TIESAS SPRIEDUMS1990. gada 22. maijā (*)Eiropas Parlamenta tiesības celt prasību par tiesību akta atcelšanuLieta C‑70/88Eiropas Parlaments, ko pārstāv Frančesko Paseti‑Bombardella [Francesco Pasetti Bombardella] un Horhe Kampinoss [Jorge Campinos], juriskonsulti, kam palīdz Juridiskā dienesta locekļi Kristians Pennera [Christian Pennera] un Johanns Šū [Johann      Schoo], pārstāvji, kas norādījuši adresi Luksemburgā, General Secretariat of the European Parliament, Kirchberg_prasītājs_pretEiropas Kopienu Padomi, ko pārstāv Juridiskā dienesta ģenerāldirektors Rafaello Fornasjē [Raffaello      Fornasier] un juridiskais padomnieks Bernhards Šlohs [Bernhard Schloh], pārstāvji, kas norādījuši adresi Luksemburgā, Eiropas Investīciju bankas Juridiskā direktorāta vadītāja birojā, Office of      Joerg Kaeser, 100, boulevard Konrad‑Adenauer, atbildētāja_ko atbalstaLielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, ko pārstāv Dž. Džeinsmentla [J. Gensmantel] no Valsts kases advokātu departamenta [Treasury Solicitor’s Departement], pārstāve, kas norādījusi adresi Luksemburgā, Apvienotās Karalistes vēstniecībā, 14, boulevard Roosevelt, unEiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv juridiskais padomnieks Mihels Van Akere‑Pjetri [Michel Van Ackere‑Pietri] un Juridiskā dienesta loceklis Jirgens Grunvalds [Jurgen Grunwald], pārstāvji, kas norādījuši adresi Luksemburgā, Komisijas Juridiskā dienesta locekļa birojā, Office of      Georgios Kremlis, Wagner Centre Kirchberg_personas, kas iestājušās lietā_par to, vai pašreizējā tiesvedības stadijā ir pieņemama saskaņā ar EEK līguma 173. pantu un Euratom līguma 146. pantu celtā prasība atcelt Padomes 1987. gada 22. decembra Regulu (Euratom)
Nr. 3954/87 par pārtikas produktu un lopbarības maksimāli
pieļaujamo radioaktīvā piesārņojuma līmeni pēc kodolavārijas vai citas
radiācijas avārijas situācijas (OV L 371, 11. lpp.).TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs O. Dūe [O. Due], palātu priekšsēdētāji sers Gordons Slinns [Gordon Slynn], K. N. Kakuris [C. N. Kakouris], F. A. Šokveilers [F. A. Schockweiler] un M. Culēgs [M. Zuleeg], tiesneši Dž. F. Mančīni [G. F. Mancini], R. Žolijē [R. Joliet], Ž. K. Muitiņju de Almeida [J. C. Moitinho de Almeida] un G. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodríguez Iglesias]_ģenerāladvokāts Valters van Gervens [W. Van Gerven]_sekretāre D. Lutermane [D. Louterman], galvenā administratore, ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē_noklausījusies
lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus 1989. gada
5. oktobra tiesas sēdē, kurā Eiropas Parlamentu pārstāvēja
Frančesko Paseti‑Bombardella, Kristians Pennera un Johanns Šū,
pārstāvji, kuriem palīdzēja Briseles advokatūras loceklis Mišels
Valbruks [Michel Waelbroeck], Padomi – Rafaello Fornasjē un Bernhards Šlohs, bet Komisiju – tās Juridiskā dienesta ģenerāldirektors Žans Luī Devo [Jean‑Louis Dewost], kuram palīdzēja juridiskā padomniece Denīze Sorāsio [Denise Sorasio]_noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 1989. gada 30. novembra tiesas sēdē_pasludina šo spriedumu.Spriedums1        Ar
pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 1988. gada
4. martā, Eiropas Parlaments, pamatojoties uz Euratom līguma 146. pantu un EEK līguma 173. pantu, cēla prasību par Padomes 1987. gada 22. decembra Regulas (Euratom)
Nr. 3954/87 par pārtikas produktu un lopbarības maksimāli
pieļaujamo radioaktīvā piesārņojuma līmeni pēc kodolavārijas vai citas
radiācijas avārijas situācijas (OV L 371, 11. lpp.)
atcelšanu.2        Šī regula, kas pamatojas uz Euratom
līguma 31. pantu, paredz procedūru, kādā nosakāms maksimāli
pieļaujamais radioaktīvā piesārņojuma līmenis pārtikas produktos un
lopbarībā, kurus var laist tirgū pēc kodolavārijas vai citas radiācijas
avārijas, kas varētu radīt vai rada būtisku radioaktīvo piesārņojumu
pārtikas produktos vai lopbarībā. Tirgū nedrīkst laist tos pārtikas
produktus vai lopbarību, kuru piesārņojums pārsniedz maksimāli
pieļaujamo līmeni, kāds noteikts aktā, kurš pieņemts saskaņā ar
apstrīdētās regulas noteikumiem.3        Apstrīdētās regulas izstrādāšanas laikā Eiropas Parlaments, kas saskaņā ar Euratom
līguma 31. pantu konsultēja Padomi, nepiekrita Komisijas
izvirzītajam juridiskajam pamatam un, pamatojoties uz EEK līguma
100.a pantu, pieprasīja iesniegt jaunu priekšlikumu. Tā kā Komisija
šo pieprasījumu neizpildīja, Padome, pamatojoties uz Euratom līguma 31. pantu, pieņēma Regulu Nr. 3954/87. Parlaments iesniedza prasību par šīs regulas atcelšanu.4        Padome
iebilda pret prasības pieņemamību saskaņā ar Tiesas Reglamenta
91. panta 1. punkta pirmo daļu un lūdza Tiesu pieņemt lēmumu
par šo iebildumu, neizskatot lietu pēc būtības.5        Rakstveida
procesā pirms 1988. gada 27. septembra sprieduma
pasludināšanas lietā 302/87 Eiropas Parlaments/Padome “Comitology” (Recueil,
5615. lpp.), Padome, pamatojot savu iebildumu, vērsa uzmanību uz
līdzīgiem argumentiem, kas tika izteikti, pamatojot iebildumu par
nepieņemamību lietā 302/87. Tiesas sēdē 1989. gada 5. oktobrī
Padome norādīja, ka jautājums par Eiropas Parlamenta tiesībām celt
prasību par tiesību akta atcelšanu tika izlemts 1988. gada
27. septembra Tiesas spriedumā un ka tādējādi minētā prasība nav
pieņemama.6        Eiropas
Parlaments lūdza Tiesu noraidīt iebildumu par nepieņemamību. Tas
uzsvēra, ka šajā lietā ir jauns apstāklis salīdzinājumā ar lietu 302/87.
Faktiski minētajā lietā Tiesa, pamatojot savu atteikumu atzīt Eiropas
Parlamenta tiesības celt prasību par tiesību akta atcelšanu, norādīja,
ka saskaņā ar EEK līguma 155. pantu tas ir Komisijas pienākums –
nodrošināt, lai tiktu ievērotas Parlamenta prerogatīvas, un šajā nolūkā
vajadzības gadījumā celt prasības par tiesību aktu atcelšanu. Tomēr
pašreizējās lietas apstākļi norāda uz to, ka Komisija nevar izpildīt šo
pienākumu, jo tā pamatoja savu priekšlikumu ar tādu juridisko pamatu, ko
Parlaments neuzskata par atbilstošu. Tādējādi Parlaments nevar
paļauties uz Komisiju, lai aizstāvētu savas prerogatīvas, iesniedzot
prasību par tiesību akta anulēšanu.7        Eiropas
Parlaments piebilda, ka apstākli, ka Padome pieņēmusi apstrīdēto aktu,
nevar uzskatīt par netiešu atteikšanos rīkoties, kas dotu Parlamentam
tiesības celt prasību sakarā ar bezdarbību. Turklāt, ja Parlamenta
prerogatīvu aizsardzība notiktu, izmantojot tikai indivīdu celtās
prasības, tā notiktu nesistemātiski un tādējādi nebūtu efektīva.8        Līdz
ar to pastāv juridiska nepilnība, kas Tiesai ir jānovērš, atzīstot, ka
Eiropas Parlamentam ir tiesības celt prasību par tiesību akta atcelšanu
tiktāl, ciktāl tas nepieciešams tā prerogatīvu aizsardzībai.9        Ar
1988. gada 13. jūlija rīkojumu Eiropas Kopienu Komisijai tika
atļauts iestāties lietā, atbalstot atbildētājas prasījumus. Kaut gan
Komisija uzskatīja, ka prasība jānoraida pēc būtības, tiesas sēdē tā
lūdza Tiesu noraidīt Padomes iesniegto iebildumu par nepieņemamību. Ar
1989. gada 18. janvāra rīkojumu Apvienotajai Karalistei tika
atļauts iestāties lietā, atbalstot atbildētāju. Apvienotā Karaliste
neiesniedza apsvērumus par prasības pieņemamību.10      Pilnīga
informācija par šīs lietas faktiem, procesa norisi, kā arī par lietas
dalībnieku izvirzītajiem pamatiem un argumentiem ir izklāstīta ziņojumā
tiesas sēdē. Šie lietas materiāli turpmāk šajā spriedumā tiks pieminēti
tikai tik daudz, cik tas nepieciešams Tiesas argumentācijai.11      Vispirms ir jānorāda, ka, tā kā apstrīdētais tiesību akts pieņemts, pamatojoties uz Euratom līguma normu, prasības pieņemamība par tā atcelšanu ir jāizvērtē atbilstoši šim līgumam.12      No
iepriekš minētā 1988. gada 27. septembra sprieduma izriet, ka
Parlaments nav tiesīgs celt prasību par tiesību akta atcelšanu saskaņā
ar EEK līguma 173. pantu vai Euratom līguma 146. pantu, kuru saturs ir identisks. 13      Tādējādi,
no vienas puses, 173. panta pirmajā daļā vai 146. panta
pirmajā daļā Parlaments nav minēts to iestāžu vidū, kuras tāpat kā
dalībvalstis var celt prasību par jebkuras citas iestādes tiesību akta
atcelšanu. 14      No
otras puses, tā kā Parlaments nav juridiska persona, tas nevar celt
prasību Tiesā, pamatojoties uz minēto pantu otro daļu, kura jebkurā
gadījumā nebūtu piemērota Parlamenta celtai prasībai par tiesību akta
atcelšanu.15      Pēc
tam, kad 1988. gada 27. septembra spriedumā Tiesa bija
konstatējusi iemeslus, kuru dēļ Parlaments nav bijis tiesīgs celt
prasību par tiesību akta atcelšanu, pamatojoties uz EEK līguma
173. pantu, Tiesa atgādināja, ka Parlamenta prerogatīvu ievērošanas
nodrošināšanai bija pieejami dažādi tiesību aizsardzības līdzekļi. Kā
norādīts šajā spriedumā, Parlaments ir tiesīgs ne tikai celt prasību
sakarā ar bezdarbību, bet līgumi tam paredz arī iespēju nodot
izskatīšanai Tiesā Padomes vai Komisijas tiesību aktus, kuri pieņemti,
neievērojot Parlamenta prerogatīvas.16      Šīs
lietas apstākļi un minētie argumenti tomēr liecina par to, ka dažādie
tiesību aizsardzības līdzekļi, kas noteikti Euratom līgumā un EEK līgumā, lai arī cik lietderīgi un daudzveidīgi tie būtu, tomēr var izrādīties neefektīvi vai neskaidri.17      Pirmkārt,
prasību sakarā ar bezdarbību nevar izmantot, lai apstrīdētu jau
pieņemta tiesību akta juridisko pamatu.18      Otrkārt,
lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšana Tiesā par šāda akta
spēkā esamību vai dalībvalstu vai privātpersonu vēršanās Tiesā par šāda
akta atcelšanu ir tikai iespēja, uz kuras īstenošanos Parlaments nevar
paļauties.19      Visbeidzot,
lai gan Komisijai ir jānodrošina Parlamenta prerogatīvu ievērošana, šis
pienākums tai nebūt neliek pieņemt Parlamenta viedokli un celt prasību
par tāda tiesību akta atcelšanu, ko pati Komisija uzskata par
nepamatotu.20      No
iepriekš minētā izriet, ka ar dažādajiem tiesību aizsardzības
līdzekļiem nepietiek, lai jebkādos apstākļos garantētu tāda akta
pārskatīšanu, ko Padome vai Komisija pieņēmusi, neievērojot Parlamenta
prerogatīvas.21      Šīs
prerogatīvas ir viens no līgumu radītā institucionālā līdzsvara
elementiem. Ar līgumiem ir izveidota sistēma, kā sadalīt pilnvaras starp
dažādām Kopienas iestādēm, piešķirot katrai no tām savu pienākumu
Kopienas institucionālajā struktūrā un Kopienai uzticēto uzdevumu
veikšanā.22      Institucionālā
līdzsvara ievērošana nozīmē, ka katra iestāde darbojas atbilstoši savām
pilnvarām, ievērojot citu iestāžu pilnvaras. Tas nozīmē arī, ka jebkurš
šā noteikuma pārkāpums var tikt sodīts.23      Tiesai,
kuras uzdevums saskaņā ar līgumu noteikumiem ir nodrošināt tiesiskuma
ievērošanu šo līgumu interpretācijā un piemērošanā, ir jānodrošina
institucionālais līdzsvars un attiecīgi pēc Parlamenta lūguma jāveic
tiesas kontrole pār to, vai tiek ievērotas Parlamenta prerogatīvas,
izmantojot tiesību aizsardzības līdzekli, kāds paredzēts Parlamenta
izvirzītā mērķa sasniegšanai.24      Veicot
minēto uzdevumu, Tiesa, protams, nevar iekļaut Parlamentu to iestāžu
vidū, kuras ir tiesīgas iesniegt prasību saskaņā ar EEK līguma
173. pantu vai Euratom līguma 146. pantu un kurām nav jāpamato intereses celt prasību.25      Tiesai
tomēr ir jānodrošina pilnīga to līgumu noteikumu piemērošana, kas
attiecas uz institucionālo līdzsvaru, un jārūpējas par to, lai
Parlamenta prerogatīvas tāpat kā citu iestāžu prerogatīvas nevarētu
pārkāpt, nedodot tām iespēju izmantot kādu no līgumos noteiktajiem
tiesību aizsardzības līdzekļiem, kurus var izmantot neapstrīdami un
efektīvi.26      Tas,
ka līgumos nav nevienas normas, kas paredzētu Parlamentam tiesības celt
prasību par tiesību akta atcelšanu, var radīt procesuālu nepilnību,
taču tas nevar dominēt pār pamatinteresēm, kas vērstas uz Eiropas
Kopienas dibināšanas līgumos paredzētā institucionālā līdzsvara
uzturēšanu un ievērošanu. 27      Tādējādi
Tiesai iesniegtā Parlamenta prasība par Padomes vai Komisijas tiesību
akta atcelšanu ir pieņemama ar nosacījumu, ka šī prasība ir vērsta tikai
uz Parlamenta prerogatīvu aizsardzību un ka pamats, uz ko tā balstās,
ir tikai prerogatīvu pārkāpums. Ja šis nosacījums ir ievērots, uz
Parlamenta prasību par tiesību akta atcelšanu attiecas tie līgumu
noteikumi, kas paredzēti gadījumiem, kad citas iestādes ceļ šādu
prasību. 28      Saskaņā
ar līgumiem vairākās Parlamenta prerogatīvās iekļauta tā piedalīšanās
tiesību aktu izstrādāšanas procesā, it īpaši tā piedalīšanās EEK līgumā
noteiktajā sadarbības procedūrā.29      Šajā lietā Parlaments uzsver, ka apstrīdētā regula pieņemta, pamatojoties uz Euratom
līguma 31. pantu, kas paredz tikai apspriešanos ar Parlamentu, lai
gan tā bija jāpieņem, pamatojoties uz EEK līguma 100.a pantu, kurā
prasīts īstenot sadarbības procedūru ar Parlamentu.30      No
iepriekš minētā Parlaments secina, ka Padomes izvēlētais apstrīdētās
regulas juridiskais pamats ir radījis Parlamenta prerogatīvu pārkāpumu,
liedzot tam sadarbības procedūrā paredzēto iespēju tiesību akta
izstrādāšanā piedalīties aktīvāk, nekā tas bija iespējams konsultāciju
procedūrā.31      Tā
kā Parlaments norāda, ka apstrīdētā akta juridiskā pamata izvēles dēļ
ir pārkāptas tā prerogatīvas, no visa iepriekš minētā izriet, ka šī
prasība ir pieņemama. Padomes izvirzītā iebilde par nepieņemamību līdz
ar to ir jānoraida, un process ir jāturpina, izskatot lietu pēc būtības. Par tiesāšanās izdevumiem32      Tiesa patur tiesības lemt par tiesāšanās izdevumiem.Ar šādu pamatojumuTIESAnospriež:1)      noraidīt Padomes izvirzīto iebildumu par nepieņemamību;2)      process tiek turpināts, izskatot lietu pēc būtības;3)      tiesa patur tiesības lemt par tiesāšanās izdevumiem.DueSlynnKakourisSchockweilerZuleegManciniJolietMointho de AlmeidaRodriguez IglesiasPasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1990. gada 22. maijā.Sekretārs       PriekšēdētājsJ.‑G. Giraud       O. Due* Tiesvedības valoda – franču.