēmēja dalībvalsts saviem pilsoņiem piedāvā iespēju saņemt stipendiju saistībā ar ārvalstīs piedāvātajām studijām vai mācībām (
80
). Lai atsauktos uz 12. pantu, pieteicējam nav jābūt migrējošā darba ņēmēja apgādībā esošam bērnam, nav jāpierāda, ka abiem viņa vecākiem ir uzturēšanās tiesības uzņēmējā dalībvalstī, vai jāpierāda, ka viņa vecāki turpina būt migrējoši darba ņēmēji (
81
). Tāpat arī abiem vecākiem nav jāpaliek laulātiem, ne arī abiem jābūt ES pilsoņiem (
82
). Svarīgi ir tas, lai bērns būtu dzīvojis ar vecākiem (vai vienu no viņiem) dalībvalstī laikā, kad vismaz viens no vecākiem tajā dzīvoja darba ņēmēja statusā (
83
). Šādā veidā 12. pants palīdz sasniegt Regulas Nr. 1612/68 vispārējo mērķi nodrošināt vislabākos iespējamos nosacījumus migrējoša darba ņēmēja ģimenes integrācijai uzņēmējas dalībvalsts sabiedrībā (
84
). Migrējoša darba ņēmēja bērnam ir jābūt iespējai iet skolā un turpināt savu izglītību uzņēmējā dalībvalstī, lai varētu veiksmīgi pabeigt šīs izglītības iegūšanu (
85
). Šī iemesla dēļ tiesības piekļūt izglītībai un ar to saistītās uzturēšanās tiesības turpinās līdz brīdim, kamēr bērns ir pabeidzis savas mācības (
86
).
95.
Tomēr pēc definīcijas pārrobežu darba ņēmējs nedzīvo un nestrādā uzņēmējā dalībvalstī.
96.
Tādējādi no 12. panta burtiskā formulējuma izriet, ka tas nav piemērojams pārrobežu darba ņēmēju bērniem. Tomēr šādu interpretāciju, šķiet, ir grūti saskaņot ar principu, saskaņā ar kuru pret migrējošu darba ņēmēju un pārrobežu darba ņēmēju ir jāizturas vienādi un kurš izriet no Regulas Nr. 1612/68 preambulas ceturtā apsvērumu un pastāvīgās judikatūras attiecībā uz darba ņēmēju brīvu pārvietošanos (
87
).
97.
Katrā ziņā, pat ja vecākiem (pārrobežu darba ņēmējiem) nav jādzīvo uzņēmējā dalībvalstī, lai varētu atsaukties uz Regulas Nr. 1612/68 12. pantu (jautājums, kuru es speciāli atstāju atvērtu), bērnam – man šķiet – ir jābūt kaut kādai saiknei vai integrācijai uzņēmējā dalībvalstī, vai nu dzīvojot tajā, vai studējot. Es šeit nepaužu galīgo viedokli par to, kā precīzi būtu jānosaka šī robeža. Šajā lietā B. Martens nedzīvoja Nīderlandē, kamēr viņas tēvs šeit bija pārrobežu darba ņēmējs, un viņa pieteicās uz studiju finansējumu, lai studētu mācību iestādē ārpus Nīderlandes.
98.
Es secinu, ka Regulas Nr. 1612/68 12. pantam pamatlietā nav nozīmes.
Otrais jautājums: ES pilsoņu tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties
99.
Manuprāt, nav svarīgi, lai Tiesa atbildētu uz otro jautājumu attiecībā uz ES pilsonību. Runājot par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, LESD 20. pants un 21. panta 1. punkts ir konkretizēts LESD 45. pantā (
88
) un Martens k‑gs var turpināt atsaukties uz pēdējo minēto tiesību normu. Ja Tiesa nepiekrīt un nolemj atbildēt uz otro jautājumu, es uzskatu, ka esošajā judikatūrā ir vajadzīgie elementi, kas iesniedzējtiesai sniedz norādes.
100.
Spriedumā lietā C‑542/09 netika izvērtēta noteikuma par trīs no sešiem gadiem piemērošana tādu Nīderlandes pilsoņu apgādībā esošam bērnam, kuri Nīderlandē nav ekonomiski aktīvi, kā arī nav tās rezidenti. Tomēr Tiesa līdzīgus pasākumus ES pilsonības tiesību kontekstā ir skaidrojusi citos turpmākos gadījumos, it īpaši lūgumos sniegt prejudiciālu nolēmumu saistībā ar Vācijas pilsoņiem, kuri dzīvo ārpus Vācijas un ir pieteikušies studiju finansējumam Vācijā (
89
).
101.
Būtībā Tiesa ir nospriedusi, ka dalībvalstīm, kuras piedāvā izglītības un apmācības stipendijas studijām citā dalībvalstī, ir jānodrošina, ka detalizētie noteikumi šo stipendiju saņemšanai nerada nepamatotu LESD 21. pantā paredzēto tiesību pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā ierobežojumu (
90
). Ir nospriests, ka nosacījums, saskaņā ar kuru tiek prasīta šāda nepārtraukta uzturēšanās noteiktu laikposmu, ir šāds ierobežojums: tas var atturēt pilsoņus izmantot savas tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties citā dalībvalstī, jo, šādi rīkojoties, viņi var zaudēt tiesības uz izglītības vai apmācības stipendiju (
91
).
102.
Izvērtējot, vai šādu ierobežojumu var attaisnot, balstoties uz objektīviem vispārējo interešu apsvērumiem (neatkarīgi no pilsonības) un aplūkojamā pasākuma samērīgumu saistībā ar tā izvirzīto likumīgo mērķi, Tiesa ir skaidrojusi, ka dalībvalstis finansiālu atbalstu visam studiju laikam ārvalstīs var likumīgi pakļaut nosacījumam, saskaņā ar kuru studentiem ir jāpierāda pietiekama līmeņa integrācija dalībvalstī, kura piedāvā finansējumu (
92
). Šo mērķi Tiesa ir skaidrojusi kā līdzekli, lai sasniegtu citu mērķi, proti, novērstu to, lai finansējošai dalībvalstij netiktu radīts nepamatots slogs, kam varētu būt sekas uz kopējo atbalsta apjomu, ko šī valsts var piešķirt (
93
). Tomēr ir ticis nospriests, ka vienīgais nosacījums par nepārtrauktu noteikta laikposma ilgu uzturēšanos ir pārāk vispārīgs un izslēdzošs un pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu izvirzīto mērķi, un līdz ar to nevar tikt uzskatīts par samērīgu (
94
). Citi faktori, tādi kā pilsonība, izglītība, ģimene, nodarbinātība, valodu prasme vai arī citi sociāli vai ekonomiski faktori, arī var liecināt par pietiekama līmeņa saikni ar finansējošo dalībvalsti (
95
).
103.
Tādējādi, pat ja ES pilsonis nav (vai vairāk nav) ekonomiski aktīvs, nodarbinātība un ģimene var liecināt par saikni ar dalībvalsti, kurai tiek prasīts finansējums. Tas it īpaši attiecas uz attiecīgā studenta (iepriekšējo) nodarbinātību, bet potenciāli arī uz ģimenes locekļu (parasti vecāku), kuru apgādībā ir students, pašreizējo vai iepriekšējo nodarbinātību (
96
). Tā kā saiknes līmenis ir tikai nosacījums, ko izmanto, lai ierobežotu [finansējuma] saņēmēju grupu nolūkā novērst nepamatotu finansiālo slogu dalībvalstij, es uzskatu, ka nevar noliegt faktu, ka kāds no vecākiem iepriekš ir ieguldījis valsts budžetā.
104.
Noteiktos apstākļos studiju vietai un veidam arī var būt nozīme, lai novērtētu, vai ES pilsonim ir pietiekama līmeņa saikne ar finansējošo dalībvalsti, taču es to drīzāk uzskatu par papildu, nevis obligātu elementu.
105.
Šajā lietā B. Martens, ņemot vērā viņas pilsonību, ir ES pilsone, kura izmantoja viņas brīvību pārvietoties un uzturēties dalībvalsts teritorijā, kad viņa, būdama mazs bērns, ar saviem vecākiem pārcēlās no Nīderlandes un Beļģiju. Līdz ar to viņa var atsaukties uz LESD 20. un 21. pantu pat attiecībā uz savas pilsonības dalībvalsti (Nīderlande).
106.
Apstāklis vien, ka, kopš viņa izmantoja šīs tiesības brīvi pārvietoties, ir pagājis ievērojams laiks, pats par sevi nevar ietekmēt jautājumu par to, vai attiecībā uz pārvietošanās brīvību no LESD 20. un 21. panta var izrietēt tiesības (
97
).
107.
Lai arī tā varētu būt taisnība, ka MNSF vēl nepastāvēja tad, kad B. Martens un viņas ģimene pārcēlās uz Beļģiju (un tādēļ neierobežoja viņu brīvas pārvietošanās tiesību izmantošanu tajā laikā), noteikuma par trīs no sešiem gadiem piemērošana tomēr rada viņai nelabvēlīgu situāciju, tādēļ ka viņa ilgstoši dzīvoja ārpus Nīderlandes.
108.
Nīderlandei, lemjot par to, kurš saņems finansējumu, ko tā piedāvā studijām, vai tās būtu citās dalībvalstīs vai ārpus Eiropas Savienības, ir jānodrošina vienāda attieksme no tiesību viedokļa neatkarīgi no pieteicēja pilsonības. Un, pieņemot šādu lēmumu, tā nedrīkst nelabvēlīgāku situāciju radīt pieteicējiem, kuri ir izmantojuši savas tiesības pārvietoties un uzturēties citā dalībvalstī. SpriedumāD’Hoop Tiesa nepārprotami skaidroja, ka “ar tiesībām brīvi pārvietoties nebūtu saderīgi, ja pret pilsoni dalībvalstī, kuras pilsonis viņš ir, būtu nelabvēlīgāka attieksme nekā tad, ja viņš nebūtu izmantojis Līgumā paredzētās iespējas attiecībā uz pārvietošanās brīvību” (
98
). Šādos apstākļos dalībvalsts faktiski sodītu savu pilsoni par to, ka viņš ir izmantojis savas tiesības brīvi pārvietoties (
99
).
109.
Noteikuma par trīs no sešiem gadiem piemērošana B. Martens rada tieši šādas sekas. B. Martens nevar atbilst šim nosacījumam, jo pārcēlusies no Nīderlandes uz Beļģiju, būdama vēl mazs bērns, viņa turpināja dzīvot Beļģijā vismaz līdz brīdim, kamēr viņa iestājās Nīderlandes Antiļu universitātē.
110.
Lai pamatotu noteikumu par trīs no sešiem gadiem, Nīderlande atsaucas uz to, ka Tiesa ir atzinusi, ka dalībvalsts var piešķirt palīdzību tikai tiem studentiem, kuri ir pierādījuši noteikta līmeņa integrāciju šīs valsts sabiedrībā (
100
).
111.
Lai arī Tiesa patiešām ir atzinusi šo mērķi, tā ir arī skaidri norādījusi, ka tikai dzīvesvietas kā kritērija izmantošana ir pārāk izslēdzoša un vispārīga. Manuprāt, šajā ziņā nav nekādas nozīmes tam, ka, pretēji lietās Prinz (EU:C:2013:524) un Thiele Meneses (EU:C:2013:683) aplūkotajam Vācijas dzīvesvietas nosacījumam, Wsf 2000 nav pieprasīts, lai students tikko pirms mācību uzsākšanas ārvalstīs būtu dzīvojis Nīderlandē nepārtrauktu trīs gadu laikposmu. Šāda nošķiršana nemaina dzīvesvietas nosacījuma absolūto un izslēdzošo raksturu.
112.
Pilnīgas skaidrības labad jānorāda, ka noteikums par trīs no sešiem gadiem nav absolūts noteikums (jo ministrs to var padarīt par mazāk nozīmīgu, piemērojot taisnīguma klauzulu) (
101
). Tomēr Tiesai ir maz vai arī vispār nav nekādas informācijas par šīs klauzulas piemērošanas jomu un darbību. Katrā ziņā tas, ka ministrs var īstenot savu vērtējuma brīvību, lai noteiktos apstākļos nepiemērotu nepamatotu ES pilsonības tiesību ierobežojumu, nemaina šo analīzi. Kas ir izslēgts ar ES tiesībām, tas ir izslēgts. (Tas pats attiecas arī uz izņēmumu, kas tiek piemērots pārrobežu darba ņēmējiem un Nīderlandes pilsoņiem (viņu bērniem), kuri dzīvojuši pierobežas rajonā un vēlas mācīties šī rajona mācību iestādē.)
Secinājumi
113.
Ņemot vērā visus iepriekšējos apsvērumus, es uzskatu, ka Tiesai uz Centrale Raad van Beroep uzdotajiem jautājumiem būtu jāatbild šādi:
LESD 45. pants un Padomes 1968. gada 15. oktobra Regulas (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā 7. panta 2. punkts neļauj Nīderlandei, pamatojoties uz noteikumu par trīs no sešiem gadiem, atteikt studiju finansējumu tāda pārrobežu darba ņēmēja, kuram ir Nīderlandes pilsonība, apgādībā esošam bērnam, kamēr viņš ir pārrobežu darba ņēmējs. Ja šāds pārrobežu darba ņēmējs pārtrauc savu nodarbinātību Nīderlandē un izmanto savu darba ņēmēju pārvietošanās brīvību, lai strādātu pilna laika darbu citā dalībvalstī, neraugoties uz viņa dzīvesvietu, LESD 45. pants neļauj Nīderlandei piemērot pasākumus, kuru – ja vien tos nevar pamatoti attaisnot – sekas ir tādas, ka šāds darba ņēmējs tiek atturēts izmantot viņam LESD 45. pantā paredzētās tiesības un viņa tiesību brīvi pārvietoties izmantošanas rezultātā viņš zaudē tādas Nīderlandes tiesību aktos garantētās sociālās priekšrocības kā pārnesams studiju finansējums viņa apgādībā esošam bērnam.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	EU:C:2012:346.
(
3
)	Padomes 1968. gada 15. oktobra Regula (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV speciālizdevums angļu valodā 1968(II), 475. lpp.). Eiropas Parlamenta un Padomes 2011. gada 5. aprīļa Regula (ES) Nr. 492/2011 par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Savienībā (OV 2011, L 141, 1. lpp.), ar ko atceļ Regulu Nr. 1612/68 no 2011. gada 16. jūnija (un tātad pēc attiecīgo faktu norises šajā lietā). Katrā ziņā Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punkta un 12. panta teksts Regulā Nr. 492/2011 nav mainīts, līdz ar to es uz abām tiesību normām atsaukšos, lietojot tagadnes formu.
(
4
)	Skat. Statuut voor het Koninkrijk der Nederlanden 1. pantu (tālāk 14. punkts).
(
5
)	II pielikums: Aizjūras zemes un teritorijas, uz kurām attiecas Līguma par Eiropas Savienības darbību ceturtās daļas noteikumi (OV 2012, C 326, 336. lpp.).
(
6
)	Saskaņā ar LESD 203. pantu pieņemtajos tiesību aktos nav izskaidrots, vai Martens k‑gam un viņa meitai šajā lietā ir tiesības atsaukties uz ES tiesībām.
(
7
)	Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 29. aprīļa Direktīva par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp., ar labojumiem OV 2004, L 229, 35. lpp., OV 2005, L 30, 27. lpp., OV 2005, L 197, 34. lpp., un OV 2007, L 204, 28. lpp.).
(
8
)	Pārējām LESD II pielikumā minētajām Nīderlandes Antiļas teritorijām (proti, Bonēra, Senteistāzija un Saba), šķiet, saskaņā ar Hartu ir nedaudz citāds statuss.
(
9
)	Šī kategorija [proti, cross-border worker] ir plašāka nekā pārrobežu darba ņēmēju kategorija. Pēdējais minētais strādā vienā dalībvalstī, bet dzīvo kaimiņdalībvalsts pierobežas teritorijā. Turpretī cross-border worker kategorijā ietilpst arī tādi darba ņēmēji, kuri strādā vienā dalībvalstī, bet dzīvo citā dalībvalstī, taču ne tikai kaimiņdalībvalsts pierobežas teritorijā. Skat., piemēram, spriedumu S, C‑457/12, EU:C:2014:136, 38. un 39. punkts.
(
10
)	Šīs teritorijas ir Flandrija un Briseles reģions Beļģijā, kā arī Ziemeļreina‑Vestfālenē, Lejassaksija un Brēmene Vācijā.
(
11
)	EU:C:2012:346.
(
12
)	Skat. arī iepriekš 19. un 20. punktu.
(
13
)	Skat. iepriekš 17. un 24. punktu.
(
14
)	Skat., piemēram, spriedumu Prinz, C‑523/11 un C‑585/11, EU:C:2013:524, 26. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
15
)	Skat., piemēram, spriedumu Morgan un Bucher, C‑11/06 un C‑12/06, EU:C:2007:626, 28. punkts un tajā minētā judikatūra; spriedumu Prinz
EU:C:2013:524, 30. punkts un tajā minētā judikatūra, un spriedumu Elrick, C‑275/12, EU:C:2013:684, 25. punkts.
(
16
)	Skat. piemēram spriedumu Förster, C‑158/07, EU:C:2008:630.
(
17
)	Skat. arī tālāk 90. punktu.
(
18
)	Spriedums Komisija/Nīderlande, EU:C:2012:346, 34., 35. un 48. punkts un tajos minētā judikatūra.
(
19
)	Par attiecībām starp LESD 21. un 45. pantu skat., piemēram, spriedumu Caves Krier Frères, C‑379/11, EU:C:2012:798, 30. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
20
)	Skat. iepriekš 15. punktu. Ja ministrs būtu uzskatījis, ka B. Martens studē “Nīderlandē”, nevis kaut kur citur (kādēļ viņai bija vajadzīgs studiju finansējums), viņai automātiski kā Nīderlandes pilsonei būtu bijušas tiesības uz šādu finansējumu.
(
21
)	Skat., piemēram, spriedumu X un TBG, C‑24/12 un C‑27/12, EU:C:2014:1385, 45. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
22
)	Tādējādi, piemēram, nav īpaša noteikuma par kapitāla brīvu apriti starp dalībvalstīm un AZT. Tomēr kapitāla brīva aprite ir paredzēta tiesību normā (LESD 63. pants), kam ir neierobežota teritoriālā piemērošanas joma, un līdz ar to tā noteikti ir piemērojama kapitāla brīvai apritei no un uz AZT, kurām nav dalībvalsts statusa. Skat., piemēram, spriedumu Prunus, C‑384/09, EU:C:2011:276, 20. un 30. punkts.
(
23
)	Skat. spriedumu Prunus, EU:C:2011:276, 29. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
24
)	No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nav skaidrs, vai viņa kļuva par Kirasao rezidenti, uzsākot tur studijas, vai arī viņa joprojām likumīgi bija Beļģijas rezidente.
(
25
)	Skat. arī tālāk 106. punktu.
(
26
)	Skat. spriedumu Komisija/Nīderlande, EU:C:2012:346, 64. punkts.
(
27
)	Skat., piemēram, spriedumu Gouvernement de la Communauté française un Gouvernement wallon, C‑212/06, EU:C:2008:178, 44. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
28
)	Skat., piemēram, spriedumu Gouvernement de la Communauté française un Gouvernement wallon, EU:C:2008:178, 45. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
29
)	Skat., piemēram, spriedumu Gouvernement de la Communauté française un Gouvernement wallon, EU:C:2008:178, 46. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
30
)	Skat., piemēram, spriedumu Terhoeve, C‑18/95, EU:C:1999:22, 38. un 39. punkts un tajos minētā judikatūra.
(
31
)	Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punktā ir paredzēti apstākļi, kādos ES pilsonis saglabā darba ņēmēja vai pašnodarbinātas personas statusu 7. panta 1. punkta izpratnē, it īpaši, lai saņemtu uzturēšanās tiesības uzņēmējas dalībvalsts teritorijā ilgāk nekā trīs mēnešus.
(
32
)	Martens k‑gs tātad nav tādā pašā situācijā kā Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado. Spriedumā Fahmi un Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado, C‑33/99, EU:C:2001:176, Tiesa nosprieda, ka E. Cerdeiro-Pinedo Amado nevarēja pamatoties uz Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktu, lai pieprasītu tādas sociālās priekšrocības saglabāšanu kā studiju finansējums, jo viņa bija pārtraukusi strādāt uzņēmējā dalībvalstī un atgriezusies savā izcelsmes valstī (46. un 47. punkts). Tomēr, pretēji B. Martens, E. Cerdeiro-Pinedo Amado neizmantoja darba ņēmēju pārvietošanās brīvību, lai pārceltos (atpakaļ) uz savu izcelsmes valsti.
(
33
)	Šķērslis darba ņēmēju pārvietošanās brīvībai ir pieļaujams, ja tam ir leģitīms mērķis, kas ir saderīgs ar Līgumiem un ir pamatots ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem. Pasākumam ir arī jābūt piemērotam attiecīgā mērķa sasniegšanai, un tas nevar pārsniegt to, kas nepieciešams, lai to sasniegtu. Skat., piemēram, spriedumu Olympique Lyonnais, C‑325/08, EU:C:2010:143, 38. punkts un tajā minētā judikatūra. Tomēr šajā lietā Tiesā nav iesniegts neviens lietas materiāls, lai atbalstītu šāda šķēršļa objektīvu pamatojumu saskaņā ar LESD 45. pantu.
(
34
)	Spriedums Komisija/Nīderlande, EU:C:2012:346, 32. un 33. punkts un tajos minētā judikatūra.
(
35
)	Spriedums Komisija/Nīderlande, EU:C:2012:346 Turpat, 38. punkts un tajā minētā judikatūra (izcēlums pievienots). Skat. arī, piemēram, spriedumu Giersch u.c., C‑20/12, EU:C:2013:411, 44. punkts.
(
36
)	Spriedums Komisija/Nīderlande, EU:C:2012:346, 38. punkts un tajā minētā judikatūra. Skat. arī, piemēram, spriedumu Giersch u.c., EU:C:2013:411, 45. punkts.
(
37
)	Spriedums Komisija/Nīderlande, EU:C:2012:346, 44. punkts.
(
38
)	Skat., piemēram, Regulas Nr. 1612/68 preambulas pirmo un otro apsvērumu. Attiecībā uz Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktu skat., piemēram, spriedumu Hendrix, C‑287/05, EU:C:2007:494, 53. punkts.
(
39
)	Skat., piemēram, spriedumu Giersch u.c., EU:C:2013:411, 37. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
40
)	Skat. spriedumu Komisija/Nīderlande, EU:C:2012:346, 48. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
41
)	Skat., piemēram, spriedumu Meeusen, C‑337/97, EU:C:1999:284, 25. punkts.
(
42
)	Ģenerāladvokāte J. Kokote [J. Kokott] norādīja, ka, lai gan Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punkts (tā teksts), šķiet, nespēj nodrošināt LESD 45. pantā paredzēto garantiju, Tiesa 7. panta 2. punktu un LESD 45. pantu piemēro paralēli un interpretē 7. pantu tādā pašā veidā kā LESD 45. pantu: skat. secinājumus spriedumam Hendrix, C‑287/05, EU:C:2007:196, 31. punkts.
(
43
)	Skat. spriedumu Hartmann, C‑212/05, EU:C:2007:437, 17. punkts (izcēlums pievienots), kurā Tiesa īsumā atspoguļoja savu nostāju spriedumā Ritter-Coulais, C‑152/03, EU:C:2006:123, 31. un 32. punkts. Minētajā spriedumā G. Hartmann bija tikai pārcēlis savu dzīvesvietu uz citu dalībvalsti. Pamatlietā Martens k‑gs vispirms pārcēlās dzīvot un strādāt uz citu dalībvalsti un tad pārcēlās vēlreiz, dodoties uz Nīderlandi, lai tur strādātu nepilna laika darbu, taču paliekot Beļģijas rezidents. Skat. arī, piemēram, spriedumu Hendrix, EU:C:2007:494, 46. punkts: D. P. W. Hendrix, būdams Nīderlandes pilsonis, strādāja un dzīvoja Nīderlandē, tad viņš pārcēlās dzīvot uz citu dalībvalsti un nomainīja darbu Nīderlandē. Tāpat arī skat., piemēram, spriedumu Gouvernement de la Communauté française un Gouvernement wallon, EU:C:2008:178, 34. punkts un tajā minētā judikatūra; spriedumu Caves Krier Frères, EU:C:2012:798, 25. punkts un tajā minētā judikatūra, un spriedumu Saint Prix, C‑507/12, EU:C:2014:2007, 34. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
44
)	Spriedums Hartmann, EU:C:2007:437, 19. punkts.
(
45
)	Turpat, 19. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
46
)	Turpat, 24. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
47
)	Turpat, 24. punkts un tajā minētā judikatūra; skat. arī, piemēram, spriedumu Hendrix, EU:C:2007:494, 47. punkts.
(
48
)	Skat., piemēram, spriedumu Terhoeve, EU:C:1999:22, 28. un 29. punkts. Šajā lietā Tiesa tomēr konstatēja, ka attiecīgais pasākums bija šķērslis darba ņēmēju pārvietošanās brīvībai saskaņā ar (tagad) LESD 45. pantu, un tādēļ nebija vajadzības izvērtēt, vai pastāvēja arī netieša diskriminācija pilsonības dēļ saskaņā ar (tagad) LESD 18. un 45. pantu un Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktu (skat. 41. punktu).
(
49
)	Skat. Regulas Nr. 1612/68 preambulas ceturto apsvērumu.
(
50
)	Skat. iepriekš 52. un 57. punktu.
(
51
)	Tiesa vairakkārt ir nospriedusi, ka persona, kura patiešām meklē darbu, ir darba ņēmējs: skat., piemēram, spriedumu Martínez Sala, C‑85/96, EU:C:1998:217, 32. punkts un tajā minētā judikatūra. Līdz ar to šādas personas situācija atšķiras no tāda pārrobežu darba ņēmēja un migrējoša darba ņēmēja situācijas, kurš šo statusu ir zaudējis un vairs nemeklē darbu
(
52
)	Skat., piemēram, spriedumu Saint Prix, EU:C:2014:2007, 41. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
53
)	Tātad (piemēram) savas pilsonības dalībvalstī dzīvojošs darba ņēmējs, kurš pēc aiziešanas pensijā maina dzīvesvietu uz citu dalībvalsti bez jebkāda nodoma šajā otrā valstī strādāt, nevar atsaukties uz darba ņēmēju pārvietošanās brīvību: skat. spriedumu van Delft u.c., C‑345/09, EU:C:2010:610, 90. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
54
)	Piemēram, skat. iepriekš 53. un 58. punktu.
(
55
)	Skat. Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punktu.
(
56
)	Skat., piemēram, Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punktu, 17. pantu un 24. panta 2. punktu.
(
57
)	Skat., piemēram, Regulas Nr. 1612/68 12. pantu.
(
58
)	Skat., piemēram, spriedumu Saint Prix, EU:C:2014:2007, 35. punkts un tajā minētā judikatūra, un spriedumu Caves Krier Frères, EU:C:2012:798, 26. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
59
)	Skat. spriedumu Komisija/Nīderlande, EU:C:2012:346, 69. punkts.
(
60
)	Skat. arī tālāk 102. punktu.
(
61
)	Skat., piemēram, spriedumu Leclere un Deaconescu, C‑43/99, EU:C:2001:303, 56. un 57. punkts un tajos minētā judikatūra.
(
62
)	Skat., piemēram, Regulas Nr. 1612/68 7. panta 1. punktu, kurā ir paredzēts vienlīdzīgas attieksmes standarts attiecībā uz “[..] darba un nodarbinātības nosacījum[iem] [..] īpaši attiecībā uz atalgojumu, atlaišanu un [darba ņēmēja, kurš ir dalībvalsts pilsonis] bezdarba gadījumā atjaunošanu darbā vai atkārtotu pieņemšanu darbā”.
(
63
)	Skat., piemēram, spriedumu Leclere un Deaconescu, EU:C:2001:303, 58. un 59. punkts un tajos minētā judikatūra.
(
64
)	Skat., piemēram, spriedumu Lair, 39/86, EU:C:1988:322, 39. punkts.
(
65
)	Skat., piemēram, spriedumu Brown, 197/86, EU:C:1988:323, 27. un 28. punkts.
(
66
)	Skat., piemēram, spriedumu Raulin, C‑357/89, EU:C:1992:87, 21. punkts. Šis princips ir arī atspoguļots Direktīvas 2004/38 7. panta 3. punktā.
(
67
)	Spriedums Fahmi un Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado, EU:C:2001:176, 51. punkts.
(
68
)	Šī lieta arī attiecas uz MNSF, lai gan tā agrākā attīstības stadijā.
(
69
)	Spriedums Fahmi un Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado, EU:C:2001:176, 43. punkts.
(
70
)	Turpat, 46. un 47. punkts.
(
71
)	Turpat, 47. punkts. Skat. arī iepriekš 81. punktu.
(
72
)	Spriedums Fahmi un Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado, EU:C:2001:176, 49. pants.
(
73
)	Skat. spriedumu Leclere un Deaconescu, EU:C:2001:303, 58. punkts (izcēlums pievienots). Es tomēr neuzskatu, ka apstāklis vien, ka persona turpina saņemt priekšrocību, obligāti nozīmē, ka būtu jāuzskata, ka viņai joprojām ir darba ņēmēja statuss Regulas Nr. 1612/68 izpratnē (šajā ziņā skat. sprieduma 59. punktu).
(
74
)	Secinājumi spriedumam lietā Leclere un Deaconescu, C‑43/99, EU:C:2001:97, 98. punkts.
(
75
)	Skat., piemēram, spriedumu Even un ONPTS, 207/78, EU:C:1979:144, 22. punkts.
(
76
)	Secinājumi lietā Leclere un Deaconescu, EU:C:2001:97, 98. punkts.
(
77
)	Skat. manu secinājumu lietā Komisija/Nīderlande C‑542/09, EU:C:2012:79, 36. punktu; skat. arī sprieduma šajā lietā 49. punktu, EU:C:2012:346.
(
78
)	Skat., piemēram spriedumu Teixeira, C‑480/08, EU:C:2010:83, 44. un 45. punkts.
(
79
)	Skat., piemēram spriedumu Baumbast un R, C‑413/99, EU:C:2002:493, 69. punkts.
(
80
)	Skat., piemēram, spriedumu di Leo, C‑308/89, EU:C:1990:400, 12. un 15. punkts.
(
81
)	Skat. spriedumu Komisija/Nīderlande, EU:C:2012:346, 49. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
82
)	Skat. arī, piemēram, spriedumu Ibrahim, C‑310/08, EU:C:2010:80, 29. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
83
)	Skat. spriedumu Komisija/Nīderlande, EU:C:2012:346, 50. punkts un tajā minētā judikatūra. Skat. arī, piemēram, spriedumu Ibrahim, EU:C:2010:80, 29. punkts un tajā minētā judikatūra; spriedumu Czop un Punakova, C‑147/11 un C‑148/11, EU:C:2012:538, 26. punkts.
(
84
)	Skat., piemēram, spriedumu Hadj Ahmed, C‑45/12, EU:C:2013:390, 44. un 45. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
85
)	Skat., piemēram, spriedumu Hadj Ahmed, EU:C:2013:390, 45. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
86
)	Skat., piemēram, spriedumu Alarape un Tijani, C‑529/11, EU:C:2013:290, 24. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
87
)	Skat., piemēram, spriedumu Giersch u.c., EU:C:2013:411, 37. punkts un tajā minētā judikatūra. Es tālāk neaplūkoju jautājumu par to, vai Tiesas analīze par iespējamo diskriminējošas attieksmes pamatojumu šajā lietā grauj principu par vienlīdzīgu attieksmi pret migrējošiem darba ņēmējiem un pārrobežu darba ņēmējiem.
(
88
)	Skat., piemēram, spriedumu S, EU:C:2014:136, 45. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
89
)	Skat., piemēram, spriedumu Thiele Meneses, C‑220/12, EU:C:2013:683; spriedumu Elrick, EU:C:2013:684, un spriedumu Prinz, EU:C:2013:524.
(
90
)	Skat., piemēram, spriedumu Thiele Meneses, EU:C:2013:683, 25. punkts; spriedumu Elrick, EU:C:2013:684, 25. punkts, un spriedumu Prinz, EU:C:2013:524, 30. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
91
)	Skat., piemēram, spriedumu Thiele Meneses, EU:C:2013:683, 27. un 28. punkts, un spriedumu Prinz, EU:C:2013:524, 31. un 32. punkts.
(
92
)	Skat., piemēram, spriedumu Thiele Meneses, EU:C:2013:683, 35. punkts; spriedumu Prinz, EU:C:2013:524, 36. punkts un tajā minētā judikatūra. Šāds pamatojums nav iespējams, ja finansējums tiek prasīts, balstoties uz LESD 45. pantu un/vai Regulas Nr. 1612/68 7. panta 2. punktu: skat. iepriekš 79. punktu un iepriekš minēto judikatūru.
(
93
)	Skat., piemēram, spriedumu Thiele Meneses, EU:C:2013:683, 35. punkts; spriedumu Prinz, EU:C:2013:524, 36. punkts un tajā minētā judikatūra. Attiecībā uz šī mērķa skaidrojumu skat. arī manu secinājumu spriedumā Prinz, C‑523/11 un C‑585/11, EU:C:2013:90, 65.–72. punktu.
(
94
)	Skat., piemēram spriedumu Thiele Meneses, EU:C:2013:683, 38. punkts; spriedumu Prinz, EU:C:2013:524, 40. punkts.
(
95
)	Skat., piemēram, spriedumu Thiele Meneses, EU:C:2013:683, 38. punkts; spriedumu Prinz, EU:C:2013:524, 38. punkts.
(
96
)	Skat., piemēram, spriedumu Giersch u.c., EU:C:2013:411, 78. punkts, un spriedumu Stewart, C‑503/09, EU:C:2011:500, 100. punkts. Kā es jau tiku aplūkojusi savos secinājumos spriedumā Prinz, EU:C:2013:90, 30. zemsvītras piezīme, lieta Stewart attiecās uz cita veida sociālo priekšrocību. Tomēr, runājot par likumīgo mērķi nodrošināt, ka starp labuma prasītāju un attiecīgo dalībvalsti ir patiesa saikne, Tiesa atzina, ka ģimenes apstākļi (tostarp, vai prasītāja vecāki ir strādājuši un ir saņēmuši darbnespējas pabalstu un vecuma pensiju) varētu norādīt uz elementiem, kas varētu pierādīt šādas patiesas saiknes esamību.
(
97
)	Tādējādi, piemēram, Nerkowska k‑dze, Polijas pilsone, atstāja Poliju 1985. gadā (pēc tam, kad viņa tur bija mācījusies un strādājusi vairāk nekā 20 gadus), lai uz ilgstošu laiku apmestos uz dzīvi Vācijā. Tiesa lietā C‑499/06 atzina, ka viņa varēja atsaukties uz tiesībām, kas izriet no ES pilsonības, saistībā ar pabalstu, kuru viņa bija pieprasījusi Polijas iestādēm 2000. gadā: skat. spriedumu Nerkowska, C‑499/06, EU:C:2008:300, 11. un 12. punkts (par faktiem) un 47. punkts.
(
98
)	Spriedums D’Hoop, C‑224/98, EU:C:2002:432, 30. punkts.
(
99
)	Turpat, 31. punkts un tajā minētā judikatūra. Skat., piemēram, spriedumu Morgan un Bucher, EU:C:2007:626, 26. punkts un tajā minētā judikatūra; spriedumu Prinz, EU:C:2013:524, 28. punkts.
(
100
)	Skat. iepriekš 102. punktu.
(
101
)	Skat. iepriekš 20. punktu.