TIESAS SPRIEDUMS1974. gada 11. jūlijā (*)Lieta 8/74par
lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par EEK līguma 30.–33., 36. un
85. panta interpretāciju, ko Tiesai atbilstoši EEK līguma
177. pantam iesniegusi Tribunal de première instance de Bruxelles (Brisele, Beļģija), šajā tiesā izskatāmajā krimināllietā Procureur du Roi pretBenoît Dassonville_Gustave Dassonvilleun civillietāSA Ets. Fourcroy, SA Breuval et CiepretBenoît un Dassonville.TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs R. Lekūrs [R. Lecourt], palātu priekšēdētāji A. M. Donners [A. M. Donner] un M. Sērensens [M. Sørensen], tiesneši R. Monako [R. Monaco], Ž. Mertenss de Vilmarss [J. Mertens de Wilmars], P. Peskatore [P. Pescatore], H. Kučers [H. Kutscher], K. O’Daleijs [C. Ó Dálaigh] un E. Dž. Makenzijs Stjuarts [A. J. Mackenzie Stuart] (referents)_ģenerāladvokāts A. Trabuki [A. Trabucchi]_sekretārs A. van Haute [A. Van Houtte]_pasludina šo spriedumu.Spriedums1        Tribunal de première instance de Bruxelles
[Briseles Pirmās instances tiesa] ar 1974. gada 11. janvāra
spriedumu, kas Tiesas kancelejā saņemts 1974. gada
8. februārī, saskaņā ar EEK līguma 177. pantu uzdod Tiesai
divus jautājumus par to, kā interpretēt EEK līguma 30., 31., 32., 33.,
36. un 85. pantu, kas skar prasību par oficiāla
eksportētājvalsts valdības izsniegta dokumenta esamību produktiem, uz
kuriem ir norādīts izcelsmes apzīmējums vai nosaukums.2        Uzdodot
pirmo jautājumu, Tiesai tiek lūgts sniegt atbildi par to, vai valsts
noteikumi, kas aizliedz ievest preci, uz kuras ir norādīts izcelsmes
apzīmējums vai nosaukums, ja šādai precei nav pievienots
eksportētājvalsts izdots oficiāls dokuments, kurš apstiprina, ka šai
precei piešķirts attiecīgais izcelsmes apzīmējums vai nosaukums, ir
uzskatāmi par pasākumiem ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu
iedarbību Līguma 30. panta izpratnē.3        Šis
jautājums ir radies saistībā ar krimināllietu, kas Beļģijā ierosināta
pret uzņēmējiem, kuri noteiktā kārtībā saņēmuši Skotu viskija [Scotch whisky],
kas Francijā ir brīvā apgrozībā, partiju un ieveduši to Beļģijā,
nesaņemot no Lielbritānijas muitas dienesta izcelsmes sertifikātu un
tādējādi pārkāpjot Beļģijas tiesību aktus.4        No
lietas materiāliem un mutvārdu procesa izriet, ka uzņēmējs, kurš vēlas
Beļģijā ievest Skotu viskiju, kas Francijā jau ir brīvā apgrozībā,
atšķirībā no importētāja, kas ieved preci tieši no valsts, kurā to ražo,
šo sertifikātu var iegūt tikai ar nopietnām grūtībām.5        Jebkuri
dalībvalstu tirdzniecības noteikumi, kas var tieši vai netieši,
faktiski vai iespējami traucēt Kopienas iekšējo tirdzniecību, ir
jāuzskata par pasākumiem ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu
iedarbību.6        Tā
kā nav izveidota Kopienas sistēma, kas patērētājiem garantētu produkta
atbilstību norādītajam izcelsmes apzīmējumam vai nosaukumam, tad
dalībvalsts pasākumi, kas vērsti pret negodīgu rīcību attiecībā uz
produkta izcelsmi, ir attaisnojami tikai tad, ja tie ir pamatoti un ja
prasītie pierādījumi neapgrūtina tirdzniecību starp dalībvalstīm un līdz
ar to ir pieejami visu dalībvalstu pilsoņiem.7        Pat
neizvērtējot, vai uz šādiem pasākumiem attiecas 36. panta
noteikumi, šie pasākumi saskaņā ar minētā panta otrajā teikumā pausto
principu nekādā ziņā nedrīkst būt līdzeklis patvaļīgas diskriminācijas
vai slēptu ierobežojumu radīšanai dalībvalstu tirdzniecībā.8        Par
šādu līdzekli var uzskatīt formalitātes, kuras dalībvalsts var
pieprasīt kā pierādījumu produkta izcelsmei un kuras bez nopietnām
grūtībām var izpildīt vienīgi tiešie importētāji.9        Tāpēc
dalībvalsts prasība par autentiskuma sertifikātu, ko ir grūtāk iegūt
tiem importētājiem, kuri ieved autentisku produktu, kas ir brīvā apritē
kādā citā dalībvalstī, nekā tiem importētājiem, kuri šo produktu ieved
tieši no izcelsmes valsts, ir pasākums ar kvantitatīvam ierobežojumam
līdzvērtīgu iedarbību, kas ir aizliegts ar Līgumu.10      Ar
otro jautājumu Tiesai tiek lūgta atbilde attiecībā uz to, vai nolīgums,
kura iedarbība ierobežo konkurenci un iespaido tirdzniecību starp
dalībvalstīm, apvienojumā ar valsts noteikumiem par izcelsmes
sertifikātiem ir uzskatāms par spēkā neesošu, ja šis nolīgums tikai ļauj
ekskluzīvajam importētājam izmantot šos noteikumus, lai nepieļautu
paralēlu importēšanu, vai neliedz to darīt.11      Uz
ekskluzivitātes nolīgumu attiecas 85. panta aizliegums, ja šis
nolīgums juridiski vai faktiski liedz ievest attiecīgos produktus no
citām dalībvalstīm aizsargātā zonā jebkuram importētājam, kas nav
ekskluzīvais importētājs.12      Ekskluzivitātes
nolīgums var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, un tā iedarbība
var kavēt konkurenci, ja koncesionārs spēj nepieļaut paralēlu
importēšanu no citām dalībvalstīm teritorijā, attiecībā uz kuru viņam
piešķirtas ekskluzivitātes tiesības, pateicoties nolīguma un tādu valsts
tiesību aktu apvienotai iedarbībai, kas pieprasa vienīgi noteiktu
autentiskuma pierādīšanas līdzekli.13      Lai
varētu spriest, vai šis ir tāds gadījums, ir jāņem vērā ne tikai
tiesības un pienākumi, kas izriet no nolīguma noteikumiem, bet arī
nolīguma ekonomiskais un juridiskais pamatojums un it īpaši tas, vai,
iespējams, pastāv līdzīgi agrāk noslēgti nolīgumi starp šo ražotāju un
koncesionāriem, kas veic uzņēmējdarbību citās dalībvalstīs.14      Šajā
ziņā ievērojami augstāku cenu uzturēšana kādā dalībvalstī salīdzinājumā
ar cenām citā dalībvalstī var likt izvērtēt, vai ekskluzivitātes
nolīgums netiek izmantots, lai liegtu importētājiem iegūt attiecīgā
produkta autentiskuma pierādījumu, kas prasīts tādos valsts tiesību
aktos, kādi minēti iesniedzējtiesas uzdotajā jautājumā.15      Tomēr
ar to vien, ka nolīgums tikai ļauj izmantot šādus valsts tiesību aktus
vai neliedz to izmantošanu, nepietiek, lai nolīgumu atzītu par spēkā
neesošu. Par tiesāšanās izdevumiem16      Tiesāšanās
izdevumi, kas radušies Beļģijas valdībai un Apvienotās Karalistes
valdībai, kā arī Eiropas Kopienu Komisijai, kuras iesniegušas apsvērumus
Tiesā, nav atlīdzināmi. 17      Attiecībā
uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā,
kuru izskata Tribunal de première instance de Bruxelles, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.Ar šādu pamatojumu TIESA_atbildot uz jautājumiem, ko ar 1974. gada 11. janvāra spriedumu tai iesniegusi Tribunal de première instance de Bruxelles, nospriež:1)      dalībvalsts
prasība par autentiskuma sertifikātu, ko ir grūtāk iegūt tiem
importētājiem, kuri ieved autentisku produktu, kas ir brīvā apritē kādā
citā dalībvalstī, nekā tiem importētājiem, kuri šo produktu ieved tieši
no izcelsmes valsts, ir pasākums ar kvantitatīvam ierobežojumam
līdzvērtīgu iedarbību, kas ir aizliegts ar Līgumu;2)      ar
to vien, ka nolīgums tikai ļauj izmantot šādus valsts tiesību aktus vai
neliedz to izmantošanu, nepietiek, lai nolīgumu atzītu par spēkā
neesošu.LecourtDonnerSørensenMonacoMertens de WilmarsPescatoreKutscherÓ DálaighMackenzie StuartPasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1974. gada 11. jūlijā.Sekretārs       PriekšsēdētājsA. Van Houtte       R. Lecourt* Tiesvedības valoda – franču.