62006CC0329
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г-Н Y. BOT
представено на 14 февруари 2008 година (
1
)
Съединени дела C-329/06 и C-343/06
Arthur Wiedemann
Peter Funk
срещу
срещу
Land Baden-Württemberg
Stadt Chemnitz
„Директива 91/439/ЕИО — Взаимно признаване на свидетелствата за управление на моторни превозни средства — Отнемане на свидетелство за управление в държава-членка поради употреба на наркотични вещества или алкохол — Ново свидетелство за управление, издадено в друга държава-членка — Отказ за признаване на правото на управление в първата държава-членка — Пребиваване, което не съответства на Директива 91/439/ЕИО“
1.
Предоставените в случая за разглеждане от Съда дела са част от значителния брой общностни спорове в областта на взаимното признаване на свидетелствата за управление на моторни превозни средства.
2.
В петте дела от Съда се иска да се установи дали държава-членка може да откаже да признае валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава-членка, когато спрямо притежателя на това свидетелство, на територията на първата държава-членка, е наложена мярка за отнемане, съпроводена със задължение за успешно преминаване на медико-психологичен тест с цел получаване на ново свидетелство.
3.
Става въпрос за определяне на обхвата на задълженията, обвързващи държавите-членки, съгласно Директива 91/439/ЕИО на Съвета (
2
), и по-специално, съгласно член 7, параграф 1, букви a) и б), и член 8, параграфи 2 и 4 от тази директива.
4.
В настоящото заключение ще предложа на Съда да постанови, че когато на дадено лице е отнето свидетелството за управление в държава-членка, поради това че е управлявало под въздействието на алкохол или наркотици, и когато предвид опасното му състояние, издаването на ново свидетелство зависи от успешното преминаване на медико-психологичен тест, тази държава-членка има право съгласно член 1, параграф 2 и член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439 да откаже да признае валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава-членка, ако в държавата-членка на издаване не е извършен тест с ниво, сходно на изискуемото в първата държава.
5.
Ще предложа също на Съда да постанови, че когато поведението на притежателя на свидетелството за управление е потенциално опасно, по-специално, с оглед причините, довели до отнемане на първото свидетелство за управление, държавата-членка, която е осъществила проверката, може да приеме временни мерки като временно отнемане на това свидетелство, през периода на проверката от държавата-членка на издаване на условията за получаване на това свидетелство.
6.
Считам, че тъй като тези пет дела се отнасят до един и същ правен проблем, те следва да бъдат разгледани заедно в настоящото заключение.
I — Правна уредба
A — Общностна правна уредба
7.
С цел улесняване преместването на лица в рамките на Европейската общност или тяхното установяване в държава-членка, различна от тази, в която тези лица са получили свидетелството си за управление, Директива 91/439 въвежда принципа на взаимно признаване на свидетелствата за управление на моторни превозни средства (
3
).
8.
Установяването в тази директива на минимум от изисквания за издаване на свидетелство за управление има за цел също да повиши безопасността на движението по пътищата на територията на Европейския съюз (
4
).
9.
Член 7, параграф 1, букви a) и б) от тази директива гласи следното:
„1.   Свидетелства за управление се издават, освен посоченото дотук, само на тези кандидати:
a)
които са положили успешно изпит за проверка на способностите и поведението и теоретичен изпит и които отговорят на медицинските изисквания съгласно разпоредбите на приложение II и приложение III;
б)
които имат обичайно пребиваване на територията на държавата-членка, издаваща свидетелството, или представят доказателства, че учат там най-малко от шест месеца[ (
5
)].“
10.
По-специално, Директива 91/439 предвижда, че свидетелства за управление не се издават или подновяват на кандидати или водачи с алкохолна зависимост или зависимост от психотропни вещества.
11.
Всъщност точки 14.1 и 15.1 от приложение III към тази директива предвиждат:
„Свидетелства за управление не се издават или подновяват на кандидати или водачи, с алкохолна зависимост или които не могат да се въздържат от употреба на алкохол преди шофиране.
След доказан период на въздържание, след представяне на квалифицирано медицинско заключение и под условие за редовни прегледи, може да бъде издадено или подновено свидетелство за управление на кандидати или водачи, които в миналото са били зависими от алкохол.
[…]
Свидетелства за управление не се издават или подновяват на кандидати или водачи, редовно употребяващи психотропни вещества под каквато и да е форма, които могат да увредят способността за безопасно управление, ако поеманите количества са такива, че имат отрицателен ефект върху шофирането. Това се отнася и за всички други лечебни средства или комбинации от лечебни средства, които влияят на способността за управление.“
12.
Член 8, параграф 2 от тази директива предвижда, че държавата-членка по обичайно пребиваване може да прилага своята национална уредба относно ограничаване, временно отнемане, отнемане или анулиране на правото на управление на притежател на свидетелство за управление, издадено от друга държава-членка.
13.
Съгласно член 8, параграф 4, първа алинея от Директива 91/439 всяка държава-членка има право да откаже да признае и валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава-членка на лице, спрямо което на територията на втората държава-членка е приложена някоя от посочените по-горе мерки.
14.
Накрая, член 12, параграф 3 от тази директива предвижда, че „[д]ържавите-членки си помагат взаимно при прилагането на настоящата директива и при необходимост разменят информация относно регистрираните от тях свидетелства“.
Б — Национална правна уредба
15.
Наредбата относно достъпа на лицата до участие в движението по пътищата (Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr, наричана по-нататък „FeV“) предвижда в § 28, алинея 1 от нея, че на лицата, притежаващи свидетелство за управление, издадено от държава-членка на Съюза, се разрешава да управляват превозни средства на територията на Федерална република Германия.
16.
При все това съгласно § 28, алинея 4, точка 3 от FeV, това разрешение не се прилага за лицата, чието свидетелство за управление е било на германска територия предмет на мярка за временно или окончателно отнемане, приета от съд, или на мярка за отнемане, приета от административен орган, която подлежи на незабавно изпълнение или е окончателна.
17.
Освен това съгласно § 28, алинея 5 от FeV правото на използване в Германия на свидетелство за управление, получено в държава-членка на Съюза, след като е било предмет на някоя от посочените в § 28, алинея 4, точка 3 от FeV мерки, се предоставя, след като основанията, обосноваващи отнемането на правото на управление или забраната за искане на това право, вече не са налице.
18.
§ 11 от FeV предвижда, че лицата, които желаят да получат свидетелство за управление, трябва да отговарят на необходимите за тази цел физически и психически изисквания. Тези изисквания не са изпълнени, по-специално, когато тези лица са под въздействието на наркотични вещества или употребата на канабис.
19.
При съмнения относно физическата или психическата годност на посочените лица компетентните органи могат да изискат от тях да представят заключение от медицинска експертиза, за да вземат решение за предоставянето или продължаването срока на действие на свидетелството за управление (
6
).
20.
Германската правна уредба предвижда два вида отнемане. Свидетелството за управление на водач може да бъде отнето от административен орган. Когато спрямо водач е наложена подобна мярка, той трябва, за да му бъде предоставено правото на управление, да докаже, че е отново годен да управлява като представи медико-психологично заключение. Verwaltungsgericht Sigmaringen (Германия) пояснява, че в такъв случай не е възможно да се определи срок на действие на решението за отнемане.
21.
Освен административно отнемане германската правна уредба предвижда и отнемане на свидетелството за управление от наказателен съд с възможност да се забрани на притежателя на отнетото свидетелство да иска ново разрешение за управление за срок от шест месеца до пет години (
7
).
II — Обстоятелствата по главните производства в основата на настоящите преюдициални запитвания
A — Дела C-329/06 и C-343/06
1. Дело C-329/06
22.
На г-н Wiedemann, германски гражданин, през април 2004 г. е отнето свидетелството за управление с мотива, че последният е управлявал под въздействието на наркотични вещества (хероин и канабис). Жалбата, подадена от г-н Wiedemann по административен ред срещу тази мярка, е отхвърлена с решение от 16 август 2004 г., съобщено на 18 август 2004 г. и подлежащо на изпълнение от 20 септември 2004 г.
23.
На 19 септември 2004 г., неделя, на г-н Wiedemann е предоставено правото да управлява моторно превозно средство от компетентните чешки органи. Свидетелството за управление, в което се посочва адрес в Германия, му е предадено на 1 октомври 2004 г.
24.
На 11 октомври 2004 г. г-н Wiedemann предизвиква произшествие на германска територия и свидетелството му за управление е иззето. С решение от 27 октомври 2004 г. Landratsamt Ravensburg (Германия) лишава г-н Wiedemann от правото на управление на германска територия с мотива, че той все още не е годен да управлява поради употребата на наркотици. Landratsamt Ravensburg впоследствие връща това свидетелство за управление на неговия притежател, след като в него е посочено следното: „Свидетелството за управление не разрешава управлението на моторни превозни средства в Германия“.
25.
След неуспеха в производството по обжалване г-н Wiedemann подава жалба пред Verwaltungsgericht Sigmaringen.
2. Дело C-343/06
26.
На г-н Funk, германски гражданин, на когото вече е била наложена забрана да управлява за период от девет месеца вследствие на присъда за управление на моторно превозно средство в нетрезво състояние, отново е отнето свидетелството за управление с административно решение на Stadt Chemnitz (Германия) от 15 юли 2003 г. поради същите мотиви. След представянето на заключение от медико-психологична експертиза подаденото от г-н Funk през декември 2003 г. искане за връщане на посоченото свидетелство е отхвърлено.
27.
На 9 декември 2004 г. г-н Funk получава свидетелство за управление в Чешката република, без да пребивава в тази държава-членка.
28.
Уведомени за съществуването на това свидетелство, германските органи установяват, че г-н Funk все още не е доказал, че е годен да управлява. Тъй като последният отказва да премине медико-психологична експертиза, германските административни органи му отправят предупреждение за отнемане на чешкото му свидетелство за управление.
29.
Тъй като обжалването не води до желания резултат, г-н Funk подава жалба пред Verwaltungsgericht Chemnitz (Германия).
Б — Дела C-334/06—C-336/06
30.
На г-н Zerche, г-н Schubert и г-н Seuke, германски граждани, са отнети германските свидетелства за управление чрез определение за налагане на наказание, като им е забранено да получат ново свидетелство за управление преди изтичането на срок от няколко месеца, с мотива, че са управлявали под въздействието на алкохол.
31.
След това, тъй като не е представено положително заключение от медико-психологична експертиза, подадените от трите заинтересовани лица искания за получаване на ново свидетелство за управление са отхвърлени.
32.
След изтичането на периода на блокиране г-н Zerche, г-н Schubert и г-н Seuke получават свидетелство за управление в Чешката република. Посоченият в тези три свидетелства за управление адрес, във всеки един от случаите, е адрес в Германия.
33.
Като узнават за съществуването на тези нови свидетелства за управление, германските органи разпореждат на тримата им притежатели да представят заключение от медико-психологична експертиза. Тъй като тримата притежатели на свидетелства за управление не изпълняват това искане, германските административни органи ги лишават от правото да използват чешкото си свидетелство за управление на германска територия.
34.
След като обжалванията от страна на г-н Zerche, г-н Schubert и г-н Seuke не водят до желания резултат, последните подават жалба пред Verwaltungsgericht Chemnitz.
III — Преюдициалните въпроси
35.
По дело C-329/06 Verwaltungsgericht Sigmaringen решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 1, параграф 2 и член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439 да бъдат тълкувани в смисъл, че административното отнемане на свидетелството за управление, постановено в държавата по пребиваване поради негодност за управление, допуска издаването на свидетелство за управление от друга държава-членка и че държавата по пребиваване трябва по принцип също да признае такова свидетелство за управление?
2)
Трябва ли член 1, параграф 2, във връзка с член 7, параграф 1, буква a), член 8, параграфи 2 и 4 и приложение III към Директива 91/439 да бъдат тълкувани в смисъл, че не съществува задължение за държавата по пребиваване да признае свидетелство за управление, придобито по измамен начин от притежателя му след отнемането на неговото свидетелство за управление в държавата по пребиваване, като е измамил компетентните органи в областта на свидетелствата за управление на моторни превозни средства на държавата на издаване, без да е доказал, че е възстановил годността си за управление или благодарение на тайното сътрудничество на длъжностните лица на държавата на издаване?
3)
Трябва ли член 1, параграф 2 и член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439 да бъдат тълкувани в смисъл, че след отнемането на свидетелство за управление от нейните административни органи, държавата по пребиваване може временно да отнеме свидетелство за управление, издадено в друга държава-членка, или може да забрани неговото използване, докато държавата на издаване разглежда дали да отнеме свидетелството за управление, получено чрез злоупотреба?“
36.
По дело C-343/06 Verwaltungsgericht Chemnitz решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Може ли дадена държава-членка, в съответствие с член 1, параграф 2, във връзка с член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439, да задължава притежателя на свидетелство за управление, издадено в друга държава-членка, да поиска от собствените ѝ административни органи признаването на правото на използване на това свидетелство на нейна територия, когато на притежателя на чуждестранното свидетелство за управление преди това е било отнето свидетелството за управление в същата държава-членка или когато то във всеки случай е било анулирано?
При отрицателен отговор на този въпрос:
2)
Трябва ли член 1, параграф 2, във връзка с член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439, да бъдат тълкувани в смисъл, че дадена държава-членка може да откаже да признае на нейна територия свидетелство за управление, издадено в друга държава-членка, когато издаденото от нея свидетелство за управление преди това е било отнето на заинтересованото лице в посочената държава-членка от [компетентния] административен орган, след като според правото на първата държава-членка, при налагане на административни мерки за отнемане или анулиране на издаденото от нея свидетелство за управление, няма период на блокиране за ново издаване и едно от основните изисквания, за да има заинтересованото лице право на издаване на ново свидетелство за управление, е при разпореждане на административния орган да е предоставило доказателства за годността си да управлява моторно превозно средство под формата на заключение от медико-психологична експертиза, която е подробно уредена от правилата на националното право?
При отрицателен отговор на този въпрос:
3)
Трябва ли член 1, параграф 2, във връзка с член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439, да бъдат тълкувани в смисъл, че дадена държава-членка може да откаже да признае на нейна територия свидетелство за управление, издадено от друга държава-членка, когато това свидетелство преди това е било отнето от неговия притежател от административните органи на територията на въпросната държава-членка или е било анулирано или когато поради обективни обстоятелства (липса на пребиваване в държавата-членка, която е издала свидетелството за управление и искане за издаване на ново свидетелство, което е било отказано на територията въпросната държава-членка), следва да се счита, че получаването на [европейско] свидетелство за управление [издадено от друга държава-членка] има за цел единствено заобикаляне на строгите материалноправни условия на националната процедура при издаване на ново свидетелство за управление, по-специално, заключението на медико-психологичната експертиза?“
37.
По делата C-335/06 и C-336/06 Verwaltungsgericht Chemnitz решава да спре производството и да постави на Съда следните въпроси:
„1)
Може ли дадена държава-членка, съгласно член 1, параграф 2, във връзка с член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439, да задължава притежателя на свидетелство за управление, издадено в друга държава-членка, да поиска от собствените ѝ административни органи признаването на правото на използване на това свидетелство на нейната територия, когато на притежателя на свидетелството за управление [издадено от друга държава-членка] преди това е било отнето свидетелството за управление в същата държава-членка или когато то във всеки случай е било анулирано?
При отрицателен отговор на този въпрос:
2)
Трябва ли член 1, параграф 2, във връзка с член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439, да бъдат тълкувани в смисъл, че дадена държава-членка може да откаже да признае свидетелство за управление, издадено в друга държава-членка, когато издаденото от нея свидетелство за управление преди това е било отнето от заинтересованото лице в посочената държава-членка или е било анулирано, като периодът на блокиране преди издаването на новото свидетелство за управление, който е бил наложен в рамките на тази мярка, е изтекъл преди свидетелство за управление да бъде издадено в другата държава-членка и ако поради обективни критерии (липса на пребиваване в държавата-членка, която е издала свидетелството за управление и останало без уважение искане да му бъде издадено отново свидетелство за управление във въпросната държава-членка), следва да се счита, че придобиването на европейско свидетелство за управление във втората държава-членка има за цел единствено заобикаляне на строгите материалноправни изисквания, поставени в рамките на националната процедура за издаване на ново свидетелство за управление, по-специално, заключението на медико-психологичната експертиза?“
38.
Въпросът поставен от Verwaltungsgericht Chemnitz по дело C-334/06 е идентичен на втория въпрос, поставен от същата юрисдикция по дело C-335/06 и дело C-336/06.
IV — Анализ
39.
Въпросът, който се поставя в делата по главните производства е дали член 1, параграф 2 и член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат държава-членка да откаже да признае валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава-членка, с мотива, че спрямо притежателя на това свидетелство в първата държава[-членка] е наложена мярка за отнемане на свидетелството поради управление под въздействието на наркотици или алкохол, която мярка е съпроводена или не от период на блокиране и издаването на ново свидетелство за управление в първата държава-членка зависи от успешното преминаване на медико-психологичен тест.
40.
Комисията на Европейските общности е на мнение, че приемащата държава-членка по принцип не е длъжна да проверява спазването на условията за издаване на свидетелство, предоставено от друга държава-членка, ако това свидетелство е било издадено в съответствие с член 1, параграф 1 от тази директива. Тя добавя обаче, че ако държавата на издаване счита, че свидетелството е било издадено в нарушение на общностното право, в такъв случай неговият притежател не може да се позовава на принципа на взаимно признаване.
41.
Във всички случаи Комисията смята, че приемащата държава-членка разполага с други мерки, за да не допусне признаването на такова свидетелство. Тази държава-членка можела да отнеме посоченото свидетелство съгласно член 8, параграф 2 от същата директива на основание на неправомерното поведение на притежателя на свидетелството след издаването на второто свидетелство за управление. Освен това приемащата държава-членка можела да уведоми държавата-членка на издаване за съществуващите нарушения на основание член 12, параграф 3 от Директива 91/439 или да започне производство срещу тази държава-членка съгласно член 227 ЕО.
42.
Не споделям становището на Комисията поради следните съображения.
43.
Директива 91/439 преследва две цели, а именно осигуряване на безопасността и улесняване преместването на лицата, без значението на едната от тях да е по-голямо от това на другата, което е безспорно, тъй като би било неприемливо да се допусне, че преместването на лицата може да бъде улеснено за сметка на тяхната безопасност.
44.
С оглед на настоящите дела най-важните разпоредби от Директивата са тези, които се отнасят до предотвратяването на риска, на който са изложени другите участници в движението по пътищата от лицата, които злоупотребяват с алкохол или наркотици или пък са зависими от тях.
45.
Разпоредбите на Директивата или тези на приложенията към нея показват това особено ясно чрез начина, по който са предвидени и описани мерките, предназначени за борба срещу опасността, която представляват такива водачи, като ги лишават от правото на управление, докато съществува опасността или не бъдат приложени или спазени мерките за предотвратяване на нейната поява или възстановяване.
46.
Всъщност член 7, параграф 1, буква a) от Директива 91/439 препраща към приложение III към същата директива. Съгласно точки 14 и 15 от това приложение свидетелства за управление не се издават или подновяват на лица с алкохолна зависимост или зависимост от наркотици или които не са зависими от тях, но ги употребяват или злоупотребяват с тях редовно (
8
).
47.
Медицинската годност за управление на моторно превозно средство в Чешката република се урежда от Закон № 361/2000 относно движението по пътищата. Съгласно разпоредбите на този закон медицинската годност за управление е физическата и психическата годност. Тази годност се преценява по искане на кандидата за издаване на свидетелство за управление от лекар, който изготвя медицинско заключение относно годността на заявителя да управлява.
48.
В изготвеното от лекаря медицинско заключение трябва да се вземат предвид изявленията на заявителя и прегледът на неговото здравословно състояние.
49.
Посоченият Закон № 361/2000 отказва правото на управление на лицата, страдащи от разстройство на поведението, дължащо се на алкохолна зависимост или зависимост от психотропни вещества.
50.
В делата по главните производства изглежда, че петимата притежатели на чешки свидетелства за управление следователно са представили пред компетентните чешки органи обикновено медицинско свидетелство, удостоверяващо тяхната годност за управление на моторно превозно средство.
51.
Според мен Директива 91/439, която установява минимум от изисквания за получаване на свидетелство за управление, не задължава държавите-членки да изискват от кандидатите повече от обикновено медицинско свидетелство за годност за управление на моторно превозно средство, изготвено от лекар.
52.
Всъщност не е разумно да се изисква от всяка държава-членка при липсата на особени признаци, открити при обичайния клиничен преглед, нейните компетентни органи систематично да проверяват всеки кандидат, като го задължават, между другото, да се подложи на кръвни изследвания, за да проверят дали не е под въздействието на наркотици или алкохол.
53.
За сметка на това смятам, че по-задълбочено изследване на медицинската годност за управление трябва да се извършва, когато например, освен в предходния случай, притежателят на свидетелството за управление е причинил произшествие, след като е употребил наркотици или алкохол и свидетелството му е било отнето поради тези мотиви, или когато това е общоизвестно, или когато някои прояви показват, че лицето вероятно е зависимо от тези вещества.
54.
С оглед целта за повишаване на безопасността на движението по пътищата, това е по мое мнение смисълът, който общностният законодател е искал да придаде на точки 14 и 15 от приложение III към Директива 91/439, а именно да се избегне възможността лица, негодни да управляват поради употребата на опасни вещества, да получат правото на управление.
55.
Посочената директива с оглед постигането на установените цели организира обща за всички държави-членки процедура за издаване на свидетелство за управление и признава на така издадените свидетелства възможността да се ползват от прилагането на принципа на взаимно признаване (
9
).
56.
При все това съществува смекчаване на това взаимно признаване.
57.
Всъщност член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439 предвиждат, че когато спрямо притежателя на свидетелство за управление на територията на дадена държава-членка е приложена мярка за ограничаване, временно отнемане, отнемане или анулиране, тази държава-членка може да откаже да признае на притежателя валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава-членка.
58.
Предназначението на тази разпоредба е да се постигне установената от Директивата цел за повишаване на безопасността на движението по пътищата. Тя дава възможност на дадена държава-членка да гарантира, че лицата, които счита за негодни да управляват, защото са опасни, не могат да се позовават на издадено от друга държава-членка свидетелство за управление.
59.
Освен това като продължение на прогласения от нея принцип на взаимно признаване посочената директива налага на държавите-членки и задължение за лоялно сътрудничество, което е налице, по-специално, в две особено ясни разпоредби, съдържащи се в член 2, параграф 2, от една страна и в член 12, параграф 3, от друга страна.
60.
Член 2, параграф 2 от Директива 91/439 предвижда, че държавите-членки предприемат всички необходими мерки с оглед недопускане на фалшифициране на свидетелства за управление.
61.
Член 12, параграф 3 от Директивата задължава държавите-членки да си помагат взаимно при прилагането на разпоредбите на Директивата, като при необходимост си разменят информация относно регистрираните от тях свидетелства.
62.
Сезиран в миналото по повод различни въпроси, и по-конкретно, във връзка с принципа на взаимно признаване, Съдът има възможност да установи практика, която уточнява по-специално задължителния характер на взаимното признаване, който забранява на приемащите държави-членки да осъществяват контрол върху процедурата в държавата на издаване.
63.
Всъщност след Решението по дело Skanavi и Chryssanthakopoulos (
10
) Съдът постановява, че взаимното признаване на свидетелствата за управление се прилага без никакво друго формално изискване, което той потвърждава и в Решение по дело Awoyemi (
11
) и Решение по дело Комисия/Нидерландия (
12
).
64.
Освен това Съдът пояснява в тези две решения, че съдържащото се в Директива 91/439 задължение за взаимно признаване на свидетелствата за управление е ясно и безусловно и не оставя никаква свобода на преценка на държавите-членки относно правилата, които трябва да бъдат приети за изпълнението му (
13
).
65.
Обратното разрешение би довело до разрушаване на необходимото взаимно доверие между държавите-членки, което прогласява принципът на взаимно признаване (
14
).
66.
Хипотезите, във връзка с които е сезиран понастоящем Съдът обаче, са съвсем различни от тези, по които той е трябвало да се произнася досега.
67.
В посоченото по-горе Решение по дело Kapper Съдът действително постановява, че приемащата държава-членка не трябва да проверява дали всички изисквани условия за получаване на свидетелство за управление са изпълнени, и по-специално, условието относно обичайното пребиваване на притежателя на свидетелството. Тази проверка следва да бъде извършена само от държавата-членка на издаване, която притежава изключителна компетентност за гарантиране, че свидетелствата се издават при съблюдаване на изискваните условия (
15
).
68.
Що се отнася до член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439, Съдът постановява в Решение по дело Kapper, посочено по-горе, че държава-членка не може на дадено лице, спрямо което на нейна територия е била наложена мярка за отнемане или анулиране на предходно свидетелство за управление, издадено от тази държава-членка, да откаже за неопределен период от време признаването на валидността на всяко свидетелство, издадено от друга държава-членка, след изтичането на периода на временна забрана за получаване на ново свидетелство (
16
).
69.
Въпреки това уместно е да се посочи, че в Решение по дело Kapper, посочено по-горе, приемащата държава-членка е отказала да признае издаденото от друга държава-членка свидетелство само поради мотива, че условието за пребиваване, съдържащо се в член 7, параграф 1, буква б) от Директива 91/439, не е било спазено.
70.
По мое мнение подобно условие не може да се разглежда на една и съща плоскост като условието относно медицинската годност, какъвто е случаят по настоящите дела. Пребиваването, независимо дали на територията на приемащата държава-членка или на тази на държавата-членка на издаване, не се отразява по никакъв начин върху безопасността на другите участници в движението по пътищата за разлика от опасно поведение като това на петте заинтересовани лица по настоящите дела.
71.
Всъщност Съдът понастоящем следва да се произнесе по случаи, в които притежателят на свидетелство за управление — при пренебрегване на мерките, ограничаващи правото на управление, приети спрямо него поради зависимостта му от алкохол или наркотици — получава от държава-членка свидетелство, издадено без да се вземат предвид установените в Директивата правила.
72.
Разглеждането на фактите по делата в главните производства показва по недвусмислен начин намерението на притежателите на спорните свидетелства за извършване на измама.
73.
Наистина, първо, както посочва г-н Wiedemann в своето становище, изглежда, че заинтересованите лица са отишли в Чешката република, защото са знаели, че изискуемият в Германия за издаването на ново свидетелство за управление медико-психологичен тест не е необходим в първата държава и че те не трябва да уточняват мотивите, довели до отнемането на германското свидетелство.
74.
В това отношение е уместно да се отбележи, че тази информация е известна на всички, тъй като съществуват специализирани интернет страници, които посочват на немски език, че този тест, наречен „Idiotentest“, не се изисква за издаването на свидетелство за управление в Чешката република (
17
).
75.
По-нататък г-н Wiedemann обяснява, че е започнал групова терапия, за да разреши проблемите си, свързани с наркотиците, но я е преустановил, когато е бил уведомен, че медико-психологичният тест не се изисква в Чешката република.
76.
Всички тези фактори показват, че разпоредбите на Директива 91/439, които могат да изглеждат второстепенни, когато предвидените в нея съществени формални изисквания са спазени при издаването на документа за управление, стават напротив първостепенни при измама и че заобиколянето им е било абсолютно необходимо условие за извършването на разглежданата измама.
77.
Това важи и за разпоредбата, свързана с компетентността на държавата-членка на издаване, формулирана в член 7, параграф 1, буква б) от Директива 91/439.
78.
Това условие за пребиваване най-малко шест месеца на територията на държавата-членка на издаване преди получаването на свидетелството за управление се оказва абсолютно необходимо за извършване на предвидените от Директивата медицински прегледи, както и на исканията и необходимата размяна на сведения, в съответствие с разпоредбите на член 12, параграф 3 от Директивата.
79.
Поради това съдебната практика по дело Kapper, посочено по-горе, не може да бъде успешно приложена тук, тъй като обстоятелствата по спора са съвсем различни.
80.
Поради същите причини в тези случаи принципът на взаимно признаване не може да бъде приложен по обичайния и традиционен начин.
81.
Подобно прилагане в тези случаи би довело до улесняване или поощряване на измамата и усилване на положението на потенциална опасност, като по този начин се отиде директно срещу прогласената от Директива 91/439 цел за повишаване на безопасността на движението по пътищата.
82.
Не само правото, но и обикновеният здрав разум в подобно положение, налагат да се приеме, че измамата води до загуба на взаимното доверие, и да се признае възможността на държавите-членки да осъществяват контрол върху условията, при които е получено издаденото свидетелството за управление.
83.
Всъщност, за да бъде постигната целта за безопасност, самото естество на установената от Директива 91/439 система налага, поне в основните области изрично посочени в Директивата, на взаимното признаване на свидетелствата за управление, да съответства взаимното признаване на временното отнемане или на анулирането на посочените свидетелства или други ограничения на правото на управление, наложени поради причините, във връзка с които тази директива изисква от държавите-членки идентични мерки за контрол на годността за управление.
84.
Тази допълнителна форма на взаимно признаване според мен е задължение, наложено на държавите-членки по силата на член 2, параграф 2 от Директива 91/439, който им налага да предприемат всички необходими мерки с оглед недопускане каквито и да е рискове за фалшифициране на свидетелства за управление. Всъщност не виждам защо понятието за фалшифициране трябва да включва само материалното подправяне на даден административен документ.
85.
Това понятие, което иначе би било лишено от смисъл, трябва да се разбира като отнасящо се и до случаите, в които на непочтено лице чрез измама се издава административен документ, който под прикритието на автентичността си привидно му признава право, от което същото лице в действителност е лишено.
86.
Това задължение, наложено на държавите-членки, има за последица и предвиденото в член 12, параграф 3 от Директива 91/439 задължение за размяната на сведения, условията за изпълнение на което следва да бъдат установени от държавите-членки.
87.
В противен случай общностният законодател съгласно принципа на субсидиарност трябва да установи тези условия за изпълнение, които не трябва да бъдат по-сложни от реализираното вече между някои държави-членки изграждане на мрежа на досиетата за съдимост, които освен това обикновено трябва да съдържат необходимата информация за съдебните решения относно ограничаването, временното отнемане или анулирането на правото на управление.
88.
Въпреки това, докато тези хармонизирани условия не са влезли в сила, считам, че дори и само като предпазна мярка, дадена държава-членка, която обективно може да смята, че приетите от Директива 91/439 правила, защитаващи третите лица, не са били приложени, има право да осъществи контрол върху условията за прилагане на принципа на взаимно признаване.
89.
Такъв е по-специално случаят, когато от самия прочит на свидетелството за управление е видно, че поставеното в член 7, параграф 1, буква б) от тази директива условие за действително минимално пребиваване не е спазено и че спрямо заинтересованото лице на територията на държавата-членка, извършила проверката, е била наложена мярка за отнемане на свидетелството за управление, съпроводена със задължение за успешно преминаване на медико-психологичен тест за целите на издаването на ново свидетелство.
90.
Смятам, че при това положение, държавата-членка, осъществила проверката, има право при съмнение да сезира държавата-членка на издаване, за да може тя да се произнесе по валидността на издадения от нея документ, тъй като е единствената, която може да го направи.
91.
По настоящите дела държавата-членка на издаване следва да провери дали притежателят на свидетелството за управление с оглед на обстоятелствата, довели до отнемането на първото свидетелство за управление и неговата опасност за другите участници в движението по пътищата, е преминал медицински преглед с ниво, сходно на медико-психологичния тест.
92.
Ако тест с ниво, сходно на изискуемото в първата държава-членка, който проверява медицинската годност на притежателя на свидетелството за управление, и по-специално, неговата зависимост от наркотиците и алкохола, е извършен от държавата-членка на издаване, считам, че първата държава-членка трябва да признае така издаденото свидетелство за управление съгласно член 1, параграф 2 от Директива 91/439.
93.
За сметка на това, ако държавата-членка на издаване уведоми първата държава-членка, че не са ѝ били известни предишните деяния на притежателя на това свидетелство и че поради това обстоятелство не е извършен задълбочен медицински преглед, доказващ, че той отново е годен да управлява моторно превозно средство, считам, че по изключение първата държава-членка има право съгласно член 8, параграфи 2 и 4 от тази директива да откаже да признае валидността на посоченото свидетелство предвид доказаната опасност на притежателя на свидетелството.
94.
Според мен възможността компетентните органи да осъществят контрол на водач, който притежава свидетелство, издадено от друга държава-членка, и да проверят, ако е необходимо, валидността на това свидетелство при органите на държавата-членка на издаване, не противоречи на принципа на взаимно признаване.
95.
Би било различно само в случая, когато държавата-членка, осъществила проверката, не признава по свое собствено усмотрение свидетелството за управление или ако това свидетелство не е било признато за валидно, дори и проверката да не е показала нищо необичайно.
96.
Самата Комисия в препоръка подчертава обстоятелството, че контролът, и по-специално, трансграничният контрол, е важен и ефикасен начин за предотвратяване и намаляване на броя на произшествията (
18
).
97.
Непризнаването на подобна възможност на дадена държава-членка би противоречало според мен на целта за повишаване на безопасността на движението по пътищата, към която се стреми Директива 91/439 и която поддържа Комисията (
19
).
98.
Впрочем Комисията напомня, че липсата на безопасност на движението по пътищата е първостепенна грижа на участниците в движението по пътищата и че от всички видове транспорт автомобилният транспорт е най-опасният и най-скъпият от гледна точка на човешкия живот (
20
).
99.
Комисията пояснява също, че държавите-членки трябва да вземат необходимите мерки за постигане на установената в Бялата книга цел, която е да се намали наполовина броят на загиналите по пътищата (
21
).
100.
В това отношение случаят на г-н Wiedemann показва, че опасността не изглежда да е била отстранена, тъй като по-малко от месец след като е получил чешкото си свидетелство за управление, последният отново е причинил произшествие на германска територия.
101.
Подобно разрешение според мен не противоречи на практиката на Съда.
102.
Както се вижда всъщност в Решение по дело Kapper, посочено по-горе, се разглежда само условието за пребиваване.
103.
Би могло също да се възрази, че в Определение по дело Halbritter, посочено по-горе, Съдът също приема, че държавите-членки нямат право да проверяват отново спазването на условията за издаване и че в конкретния случай става въпрос за условието относно медицинската годност (
22
).
104.
За разлика от настоящите дела обаче органите на държавата-членка на издаване по спора, довел до постановяване на Определение по дело Halbritter, посочено по-горе, вече са били проверили медицинската годност на притежателя на свидетелството за управление, като специално са изследвали дали последният е бил все още под въздействието на наркотици. (
23
).
105.
След като проверката е била извършена и австрийските органи са преценили, че заявителят е бил медицински годен да управлява, Федерална република Германия вече не е имала право да изисква медико-психологичен тест от страна на притежателя на свидетелството за управление и следователно да откаже да признае това свидетелство.
106.
Накрая, фактите по настоящите дела се различават и от фактите по делото Kremer (
24
), тъй като в последното Федерална република Германия е отказала по свое собствено усмотрение да признае свидетелство за управелние, издадено от Кралство Белгия, без преди това да се е уверила, че Кралство Белгия е извършило необходимите проверки на медицинската годност.
107.
Освен това Verwaltungsgericht Sigmaringen пита Съда дали през периода на проверката от държавата-членка на издаване на условията за получаване на свидетелството за управление държавата-членка, на чиято територия спрямо притежателя на свидетелството е наложена мярка за отнемане на първото свидетелство, може да приеме временни мерки с цел временно отнемане на второто свидетелство.
108.
Според мен, докато изчаква решението на държавата-членка на издаване, държавата-членка, осъществила проверката, може основателно да отнеме спорното свидетелство за управление посредством мярка, която се явява необходима за защита на третите лица.
109.
По мое мнение всъщност не би било приемливо да е необходимо да се изчака ново произшествие или извършване на ново нарушение, за да се разреши на държавата-членка, осъществила проверката, да предприеме действия.
110.
Възприемането на различна позиция в действителност е отричане на всякаква политика на превенция, въпреки че е ясно първостепенното място, което тя трябва да заема в областта на безопасността на движението по пътищата. Такава позиция с основание би шокирала общественото мнение и би поставила под съмнение ефикасността и полезността на общностните мерки.
111.
Поради всички тези съображения считам, че на поставените въпроси е уместно да се отговори по следния начин.
112.
Когато на дадено лице е отнето свидетелството за управление в държава-членка, поради това че е управлявало под въздействието на алкохол или наркотици, и когато предвид опасното му състояние издаването на ново свидетелство зависи от успешното преминаване на медико-психологичен тест, тази държава-членка има право съгласно член 1, параграф 2 и член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439 да откаже да признае валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава-членка, ако в държавата-членка на издаване не е извършен тест с ниво, сходно на изискуемото в първата държава.
113.
Освен това член 1, параграф 2 и член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439 трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат държава-членка да приеме временни мерки като временно отнемане на свидетелството за управление през периода на проверката от държавата-членка на издаване на условията за получаване на това свидетелство, когато поведението на притежателя на това свидетелство е потенциално опасно.
V — Заключение
114.
Предвид изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на въпросите, поставени от Verwaltungsgericht Sigmaringen и Verwaltungsgericht Chemnitz, както следва:
„Член 1, параграф 2 и член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439/ЕИО на Съвета от 29 юли 1991 година относно свидетелствата за управление на моторни превозни средства трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат държава-членка да откаже да признае валидността на свидетелство за управление, издадено от друга държава-членка, когато на притежателя на това свидетелство е отнето свидетелството за управление в първата държава-членка, поради това че е управлявал под въздействието на алкохол или наркотици, и когато предвид опасното му състояние издаването на ново свидетелство за управление зависи от успешното преминаване на медико-психологичен тест и в държавата-членка на издаване не е извършен тест с ниво, сходно на изискуемото в първата държава.
Освен това член 1, параграф 2 и член 8, параграфи 2 и 4 от Директива 91/439 трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат държава-членка да приеме временни мерки като временно отнемане на свидетелството за управление през периода на проверката от държавата-членка на издаване на условията за получаване на това свидетелство, когато поведението на притежателя на това свидетелство е потенциално опасно.“
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	Директива от 29 юли 1991 година относно свидетелствата за управление на моторни превозни средства (ОВ L 237, стр. 1, Специално издание на български език, 2007 г., глава 7, том 2, стр. 62).
(
3
)	Вж. член 1 от посочената директива.
(
4
)	Вж. четвърто съображение.
(
5
)	Съгласно член 9, първа алинея от Директива 91/439, „обичайно“ пребиваване означава мястото, където дадено лице обикновено живее, тоест най-малко 185 дни през календарна година. Ако притежателят на свидетелството е учащ в тази държава-членка, той трябва да представи доказателство, че е установен в същата държава от най-малко шест месеца.
(
6
)	§ 11, алинеи 2 и 3 от FeV.
(
7
)	§ 69 и § 69а от германския наказателен кодекс.
(
8
)	Вж. точка 14, точка 14.1, първа алинея, точки 15 и 15.1 от приложение III.
(
9
)	Вж. член 1, параграф 2 от Директива 91/439.
(
10
)	Решение от 29 февруари 1996 г. (C-193/94, Recueil, стр. I-929, точка 26).
(
11
)	Решение от 29 октомври 1998 г. (C-230/97, Recueil, стр. I-6781, точка 41).
(
12
)	Решение от 10 юли 2003 г. (C-246/00, Recueil, стр. I-7485, точка 60).
(
13
)	Вж. Решение по дело Awoyemi, посочено по-горе (точка 42) и Решение по дело Комисия/Нидерландия, посочено по-горе (точка 61).
(
14
)	Вж. точки 35—40 от заключението на генералния адвокат Léger по дело Kapper (Решение от 29 април 2004 г., C-476/01, Recueil, стр. I-5205).
(
15
)	Точки 46—48 и цитираната съдебна практика.
(
16
)	Вж. Решение по дело Kapper, посочено по-горе (точка 76) и Определение от 6 април 2006 г. по дело Halbritter (C-227/05, Recueil, стр. I-49*, точка 37).
(
17
)	Вж. по-специално интернет страница: www.fahrschulvermittlung.com.
(
18
)	Вж. Препоръка на Комисията от 6 април 2004 година относно прилагането на правната уредба в областта на безопасността на движението по пътищата (ОВ L 111, стр. 75).
(
19
)	Вж. Бяла книга на Комисията от 12 септември 2001 година, озаглавена „Европейска транспортна политика до 2010 г.: време за решаване“ (COM(2001) 370 окончателен). Следва да се припомни публикацията на Комисията „Да спасим 20000 живота по нашите пътища. Споделена отговорност“, на разположение на интернет страницата http://ec.europa.eu/transport/roadsafety_library/rsap/rsap_fr.pdf в рамките на Европейската програма за действие за безопасността на движението по пътищата — за двойно намаляване на жертвите от пътнотранспортни произшествия в Европейския съюз до 2010 г.: споделена отговорност (COM(2003) 311 окончателен).
(
20
)	Вж. Бяла книга, посочена по-горе (стр. 70).
(
21
)	Вж. бележка под линия 20 (стр. 73).
(
22
)	Вж. точка 34 от посоченото определение.
(
23
)	Вж. точка 31 от същото определение.
(
24
)	Определение от 28 септември 2006 г. (C-340/05, Recueil, стр. I-98*).