62010CC0569_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šajā lietā Komisija lūdz atzīt, ka Polijas Republika nav izpildījusi Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 30. maija Direktīvas 94/22/EK par atļauju piešķiršanas un izmantošanas noteikumiem ogļūdeņražu meklēšanai, izpētei un ieguvei (2) 2. panta 2. punktā, 3. panta 1. punktā un 5. panta 1. un 2. punktā paredzētos pienākumus.
2. Polijas Republika apstrīd, ka tā būtu vainojama šo pienākumu neizpildē, apgalvodama, pirmkārt, ka Komisijas prasība ir nepieņemama tāpēc, ka tās pamatojums būtiski atšķiras no pirmstiesas procedūrā izklāstītā. Vispirms iztirzājis šo iebildi par nepieņemamību, turpinājumā un dažkārt tikai pakārtoti izvērtēšu prasības pamatus, kurus Komisija izvirzījusi, lai pamatotu savus pret Polijas Republiku vērstos prasījumus.
3. Visbeidzot, šajā tiesvedībā uzdotajam jautājumam pēc būtības ir jāļauj Tiesai visnotaļ īpatnēja valsts tiesiskā regulējuma kontekstā vairot savu judikatūru par piekļuvi administratīvo atļauju konkursa procedūrām publiskā īpašumā esošu dabas resursu saimnieciskajai izmantošanai.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Eiropas Savienības tiesības: Direktīva 94/22
4. Saskaņā ar Direktīvas 94/22 1. panta 3. punktā noteikto “atļauja” šajā direktīvā ir “jebkurš normatīvs vai administratīvs akts vai līguma noteikums, vai arī saskaņā ar tiem izdots dokuments, ar kuru dalībvalsts kompetentās iestādes piešķir subjektam ekskluzīvas tiesības pašam savā labā un uz savu atbildību [risku] meklēt, pētīt vai iegūt ogļūdeņražus kādā ģeogrāfiskā apgabalā”, un atļauju var piešķirt kādai darbībai atsevišķi vai vairākām kopā.
5. Direktīvas 94/22 2. pantā ir noteikts šādi:
“1. Dalībvalstis saglabā tiesības noteikt savā teritorijā apgabalus, kas darāmi pieejami, lai veiktu ogļūdeņražu meklēšanas, izpētes un ieguves darbus.
2. Ja kāds apgabals ir darīts pieejams 1. punktā noteikto [minēto] darbu veikšanai, dalībvalstis nodrošina to, ka subjekti netiek diskriminēti attiecībā uz šādu darbu sākšanu un to veikšanu.
Valsts drošības interešu dēļ dalībvalstis tomēr var atteikt atļauju sākt šos darbus un veikt tos jebkuram subjektam, ko faktiski kontrolē trešās valstis vai trešo valstu pilsoņi.”
6. Atbilstoši tās pašas direktīvas 3. panta 1. punktā noteiktajam dalībvalstīm ir pienākums veikt “vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka atļaujas piešķir, ievērojot procedūru, kas ļauj visiem ieinteresētiem [ieinteresētajiem] subjektiem iesniegt pieteikumus”. Šā paša 3. panta 5. punkta b) apakšpunktā ir noteikts, ka par atļaujas piešķiršanu 1. punkta izpratnē neuzskata “atļaujas piešķiršanu subjektam, kam ir cita atļauja, ja šī atļauja dod tiesības piešķirt pirmo atļauju”.
7. Saskaņā ar Direktīvas 94/22 5. pantā noteikto dalībvalstīm jāveic vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu to, ka:
“1. Atļaujas piešķir, pamatojoties uz kritērijiem, kas kopumā attiecas:
a) uz subjektu tehniskām un finansiālām iespējām
un
b) uz to, kādā veidā tie paredzējuši pārmeklēt, pētīt un/vai apgūt attiecīgo ģeogrāfisko apgabalu;
un vajadzības gadījumā:
c) ja atļauju paredzēts pārdot, par kritēriju izmanto cenu, kuru subjekts ir gatavs maksāt, lai iegūtu atļaujas;
d) ja, izvērtējot pēc kritērijiem a), b) un vajadzības gadījumā c), divi vai vairāki pieteikumi ir vienlīdz labi, tad, lai izdarītu galīgo izvēli, izmanto citus piemērotus kritērijus, kas ir objektīvi un nediskriminē.
[..]
Kritērijus izstrādā un publicē Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
pirms pieteikumu iesniegšanas [termiņa] sākuma. Dalībvalstis, kas jau publicējušas kritērijus savos oficiālajos izdevumos, Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
var publicēt tikai atsauci uz publikāciju savos oficiālajos izdevumos. Tomēr jebkuras kritēriju izmaiņas pilnībā jāpublicē Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī .
2. Darbu veikšanas vai pabeigšanas nosacījumi un prasības, kas attiecas uz visām atļaujām un pieteikumu iesniegšanas laikā ir spēkā saskaņā ar normatīviem un administratīviem aktiem – neatkarīgi no tā, vai tās ietvertas atļaujā vai pieder nosacījumiem, kas jāievēro pirms atļaujas piešķiršanas, – vienmēr ir izstrādātas un darītas pieejamas ieinteresētajiem subjektiem. Šīs direktīvas 3. panta 2. punkta a) apakšpunktā paredzētajā gadījumā tās var būt darītas pieejamas tikai no dienas, kurā var sākt iesniegt atļauju pieteikumus.
3. Par jebkurām nosacījumu un prasību pārmaiņām, kas veiktas procedūras laikā, paziņo visiem ieinteresētajiem subjektiem.
4. Šajā pantā minētos kritērijus, nosacījumus un prasības piemēro nediskriminējot.
5. Visus subjektus, kuriem atsakās izsniegt atļauju, informē par šāda lēmuma iemesliem, ja šie subjekti to vēlas”.
B – Polijas tiesiskais regulējums
8. Savā prasībā sakarā ar valsts pienākumu neizpildi Komisija apgalvo, ka Polijas 1994. gada 4. februāra Likums par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi (3) esot nesaderīgs ar Savienības tiesībām.
9. Atbilstoši minētā likuma 7. pantam derīgo izrakteņu atradnes, kas nav augsnes sastāvdaļa, pieder valstij, kura savas tiesības attiecībā uz tām var atsavināt, radot “atradņu lietojuma tiesības” (1. un 2. punkts).
10. Saskaņā ar 2004. gada 2. jūlija Likuma par saimnieciskās darbības veikšanas brīvību (4) 2. pantu derīgo izrakteņu atradņu meklēšana, izpēte un ieguve ir minētajā likumā reglamentēta saimnieciskā darbība.
11. Atbilstoši Polijas Republikas (iebildumu raksta 25. punktā) teiktajam ogļūdeņražu meklēšanas, izpētes vai ieguves darbības veikšanai saskaņā ar Likuma par saimnieciskās darbības veikšanas brīvību un Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi noteikto ir jāsaņem Vides ministra piešķirta koncesija.
12. Tādējādi Polijā “atļauju” šo darbību veikšanai Direktīvas 94/22 izpratnē veidojot divi elementi, proti, pirmkārt, līgums par “atradņu lietojuma tiesību” nodibināšanu un, otrkārt, administratīvā koncesija.
13. Atbilstoši Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 9. pantā noteiktajam lietojuma tiesību subjekts, ievērojot līgumā noteiktos ierobežojumus un izslēdzot citas personas, drīkst veikt noteiktu derīgo izrakteņu meklēšanas, izpētes un ieguves darbus. Ievērojot minētos ierobežojumus, lietojuma tiesību subjekts drīkst arī “atsavināt savas tiesības”.
14. Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 10. pantā ir noteikts, ka derīgo izrakteņu lietojuma tiesību nodibināšanu “veic, vienojoties par atlīdzību un pakārtoti koncesijas saņemšanai” (1. punkts). Derīgo izrakteņu lietojuma tiesības izbeidzas gadījumā, ja beidzas koncesijas termiņš vai tā tiek atņemta (3. punkts).
15. Saskaņā ar Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 11. panta 2. punktā noteikto, “neskarot 12. panta 1. punktā noteikto, pirms derīgo izrakteņu lietojuma tiesību nodibināšanas attiecībā uz dabasgāzes, naftas un tās dabisko atvasinājumu meklēšanu, izpēti un izmantošanu [..], tiek rīkota konkursa procedūra”.
16. Otrkārt, minētā Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 12. panta 1. punktā ir noteikts, ka “uzņēmējs, kas ir izpētījis un dokumentējis valsts īpašumā esošu derīgo izrakteņu atradni un sagatavojis ģeoloģisko dokumentāciju ar derīgo izrakteņu ieguves koncesijas saņemšanai vajadzīgo precizitāti, drīkst lūgt, lai atradņu lietojuma tiesības tam tiktu piešķirtas prioritāri attiecībā pret citiem subjektiem”. Saskaņā ar 12. panta 3. punktu šīs tiesības beidzas pēc diviem gadiem, kopš saņemts dokuments, ar kuru attiecīgā administratīvā iestāde pieņem attiecīgo ģeoloģisko dokumentāciju.
17. Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 15. panta 1. punktā ir noteikts, ka koncesija ir vajadzīga: “1) derīgo izrakteņu atradņu meklēšanai vai izpētei, 2) derīgo izrakteņu izmantošanai [..]”. Šā panta 2. punktā ir noteikts, ka šajā likumā nereglamentētajos jautājumos piemērojams iepriekš minētais Likums par saimnieciskās darbības veikšanas brīvību.
18. Saskaņā ar Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 17. panta 1. punktu koncesijas piešķiršana var tikt pakārtota nosacījumam, ka tiek nodrošināta garantija, lai varētu apmierināt jebkādas prasības, kas varētu rasties koncesijā paredzēto darbu veikšanas dēļ, ja vien tas ir pamatots ar īpaši svarīgām valsts interesēm vai īpaši svarīgām sabiedrības interesēm, konkrēti, ar vides aizsardzību saistītām interesēm.
19. Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 18. panta 1. punktā ir noteikts, ka pieteikumā izrakteņu ieguves koncesijas piešķiršanai citas informācijas starpā arī jānorāda numurs, ar kuru pieteikuma iesniedzējs reģistrējies komersantu vai saimniecisko darbību reģistrā (2.b apakšpunkts). Turklāt 20. panta 2. punktā ir noteikts, ka iepriekš minētajam pieteikumam ir jāpievieno arī pierādījums, ka pieteikuma iesniedzējam ir tiesības izmantot ģeoloģisko dokumentāciju, lai lūgtu koncesiju (1. apakšpunkts).
20. Visbeidzot tā paša likuma 47. panta 1. punktā ir noteikts, ka “valstij ir tiesības uz ģeoloģiskās izpētes rezultātā iegūto informāciju”, tā 2. punktā piebilstot, ka šīs tiesības drīkst atsavināt, ievērojot 3. punktā izklāstītos nosacījumus, proti, ka “personai, kas segusi, pamatojoties uz saskaņā ar šo likumu pieņemtajiem lēmumiem, īstenoto ģeoloģisko darbu veikšanas izmaksas, ir ekskluzīvas tiesības bez maksas izmantot ģeoloģisko informāciju zinātniskiem un pētniecības, kā arī likumā paredzēto darbību veikšanai mērķiem. Šīs tiesības beidzas pēc 5 gadiem kopš dienas, kad zaudējis spēku lēmums, ar kuru tika atļauti darbi, kuru rezultātā informācija ir iegūta, vai ar kuru tika atļauta citas likumā vai citos tiesību aktos paredzētas darbības veikšana. Ja vien koncesijā vai lēmumā par ģeoloģisko darbu projekta apstiprināšanu nav noteikts citādi, subjekts, kuram ir tiesības izmantot tādējādi iegūto ģeoloģisko informāciju, drīkst to nodot citu subjektu rīcībā”.
II – Pirmstiesas procedūra
21. 2007. gada 23. martā Komisija Polijai nosūtīja brīdinājuma vēstuli, norādot uz Direktīvas 94/22 2. panta 2. punktā, 3. panta 1. punktā un 5. panta 1. un 2. punktā paredzēto pienākumu neizpildi. Polija atbildēja ar 2007. gada 25. maija vēstuli, apgalvodama, ka Direktīvā 94/22 paredzēto atļauju Polijas tiesībās veido divi Likumā par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi paredzēti juridiski instrumenti, proti, “atradņu lietojuma tiesības” un koncesija, jo “atradņu lietojuma tiesības” ir subjektīvas tiesības, ar kuru esamību vien nepietiek, lai veiktu Likumā par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi paredzētās darbības, savukārt kādu minētajā likumā reglamentētu darbību koncesija ir atļauja izmantot subjektīvās tiesības noteiktā kārtībā.
22. 2008. gada 31. janvārī Komisija Polijas Republikai nosūtīja savu argumentēto atzinumu, kurā tika atkārtoti izklāstīti visi līdz tam izvirzītie prasības sakarā ar pienākumu neizpildi pamati. Uz šo atzinumu Polijas valdība atbildēja ar 2008. gada 20. marta vēstuli. Tajā Polijas Republika apgalvoja, ka, “strādājot pie jaunā Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi, ir noteikti jauni principi, saskaņā ar kuriem piešķiramas koncesijas ogļūdeņražu meklēšanai, izpētei un ieguvei Polijā. Ar šīm jaunajām tiesību normām tiek atceltas Eiropas Komisijas šaubas izraisošās vecās normas jautājumā par kārtību, kādā piešķirama derīgo izrakteņu lietojuma tiesību koncesija”.
23. Polijas valdība, 2008. gada 12. jūnijā Komisijai nosūtījusi jaunā Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi projektu, 2010. gada 27. aprīļa vēstulē tai darīja zināmu, ka minētais projekts ir ticis nosūtīts valsts parlamentam 2008. gada 18. novembrī, bet debašu sarežģītības un ilguma dēļ 2009. gadā to nav bijis iespējams pieņemt (5) .
III – Tiesvedība Tiesā: lietas dalībnieku prasījumi
24. 2010. gada 3. decembrī Komisija, pamatojoties uz LESD 258. pantu, Tiesā iesniedza prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, un pēc tam prasītāja un atbildētāja dalībvalsts apmainījās attiecīgi ar atbildi uz prasību, repliku un atbildi uz repliku.
25. Komisija lūdz Tiesu:
– atzīt, ka, neveicot pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu nediskriminējošu piekļuvi ogļūdeņražu meklēšanas, izpētes un ieguves darbībām visiem ieinteresētajiem uzņēmumiem un lai atļaujas šo darbību veikšanai tiktu piešķirtas saskaņā ar procedūru, kuras gaitā visi ieinteresētie uzņēmumi var iesniegt pieteikumus, kā arī atbilstoši kritērijiem, kuri pirms pieteikumu iesniegšanas termiņa ir tikuši publicēti Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, Polijas Republika nav izpildījusi Direktīvas 94/22 2. panta 2. punktā, 3. panta 1. punktā un 5. panta 1. un 2. punktā paredzētos pienākumus;
– piespriest Polijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
26. Savukārt Polijas Republika lūdz Tiesu:
– atzīt prasību par pilnībā nepieņemamu un pakārtoti to pilnībā noraidīt.
– piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanas izdevumus.
IV – Par prasības pieņemamību
27. Polijas valdība izvirza iebildi par prasības nepieņemamību, pamatojoties uz tās ieskatā esošajām ievērojamām atšķirībām starp prasības pamatiem, kurus Komisija izvirzījusi pirmstiesas procedūrā, un tiem, kurus tā izklāsta prasības sakarā ar pienākumu neizpildi pieteikumā.
28. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasības sakarā ar pienākumu neizpildi priekšmets tiek noteikts LESD 258. pantā paredzētajā procedūrā, un tādējādi šī prasība ir jābalsta uz tiem pašiem pamatiem un prasījumiem, uz kuriem balstīts argumentētais atzinums (6) . Tomēr šī prasība nevar būt tik plaša, lai jebkurā gadījumā pieprasītu pilnīgu sakritību starp iebildumu formulējumu argumentētā atzinuma rezolutīvajā daļā un prasības pieteikumā prasījumos, ja vien strīda priekšmets, kāds tas ir noteikts pirmajā no tiem, nav ticis paplašināts vai grozīts (7) .
29. Tāpēc, lai noskaidrotu, vai Polijas valdības izvirzītā iebilde ir apmierināma, turpinājumā salīdzināšu prasības pieteikumā izklāstītos Komisijas prasības pamatus ar argumentētā atzinuma saturu (A), lai pēc tam Tiesas judikatūras gaismā izvērtētu, cik būtiski ievērotās atšķirības ietekmē prasības pieņemamību (B).
A – Prasības pamati salīdzinājumā ar argumentētā atzinuma saturu
1) Pirmais prasības pamats
30. Pirmajā prasības pamatā par to, ka esot pārkāpta Direktīvas 94/22 2. panta 2. punkta pirmā daļa, kurā ir paredzēta nediskriminējoša piekļuve ogļūdeņražu meklēšanas, izpētes un ieguves darbiem, Komisija konstatē divējādu diskrimināciju.
31. Pirmkārt, Komisija norāda uz diskrimināciju, kas esot radusies attiecībā uz citās dalībvalstīm iedibinātiem subjektiem, jo koncesijas pieteikumā ir jānorāda numurs, ar kādu persona reģistrējusies Polijas Komersantu reģistrā vai Saimniecisko darbību reģistrā (Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 18. panta 1. punkta 2.b apakšpunkts). Uzreiz jānorāda, ka šīs pirmās prasības pamata pirmās daļas pieņemamība nekādi nav problemātiska, jo tas ir skaidri izklāstīts argumentētā atzinuma 78. punktā.
32. Otrkārt, Komisija konstatē iespējamu diskrimināciju attiecībā uz subjektiem, kuri, lai arī būdami ieinteresēti ogļūdeņražu ieguves darbības veikšanā, nav iepriekš veikuši izpētes darbus attiecīgajā apgabalā un kuriem tādēļ nav tiesību ekskluzīvi izmantot ģeoloģisko dokumentāciju. Savā prasībā Komisija apgalvo, ka Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 20. panta 2. punkta 1. apakšpunkts apvienojumā ar 47. panta 3. punktu apgrūtina minētajiem subjektiem iespēju saņemt ieguves koncesiju, pat ja to konkursa piedāvājums ir visizdevīgākais.
33. Šis prasības pamats nav skaidri izklāstīts argumentētajā atzinumā: proti, atzinumā tikai plašos vilcienos ir norādīts, ka otrajā atļaujas piešķiršanas procesa posmā (kas atbilst koncesijai) nav konkursa procedūras, tā starp citu pieminot prasību apliecināt tiesības uz ģeoloģiskās dokumentācijas izmantošanu (argumentētā atzinuma 76. punkts), tomēr nepaskaidrojot, kā šo izmantošanas tiesību vērtējums var radīt diskrimināciju, par kuru sūdzas Komisija.
2) Otrais prasības pamats
34. Otrais prasības pamats par to, ka iespējami esot pārkāpts Direktīvas 94/22 3. panta 1. punkts, kurā ir paredzēts pienākums nodrošināt, lai atļaujas tiktu piešķirtas tādā kārtībā, “kas ļauj visiem ieinteresētiem subjektiem iesniegt pieteikumus”, ir sadalāms divās daļās.
35. Pirmkārt, Komisijas ieskatā prasība, ka koncesija piešķirama Direktīvas 94/22 3. pantā prasītajā konkursa kārtībā, esot izpildīta tikai attiecībā uz pirmo posmu (“atradņu lietojuma tiesības”), bet neesot izpildīta attiecībā uz otro, jo koncesiju piešķir “tiesības apliecinošo dokumentu pārbaudes” procedūrā. Turklāt prioritāte, kas Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 12. pantā piešķirta ģeoloģiskās dokumentācijas izmantošanas tiesību subjektam, arī esot pretrunā šai prasībai pēc konkursa procedūras.
36. Savukārt argumentētajā atzinumā tika iztirzāts jautājums par to, ka konkurss attiecas tikai uz lietojuma tiesībām, bet netika minētas 12. panta prioritātes tiesības, nedz arī izvērtētas to iespējamās tiesiskās sekas.
37. Otrkārt, Komisija uzskata, ka Polijas tiesiskajā regulējumā neesot izpildīta prasība, ka konkursa paziņojumam jābūt publicētam Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, un norāda arī uz to, ka dokumentācija ir jāiesniedz poļu valodā (Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 53. panta 4. punkts), kas tās ieskatā varot radīt diskrimināciju. Šis prasības pamats argumentētajā atzinumā nav izklāstīts.
3) Trešais prasības pamats
38. Trešajā prasības pamatā par to, ka iespējami esot pārkāpts Direktīvas 94/22 5. panta 1. un 2. punkts, kurā ir noteikti atļauju piešķiršanas kritēriji, Komisija apgalvo, ka vērtējuma kritēriji dažādu iemeslu dēļ neatbilstot minētās direktīvas prasībām.
39. Pirmkārt, Komisija konstatē, ka Polijas 2005. gada noteikumos uzņēmuma tehniskās, finansiālās un “tehnoloģiskās” spējas kritēriji (kas paredzēti Direktīvas 94/22 5. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā]) tiek savstarpēji “salīdzināti”, izmantojot tīri saimniecisku kritēriju: cenu, kādu uzņēmums ir gatavs maksāt par atļauju. Argumentētajā atzinumā šis konkrētais prasības sakarā ar pienākumu neizpildi pamats netiek sīkāk iztirzāts. No šā prasības sakarā ar pienākumu neizpildi pamata Komisija tiesas sēdē tik un tā atteicās.
40. Otrkārt, Komisija konstatē, ka koncesijas piešķiršana dažkārt var tikt pakārtota garantijas iesniegšanai (Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 17. pants), kas tās ieskatā esot pretrunā Direktīvai 94/22. Šis prasības sakarā ar pienākumu neizpildi pamats ir minēts argumentētā atzinuma 68. un 73. punktā.
41. Visbeidzot, Komisija uzskata, ka Polijas tiesiskajā regulējumā neesot pienācīgi transponēta prasība publicēt vērtējuma kritērijus Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(Direktīvas 94/22 5. panta 1. punkts), nedz nodrošināts, ka tie tiktu “vienmēr [..] darīt[i] pieejam[i] ieinteresētajiem subjektiem” (Direktīvas 94/22 5. panta 2. punkts). Šis prasības pamats ir netieši izklāstīts argumentētā atzinuma 68. un nākamajos punktos.
B – Norādītās atšķirības un to ietekme uz prasības pieņemamību
42. Ievērojot iepriekš minēto, uzreiz jānorāda, ka pirmā prasības pamata pirmā daļa (reģistrācija reģistrā) un trešā prasības pamata otrā un trešā daļa (garantija un vērtējuma kritēriju publicēšana), manuprāt, ir nepārprotami pieņemamas, jo tās ir izklāstītas gan prasības pieteikumā, gan argumentētajā atzinumā un allaž formulētas vienādi.
43. Turpretim gan pirmā prasības pamata otrā daļa, gan otrais prasības pamats kopumā, manuprāt, būtu jānoraida kā nepieņemami.
44. Turpinājumā izklāstīšu iemeslus, kāpēc to ierosinu.
45. Jautājumā, pirmkārt, par otrā prasības pamata otro daļu (kura, kā redzējām, attiecas uz to, ka neesot izpildīta prasība, ka konkursa sludinājumam jābūt publicētam Oficiālajā Vēstnesī, un noteikums, ka dokumentācija jāiesniedz poļu valodā) jānorāda, ka, manuprāt, tā ir noraidāma kā nepieņemama, jo, kā jau teicu, argumentētajā atzinumā nav nevienas nedz tiešas, nedz netiešas atsauces uz šiem konkrētajiem apgalvojumiem. No tā izriet, ka, šādi formulējusi prasību, Komisija ir negaidīti iekļāvusi iebildumu, par kuru Polijas Republikai nav bijis iespējas izteikties pirmstiesas procedūrā, nedz vispār toreiz veikt pasākumus, ar kuriem jau iespējami būtu varēts novērst, ka par šo konkrēto jautājumu galu galā Tiesā tiek celta prasība.
46. Jautājumā par kopīgi aplūkojamajām pirmā prasības pamata otro daļu un otrā prasības pamata pirmo daļu jānorāda, pirmām kārtām, ka argumentētajā atzinumā uzmanība tiek koncentrēta uz to, ka Polijas sistēma ir pretrunā Direktīvai 94/22 tādā ziņā, ka konkursa procedūra tajā ir paredzēta tikai pirmajā atļaujas procesa posmā (“atradņu lietojuma tiesību” nodibināšana), bet ne otrajā posmā (pati koncesija), kurā tiek izmantota tiesības apliecinošo dokumentu pārbaudes procedūra. Tādēļ atbilstoši argumentētajā atzinumā teiktajam Polijas sistēmā pēc tam, kad noslēdzies īstenas sacensības posms, lai saņemtu atļauju, tiekot prasīti vēl papildu nosacījumi, kuru dēļ pirmā posma noslēgumā par sekmīgāko atzītais pretendents varētu tikt izslēgts otrajā un noslēdzošajā, proti, koncesijas stricto ensu, posmā (argumentētā atzinuma 64. punkts).
47. Tādēļ argumentētajā atzinumā šajā ziņā norādītā problēma ir tāda, ka derīgo izrakteņu lietojuma tiesību nodibināšanai rīkotajā konkursa procedūrā izraudzītajam pretendentam nav nekādas garantijas, ka tas varēs galu galā faktiski veikt koncesijas piešķiršanai pakārtoto darbību (argumentētā atzinuma 75. punkts).
48. Tomēr Komisijas celtajā prasībā izvērtējums ir ievērojami atšķirīgs: tajā tiek atkārtota doma, ka koncesija tiek saņemta bez konkursa, bet uzmanība tiek galvenokārt vērsta uz apstākli, ka Polijas likumā ekskluzīvās izmantošanas tiesības un prioritātes tiesības subjektam, kurš ir sagatavojis ģeoloģisko dokumentāciju, apgalvojot, ka ar šiem noteikumiem esot padarīts par iespējamu apiet prasību pēc konkursa vispār, jo persona, kurai ir agrāk bijušas atradņu lietojuma tiesības izpētes un meklēšanas darbiem, atrodas izdevīgākā stāvoklī, lai saņemtu lietojuma tiesības izmantošanas darbībai un līdz ar to galu galā saņemtu administratīvo koncesiju izmantošanas [izpētes] vai ieguves darbībai (8) . Tomēr šī prasības pamatdoma nav rodama argumentētajā atzinumā, kurā pat nav izdarīta konkrēta atsauce uz Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 12. pantu un 47. panta 3. punktu (9), kuri abi, tā teikt, ir prasības sakarā ar pienākumu neizpildi pirmajā un otrajā pamatā veiktās argumentācijas viduspunktā.
49. Protams, kā jau norādīju iepriekš, judikatūrā netiek prasīts, lai argumentētā atzinuma rezolutīvās daļas prasījumi pilnīgi atbilstu prasības sakarā ar pienākumu neizpildi prasījumiem. Tomēr uz Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 12. pantu un 47. panta 3. punktu balstītā argumentācija, manuprāt, ir pietiekami būtiska abu pirmo prasības pamatu uzbūvē, lai tās iekļaušanu prasībā uzskatītu par argumentētajā atzinumā noteiktā strīda priekšmeta grozīšanu vai paplašināšanu. Apgalvot, kā to dara Komisija, ka tie esot tikai jauni pamatojumi vai sīkāks izklāsts, manuprāt, ir pārmērīgi.
50. Saskaņā ar Tiesas judikatūru pirmstiesas procedūras mērķis ir “dot attiecīgajai dalībvalstij iespēju, pirmkārt, izpildīt savus pienākumus, kas izriet no Kopienu tiesībām, un, otrkārt, atbilstoši izteikt savus aizstāvības pamatus pret Komisijas formulētajiem iebildumiem. [..] Šīs procedūras pareiza norise ir pamats būtiskai Līgumā prasītai garantijai ne tikai attiecīgās dalībvalsts tiesību aizsardzībai, bet arī, lai nodrošinātu, ka iespējamā tiesas procesa priekšmets ir skaidri noteikts strīds” (10) .
51. Tādēļ, manuprāt, starp pirmstiesas posmu un tiesvedību Tiesā noteiktais strīda priekšmets ir būtiski mainījies. Turklāt tas ir noticis par ļaunu tiesiskajai noteiktībai un Polijas Republikas tiesībām uz aizstāvību, jo tai pirmstiesas procedūrā netika pilnīgi skaidri, “loģiski un precīzi” darīts zināms, kā prasīts judikatūrā (11), ka Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 12. un 47. pantā paredzētā prioritāte un ekskluzīvās tiesības ir pretrunā Direktīvas 94/22 prasībām. Tādējādi tai, iespējams, ir tikusi liegta iespēja savlaicīgi izpildīt savus no Savienības tiesībām izrietošos pienākumus un vēlāk izklāstīt argumentus, kurus tā uzskatītu par vajadzīgiem, lai attaisnotu savu tiesību sistēmu.
52. No visa iepriekš izklāstītā, manuprāt, izriet, ka iebilde par nepieņemamību ir jānoraida, ciktāl tā attiecas uz pirmā prasības pamata pirmo daļu un trešā prasības pamata otro un trešo daļu.
53. Turpretim minētā iebilde jāapmierina attiecībā uz pirmā prasības pamata otro daļu un otro prasības pamatu kopumā un tie jāatzīst par nepieņemamiem.
54. Tomēr turpinājumā, lai arī attiecībā uz, manuprāt, nepieņemamajiem prasības pamatiem tikai pakārtoti, izvērtēšu trīs prasības pamatus kopumā, protams, izņemot vienīgi trešā prasības pamata pirmo daļu, no kuras Komisija tiesas sēdē ir skaidri atteikusies.
V – Prasības sakarā ar pienākumu neizpildi pamatu izvērtējums
A – Ievada apsvērumi: aplūkotā tiesiskā regulējums īss apraksts
55. Pirms prasības sakarā ar pienākumu neizpildi pamatu izvērtējuma, šķiet, noteikti jāpakavējas pie prasības sakarā ar pienākumu neizpildi pamatā esošā Polijas tiesiskā regulējuma apraksta.
56. Argumentētā atzinuma sagatavošanas brīdī kārtība, kādā Polijā var uzsākt ogļhidrātu meklēšanas, izpētes un ieguves darbus, pamatā tika reglamentēta 1994. gada 4. februāra Likumā par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi, redakcijā ar tajā vēlāk izdarītajiem grozījumiem.
57. Redzams, ka minētajā likumā noteikto kārtību galvenokārt raksturo divu dažādu tiesību (“atradņu lietojuma tiesību” un koncesijas) esamība – tām kopā veidojot Direktīvā 94/22 paredzēto “atļauju” –, kā arī zināmas prioritātes noteikšana, piešķirot ieguves atļauju konkrētu atradni pirms tam izpētījušajam un dokumentējušajam uzņēmumam.
58. Tādējādi, lai veiktu izrakteņu ieguves darbības, meklējot, izpētot vai iegūstot ogļūdeņražus, ir jāsaņem gan atradņu lietojuma tiesības, gan koncesija. Abas tiesības ir nesaraujami vienotas tādā ziņā, ka, piemēram, atņemot koncesiju vai tai beidzoties, beidzas arī lietojums (Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 10. panta 3. punkts).
59. Līgums par “atradņu lietojuma tiesību” nodibināšanu ir zināma veida “civiltiesisks akts”. Parasti tas piešķirams, rīkojot atbilstošu konkursa procedūru (Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 11. panta 1. un 2. punkts). Taču izņēmuma kārtā uzņēmums, kas ir izpētījis un ģeoloģiski dokumentējis kādu konkrētu atradni (domājams, ka saskaņā ar kādu agrāku meklēšanas un izpētes atļauju), divu gadu laikā drīkst lūgt, lai tam prioritāri (un ekskluzīvi) tiktu piešķirtas atradņu lietojuma tiesības ogļūdeņražu ieguvei šajā atradnē (Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 12. pants) (12) .
60. Katrā ziņā ir skaidrs, ka atradņu lietojuma tiesības saņēmušajam uzņēmumam nav iespējams tūlītēji veikt izrakteņu ieguves darbību, bet tālab jālūdz “administratīvs akts”, proti, koncesija.
61. Savukārt koncesija tiek piešķirta, pirms tam nerīkojot nekādu konkursu. Faktiski to var lūgt tikai lietojuma tiesības saņēmušais uzņēmums, un tādēļ turpmākajā procedūrā tiek vienīgi pārbaudītas Polijas tiesību aktos izrakteņu ieguves darbības veikšanai izvirzītās prasības un vajadzīgā dokumentācija. Minēto prasību vidū jāizceļ šajā lietā apstrīdētā prasība, ka pieteikumu iesniegušajam subjektam jābūt pirms tam reģistrētam Komersantu reģistrā vai Saimniecisko darbību reģistrā (Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 18. panta 1. punkta 2.b apakšpunkts) un dažkārt jānodrošina garantija, par kuru arī ir strīds šajā lietā (Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 17. pants).
62. Turklāt gadījumā, ja lūgtā koncesija attiecas uz ieguvi, uzņēmumam ir jābūt tiesīgam izmantot iepriekš minēto ģeoloģisko dokumentāciju (Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 20. panta 2. punkta 1. apakšpunkts). Šajā ziņā jānorāda, ka saskaņā ar Polijas tiesību aktiem ģeoloģiskā dokumentācija parasti pieder valstij (Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 47. panta 1. punkts), bet pieteikumu iesniegušajam uzņēmumam iepriekš veiktas izpētes darbības dēļ var būt ekskluzīvas tiesības šo dokumentāciju izmantot. Gadījumā, ja šis uzņēmums nevēlas pats izmantot atradni, tas drīkst savas ekskluzīvās šīs ģeoloģiskās dokumentācijas izmantošanas tiesības pārdot kādam citam uzņēmumam. Pēc pieciem gadiem šīs izmantošanas tiesības pāriet atpakaļ valstij (Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 47. panta 3. punkts).
B – Pirmais prasības pamats: nediskriminējošu piekļuvi ogļhidrātu meklēšanas, izpētes un ieguves darbībām paredzošās Direktīvas 94/22 2. panta 2. punkta pirmās daļas pārkāpums
63. Pirmais prasības pamats ir iedalīts divās daļās:
1) Pirmā prasības pamata pirmā daļa
64. Pirmā prasības pamata pirmajā daļā Komisija apgalvo, ka, Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 18. panta 1. punkta 2.b apakšpunktā prasot, lai koncesijas pieteikumā tiktu norādīts numurs, ar kādu uzņēmums reģistrējies Polijas Komersantu reģistrā vai Saimniecisko darbību reģistrā, Polijas tiesiskais regulējums rada diskrimināciju attiecībā pret citās dalībvalstīs iedibinātiem subjektiem, kas nevar lūgt piešķirt koncesiju, iepriekš nereģistrējušies Polijā.
65. Komisija šajā ziņā atsaucas uz 2010. gada 22. decembra spriedumu lietā Yellow Cab Verkehrsbetrieb (13) . Tajā Tiesa noteica, ka “prasībai, lai uzņēmējam, kas ir reģistrēts citā dalībvalstī un kas vēlas saņemt atļauju personu pārvadājumu ar autobusu regulārās līnijas izmantošanai uzņemošajā dalībvalstī, būtu juridiskā adrese vai cits uzņēmums pēdējās minētās valsts teritorijā, pirms vēl tam ar koncesiju ir piešķirta šīs līnijas izmantošana, ir atturoša iedarbība. Vidusmērā piesardzīgs uzņēmējs, esot pilnīgā neziņā par šādas atļaujas saņemšanu, nebūtu gatavs veikt, iespējams, būtiskus ieguldījumus” (14) . Tāpēc un tā kā šāda prasība minētajā lietā ar Austrijas valdības norādītajiem mērķiem nebija attaisnojama, Tiesa nosprieda, ka tā ir tiesību veikt uzņēmējdarbību ierobežojums, ja vien to nepiemēro pēc tam, kad izmantošanas atļauja ir piešķirta, un pirms uzņēmējs ir uzsācis ekspluatēt līniju (15) .
66. Šajā gadījumā attiecīgajā Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi pantā ir noteikts, ka reģistrācija ir jāpierāda, iesniedzot pieteikumu koncesijas saņemšanai. Polijas Republika apgalvoja, ka attiecīgajā pieteikuma brīdī jau esot gandrīz “droši zināms”, ka darbība tiks veikta, jo koncesijas piešķiršanas procedūra ir viena vienīga formalitāte un pieteikumu iesniedz tikai subjekts, kas konkursa kārtībā jau ieguvis atradņu lietojuma tiesības.
67. Tomēr patiesībā ir tā, ka, lai saņemtu koncesiju, uzņēmumam, kas vēlas veikt izrakteņu ieguves darbību, lai arī jau ieguvušam šīs lietojuma tiesības, ir jāizpilda vēl arī citas prasības. Šīs prasības, kā man jau ir bijusi izdevība šeit norādīt, ir nodrošināt garantiju vai – ieguves darbību gadījumā – pierādīt ģeoloģiskās dokumentācijas izmantošanas tiesības. Tā kā pieteikumu iesniegušais uzņēmums iespējami var nespēt izpildīt šīs prasības, domājams, ka šajā posmā joprojām ir tik pietiekama neziņa, ka nav izslēdzama spriedumā lietā Yellow Cab Verkehrsbetrieb
minētā atturošā iedarbība.
68. Tādēļ uzskatu, ka pirmā prasības pamata pirmā daļa ir jāapmierina.
2) Pirmā prasības pamata otrā daļa
69. Pirmā prasības pamata otrajā daļā Komisija apgalvo, ka ir arī diskriminācija attiecībā pret tiem subjektiem, kuri, būdami ieinteresēti ogļūdeņražu ieguves darbības veikšanā, iepriekš nav veikuši izpētes darbus attiecīgajā apgabalā un kuriem tādēļ nav tiesību ekskluzīvi izmantot ģeoloģisko dokumentāciju. Tā ieskatā tas tā ir tāpēc, ka saskaņā ar Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 20. panta 2. punkta 1. apakšpunktu apvienojumā ar minētā likuma 47. panta 3. punktu šīs ģeoloģiskās dokumentācijas piederība ir padarīta par vajadzīgu priekšnosacījumu, lai lūgtu koncesiju.
70. Šī pirmā prasības pamata otrā daļa daļēji pārklājas ar otrā pamata pirmo daļu, un tāpēc tās abas iztirzāšu kopīgi.
C – Otrais prasības pamats: pienākumu noteikt tādu atļauju piešķiršanas procedūru, kurā visiem ieinteresētajiem subjektiem būtu iespējams iesniegt pieteikumu, nosakošā Direktīvas 94/22 3. panta 1. punkta pārkāpums
71. Arī šis otrais pamats ir iedalīts divās daļās.
1) Otrā prasības pamata pirmā daļa (kas daļēji atbilst pirmā prasības pamata otrajai daļai)
72. Otrā prasības pamata pirmajā daļā Komisija apgalvo, ka Direktīvas 94/22 3. panta prasība, ka atļauja piešķirama, iepriekš rīkojot konkursu, esot izpildīta tikai pirmajā (“atradņu lietojuma tiesību” nodibināšanas) posmā, bet ne otrajā, jo koncesija tiek piešķirta “tiesības apliecinošo dokumentu pārbaudes” procedūrā. Turklāt Komisija uzskata, ka ģeoloģisko dokumentāciju izmantot tiesīgajam subjektam piešķirtā prioritāte esot arī pretrunā šai prasībai par iepriekšēju konkursu.
73. Šajā ziņā Komisija atzīst, ka nekas neliedz atļauju sadalīt divās daļās, tomēr precizēdama, ka tas tā ir, ja vien katra no tām tiek piešķirta konkursa kārtībā.
74. Polijas Republika atbild, ka pietiek jau ar to, ka ir konkurss derīgo izrakteņu lietojuma tiesību piešķiršanai, jo koncesijas piešķiršanas procedūra neesot nekas cits kā, lai arī obligāta, taču tikai zināma veida “formalitāte” vien, kurā piedalās tikai lietojuma tiesības saņēmušais uzņēmums.
75. Tāpēc Polijas valdība uzskata, ka nekas neliedz atļauju sadalīt divos posmos un otrajā no tiem piešķirt prioritātes tiesības. Tās ieskatā šāda iespēja esot paredzēta Direktīvas 94/22 3. panta 5. punkta b) apakšpunktā, kurā ir noteikts, ka “par atļaujas piešķiršanu [..] neuzskata” (līdz ar to atkrītot vajadzībai rīkot konkursu) “atļaujas piešķiršanu subjektam, kam ir cita atļauja, ja šī atļauja dod tiesības piešķirt pirmo atļauju”.
76. Komisija iebilst, ka minētā tiesību norma attiecas uz gluži atšķirīgu faktisko situāciju: ogļūdeņražu ieguves atļauju, kas piešķirta “ar vispārpiemērojamu aktu, kurš attiecas uz daudziem subjektiem, kā, piemēram, likumu vai noteikumiem” un virkne “vēlāku individuālo atļauju, kas ietvertas, pamatojoties uz iepriekš minētajiem noteikumiem/likuma, pieņemtajos administratīvajos lēmumos”, kuri izriet no pirmās un kuru piešķiršanai tādēļ nav jārīko konkurss.
77. Tiesas sēdē Komisija nespēja paskaidrot, kādos apstākļos varētu rasties šāds gadījums, un tās argumentācija šajā jautājumā, manuprāt, nav visai pārliecinoša. Lai kā arī nebūtu, nedomāju, ka šīs direktīvas 3. panta 5. punkta b) apakšpunkts varētu būt piemērojams šajā lietā, jo Polijas likumā noteiktās divējādās prioritātes dēļ, kā redzēsim turpinājumā, konkursa rīkošana nav garantēta pat ne pirmajā procedūras posmā.
78. Proti, iepriekš izpētes un meklēšanas darbus veikušajiem subjektiem Polijas Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 12. pantā, 20. panta 2. punkta 1. apakšpunktā un 47. panta 3. punktā ir paredzēta prioritāte un ekskluzīvas izmantošanas tiesības. Pirmkārt, likumā ir paredzēta prioritāte atradņu lietojuma tiesību saņemšanā ģeoloģisko dokumentāciju sagatavojušajam uzņēmējam (12. panta 1. punkts); un, otrkārt, likumā tam turklāt tiek piešķirtas ekskluzīvas tiesības izmantot šo dokumentāciju (47. panta 3. punkts), bez kurām pat nav iespējams lūgt izmantošanas darbībām vajadzīgo koncesiju (20. panta 2. punkta 1. apakšpunkts).
79. Proti, Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 12. pantā tiek piešķirta prioritāte – divu gadu garumā un attiecībā pret visiem –, lai lūgtu derīgo izrakteņu lietojuma tiesību nodibināšanu subjektam, kurš ir [izpētījis] un dokumentējis derīgo izrakteņu atradni un sagatavojis atbilstošu ģeoloģisko dokumentāciju.
80. Otrkārt, saskaņā ar likuma 47. panta 3. punktu uzņēmums, kas ir sedzis meklēšanas un izpētes ģeoloģisko darbu izmaksas, ir tiesīgs piecus gadus ekskluzīvi izmantot savu sagatavoto ģeoloģisko dokumentāciju. Tādēļ attiecīgajā laikposmā minētajam subjektam praktiski tiek nodrošināta koncesija, jo saskaņā ar likuma 20. panta 2. punkta 1. apakšpunktu ģeoloģiskās dokumentācijas izmantošanas tiesības ir obligāta prasība, lai iesniegtu atbilstošu pieteikumu koncesijas saņemšanai. Galu galā piedalīties atļaujas procedūras otrajā posmā patiesībā ir iespēja tikai tiem, kuru rīcībā ir šī dokumentācija.
81. Tādējādi, lai arī citam uzņēmumam varētu tikt piešķirtas derīgo izrakteņu lietojuma tiesības tālab rīkotā konkursā (16), saskaņā ar likuma 47. panta 3. punktu apvienojumā ar 20. panta 2. punkta 1. apakšpunktu šajā piecu gadu laikā lietojuma tiesības saņēmušais uzņēmums praktiski var iegūt koncesiju tikai tad, ja komersants, kuram pieder ģeoloģiskās dokumentācijas ekskluzīvās izmantošanas tiesības, piekrīt šo dokumentāciju nodot tā rīcībā. Šajā ziņā jānorāda, ka tā, kā varēja konstatēt tiesas sēdē, var tikt pārdotas. Visbeidzot šajā ziņā ir svarīgi norādīt, ka, neiestājoties nevienam no šiem abiem apstākļiem, konkursā iegūtās atradņu lietojuma tiesības šim uzņēmumam nebūtu nekam derīgas.
82. Šo iznākumu Polijas valdība cenšas attaisnot, argumentējot, ka ģeoloģiskās dokumentācijas ekskluzīvās izmantošanas tiesības un to subjektam piešķirtās prioritātes tiesības ir taisnīga atlīdzība par agrākajā meklēšanas un izpētes posmā veiktajiem ieguldījumiem.
83. Manuprāt, šim argumentam nav jāpiekrīt.
84. Lai cik taisnīgi arī nebūtu atlīdzināt subjektam, kurš sedzis ar ģeoloģiskās dokumentācijas sagatavošanu saistītās izmaksas, šis ieguldījums nekādā gadījumā nav atlīdzināms tādā veidā, kas kropļo atļaujas procedūru tiktāl, ka Direktīvā 94/22 prasītais konkurss tiek padarīts iluzors.
85. Taču tā tas ir – vai vismaz nav izslēdzams, ka būtu, – Polijas modelī. Likumā par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi paredzēto prioritāšu apvienojums ar ekskluzīvas lietošanas tiesībām var radīt situāciju, kad ģeoloģiskās dokumentācijas ekskluzīvas izmantošanas tiesību subjekts iegūst atradņu lietojuma tiesības pat bez īstena konkursa. Proti, to rīkot pat nebūtu iespējams, ja 12. panta 1. punktā paredzētā prioritāte nozīmē – kā pirmšķietami liecina vārds “prioritāte” – īstenas priekšrocību tiesības attiecībā uz lietojuma nodibināšanu.
86. Cits jautājums ir par to, ka šī “prioritāte” pārvēršas noteikumā, ka ģeoloģiskās dokumentācijas sagatavošanā veiktais ieguldījums ir konkursa gaitā vērā ņemams nopelns; nopelns, kas, tā teikt, jāņem vērā, bet nekādā gadījumā tik lielā mērā, ka tas kļūtu izšķirošs konkursa iznākumam. Pienācīgi izvērtēts, šis nopelns var būt saprātīga atlīdzība par ieguldījuma pūliņiem, tomēr bez vajadzības nonākt Polijas valdības aizstāvētajās galējībās.
87. Šajā ziņā turklāt jāņem vērā, ka ģeoloģiskās dokumentācijas ekskluzīvas izmantošanas tiesību piederība nevar būt tik noteicoša atļaujas procedūrā, cik tā, acīmredzot, ir Polijas sistēmā. Šo tiesību piederība patiešām norāda uz ģeoloģiskās dokumentācijas sagatavošanai vajadzīgo spēju esamību. Tomēr ir skaidrs, ka ar šīm spējām vien ne vienmēr ir pietiekami, lai apliecinātu spējas, kas ir svarīgas, lai saņemtu derīgo izrakteņu resursu izmantošanas atļauju. Galu galā šķiet esam skaidrs, ka Polijas modelī pārmērīgas priekšrocības tiek dotas uzņēmumiem, kuri galvenokārt ir spējīgi sagatavot ģeoloģisko dokumentāciju, tā interesēm pilnībā pakārtojot stāvokli, kurā atrodas pārējie izrakteņu ieguves izmantošanas spējas apliecināt varošie subjekti.
88. Visbeidzot kārtība, kādā piešķiramas “atļaujas” Direktīvas 94/22 izpratnē, Polijā ir sadalīta divos posmos (lietojuma tiesību nodibināšana un pati koncesija), kuras iznākums var kļūt nenovēršami atkarīgs no derīgo izrakteņu resursu izmantošanas faktiskai atļaušanai vajadzīgās ģeoloģiskās dokumentācijas ekskluzīvas izmantošanas tiesību izmantošanas. Ekskluzīvās izmantošanas tiesības tiek piešķirtas subjektiem, kuri ir ģeoloģisko dokumentāciju ieguvuši, veicot izpētes un pētniecības darbus, kuriem saskaņā ar Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 33. panta 1. punktu ne vienmēr vajadzīgas koncesijas un tādēļ arī neseko konkursam.
89. Tādēļ, ievērojot, ka Polijas tiesību aktos ir pieļauts, ka noteiktos apstākļos meklēšanas, izpētes un izmantošanas darbību veikšanai vajadzīgo atļauju piešķir kārtībā, kurā netiek rīkots īstenas konkurss, uzskatu, ka Komisijas otrā prasības pamata pirmā daļa un pirmā prasības pamata otrā daļa ir jāapmierina pilnībā.
2) Otrā prasības pamata otrā daļa
90. Otrā prasības pamata otrajā daļa Komisija apgalvo, ka Polijas tiesiskajā regulējumā nav izpildīta prasība publicēt sludinājumu par konkursu Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī . Turklāt diskrimināciju iespējami radot arī apstāklis, ka konkursa dokumentācija ir jāiesniedz poļu valodā.
91. Jautājumā par publicēšanu patiesībā šķiet, ka šī prasība ir izpildīta derīgo izrakteņu lietojuma tiesību piešķiršanā. Savukārt koncesijas piešķiršanas procedūra šādi publicēta netiek, iespējams, tieši tāpēc, ka tā pēc sava rakstura nav sāncensība. Tik un tā šīs procedūras nepublicēšana (un galu galā necaurskatāmība) jau pati par sevi ir vēl viena direktīvas pienākuma neizpilde, kuru, manuprāt, Tiesai arī būtu jākonstatē.
92. Jautājumā par konkursa dokumentācijas valodas prasību Polijas valdība atgādina, ka Savienības tiesībās valsts iestādēm nav noteikts pienākums pieņemt dokumentāciju, kas noformēta kādā citā, nevis dalībvalsts valsts valodā, un šim argumentam varu tikai piekrist.
93. Tādēļ uzskatu, ka Komisijas otrā prasības pamata otrā daļa būtu jāapmierina, ciktāl tajā tiek iebilsts, ka koncesijas piešķiršanas procedūra netiek publicēta Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī .
D – Trešais prasības pamats: atļauju piešķiršanas kritērijus nosakošā Direktīvas 94/22 5. panta 1. un 2. punkta pārkāpums
94. Šis trešais prasības pamats sākotnēji bija iedalīts trīs daļās, no pirmās no kurām Komisija tiesas sēdē īpaši atteicās, un tāpēc savus secinājumus izklāstīšu tikai attiecībā uz otro un trešo daļu, kuras, kā jau iepriekš teicu, manuprāt, nav nekādā ziņā problemātiskas no pieņemamības viedokļa.
1) Trešā prasības pamata otrā daļa: garantijas nodrošināšana
95. Komisija konstatē, ka atbilstoši Polijas Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 17. pantam koncesijas piešķiršana dažkārt var tikt pakārtota prasībai par garantijas nodrošināšanu, kurai, pēc tās domām, Direktīvā 94/22 nav rodams pamatojums.
96. Pirmkārt, Komisija uzskata, ka prasība pēc garantijas nav pamatojama ar apstākli, ka saskaņā ar Direktīvas 94/22 5. panta 1. punkta a) apakšpunktu dalībvalstīm ir jāvērtē koncesijas procedūras pretendentu finansiālās iespējas. Konkrēti Komisija apgalvo, ka Polijas likumā šī prasība ir izklāstīta visnotaļ nenoteikti, nosakot, ka kompetentā iestāde to var noteikt tad, ja ir pamatots ar “īpaši svarīgām valsts interesēm vai īpaši svarīgām sabiedrības interesēm, konkrēti, ar vides aizsardzību saistītām interesēm” (Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 17. panta 1. punkts).
97. Otrkārt, Komisija apgalvo, ka pietiekams pamats, lai noteiktu šāda veida finansiālas prasības, nav rodams arī Direktīvas 94/22 6. panta 2. punktā, kurā dalībvalstīm ir ļauts noteiktos apstākļos (valsts drošības, sabiedrības drošības, veselības aizsardzības, vides aizsardzības u.tml. apsvērumu dēļ) atļaujas saņemšanas kārtībā veicamo “darbu veikšanai [izvirzīt] nosacījumus un prasības”. Pēc Komisijas domām, šī tiesību norma attiecas uz nosacījumiem darbu veikšanai, nevis atļaujas piešķiršanai vajadzīgajām prasībām.
98. Manuprāt, lai arī Direktīvas 94/22 6. panta 2. punkta redakcija patiešām var būt mulsinoša (ciktāl tajā ir norāde uz “nosacījumiem un prasībām” atļaujas saņemšanas kārtībā veicamo “darbu veikšanai”), šo tiesību normu lasot apvienojumā ar 6. panta 1. punktu, secināms, ka galu galā šīs prasības ir vajadzīgas, lai nodrošinātu atļaujas pieteikuma iesniedzēja spēju veikt darbību.
99. Direktīvas 6. panta 1. punktā patiesībā ir izdarīta atsauce uz nosacījumiem, kas paredzēti tās 5. panta 2. punktā, kurā ir minēti “darbu veikšanas vai pabeigšanas nosacījumi un prasības, kas attiecas uz visām atļaujām un pieteikumu iesniegšanas laikā ir spēkā saskaņā ar normatīviem un administratīviem aktiem  – neatkarīgi no tā, vai tās ietvertas atļaujā vai pieder nosacījumiem, kas jāievēro pirms atļaujas piešķiršanas ” (17), un nešķiet, ka 6. panta 2. punktā būtu gribēts atsaukties tikai uz prasībām, kas tiek izvirzītas vēlāk, pēc tam, kad atļaujas piešķiršana jau ir notikusi.
100. Otrkārt, tādā tiesiskā kontekstā kā šajā lietā aplūkotais šāda veida nošķiršana ir gluži bezjēdzīga. Tādēļ, manuprāt, ar Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi 17. panta 1. punktā noteikto varētu tikt leģitīmi piemērots Direktīvas 94/22 5. panta 1. punkta a) apakšpunkts vai 6. panta 2. punkts, ciktāl pienākumu nodrošināt garantiju attaisnotu sabiedriskās intereses (kas šajā pēdējā tiesību normā minētas vispārīgi).
101. Turklāt prasība, lai ar garantiju būtu paredzēts segt no darbības veikšanas iespējami izrietošo atbildību, manuprāt, ir noteikums, kas ir samērīgs ar mērķi nodrošināt, lai subjektam būtu pietiekamas “finansiālās iespējas”, un vajadzību aizsargāt “īpaši svarīgas” sabiedriskās intereses.
102. Tādēļ uzskatu, ka trešā prasības pamata otrā daļa nav jāapmierina.
2) Trešā prasības pamata trešā daļa
103. Visbeidzot, Komisija uzskata, ka Polijas tiesību sistēmā nav pienācīgi transponēta prasība publicēt vērtējuma kritērijus Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī “pirms pieteikumu iesniegšanas [termiņa] sākuma” (Direktīvas 94/22 5. panta 1. punkts), nedz garantēts, ka “darbu veikšanas vai pabeigšanas nosacījumi un prasības” būtu “vienmēr [..] darītas pieejamas ieinteresētajiem subjektiem” (Direktīvas 94/22 5. panta 2. punkts).
104. Pirmkārt, Komisija uzskata, ka Polijas Republika nav veikusi vajadzīgos pasākumus, lai garantētu konkursa piedāvājumu vērtējuma kritēriju skaidru un iedarbīgu publicēšanu Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, lai arī ir tiesiskais regulējums, kurā šī publicēšana ir īpaši paredzēta, praksē Polijas valdība šo normu izpilda, publicēdama vienīgi “trīs veidu konkursa piedāvājumu vērtējuma kritērijus”, paredzot, ka minēto kritēriju konkrētais saturs nosakāms dokumentā, kas saukts par “sīki izstrādātiem nosacījumiem, ar kādiem piešķir atradņu lietojuma tiesības naftas un dabasgāzes atradņu meklēšanai un izmantošanai noteiktos koncesijas apgabalos”, kurus var pieprasīt atbildīgajā Vides ministrijas departamentā.
105. Otrkārt, Komisija apgalvo, ka konkrēta informācija par nosacījumiem, ar kādiem veicama atļaujas saņemšanai pakārtotā saimnieciskās darbība, tiek sniegta tikai tad, kad ir sākusies atklātā koncesijas piešķiršanas procedūra. Tādēļ šī paziņošana esot neiedarbīga, jo derīgo izrakteņu lietojuma tiesības saņēmušais subjekts (kuram, pēc Polijas valdības teiktā, koncesija ir automātiski piešķirama) konkursa laikā nebūtu varējis zināt visus darbības veikšanas nosacījumus.
106. Šiem Komisijas argumentiem nevar nepiekrist.
107. Jautājumā konkrēti par to, ka neesot izpildīts pienākums transponēt prasību par vērtējuma kritēriju publicējamību Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(Direktīvas 94/22 5. panta 1. punkts), uzskatu, ka Polijas tiesiskais regulējums šajā ziņā nav pietiekami skaidrs, un tādēļ praksē šī publicēšanas prasība ir tikusi ne visai stingri ievērota, tā vietā, lai sīkāk izklāstītu vērtējuma kritēriju saturu, vienīgi uzskaitot šo kritēriju kategorijas.
108. Tādēļ uzskatu, ka trešā prasības pamata treša daļa ir jāapmierina.
VI – Tiesāšanās izdevumi
109. Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 3. punktā noteiktajam prasības daļējas apmierināšanas gadījumā katram lietas dalībniekam jāsedz savi tiesāšanās izdevumi pašam.
VII – Secinājumi
110. Tādēļ ierosinu Tiesai šo lietu izspriest šādi:
pirmā prasības pamata otro daļu un otrā prasības pamata pilnībā noraidīt;
pakārtoti atzīt, ka, neveicot pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka piekļuve ogļūdeņražu meklēšanas, izpētes un ieguves darbībām patiesībā notiek saskaņā ar konkursa procedūru, kurā visi ieinteresētie uzņēmumi var iesniegt pieteikumus, un atbilstoši kritērijiem, kuri pirms šo pieteikumu iesniegšanas termiņa ir tikuši publicēti Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī, Polijas Republika nav izpildījusi Direktīvas 94/22 2. panta 2. punktā, 3. panta 1. punktā un 5. panta 1. un 2. punktā paredzētos pienākumus;
piespriest abām lietas dalībniecēm pašām segt savus attiecīgos tiesāšanās izdevumus.
(1) .
(2)  –	OV L 164, 3. lpp.; OV Īpašais izdevums latviešu valodā: 6. nod., 2. sēj., 262. lpp.
(3)  –	Redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2005. gada 22. aprīļa Likumu, lai pēc Polijas pievienošanās Eiropas Savienībai Polijas tiesību sistēma tiktu pielāgota Direktīvas 94/22 noteikumiem ( Dz. U.  2005 Nr. 228, 1947. pozīcija).
(4)  –	Dz. U.  2007 Nr. 155, 1095. pozīcija.
(5)  –	Visbeidzot 2011. gada 9. jūnijā tika pieņemts jaunais likums.
(6)  –	Skat., piemēram, 2005. gada 8. decembra spriedumu lietā C-33/04 Komisija/Luksemburga (Krājums, I-10629. lpp., 36. punkts).
(7)  –	2002. gada 11. jūlija spriedums lietā C-139/00 Komisija/Spānija ( Recueil, I-6407. lpp., 19. punkts); 2005. gada 14. jūlija spriedums lietā C-433/03 Komisija/Vācija (Krājums, I-6985. lpp., 28. punkts); 2006. gada 7. septembra spriedums lietā C-484/04 Komisija/Apvienotā Karaliste (Krājums, I-7471. lpp., 25. punkts).
(8)  –	Skat., piemēram, Komisijas prasības pieteikuma 41.–51. un 64.–68. punktu.
(9)  –	Prasības pieteikumā ir tikai vispārīgas atsauces uz Likuma par ģeoloģiskajiem darbiem un derīgo izrakteņu ieguvi “7.–29. pantu” un “15.–21. pantu” (Komisijas prasības attiecīgi 26. un 59. punkts).
(10)  –	2005. gada 16. jūnija spriedums lietā C-456/03 Komisija/Itālija (Krājums, I-5335. lpp., 36. un 37. punkts).
(11)  –	Skat., piemēram, 2007. gada 18. decembra spriedumu lietā C-186/06 Komisija/Spānija (Krājums, I-12093. lpp., 18. punkts). Minētajā spriedumā par nepieņemamu tika atzīts viens no diviem Komisijas celtās prasības pamatiem, jo Komisija bija nomainījusi iebildumus salīdzinājumā ar pirmstiesas procedūrā izvirzītajiem, neizpildot iepriekš minētās saskaņotības un precizitātes prasības.
(12)  –	Turklāt ir arī virkne ģeogrāfisko nogabalu, kuros atradņu lietojuma tiesības tiek piešķirtas bez vajadzības rīkot konkursa procedūru. Tas šajā prasībā netiek iztirzāts un šķiet atbilstam Direktīvas 94/22 3. panta 3. punktam.
(13)  –	Lieta C-338/09 (Krājums, I-13927. lpp.).
(14)  –	[Sprieduma] 37. punkts.
(15)  –	Sprieduma 38.–40. punkts.
(16)  –	Šāda situācija patiesībā var rasties tikai tad, ja ģeoloģisko dokumentāciju sagatavojušais uzņēmējs nolemj nepiedalīties konkursā un tādējādi neizmantot tam 12. panta 1. punktā piešķirto divu gadu prioritāti.
(17)  –	Slīpraksts pievienots.