62009CC0281_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Директивата „Телевизия без граници“ в редакцията си, приложима към настоящото дело(2), определя времевите ограничения за излъчване на рекламни съобщения, които се различават според това дали тези рекламни съобщения представляват рекламни спотове или други форми на реклама.
2. Директивата предвижда, че времето за излъчване на рекламни спотове и на спотове за телевизионен пазар не надхвърля дванадесет минути за едночасов период. За сметка на това, що се отнася до другите форми на реклама, тя определя единствено дневно ограничение, като предвижда, че отделяното за тях програмно време, добавено към това за рекламните спотове, не трябва да надвишава 15 % от дневното програмно време.
3. В настоящото производство за установяване на неизпълнение на задължения Европейската комисия твърди, че Кралство Испания не е приложило правилно тези разпоредби. Тя поддържа, че посочената държава членка е допуснала нарушение, тъй като е позволила времето за излъчване на нови форми на телевизионна реклама, наречени кратки репортажи с рекламна цел, телепромоции, рекламни спотове за спонсорство и микрорекламни спотове, да надхвърли почасовото ограничение от дванадесет минути, въпреки че според тази институция въпросните форми на реклама представляват „рекламни спотове“ по смисъла на директивата.
4. Кралство Испания оспорва тази констатация и поддържа, че четирите спорни форми на реклама попадат в обхвата не на понятието „рекламни спотове“, а на понятието „други форми на реклама“.
5. В директивата не се съдържа определение на тези две понятия.
6. В настоящото заключение ще предложа на Съда да приеме, че въпросните две понятия трябва да получат самостоятелно и еднообразно определение в Европейската общност и че с оглед на системата и на целите на директивата тези определения трябва да осигуряват полезното действие на ограничението на рекламата в най-гледните часове посредством почасовото ограничение.
7. Ще изложа и съображенията, поради които считам, че понятието „други форми на реклама“ трябва да се тълкува не като обхващащо особените форми на реклама, които — както поддържа Комисията — поради технически причини изискват повече програмно време, а въз основа на посочените в директивата форми на реклама, и че това понятие се отнася единствено до съобщенията относно спонсорството.
8. При всички положения считам, че даденото от Кралство Испания тълкуване на посоченото понятие, що се отнася до четирите спорни форми на реклама, обезсмисля предвиденото в директивата почасово ограничение.
9. Ето защо ще предложа на Съда да постанови, че настоящият иск за установяване на неизпълнение на задължения е основателен.
I – Правна уредба
А –	Директивата
10. Директивата има за цел да съгласува законодателствата на държавите членки в областта на телевизионното разпространение, за да се гарантира свободното движение на телевизионните програми в рамките на Общността(3) .
11. За тази цел тя предвижда, що се отнася до телевизионната реклама, минимален брой правила и стандарти, предназначени да осигурят защитата на потребителите(4) . Целта на тези норми е свободата да се прави телевизионна реклама, която е съществен източник на приходи за частните телевизионни оператори, да се съчетае с подходящо равнище на защита на аудиовизуалните произведения и на зрителите срещу прекомерно излъчване на реклами(5) .
12. В началото на директивата са определени някои от посочените в разпоредбите ѝ понятия като „телевизионна реклама“, „спонсорство“ и „телевизионен пазар“.
13. В член 1, буква в) от директивата телевизионната реклама се определя като „всяка форма на съобщение, излъчено срещу заплащане или подобно възнаграждение, или излъчено за целите на саморекламата на публично или частно предприятие, във връзка с търговия, стопанска дейност, занаят или [свободна] професия, имащо за цел да се насърчи доставянето на стоки и услуги, включително недвижима собственост, или на права и задължения, срещу заплащане“.
14. Съгласно член 1, буква д) „спонсорство“ е всеки принос от обществено или частно предприятие, което не се занимава с телевизионно излъчване или с производство на аудио-визуални произведения, към финансирането на телевизионни програми с цел [популяризиране] на неговото име, търговска марка, репутация, дейност или продукция“.
15. Съгласно член 1, буква е) от директивата понятието „телевизионен пазар“ означава „всяко пряко предложение към обществеността, излъчено с цел доставянето на стоки или услуги, включително недвижима собственост, права и задължения, срещу заплащане“.
16. Съгласно член 10 от директивата телевизионната реклама и телевизионният пазар трябва да са лесно разпознаваеми като такива и да са добре отделени от другите части на предаването чрез визуални и/или звукови средства. Те не трябва да използват средства за подсъзнателно внушение. Отделните рекламни и пазарни спотове следва да са изключение.
17. Член 17, параграф 1, буква в) от директивата предвижда, че спонсорираните телевизионни предавания не трябва да насърчават купуването или наемането на стоки или услуги от спонсора или от трето лице, в частност чрез специално рекламно споменаване на тези стоки и услуги.
18. Член 18 от директивата, който е в основата на настоящото дело, определя максималната продължителност на програмното време за излъчване на реклама.
19. Текстът на този член търпи изменения в различните редакции на Директива „Телевизия без граници“.
20. В първоначалната редакция на Директива 89/552 той гласи следното:
„1. Времето, посветено на реклами, не надвишава 15 % от телевизионното време за деня. Все пак този процент може да бъде увеличен до 20 %, ако включва такива форми на реклама като преки предложения към обществеността за продажба, покупка или наемане на стоки или услуги, при условие че обемът на отделните реклами не надхвърля 15 %.
2. Обемът на отделните реклами в даден едночасов период не надвишава 20 %.
3. Без да се засягат разпоредбите на параграф 1, такива форми на реклама като преки предложения към обществеността за продажба, покупка или наемане на стоки или услуги да не нахвърлят 1 час на ден.“
21. В приложимата към настоящото дело редакция, която, както припомних, е резултат от въведените с Директива 97/36 изменения, член 18 гласи следното:
„1. Делът на програмното време, предназначено за пазарни спотове, рекламни спотове и други форми на реклама, с изключение на прозорците за телевизионен пазар по смисъла на член 18а, не надхвърля 20 % от дневното програмно време. Програмното време за рекламни спотове не надхвърля 15 % от дневното програмно време.
2. Делът на рекламните и пазарните спотове в даден едночасов период не надхвърля 20 %.
3. По смисъла на настоящия член рекламата не включва:
– съобщения, направени от телевизионния разпространител във връзка с неговите собствени програми и пряко произтичащите от тези програми помощни продукти,
– съобщения за обществени услуги и призиви за благотворителност, излъчени безплатно.“
22. Директива 97/36 добавя и член 18а, който гласи следното:
„1. Прозорците, посветени на предавания за телевизионен пазар, излъчвани от канал, който не е предназначен изключително за телевизионен пазар, са с минимална непрекъсваема продължителност от 15 минути.
2. Максималният брой прозорци за един ден е осем. Тяхното общо времетраене не надхвърля три часа на ден. Те трябва да бъдат ясно идентифицирани като телепазарни прозорци посредством визуални и звукови средства.“
23. Членове 18 и 18а от директивата са изменени с Директива 2007/65/ЕО на Европейския парламент и на Съвета(6), която не е приложима към настоящото дело. В новата си редакция понастоящем тези членове гласят следното:
„Член 18
1. Делът на телевизионните рекламни спотове и спотовете за телевизионно пазаруване в даден едночасов период не надхвърля 20 %.
2. Параграф 1 не се прилага за съобщения, направени от телевизионния оператор във връзка с неговите собствени предавания и допълнителни продукти, пряко свързани с тези предавания, съобщения относно спонсорството или позиционирането на продукти.
Член 18а
Прозорците за телевизионно пазаруване са ясно разпознаваеми като такива чрез визуални и звукови средства и са с минимална непрекъсваема продължителност от петнадесет минути.“
24. На последно място следва да се цитира член 3, параграф 2 от директивата, съгласно който „[д]ържавите членки гарантират с подходящи средства, в рамките на тяхното законодателство, че телевизионните оператори, които са под тяхната юрисдикция, ефективно се придържат към разпоредбите на настоящата директива“.
II – Фактите, производството и исканията на страните
25. Комисията възлага на независимото консултантско дружество Audimetrie, специализирано в изследването и анализа на пазара на телевизионната реклама, да проучи програмната схема на няколко големи испански телевизионни канала за реферетен период от 1 май до 30 юни 2005 г.
26. С оглед на резултатите от това проучване и проведената с испанските власти кореспонденция, на 11 юли 2007 г. Комисията изпраща на тези власти официално уведомително писмо, а впоследствие, на 8 май 2008 г., и мотивирано становище.
27. На 17 юли 2009 г. тя подава настоящата искова молба, с която иска от Съда:
– да установи, че Кралство Испания не е изпълнило задълженията си по член 3, параграф 2 от директивата във връзка с член 10 ЕО, тъй като не е предприело мерки срещу допуснатите множество явни и тежки нарушения на член 18, параграф 2 от директивата и
– да осъди Кралство Испания да заплати съдебните разноски.
28. Кралство Испания и Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия, встъпило в подкрепа на държавата членка ответник, искат от Съда да отхвърли иска.
29. Освен това Кралство Испания иска Комисията да бъде осъдена да заплати съдебните разноски.
III – Доводи на страните
А – Доводите на Комисията
30. Предявеният от Комисията иск за установяване на неизпълнение на задължения се отнася до четири излъчвани по испанските телевизионни канали форми на реклама, а именно кратките репортажи с рекламна цел, телепромоциите, рекламните спотове за спонсорство и микрорекламните спотове.
31. Комисията поддържа, че всяка от тези форми представлява рекламен спот предвид определенията на понятията „рекламни спотове“ и „други форми на реклама“, дадени от Съда в Решение от 12 декември 1996 г. по дело RTI и др.(7), което се отнася до член 18 от Директива 89/552.
32. Тя припомня, че понятието „рекламни спотове“ се определя като „форми на реклама, които са обикновено с много кратка продължителност, имат силно внушаващо въздействие, излъчват се по принцип на групи през различни интервали по време на или между предаванията и са създадени по-скоро от доставчиците на стоките или услугите или от техни представители, отколкото от самите телевизионни оператори“(8) .
33. Освен това тя припомня, че според Съда „предвидената в член 18, параграф 1, изречение второ възможност делът на предназначеното за реклама програмно време да бъде до 20 % от дневното програмно време може да се използва и за форми на реклама, които макар да не са „предложения към обществеността“, подобно на тях изискват, поради начина си на представяне, по-дълго времетраене от рекламните спотове“(9) .
34. С оглед на тези определения Комисията изтъква, че всяка форма на реклама, която се излъчва между предаванията или при прекъсванията им и чийто начин на представяне не изисква много повече време за излъчване, трябва да се разглежда като рекламен спот и следователно спрямо нея да се прилага почасовото ограничение, предвидено в член 18, параграф 2 от директивата. Ето защо според тази институция особената форма на реклама може да се разглежда като „друга форма на реклама“ по смисъла на член 18, параграф 1 от директивата само ако начинът ѝ на представяне изисква повече време за излъчване поради императивни технически причини.
35. Комисията посочва, че с оглед на тези съображения четирите спорни форми на реклама трябва да се разглеждат като рекламни спотове по следните причини.
36. Що се отнася до кратките репортажи с рекламна цел, те са определени като рекламни съобщения, които са с по-дълго времетраене от спотовете и по принцип са аргументативни, информативни или описателни. Освен това те представляват готов материал, който може да се преизлъчва, въпреки че поради специфичните си времеви и аргументативни характеристики по принцип не се преизлъчва(10) .
37. Комисията отбелязва, че предвид посочените в проучването на дружеството Audimetrie примери тези кратки репортажи с рекламна цел, подобно на рекламните спотове, се излъчват между предаванията или при прекъсванията им и имат еднаква честота на излъчване с тази на спотовете.
38. Що се отнася до телепромоционните спотове, Комисията посочва, че несъмнено според посоченото по-горе Решение по дело RTI и др. телепромоцията — тоест „форма на телевизионна реклама, при която излъчваните от студио предавания (по-конкретно телевизионни игри) се прекъсват от съобщения, посветени на представянето на един или няколко продукта или услуги, като водещите на предаването, вместо да изпълняват ролята си в текущата игра, временно се превръщат в „рекламни лица“ на рекламираните стоки или услуги“(11) — не се счита за рекламен спот.
39. Комисията обаче пояснява, че нейният иск се отнася до телепромоционните спотове, тоест до съобщенията с кратко времетраене, които са излъчвани между предаванията, самостоятелни са спрямо последните и могат да бъдат преизлъчени.
40. Що се отнася до рекламните спотове за спонсорство, Комисията основава иска си на съдържащото се в тълкувателните критерии на испанския закон определение, според което става въпрос за особен вид спот, „еврозаставка“ („euroclaqueta“), при който съобщението относно спонсорството на предаването и рекламата на спонсора се правят едновременно.
41. Комисията припомня, че съгласно член 17 от директивата квалификацията „спонсорство“ е подчинена на условието съобщението да не насърчава закупуването на стоки или услуги от спонсора.
42. На последно място, що се отнася до микрорекламните спотове, Комисията отново се основава на определението им в тълкувателните критерии на испанския закон, според което „микроспотовете, съдържащи рекламни съобщения, се считат за „друга форма на реклама“, когато времетраенето им надвишава 60 секунди и когато не представляват обикновено групиране на спотове със слаба връзка помежду им“.
43. Комисията изтъква, че начинът на представяне на тези микроспотове, за разлика от този на истинските телевизионни промоции, не изисква по-дълго времетраене от това на традиционните спотове.
44. Следователно според тази институция е налице неизпълнение на задължения от страна на Кралство Испания, тъй като от доклада на дружеството Audimetrie и от законодателството на тази държава членка е видно, че въпросните четири форми на реклама се излъчват по испанските телевизионни канали до 17 минути на час, което надхвърля с 50 % почасовото ограничение от 12 минути, предвидено в директивата.
Б – Доводите на Кралство Испания
45. Кралство Испания подчертава, че директивата не определя понятията „рекламни спотове“ и „други форми на реклама“. Според тази държава членка двете понятия трябва да се разграничават въз основа на следните критерии:
– формата или представянето на рекламното съобщение: естетическият му или визуален облик, съчетанието на аудиовизуални с други чисто графични елементи (течащи надписи, експониране на рекламно изображение) или звукови (глас зад кадър), участието на актьори или използването на сценография от конкретни предавания,
– времетраенето: по-дълго в случите на кратките репортажи с рекламна цел или на микросъобщенията,
– мястото им в програмната схема: заедно или не с други предавания и
– съдържанието на съобщението: в зависимост от степента, в която се насърчава покупката или продажбата, като тази степен може да е много висока (както при спотовете) или по-ниска, тъй като преобладава описателният аспект (кратки репортажи с рекламна цел) или съобщението се свежда до визуално представяне на рекламирания продукт или услуга (само означение за институционално спонсорство).
46. Освен това Кралство Испания посочва, че понятието „рекламни спотове“ трябва да се определи съобразно принципа, изведен в Решение от 28 октомври 1999 г. по дело ARD(12), по силата на който, „когато разпоредба на Директива 89/552 предвижда по отношение на излъчването и разпространението на телевизионни услуги ограничение, което общностният законодател не е формулирал ясно и недвусмислено, тази разпоредба трябва да се тълкува стеснително“(13) .
47. Според тази държава членка следва да се вземе предвид и целта на директивата за постигане на равновесие между, от една страна, нуждите на телевизионните оператори от финансиране, правото им на свободна стопанска инициатива и зачитането на редакционната им независимост и от друга страна, защитата на потребителите в качеството им на зрители срещу прекомерна реклама.
48. Поради тази причина посочената държава членка предвижда в законодателството си почасово ограничение от 12 минути за рекламните и пазарните спотове и ограничение от 17 минути за другите форми на реклама.
49. Кралство Испания поддържа, че четирите спорни форми на реклама не попадат в обхвата на понятието „рекламни спотове“ поради своето стандартно времетраене, своята по-слаба търговска агресивност в смисъл на степен на внушение спрямо потребителя и на последно място, поради степента на предизвиканото от тях смущение в проследяването на предаванията.
50. То поддържа, че нито една от тези форми на реклама не се излъчва толкова често, колкото класическите рекламни спотове поради особеностите на всяка от тях, тоест поради дългото им времетраене (като се изключат съобщенията относно спонсорството, не е възможно другите форми на реклама да се излъчват повече от веднъж в един и същ рекламен блок), поради особената им връзка с дадено предаване (такъв е случаят на съобщенията относно спонсорството и на някои телепромоционни спотове) или поради естеството им на информационно предаване (микросъобщение).
51. Кралство Испания изтъква, че четир ите спорни форми на реклама се излъчват в конкретни или изключителни случаи, обстоятелство, което, наред с друго обстоятелство като формáта на предаването в зависимост от съответния телевизионен оператор или дори продукцията на всеки телевизионен канал в определен момент от програмната схема, дава възможност за разграничаването на тези форми на реклама от рекламните спотове.
В – Доводите на Обединеното кралство
52. Обединеното кралство поддържа, че предложеното от Комисията тълкуване не е съобразено с директивата, тъй като не отчита съществените разлики, които тя въвежда между рекламните спотове и другите форми на реклама, и по-специално спонсорството и съобщенията, излъчвани от телевизионния оператор във връзка с неговите собствени програми, посочени в член 18, параграф 3 от директивата.
53. Според тази държава членка обстоятелството, че с рекламния спот за спонсорство се представят някои стоки или услуги на спонсора, не означава, че става въпрос за рекламен спот.
54. Освен това твърдението на Комисията, че съобщенията на телевизионния оператор попадат в обхвата на понятието „рекламни спотове“ единствено поради факта че представляват реклама на неговите услуги, обезсмисляло изключението по член 18, параграф 3 от директивата.
IV – Моето становище
55. Споделям позицията на Комисията, че четирите спорни форми на реклама трябва да се квалифицират като рекламни спотове по смисъла на директивата. Макар обаче да стигам до същия извод като институцията ищец, не съм съгласен с даденото от нея определение на понятието „други форми на реклама“. Ще обоснова становището си със следните доводи.
56. В настоящото производство следва да се прецени дали четирите спорни форми на реклама трябва да се квалифицират като рекламни спотове, както поддържа Комисията, или като други форми на реклама, както твърди Кралство Испания. От тази преценка зависи отговорът на въпроса дали за излъчването на разглежданите четири форми на реклама важи почасовото ограничение от дванадесет минути или само ограничението от 15 % от дневното програмно време.
57. Следователно залогът в случая е очевиден. Става въпрос за правото на телевизионните оператори да излъчват тези нови форми на реклама в най-гледаното време извън дванадесетте минути, предвидени в член 18, параграф 2 от директивата за излъчването на рекламни и пазарни спотове.
58. За разрешаването на спора е необходимо да се анализира съдържанието на понятията „рекламни спотове“ и „други форми на реклама“, посочени в член 18, параграфи 1 и 2 от директивата.
59. Не е лесно да се даде определение на тази две понятия. Както подчертават страните, директивата нито ги определя, нито препраща в това отношение към правото на държавите членки.
60. Безспорно, както изтъква Комисията, в изложението на мотивите към предложението ѝ за директива(14) се указва, че „разпоредбата за „другите форми на реклама“, различни от рекламните спотове, има за цел да гарантира необходимата гъвкавост с оглед развитието на нови форми на реклама като телепромоциите и „Dauerwerbesendungen“, които се отличават с по-дълго времетраене и с факта, че по принцип се вписват в самото предаване“(15) .
61. Комисията обаче изменя това първоначално предложение вследствие на измененията, внесени от Европейския парламент, който възнамерява да премахне възможността за другите форми на реклама да се предвижда допълнително програмно време(16) .
62. В измененото си предложение за директива(17) Комисията посочва единствено, че новият текст на член 18 включва изменения, които произтичат отчасти от направените от Парламента изменения, като уточнява, че не счита за желателно, нито за възможно да изключи видовете реклама, различни от рекламата под форма на спотове(18) .
63. Следователно с оглед на изложените съображения трудно може да се приеме, че от подготвителните документи към директивата е възможно да се установи със сигурност точното значение на понятието „други форми на реклама“, вложено от общностния законодател в член 18, параграф 1 от директивата.
64. Следователно съгласно съдебната практика смисълът и обхватът на понятията „рекламни спотове“ и „други форми на реклама“ трябва да се определят с оглед на контекста и целите на разпоредбите, в които тези понятия са посочени, за да могат същите да получат самостоятелно и еднакво тълкуване в Общността(19) .
65. Според Кралство Испания при липсата на конкретно определение в директивата посочените понятия трябва да се схващат в благоприятен за излъчването на реклами смисъл.
66. Безспорно, както припомня тази държава членка, в посоченото по-горе Решение по дело ARD е прието, че когато не са формулирани ясно и недвусмислено, разпоредбите на директивата, които налагат ограничение на телевизионното излъчване на рекламата, трябва да се тълкуват стеснително(20) .
67. Същевременно тезата на Комисията, че съдържащото се в директивата понятие „други форми на реклама“ е получило определение в посоченото по-горе Решение по дело RTI и др., изглежда спорна.
68. Всъщност в това решение Съдът тълкува израза „форми на реклама като преки предложения към обществеността“, съдържащ се в член 18, параграф 1 от Директива 89/552. Този израз като цяло, и по-специално употребата на думата „като“, показва, че общностният законодател се позовава изрично на формите на реклама, които имат еднакви характеристики с тези на телевизионния пазар. В директивата обаче понятието „други форми на реклама“ вече не е свързано с телевизионния пазар, за който Директива 97/36 предвижда по-конкретни правила, отчитащи развитието и значението на тази дейност(21) .
69. Освен това предвид целта, заложена в член 18, параграф 2 от директивата, да се защитят потребителите от прекомерно излъчване на реклами в най-гледаното време, към която ще се върна по-късно, времетраенето на рекламните съобщения трудно може да се приеме като критерий за дерогиране на почасовото ограничение. Подобно тълкуване би насърчило икономическите оператори да създават нови форми на реклама, които технически изискват повече програмно време, и по този начин би намалило полезното действие на почасовото ограничение.
70. Доколкото директивата има за цел да установи в държавите членки времеви ограничения за излъчване на всички форми на реклама, които отговарят на определението по член 1, буква в) от директивата, склонен съм да считам, че съдържанието на понятието „други форми на реклама“, посочено в член 18, параграф 1 от директивата, трябва да се търси в неговите разпоредби.
71. При прегледа на тези разпоредби констатирам, че другите форми на реклама, които могат да бъдат отграничени от рекламните спотове и които се цитират в директивата, са съобщенията относно спонсорството. Подобни съобщения действително представляват форма на реклама, тъй като съгласно член 1, буква д) от директивата те имат за цел популяризиране на името, търговската марка, репутацията, дейността или продукцията на спонсора.
72. По мое мнение Директива 2007/65 потвърждава този анализ, тъй като член 18, параграф 2 от Директива 89/552, изменен с Директива 2007/65, изключва от обхвата на почасовото ограничение освен съобщенията, направени от телевизионния оператор във връзка с неговите собствени предавания и допълнителни продукти, пряко свързани с тези предавания, и съобщенията относно спонсорството или позиционирането на продукти.
73. Поради това съм склонен да приема, че понятието „други форми на реклама“, посочено в член 18, параграф 1 от директивата, обозначава по-скоро съобщенията за спонсорство, отколкото форми на реклама, които поради императивни технически причини изискват повече програмно време, както поддържа Комисията.
74. Изборът на едното или другото определение обаче не е определящ при разглеждането на настоящия иск. По мое мнение, независимо кое от двете определения бъде възприето, Комисията основателно поддържа, че тълкуването на понятието „други форми на реклама“, посочено в член 18, параграф 1 от директивата, не трябва да лишава от полезно действие почасовото ограничение, въведено с член 18, параграф 2 от същата.
75. Всъщност, макар да е необходимо понятията, които ограничават свободата на излъчване на рекламните съобщения, да се тълкуват стеснително, както приема Съдът в посоченото по-горе Решение по дело ARD, следва да се има предвид и целта на директивата за съчетаване на упражняването на тази свобода с изискването за защита на зрителите от прекомерна реклама.
76. Както съвсем правилно припомня Комисията, защитата на потребителите, каквито са зрителите, срещу прекомерната реклама представлява един от основаните аспекти на целите на директивата(22) .
77. Почасовото ограничение от дванадесет минути, предвидено в член 18 от директивата, представлява търсеното от общностния законодател равновесие между нуждите на телевизионните оператори от финансиране чрез реклама и защитата на зрителите от прекомерна реклама. С други думи, общностният законодател е преценил, че възможността за излъчване на рекламни съобщения в продължение на най-много дванадесет минути на час е достатъчна за задоволяване на нуждите на телевизионните оператори от финансиране.
78. Следователно, за да се осигури полезното действие на тази разпоредба, формите на реклама, които могат да се излъчват извън тези дванадесет минути, трябва да са именно тези, за които общностният законодател е предвидил това. Това изискване се налага и за да се гарантира равното третиране на всички телевизионни оператори, без значение на територията на коя държава членка са установени.
79. Според мен това тълкуване се потвърждава също — ако са необходими допълнителни аргументи — от разпоредбите на Директива 2007/65, в която общностният законодател решава да премахне дневното ограничение и да запази само почасовото ограничение, тъй като единствено последното може да ограничи излъчването на реклама в най-гледните часове и следователно да запази посоченото по-горе равновесие(23) .
80. В настоящото производство обаче Комисията убедително доказва, че тезата на Кралство Испания е в явно противоречие с тази цел. Всъщност според посочената държава членка понятието за рекламни спотове трябва да се определи въз основа на съвкупност от критерии и квалификацията „рекламен спот“ да се изключва всеки път, когато съответната форма на реклама не отговаря напълно, с оглед на всички тези критерии, на определението на понятието „рекламни спотове“, изведено в посоченото по-горе Решение по RTI и др.
81. Ако се възприеме тази теза, това би означавало да се остави компетентните органи на държавите членки да определят във всеки конкретен случай понятието „рекламни спотове“ и следователно в голяма степен да се обезсмисли почасовото ограничение, предвидено в член 18, параграф 2 от директивата.
82. Ето защо считам, че настоящият иск за неизпълнение на задължения е основателен, включително и що се отнася до рекламните спотове за спонсорство, наричани „еврозаставки“.
83. Всъщност, видно от определението на тази форма на реклама в тълкувателните критерии на испанския закон, става въпрос за особен вид спот, в който съобщението относно спонсорството на предаването и рекламата на спонсора се извършват едновременно.
84. Ако се приеме, както прави кралство Испания, че подобна форма на реклама попада в обхвата на понятието „други форми на реклама“ и поради това може да се излъчва извън почасовото ограничение от дванадесет минути, това би позволило на телевизионните оператори и на икономическите субекти, които искат да рекламират своите стоки или услуги, да заобиколят това ограничение.
85. Всъщност, за да се избегне споменатото ограничение, би било достатъчно към рекламното съобщение, насърчаващо закупуването на съответните стоки или услуги, да се добави съобщение относно спонсорство. Следователно по мое мнение Комисията основателно поддържа, че по силата на член 17 от директивата единствените съобщения относно спонсорството, които могат да се излъчват извън почасовото ограничение, са тези, които не насърчават пряко закупуването на конкретни стоки или услуги на спонсора.
86. Ако Съдът възприеме същото мнение, на основание член 69, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда Кралство Испания ще трябва да понесе съдебните разноски за настоящото производство. Обединеното кралство ще трябва да понесе направените от него съдебни разноски по силата на член 69, параграф 4, първа алинея от същия правилник.
V – Заключение
87. С оглед на посочените по-горе съображения предлагам на Съда:
– да обяви настоящия иск за основателен, доколкото, като не е предприело мерки срещу допуснатите множество явни и тежки нарушения на член 18, параграф 2 от Директива 89/552/ЕИО на Съвета от 3 октомври 1989 година относно координирането на някои разпоредби от законовите, подзаконовите и административните актове на държавите членки, отнасящи се до упражняването на дейности по телевизионно разпространение, изменена с Директива 97/36/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 30 юни 1997 година, Кралство Испания не е изпълнило задълженията си по член 3, параграф 2 от изменената Директива 89/552 във връзка с член 10 ЕО,
– да осъди Кралство Испания да заплати съдебните разноски, а Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия да понесе направените от него съдебни разноски.
(1) .
(2)  –	Директива 89/552/ЕИО на Съвета от 3 октомври 1989 година относно координирането на някои разпоредби от законовите, подзаконовите и административните актове на държавите членки, отнасящи се до упражняването на дейности по телевизионно разпространение (OВ L 298, стр. 23; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 215), изменена с Директива 97/36/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 30 юни 1997 година (OВ L 202, стр. 60; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 2, стр. 232; наричана по-нататък „директивата“).
(3)  –	Съображения от пет до единадесет от директивата.
(4)  –	Двадесет и седмо съображение от директивата.
(5)  –	Пак там. Вж. също точка 3 от тълкувателното съобщение на Комисията във връзка с някои аспекти на разпоредбите на „Телевизия без граници“ относно телевизионната реклама (OВ C 102, 2004 г., стр. 2).
(6)  – Директива 2007/65/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 декември 2007 година за изменение на Директива 89/552/ЕИО на Съвета относно координирането на някои разпоредби, формулирани в действащи закони, подзаконови и административни актове на държавите членки, отнасящи се до упражняване на телевизионна дейност (OВ L 332, стр. 27).
(7)  – C‑320/94, C‑328/94, C‑329/94 и C‑337/94—C‑339/94, Recueil, стр. I‑6471
(8)  –	Точка 31.
(9)  – Точки 32 и 34.
(10)  – Вж. точка 6 от тълкувателните критерии за рекламните предавания, прилагани от службите за проверка и контрол към генерална поддирекция „Информационно общество“ (criterios interpretativos de emisiones publicitarias aplicados por la subdirección general de contenidos de la S.I. en sus servicios de inspección y control) от 17 декември 2001 г. (наричани по-нататък „тълкувателните критерии на испанския закон“).
(11)  – Точка 25 от тълкувателното съобщение на Комисията, посочено в бележка под линия 5.
(12)  – C‑6/98, Recueil, стр. I‑7599.
(13)  – Точка 30.
(14)  –	Предложение за Директива на Европейския парламент и на Съвета за изменение на Директива 89/552 (COM(95) 86 окончателен).
(15)  –	Точка 2.4.4.
(16)  –	Законодателна резолюция, съдържаща становище на Европейския парламент относно Предложението за директива на Европейския парламент и на Съвета относно координирането на някои законови, подзаконови и административни разпоредби на държавите членки, свързани с упражняването на дейности по телевизионно разпространение (OВ C 65, 1996 г., стр. 96). Парламентът предлага член 18 да има следния текст:
„1 Програмното време, предназначено за реклама, не надхвърля 15 % от дневното програмно време.
Общият дял на рекламата и телевизионния пазар (с изключение на прозорците за телевизионен пазар с времетраене най-малко петнадесет минути) не надхвърля 20 % от дневното програмно време; това не се прилага за услугите, посветени единствено на телевизионния пазар.
2. Общото програмно време, предназначено за всякаква форма на реклама, включително пазарните спотове, в даден едночасов период не надхвърля 20 %. Съотношението на рекламните спотове, излъчвани по време на пълнометражни филми, не надхвърля 15 % от предвиденото времетраене на филма.“
(17)  – Изменено предложение за Директива на Европейския парламент и на Съвета за изменение на Директива 89/552 (COM(96) 200 окончателен).
(18)  – Вж. Изложение на мотивите, точка 2.2, стр. 7.
(19)  – Вж. по повод понятията „телевизионна реклама“ и „телевизионен пазар“, посочени в член 1 от директивата, Решение от 18 октомври 2007 г. по дело Österreichischer Rundfunk (C‑195/06, Сборник, стр. I‑8817, точка 24 и посочената съдебна практика).
(20)  –	Точки 29 и 30. Става въпрос за това дали в периода от 45 минути, предвиден в член 11, параграф 3 от директивата, за да се определи броят на разрешените рекламни прекъсвания на излъчването на пълнометражни филми, се включва времетраенето на рекламата.
(21)  –	Вж. съображения 36 и 37 от Директива 97/36.
(22)  –	Решение по дело Österreichischer Rundfunk, посочено по-горе (точка 27 и цитираната съдебна практика).
(23)  –	Съображение 59 от Директива 2007/65.