62021TJ0310
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (devītā palāta piecu tiesnešu sastāvā)
2026. gada 25. martā (
*1
)
Ārpuslīgumiskā atbildība – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Kravu aviotransporta tirgus – Naudassoda apmēra samazināšana, ko veikusi Vispārējā tiesa – Komisijas atteikums maksāt procentus par pārmaksāto summu – Noilguma termiņš – Termiņa skaitījuma sākumpunkts – Pārtraukšana – Pieļaujamība – Jēdziens “procenti” – Izmantojamā likme
Lietā T‑310/21
Air Canada
, Saint‑Laurent, Kvebeka (Kanāda), ko pārstāv T. Soames, I.‑Z. Prodromou‑Stamoudi, advokāti, un T. Johnston, barrister,
prasītāja,
pret
Eiropas Komisiju, ko pārstāv P. Rossi, M. Domecq, T. Isacu de Groot un L. Wildpanner, pārstāvji,
atbildētāja,
VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta piecu tiesnešu sastāvā)
apspriežu laikā šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs S. Papasavs [S. Papasavvas], tiesneši L. Trišo [L. Truchot], H. Kanninens [H. Kanninen] (referents), M. Sampols Pukuruļs [M. Sampol Pucurull] un T. Perišina [T. Perišin],
sekretāre: M. Zvozdžaka‑Karbona [M. Zwozdziak‑Carbonne], administratore,
ņemot vērā tiesvedības rakstveida daļu, tajā skaitā:
–
2022. gada 5. jūlija rīkojumu, ar kuru lemšana par Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību atlikta līdz lietas izskatīšanai pēc būtības;
–
2023. gada 10. augusta lēmumu, kas pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas pieņemts uz Vispārējās tiesas Reglamenta 69. panta d) punkta pamata un ar ko tiesvedība apturēta līdz galīgā nolēmuma pieņemšanai lietā Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), kurā spriedums taisīts 2024. gada 11. jūnijā;
–
lietas dalībnieku apsvērumus, kas Vispārējās tiesas sekretariātā iesniegti 2024. gada 25. un 29. jūlijā, par 2024. gada 11. jūnija sprieduma Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) ietekmi uz šo lietu;
pēc 2025. gada 5. jūnija tiesas sēdes
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar celto prasību prasītāja – Air Canada –, pamatojoties uz LESD 268. pantu un 340. panta otro daļu, galvenokārt prasa atlīdzināt zaudējumus, kas tai esot nodarīti ar Eiropas Komisijas atteikumu tai samaksāt procentus, kuri maksājami uz LESD 266. panta pirmās daļas pamata un atbilstoši 2015. gada 16. decembra spriedumam Air Canada/Komisija (T‑9/11, nav publicēts, EU:T:2015:994), vai – pakārtoti –, pamatojoties uz LESD 263. pantu, atcelt Komisijas 2021. gada 25. marta lēmumu par atteikumu maksāt procentus pēc likumiskās likmes.
I. Tiesvedības priekšvēsture
2
Prasītāja ir lidsabiedrība, kas darbojas kravu aviotransporta tirgū.
3
2010. gada 9. novembrī Komisija pieņēma Lēmumu C(2010) 7694, galīgā redakcija, par procedūru uz Līguma par Eiropas Savienības darbību 101. panta, Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) līguma 53. panta un Nolīguma starp Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par gaisa transportu 8. panta pamata (Lieta COMP/39258 – Kravu aviotransports) (turpmāk tekstā – “2010. gada 9. novembra lēmums”).
4
2010. gada 9. novembra lēmumā ir norādīts 21 adresāts, tostarp prasītāja. Šā lēmuma pamatojumā ir aprakstīts vienots un turpināts LESD 101. panta, EEZ līguma 53. panta un Nolīguma starp Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par gaisa transportu 8. panta pārkāpums. Šajā pamatojumā ir teikts, ka šā lēmuma adresāti bija saskaņojuši savu rīcību, nosakot cenas par EEZ un Šveices teritorijā sniegtiem kravu aviotransporta pakalpojumiem.
5
Ar 2010. gada 9. novembra lēmuma 1.–4. pantu šā lēmuma adresātiem tiek pārmesta rīcība, kas kvalificējama kā vienots un turpināts pārkāpums.
6
2010. gada 9. novembra lēmuma 5. pants attiecas uz naudassodiem. Ciktāl nozīmīgi šai tiesvedībai, šajā pantā ir noteikts:
“Par [2010. gada 9. novembra lēmuma] 1.–4. pantā minētajiem pārkāpumiem tiek uzlikti šādi naudassodi:
a)
Air Canada: 21037500 [EUR];
[..].
Šie naudassodi ir maksājami euro valūtā trīs mēnešu laikā no šā lēmuma paziņošanas dienas [..].
Pēc šā termiņa beigām automātiski tiks aprēķināti procenti pēc likmes, kas vienāda ar Eiropas Centrālās bankas galvenajiem refinansēšanas darījumiem tā mēneša pirmajā dienā, kad pieņemts [2010. gada 9. novembra lēmums], izmantotās likmes un 3,5 procentpunktu kopsummu.
Ja [2010. gada 9. novembra lēmuma] 1. pantā minēts uzņēmums šo lēmumu pārsūdz, minētajam uzņēmumam naudassoda summa ir jāsedz ne vēlāk kā termiņa dienā, iesniedzot pieņemamu bankas galvojumu (garantiju) vai veicot naudassoda summas provizorisku samaksu atbilstoši Komisijas Regulas (EK, Euratom) Nr. 2342/2002 85.a panta 1. punktam.”
7
Prasītāja 2011. gada 6. janvārī cēla prasību, ar kuru lūdza atcelt 2010. gada 9. novembra lēmumu.
8
2011. gada 10. februārī prasītāja provizoriski samaksāja ar 2010. gada 9. novembra lēmuma 5. pantu uzliktā naudassoda kopsummu.
9
Ar 2015. gada 16. decembra spriedumu Air Canada/Komisija (T‑9/11, nav publicēts, EU:T:2015:994) Vispārējā tiesa 2010. gada 9. novembra lēmumu, ciktāl tas attiecas uz prasītāju, atcēla.
10
2016. gada 5. februārī Komisija informēja prasītāju par savu lēmumu tai atmaksāt summu, kura vienāda ar tās provizoriski samaksāto naudassodu (21037500 EUR) un kurai pieskaitīta garantētā atdeve (peļņa) (468540,80 EUR) (turpmāk tekstā – “2016. gada 5. februāra lēmums”). Tā precizēja, ka šī summa – 21506040,80 EUR – “tiks pārskaitīta šodien”.
11
Prasītāja šo summu saņēma 2016. gada 8. februārī.
12
2021. gada 4. februārī prasītāja nosūtīja Komisijai vēstuli, kurā tā lūdza samaksāt tai šādas summas:
–
starpību starp summu, kas tai bija maksājama kā “nokavējuma” procenti pēc likmes 4,5 % (Eiropas Centrālās bankas (ECB) refinansēšanas darījumiem izmantotās procentu likmes un 3,5 procentpunktu kopsumma), kuri aprēķināti par laikposmu no 2011. gada 10. februāra līdz 2016. gada 8. februārim, un garantētā atdeve, kas samaksāta 2016. gada 8. februārī, proti, 468540,80 EUR;
–
saliktos procentus, kas aprēķināti par summu, kas vēl maksājama kā nokavējuma procenti, par laikposmu no dienas, kurā Komisija veica atmaksu, proti, 2016. gada 8. februāra, līdz dienai, kad faktiski samaksāta iepriekšējā ievilkumā minētā summa, pēc likmes, kas ir ECB refinansēšanas darījumiem 2010. gada 1. novembrī izmantotās procentu likmes, proti, 1 %, un 3,5 procentpunktu kopsumma.
13
2021. gada 25. martā Komisija informēja prasītāju par savu lēmumu neapmierināt šā sprieduma 12. punktā aprakstīto lūgumu (turpmāk tekstā – “2021. gada 25. marta vēstule”) ar tādu pamatojumu, ka šim lūgumam bija iestājies noilgums uz Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. panta pamata.
II. Lietas dalībnieku prasījumi
14
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt Komisijas iebildi par nepieņemamību;
–
piespriest Eiropas Savienībai, ko pārstāv Komisija, segt zaudējumus, kas nodarīti Air Canada, jo Komisija nav samaksājusi nokavējuma procentus un saliktos procentus atbilstoši LESD 266. panta pirmajai daļai, kas būtu nepieciešams, lai izpildītu 2015. gada 16. decembra spriedumu Air Canada/Komisija (T‑9/11, nav publicēts, EU:T:2015:994), un tādēļ uz LESD 340. panta otrās daļas, 268. panta un 266. panta pirmās daļas pamata samaksāt šādas summas:
–
summu, kas atbilst maksājamajiem nokavējuma procentiem, proti, procentiem par 21037500 EUR pēc likmes, kas ir vienāda ar ECB refinansēšanas darījumiem 2010. gada 1. novembrī izmantotās procentu likmes, proti, 1 %, un 3,5 procentpunktu kopsumma, par laikposmu no 2011. gada 10. februāra līdz 2016. gada 8. februārim, atskaitot jau samaksāto garantēto atdevi 468540,80 EUR apmērā, tātad kopumā 4264896,70 EUR, vai, pretējā gadījumā, pēc procentu likmes, ko Vispārējā tiesa atzītu par pienācīgu;
–
summu, kas atbilst maksājamajiem procentiem par 4264896,70 EUR pēc likmes, kas ir vienāda ar ECB refinansēšanas darījumiem 2010. gada 1. novembrī izmantotās procentu likmes, proti, 1 %, un 3,5 procentpunktu kopsummu, par laikposmu no 2016. gada 9. februāra līdz lūguma samaksāt procentus iesniegšanas dienai (2021. gada 4. februārim), kopumā 958550,14 EUR apmērā, vai, pretējā gadījumā, pēc likmes un par laikposmu, kurus Vispārējā tiesas atzītu par pienācīgu; un
–
summu, kas vienāda ar saliktajiem procentiem par to procentu summu, kuri vēl nav samaksāti par maksājamo summu līdz lūguma samaksāt procentus iesniegšanas dienai (5223446,84 EUR), vai citu summu, ko Vispārējā tiesa atzītu par pienācīgu, pēc likmes, kas vienāda ar ECB refinansēšanas darījumiem 2010. gada 1. novembrī izmantotās procentu likmes, proti, 1 %, un 3,5 procentpunktu kopsummu, par laikposmu no 2021. gada 5. februāra līdz dienai, kad Komisija atlīdzinās Air Canada maksājamo procentu summu, vai, pretējā gadījumā, pēc Vispārējās tiesas par pienācīgu atzītas procentu likmes un par pienācīgu atzītu laikposmu;
–
pakārtoti – atcelt 2021. gada 25. marta vēstuli;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
15
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību ka nepieņemamu;
–
pakārtoti – noraidīt prasību kā nepamatotu;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
III. Juridiskais pamatojums
16
Tā kā prasītājas galvenais prasījums attiecas uz atlīdzinājumu, tas būtu jāizvērtē vispirms.
A. Par prasījumu par atlīdzinājumu
1.
Par Komisijas izvirzītajām iebildēm par nepieņemamību
17
Savos apsvērumos par to, kā 2024. gada 11. jūnija spriedums Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) ietekmē šo lietu, Komisija ir norādījusi, ka tā uztur spēkā abas iebildes par nepieņemamību, ar kurām tiek apgalvots, pirmkārt, ka prasījumam par atlīdzinājumu ir iestājies noilgums uz Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. panta pamata un, otrkārt, ka zaudējumu atlīdzināšanas prasība nav iederīgs tiesību aizsardzības līdzeklis, ar ko varētu apšaubīt 2015. gada 16. decembra sprieduma Air Canada/Komisija (T‑9/11, nav publicēts, EU:T:2015:994) izpildi.
18
Vispirms ir jāizvērtē otrā iebilde par nepieņemamību.
a)
Par otro iebildi par nepieņemamību, ar ko tiek apgalvots, ka atlīdzināšanas prasība nav iederīgs tiesību aizsardzības līdzeklis, ar ko iebilst pret 2015. gada 16. decembra sprieduma Air Canada/Komisija (T‑9/11) izpildi
19
Komisija būtībā apgalvo, ka prasītāja nav izmantojusi iederīgu tiesību aizsardzības līdzekli, lai iebilstu pret 2015. gada 16. decembra sprieduma Air Canada/Komisija (T‑9/11, nav publicēts, EU:T:2015:994) izpildi. Prasītājai esot bijusi jāceļ atcelšanas prasība par lēmumu, ar kuru Komisija noteikusi summu, kas jāatmaksā prasītājai, proti, nepamatoti samaksātā naudassoda pamatsumma, kam pieskaitīta iegūtā atdeve, nevis jāceļ atlīdzināšanas prasība.
20
Komisija piebilst, ka prasījums par atlīdzinājumu ir uzskatāms par LESD 263. pantā paredzētā termiņa, kurā pārsūdzams lēmums par atmaksu, apiešanu. Proti, šis lēmums tika pieņemts 2016. gada februārī, savukārt šī atlīdzināšanas prasība tika celta tikai 2021. gada jūnijā.
21
Prasītāja Komisijas argumentācijai nepiekrīt.
22
Jāatgādina, ka, ja prasītājs lūdz – kā šajā gadījumā – samaksāt procentus, kas pēc atceļoša sprieduma maksājami uz LESD 266. panta pirmās daļas pamata, apgalvotos zaudējumus ir izraisījusi Komisijas vainojamā atturēšanās veikt pasākumu, ko ietver atceļošā sprieduma izpilde, un to pienākumu neizpilde, kuri izriet no šīs normas (rīkojums, 2005. gada 4. maijs, Holcim (France)/Komisija, T‑86/03, EU:T:2005:157, 51. punkts).
23
Proti, no LESD 266. panta pirmās daļas izriet, ka iestādei, kura pieņēmusi atcelto aktu, jāveic vajadzīgie pasākumi, lai izpildītu spriedumu, ar kuru šis akts atzīts par spēkā neesošu ar ex tunc iedarbību. Tas citastarp nozīmē summu, kas nepamatoti saņemtas, pamatojoties uz minēto aktu, kā arī nokavējuma procentu samaksu (skat. spriedumu, 2024. gada 11. jūnijs, Komisija/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
24
Ar LESD 266. pantu nav ieviests īpašs tiesību aizsardzības līdzeklis, kas nodrošinātu Savienības tiesu spriedumu izpildi. Ja tiesību subjekts uzskata, ka akts, kas pieņemts, lai aizstātu atcelto aktu, nav saderīgs ar sprieduma pamatojumu un rezolutīvo daļu, tas, pamatojoties uz LESD 263. pantu, var celt jaunu atcelšanas prasību. Turpretī LESD 265. pantā paredzētā prasība sakarā ar bezdarbību ir uzskatāma par atbilstīgu līdzekli, ar kura palīdzību ir iespējams atzīt, ka Savienības iestāde ir prettiesiski atturējusies veikt pasākumus, kas nepieciešami, lai izpildītu spriedumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 5. septembris, Éditions Odile Jacob/Komisija, T‑471/11, EU:T:2014:739, 71. punkts un tajā minētā judikatūra). Savukārt LESD 268. pantā un 340. panta otrajā daļā paredzētās atlīdzināšanas prasības nolūks ir panākt, ka tiek atlīdzināts kaitējums, ko izraisījusi prettiesiska rīcība Savienības tiesas nolēmuma izpildes gaitā.
25
Turklāt jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atlīdzināšanas prasība tika ieviesta kā autonoms tiesību aizsardzības līdzeklis, kuram ir īpaša funkcija tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmā un kura izmantošana ir atkarīga no nosacījumiem, kas formulēti, ņemot vērā tā konkrēto priekšmetu (šajā nozīmē skat. rīkojumus, 1993. gada 21. jūnijs, Van Parijs u.c./Padome un Komisija, C‑257/93, EU:C:1993:249, 14. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2004. gada 23. marts, Médiateur/Lamberts, C‑234/02 P, EU:C:2004:174, 59. punkts, un 2025. gada 3. februāris, Kerkosand/Komisija, T‑216/24, nav publicēts, EU:T:2025:142, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
26
Tomēr, lai gan lietas dalībnieks var rīkoties, izvirzot prasījumu par atlīdzinājumu, kad neviena tiesību norma tam neuzliek pienākumu prasīt prettiesiskā akta, ar kuru tam nodarīts kaitējums, atcelšanu, šādā veidā tas tomēr nevar izvairīties no tādas prasības nepieņemamības, kas ir celta par to pašu prettiesisko rīcību un ir vērsta uz tiem pašiem finansiālajiem mērķiem (skat. spriedumu, 2019. gada 5. septembris, Eiropas Savienība/Guardian Europe un Guardian Europe/Eiropas Savienība, C‑447/17 P un C‑479/17 P, EU:C:2019:672, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
27
Tātad, ja atlīdzināšanas prasība īstenībā ir vērsta uz to, lai panāktu tāda individuāla lēmuma atsaukšanu, kas ir kļuvis galīgs, un ja tās apmierināšanas gadījumā šīs prasības rezultātā tiek atceltas šā lēmuma tiesiskās sekas, šī atlīdzināšanas prasība ir jāatzīst par nepieņemamu. Tas tā ir tad, ja prasītāja, izvirzīdama pamatu par atlīdzinājumu, vēlas panākt rezultātu, kas ir identisks tam, kādu prasītājam būtu devis labvēlīgs iznākums atcelšanas prasībā, ko tas nav cēlis paredzētajā laikā (skat. spriedumu, 2019. gada 5. septembris, Eiropas Savienība/Guardian Europe un Guardian Europe/Eiropas Savienība, C‑447/17 P un C‑479/17 P, EU:C:2019:672, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
28
Tādēļ ir jānoskaidro, vai, kā apgalvo Komisija, prasījuma par atlīdzinājumu atzīšana par pieņemamu šajā gadījumā nozīmētu apiet – ko liedzot šā sprieduma 24.–27. punktā izklāstītā judikatūra – to, ka prasītāja nav ar atcelšanas prasību, kas būtu celta LESD 263. pantā prasības celšanai paredzētajā termiņā, pārsūdzējusi 2016. gada 5. februāra lēmumu.
29
Šajā ziņā judikatūra nepārprotami liecina, ka principā iestādes klusēšanu vien nevar pielīdzināt implicītam atteikumam, izņemot gadījumu, ja tādas sekas ir tieši formulētas Savienības tiesību normā. Neizslēdzot to, ka konkrētos apstākļos šis princips varētu nebūt piemērojams un ka līdz ar to iestādes klusēšanu vai bezdarbību izņēmuma kārtā varētu uzskatīt par pielīdzināmu implicītam atteikumam, Tiesa ir izsecinājusi, ka akts, ar kuru Komisija atmaksā uzņēmumam naudu, kas ietver tikai nepamatoti samaksāta naudassoda pamatsummu, bez tieši formulētas nostājas par procentu samaksu, nav uzskatāms par implicītu atteikumu maksāt šādus procentus, ko varētu pārsūdzēt ar atcelšanas prasību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2004. gada 9. decembris, Komisija/Greencore, C‑123/03 P, EU:C:2004:783, 45. punkts).
30
Pirmkārt, nevienā Savienības tiesību normā nav paredzēts, ka Komisijas klusēšana nozīmētu implicītu atteikumu saistībā ar sprieduma izpildi uz LESD 266. panta pirmās daļas pamata. Otrkārt, nešķiet, ka tādos apstākļos kā šajā lietā aplūkojamie Komisijas klusēšanu varētu pielīdzināt implicītam atteikumam. Proti, 2016. gada 5. februāra lēmumā, kas adresēts prasītājai, Komisija ir tikai norādījusi summu, ko tā plānoja samaksāt. Tā gan ir precizējusi, ka tā ne tikai atmaksās provizoriski samaksāto naudassoda summu, bet arī šai summai pieskaitīs garantēto atdevi. No 2016. gada 5. februāra lēmuma, kā arī no e‑pasta sarakstes starp prasītāju un Komisiju laikā no 2015. gada 23. decembra līdz 2016. gada 17. februārim attiecībā uz atmaksu izriet, ka Komisija nekad nav ar tiešu formulējumu paudusi nostāju par tādu procentu samaksu kā šajā lietā prasītājas prasītie. Saistībā ar šo tiesvedību Komisija nav minējusi nevienu konkrētu apstākli, kas attaisnotu to, ka šis lēmums izņēmuma kārtā būtu uzskatāms par implicītu atteikumu samaksāt procentus, un arī lietas materiāli neliecina par tādu apstākli.
31
Šādos apstākļos tieši tāds akts kā šajā gadījumā aplūkojamā 2021. gada 25. marta vēstule, kurā ar tiešu formulējumu noraidīts lūgums samaksāt procentus, ir uzskatāms par aktu, par ko var celt atcelšanas prasību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2004. gada 9. decembris, Komisija/Greencore, C‑123/03 P, EU:C:2004:783, 47. punkts, un rīkojums, 2005. gada 4. maijs, Holcim (France)/Komisija, T‑86/03, EU:T:2005:157, 43. punkts).
32
Līdz ar to ir uzskatāms, ka 2016. gada 5. februāra lēmumā runa nav par procentu maksāšanu un līdz ar to nebija uzskatāms, ka atteikumu samaksāt varētu pārsūdzēt ar atcelšanas prasību. Tātad nepareizs ir Komisijas apgalvojums, ka atlīdzināšanas prasības celšana ir uzskatāma par veidu, kā apiet apstākli, ka prasītāja nav cēlusi atcelšanas prasību par minēto lēmumu.
33
Līdz ar to otrā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.
b)
Par pirmo iebildi par nepieņemamību, ar ko tiek apgalvots, ka prasījumam par atlīdzinājumu ir iestājies noilgums
34
Komisija apgalvo, ka prasībai par zaudējumu atlīdzināšanu ir iestājies noilgums uz Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. panta pamata.
35
Tā uzskata, ka, ja izdarītu pieņēmumu, ka noilguma termiņa skaitījums ir sācies ne vēlāk kā atmaksas dienā – 2016. gada 8. februārī, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. pantā paredzētais piecus gadus ilgais noilguma termiņš beidzās ne vēlāk kā 2021. gada 8. februārī. Turklāt, pat ja izdarītu pieņēmumu, ka noilguma termiņš vēl nebija beidzies un ka 2021. gada 25. marta vēstulei bija tādas sekas, ka šis termiņš tika pārtraukts, tā šo termiņu atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. pantam esot pagarinājusi tikai līdz 2021. gada 25. maijam. Proti, pēdējā minētā norma ietverot tikai norādi par LESD 263. pantā minēto divus mēnešus ilgo termiņu, nevis arī par Vispārējās tiesas Reglamenta 60. pantā paredzēto paušālo termiņu, kas noteikts, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, proti, desmit dienām. Proti, minētais 60. pants esot piemērojams tikai procesuālajiem termiņiem. Taču Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. panta pirmajā daļā esot paredzēts noilguma termiņš, nevis procesuāls termiņš. Savas argumentācijas pamatojumā Komisija atsaucas uz 2012. gada 8. novembra spriedumu Evropaïki Dynamiki/Komisija (C‑469/11 P, EU:C:2012:705, 52., 54. un 56. punkts).
36
Prasītāja noraida Komisijas argumentus un norāda, ka Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. pantā norādītais, LESD 263. pantā paredzētais divus mēnešus ilgais termiņš, kurā iesniedzams prasības pieteikums par atbildi uz sākotnējo lūgumu, ir jāpagarina par Reglamenta 60. pantā paredzēto paušālo termiņu, kas noteikts, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, proti, par desmit dienām. Tātad tās atlīdzināšanas prasība esot celta paredzētajā termiņā.
1) Par prasījuma par atlīdzinājumu noilguma termiņa skaitījuma sākumpunktu
37
Turklāt Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. panta pirmā daļa, kas uz minēto statūtu 53. panta pirmās daļas pamata piemērojama arī tiesvedībā Vispārējā tiesā, ir formulēta šādi:
“Lietas pret Savienību sakarā ar ārpuslīgum[iskām] saistībām nevar ierosināt, ja pagājuši pieci gadi pēc notikuma, kas ļāvis lietu ierosināt. Noilguma termiņu pārtrauc, ja Tiesā ir ierosināta lieta vai ja pirms šādas lietas cietusī puse iesniegusi lūgumu attiecīgajai Savienības iestādei. Pēdējā gadījumā lieta jāierosina divos mēnešos, kā tas paredzēts [LESD] 263. pantā; vajadzības gadījumā piemēro [LESD] 265. panta otro daļu.”
38
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šo noilguma termiņu sāk skaitīt, ja ir izpildīti visi nosacījumi, kādiem ir pakļauts pienākums atlīdzināt zaudējumus, un tostarp tad, ja ir radušies atlīdzināmie zaudējumi (skat. spriedumu, 2012. gada 8. novembris, Evropaïki Dynamiki/Komisija, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
39
Tādā situācijā kā šajā lietā aplūkojamā, kurā runa ir par tādu zaudējumu atlīdzināšanu, kas vienādi ar to procentu summu, kuri maksājami par nepamatoti samaksāto naudassoda pamatsummu, tieši apgalvotā Komisijas atturēšanās samaksāt attiecīgajai personai procentus uz LESD 266. panta pirmās daļas pamata ir apgalvoto zaudējumu cēlonis. No tā izriet arī tas, ka šī atturēšanās ir uzskatāma par “notikumu” Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. panta pirmās daļas pirmā teikuma izpratnē, kas izraisa piecus gadus ilgā noilguma termiņa skaitījuma sākšanu (šajā nozīmē skat. rīkojumus, 2023. gada 27. oktobris, British Airways/Komisija, C‑138/23 P, nav publicēts, EU:C:2023:821, 57. punkts, un 2005. gada 4. maijs, Holcim (France)/Komisija, T‑86/03, EU:T:2005:157, 40. un 51. punkts).
40
Šajā gadījumā apgalvotā Komisijas atturēšanās veikt pasākumus, ko ietver 2015. gada 16. decembra sprieduma Air Canada/Komisija (T‑9/11, nav publicēts, EU:T:2015:994) izpilde, konkretizējās 2016. gada 8. februārī ar nepamatoti samaksātās naudassoda pamatsummas faktisko atmaksu, kam tika pieskaitīta garantēta atdeve, bet ne šā sprieduma 23. punktā minētie procenti.
41
Tātad ir uzskatāms, ka noilguma termiņa skaitījums ir sācies 2016. gada 8. februārī, turklāt lietas dalībnieki par to ir vienisprātis.
2) Par prasījuma par atlīdzinājumu noilguma termiņa beigām
42
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. pantu ārpuslīgumiskās atbildības jomā noilguma termiņa skaitījums ir uzskatāms par pārtrauktu, ja Eiropas Savienības Tiesā tiek iesniegts prasības pieteikums vai ja pirms šādas prasības cietusī persona iesniedz lūgumu attiecīgajai Savienības iestādei.
43
Attiecībā uz otro gadījumu, kurā attiecīgā persona Savienības atbildīgajai iestādei iesniedz lūgumu atlīdzināt apgalvotos zaudējumus, ir iespējamas divas situācijas. Pirmajā attiecīgā persona negaida, vai un kad atbildīgā iestāde izskatīs tās lūgumu, bet pirms LESD 265. panta otrajā daļā paredzētā termiņa beigām iesniedz Savienības tiesai prasības pieteikumu. Otrajā atbildīgā iestāde noraida sākotnējo lūgumu vai uz to neatbild LESD 265. panta otrajā daļā paredzētajā termiņā, un šādā gadījumā termiņa skaitījums ir pārtraucams vienīgi tad, ja pēc šā lūguma attiecīgi LESD 263. vai 265. pantā noteiktajā termiņā tiek iesniegts prasības pieteikums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1967. gada 14. jūlijs, Kampffmeyer u.c./Komisija, 5/66, 7/66, no 13/66 līdz 16/66 un no 18/66 līdz 24/66, nav publicēts, EU:C:1967:31, 337. lpp., un rīkojumu, 1999. gada 4. augusts, Fratelli Murri/Komisija, T‑106/98, EU:T:1999:163, 29. punkts). Abās šajās situācijās noilguma termiņa skaitījums ir uzskatāms par pārtrauktu dienā, kad attiecīgā Savienības iestāde ir saņēmusi sākotnējo lūgumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2007. gada 27. septembris, Pelle un Konrad/Padome un Komisija, T‑8/95 un T‑9/95, EU:T:2007:298, 80. punkts un tajā minētā judikatūra).
44
Tātad Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. panta pirmajā daļā ir paredzēti vairāki termiņi. Pirmkārt, tajā ir noteikts piecus gadus ilgs noilguma termiņš. Otrkārt, gadījumā, ja sākotnējais lūgums atbildīgajai iestādei ietver norādi par LESD 263. pantā paredzēto termiņu, vēl ir jāprecizē, ka attiecīgajā gadījumā piemērojamas ir LESD 265. panta otrās daļas normas.
45
Kā jau norādīts šā sprieduma 41. punktā, noilguma termiņa skaitījums ir sācies 2016. gada 8. februārī. Prasītāja sākotnējo lūgumu iesniedza 2021. gada 4. februārī, tātad pirms 2021. gada 8. februāra, kad beidzās noilguma termiņš. Komisija tās lūgumu noraidīja 2021. gada 25. martā.
46
Prasītāja šo prasību cēla 2021. gada 2. jūnijā, tātad divus mēnešus un astoņas dienas pēc tam, kad Komisija 2021. gada 25. martā noraidīja tās sākotnējo lūgumu.
47
Lietas dalībnieki iebilst pret to, ka tiktu piemērots Reglamenta 60. pantā paredzētais termiņš, kas noteikts, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, proti, desmit dienas, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. panta pirmajā daļā minētajā (ar atsauci uz LESD 263. pantu) divu mēnešu termiņā.
48
Reglamenta 60. pantā ir paredzēts, ka procesuālos termiņus pagarina par termiņu, kas noteikts, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, proti, par desmit dienām. Šis termiņš tika ieviests, lai ņemtu vērā sarežģījumus, ar kādiem lietas dalībnieki saskaras tādēļ, ka tie atrodas lielākā vai mazākā attālumā no Tiesas mītnes (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 8. novembris, Evropaïki Dynamiki/Komisija, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, 48. punkts).
49
Jāatgādina, ka Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. panta pirmajā daļā paredzētais piecus gadus ilgais noilguma termiņš nav procesuālais termiņš. Pēc būtības tas atšķiras no šāda termiņa (spriedums, 2012. gada 8. novembris, Evropaïki Dynamiki/Komisija, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, 49. punkts). No tā izriet, ka paušālais termiņš, kas noteikts, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, proti, desmit dienas, nav piemērojams minētajam noilguma termiņam (spriedums, 2012. gada 8. novembris, Evropaïki Dynamiki/Komisija, C‑469/11 P, EU:C:2012:705, 59. punkts).
50
Attiecībā uz Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. panta pirmajā daļā minēto (ar atsauci uz LESD 263. pantu) divu mēnešu termiņu runa ir par termiņu, kas atšķiras no noilguma termiņa. Tajā ir paredzētas procesuālas darbības, kas attiecīgajai personai ir jāveic, lai tās atlīdzināšanas prasība būtu pieņemama pēc noilguma termiņa pārtraukšanas.
51
No judikatūras izriet, ka Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. panta pirmajā daļā paredzētajam (ar atsauci uz LESD 263. pantu) divu mēnešu termiņam ir tādas sekas, ka saistībā ar noilguma termiņa skaitījuma pārtraukšanu ir piemērojami noteikumi par to termiņu aprēķināšanu, kuri piemērojami saistībā ar pēdējo minēto pantu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 7. februāris, Schulte/Padome un Komisija, T‑261/94, EU:T:2002:27, 63. punkts un tajā minētā judikatūra) un aptver arī Reglamenta 60. pantā paredzēto termiņa pagarinājumu, kurš noteikts, balstoties uz apsvērumiem par attālumu (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2001. gada 19. septembris, Jestädt/Padome un Komisija, T‑332/99, EU:T:2001:218, 53. punkts).
52
Tātad, tā kā ar LESD 263. pantu ieviestais termiņš ir procesuāls termiņš, no Reglamenta 60. panta izriet, ka jebkurš šādi piemērotais termiņš ir jāpagarina par paušālu termiņu, kas noteikts, pamatojoties uz apsvērumiem par attālumu, proti, par desmit dienām. Tātad, ciktāl Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. pants ietver tieši formulētu norādi par termiņu, kas ieviests ar LESD 263. pantu, un tā kā 46. pants neietver nevienu normu, kas kavētu Reglamenta 60. panta piemērošanu, tas vien, ka trūkst atsauču uz minēto 60. pantu, pretēji tam, ko apgalvo Komisija, šajā gadījumā nevar kavēt 60. panta piemērošanu.
53
Noslēgumā ir secināms, ka noilguma termiņa skaitījumu pārtrauca sākotnējais lūgums, ko prasītāja iesniedza 2021. gada 4. februārī pirms piecus gadus ilgā posma beigām. Pēc tam tā savu prasību cēla divus mēnešus un desmit dienas ilgajā termiņā pēc tam, kad Komisija 2021. gada 25. martā atbildēja uz tās lūgumu. Tātad prasījumam par atlīdzinājumu, kas izvirzīts saistībā ar šo prasību, noilgums nav iestājies.
54
Līdz ar to pirmais nepieņemamības pamats ir jānoraida.
55
Līdz ar to Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību kopumā ir jānoraida un ir jāizvērtē prasījuma par atlīdzinājumu pamatotība.
2.
Par lietas būtību
56
Prasītāja būtībā prasa, pirmkārt, atlīdzināt zaudējumus, kas izriet no tā, ka Komisija ir nepilnīgi izpildījusi 2015. gada 16. decembra spriedumu Air Canada/Komisija (T‑9/11, nav publicēts, EU:T:2015:994), proti, 2016. gada 8. februārī saistībā ar nepamatoti saņemtās naudassoda summas atmaksu nenotikušās visus maksājamo procentu samaksāšanas dēļ un, otrkārt, samaksāt nokavējuma procentus, kas aprēķināti par šā atlīdzinājuma summu par laikposmu no šīs dienas līdz laikam pēc šīs dienas līdz šā sprieduma izpildei.
57
Saskaņā ar LESD 340. panta otro daļu ārpuslīgumiskās atbildības jomā Savienība saskaņā ar vispārējiem tiesību principiem, kas kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām, novērš jebkādu kaitējumu, ko radījušas tās iestādes vai to darbinieki, pildot savus pienākumus.
58
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās ir atkarīga no tā, vai ir izpildīti visi nosacījumi, proti, tādas tiesību normas pietiekami būtiska pārkāpuma esamība, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, zaudējumu esamība un cēloņsakarība starp akta autora pienākumu pārkāpumu un cietušajām personām nodarītajiem zaudējumiem (skat. spriedumu, 2019. gada 10. septembris, HTTS/Padome, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
a)
Par prasījuma par atlīdzinājumu sakarā ar 2015. gada 16. decembra sprieduma Air Canada/Komisija (T‑9/11) nepilnīgu izpildi
1) Tādas tiesību normas pietiekoši būtisks pārkāpums, ar kuru piešķirtas tiesības privātpersonām
59
Prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi LESD 266. panta pirmo daļu, atteikdamās tai samaksāt procentus, ar kuriem paredzēts paušāli atlīdzināt neiespējamību izmantot uzliktā naudassoda dēļ provizoriski samaksāto summu (turpmāk tekstā – “paušālie procenti”). No 2021. gada 20. janvāra sprieduma Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) izrietot, ka šāds atteikums samaksāt ir uzskatāms par būtisku minētā panta pārkāpumu. Tiesības uz atdošanu (restitūciju) pilnā apmērā esot apmierināmas, samaksājot arī šādus procentus pēc likmes, kas ir vienāda ar ECB refinansēšanas darījumiem izmantotās procentu likmes un 3,5 procentpunktu kopsummu, šajā gadījumā 4,5 %. Šī likme izrietot no Komisijas Regulas (EK, Euratom) Nr. 2342/2002 (2002. gada 23. decembris), ar ko paredz īstenošanas kārtību Padomes Regulai (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (OV 2002, L 357, 1. lpp.), 86. panta piemērošanas. Tātad tā lūdz piespriest Komisijai samaksāt starpību starp procentiem, kurus tā iekasējusi, un procentiem, kas tai esot bijis jāiekasē kā paušāli procenti. Apsvērumos par 2024. gada 11. jūnija spriedumu Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) prasītāja apgalvo, ka minētais spriedums apstiprina tās nostāju.
60
Atbildes rakstā un atbildes rakstā uz repliku Komisija apgalvo, ka tā nav pārkāpusi LESD 266. pantu un vēl jo mazāk ir izdarījusi būtisku šīs normas pārkāpumu. Šajā ziņā tā atgādina, ka tā ir atmaksājusi prasītājai provizoriski samaksāto naudassoda summu, kurai pieskaitīti uzkrātie procenti, atbilstoši Regulas Nr. 2342/2002 85.a panta 2. punktam, lai izslēgtu jebkādu nepamatotu iedzīvošanos.
61
Apsvērumos par 2024. gada 11. jūnija spriedumu Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) Komisija atzīst, ka minētais spriedums ietver prasītājai labvēlīgu vispārīgu risinājumu, ka pēdējai minētai ir tiesības uz paušāliem procentiem, un ka šo procentu likmi varot noteikt ar atsauci uz citastarp Komisijas Deleģētās regulas (ES) Nr. 1268/2012 (2012. gada 29. oktobris) par Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) Nr. 966/2012 par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, piemērošanas noteikumiem (OV 2012, L 362, 1. lpp.) 83. panta 2. punkta b) apakšpunktu laikposmam no naudassoda summas provizoriskās samaksas līdz lēmumam par atmaksu.
62
Tomēr Komisija apgalvo, ka, pat ja 2021. gada 20. janvāra spriedumā Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39) un 2019. gada 12. februāra spriedumā Printeos/Komisija (T‑201/17, EU:T:2019:81) ir izmantota pareiza juridiskā interpretācija un ka apstāklis, ka tie netika ievēroti 2016. gada februārī, nav uzskatāms par būtisku Savienības tiesību normas pārkāpumu. Savienības tiesību aktos izklāstītie mērķi 2016. gada 5. februāra lēmuma pieņemšanas laikā neesot bijuši nepārprotami definēti, un tas liecinot par sarežģījumiem piemērošanā vai interpretēšanā. Tā uzskata, ka ar 2019. gada 12. februāra spriedumu Printeos/Komisija (T‑201/17, EU:T:2019:81) esot radītas jaunas tiesības uz atmaksu. Taču 2024. gada 11. jūnija spriedumā Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) šis jautājums netika izvirzīts, jo 2019. gada 12. februāra spriedums Printeos/Komisija (T‑201/17, EU:T:2019:81) tika taisīts, pirms Komisija bija veikusi atmaksu Deutsche Telekom 2019. gada 19. februārī.
63
Šajā gadījumā Komisijai tiek pārmests, ka tā ir būtiski pārkāpusi LESD 266. pantu – ar tādu pamatojumu, ka tā nav pilnā apmērā izpildījusi 2015. gada 16. decembra spriedumu Air Canada/Komisija (T‑9/11, nav publicēts, EU:T:2015:994).
64
Attiecībā uz rīcības, kas tiek pārmesta attiecīgajai Savienības iestādei vai struktūrai, prettiesiskuma nosacījumu šā sprieduma 58. punktā ir atgādināts, ka ir jāpierāda pietiekami būtisks tādas tiesību normas pārkāpums, ar ko piešķirtas tiesības privātpersonām.
65
LESD 266. panta pirmā daļa ir tiesību norma, ar kuru piešķirtas tiesības privātpersonām. Šajā normā ir paredzēts absolūts un beznosacījuma pienākums Savienības iestādei, kuras pieņemts akts ir atcelts, tā prasītāja interesēs, kuram spriedums ir labvēlīgs, veikt pasākumus, lai izpildītu spriedumu, ar kuru tās akts pasludināts par spēkā neesošu pēc ex tunc principa; šim pienākumam atbilst prasītāja tiesības uz pilnīgu šā pienākuma izpildi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 12. februāris, Printeos/Komisija, T‑201/17, EU:T:2019:81, 55. punkts). Tas citastarp nozīmē to summu atmaksu, kuras nepamatoti saņemtas, pamatojoties uz minēto aktu, kā arī procentu samaksu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 11. jūnijs, Komisija/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 57. punkts).
66
No pastāvīgās judikatūras arī izriet, ka nokavējuma procentu samaksa ir sprieduma, ar kuru atceļ tiesību aktu, izpildes pasākums LESD 266. panta pirmās daļas izpratnē, ciktāl ar to ir paredzēts paušāli kompensēt liegumu izmantot attiecīgos līdzekļus un pēc šā sprieduma, ar kuru atceļ tiesību aktu, pasludināšanas arī stimulēt parādnieku pēc iespējas drīzāk izpildīt šo spriedumu (skat. spriedumu, 2024. gada 11. jūnijs, Komisija/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
67
Tādējādi atbilstoši LESD 266. panta pirmajai daļai gadījumā, ja Savienības tiesa ar ex tunc iedarbību atceļ vai samazina naudassodu, kas ar Komisijas lēmumu uzlikts par konkurences tiesību normu pārkāpumu, šai iestādei ir pienākums pilnībā vai daļēji atmaksāt provizoriski samaksāto naudassoda summu kopā ar procentiem par laikposmu no šā naudassoda summas provizoriskās samaksas dienas līdz tā atmaksas dienai (spriedums, 2024. gada 11. jūnijs, Komisija/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 53. punkts).
68
Tātad šajā gadījumā Komisijai bija pienākums ne tikai atmaksāt provizoriski samaksāto naudassoda summu, bet arī samaksāt procentus, un tā to nenoliedz. Proti, tā tik tiešām esot samaksājusi procentus, proti, uzkrātos procentus.
69
Tomēr, ciktāl maksājamie procenti ir paušāli procenti, Komisijai ir pienākums atbilstoši LESD 266. panta pirmajai daļai izmaksāt ieinteresētajai personai starpību starp uzkrāto procentu summu un paušāliem procentiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 11. jūnijs, Komisija/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 64. punkts un tajā minētā judikatūra).
70
Prasītāja apgalvo, ka tās saņemto uzkrāto procentu summa ir mazāka par paušālajiem procentiem, kuri tai maksājami.
71
Neatkarīgi no tā Komisija apgalvo, ka tā nav izdarījusi būtisku pārkāpumu, samaksādama prasītājai tikai uzkrātos procentus.
72
Proti, Komisija norāda, ka šajā gadījumā procentu samaksas laikā 2016. gadā tā tikai piemēroja judikatūru, kas bija spēkā tajā laikā. Pienākums maksāt paušālus procentus izrietot tikai no 2019. gada 12. februāra sprieduma Printeos/Komisija (T‑201/17, EU:T:2019:81), kas pasludināts 2019. gada 12. februārī.
73
Komisija apgalvo, ka tās rīcības tiesiskums ir jānovērtē atkarībā no tiesību un faktu aspektiem tā pieņemšanas laikā. Tātad gadījumā, ja pēc šā akta ir ievērojami mainījusies judikatūra, un tas būtu zaudējumu cēlonis, šis akts neesot uzskatāms par būtisku Savienības tiesību normu pārkāpumu, kura dēļ varētu iestāties ārpuslīgumiskā atbildība LESD 268. un 340. panta izpratnē. Tās rīcību neesot iespējams novērtēt, atsaucoties uz pēc tam notikušo attīstību tiesībās, kas izriet no spriedumiem, 2019. gada 12. februāris, Printeos/Komisija (T‑201/17, EU:T:2019:81), 2021. gada 20. janvāris, Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), un 2024. gada 11. jūnijs, Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488).
74
Šajā ziņā jānorāda, ka, vispirms, tādas tiesību normas būtisks pārkāpums, ar kuru privātpersonām piešķirtas tiesības, ir pierādīts, ja no tā izriet, ka attiecīgā iestāde acīmredzami un būtiski nav ievērojusi savas rīcības brīvības robežas (skat. spriedumu, 2024. gada 11. janvāris, Dyson u.c./Komisija, C‑122/22 P, EU:C:2024:11, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
75
Gadījumā, kad Savienības iestādei ir ļoti ierobežota rīcības brīvība vai pat tās nav, vienkāršs Savienības tiesību pārkāpums var būt pietiekams, lai konstatētu pietiekami būtiska šo tiesību pārkāpuma esību, un tas var būt pamats Savienības ārpuslīgumiskajai atbildībai (skat. spriedumu, 2021. gada 20. janvāris, Komisija/Printeos, C‑301/19 P, EU:C:2021:39, 103. punkts un tajā minētā judikatūra).
76
Līdz ar to Savienības ārpuslīgumiskā atbildība var iestāties tikai tad, ja tiek konstatēts, ka ierasti uzmanīga un rūpīga iestāde līdzīgos apstākļos šādu nelikumību nebūtu pieļāvusi. (skat. spriedumu, 2019. gada 10. septembris, HTTS/Padome, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, 43. punkts un tajā minētā judikatūra).
77
Tādējādi atlīdzināšanas prasības kontekstā tāds tiesību akta vai rīcības prettiesiskums, kas var izraisīt Savienības ārpuslīgumisko atbildību, ir jāizvērtē, ņemot vērā tiesību un faktiskos apstākļus, kādi pastāvēja minētā akta vai rīcības brīdī (spriedums, 2019. gada 10. septembris, HTTS/Padome, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, 39. punkts).
78
Proti, jēdziens “būtisks pārkāpums” ir statisks jēdziens, kas konkretizēts attiecīgā akta pieņemšanas vai attiecīgās prettiesiskās rīcības laikā (spriedums, 2019. gada 10. septembris, HTTS/Padome, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, 55. punkts). Šādos apstākļos ir jāatzīst – tā kā attiecīgās iestādes pieļautā Savienības tiesību normas pārkāpuma smaguma pakāpe, kas ir prasīta saskaņā ar judikatūru, ir cieši saistīta ar šo pārkāpumu, to nevar izvērtēt citā, no šā pārkāpuma izdarīšanas brīža atšķirīgā brīdī (spriedums, 2019. gada 10. septembris, HTTS/Padome, C‑123/18 P, EU:C:2019:694, 45. punkts).
79
Tiesa 2024. gada 11. jūnija spriedumā Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 52.–57. punkts), pamatojoties uz vispāratzīto judikatūru (spriedums, 2015. gada 12. februāris, Komisija/IPK International, C‑336/13 P, EU:C:2015:83, 30. punkts, un skat. arī spriedumu, 2001. gada 10. oktobris, Corus UK/Komisija, T‑171/99, EU:T:2001:249, 53. un 54. punkts un tajos minētā judikatūra), ir uzsvērusi, ka procentu samaksa ir uzskatāma par sprieduma, ar kuru atceļ tiesību aktu, izpildes pasākumu LESD 266. panta pirmās daļas izpratnē, ciktāl ar to ir paredzēts paušāli atlīdzināt neiespējamību izmantot attiecīgos naudaslīdzekļus un rosināt parādnieku pēc iespējas drīz izpildīt minēto spriedumu.
80
Saskaņā ar minēto judikatūru procentu maksāšana par nepamatoti samaksāto summu, šķiet, ir neatņemama daļa no Komisijas pienākuma pēc sprieduma, ar ko atcelts akts, vai pēc sprieduma, kura pamatā ir neierobežota kompetence, atjaunot attiecīgās personas sākotnējo stāvokli. Šādu procentu nolūks ir attiecīgās personas nostādīšana stāvoklī, kādā tā atrastos, ja atceltais akts nebūtu pieņemts, ņemot vērā apstākli, ka šī atjaunošana ir notikusi tikai pēc kāda ilgāka vai īsāka laika, kurā tai bija liegts izmantot nepamatoti samaksāto summu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2001. gada 10. oktobris, Corus UK/Komisija, T‑171/99, EU:T:2001:249, 54. punkts).
81
Turklāt saskaņā ar minēto judikatūru procenti ir jāaprēķina, balstoties uz paušālu likmi, kas vienāda ar likumisko procentu likmi bez kapitalizācijas, par laikposmu no uzliktā naudassoda summas provizoriskās samaksas dienas līdz dienai, kad Komisija atmaksājusi nepamatoti samaksāto summu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2001. gada 10. oktobris, Corus UK/Komisija, T‑171/99, EU:T:2001:249, 60. un 61. punkts).
82
No tā izriet, ka Komisija nevarēja ignorēt LESD 266. panta pirmās daļas piemērošanas sekas laikā, kad naudassoda summa prasītājai tika atmaksāta, proti, 2016. gada februārī. Proti, kā liecina pirms 2015. gada 16. decembra sprieduma Air Canada/Komisija (T‑9/11, nav publicēts, EU:T:2015:994) izpildes pasludinātā judikatūra, ar procentu samaksu ir paredzēts paušāli atlīdzināt neiespējamību izmantot nepamatoti samaksāto summu, tādēļ Komisijai esot bijis jāzina, ka uzkrāto procentu samaksa viena pati kopā ar nepamatoti samaksāto summu kā naudassoda atmaksa ne vienmēr ir uzskatāma par minētā sprieduma pilnīgu izpildi.
83
Tomēr Komisija arī apgalvo, ka tās eventuālā kļūda katrā ziņā ir uzskatāma par attaisnojamu, jo pastāv sarežģījumi saistībā ar to, kā piemērot vai interpretēt tās pienākumu, kas izriet no tāda sprieduma izpildes, ar ko atcelta vai mainīta atbilstoši LESD 266. panta pirmajai daļai provizoriski samaksātā naudassoda summa. Šis arguments nozīmētu noliegt, ka rīcības prettiesiskums būtu būtisks to pašu iemeslu dēļ, kas minēti šā sprieduma 60.–62. punktā.
84
Līdz ar to, ņemot vērā atteikumu samaksāt paušālus procentus par prasītājas neiespējamību izmantot nepamatoti samaksāto naudassoda summu tikai tā apstākļa dēļ, ka Komisija bija atmaksājusi uzkrātos procentus, bet nebija pārliecinājusies, ka šī summa ir vismaz vienāda ar maksājamo paušālo procentu summu, ir konstatējams, ka ir izdarīts būtisks LESD 266. panta pirmās daļas pārkāpums, par ko varētu iestāties Savienības ārpuslīgumiskā atbildība LESD 268. panta – kopsakarā ar LESD 340. panta otro daļu – izpratnē.
2) Par zaudējumiem
85
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru kaitējumam, par kuru tiek pieprasīta atlīdzība prasībā par Savienības ārpuslīgumisko atbildību, ir jābūt reālam un droši zināmam, un tas ir jāpierāda prasītājam (skat. spriedumu, 2006. gada 9. novembris, Agraz u.c./Komisija, C‑243/05 P, EU:C:2006:708, 27. punkts un tajā minētā judikatūra). Prasītājam ir jāiesniedz pārliecinoši pierādījumi gan par tā apgalvoto zaudējumu esību, gan par to apmēru (skat. spriedumu, 1997. gada 16. septembris, Blackspur DIY u.c./Padome un Komisija, C‑362/95 P, EU:C:1997:401, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
86
Tomēr, tā kā aplūkojamie procenti būtībā ir paušāli procenti, prasītājai nav pienākuma papildus tam, ka minētie procenti netika samaksāti pilnā apmērā, pierādīt arī to, ka tai ir nodarīti zaudējumi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2024. gada 11. jūnijs, Komisija/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 62. punkts, un 2001. gada 10. oktobris, Corus UK/Komisija, T‑171/99, EU:T:2001:249, 56. punkts).
87
Tā kā Komisija prasītājai papildus nepamatoti saņemtajai naudassoda summai ir samaksājusi uzkrātos procentus, tas, vai ir izraisīti zaudējumi un attiecīgā gadījumā kāds ir to apmērs, ir atkarīgs no starpības starp paušālajiem procentiem, kas Komisijai būtu bijuši jāmaksā, un šiem uzkrātajiem procentiem.
88
Prasītāja uzskata, ka procentu likme ir jānosaka, balstoties uz Regulas Nr. 2342/2002 86. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzēto likmi, proti, ECB refinansēšanas likmes un 3,5 procentpunktu kopsummu. Tā norāda, ka 2024. gada 11. jūnija spriedums Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) apliecina tās nostāju par izmantojamo procentu likmi.
89
Prasītāja prasa atlīdzinājumu 4264896,70 EUR apmērā, kas vienāds ar paušālajiem procentiem, kas aprēķināti par nepamatoti samaksāto naudassoda pamatsummu (21037500 EUR), pēc likmes 4,5 % par laikposmu no 2011. gada 10. februāra līdz 2016. gada 8. februārim, kas samazināta par 468540,80 EUR, tas ir, uzkrātajiem procentiem, kurus Komisija jau ir samaksājusi.
90
Apsvērumos par 2024. gada 11. jūnija spriedumu Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) Komisija norāda, ka Tiesa ir atzinusi, ka Vispārējā tiesa nav izdarījusi tiesību kļūdu, “pēc analoģijas” izmantodama procentu likmi, kas vienāda ar ECB refinansēšanas likmes un 3,5 procentpunktu kopsummu.
91
Komisija apgalvo, ka tomēr pastāv iemesli, kuri nav aplūkoti 2024. gada 11. jūnija spriedumā Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) un kuru dēļ ar likmi, kas mazāka par to, ko prasījusi prasītāja, pietiek, lai atlīdzinātu neiespējamību izmantot provizoriski samaksātos naudaslīdzekļus. Tā piebilst: lai gan procentu likme, ko prasītāja prasījusi minētā sprieduma 84. punktā, ir atzīta, ciktāl tā “nešķiet neloģiska vai nesamērīga”, noteikumi, ar kādiem tas ir pausts minētajā spriedumā, vedina domāt, ka tā nav vienīgā procentu likme, ko varētu pieļaut. Tiesas sēdē Komisija apgalvoja, ka šajā gadījumā bija piemērojama Regula Nr. 2342/2002.
92
Kā jau minēts šā sprieduma 87. punktā, ir nepieciešams identificēt izmantojamo procentu likmi, lai varētu konstatēt, vai prasītājai ir nodarīti zaudējumi un kādā apjomā.
93
Vispirms jānorāda, ka 2024. gada 11. jūnija spriedumā Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 90. punkts) Tiesa – lai gan tikai apsvērumos de lege ferenda – ir atgādinājusi, kāds ir paušālu procentu nolūks. Tiesa uzskata, ka šiem procentiem izmantojamo likmi nevarētu ierobežot tā, ka tā tikai kompensētu naudas vērtības samazināšanos laikposmā, par kuru maksājami šie procenti, bet nesegtu paušālu atlīdzinājumu, kuru šo naudassodu samaksājušais uzņēmums ir tiesīgs saņemt tādēļ, ka tam kādā laikposmā bija liegta iespēja izmantot naudaslīdzekļus apmērā, kas vienāds ar Komisijas nepamatoti iekasēto summu.
94
No judikatūras izriet: lai aprēķinātu paušālos procentus, kas jāmaksā uzņēmumam, kurš samaksājis Komisijas uzlikto naudassodu, kas pēc tam atcelts vai samazināts, šai iestādei ir jāizmanto likme, kas šīm vajadzībām noteikta Savienības regulējumā par finanšu jomu, kurš bija spēkā laikposmā, kad nebija iespējams izmantot attiecīgo summu un – konkrētāk – šā regulējuma normās attiecībā uz procentu likmi prasījumiem, kas nav dzēsti paredzētajā termiņā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 11. jūnijs, Komisija/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 78. punkts un tajā minētā judikatūra).
95
2024. gada 11. jūnija spriedumā Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 83. punkts) Tiesa gan ir norādījusi, ka nedz Deleģētās regulas Nr. 1268/2012 83. pantā, nedz citās šīs regulas normās nav noteikta procentu likme, kas atbilstu tādam paušālam atlīdzinājumam kā šajā lietā aplūkojamais. Šādos apstākļos minētā sprieduma 84. punktā Tiesa nav atzinusi, ka Vispārējā tiesa būtu kļūdījusies, pēc analoģijas izmantodama minētās regulas 83. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzēto procentu likmi, proti, ECB refinansēšanas likmes un 3,5 procentpunktu kopsummu, lai gan šī norma attiecas uz maksājuma kavējuma gadījumu, proti, gadījumu, kad prasījums nav dzēsts paredzētajā termiņā. Šajā ziņā Tiesa ir arī atzinusi, ka šī procentu likme nešķiet neloģiska vai nesamērīga, ņemot vērā aplūkojamo procentu galīgumu (spriedums, 2024. gada 11. jūnijs, Komisija/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 84. punkts).
96
Lai aplūkotu šajā gadījumā izmantojamo procentu likmi, vispirms ir jāatgādina, ka prasītāja naudassodu provizoriski samaksāja 2011. gada 10. februārī, tātad laikā, kad bija piemērojama Regula Nr. 2342/2002. Pēc šā maksājuma Regula Nr. 1605/2002 un Regula Nr. 2342/2002 tika aizstātas ar attiecīgi Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (2012. gada 25. oktobris) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, un par Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 atcelšanu (OV 2012, L 298, 1. lpp.) un Deleģēto regulu Nr. 1268/2012. Šie tiesību akti stājā spēkā attiecīgi 2012. gada 27. oktobrī un 2013. gada 1. janvārī. 2015. gada 16. decembra spriedums Air Canada/Komisija (T‑9/11, nav publicēts, EU:T:2015:994) un naudassoda pamatsummas atmaksa un uzkrāto procentu samaksa prasītājai 2016. gada 8. februārī notika pēc šā jaunā regulējuma stāšanās spēkā.
97
Šajā ziņā jānorāda, ka 2022. gada 19. janvāra spriedumā Deutsche Telekom/Komisija (T‑610/19, EU:T:2022:15) izmantotā Vispārējās tiesas argumentācija ir attiecināma arī uz šo lietu. Proti, gan Deleģētās regulas Nr. 1268/2012 83. panta 2. punkts, gan Regulas Nr. 2342/2002 86. panta 2. punkts attiecas uz procentu likmēm prasījumiem, kas netiek dzēsti līdz termiņa dienai. Katra minētā punkta a) apakšpunkts attiecas uz situācijām, kurās prasījuma pamatā ir publiskais iepirkums, savukārt katra minētā punkta b) apakšpunkts attiecas uz visām pārējām situācijām un procentu likme ir vienāda ar ECB refinansēšanas likmes un 3,5 procentpunktu kopsummu.
98
Tātad, tā kā regulējumā par finanšu jomu trūkst konkrētas normas, kurā būtu noteikta procentu likme, kas vienāda ar paušālu atlīdzinājumu par neiespējamību izmantot naudassoda summu, ko Komisija nepamatoti iekasējusi, par laikposmu no tās provizoriskās samaksas dienas līdz dienai, kad šī iestāde veica tās atmaksu, Regulas Nr. 2342/2002 86. panta 2. punkta b) apakšpunkta un Deleģētās regulas Nr. 1268/2012 83. panta 2. punkta b) apakšpunkta piemērošana pēc analoģijas dod iespēju ievērot šajā lietā aplūkojamo procentu galīgumu.
99
Neatkarīgi no tā Komisija uzskata, ka vairāku iemeslu dēļ ar procentu likmi, kas ir mazāka par to, ko prasījusi prasītāja, pietiek, lai atlīdzinātu minēto neiespējamību to izmantot. Tā uzskata, ka šai likmei esot jābūt tai, kas tiek izmantota, kad parādnieks iesniedz finansiālu galvojumu (garantiju), nevis samaksā naudassodu, proti, Regulas Nr. 2342/2002 86. panta 5. punktā paredzēto, kas būtībā ir identisks Deleģētās regulas Nr. 1268/2012 83. panta 4. punktam.
100
Jānorāda, ka 2024. gada 11. jūnija sprieduma Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) 85.–87. punktā Tiesa tādu argumentu ir noraidījusi.
101
Tomēr Komisija apgalvo, ka Tiesas norādītie iemesli neatbild uz tās argumentu, ka, ja Vispārējā tiesa apstiprina naudassodu, kas nodrošināts ar bankas galvojumu (garantiju), un līdz ar to ir secināms, ka naudaslīdzekļi būtu bijuši jāpadara pieejami Komisijai kopš samaksas dienas, pamatojoties uz lēmumu par naudassoda uzlikšanu, Komisija esot liegusi šīs summas izmantošanu, kamēr norisinās tiesvedība. Komisija uzskata, ka šajā gadījumā tā varēs prasīt tikai zemāko procentu likmi, kas noteikta Deleģētās regulas Nr. 1268/2012 83. panta 4. punktā vai Regulas Nr. 2342/2002 86. panta 5. punktā.
102
Jāatgādina, ka Regulas Nr. 2342/2002 86. panta 5. punktā un Deleģētās regulas Nr. 1268/2012 83. panta 4. punkts ir piemērojams naudassodiem, ja parādnieks ir uzskatāms par finansiālu galvojumu, ko grāmatvedis pieņēmis maksājuma vietā. Tātad nākas konstatēt, ka likumdevējs šādam gadījumam ir paredzējis konkrētu procentu slogu (spriedums, 2024. gada 11. jūnijs, Komisija/Deutsche Telekom, C‑221/22 P, EU:C:2024:488, 85. punkts).
103
Šajā ziņā vēl jāatgādina, ka 2010. gada 9. novembra lēmuma 5. pantā bija paredzēts, ka gadījumā, kad sodīts uzņēmums ceļ prasību, tas naudassodu var dzēst termiņa dienā, iesniedzot bankas galvojumu (garantiju) vai veicot naudassoda summas provizorisko samaksu atbilstoši Regulas Nr. 2342/2002 85.a panta 1. punktam. Tātad finansiāla galvojuma (garantijas) izmantošana joprojām bija alternatīva naudas samaksai.
104
Ir konstatējams, ka gadījumā, kad tiek izmantots galvojums (bankas garantija), Komisija neatrodas stāvoklī, kas būtu salīdzināms ar prasītājas, kura veikusi naudassoda summas provizorisku samaksu, stāvokli. Saistībā ar bankas galvojumu (garantiju) Komisijai gan ir liegta iespēja izmantot summu, kas vienāda ar uzlikto naudassodu. Tomēr izvēle iesniegt bankas galvojumu (garantiju) neizraisa nekādus zaudējumus Komisijai, jo tā tikai liedz tai iespēju uzreiz izmantot papildu naudaslīdzekļus. Turklāt bankas galvojuma (garantijas) iesniegšana un uzturēšana spēkā ir saistītas ar papildu izmaksām, ko pilnā apmērā sedz lietas dalībnieks, kuram ir pienākums samaksāt naudassodu.
105
Un otrādi: naudassoda summas provizoriskā samaksa ir uzskatāma par to naudaslīdzekļu zaudēšanu, kas bija prasītājas turējumā un ko tā varēja brīvi izmantot. No tā izriet tūlītējs zaudējums, kas ir līdzvērtīgs uzliktā naudassoda summai. Turklāt, lai gan Komisija uzreiz saņem summu, kas vienāda ar uzlikto naudassodu, tā nevar to brīvi izmantot līdz visu tiesību aizsardzības līdzekļu izsmelšanai, kā izriet no Regulas Nr. 2342/2002 85.a panta 2. punkta un Deleģētās regulas Nr. 1268/2012 90. panta 3. punkta. Papildus tam šī liegšana izmantot naudaslīdzekļus apmērā, kas vienāds ar uzlikto naudassodu, ir sekas prasītājas tiesību uz pārsūdzību izmantošanai ar nolūku pārbaudīt lēmuma par naudassoda uzlikšanu tiesiskumu.
106
No tā ir izsecināms, ka gadījumā, ja prasība par lēmumu, ar kuru uzlikts naudassods, tiek noraidīta, Regulas Nr. 2342/2002 86. panta 5. punktā un Deleģētās regulas Nr. 1268/2012 83. panta 4. punktā paredzētie procenti, kas uzņēmumam ir jāsamaksā Komisijai, nav salīdzināmi ar paušāliem procentiem, kas pēdējai minētajai ir jāsamaksā pēc Savienības tiesas nolēmuma, ar ko atzīts, kas tās lēmums ir prettiesisks.
107
No tā izriet arī tas, ka Komisija neatrodas tādā pašā stāvoklī vienmēr, bet tās stāvoklis ir atkarīgs no tā, vai, kamēr tiek gaidīts tiesas nolēmums, persona, kurai ir pienākums maksāt naudassodu, izmanto finansiālu galvojumu (garantiju) vai tomēr provizoriski samaksā naudassoda summu. Tātad šī atšķirība Komisijas stāvoklī atkarībā no izvēles, ko izdarījis naudassoda parādnieks, šajā gadījumā nevar attaisnot Komisijas minētās procentu likmes izmantošanu.
108
Līdz ar to ir jānoraida Komisijas arguments, ka pastāv adekvāta procentu likme, kas ir mazāka par to, kas minēta šā sprieduma 101. punktā.
109
Līdz ar to šajā gadījumā izmantojamā procentu likme ir jānosaka, pēc analoģijas izmantojot Regulas Nr. 2342/2002 86. panta 2. punkta b) apakšpunktā un Deleģētās regulas Nr. 1268/2012 83. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzēto likmi, tas ir, procentu likmi, kas ir vienāda ar ECB refinansēšanas darījumiem 2011. gada februārī izmantotās procentu likmes, proti, 1 %, un 3,5 procentpunktu kopsummu, proti, 4,5 %.
110
No nupat izklāstītā izriet, ka paušālo procentu apmērs, kas aprēķināts pēc likmes 4,5 % par 21037500 EUR par laikposmu no 2011. gada 10. februāra līdz 2016. gada 8. februārim, ir vienāds ar 4733437,50 EUR. Tātad prasītājai nodarītie zaudējumi ir vienādi ar starpību starp šo summu un uzkrātajiem procentiem (468540,80 EUR), proti, 4264896,70 EUR.
3) Par cēloņsakarību
111
Prasītāja apgalvo, ka tai nodarītie zaudējumi izriet tieši no tā, ka Komisija nav izpildījusi pienākumus, kas paredzēti LESD 266. panta pirmajā daļā. Pirmkārt, tā apgalvo, ka tā bija tiesīga izvēlēties starp bankas galvojuma (garantijas) iesniegšanu, par ko Komisija nav pierādījusi, ka tā būtu bijusi mazāk apgrūtinoša, un naudassoda summas provizorisku samaksu. Otrkārt, tā apgalvo, ka tā ir tiesīga izvirzīt prasījumu par paušālo procentu samaksu jebkurā laikā, ja vien šāds prasījums tiek izvirzīts, pirms atlīdzināšanas prasībai iestājas noilgums.
112
Komisija apgalvo, ka paušālo procentu summa ir jāatsaka vai jāsamazina tā iemesla dēļ, ka prasītāja ir atturējusies ierobežot savus zaudējumus pretēji attiecīgajam pamatprincipam. Prasītāja neesot pierādījusi, ka paušālie procenti, ko tā prasa, ir mazāki par tai nodarītajiem zaudējumiem, ja tā būtu iesniegusi bankas galvojumu (garantiju), nevis veikusi provizorisku samaksu. Proti, ciktāl tai bija iespējams izvēlēties starp šiem diviem risinājumiem, kā samaksāt naudassoda summu, tai naudassoda summas provizoriskās samaksas laikā esot bijis jāizvēlas risinājums, kas būtu visvairāk ierobežojis tai nodarītos zaudējumus gadījumā, ja naudassods tiktu atcelts.
113
Konkrētāk, LESD 340. panta otrajā daļā paredzētais nosacījums par cēloņsakarību attiecas uz pietiekami tiešas cēloņsakarības pastāvēšanu starp Savienības iestāžu rīcību un zaudējumiem un pierādīšanas pienākums par šīs cēloņsakarības pastāvēšanu ir prasītājam tādējādi, ka pārmestajai rīcībai ir jābūt noteicošajam zaudējumu cēlonim (skat. spriedumu, 2018. gada 13. decembris, Eiropas Savienība/Kendrion, C‑150/17 P, EU:C:2018:1014, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
114
Citādi sakot, pat tad, ja pastāv iespēja, ka iestādēm ir saistība ar zaudējumiem, kurus tiek lūgts atlīdzināt, minētā saistība varētu būt pārāk attāla, ņemot vērā atbildību, kas ir citām personām, attiecīgā gadījumā – prasītājam (skat. spriedumu, 2017. gada 10. janvāris, Gascogne Sack Deutschland un Gascogne/Eiropas Savienība, T‑577/14, EU:T:2017:1, 117. punkts un tajā minētā judikatūra).
115
Šajā ziņā tā ir arī nospriedusi, ka, pārbaudot cēloņsakarību starp Savienības iestādei pārmesto rīcību un cietušās personas apgalvotos zaudējumus, ir jāpārliecinās, vai pēdējā minētā apstākļos, kad pastāv risks, ka tai pašai būs jāsedz tai nodarītie zaudējumi, rīkojas saprātīgi un piesardzīgi, lai izvairītos no zaudējumiem vai ierobežotu to apmēru. Cēloņsakarību var pārraut cietušās personas nolaidīga rīcība, ja šī rīcība, kā izrādās, ir izšķirošais zaudējumu cēlonis (skat. rīkojumu, 2012. gada 4. jūnijs, Azienda Agricola Bracesco/Komisija, T‑440/09, nav publicēts, EU:T:2012:269, 39. un 40. punkts un tajos minētā judikatūra).
116
Kā izriet no šā sprieduma 65.–84. punkta, pēc 2015. gada 16. decembra sprieduma Air Canada/Komisija (T‑9/11, nav publicēts, EU:T:2015:994) Komisijai bija pienākums atmaksāt prasītājai provizoriski samaksāto naudassoda summu kopā ar paušāliem procentiem.
117
Šajā gadījumā Komisija ir samaksājusi tikai uzkrāto procentu summu un tādējādi nav izpildījusi pienākumu samaksāt paušālus procentus uz LESD 266. panta pirmās daļas pamata. Tātad šī neizpilde liecina par pietiekoši tiešu cēloņsakarību ar prasītājai nodarītajiem zaudējumiem (skat. šā sprieduma 92.–110. punktu).
118
Šajā ziņā Komisija nevar pārmest prasītājai, ka tā brīvprātīgi izvēlējās provizoriski samaksāt naudassoda summu, nevis iesniegt bankas galvojumu (garantiju). No tā izriet, ka prasītājas lēmums provizoriski samaksāt naudassoda summu atbilst 2010. gada 9. novembra lēmumam, konkrētāk, tā 5. panta 4. punktam, un tas nevar pārraut cēloņsakarību starp konstatēto prettiesiskumu un nodarītajiem zaudējumiem.
119
Līdz ar to ir konstatējama pietiekoši tieša cēloņsakarība starp Savienības tiesību normu būtisku pārkāpumu un prasītājai nodarītajiem zaudējumiem.
b)
Par nokavējuma procentiem
120
Pirmkārt, prasītāja saistībā ar tās prasījumu par atlīdzinājumu prasa nokavējuma procentus, proti, procentus bez kapitalizācijas par 4264896,70 EUR, kas vienādi ar paušāliem procentiem, kuri tiek prasīti par laikposmu no 2016. gada 9. februāra līdz 2021. gada 4. februārim pēc procentu likmes, kas vienāda ar šā sprieduma 88. punktā atgādināto likmi, proti, 958550,14 EUR apmērā.
121
Otrkārt, prasītāja lūdz samaksāt saliktos procentus pēc šā sprieduma 88. punktā atgādinātās procentu likmes par 2021. gada 4. februārī maksājamo summu, proti, 5223446,84 EUR (4264896,70 EUR + 958550,14 EUR), līdz Komisijas veiktai samaksai pilnā apmērā.
122
Attiecībā uz šā sprieduma 120. punktā minētajiem procentiem Komisija apgalvo, ka prasītāja ir pārmērīgi nokavējusi sava sākotnējā lūguma iesniegšanu uz Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. panta pamata, un līdz ar to galvenā prasījuma summa 4264896,70 EUR, kas ir procenti, kas prasīti par laikposmu no naudassoda summas provizoriskās samaksas līdz lēmumam par atmaksu, vai pat to uzkrāto summu – 958550 EUR, tātad palielinājumu par vairāk nekā 20 %. Šo palielinājumu neesot izraisījusi vainojama Komisijas rīcība, ko varētu apsvērt uz LESD 340. panta pamata, bet esot pilnā apmērā atkarīga no prasītājas inerces. Tā uzskata, ka prasītāja nav pierādījusi samērīgu piesardzību ar nolūku ierobežot tai nodarīto zaudējumu apmēru uz Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. panta pamata iesniegtā sākotnējā lūguma aizkavētās iesniegšanas dēļ. Proti, šajā pantā paredzētais noilguma termiņš nevar attaisnot to, ka tā necēla prasību attiecībā uz laikposmu pēc Komisijas veiktās naudassoda atmaksas. Apsvērumos par 2024. gada 11. jūnija spriedumu Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488) Komisija norāda, ka minētajā spriedumā šis jautājums nav uzdots.
123
Attiecībā uz prasījumu, kas pamatots ar LESD 340. panta otrajā daļā paredzēto Savienības ārpuslīgumisko atbildību, no judikatūras izriet, ka, nepastāvot īpašiem apstākļiem, pienākums maksāt nokavējuma procentus rodas, sākot no sprieduma, ar kuru ir atzīts pienākums atlīdzināt zaudējumus (skat. spriedumus, 2017. gada 10. janvāris, Gascogne Sack Deutschland un Gascogne/Eiropas Savienība, T‑577/14, EU:T:2017:1, 178. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2022. gada 19. janvāris, Deutsche Telekom/Komisija, T‑610/19, EU:T:2022:15, 141. punkts un tajā minētā judikatūra).
124
Tātad, kā izriet arī no 2021. gada 20. janvāra sprieduma Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39, 122.–124. un 129. punkts), attiecīgos apstākļos ir iespējama nokavējuma procentu piespriešana par laikposmu pirms sprieduma pasludināšanas.
125
Šajā gadījumā, pirmkārt, Komisijas pienākums papildināt ar paušāliem procentiem naudassoda, ko provizoriski samaksājusi prasītāja, atmaksu tieši izriet no LESD 266. panta un apstākļa, ka tai nebija iespējams izmantot summu, kas vienāda ar minētajiem procentiem, un tas radās minētās atmaksas dienā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2021. gada 20. janvāris, Komisija/Printeos, C‑301/19 P, EU:C:2021:39, 122.–124. un 129. punkts, un 2023. gada 8. marts, Campine un Campine Recycling/Komisija, T‑94/20, nav publicēts, EU:T:2023:110, 105.–108. punkts).
126
Otrkārt, Komisijai adresētajā 2021. gada 4. februāra vēstulē prasītāja tai nepārprotami atgādināja pienākumus, kas izriet no LESD 266. panta un judikatūras, un lūdza procentu kapitalizāciju līdz Komisijas veiktai samaksai pilnā apmērā (skat. šā sprieduma 12. punktu).
127
Tātad, ciktāl šā sprieduma 125. un 126. punktā aprakstītie konkrētie apstākļi ir iestājušies dienā, kad prasītājas sākotnējais lūgums, ko ietver Komisijai adresētā 2021. gada 4. februāra vēstule, ir jāpiespriež nokavējuma procenti par 4264896,70 EUR par laikposmu no 2021. gada 5. februāra līdz Komisijas veiktai samaksai pilnā apmērā. Turpretī nav konstatējams neviens konkrēts apstāklis, kas attaisnotu nokavējuma procentu piespriešanu par laikposmu no naudassoda atmaksas 2016. gada 8. februārī līdz sākotnējā lūguma iesniegšanas dienai, tas ir, 2021. gada 4. februārim, jo aizkavēšanās minētā sākotnējā lūguma iesniegšanā notika tikai un vienīgi prasītājas rīcības dēļ.
128
Attiecībā uz izmantojamo procentu likmi ir piemērojams Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) 2018/1046 (2018. gada 18. jūlijs) par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, ar kuru groza Regulas (ES) Nr. 1296/2013, (ES) Nr. 1301/2013, (ES) Nr. 1303/2013, (ES) Nr. 1304/2013, (ES) Nr. 1309/2013, (ES) Nr. 1316/2013, (ES) Nr. 223/2014, (ES) Nr. 283/2014 un Lēmumu Nr. 541/2014/ES un atceļ Regulu (ES, Euratom) Nr. 966/2012 (OV 2018, L 193, 1. lpp.) 99. panta 2. punkta b) apakšpunkts, kas bija piemērojams laikā, kad tika iesniegts sākotnējais lūgums – Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. panta izpratnē – šajā lietā. Pamatojoties uz šo normu, prasītājai piespriestie nokavējuma procenti ir aprēķināmi, balstoties uz likmi, kas vienāda ar ECB galvenajiem refinansēšanas darījumiem 2021. gada 4. februārī izmantotās procentu likmes, proti, 0 %, un 3,5 procentpunktu kopsummu, tas ir, šajā gadījumā 3,5 %.
129
Līdz ar to ir jāspriež, ka prasītāja saņem nokavējuma procentus par 4264896,70 EUR pēc likmes 3,5 % par laikposmu no 2021. gada 5. februāra līdz Komisijas veiktai samaksai pilnā apmērā.
c)
Secinājumi par prasību par zaudējumu atlīdzināšanu
130
Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, ir jāpiespriež Komisijai samaksāt prasītājai atlīdzinājumu par tai nodarītajiem zaudējumiem, ko esot izraisījis būtisks LESD 266. panta pirmās daļas pārkāpums, kas izpaužas kā izpratnes trūkums par paušāliem procentiem pēc likmes 4,5 % par nepamatoti samaksāto naudassoda summu par laikposmu no naudassoda summas provizoriskās samaksas 2011. gada 10. februārī līdz nepamatoti samaksātā naudassoda atmaksai 2016. gada 8. februārī, tos samazinot par to procentu apmēru, kurus Komisija jau samaksājusi līdz ar naudassoda atmaksu. Šā atlīdzinājuma apmērs ir vienāds ar 4264896,70 EUR. Ir jāpiespriež prasītājai arī nokavējuma procenti par 4264896,70 EUR pēc likmes 3,5 % par laikposmu no 2021. gada 5. februāra līdz Komisijas veiktai samaksai pilnā apmērā.
131
Pārējā daļā prasījums par atlīdzinājumu ir jānoraida, un līdz ar to ir jāizvērtē arī prasījums par atcelšanu, kurš izvirzīts pakārtoti.
B. Par prasījumu par atcelšanu
132
Prasītāja pakārtoti prasa atcelt 2021. gada 25. marta vēstuli, ar kuru Komisija noraidījusi tās lūgumu samaksāt paušālus procentus un nokavējuma procentus. Ar vienīgo pamatu prasītāja apgalvo, ka Komisija ir izdarījusi kļūdu, uzskatīdama, ka šim lūgumam samaksāt procentus bija iestājies noilgums.
133
Komisija apgalvo, ka prasītājas celtā atcelšanas prasība ir nepieņemama – ar tādu pamatojumu, ka prasītājai nav tiesiski pamatotas intereses celt prasību un – pakārtoti – ka 2021. gada 25. marta vēstule būtībā ir tikai apliecinājums.
134
Komisija apgalvo, ka prasītājai nav intereses prasīt 2021. gada 25. marta vēstules atcelšanu. Tā uzskata, ka prasītājai nav izdevies paskaidrot, kādu priekšrocību tai radītu atcelšanas prasība. Tā apgalvo, ka atcelšanas prasība nav iedarbīga, pat ja pareizs būtu prasītājas apgalvojums, ka noilguma termiņa skaitījums sākās dienā, kad Komisija apgalvoti prettiesiski nesamaksāja tai paušālos procentus. Papildus tam 2021. gada 25. marta vēstules atcelšana uz LESD 263. panta pamata nevar radīt Komisijas pienākumu samaksāt prasītājai procentus, ko tā prasa.
135
Prasītāja apgalvo, ka tai joprojām ir interese par 2021. gada 25. marta vēstules atcelšanu. Konstatējums par tās prettiesisku rīcību varētu būt pietiekams pamats eventuālai atlīdzināšanas prasībai, ar kuru paredzēts atlīdzināt zaudējumus, ko izraisījusi šī vēstule. Papildus tam tai esot interese pret to iebilst, lai izvairītos no apgalvotā prettiesiskuma turpmākas atkārtošanās. Turklāt no minētās vēstules atcelšanas izrietot, ka Komisijai esot pienākums no jauna izvērtēt tās reakciju uz atceļošā sprieduma izpildi uz LESD 266. panta pamata un tātad Savienības tiesību normu piemērot atbilstīgi, tai samaksājot procentus, kas tai ir maksājami.
136
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka atcelšanas prasība, ko ir cēlusi fiziska vai juridiska persona, ir pieņemama vienīgi tad, ja šādai personai ir interese, lai apstrīdētais akts tiktu atcelts. Šai interesei ir jābūt esošai un pastāvošai, un tas tiek novērtēts attiecībā uz dienu, kad prasība tiek celta. Tai arī jāturpina pastāvēt līdz tiesas nolēmuma pasludināšanai (skat. spriedumu, 2007. gada 7. jūnijs, Wunenburger/Komisija, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, 42. punkts un tajā minētā judikatūra).
137
Šāda interese nozīmē, ka šā akta atcelšanai pašai par sevi var būt tiesiskas sekas un ka tādējādi prasība var radīt priekšrocības lietas dalībniekam, kurš to ir cēlis (skat. rīkojumu, 2014. gada 25. novembris, Global Steel Wire/Komisija, T‑429/10 un T‑578/10, nav publicēts, EU:T:2014:1008, 18. punkts un tajā minētā judikatūra).
138
Prasījumi par to, lai tiktu atcelts Savienības iestādes, institūcijas, struktūras vai aģentūras atteikums atzīt tiesības uz atlīdzinājumu, uz kuru prasītājs pretendē uz LESD 268. un 340. panta pamata, ir jānoraida kā nepieņemami, jo prasītājs principā nav pamatojis interesi izvirzīt šādus prasījumus papildus savam prasījumam par atlīdzinājumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1972. gada 13. jūnijs, Compagnie d’approvisionnement, de transport et de crédit un Grands Moulins de Paris/Komisija, 9/71 un 11/71, EU:C:1972:52, 9.–11. punkts, un 2024. gada 17. jūlijs, Montanari/EUCAP Sahel Niger, T‑371/22, EU:T:2024:494, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
139
Jānorāda, ka 2021. gada 25. marta vēstulē Komisija pauž nostāju par Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. pantā paredzētā atlīdzināšanas prasības noilguma termiņa skaitījuma sākumpunktu, proti, dienu, kad prasītāja veica naudassoda summas provizorisko samaksu. Pēc tam Komisija atzina, ka šai prasībai bija iestājies noilgums un ar šādu pamatojumu noraidīja prasītājas lūgumu.
140
Ir konstatējams, ka ar savu atcelšanas prasību prasītāja īstenībā vēlas panākt tādu pašu finansiālu rezultātu kā ar tās prasījumu par atlīdzinājumu. Tātad prasītāja nav pamatojusi interesi panākt 2021. gada 25. marta vēstules atcelšanu papildus tās prasījuma par atlīdzinājumu apmierināšanai, un par to liecina arī šīs atcelšanas prasības pakārtotība.
141
Līdz ar to prasījumi par atcelšanu ir jānoraida kā nepieņemami, turklāt nav nepieciešams izskatīt pakārtoti izvirzīto iebildi par nepieņemamību.
IV. Par tiesāšanās izdevumiem
142
Saskaņā ar Reglamenta 134. panta 1. punktu lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Saskaņā ar Reglamenta 134. panta 3. punktu, ja lietas dalībniekiem nolēmums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, katrs lietas dalībnieks savus tiesāšanās izdevumus sedz pats.
143
Tā kā šajā gadījumā katram lietas dalībniekam spriedums ir daļēji nelabvēlīgs, ir jālemj, ka tie savus tiesāšanās izdevumus sedz paši.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta piecu tiesnešu sastāvā)
nospriež:
1)
Piespriest Eiropas Komisijai samaksāt Air Canada4264896_70 EUR kā atlīdzinājumu par nodarītajiem zaudējumiem.
2)
Pirmajā punktā minētajam atlīdzinājumam ir pieskaitāmi nokavējuma procenti pēc likmes 3,5 % par laikposmu no 2021. gada 5. februāra līdz tā samaksai pilnā apmērā.
3)
Prasību pārējā daļā noraidīt.
4)
Air Canada un Komisija katra sedz savus tiesāšanās izdevumus.
Papasavvas
Truchot
Kanninen
Sampol Pucurull
Perišin
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2026. gada 25. martā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.