РЕШЕНИЕ НА ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯ СЪД (трети състав)
7 март 2007 година
Дело T‑110/04
Paulo Sequeira Wandschneider
срещу
Комисия на Европейските общности
„Длъжностни лица — Доклад за развитие на кариерата — Процедура за оценяване за 2001/2002 година — Жалба за отмяна — Мотивиране — Оценка на заслугите — Доказателства — Иск за обезщетение“
Предмет: Жалба с предмет, от една страна, искане за отмяна на решението от 23 април 2003 г. за изготвяне на доклад за развитие на кариерата
на жалбоподателя за периода от 1 юли 2001 г. до 31 декември 2002 г. и от друга страна, искане за обезщетение.
Решение: Отменя решението от 23 април 2003 г. за изготвяне на доклад за развитие на кариерата на жалбоподателя за периода от 1 юли
2001 г. до 31 декември 2002 г. Отхвърля искането за обезщетение. Осъжда Комисията да заплати всички съдебни разноски.
Резюме
1.      Длъжностни лица — Атестиране — Атестационeн доклад — Изготвяне — Закъснение
(член 43 от Правилника за длъжностните лица)
2.      Длъжностни лица — Атестиране — Атестационeн доклад — Промяна на методологията на атестиране
(член 43 от Правилника за длъжностните лица)
3.      Длъжностни лица — Атестиране — Доклад за развитие на кариерата
(член 43 от Правилника за длъжностните лица)
4.      Длъжностни лица — Права и задължения — Задължение за съвместяване на необходима независимост с йерархичната организация на
публичната служба
5.      Длъжностни лица — Принципи — Задължение на администрацията за полагане на грижа — Принцип на доброто управление
1.      Атестационeн доклад не може да бъде отменен единствено поради късното му изготвяне, освен при изключителни обстоятелства.
Въпреки че евентуално може да породи право на обезщетение в полза на засегнатото длъжностно лице, закъснението при изготвяне
на атестационен доклад не може да засегне действителността на атестационния доклад и следователно не може да е основание за
неговата отмяна.
(вж. точка 39)
Позоваване на: Съд на публичната служба — 7 май 2003 г., den Hamer/Комисия, T‑278/01, Recueil FP, стр. I‑6139 и II‑665, точка 32
и цитираната съдебна практика
2.      Когато една институция цели в по-голяма степен да разграничи и да нюансира аналитичните оценки за длъжностните лица при тяхното
атестиране, като заменя една методология за оценяване с друга, подобна промяна на методологията на атестиране непременно предполага
невъзможност за съпоставяне между предишната и новата методология за атестиране посредством определен корелационен механизъм.
Следователно една промяна в параметрите за оценка прави изключително трудно сравнението между предишната и новата оценка на
длъжностно лице.
(вж. точка 104)
Позоваване на: Първоинстанционен съд — 22 февруари 1990 г., Turner/Комисия, T‑40/89, Recueil, стр. II‑55, публикувано резюме,
точка 23; Първоинстанционен съд — 13 юли 2006 г., Vounakis/Комисия, T‑165/04, все още непубликувано в Recueil, точка 141
3.      Администрацията е длъжна да мотивира атестационните доклади изчерпателно и пълно. Коментарите от общ характер, които съпровождат
аналитичните оценки, във всички случаи трябва да дават възможност на атестирания да прецени тяхната основателност и ако е
необходимо, на общностния съд да упражни съдебен контрол, поради което е важно да е налице взаимосвързаност между тези оценки
и коментарите, предназначени да ги обосноват.
В това отношение, в рамките на установената от Комисията система за атестиране, именно включените в доклада за развитие на
кариерата окончателни оценки са тези, които могат да увредят длъжностното лице и които поради това трябва да бъдат мотивирани,
а не всяка една от забележките или оценките, изразени последователно на различните етапи от процедурата от оценяващия, от
приподписващия, от съвместния комитет за оценка и от оценяващия при спор.
Освен това, дори и да не може да се изисква от преките ръководители да излагат подробно в отчетите за заседания, в протоколите,
в служебните бележки или в други документи всяко поведение или държание на длъжностно лице, което подлежи на упрек или на
критика, напротив, липсата на каквото и да е конкретно обстоятелство в подкрепа на една критика или упрек срещу поведение
на атестирано длъжностно лице не позволява на същото да оцени дали поведението, в което го упрекват, отговаря на истината
или дали направените въз основа на същото оценки са основателни, както и не позволява на Съда на публичната служба да упражни
контрол, поради което представлява нарушение на задължението за мотивиране.
(вж. точки 108, 110 и 117)
Позоваване на: Първоинстанционен съд — 21 октомври 1992 г., Maurissen/Сметна палата, T‑23/91, Recueil, стр. II‑2377, точка 41;
Първоинстанционен съд — 12 юни 2002 г., Mellone/Комисия, T‑187/01, Recueil FP, стр. I‑A‑81 и II‑389, точка 27 и цитираната
съдебна практика; Vounakis/Комисия, посочено по-горе, точка 84
4.      Независимостта, която длъжностното лице трябва да проявява при изпълнение на определени задачи, не може да бъде в противоречие
с обстоятелството, че то принадлежи към екип с йерархична структура и в качеството си на длъжностно лице е длъжно да изпълнява
инструкциите на преките си ръководители, освен в предвидените от Правилника изключения.
(вж. точка 154)
5.      Задължението на администрацията за полагане на грижа по отношение на своите служители, което отразява установения с Правилника
баланс между насрещните права и задължения в отношенията между публичната власт и служителите на публичната служба, и принципът
на доброто управление съвместно налагат на йерархичната власт, когато се произнася относно положение на длъжностно лице, да
държи сметка не само за интереса на службата, но и за този на засегнатото длъжностно лице.
(вж. точки 184 и 185)
Позоваване на: Съд на публичната служба — 5 февруари 1997 г., Ibarra Gil/Комисия, T‑207/95, Recueil FP стр. I‑A‑13 и II‑31,
точка 75; Съд на публичната служба — 16 юли 1998 г., Presle/Cedefop, T‑93/96, Recueil FP, стр. I‑A‑387 и II‑1111, точка 83;
Първоинстанционен съд — 16 март 2004 г., Afari/ЕЦБ, T‑11/03, Recueil FP, стр. I‑A‑65 и II‑267, точки 42 и 217