Pagaidu versija
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
2026. gada 13. maijā (*)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Kopīgi standarti un procedūras dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi – Direktīva 2008/115/EK – 6., 8. un
9. pants – Ilgtermiņā vai uz mūžu ieslodzīti trešo valstu valstspiederīgie, kuri dalībvalstī uzturas nelikumīgi – Iespēja pieņemt atgriešanas lēmumu – Procesuālās garantijas
Lietā C‑877/24 [Shamsi] (i)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Raad van State (Valsts padome, Nīderlande) iesniegusi ar 2024. gada 18. decembra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts tajā pašā dienā, tiesvedībā
X,
Y
pret
Minister van Asiel en Migratie, iepriekš Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid,
TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Likurgs [C. Lycourgos] (referents), tiesneši O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei], S. Rodins [S. Rodin], N. Pisarra [N. Piçarra] un N. Fengers [N. Fenger],
ģenerāladvokāts: D. Špīlmans [D. Spielmann],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–        X vārdā – M. F. Wijngaarden, advocaat,
–        Y vārdā – I. C. van Krimpen, advocaat,
–        Nīderlandes valdības vārdā – M. K. Bulterman un M. H. S. Gijzen, pārstāves,
–        Beļģijas valdības vārdā – L. Jans un M. Van Regemorter, pārstāves,
–        Čehijas valdības vārdā –
A. Edelmannová, M. Smolek un J. Vláčil, pārstāvji,
–        Vācijas
valdības vārdā – J. Möller un R. Kanitz, pārstāvji,
–        Eiropas Komisijas vārdā – F. Blanc, A. Katsimerou, F. van Schaik un J. Vondung, pārstāves,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2026. gada 22. janvāra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (OV 2008, L 348, 98. lpp.), 6., 8. un
9. pantu.
2        Šis lūgums iesniegts saistībā ar tiesvedībām starp trešo valstu valstspiederīgajiem X un Y, no vienas puses, un Minister van Asiel en Migratie (patvēruma un migrācijas ministrs, Nīderlande; turpmāk – ministrs), iepriekš – Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid, no otras puses,
par to atgriešanas lēmumu likumību, kas pieņemti attiecībā uz viņiem.
Atbilstošās tiesību normas
3        Direktīvas 2008/115 4. apsvērumā teikts:
“Ir jānosaka skaidri, pārskatāmi un taisnīgi noteikumi, kas paredzēti efektīvai atgriešanas politikai kā labi pārvaldītas migrācijas politikas būtiskam elementam.”
4        Šīs direktīvas 2. pantā paredzēts:
“1.      Šī direktīva attiecas uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri nelikumīgi uzturas dalībvalsts teritorijā.
2.      Dalībvalstis var pieņemt lēmumu nepiemērot šo direktīvu attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem:
a)      uz kuriem attiecas ieceļošanas atteikums [..] vai kurus kompetentās iestādes ir aizturējušas vai notvērušas saistībā ar nelikumīgu dalībvalsts ārējās (zemes, jūras vai gaisa) robežas šķērsošanu un kuri vēlāk nav ieguvuši atļauju vai tiesības palikt attiecīgajā dalībvalstī;
b)      kuri saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir pakļauti atpakaļnosūtīšanas procedūrai krimināltiesisku sankciju dēļ vai to rezultātā, vai kuriem piemēro izdošanas procedūras.”
3.      Šo direktīvu nepiemēro personām, kam ir tiesības uz pārvietošanās brīvību [..].”
5        Minētās direktīvas 3. panta 3. punktā noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro turpmāk minētās definīcijas:
[..]
3)      “atgriešana” ir, attiecīgai personai [trešās valsts valstspiederīgajam] brīvprātīgi ievērojot atgriešanās pienākumu vai piespiedu kārtā, došanās atpakaļ uz:
–        personas izcelsmes valsti vai
–        tranzīta valsti saskaņā ar Kopienas vai divpusējiem atpakaļuzņemšanas nolīgumiem vai citiem režīmiem, vai
–        citu trešo valsti, kurā attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais brīvprātīgi nolemj atgriezties un kurā viņu uzņems.”
6        Šīs pašas direktīvas 5. pantā precizēts:
“Īstenojot šo direktīvu, dalībvalstis pilnībā ņem vērā:
a)      bērna intereses,
b)      ģimenes dzīvi,
c)      attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā veselības stāvokli
un ievēro neizdošanas [neizraidīšanas] principu.”
7        Direktīvas 2008/115 6. panta 1.–5. punktā teikts:
“1.      Neskarot šā panta 2. līdz 5. punktā minētos izņēmumus, dalībvalstis pieņem atgriešanas lēmumu par ikvienu trešās valsts valstspiederīgo, kurš nelikumīgi uzturas to teritorijā.
2.      Trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri nelikumīgi uzturas kādas dalībvalsts teritorijā un kuriem ir derīga citas dalībvalsts izsniegta uzturēšanās atļauja vai cita atļauja, kas sniedz tiem tiesības tur uzturēties, lūdz nekavējoties doties uz šīs dalībvalsts teritoriju. Ja minētais trešās valsts valstspiederīgais nepilda šo lūgumu vai ja trešās valsts valstspiederīgā nekavējoša izceļošana ir vajadzīga sabiedriskās kārtības vai valsts drošības nodrošināšanai, piemēro 1. punktu.
3.      Dalībvalstis var atturēties pieņemt atgriešanas lēmumu par trešās valsts valstspiederīgo, kurš nelikumīgi uzturas tās teritorijā, ja attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo uzņem atpakaļ cita dalībvalsts, ievērojot divpusējus nolīgumus vai vienošanās, kas ir spēkā dienā, kad stājas spēkā šī direktīva. Šajā gadījumā dalībvalsts, kura ir uzņēmusi atpakaļ attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo, piemēro 1. punktu.
4.      Dalībvalstis var katrā laikā pieņemt lēmumu piešķirt atsevišķu uzturēšanās atļauju vai citu atļauju, kas dod tiesības uzturēties trešās valsts valstspiederīgajam, kurš nelikumīgi uzturas to teritorijā, ar līdzjūtību saistītu iemeslu, humānu vai citu iemeslu dēļ. Šādā gadījumā atgriešanas lēmumu nepieņem. Ja atgriešanas lēmums jau ir pieņemts, to atceļ vai atliek uz uzturēšanās atļaujas vai citu likumīgas uzturēšanās tiesību derīguma laiku.
5.      Ja attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, kurš nelikumīgi uzturas dalībvalsts teritorijā, ir uzsākta procedūra viņa uzturēšanās atļaujas vai citas atļaujas atjaunošanai, kas dod tiesības uzturēties, attiecīgā dalībvalsts, neskarot 6. punktu, var nepieņemt atgriešanas lēmumu, līdz uzsāktā procedūra ir pabeigta.”
8        Šīs direktīvas 8. panta 1. punkts izteikts šādā redakcijā:
“Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu atgriešanas lēmumu, ja [..] nav noteikts laika posms brīvprātīgai izceļošanai vai ja atgriešanās pienākums nav izpildīts laika posmā, kas [..] noteikts brīvprātīgai izceļošanai.”
9        Minētās direktīvas 9. panta 1. un
2. punktā norādīts:
“1.      Dalībvalstis atliek izraidīšanu:
a)      ja ar izraidīšanu tiktu pārkāpts neizdošanas [neizraidīšanas] princips vai
b)      tik ilgi, kamēr ir noteikta izpildes pārtraukšana saskaņā ar 13. panta 2. punktu.
2.      Dalībvalstis var atlikt izraidīšanas izpildi uz atbilstošu laika posmu, ņemot vērā konkrēta gadījuma īpašos apstākļus. Dalībvalstis jo īpaši ņem vērā:
a)      trešās valsts valstspiederīgā fizisko stāvokli vai garīgās spējas;
b)      tehniskus iemeslus, piemēram, transporta trūkums, vai izraidīšanas neiespējamību personu apliecinošu datu trūkuma dēļ.”
Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
X situācija
10      X bija izsniegta beztermiņa uzturēšanās atļauja Nīderlandē. 2015. gada 19. janvārī Nīderlandes tiesa viņam ar galīgu spriedumu piesprieda mūža ieslodzījumu par vairākām laikā no 2011. gada 12. līdz 20. maijam izdarītām slepkavībām ar un bez iepriekšēja nodoma.
11      Ar 2018. gada 20. septembra lēmumu ministrs anulēja X uzturēšanās atļauju ar atpakaļejošu spēku no 2011. gada 12. maija, uzdeva viņam nekavējoties atstāt Eiropas Savienības teritoriju un noteica viņam ieceļošanas aizliegumu uz desmit gadiem. Ar 2020. gada 27. jūlija lēmumu ministrs noraidīja X iesniegto sūdzību par 2018. gada 20. septembra lēmumu.
12      Par ministra 2020. gada 27. jūlija lēmumu X cēla prasību rechtbank Den Haag, zittingsplaatsen’s‑Hertogenbosch en Amsterdam (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vietas Hertogenbosā un Amsterdamā, Nīderlande). Ar 2022. gada 14. janvāra spriedumu šī tiesa minēto prasību noraidīja, citastarp pamatojoties uz to, ka ministram attiecībā uz X bijis jāpieņem atgriešanas lēmums un ka šis lēmums bijis nepieciešams, lai nodrošinātu viņa izraidīšanu gadījumā, ja X tiktu atbrīvots; šāda atbrīvošana ir iespējama pēc tam, kad ieslodzījumā pavadīti 25 gadi.
13      X par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Raad van State (Valsts padome, Nīderlande), kas ir iesniedzējtiesa.
Y situācija
14      Y Nīderlandē ieceļoja 2018. gada 31. augustā. 2020. gada 16. novembrī Nīderlandes tiesa viņam ar galīgu spriedumu piesprieda brīvības atņemšanas sodu uz 25 gadiem par diviem slepkavības mēģinājumiem terorisma nolūkā, kuri izdarīti dienā, kad viņš ieceļoja Nīderlandē.
15      Ar 2023. gada 25. aprīļa lēmumu ministrs konstatēja, ka Y Nīderlandē neuzturas likumīgi, uzdeva viņam nekavējoties atstāt Savienības teritoriju un noteica viņam ieceļošanas aizliegumu uz 20 gadiem.
16      Par šo lēmumu Y cēla prasību rechtbank Den Haag, zittingsplaatsen’s‑Hertogenbosch en Amsterdam (Hāgas tiesa, tiesas sēžu vietas Hertogenbosā un Amsterdamā). Ar 2023. gada 22. decembra spriedumu šī tiesa Y prasību apmierināja un minēto lēmumu atcēla, atzīstot, ka ministrs nevar likumīgi pieņemt atgriešanas lēmumu situācijā, kad tas nevar veikt izraidīšanu ilgtermiņa brīvības atņemšanas soda izpildes dēļ.
17      Par šo spriedumu ministrs iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā.
Kopīgi apsvērumi par X un Y situāciju
18      Iesniedzējtiesa uzsver – netiek apstrīdēts, ka X un Y Nīderlandē uzturas nelikumīgi, ka viņi nav atsaukušies uz Direktīvas 2008/115 5. pantā uzskaitītajiem principiem un ka uz viņiem neattiecas šīs direktīvas 6. panta 2.–5. punktā formulētie izņēmumi no pienākuma pieņemt atgriešanas lēmumu.
19      Pamatlietas dalībnieki tomēr nav vienisprātis par iespēju ministram pieņemt atgriešanas lēmumu attiecībā uz X un Y kontekstā, kad,
līdz nav beidzies to ieslodzījuma termiņš saistībā ar viņiem piespriestajiem sodiem, ministrs viņus nevar izraidīt un viņi nevar izpildīt atgriešanās pienākumu.
20      Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, pirmām kārtām – lai gan Direktīvas 2008/115 6. panta 1. punktā šķietami paredzēts pienākums tādās situācijās kā pamatlietās aplūkotās pieņemt atgriešanas lēmumu, šajā direktīvā nav skaidri noteikta šī pienākuma saistība ar apstākli, ka šādās situācijās atgriešanās iespēja ir pilnīgi izslēgta uz ilgu laiku. Šīs tiesas ieskatā Tiesas judikatūras analīze neļauj atrisināt minētās direktīvas interpretācijas grūtības, ar kurām tā saskārusies.
21      Otrām kārtām, gadījumā, ja ministrs pamatlietās nav bijis tiesīgs pieņemt atgriešanas lēmumu, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai saskaņā ar Direktīvu 2008/115 tam bija pienākums piešķirt X un Y uzturēšanās atļauju, lai novērstu tādas situācijas turpināšanos, kad attiecībā uz viņiem nevar tikt veikta atgriešanas procedūra, tomēr viņi attiecīgās dalībvalsts teritorijā uzturas nelikumīgi.
22      Trešām kārtām, šai tiesai nav skaidrības par iespēju, iebilstot pret tādu atgriešanas lēmumu pieņemšanu kā pamatlietās aplūkotie, atsaukties uz samērīguma principu.
23      Šādos apstākļos Raad van State (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Direktīvai [2008/115], it īpaši šīs direktīvas 6., 8. un
9. pantam, ir pretrunā, ka tiek pieņemts atgriešanas lēmums par ārvalstnieku, kurš ilgtermiņa brīvības atņemšanas soda izpildes vai mūža ieslodzījuma dēļ ilgu laikposmu nevar izpildīt atgriešanās pienākumu un nevar arī tikt izraidīts no Eiropas Savienības teritorijas?
2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai dalībvalstij tad ir pienākums ārvalstniekam, kamēr viņš – šajā gadījumā – izcieš ilgtermiņa brīvības atņemšanas sodu vai mūža ieslodzījumu, saskaņā ar Direktīvas [2008/115] 6. panta 4. punktu uz laiku piešķirt atsevišķu uzturēšanās atļauju vai citu atļauju, kas dod tiesības uzturēties?
3)      Vai Direktīvas [2008/115] 6. panta 1. punkta kontekstā papildus 2.–5. punktā minētajiem izņēmumiem, kā arī principiem un interesēm šīs direktīvas 5. panta izpratnē atsevišķā gadījumā ir paredzēta samērīguma pārbaude?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo un trešo jautājumu
24      Uzdodot pirmo un trešo jautājumu, kuri jāizvērtē kopā, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2008/115 6., 8. un
9. pants kopsakarā ar samērīguma principu jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj atgriešanas lēmuma pieņemšanu attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, gadījumā, kad tam piespriesta ilgtermiņa brīvības atņemšanas soda vai mūža ieslodzījuma dēļ tas ilgu laiku nevarēs ne brīvprātīgi atstāt attiecīgās dalībvalsts teritoriju, ne arī tikt izraidīts.
25      Kā norādīts Direktīvas 2008/115 2. panta 1. punktā, tā attiecas uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri nelikumīgi uzturas dalībvalsts teritorijā.
26      Lai gan šīs direktīvas 2. panta 2. un
3. punktā paredzēti daži obligāti vai fakultatīvi tās piemērošanas jomas ierobežojumi, ar minētās direktīvas 2. panta 2. punkta b) apakšpunktu dalībvalstīm konkrēti atļauts pieņemt lēmumu Direktīvu nepiemērot trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri saskaņā ar valsts tiesību aktiem krimināltiesisku sankciju dēļ vai to rezultātā
ir pakļauti atpakaļnosūtīšanas procedūrai vai kuriem piemēro izdošanas procedūras, jākonstatē, ka šīs tiesību normas nekādā ziņā neizslēdz šīs direktīvas piemērojamību trešo valstu valstspiederīgajiem, kam piespriests brīvības atņemšanas sods vai kas izcieš šādu sodu.
27      No Direktīvas 2008/115 6. panta 1. punkta izriet – tiklīdz ir konstatēts uzturēšanās nelikumīgums, attiecībā uz ikvienu trešās valsts valstspiederīgo, neskarot minētā panta 2.-–5. punktā paredzētos izņēmumus un stingri ievērojot šīs direktīvas 5. pantā noteiktās prasības, jāpieņem atgriešanas lēmums, kurā jānorāda tā minētās direktīvas 3. panta 3. punktā uzskaitītā trešā valsts, uz ko šis valstspiederīgais jāizraida (spriedums, 2022. gada 22. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Medicīniskās kaņepes), C‑69/21, EU:C:2022:913, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
28      Šajā ziņā jāuzsver, ka neviens no šīs pašas direktīvas 6. panta 2.–5. punktā formulētajiem izņēmumiem ne tieši, ne netieši neattiecas uz tādiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuriem piespriests brīvības atņemšanas sods vai kuri izcieš šādu sodu.
29      Tāpat no prasībām, kas ietvertas Direktīvas 2008/115 5. pantā, kurā dalībvalstīm noteikts pienākums pilnībā ņemt vērā noteiktas intereses un ievērot neizraidīšanas principu, neizriet, ka dalībvalstij vispārīgi būtu jāatturas pieņemt atgriešanas lēmumu attiecībā uz tādu trešās valsts valstspiederīgo, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, ja tam ir piespriests brīvības atņemšanas sods vai ja tas izcieš šādu sodu.
30      Tomēr jānorāda, ka, tiklīdz attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo pieņemts atgriešanas lēmums, ievērojot ar Direktīvu 2008/115 ieviestās materiālās un procesuālās garantijas, un attiecīgā gadījumā atgriešanās pienākums nav izpildīts brīvprātīgai izceļošanai piešķirtajā laika posmā, konkrētajai dalībvalstij šis trešās valsts valstspiederīgais atbilstoši šīs direktīvas 8. pantam jāizraida (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 12. septembris, Changu, C‑352/23, EU:C:2024:748, 57. punkts un tajā minētā judikatūra). Gan no dalībvalstu lojalitātes pienākuma, gan no efektivitātes prasībām, kas citastarp atgādinātas minētās direktīvas 4. apsvērumā, izriet, ka šis pienākums trešās valsts valstspiederīgo izraidīt jāizpilda cik vien iespējams drīz (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 23. aprīlis, Zaizoune, C‑38/14, EU:C:2015:260, 34. punkts, un 2016. gada 15. februāris, N., C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, 76. punkts).
31      Kā norāda iesniedzējtiesa, dalībvalsts, kura pirms atgriešanas procedūras pabeigšanas īsteno tāda ilgtermiņa brīvības atņemšanas soda vai mūža ieslodzījuma izpildi, kas piespriests trešās valsts valstspiederīgajam, vairākus gadus vai pat vairākas desmitgades neizpildīs pienākumu to izraidīt un šis trešās valsts valstspiederīgais šajā laikā nevarēs arī brīvprātīgi atstāt šīs dalībvalsts teritoriju.
32      Tomēr šāds šķērslis atgriešanas procedūras ātrai pabeigšanai neliedz dalībvalsts kompetentajām iestādēm piespriest trešās valsts valstspiederīgajam, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, ilgtermiņa brīvības atņemšanas sodu vai mūža ieslodzījumu un nodrošināt tā izpildi.
33      Ir taisnība, ka Tiesa jau atzinusi – lai gan krimināltiesību akti un kriminālprocesa normas principā ietilpst dalībvalstu kompetencē, šo tiesību jomu tomēr var ietekmēt arī Savienības tiesības. No tā Tiesa secinājusi, ka dalībvalstis nedrīkst piemērot tādu krimināltiesisko regulējumu, kas var apdraudēt Direktīvas 2008/115 mērķu īstenošanu un līdz ar to atņemt tai lietderīgo iedarbību (šajā ziņā skat. spriedumu 2011. gada 6. decembris, Achughbabian, C‑329/11, EU:C:2011:807, 33. punkts).
34      Taču no Tiesas judikatūras izriet arī, ka šī direktīva neizslēdz iespēju dalībvalstīm trešās valsts valstspiederīgo, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, sodīt ar brīvības atņemšanu par tādu citu noziedzīgu nodarījumu izdarīšanu, kas nav saistīti tikai ar nelikumīgas uzturēšanās vai ieceļošanas apstākli, citastarp situācijās, kad vēl nav pabeigta atgriešanas procedūra (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 7. jūnijs, Affum, C‑47/15, EU:C:2016:408, 65. punkts).
35      Kā norādīts ģenerāladvokāta secinājumu 39. punktā, iespēja dalībvalstīm sodīt ar brīvības atņemšanu par šādu noziedzīgu nodarījumu izdarīšanu attiecas ne tikai uz iespēju piemērot šādu sodu, bet arī uz iespēju piespriesto sodu izpildīt.
36      Šajā kontekstā, lai atbildētu uz pirmo un trešo jautājumu, šķiet nepieciešams noteikt, vai šī sprieduma 30. punktā atgādinātais attiecīgās dalībvalsts pienākums trešās valsts valstspiederīgo, uz kuru attiecas atgriešanas lēmums, izraidīt cik vien iespējams drīz rada šķērsli šāda lēmuma pieņemšanai situācijā, kad pēc ilgtermiņa brīvības atņemšanas soda vai mūža ieslodzījuma piespriešanas un izpildes atgriešanās pienākums katrā ziņā netiks izpildīts ilgu laiku.
37      Šajā ziņā jānorāda, pirmām kārtām, ka no Tiesas judikatūras izriet – atgriešanas lēmuma pieņemšana brīdī, kad kompetentajām iestādēm vēl nav droši zināms, ka tās to varēs izpildīt, ne vienmēr ir izslēgta.
38      Tiesa, piemēram, ir atzinusi, ka dalībvalsts atgriešanas lēmumu var pieņemt vienlaikus ar lēmumu, ar kuru pirmajā instancē tiek noraidīts starptautiskās aizsardzības pieteikums, lai gan iespējama šī noraidījuma pārsūdzēšana principā nozīmētu, ka attiecīgajai personai tiek atļauts palikt aplūkotās dalībvalsts teritorijā, kamēr šī pārsūdzība tiek izskatīta, un šī atļauja pilnīgi izslēgtu iespēju minēto personu izraidīt (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 19. jūnijs, Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, 59. punkts).
39      Turklāt atgriešanas lēmuma pieņemšana jau brīdī, kad tiek konstatēts uzturēšanās nelikumīgums, var veicināt Direktīvas 2008/115 galvenā mērķa īstenošanu, proti, tādas izraidīšanas un atgriešanas politikas ieviešanu, kura ir efektīva un kurā tiek pilnībā ievērotas attiecīgo personu cilvēktiesības un cilvēka cieņa (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 19. jūnijs, Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, 48. punkts, un 2022. gada 22. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Medicīniskās kaņepes), C‑69/21, EU:C:2022:913, 88. punkts), citastarp garantējot, ka iespējamas sūdzības par šāda lēmuma likumību var tikt izskatītas, pārmērīgi neaizkavējot atgriešanās pienākuma izpildi un nodrošinot, ka kompetento iestāžu rīcībā ir laiks, kas nepieciešams to pasākumu veikšanai, kuri praktiski pieļauj izraidīšanas īstenošanu.
40      Otrām kārtām, tomēr jānorāda, ka pat tad, ja trešās valsts valstspiederīgais nelikumīgi uzturas dalībvalsts teritorijā, paredzamā neiespējamība izpildīt uz viņu attiecināmo atgriešanās pienākumu dažos īpašos gadījumos var radīt šķērsli atgriešanas lēmuma pieņemšanai attiecībā uz šo trešās valsts valstspiederīgo.
41      Tiesa, piemēram, ir atzinusi, ka dalībvalsts nedrīkst pieņemt atgriešanas lēmumu attiecībā uz nepavadītu nepilngadīgo, ja iepriekš nav pārbaudīts, vai paredzētajā galamērķa valstī ir nodrošināti piemēroti uzņemšanas apstākļi, kas faktiski pieļauj atgriešanās pienākuma izpildi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 14. janvāris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nepavadīta nepilngadīgā atgriešana), C‑441/19, EU:C:2021:9, 55., 59. un 60. punkts).
42      Plašāk – Tiesa ir secinājusi, ka Direktīvas 2008/115 5. pantā, kurš uzskatāms par vispārīgu noteikumu, kas dalībvalstīm noteikti jāievēro, kad tās īsteno šo direktīvu, valsts kompetentajai iestādei paredzēts pienākums visos atgriešanas procedūras posmos ievērot neizraidīšanas principu, kurš kā viena no pamattiesībām garantēts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk – Harta) 18. pantā kopsakarā ar Ženēvā 1951. gada 28. jūlijā parakstītās Konvencijas par bēgļa statusu (Recueil des traités des Nations unies, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954)) 33. pantu, kā arī Hartas 19. panta 2. punktā.
Tas tā it īpaši ir gadījumā, kad šī iestāde iecerējusi pēc konkrētās personas uzklausīšanas attiecībā uz to pieņemt atgriešanas lēmumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2022. gada 22. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Medicīniskās kaņepes), C‑69/21, EU:C:2022:913, 55. punkts, un 2023. gada 6. jūlijs, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu), C‑663/21, EU:C:2023:540, 49. punkts).
43      Tiesa no tā ir secinājusi – Direktīvas 2008/115 5. pants nepieļauj, ka attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo tiek pieņemts atgriešanas lēmums, ja šajā lēmumā kā galamērķa valsts norādīta valsts, par kuru pastāv nopietni un pierādīti iemesli uzskatīt, ka minētā lēmuma izpildes gadījumā šis valstspiederīgais tiks pakļauts reālam riskam piedzīvot attieksmi, kura ir pretrunā Hartas 18. pantam vai 19. panta 2. punktam (spriedumi, 2022. gada 22. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Medicīniskās kaņepes), C‑69/21, EU:C:2022:913, 56. punkts, un 2023. gada 6. jūlijs, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Bēglis, kas izdarījis smagu noziegumu), C‑663/21, EU:C:2023:540, 50. punkts).
44      Tomēr apstākļi, kas raksturo lietas, kuras ir pamatā šī sprieduma 41.–43. punktā minētajiem spriedumiem, būtiski atšķiras no tādām situācijām kā pamatlietās aplūkotās.
45      Proti, šie spriedumi attiecas uz gadījumiem, kad atgriešanas lēmuma pieņemšanas brīdī vai nu nebija droši zināms, ka attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā atgriešana uz galamērķa valsti varētu tikt īstenota, nepārkāpjot šī trešās valsts valstspiederīgā pamattiesības, vai arī bija konstatēts, ka šāda atgriešana ietvertu nopietnu šo pamattiesību pārkāpuma risku.
46      Turpretī šajā gadījumā iesniedzējtiesa nenorāda, ka būtu apgalvots vai konstatēts, ka atgriešana uz galamērķa valsti varētu izraisīt attiecīgo trešo valstu valstspiederīgo pamattiesību aizskārumu. Šādās situācijās atgriešanās pienākuma noteikšana un šī pienākuma izpildes paredzamie nosacījumi brīdī, kad iecerēts pieņemt atgriešanas lēmumu, nešķiet tādi, kas varētu radīt šo trešo valstu valstspiederīgo pamattiesību aizskāruma risku, tādējādi iemesli, kas šī sprieduma 41.–43. punktā minētajos spriedumos attaisnojuši to, ka šāda lēmuma pieņemšana tikusi izslēgta, šajā gadījumā nevar novest pie tāda paša risinājuma.
47      Trešām kārtām, jāuzsver, ka Savienības likumdevējs ir tieši paredzējis, ka noteiktās situācijās atgriešanas lēmumu nevarētu izpildīt nekavējoties, un definējis šīm situācijām piemērojamo tiesisko režīmu.
48      Konkrētāk, Direktīvas 2008/115 9. panta 2. punktā paredzēts, ka dalībvalstis var atlikt izraidīšanas izpildi uz atbilstošu laika posmu, ņemot vērā konkrēta gadījuma īpašos apstākļus. Šajā tiesību normā precizēts, ka dalībvalstis it īpaši ņem vērā attiecīgā valstspiederīgā fizisko stāvokli vai garīgās spējas un tehniskus iemeslus, piemēram, transporta trūkumu, vai izraidīšanas neiespējamību personu apliecinošu datu trūkuma dēļ.
49      Tādējādi minētajā tiesību normā ir atļauts izraidīšanu atlikt, balstoties uz īpašiem apstākļiem, un ir sniegti daži piemēri, tomēr izsmeļoši neuzskaitot gadījumus, kuros var izdot rīkojumu par šādu atlikšanu.
50      Brīvības atņemšanas soda piespriešana pēc tāda noziedzīga nodarījuma izdarīšanas, kas nav tāds, kura gadījumā kriminālatbildība paredzēta par nelikumīgu uzturēšanos vai ieceļošanu, no vienas puses, un tā izpilde, no otras puses, jāuzskata par šādu apstākli, jo no šī sprieduma 34. un 35. punkta izriet, ka šādi pasākumi ietilpst dalībvalsts kompetences īstenošanā krimināltiesību jomā un Direktīva 2008/115 tam nerada šķērsli.
51      Ir taisnība, ka Tiesa ir atzinusi – kriminālvajāšana, kurai attiecīgā gadījumā seko brīvības atņemšanas sods, nav viens no Direktīvas 2008/115 9. pantā minētajiem izraidīšanas atlikšanas pamatojumiem (šajā ziņā skat. spriedumu 2011. gada 6. decembris, Achughbabian, C‑329/11, EU:C:2011:807, 45. punkts). Tomēr šis precizējums attiecās uz īpašu gadījumu, proti, kriminālvajāšanu, kas bija ierosināta par nelikumīgas uzturēšanās nodarījumiem pirms atgriešanas procedūras īstenošanas.
52      Turklāt Direktīvas 2008/115 9. panta 2. punktā formulēto prasību, ka rīkojums par izraidīšanas atlikšanu jāizdod uz atbilstošu laika posmu, nevar interpretēt tādējādi, ka no tās izriet, ka šāda atlikšana var tikt īstenota tikai, lai nodrošinātu īslaicīgas brīvības atņemšanas soda izpildi.
53      Savienības likumdevēja izvēle a priori nenoteikt maksimālo tā laika posma ilgumu, uz kuru var atlikt izraidīšanu, un vienkārši atsaukties uz “atbilstošu” laika posmu, norāda, ka tam
bijis nodoms pieļaut zināmu elastību Direktīvas 2008/115 9. panta 2. punkta īstenošanā, tomēr izslēdzot iespēju, ka izraidīšanas atlikšana varētu aptvert tādu laika posmu, kas pārsniedz to pamatojošos apstākļus.
54      No tā izriet, ka situācijā, kad pēc ilgtermiņa brīvības atņemšanas soda vai mūža ieslodzījuma piespriešanas par noziedzīgu nodarījumu, kas nav saistīts tikai ar nelikumīgas uzturēšanās vai ieceļošanas apstākli, un šī soda izpildes, atgriešanās pienākums netiks izpildīts ilgu laiku, Direktīvas 2008/115 9. panta 2. punktā kompetentajām iestādēm ir atļauts atlikt izraidīšanu līdz šī soda izpildei.
55      Ņemot vērā visus šos elementus, jāatzīst, ka šādā situācijā nevar uzskatīt, ka šī sprieduma 30. punktā minētais pienākums trešās valsts valstspiederīgo, uz kuru attiecas atgriešanas lēmums, izraidīt cik vien iespējams drīz, rada šķērsli šāda lēmuma pieņemšanai.
56      Tomēr šajā kontekstā starp brīdi, kad kompetentās iestādes saistībā ar šī atgriešanas lēmuma pieņemšanu, būs – ievērojot Direktīvas 2008/115 5. pantu un attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā pamattiesības – izvērtējušas iespēju noteikt atgriešanās pienākumu, un brīdi, kad šis pienākums faktiski varēs tikt izpildīts, neizbēgami paies ievērojams laiks.
57      Līdz ar to pastāv risks, ka brīdī, kad minētais pienākums faktiski varēs tikt izpildīts, tā izpilde būs kļuvusi nesaderīga ar šīs direktīvas 5. pantu vai ar šīm pamattiesībām pat tad, ja tā pieņemšanas brīdī atgriešanas lēmums ar minēto 5. pantu un minētajām
pamattiesībām būtu bijis pilnībā saderīgs.
58      Turklāt, lai novērstu šo risku,
pirmkārt, dalībvalstīm ir jāļauj attiecīgajiem trešo valstu valstspiederīgajiem atsaukties uz jebkādām apstākļu izmaiņām, kas notikušas pēc atgriešanas lēmuma pieņemšanas un kas varētu būtiski ietekmēt attiecīgā valstspiederīgā situācijas vērtējumu it īpaši no Direktīvas 2008/115 5. panta skatpunkta (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2018. gada 19. jūnijs, Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, 64. punkts, un 2025. gada 4. septembris, Adrar, C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, 65. punkts).
59      Otrkārt, kompetentajām iestādēm pirms atgriešanas lēmuma izpildes jāveic aktualizēts to risku novērtējums, kādi rodas attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam tikt pakļautam attieksmei, kas ir pretrunā neizraidīšanas principam. Šādam novērtējumam, kam jābūt atsevišķam un neatkarīgam no šī atgriešanas lēmuma pieņemšanas brīdī veiktā novērtējuma, jāļauj kompetentajām iestādēm, ņemot vērā jebkādas notikušās apstākļu izmaiņas, kā arī visus jaunos elementus, kurus attiecīgā gadījumā norādījis šis trešās valsts valstspiederīgais, pārliecināties, ka nepastāv nopietni un pierādīti iemesli uzskatīt, ka tas, ja atgriezīsies galamērķa valstī, tiks pakļauts šādiem riskiem (šajā nozīmē skat.
spriedumu, 2024. gada 17. oktobris, Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, 38. punkts).
60      Šajā aktualizētajā novērtējumā pienācīgi jāņem vērā arī visas Direktīvas 2008/115 5. pantā formulētās intereses, lai nodrošinātu, ka šīs intereses neliedz izpildīt atgriešanās lēmumu (šajā nozīmē skat.
spriedumus, 2022. gada 22. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Medicīniskās kaņepes), C‑69/21, EU:C:2022:913, 91. punkts, kā arī 2025. gada 4. septembris, Adrar, C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, 79. un 80. punkts).
61      Šī sprieduma 58.–60. punktā atgādinātie pienākumi ir spēkā pat tad, ja attiecībā uz konkrēto trešās valsts valstspiederīgo pieņemts atgriešanās lēmums, kas kļuvis galīgs, tostarp tad, ja tas šo lēmumu nav laikus apstrīdējis (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 4. septembris, Adrar, C‑313/25 PPU, EU:C:2025:647, 63. punkts).
62      Gadījumā, ja kompetentās iestādes aktualizētā novērtējuma noslēgumā izdarītu secinājumu, ka attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā izraidīšana to pakļauj nopietnam neizraidīšanas principa pārkāpuma riskam, šīm iestādēm atbilstoši Direktīvas 2008/115 9. panta 1. punkta a) apakšpunktam izraidīšana jāatliek vismaz tik ilgi, kamēr šāds risks turpina pastāvēt (šajā nozīmē skat.
spriedumu, 2024. gada 17. oktobris, Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, 39. punkts). Katrā ziņā minētās iestādes nedrīkst šo trešās valsts valstspiederīgo izraidīt, ja ir redzams, ka izraidīšana nebūtu saderīga ar šīs direktīvas 5. pantu vai ar kādu no Hartā garantētajām pamattiesībām.
63      Papildus tam atbilstoši Hartas 47. pantam attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam jābūt pieejamam efektīvam tiesību aizsardzības līdzeklim, kas tam ļautu apstrīdēt secinājumus, kurus kompetentās iestādes izdarījušas aktualizētā novērtējuma noslēgumā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 15. aprīlis, État belge (Apstākļi pēc pārsūtīšanas lēmuma pieņemšanas), C‑194/19, EU:C:2021:270, 35. punkts).
64      Turklāt, lai gan visos atgriešanas procedūras posmos, tostarp ar atgriešanas lēmuma pieņemšanu saistītajā posmā, jānodrošina samērīguma principa ievērošana (šajā nozīmē skat.
spriedumu, 2015. gada 11. jūnijs, Zh. un O., C‑554/13, EU:C:2015:377, 49. punkts), nevar uzskatīt, ka atgriešanas lēmuma pieņemšanas agrīnums tādās situācijās kā pamatlietās aplūkotās ir pretrunā šim principam, ar nosacījumu, ka attiecīgajiem trešo valstu valstspiederīgajiem tiek faktiski sniegtas šī sprieduma 56.–63. punktā formulētās garantijas.
65      Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz pirmo un trešo jautājumu jāatbild – Direktīvas 2008/115 6., 8. un
9. pants kopsakarā ar samērīguma principu jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj atgriešanas lēmuma pieņemšanu attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, gadījumā, kad tam piespriesta ilgtermiņa brīvības atņemšanas soda vai mūža ieslodzījuma dēļ tas ilgu laiku nevarēs ne brīvprātīgi atstāt attiecīgās dalībvalsts teritoriju, ne arī tikt izraidīts, ar nosacījumu, ka valsts tiesiskajā regulējumā paredzētas pietiekamas garantijas, lai šī lēmuma izpildē nodrošinātu šīs direktīvas 5. panta un Hartas ievērošanu.
Par otro jautājumu
66      No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka uz otro jautājumu jāatbild tikai tad, ja no atbildes uz pirmo jautājumu izriet, ka Direktīva 2008/115 nepieļauj atgriešanas lēmuma pieņemšanu tādās situācijās kā pamatlietās aplūkotās.
67      Tā kā no šīs atbildes izriet, ka iespēja šādu lēmumu pieņemt ir atkarīga no nosacījuma, kura ievērošana jāpārbauda iesniedzējtiesai, šķiet,
ka uz otro jautājumu ir jāatbild.
68      Uzdodot šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīva 2008/115 jāinterpretē tādējādi, ka tā dalībvalstij neparedz pienākumu piešķirt uzturēšanās atļauju trešās valsts pilsonim, kurš nelikumīgi uzturas tās teritorijā, kad šim pilsonim tajā jāizcieš ilgtermiņa brīvības atņemšanas sods vai mūža ieslodzījums.
69      No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka Direktīvas 2008/115 mērķis nav pilnībā saskaņot dalībvalstu tiesību normas par ārvalstnieku uzturēšanos. Ar šo direktīvu ieviestie kopīgie standarti un procedūras attiecas tikai uz atgriešanas lēmumu pieņemšanu un šo lēmumu izpildi (spriedums, 2021. gada 24. februāris, M u.c. (Pārvietošana uz dalībvalsti), C‑673/19, EU:C:2021:127, 43. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
70      Direktīvas 2008/115 mērķis it īpaši nav noteikt, kādas sekas izraisa to trešo valstu valstspiederīgo nelikumīgā uzturēšanās dalībvalsts teritorijā, attiecībā uz kuriem nevar tikt pieņemts lēmums par atgriešanu uz trešo valsti (spriedums, 2021. gada 24. februāris, M u.c. (Pārvietošana uz dalībvalsti), C‑673/19, EU:C:2021:127, 43. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
71      Runājot konkrēti par šīs pašas direktīvas 6. panta 4. punktu, uz kuru atsaucas iesniedzējtiesa, ar šo tiesību normu vienīgi pieļauts, ka dalībvalstis, balstoties uz savas valsts tiesībām, nevis Savienības tiesībām, trešo valstu valstspiederīgajiem, kas nelikumīgi uzturas to teritorijā, piešķir uzturēšanās tiesības ar līdzjūtību saistītu vai humānu iemeslu dēļ (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. novembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Izraidīšana – Medicīniskās kaņepes), C‑69/21, EU:C:2022:913, 85. un 86. punkts).
72      Līdz ar to uz otro jautājumu jāatbild – Direktīva 2008/115 jāinterpretē tādējādi, ka tā dalībvalstij neparedz pienākumu piešķirt uzturēšanās atļauju trešās valsts pilsonim, kurš nelikumīgi uzturas tās teritorijā, kad šim pilsonim tajā jāizcieš ilgtermiņa brīvības atņemšanas sods vai mūža ieslodzījums.
Par tiesāšanās izdevumiem
73      Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, 6., 8. un 9. pants kopsakarā ar samērīguma principu
jāinterpretē tādējādi, ka
tie pieļauj atgriešanas lēmuma pieņemšanu attiecībā uz trešās valsts valstspiederīgo, kurš dalībvalstī uzturas nelikumīgi, gadījumā, kad tam piespriesta ilgtermiņa brīvības atņemšanas soda vai mūža ieslodzījuma dēļ tas ilgu laiku nevarēs ne brīvprātīgi atstāt attiecīgās dalībvalsts teritoriju, ne arī tikt izraidīts, ar nosacījumu, ka valsts tiesiskajā regulējumā paredzētas pietiekamas garantijas, lai šī lēmuma izpildē nodrošinātu šīs direktīvas 5. panta un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas ievērošanu.
2)      Direktīva 2008/115 jāinterpretē tādējādi, ka tā dalībvalstij neparedz pienākumu piešķirt uzturēšanās atļauju trešās valsts pilsonim, kurš nelikumīgi uzturas tās teritorijā, kad šim pilsonim tajā jāizcieš ilgtermiņa brīvības atņemšanas sods vai mūža ieslodzījums.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – holandiešu.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.