62004CC0030_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šajā tiesvedībā Tribunale di Bolzano
(Bolcano tiesa), Itālija, ir uzdevusi Tiesai prejudiciālu jautājumu par Regulas Nr. 1408/71 46. panta 2. punkta a) apakšpunktu (2) .
2. Līdzīgu jautājumu Tiesa jau ir izskatījusi lietā Stinco un Panfilo (3) . Šajā gadījumā Tiesai tiek lūgts izskaidrot tās spriedumu iepriekš minētajā lietā.
Kopienu tiesību normas
3. Regulas Nr. 1408/71 46. pants nosaka priekšnoteikumus vecuma pabalstu un pabalstu nāves gadījumā piešķiršanai, ja darba ņēmējs ir bijis pakļauts divu vai vairāku dalībvalstu likumdošanai. 46. panta 2. punktā noteiktā sistēma ir paredzēta tādu situāciju risināšanai, kurās vienas dalībvalsts likumi pilnībā vai daļēji liedz šādam darba ņēmējam saņemt pabalstus tāpēc, ka nav pabeigti apdrošināšanas laikposmi vai uzturēšanās laikposmi šajā dalībvalstī, neņemot vērā to, ka citā dalībvalstī tika pabeigti citi apdrošināšanas vai uzturēšanās laikposmi. 46. panta 2. punkts nosaka šādi:
“a) kompetentā institūcija aprēķina teorētisko pabalsta summu, ko attiecīgā persona varētu pieprasīt, ja tie visi apdrošināšanas un/vai dzīvesvietas laika posmi, kas pabeigti saskaņā ar dalībvalstu tiesību aktiem, kuri attiekušies uz šo darbinieku vai pašnodarbināto personu, būtu pabeigti attiecīgajā valstī saskaņā ar tiesību aktiem, ko tā piemēro pabalsta piešķiršanas dienā. Ja saskaņā ar šiem tiesību aktiem pabalsta summa nav atkarīga no pabeigto laika posmu ilguma, tad šo summu pieņem par teorētisko summu, kas minēta šajā daļā;
b) šī kompetentā institūcija tad nosaka faktisko pabalsta summu, balstoties uz iepriekšējā daļā minēto teorētisko summu, proporcionāli attiecībai starp to apdrošināšanas vai dzīvesvietas laika posmu ilgumu, kas pirms apdrošināšanas gadījuma iestāšanās pabeigts saskaņā ar tiesību aktiem, ko piemēro šī institūcija, un kopējo apdrošināšanas un dzīvesvietas laika posmu ilgumu, kas pirms apdrošināšanas gadījuma iestāšanās pabeigts saskaņā ar visu attiecīgo dalībvalstu tiesību aktiem”.
4. Tādējādi, ja persona 10 gadus ir strādājusi A dalībvalstī un 20 gadus B dalībvalstī, tad, pat ja saskaņā ar A dalībvalsts tiesisko regulējumu viņa nav tiesīga saņemt pensiju par 10 gadu apdrošināšanas laikposmu (piemēram, tāpēc, ka valsts prasība ir, ka pieteicējiem ir jābūt 15 gadu darba stāžam), saskaņā ar 46. panta 2. punktu viņai būtu tiesības A dalībvalstī saņemt vienu trešdaļu no pabalsta, ko viņa varētu prasīt, ja viņa būtu tur nostrādājusi 30 gadus. Šādi aprakstītās procedūras pirmais posms (t.i., teorētiskās summas aprēķināšana saskaņā ar 46. panta 2. punkta a) apakšpunktu) ir zināms kā agregācija (uzkrāšana) un otrais posms (t.i., proporcionālā pabalsta aprēķināšana saskaņā ar 46. panta 2. punkta b) apakšpunktu) – kā proporcionāls aprēķins vai proporcionāla sadale.
Nolēmums lietā Stinco
un Panfilo
5. Itālijas likums (4) nosaka pensijas minimumu. Ja kopējā maksājamās pensijas summa (ieskaitot jebkādu citas dalībvalsts maksātu pensiju) ir zem šī līmeņa, starpības nosegšanai tiek maksāta piemaksa.
6. Lietā Stinco
pieteicēji katrs iesniedza pieteikumu Istituto nazionale della previdenza sociale
(Valsts sociālās nodrošināšanas birojs, turpmāk tekstā – “ INPS ”) vecuma pensijas saņemšanai. Katram pieteicējam bija arī tiesības, sākot no tā paša datuma, saņemt vecuma pensiju no citas dalībvalsts. INPS
piešķīra proporcionālas pensijas saskaņā ar 46. panta 2. punktu, kas tika aprēķinātas, ņemot vērā potenciālās pensijas (vai “teorētiskās summas”), kuras pieteicēji būtu saņēmuši, ja viņi būtu strādājuši Itālijā visu savu darba dzīvi. Šķiet, ka potenciālās pensijas summa, kas tika izmantota aprēķiniem, bija tāda, ka, ja pieteicēji faktiski būtu bijuši tiesīgi saņemt vietējo pensiju šādā apmērā, pensija tiktu papildināta ar Itālijas likumā noteikto pensijas piemaksu tādējādi, lai tā sasniegtu likumā noteikto minimālo pensijas līmeni.
7. Pieteicēji apgalvoja, ka potenciālajai pensijai, kas sākotnēji tika izmantota proporcionālās pensijas aprēķinam, bija jāietver piemaksa un tāpēc tai bija jābūt vienādai ar likumā noteikto minimumu. Tiesai tika lūgts izskaidrot, vai Itālijas proporcionālās pensijas noteikšanai INPS
ir jāveic savi aprēķini tikai uz potenciālās jeb teorētiskās pensijas bāzes, vai uz potenciālās jeb teorētiskās pensijas bāzes, kas pēc nepieciešamības ir papildināta līdz likumā noteiktajam minimālajam līmenim. Tiesa nosprieda, ka Regulas Nr. 1408/71 46. panta 2. punkta a) apakšpunkts prasa, lai kompetenta iestāde, nosakot pensijas teorētisko summu, uz kuras balstās proporcionālās pensijas aprēķins, ņem vērā piemaksu, kuras mērķis ir papildināt pensiju līdz likumā noteiktajam minimālajam līmenim.
Fakti un tiesvedība valsts tiesā
8. Košicki [ Koschitzki ] – prasītāja šajā lietā – ir vecuma pensijas saņēmēja no 1996. gada oktobra. Viņa ir veikusi 262 nedēļu maksājumus Itālijā un 533 nedēļu maksājumus citā dalībvalstī, kas kopā veido 795 nedēļu maksājumus.
9. Teorētiskā pensijas summa, ko varētu saņemt Košicki, ja viņa būtu strādājusi Itālijā visu savu darba dzīvi, līdzīgi kā Stinco
gadījumā būtu mazāka nekā Itālijas minimālā pensija. Tomēr izrādās, ka papildu noteikums piemaksas saņemšanai, lai pensija sasniegtu likumā noteikto minimumu, kas tieši netika izskatīts lietā Stinco, ir tāds, ka pensijas prasītāja ģimenes ienākumiem jābūt mazākiem nekā Itālijas likumā noteiktie limiti (5) . 1996. gada oktobrī Košicki ģimenes ienākumi (ieskaitot viņas vīra ienākumus) bija lielāki nekā šis limits.
10. Pamatojoties uz spriedumu lietā Stinco, Košicki uzskatīja, ka Itālijas proporcionālā pensija ir jāaprēķina, ņemot par pamatu potenciālo pensiju, kas palielināta līdz likumā noteiktajam minimālajam līmenim.
11. INPS
iebilda, ka, tā kā Košicki ģimenes ienākumi pārsniedza ienākumu limitu, saskaņā ar 46. panta 2. punkta a) apakšpunktu potenciālā pensija nebūtu jāpalielina līdz likumā noteiktajam minimumam.
12. Košicki iesniedza prasību Tribunale di Bolzano, kas uzskata, ka burtiskais sprieduma teksts lietā Stinco
šķietami atbalsta aprēķina veidu, ko ieteica prasītāja: pamats Itālijas proporcionālajai pensijai ir papildinātā potenciālā pensija. Tomēr tā arī norāda, ka spriedumā nav sīkāk paskaidrots, vai piemaksa ir jāņem vērā arī tad, ja ģimenes ienākumi pārsniedz Itālijas likumā noteikto limitu. Tribunale di Bolzano
tādējādi apturēja tiesvedību un uzdeva Tiesai prejudiciālu jautājumu būtībā par to, vai Regulas Nr. 1408/71 46. panta 2. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Itālijas proporcionālās pensijas aprēķina bāzei vienmēr jābūt potenciālajai pensijai, kas papildināta līdz likumā noteiktajai minimālajai pensijai, pat ja ir pārsniegti Itālijas likumā noteiktie ienākumu limiti pensijas paaugstināšanai līdz likumā noteiktajai minimālajai pensijai.
13. Rakstveida apsvērumus ir iesniegusi Košicki, INPS
un Komisija, kuri visi tika pārstāvēti tiesas sēdē.
Vērtējums
14. Košicki apgalvo, ka Itālijas proporcionālās pensijas aprēķinam ir jāizmanto papildināta potenciālā pensija. INPS
un Komisija uzskata pretēji, lai gan atšķirīgu iemeslu dēļ.
15. Manuprāt, atbilde uz uzdoto jautājumu izriet no 46. panta 2. punkta a) apakšpunkta teksta un mērķa, un loģiskā pamata, saskaņā ar kuru Tiesa interpretēja šo normu.
16. 46. panta 2. punkta a) apakšpunkts noteic, ka kompetentajai iestādei ir jāaprēķina “teorētiskā pabalsta summa, ko attiecīgā persona varētu pieprasīt ” (6), ja tā būtu pabeigusi visus apdrošināšanas laikposmus un/vai uzturēšanās laikposmus attiecīgajā dalībvalstī. Gan lietā Stinco, gan šajā gadījumā potenciālā pabalsta summas aprēķinam tiek piemērots Itālijas tiesiskais regulējums, tādējādi ieskaitot arī ienākumu ierobežojumus, kas dod tiesības uz piemaksu. Lietā Stinco, ja prasītāji būtu šādus laikposmus pabeiguši Itālijā, viņi saskaņā ar Itālijas tiesisko regulējumu būtu tiesīgi saņemt attiecīgo piemaksu pie pensijas. Pretēji tam, šajā lietā ir skaidrs, ka, ja Košicki būtu pabeigusi šādus laikposmus Itālijā, viņai nebūtu šādas tiesības, jo attiecīgajā laikposmā viņas ģimenes ienākumi pārsniedza Itālijas tiesiskajā regulējumā noteiktos ierobežojumus šādu tiesību piešķiršanai. Tādējādi pensijas piemaksas iekļaušana teorētiskajā summā, manuprāt, būtu pretrunā 46. panta 2. punkta a) apakšpunkta tekstam un mērķim.
17. Manuprāt, atbilde uz uzdoto jautājumu šajā gadījumā izriet no apsvērumiem iepriekšējā punktā. Tomēr es apskatīšu daļu no Košicki iesniegtajiem argumentiem un to, uz ko norādīja INPS .
Stinco pareizā interpretācija
18. Košicki pārstāvis tiesas sēdē atsaucās uz sprieduma lietā Stinco
9. punktu, kurš, kā izskatās, viņasprāt nozīmē, ka prasītāji šajā lietā, ja viņi būtu pabeiguši visus apdrošināšanas laikposmus Itālijā, nebūtu tiesīgi saņemt pensijas piemaksu. Par šo jautājumu viņas viedoklis ir tāds pats kā viņu, un tādējādi nav iemesla atšķirt šo lietu no Stinco .
19. Šajā punktā lietā Stinco
Tiesa atsaucas uz valsts tiesas apgalvojumu, ka prasītāju faktiski saņemtās pensijas netika papildinātas, lai sasniegtu likumā noteikto minimumu tāpēc, ka katra no viņiem kopējā pensija pēc tam, kad tika ņemtas vērā Francijas un Apvienotās Karalistes maksātās pensijas, bija virs Itālijas likumā noteiktā līmeņa, kas dot tiesības uz piemaksu.
20. Tomēr šis apgalvojumus, kā to norādīja Komisija, nenozīmē, ka prasītāji lietā Stinco
nebūtu tiesīgi saņemt pensijas piemaksu, ja viņi būtu pabeiguši visus attiecīgos apdrošināšanas laikposmus Itālijā. Tiesa jau sprieduma iepriekšējā punktā noteica, ka potenciālās pensijas summa, kuru prasītāji saņemtu, ja viņi būtu strādājuši Itālijā visu savu darba dzīvi, būtu tāda, ka, ja viņi faktiski būtu tiesīgi saņemt vietējo pensiju šādā apmērā, viņiem tiktu piešķirta Itālijas likumā noteiktā pensijas piemaksa līdz minimālā pensijas līmeņa sasniegšanai. 9. punkts attiecās uz atsevišķu jautājumu par to, vai pensija, kuru pieteicēji faktiski saņēma, pēc 46. panta 2. punktā noteiktās agregācijas un proporcionālās sadales veikšanas bija tādā apmērā, ka viņiem bija tiesības saņemt piemaksu.
21. Līdz ar to mani nepārliecina Košicki [piedāvātā] sprieduma lietā Stinco
interpretācija.
22. Košicki pārstāvis tiesas sēdē arī atsaucās uz tiem vairākiem punktiem manos secinājumos lietā Stinco, kuri, viņasprāt, atbalsta viņas interpretāciju (7) . Šīs atsauces pauž viedokli, ka “aprēķināmajai pensijas teorētiskajai summai ir jāietver piemaksa” (8) . Stinco
kontekstā tā tas arī bija: kā es nākamajā teikumā esmu paskaidrojis – ja prasītāji šajā lietā “Itālijā būtu pabeiguši nostrādāto nedēļu kopējo skaitu, šķiet, ka viņiem būtu tiesības prasīt piemaksu saņemšanu pie nožēlojamām pensijām, lai tās noteikti sasniegtu minimālās pensijas līmeni” (9) . Tā nav Košicki situācija.
Regulas Nr. 1408/71 pareiza interpretācija
23. Košicki izvirza vairākus iebildumus, kas pamatojas uz citiem Regulas Nr. 1408/71 noteikumiem.
1. panta t) apakšpunkts – “pabalsta” definīcija
24. Pirmkārt, Košicki apgalvo, ka ir jāņem vērā Regulā Nr. 1408/71 dotā “pabalsta” definīcija, t.i., “visus pabalstus [..], to skaitā visus to sastāvā ietilpstošus elementus, kas maksājami no sabiedriskiem līdzekļiem” (10) . Tā kā runa ir par vienu pamata pabalsta elementu, piemaksa nevar tikt izslēgta no teorētiskās pensijas noteikšanas.
25. Šis arguments mani nepārliecina. Tas vedina domāt, ka “pabalsts” ietver pabalstus, kurus attiecīgā persona faktiski nav tiesīga saņemt, kas nevar būt likumdevēja nodoms.
46.a pants – pabalstu samazināšana
26. Otrkārt, Košicki norāda, ka ienākumu limita noteikšana Itālijas tiesiskajā regulējumā attiecībā uz piemaksas pie pensijas saņemšanu ir aplūkojama kā samazinoša norma Regulas Nr. 1408/71 46.a panta izpratnē. Tādējādi ir jāpiemēro šis pants kopā ar 46.c pantu.
27. Kā vispārēju noteikumu Regula Nr. 1408/71 ļauj dalībvalstīm noteikt pabalstu samazinājumu, atlikšanu vai atsaukšanu gadījumos, ja pabalsti pārklājas ar citiem sociālās nodrošināšanas pabalstiem vai jebkādu citu ienākumu, pat ja šādi pabalsti ir saņemti saskaņā ar citas dalībvalsts tiesisko regulējumu vai šādi ienākumi tika saņemti citas dalībvalsts teritorijā (11) . Šādas normas vispārēji ir zināmas kā normas dubultu pabalstu saņemšanas novēršanai jeb pretpārklāšanās normas. Tomēr 46.a–46.c pants mīkstina šo principu gadījumā, kad valsts tiesiskais regulējums pārklājas attiecībā uz, inter alia, vecuma pensiju.
28. Pastāvīgā judikatūrā ir noteikts, ka valsts tiesību norma ir kvalificējama kā pabalsta samazinājuma norma atbilstoši Regulai Nr. 1408/71, ja tās noteiktā aprēķina sekas ir tās pensijas summas samazināšana, uz ko attiecīgā persona varētu pretendēt tādēļ, ka tā saņem pabalstu citā dalībvalstī (12) . Valsts tiesību norma šajā lietā tomēr nepārprotami nav pabalsta samazinājuma norma: tā tikai liedz tiesības uz naudas pabalstu, ja prasītāja naudas līdzekļi pārsniedz noteiktu limitu.
29. Tomēr, pat ja pieņemtu, ka valsts norma ir konstruēta tādējādi, lai samazinātu izmaksājamo pensiju (paredzot pieauguma izmaksu, nevis piemaksu pie pensijas Košicki apstākļos), šis “samazinājums” rodas nevis tāpēc, ka Košicki saņem pabalstu no citas dalībvalsts, bet tāpēc, ka Košicki rīcībā esošie ģimenes ienākumi pārsniedz zināmu līmeni.
30. 46.a panta formulējums apstiprina, ka attiecīgie pretpārklāšanās noteikumi, uz ko tas attiecas, neietver normas, kas regulē pensijas pārklāšanos ar citu ienākumu, kuri abi rodas vienā un tajā pašā dalībvalstī. 46.a panta nosaukums ir “Vispārēji samazināšanas, apturēšanas vai atsaukšanas noteikumi, kas piemērojami attiecībā uz invaliditātes, vecuma vai apgādnieka zaudējuma pabalstiem saskaņā ar dalībvalstu tiesību aktiem”. Tā pirmie divi punkti nosaka definīcijas. Vispārējās pretpārklāšanās normu būtība ir izteikta trešajā punktā. 46.a panta 3. punkta a) un d) apakšpunkts regulē pabalstu pārklāšanos ar citiem ienākumiem, un no abām normām ir skaidrs, ka šie noteikumi tiek piemēroti tikai tad, ja “citus ienākumus” “iegū[st] citā dalībvalstī” (46.a panta 3. punkta a) apakšpunkts) vai citi ienākumi tiek “iegūti citās dalībvalstīs” (46.a panta 3. punkta d) apakšpunkts).
31. Man tāpēc šķiet skaidrs, ka attiecīgā valsts tiesību norma šajā lietā nav samazinājuma norma saskaņā ar 46.a pantu.
46. panta 3. punkts – autonomo un proporcionālo pensiju salīdzinājums
32. Turklāt Košicki apgalvo, ka saskaņā ar 46. panta 3. punktu viņas tiesību uz pensiju aprēķins saskaņā ar 46. panta 2. punktu pirmajā posmā ir jāveic, neņemot vērā valsts tiesību normas par samazināšanu. Samazināšanas noteikumu piemērošana varētu notikt tikai otrajā aprēķina stadijā, kad tiek veikta pabalsta, kas pienākas saskaņā tikai ar valsts tiesību normām, salīdzināšana, piemērojot pretpārklāšanās normas, ar saskaņā ar Kopienu tiesībām saņemamo summu, piemērojot pretpārklāšanās normas. Sava argumenta pastiprināšanai Košicki atsaucas uz lietu Di Crescenzo un Casagrande (13), citējot sprieduma 27. punktu. Tiesa šajā lietā nosprieda:
“Visbeidzot, ir jāuzsver, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 12. panta 2. punktu kompetentajai iestādei, nosakot teorētisko summu [saskaņā ar 46. panta 2. punkta a) apakšpunktu], nav jāņem vērā jebkādas valsts tiesību normas par pabalsta samazināšanu. No tā izriet, ka tādās lietās kā iesniedzējtiesas izskatāmā lieta pensijas teorētiskajai summai ir jābūt vienādai ar pilnas pensijas summu, kas jāmaksā attiecīgajā dalībvalstī.”
33. Es neuzskatu, ka 46. panta 3. punkts attiecas uz Košicki situāciju. Saskaņā ar šīs normas pirmo punktu attiecīgajai personai no katras dalībvalsts kompetentās iestādes ir tiesības saņemt augstāko saskaņā ar 46. panta 1. punktu un 2. punktu aprēķināto summu, neierobežojot normas, kas attiecas uz samazināšanu, atlikšanu vai atcelšanu, kas noteiktas tiesiskajā regulējumā, saskaņā ar kuru pienākas pabalsts. Otrais punkts noteic, ka attiecīgajā gadījumā izdarāmajam salīdzinājumam jāattiecas uz summām, kas noteiktas pēc minēto normu piemērošanas.
34. 46. panta 3. punkta mērķis ir noteikt augšējo limitu kumulatīvo pensiju summām, kas maksājamas migrējošam darba ņēmējam, kam ir tiesības saņemt gan t.s. “autonomo pensiju” saskaņā ar 46. panta 1. punktu, uz kuru tiesības rodas bez nepieciešamības atsaukties uz citā dalībvalstī pabeigtiem laikposmiem, un “proporcionālo” pensiju, kas aprēķināta saskaņā ar agregāciju un proporcionālās sadales noteikumiem saskaņā ar 46. panta 2. punktu. Šis limits ir augstākā teorētiskā summa, t.i., summa, kuru attiecīgā persona varētu saņemt, ja tā visus apdrošināšanas laikposmus būtu pabeigusi dalībvalstī ar vislabvēlīgāko tiesisko regulējumu to dalībvalstu starpā, kurās tā ir bijusi apdrošināta (14) . Lai noteiktu augstāko summu, abas (15) pensijas ir jāsalīdzina. 46. panta 3. punkta otrā daļa noteic, ka šis salīdzinājums ir jāveic pēc valsts tiesību normu par samazināšanu, atlikšanu vai atcelšanu piemērošanas.
35. Šajā lietā tomēr nav teikts, ka Košicki ir tiesīga saņemt autonomu pensiju; tāpēc es nesaskatu, kā varētu piemērot 46. panta 1. punktu un tāpēc arī 46. panta 3. punktu. Katrā ziņā es esmu izskaidrojis iepriekš, kāpēc uzskatu, ka attiecīgā pamata lietā aplūkotā valsts tiesību norma nav pabalsta samazinājuma norma Regulas Nr. 1408/71 izpratnē.
36. Manuprāt, arī Tiesas spriedums lietā Di Crescenzo un Casagrande
neapstiprina Košicki teikto. Minētā lieta, kas attiecās uz situāciju, kurā bija tiesības saņemt gan autonomo, gan proporcionālo pensiju, bija 46. panta 3. punkta piemērošanas jomā. Turklāt lietā tika aplūkota tieši pretpārklāšanās norma Regulas Nr. 1408/71 izpratnē: Beļģijas tiesiskais regulējums noteica, ka raktuvju strādnieku pensijas ir jāpalielina atkarībā no potenciālo gadu skaita, bet jāsamazina par tādu potenciālo gadu skaitu, par kuriem prasītājam bija tiesības saņemt pensiju no citas dalībvalsts. Šāda tiesiskā regulējuma sekas ir pensijas, kuru attiecīgā persona var pieprasīt, summas samazināšana tāpēc, ka viņš saņem pabalstu no citas dalībvalsts un tādējādi Regulas Nr. 1408/71 izpratnē uz viņu attiecas pabalsta samazināšanas normas.
46.c panta 2. punkts – “citu ienākumu” proporcionāla sadale
37. Visbeidzot, Košicki atsaucas uz 46.c panta 2. punktu. Viņa uzsver, ka saskaņā ar Itālijas tiesisko regulējumu viņas un viņas laulātā ienākumi ir būtiski, nosakot, vai pensija ir papildināma, un apgalvo, ka 46.c panta 2. punkta jēga ir tāda, ka ienākums, kas ietekmē piemaksas summu, ir jāņem vērā nevis viss kopumā, bet tikai samērīgi saskaņā ar proporciju, kas noteikta saskaņā ar 46. panta 2. punktu.
38. 46.c panta 2. punkts noteic, ka, ja pabalsts tiek aprēķināts saskaņā ar 46. panta 2. punktu, “citu dalībvalstu atšķirīga veida pabalstus vai citus ienākumus un visus pārējos elementus, kas paredzēti kādas dalībvalsts tiesību aktos, lai piemērotu samazināšanas, apturēšanas vai atsaukšanas noteikumus, ņem vērā proporcionāli apdrošināšanas un/vai dzīvesvietas laika posmiem, kas minēti 46. panta 2. punkta b) apakšpunktā, un izmanto minētā pabalsta aprēķināšanai”.
39. No šīs normas teksta ir skaidrs, ka līdzīgi kā 46.a pants tas attiecas uz valsts tiesību normām par pabalstu samazināšanu, atlikšanu vai atcelšanu. Esmu jau izskaidrojis valsts tiesību normu par samazināšanu nozīmi Regulas Nr. 1408/71 izpratnē. Iepriekš norādīto iemeslu dēļ es neuzskatu, ka Itālijas tiesiskais regulējums, kas liedz piemaksu pie pensijas prasītājam, kura rīcībā esošie ģimenes ienākumi pārsniedz noteiktu līmeni, ir šāda norma.
40. Turklāt, manuprāt, 46.c pants nekādā ziņā nebūtu attiecināms uz šo lietu tāpēc, ka līdzīgi kā 46.a pants tas attiecas vienīgi uz pabalstu pārklāšanos ar citiem ienākumiem, kas gūti citā dalībvalstī. Tas izriet no 46.a–46.c panta sistēmas. 46.a pants nosaka vispārējos noteikumus attiecībā uz pabalstu pārklāšanos; kā analizēts iepriekš (16), šis pants neattiecas uz pensiju pārklāšanos ar tajā pašā dalībvalstī gūtiem ienākumiem. Būtu pārsteidzoši, ja 46.b un 46.c panta, kas nosaka īpašus pārklāšanās noteikumus, piemērošanas jomas būtu atšķirīgas. Šāda interpretācija turklāt ir apstiprināta 46.c pantā, kura nosaukums ir “Īpašie noteikumi, kas piemērojami gadījumā, kad viens vai vairāki 46.a panta 1. punktā minētie pabalsti pārklājas ar vienu vai vairākiem atšķirīga veida pabalstiem vai citu ienākumu, ja ir iesaistītas divas vai vairākas valstis”.
41. Sava argumenta atbalstam attiecībā uz 46.c pantu Košicki citē spriedumu lietā Stefanutti (17), acīmredzot pamatojoties uz to, ka norma Regulā Nr. 1408/71 tika iestrādāta ar Regulu Nr. 1248/92 (18), faktiski lai aizstātu Regulas Nr. 574/72 7. panta 1. punkta b) apakšpunktu (19), kas tika aplūkots lietā Stefanutti . Tiesas sēdē Košicki pārstāvis papildus norādīja, ka no šā sprieduma izriet, ka uz ienākumu, kas ietekmē izmaksājamo pabalstu, ir jāattiecina tas pats samazināšanas koeficients, kas tiek izmantots proporcionālajā aprēķinā.
42. Stefanutti
lietas apstākļu laikā pabalstu pārklāšanās tikai vispārīgi tika regulēta Regulas Nr. 1408/71 12. pantā; Regulas Nr. 574/72 7. pants ietvēra vispārējus šī panta piemērošanas noteikumus. 7. panta 1. punkts tika piemērots personai, kas ir tiesīga saņemt pabalstu saskaņā ar vienas dalībvalsts likumdošanu un “arī ir tiesīga saņemt pabalstus vienā vai vairākās citās dalībvalstīs”. Tā kā šajā lietā tas tā nav, jo pabalsts (kuru Košicki katrā ziņā nav tiesības saņemt) rodas saskaņā ar Itālijas, nevis kādas citas dalībvalsts tiesisko regulējumu, es nesaskatu, kā šīs normas interpretācija lietā Stefanutti
varētu attiekties [uz šo lietu].
50. pants un IIa pielikums – neatkarīgas tiesības saņemt pabalstu un piemaksas “neeksportējamība”
43. INPS
norāda, ka piemaksa kā īpašs no iemaksas neatkarīgs pabalsts, kas minēts Regulas Nr. 1408/71 IIa pielikumā, nav izmaksājama citās dalībvalstīs saskaņā ar šīs regulas 10.a pantu, kas noteic, ka šādi pabalsti tiek piešķirti vienīgi dalībvalstī, kurā dzīvo saņēmējs. Tādējādi, ja piemaksa tiktu uzskatīta kā daļa no teorētiskās summas 46. panta 2. punkta a) apakšpunkta nozīmē, šāds nosacījums tiktu apiets, ja saņēmējs dzīvotu citā dalībvalstī. Attiecībā uz Itālijas iedzīvotājiem Košicki prasītā interpretācija nozīmētu, ka piemaksa tiktu piešķirta divreiz: pirmo reizi attiecībā uz proporcionālo Itālijas pensiju, kas pamatojas uz potenciālo pensiju, kas jau ietver piemaksu, un otro reizi saskaņā ar Regulas Nr. 1408/71 50. pantu, kas nosaka piemaksas piešķiršanu gadījumos, kad kopējā pēc agregācijas un proporcionālās sadales izmaksājamā summa ir mazāka par jebkādu minimālo līmeni, kuru noteicis saņēmēja dzīvesvietas dalībvalsts tiesiskais regulējums.
44. Pamatojoties uz šo analīzi, INPS
secina, ka šajā lietā pareizā aprēķina metode ir i) noteikt potenciālo pensiju, kas būtu izmaksājama, ja visas iemaksas tiktu veiktas saskaņā ar Itālijas tiesisko regulējumu; ii) proporcionāli sadalīt potenciālo pensiju atkarībā no Itālijā pabeigtajiem iemaksu laikposmiem un kopējiem ārvalstīs pabeigto iemaksu laikposmiem; iii) noteikt Itālijas proporcionālo pensiju, kura, izpildoties visiem Itālijas un Kopienu tiesiskās regulējuma nosacījumiem, ir jāpapildina līdz Itālijas tiesiskajā regulējumā noteiktajam minimālajam līmenim.
45. Kā esmu norādījis, piekrītu šim priekšlikumam par pareizo aprēķina metodi šajā lietā, papildinot – tā kā tas ir Kopienu tiesību jautājums –, ka prasītājas tiesības uz piemaksu ir jānosaka atkarībā no kopējās pēc agregācijas un proporcionālās sadales izmaksājamās pensijas (20) . Tomēr tiktāl, ciktāl INPS
argumentiem ir drīzāk vispārēja iedarbība, kas tādējādi liek apšaubīt lietas Stinco
iznākumu, es atsauktos uz šīs lietas sprieduma 17. un 20. punktu, kas atspēko šo argumentu.
46. Iepriekš norādīto iemeslu dēļ es uzskatu, ka šajā lietā pabalsta teorētiskajā summā saskaņā ar 46. panta 2. punkta a) apakšpunktu nav jāiekļauj piemaksa pie pensijas.
Secinājumi
47. Līdz ar to es uzskatu, ka uz Tribunale di Bolzano
iesniegto jautājumu ir jāatbild šādi:
Lai saskaņā ar Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā, 46. panta 2. punkta a) apakšpunktu noteiktu pensijas teorētisko summu, uz kuras balstās proporcionālās pensijas aprēķins, kompetentajai iestādei ir pienākums ņemt vērā piemaksu, kas paredzēta valsts tiesību aktos noteiktā minimuma sasniegšanai, tikai tad, ja attiecīgā persona, ja tā būtu dalībvalstī pabeigusi visus apdrošināšanas un/vai uzturēšanās laikposmus, kas tika pabeigti Eiropas Savienībā, faktiski būtu tiesīga saņemt šo piemaksu saskaņā ar attiecīgās valsts tiesisko regulējumu.
(1) .
(2)  –	1971. gada 14. jūnija Regula (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (OV L 149, 2. lpp.). Regulas teksts, kas attiecas uz lietas faktiskajiem apstākļiem, atrodams Padomes 1996. gada 2. decembra Regulas (EK) Nr. 118/97, ar kuru groza un atjaunina Regulu Nr. 1408/71 un Regulu (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai Nr. 1408/71 (OV L 28, 1. lpp.), A pielikuma I daļā (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”).
(3)  –	1998. gada 24. septembra spriedums lietā C‑132/96 Stinco
un Panfilo/INPS
( Recueil, I‑5225. lpp.).
(4)  –	Skat. manu secinājumu iepriekš minētajā lietā Stinco
un Panfilo/INPS
8.–11. punktu un sprieduma 7. punktu.
(5)  –	Likuma Nr. 668/83 6. pants, kuru groza ar Likumdošanas dekrēta Nr. 503/92 4. pantu.
(6)  –	Autora izcēlums.
(7)  –	Īpaši 19., 30., 32., 35., 46. un 51. punkts.
(8)  –	Turpat, 46. punkts.
(9)  –	Turpat, 46. punkts.
(10)  –	1. panta t) apakšpunkts.
(11)  –	12. panta 2. punkts.
(12)  –	Skat.2002. gada 7. marta spriedumu lietā C‑107/00 Insalaca, ( Recueil, I‑2403. lpp., 16. punkts un tajā minētā judikatūra).
(13)  –	1992. gada 11. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑90/91 un C‑91/91 ( Recueil, I‑3851. lpp.).
(14)  –	Lietderīgai diskusijai par 46. panta darbību skatīt paskaidrojošās piezīmes priekšlikumam par Padomes Regulu, ar kuru grozītu Regulu (EEK) Nr. 1408/71 un Regulu (EEK) Nr. 574/72, (COM (89) 370 galīgā redakcija).
(15)  –	Protams, var būt vairāk nekā divas pensijas; es izmantoju divu pensiju piemēru (relatīvas) vienkāršības labad.
(16)  –	Šo secinājumu 30. punkts.
(17)  –	1987. gada 6. oktobra spriedums lietā 197/85 ( Recueil, 3855. lpp.).
(18)  –	Padomes 1992. gada 30. aprīļa Regula (EEK) Nr. 1248/92, ar kuru groza Regulu Nr. 1408/71 un Regulu Nr. 574/72 (OV L 136, 7. lpp.).
(19)  –	Padomes 1972. gada 21. marta Regula (EEK) Nr. 574/72, ar kuru nosaka īstenošanas kārtību Regulai Nr. 1408/71 (OV L 74, 1. lpp.).
(20)  –	Skat. Regulas Nr. 1408/71 50. pantu, kas apkopots iepriekš 43. punktā.