62014CC0113
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. SZPUNAR
представено на 20 април 2016 година (
*1
)
Дело C‑113/14
Федерална република Германия
срещу
Европейски парламент
Съвет на Европейския съюз
„Жалба за отмяна — Избор на правното основание — Договор за функционирането на ЕС — Член 43, параграфи 2 и 3 — Обща организация на пазарите на селскостопански продукти — Регламент (ЕС) № 1308/2013 — Член 7 — Регламент (ЕС) № 1370/2013 — Член 2 — Мерки за определяне на цените — Референтни прагове — Интервенционни цени“
I – Въведение
1.
Вече е 2016 година след Христа. Цялата обща селскостопанска политика (ОСП) се урежда по обикновената законодателна процедура... Цялата ли? Не! Тъй като една незаобиколима разпоредба на Договора за функционирането на ЕС относно ОСП все още противостои на тази обикновена процедура. И не е лесен животът на онези, които следва да очертаят приложното поле на тази разпоредба (
*2
).
2.
Договорът от Лисабон промени из основи режима на „хоризонтална“ компетентност в областта на ОСП. Докато преди 1 декември 2009 г. — датата на влизане в сила на този договор — само Съветът на Европейския съюз имаше компетентност да приема мерки, по предложение на Европейската комисия и след консултиране с Европейския парламент (
*3
), то в Договора за функционирането на ЕС вече е предвидено, че Европейският парламент и Съветът, в съответствие с обикновената законодателна процедура, създават общата организация на селскостопанските пазари и приемат останалите разпоредби, необходими за постигането на целите на общата селскостопанска политика и общата политика в областта на рибарството (член 43, параграф 2 ДФЕС), а Съветът, по предложение на Комисията, наред с останалото приема мерки за определяне на цените (член 43, параграф 3 ДФЕС).
3.
Тази промяна бързо доведе до съдебен спор между Комисията и Парламента, от една страна, и Съвета, от друга, относно това как точно да се отграничат тези две правни основания (
*4
).
4.
В настоящото дело, което е третото с предмет член 43, параграфи 2 и 3 ДФЕС, Федерална република Германия подава жалба срещу Парламента и Съвета, за това че са приели правна уредба на основание на член 43, параграф 2 ДФЕС, вместо на член 43, параграф 3 ДФЕС (
*5
). Тя иска отмяната на член 7 от Регламент (ЕС) № 1308/2013 (наричан по-нататък „Регламентът за единна ООП“) (
*6
), приет съгласно обикновената законодателна процедура на основание на член 43, параграф 2 ДФЕС, както и отмяната на член 2 от Регламент (ЕС) № 1370/2013 (наричан по-нататък „Регламентът за определяне“) (
*7
), приет на основание на член 43, параграф 3 ДФЕС.
5.
Ето защо на Съда още веднъж ще се наложи да уточни условията, при които мерките, законодателни или други, в областта на селското стопанство или на рибарството, трябва да бъдат приети съгласно обикновената законодателна процедура или само от Съвета.
6.
Значението на този въпрос е съществено от конституционна гледна точка (
*8
). Съдът ще има повод да припомни на политическите институции, че не процедурите определят правното основание на един акт, а правното основание на акта определя процедурите, които трябва да се следват за приемането му (
*9
).
II – Правна уредба
А – Договорът за функционирането на ЕС
7.
Съгласно член 40, параграфи 1 и 2 ДФЕС:
„1.   За постигане на целите [на ОСП] се създава обща организация на селскостопанските пазари.
[…]
2.   Общата организация […] може да обхваща всички мерки, необходими за постигането на целите [на ОСП], в частност регулирането на цените […]“.
8.
Член 43, параграф 2 ДФЕС гласи:
„Европейският парламент и Съветът, като действат в съответствие с обикновената законодателна процедура и след консултация с Икономическия и социален комитет, създават общата организация на селскостопанските пазари, предвидена в член 40, параграф 1, и приемат останалите разпоредби, необходими за постигането на целите на общата селскостопанска политика и общата политика в областта на рибарството“.
9.
Съгласно член 43, параграф 3 ДФЕС:
„Съветът, по предложение на Комисията, приема мерки за определяне на цените, налозите, помощите и количествените ограничения, както и за определянето и разпределянето на възможностите за риболов“.
Б – Регламентът за единна ООП
10.
Съгласно съображения 2, 5, 10, 12 и 14 от Регламента за единна ООП:
„(2)
Настоящият регламент следва да съдържа всички основни елементи на общата организация на пазарите на селскостопански продукти.
[…]
(5)
Съгласно член 43, параграф 3 от ДФЕС Съветът приема мерки за определяне на цените, налозите, помощите и количествените ограничения. За яснота, когато се прилага член 43, параграф 3 от ДФЕС, в настоящия регламент следва изрично да се посочва, че мерките ще се приемат от Съвета на посоченото правно основание.
[…]
(10)
С цел да се стабилизират пазарите и да се осигури добър жизнен стандарт на селскостопанската общност, е разработена диференцирана система за подпомагане на пазарите в различните сектори и са въведени схеми за директно подпомагане, като се вземат предвид, от една страна, различните потребности във всеки един от тези сектори и, от друга страна, взаимната зависимост между тях. Посочените мерки са под формата на публична интервенция или изплащане на помощ за частно складиране. Продължава да е необходимо запазването на мерките за подпомагане на пазарите, едновременно с тяхното рационализиране и опростяване.
[…]
(12)
За по-голяма яснота и прозрачност разпоредбите за публичната интервенция следва да бъдат подчинени на обща структура, като същевременно се запази политиката, следвана във всеки отделен сектор. За тази цел е уместно да се направи разграничение между референтните прагове и интервенционните цени и да се даде определение на последните. […]
[…]
(14)
Публичната интервенционна цена следва да включва фиксирана цена за определени количества от дадени продукти, а в други случаи следва да зависи от тръжна процедура, като отразява практиката и опита в рамките на предишните ООП [общи организации на пазара]“.
11.
Член 7 от Регламента за единна ООП, който е озаглавен „Референтни прагове“ и се съдържа в „Уводни[те] разпоредби“ на Регламента, предвижда:
„1.   Определят се следните референтни прагове:
а)
по отношение на сектора на зърнените култури -101,31 EUR/тон, на етапа на продажба на едро, за стоки, доставени до склад, преди разтоварване;
б)
по отношение на неолющения ориз — 150 EUR/тон за стандартно качество, определено в точка А от приложение III, на етапа на продажба на едро, за стоки, доставени до склад, преди разтоварване;
в)
по отношение на захар със стандартно качество, определено в точка Б от приложение III, за непакетирана захар франко завод:
i)
за бяла захар: 404,4 EUR/тон;
ii)
за сурова захар: 335,2 EUR/тон;
г)
по отношение на сектора на говеждото и телешкото месо — 2224 EUR/тон за кланични трупове на мъжки животни от рода на едрия рогат добитък от клас по конформация/залоеност R3 по скалата на Съюза за класификация на кланични трупове на едър рогат добитък на възраст осем месеца или повече, посочена в буква А от приложение IV;
д)
по отношение на сектора на млякото и млечните продукти:
i)
246,39 EUR на 100 kg — за масло;
ii)
169,80 EUR на 100 kg — за обезмаслено мляко на прах;
е)
по отношение на свинското месо -1509,39 EUR/тон за кланични трупове на свине със стандартно качество, определено на база тегло и съдържание на постно месо в съответствие със скалата на Съюза за класификация на кланични трупове на свине, посочена в буква Б от приложение IV, както следва:
i)
кланични трупове с тегло от 60 до по-малко от 120 kg: клас Е;
ii)
кланични трупове с тегло от 120 до 180 kg: клас R;
ж)
по отношение на сектора на маслиновото масло:
i)
1779 EUR/тон за необработено маслиново масло „extra virgin“;
ii)
1710 EUR/тон за необработено маслиново масло;
iii)
1524 EUR/тон за маслиново масло за осветление с две степени на съдържание на свободни киселини, като тази сума се намалява с 36,70 EUR/тон за всяка допълнителна степен на киселинност.
2.   Предвидените в параграф 1 референтни прагове са предмет на преглед от страна на Комисията, като се вземат предвид обективни критерии, а именно новостите в производството, разходите за производството (особено за суровини) и пазарните тенденции. При необходимост референтните прагове се актуализират в съответствие с обикновената законодателна процедура съобразно развитието на производството и пазарите“.
12.
Съгласно член 15 от този регламент, озаглавен „Публична интервенционна цена“:
„1.   Публична интервенционна цена означава:
а)
цената, на която продуктите се изкупуват при публична интервенция, когато това изкупуване става на фиксирана цена; или
б)
максималната цена, на която могат да се изкупуват продукти, отговарящи на условията за публична интервенция, когато това изкупуване става чрез тръжна процедура.
2.   Мерките за определяне на равнището на публичната интервенционна цена, в т.ч. размерите на увеличенията и намаленията, се приемат от Съвета в съответствие с член 43, параграф 3 от ДФЕС“.
В – Регламентът за определяне
13.
Съгласно съображения 2 и 3 от Регламента за определяне:
„(2)
За по-голяма яснота и прозрачност разпоредбите за публичната интервенция следва да бъдат подчинени на обща структура, като същевременно се запази политиката, следвана във всеки отделен сектор. За тази цел е уместно да се направи разграничение между референтните прагове, определени в [Регламента за единна ООП], от една страна, и интервенционните цени, от друга страна, като се даде определение за последните. […]
(3)
Равнището на публичната интервенционна цена, на което се извършва изкупуването на фиксирана цена или по тръжна процедура, следва да бъде предвидено, включително в случаите, когато може да се наложи коригиране на публичните интервенционни цени. […]“.
14.
Съгласно член 1 от този регламент, озаглавен „Обхват“:
„Настоящият регламент предвижда мерки относно определянето на цени, такси, помощи и количествени ограничения, свързани с единната обща организация на селскостопанските пазари, установена с [Регламента за единна ООП]“.
15.
Член 2 от същия регламент, озаглавен „Публични интервенционни цени“, гласи:
„1.   Равнището на публичната интервенционна цена:
а)
за обикновена пшеница, твърда пшеница, ечемик, царевица, неолющен ориз и обезмаслено мляко на прах е равно на съответния референтен праг, определен в член 7 от [Регламента за единна ООП], в случай на изкупуване на фиксирана цена и не надвишава съответния референтен праг в случай на изкупуване чрез тръжна процедура;
б)
за масло е равно на 90 % от референтния праг, определен в член 7 от [Регламента за единна ООП], в случай на изкупуване на фиксирана цена и не надвишава 90 % от този референтен праг в случай на изкупуване чрез тръжна процедура;
в)
за говеждо и телешко месо не надвишава равнището, посочено в член 13, параграф 1, буква в) от [Регламента за единна ООП].
2.   Публичните интервенционни цени за обикновена пшеница, твърда пшеница, ечемик, царевица и неолющен ориз, посочени в параграф 1, се коригират чрез увеличаване или намаляване на тези цени на базата на основните критерии за качество на продуктите.
3.   Комисията приема актове за изпълнение за определяне на размера на увеличението или намалението на публичните интервенционни цени на продуктите, посочени в параграф 2 от настоящия член, съгласно установените в него условия. Тези актове за изпълнение се приемат в съответствие с процедурата по разглеждане, посочена в член 15, параграф 2“.
III – Предистория на спора
16.
Общата организация на селскостопанските пазари е кодифицирана за първи път хомогенно и цялостно с Регламент (ЕО) № 1234/2007 (
*10
) на основание на член 37 от Договора за ЕО.
17.
След влизането в сила на Договора за функционирането на ЕС Комисията представя на 12 октомври 2011 г. пет предложения за регламенти, на Парламента и на Съвета или само на Съвета, имащи за цел задълбочена реформа на ОСП. Сред предложенията е това за общ регламент за ООП на Парламента и на Съвета. Това „реформаторско предложение“ се основава на член 43, параграф 2 ДФЕС и в член 7 от него се съдържа разпоредба относно определянето на „референтните цени“.
18.
На същия ден Комисията представя предложение за регламент на Съвета за установяване на мерки за определянето на някои помощи и възстановявания, свързани с общата организация на пазарите на селскостопански продукти, което е основано на член 43, параграф 3 ДФЕС.
19.
На 4 юли 2012 г. Парламентът одобрява доклад на комисията си по земеделие и развитие на селските райони, която в обяснителния меморандум установява, че предложението за Регламента за единна ООП на Комисията накърнява предоставените на законодателя с член 43, параграф 2 ДФЕС прерогативи, и поради тази причина предлага „да се заличат всички отнасящи се до член 43, параграф 3 [ДФЕС] разпоредби“.
20.
На 13 септември 2012 г. председателството на Съвета изпраща работен документ до Специалния комитет по селско стопанство, като посочва, че по негова преценка единствено Съветът следва да определя, наред с останалото, референтните цени на селскостопанските продукти, които могат да бъдат обект на публични интервенции, в съответствие с член 43, параграф 3 ДФЕС. Съгласно резюмето на Съвета (
*11
) тази позиция е приета от „голямата част“ държави членки на следващото заседание на Специалния комитет по селско стопанство на 17 септември 2012 г.
21.
Впоследствие, на 12 октомври 2012 г., генералният секретариат на Съвета представя проект за регламент за определяне, включващ освен интервенционните цени и „референтните цени“. Този проект е приет от Специалния комитет по селско стопанство на Съвета на 5 ноември 2012 г.
22.
На 13 декември 2012 г. и на 12 март 2013 г. председателството на Съвета изпраща консолидирани текстове на проекта за общ регламент за ООП. Заглавието на член 7, първо изречение от тези два проекта препраща към референтните цени, като по-нататък се прави констатацията, че „в съответствие с член 43, параграф 3 [ДФЕС] Съветът приема мерки за определяне на референтните цени“.
23.
На 13 март 2013 г. Парламентът приема изменение, което повторно въвежда всички референтни цени в член 7 от проекта за общ регламент за ООП.
24.
Между 11 април и 26 юни 2013 г. междуинституционалното несъгласие води до повече от десет неформални тристранни срещи по бъдещия общ регламент за ООП. Към края на фазата на тези тристранни срещи генералният секретариат на Съвета изпраща на 4 юни 2013 г. доклад, от който може да се заключи, че определянето на референтните цени остава спорен аспект. На всичките последни заседания във формат на тристранна среща Парламентът подчертава, че няма да одобри пакета за реформа на ОСП при липсата на правна уредба относно референтните цени в Регламента за единна ООП.
25.
На 21 юни 2013 г. председателството на Съвета представя работен документ с оглед подготовката на заседанието от 24 и 25 юни 2013 г., в който е отразено положението в рамките на тристранните срещи. В този документ се съдържат „Reference prices“.
26.
На 25 юни 2013 г. председателството на Съвета изпраща допълнение към въпросния работен документ, в което са изложени оставащите спорни аспекти. Под заглавието „Positions on Article 43(3) related provisions“, отнасящо се до проекта за общ регламент за ООП, то предлага, като компромисна цел („landing zone“), да се използва понятието „референтен праг“.
27.
В нощта на 25 срещу 26 юни 2013 г. и след няколко прекъсвания на заседанието квалифицирано мнозинство в рамките на Съвета в крайна сметка приема искането на Парламента да се включат референтните цени, наричани вече „референтни прагове“, в член 7 от този регламент. Германското правителство и правителството на Обединеното кралство обаче не се произнасят в полза на това изменение на общата насока и гласуват като въздържали се.
28.
На 25 септември 2013 г. председателството на Съвета изпраща работен документ, съдържащ целия консолидиран текст на проекта за общ регламент за ООП. В този текст целият проект отразява постигнатото в рамките на вътрешните тристранни срещи съгласие. Член 7 от консолидирания текст на проекта за регламент за единна ООП е озаглавен „Референтен праг“, а не „Референтни цени“. Освен това съдържанието на правната уредба остава непроменено.
29.
На 13 декември 2013 г. генералният секретариат на Съвета изпраща записка до делегациите, в която е изразено становището, че „изходът от преговорите по отношение на прибягването до член 43, параграф 3 [ДФЕС] е част от цялостния компромис относно настоящата реформа на ОСП и не накърнява позицията на никоя институция относно обхвата на тази разпоредба и нито едно бъдещо развитие по този въпрос, по-специално нови съдебни практики на Съда на Европейския съюз“.
30.
По отношение на резултатите от преговорите по ОСП по време на тристранните разговори от юни 2013 г., под заглавието „Изявление на Съвета относно член 43, параграф 3 [ДФЕС]“, е изразено становището, че „Съветът потвърждава, че неговото решение въпросите от обхвата на член 43, параграф 3 от ДФЕС да бъдат включени в регламента за единната ООП имаше единствено за цел да позволи постигането на компромис при извънредните обстоятелства на [тристранните] разговори“.
31.
В този аспект германското правителство заявява, че поради различни причини не може да подкрепи някои от предложенията, съдържащи се в проекта за регламент за единна ООП. Според това правителство съгласно член 43, параграф 3 ДФЕС изключително Съветът е този, който по предложение на Комисията следва да приема, наред с другото, „мерките за определяне на цените“. Германското правителство счита, че е неприемливо да се прави отклонение от това правило за разпределяне на правомощията между институциите на Съюза, и обявява, че по тази причина отхвърля въпросното предложение за регламент.
32.
Ето защо към момента на проведеното на 16 декември 2013 г. гласуване за приемане на Регламента за единна ООП германското правителство се произнася против това приемане, а правителството на Обединеното кралство се въздържа. По време на проведеното на същия ден гласуване за приемането на Регламента за определяне германското правителство и това на Обединеното кралство се въздържат. По този повод в протокола от сесията Съветът „потвърждава“, че „неговото решение въпросите от обхвата на член 43, параграф 3 от ДФЕС да бъдат включени в регламента за единната ООП имаше единствено за цел да позволи постигането на компромис при извънредните обстоятелства на въпросните разговори“, и че „това съответно няма да повлияе на позицията, която Съветът ще продължи да отстоява в бъдеще в защита на правомощията, които му бяха предоставени с Договора от Лисабон“.
IV – Производството пред Съда и исканията на страните
33.
Германското правителство моли Съда да отмени двете обжалвани разпоредби, като същевременно запази техните правни последици, докато влязат в сила издадени на подходящо правно основание разпоредби, и да осъди Парламента и Съвета да заплатят съдебните разноски.
34.
В писмената си защита Парламентът моли Съда да обяви жалбата за недопустима и при условията на евентуалност, да отхвърли жалбата и да осъди Федерална република Германия да заплати съдебните разноски.
35.
Колкото до Съвета, той предоставя на Съда да се произнесе по основните искания на германското правителство и освен това моли Съда, ако уважи тези искания, да запази правните последици на обжалваните разпоредби, докато влязат в сила издадени на подходящо правно основание разпоредби, и да осъди всяка страна да заплати направените от нея съдебни разноски.
36.
Чешкото правителство и това на Обединеното кралство встъпват в производството в подкрепа на исканията на германското правителство, докато Комисията встъпва в подкрепа на Парламента.
37.
Всички упоменати по-горе страни участват на проведеното на 3 февруари 2016 г. съдебно заседание.
V – Анализ
А – По допустимостта
1. Основни доводи на страните
38.
Според Парламента и Комисията жалбата трябва да бъде отхвърлена като недопустима, тъй като член 7 от Регламента за единна ООП не може да бъде отделен от останалата част на акта. Според Парламента този член изцяло се вписва в целите на въпросния регламент и служи за тяхното постигане. Същината на Регламента за единна ООП щяла да се промени, ако член 7 от него бъде отменен. Също така този член имал множество функции в рамките на Регламента и те били свързани с останалите му разпоредби.
39.
Германското и встъпилите правителства, както и Съветът, подчертават, че нито Парламентът, нито Комисията са доказали как и доколко отмяната на член 7 от Регламента за единна ООП би могла да измени същината на този регламент, който имал повече от двеста разпоредби, обхващащи всички аспекти и сектори на ОСП.
2. Съображения
40.
Частичната отмяна на акт на Съюза е възможна само ако частта, за която се иска отмяна, може да бъде отделена от останалата част на акта; това условие за отделимост не е изпълнено, когато частичната отмяна на акта би довела до изменение на неговата същност (
*12
).
41.
Нито цялостният замисъл на Регламента за единна ООП, тематичният спектър на който е по-скоро хетерогенен, нито съдържанието на член 7 от него или пък връзката между референтните прагове и интервенционните цени (
*13
) сочат за неотделимостта на обжалваната разпоредба. Не намирам никакъв съществен елемент, въз основа на който да може да се твърди, че същината на Регламента за единна ООП би се променила, ако обжалваната разпоредба бъде отменена.
42.
Ето защо считам, че в настоящия случай жалбата е допустима.
Б – По същество
1. Искане за отмяна на член 7 от Регламента за единна ООП
а) Основни доводи на страните
i) Германското правителство
43.
Според германското правителство Парламентът и Съветът са обосновали член 7 от Регламента за единна ООП с погрешно правно основание. Тъй като в случая с „референтните цени“, в крайна сметка преименувани на „референтни прагове“, ставало въпрос за „мярка за определяне на цените“, член 7 от Регламента за единна ООП задължително трябвало да бъде основан на член 43, параграф 3 ДФЕС.
44.
В подкрепа на искането си за отмяна германското правителство се позовава на предходния режим на общата организация на селскостопанските пазари, а именно на произтичащия от Регламент № 1234/2007, в съображение 16 от който „референтната цена“ се определяла като цена, произтичаща от решение на Съвета относно политиката. В този контекст въпросното правителство отбелязва, че Регламент № 1234/2007 изрично е предоставял на Съвета правомощието да изменя референтните цени. Освен това предходната обща организация на селскостопанския пазар и генезисът на Регламента за единна ООП (и по-специално на член 7 от него) доказвали, че системата на мерките за определяне на цените на селскостопанските продукти не е била променена по същество и че референтните цени, или прагове, остават „мрежата за сигурност“ на ОСП. Пак според германското правителство за сметка на това включването на член 7 в Регламента за единна ООП и замяната на понятието „референтни цени“ с „референтни прагове“ са резултат от политически компромис, постигнат изключително за да се предотврати неуспехът на цялостния пакет на реформата на ОСП.
45.
Като се позовава на текста на член 43, параграф 3 ДФЕС, германското правителство подчертава, че съгласно тази разпоредба, в която изобщо не се прави разграничение между цени в тесен или широк смисъл на думата, а се говори за „мерки за определяне на цените“ по принцип, всички съществени елементи на определянето на цените са от компетентността на Съвета. Тъй като в член 7 от Регламента за единна ООП била залегнала конкретна парична единица за някои селскостопански продукти и съответно интервенционната цена се определяла в член 2 от Регламента за определяне като известен процент от „референтния праг“, интервенционните и референтните цени били тясно свързани с пазарните, а член 7 от Регламента за единна ООП бил съществен елемент от определянето на цените.
46.
Пак с оглед на целите на член 43, параграф 3 ДФЕС, според германското правителство член 7, параграф 2 от Регламента за единна ООП предвижда, че референтните прагове се актуализират съобразно развитието на производството и пазарите, като възлага на Комисията да извършва преглед на референтните цени, и по-специално на новостите в производството и пазарните тенденции. Ето защо, ако нормативният компетентен орган трябва да реагира бързо, гъвкаво и ефикасно на смущения на пазара, тази реакция щяла да бъде много по-бърза, ако компетентен е Съветът — който за разлика от режима „преди Лисабон“ вече дори не трябва да се консултира с Парламента.
47.
Колкото до отношението между параграфи 2 и 3 от член 43 ДФЕС, според германското правителство в приложното си поле член 43, параграф 3 ДФЕС изключва параграф 2, или най-малкото тези два параграфа се изключват взаимно. Според това правителство при всички положения не съществува никаква йерархия между тези две норми, които представляват две различни и самостоятелни правни основания.
48.
Освен това германското правителство счита, че член 43, параграф 3 ДФЕС ще бъде изцяло лишен от смисъл и поради това ще загуби полезния си ефект, ако член 43, параграф 2 ДФЕС бъде приет като правно основание в конкретния случай. В допълнение, принципът на институционално равновесие между органите на Съюза изисквал всяка институция да упражнява своите правомощия при зачитане на правомощията на останалите институции.
49.
Като се позовава на практиката на Съда относно избора на правно основание за приемането на правните актове на Съюза, германското правителство счита, че в настоящия случай от всички обективни елементи, които могат да бъдат предмет на съдебен контрол, е видно, че член 43, параграф 3 ДФЕС е единственото релевантно правно основание. Използването на две правни основания също било изключено в случая, защото предвидените съответно в параграфи 2 и 3 от член 43 ДФЕС механизми можели да се прилагат независимо един от друг.
50.
По отношение на довода на Парламента, че от член 40, параграф 2 ДФЕС следва, че при упражняването на правомощието си по член 43, параграф 2 ДФЕС законодателят на Съюза е свободен да приема всички посочени в член 40 ДФЕС, параграф 2 мерки, в това число „регулирането на цените“, според германското правителство този довод не отчита наличието на член 43, параграф 3 ДФЕС. Това правителство твърди, че посоченото схващане би направило излишен член 43, параграф 3.
ii) Съветът и встъпилите правителства
51.
Съветът и двете встъпили правителства поддържат доводите на германското правителство. В допълнение, като се позовава на член 294, параграф 1 ДФЕС Съветът изтъква, че Договорите по никакъв начин не подкрепят хипотезата, че обикновената законодателна процедура има предимство пред разпоредбите, предвиждащи приемането на незаконодатeлни актове. Встъпилите правителства добавят, че според тях член 43, параграф 3 ДФЕС е lex specialis спрямо визираните в член 43, параграф 2 ДФЕС мерки с по-широк обхват.
iii) Парламентът и Комисията
52.
Парламентът, подпомаган от Комисията, споделя становището на германското правителство, че параграфи 2 и 3 от член 43 ДФЕС са две отделни правни основания, макар между тях да съществува, както изтъква Парламентът, тясна контекстуална връзка. Тези две институции обаче поддържат, че член 43, параграф 3 ДФЕС предоставя на Съвета единствено много специфичното правомощие, с изпълнителен характер, да определя точните и крайни размери на цените. Всяка друга мярка отвъд тази дейност попадала в приложното поле на член 43, параграф 2 ДФЕС, а това следвало от посочването на последната разпоредба в член 40 ДФЕС и от текста на член 40, параграф 1 и a fortiori, параграф 2 ДФЕС, където регулирането на цените изрично се упоменава сред основните елементи, които могат да представляват обща организация на пазара.
53.
Оттук Парламентът заключава, че „мерките“, които член 43, параграф 3 ДФЕС оправомощава Съвета да приема, могат да бъдат квалифицирани като „актове за изпълнение sui generis“. Според него предвидената в член 43, параграф 3 ДФЕС незаконодателна процедура трябва да се смята за изключение от общото правило, залегнало в член 43, параграф 2 ДФЕС. Комисията пък съзира йерархична връзка между параграфи 2 и 3 от член 43 ДФЕС. Тя добавя, че европейският законодател разполага със значително право на преценка какво да остави на изпълнителната власт и че в случая при упражняването на въпросното право на преценка законодателят не е допуснал никаква явна грешка, при все че член 43, параграф 3 ДФЕС предвижда изрично делегиране на правомощия.
54.
Колкото до целта и съдържанието на член 7 от Регламента за единна ООП, Парламентът изтъква, че тази цел е еднаква — и следователно неразривно свързана — с целта на Регламента за единна ООП, а именно да се „установ[и] обща организация на пазарите на селскостопански продукти“. Според Парламента и Комисията член 7 от Регламента за единна ООП служи като основна разпоредба за схемата на намеса в общата организация на пазара. В качеството си на „мрежа за сигурност на ОСП“ референтните прагове представлявали активаторът на механизма за намеса и на други видове мерки за подкрепа на пазарите. В този аспект Комисията изтъква, че извън рамките на настоящото дело референтните прагове са отчетени нееднократно в Регламента за единна ООП и в Регламента за определяне, например за предоставянето на помощите за частно складиране и за определянето на възстановяването при производство в сектора на захарта.
55.
Що се отнася до наименованието на „референтните прагове“, които и в Регламент № 1234/2007, и в рамките на преговорите по реформата на ОСП, са били наричани „референтни цени“, Парламентът отбелязва, че заглавието на член 7 от Регламента за единна ООП е било изменено, за да отговори на изискване на Съвета. Според Комисията предходното наименование на „референтните прагове“ е било подвеждащо, тъй като „референтните цени“ вече били прагови стойности, които направлявали определянето на реалните цени и имали само ориентировъчна функция.
56.
Колкото до това, че германското правителство се позовава на предходния режим на общата организация на пазарите, според Парламента и Комисията то подминава с мълчание факта, че Регламент № 1234/2007 е приет на друго правно основание, а именно член 37 ЕО.
57.
Относно довода на германското правителство, че полезният ефект на член 43, параграф 3 ДФЕС би бил застрашен, ако член 7 от Регламента може да бъде основан на член 43, параграф 2 ДФЕС, Парламентът счита, че приемането на Регламента за определяне като такъв е достатъчно да докаже полезния ефект на член 43, параграф 3 ДФЕС.
58.
Всъщност нито Парламентът, нито Комисията виждат необходимостта от бързо коригиране на референтните прагове с оглед на новостите в пазара, които според германското правителство изисквали намесата на Съвета. Според Парламента дори член 43, параграф 3 ДФЕС да цели да гарантира бързото определяне на цените и в историята на ОСП тази задача да е била значимо изискване, то още в миналото тя е губела все повече значението си и на практика е изчезнала.
59.
При условията на евентуалност Парламентът поддържа, че дори член 7 от Регламента за единна ООП да преследва цели, визирани в параграфи 2 и 3 от член 43 ДФЕС, обжалваната разпоредба пак е валидна поради предимството на целите по член 43, параграф 2 ДФЕС.
б) Съображения
i) Припомняне на общата практика на Съда относно правното основание
60.
От постоянната съдебна практика следва, че изборът на правното основание на даден акт на Съюза трябва да се основава на обективни критерии, които подлежат на съдебен контрол, сред които са по-специално предназначението, или с други думи — целта и съдържанието на акта (
*14
). Възможно е и законодателният контекст да следва да се вземе предвид (
*15
). Не процедурите определят правното основание на един акт, а правното основание на акта определя процедурите, които трябва да се следват за приемането му (
*16
). Ако при проверката на определена мярка се установи, че тя има двойна цел или че е съставена от две части, едната от които може да бъде определена като основна, докато другата е само акцесорна, актът трябва да има едно-единствено правно основание, а именно правно основание, което съответства на основната или доминиращата съставна част (
*17
).
61.
Единствено в извънредния случай на мярка, която преследва едновременно няколко цели или която е съставена от няколко неразривно свързани съставни части, без една от тях да е акцесорна по отношение на друга, Съдът е приел, че когато следователно са приложими различни разпоредби от Договора, такава мярка може да се основава на съответните различни правни основания (
*18
). Съдът обаче вече е постановил, че едновременното използване на две правни основания е изключено, когато процедурите, предвидени за едното и за другото основание, са несъвместими (
*19
).
ii) Припомняне на практиката на Съда относно правното основание: член 43 ДФЕС
62.
Съдът вече е имал повод да се произнесе по съответното приложно поле на параграфи 2 и 3 от член 43 ДФЕС в две дела във връзка с общата политика в областта на рибарството.
63.
В първото дело, в което е постановено решение от 26 ноември 2014 г., Парламент и Комисия/Съвет (наричано по-нататък „решение „Венецуела“) (
*20
), е следвало да се установи дали, като е приел въз основа на член 43, параграф 3 ДФЕС решение за предоставянето на възможности на венецуелски кораби за риболов към брега на Френска Гвиана (
*21
), Съветът е избрал подходящото правно основание. Съдът дава отрицателен отговор и съответно отменя решението на Съвета поради липсата на компетентност. Според Съда член 43, параграф 2 ДФЕС, и следователно приемането на въпросния акт по обикновената законодателна процедура, е подходящото правно основание.
64.
Съдът по-специално постановява, че „приемането на предвидените в член 43, параграф 2 ДФЕС разпоредби задължително изисква да се прецени дали тези разпоредби са „необходими“, за да могат да се постигнат целите, свързани с уредените от Договора за функционирането на ЕС общи политики, така че то предполага политическо решение, което трябва да бъде запазено за законодателя на Съюза. За сметка на това приемането на мерки […] в съответствие с член 43, параграф 3 ДФЕС не изисква такава преценка, тъй като подобни мерки имат предимно технически характер и се предполага, че следва да се вземат за изпълнение на разпоредбите, приети въз основа на параграф 2 от същия член“ (
*22
).
65.
В решение „Венецуела“ (
*23
) обаче Съдът не дава по-подробно определение на това какво разбира под „политическо решение“ и под мерки, имащи „предимно технически характер“. В този смисъл се питам дали двете понятия не се изключват взаимно. Как би следвало например да се определи мярка, която изглежда техническа, но има съществени бюджетни последици? Не става ли въпрос и за мярка, включваща „политическо решение“?
66.
Във второто дело, в което е постановено решение от 1 декември 2015 г., Парламент и Комисия/Съвет (наричано по-нататък „решение „Атлантическа треска“) (
*24
), Съдът отменя регламент на Съвета за създаването на дългосрочен план за запасите от атлантическа треска (
*25
), като приема, че Съветът отново е превишил правомощията си, предоставени му от член 43, параграф 3 ДФЕС.
67.
В това решение Съдът повтаря, че в приложното поле на член 43, параграф 3 ДФЕС могат да попаднат мерки, които не се свеждат само до определяне и разпределяне на възможностите за риболов, доколкото тези мерки не предполагат политическо решение, което трябва да бъде запазено за законодателя на Съюза, тъй като тези мерки са „необходими“ за постигане на целите на общата политика в областта на рибарството. Все пак, вместо да повтори формулировката, че „приемането на мерки за определяне и разпределяне на възможностите за риболов в съответствие с член 43, параграф 3 ДФЕС не изисква такава преценка, тъй като подобни мерки имат предимно технически характер и се предполага, че следва да се вземат за изпълнение на разпоредбите, приети въз основа на параграф 2 от същия член (
*26
)“, Съдът уточнява, че тези актове не трябва да се бъркат с предвидените по член 291, параграф 2 ДФЕС и че поради тази причина въпросната разпоредба по никакъв начин не дава насока за приложното поле на член 43, параграф 3 ДФЕС (
*27
).
68.
Струва ми се трудно приетите на основание на член 43, параграф 3 ДФЕС мерки да се сбъркат с „изпълнителните правомощия“ по смисъла на член 291 ДФЕС (
*28
). Това уточнение на Съда обаче за мен е необходимо, за да се разсее всякакво евентуално объркване между тези две понятия. В същия ред на мисли предлагам занапред да се избягва каквото и да е позоваване на актовете за изпълнение в рамките на член 43, параграф 3 ДФЕС.
69.
Освен това в решение „Атлантическа треска“ (
*29
) Съдът уточнява, че „параграфи 2 и 3 от член 43 ДФЕС преследват различни цели и всеки от тях има специфично приложно поле, така че могат да послужат като отделно основание за приемане на определени мерки (
*30
) в рамките на [общата политика в областта на рибарството], като в случаите, когато приема актове на основание член 43, параграф 3 ДФЕС, Съветът трябва да действа в рамките на своите правомощия, както и евентуално на правната рамка, установена в приложение на член 43, параграф 2 ДФЕС“ (
*31
). Съдът мотивира тази констатация с историческия контекст, като приема, че член 37 ЕО е заменен с член 43, параграфи 2 и 3 ДФЕС и че поради тази причина евентуалният паралел между член 37 ЕО и член 43 ДФЕС трябва да се преценява, като се отчитат параграфи 2 и 3 от последната разпоредба (
*32
).
70.
Така от постановените от Съда досега решения е видно, че макар приетите на основание на член 43, параграф 3 ДФЕС актове да не представляват законодателни актове, те не са и просто мерки за изпълнение като предвидените в член 291, параграф 2 ДФЕС. По-голямата част от доктрината е на мнение, че става въпрос за самостоятелна и sui generis компетентност (
*33
), също както генералния адвокат Kokott в заключението си по дело Inuit Tapiriit Kanatami и др./Парламент и Съвет (
*34
).
71.
Също така фактът, че предвидената в член 43, параграф 3 ДФЕС процедура не е квалифицирана като „обикновена законодателна процедура“, не оказва никакво влияние върху връзката му с последната. Всяка от процедурите по параграфи 2 и 3 от член 43 ДФЕС почива на самостоятелно правно основание в Договора. С оглед на ясния текст на член 294, параграф 1 ДФЕС, съгласно който обикновената законодателна процедура се прилага, когато в Договорите има препращане към нея, струва ми се трудно да се приеме, че — от правна гледна точка — може да се говори за процедура по подразбиране, която по някакъв начин да има предимство пред останалите процедури (
*35
).
72.
За сметка на това от цитираната по-горе съдебна практика не може да се изведе отговор на довода, че правното основание по член 43, параграф 3 ДФЕС може да бъде използвано едва след като са били взети мерки по член 43, параграф 2 ДФЕС (
*36
). Съдът не е установявал, че всяко самостоятелно решение, дори да включва политически съображения, задължително попада в обхвата на член 43, параграф 2 ДФЕС (
*37
).
73.
Според моето разбиране на съдебната практика член 43 ДФЕС съдържа две взаимно изключващи се правни основания.
74.
Именно в светлината на тези съображения следва да се разгледат съдържанието и целите на член 7 от Регламента за единна ООП и да се определи дали тази разпоредба е могла надлежно да се приеме на правното основание по член 43, параграф 2 ДФЕС.
iii) Попадат ли референтните прагове по член 7 от Регламента за единна ООП в приложното поле на член 43, параграф 3 ДФЕС?
75.
Член 7 от Регламента за единна ООП, съдържащ се в „Уводни[те] разпоредби“ на този регламент, е озаглавен „Референтни прагове“. Съгласно параграф 1 от него се определят референтни прагове в единицата „EUR на тон“ или „EUR на 100 kg“ за редица селскостопански продукти. По силата на параграф 2 тези прагове „са предмет на преглед от страна на Комисията, като се вземат предвид обективни критерии, а именно новостите в производството, разходите за производството (особено за суровини) и пазарните тенденции“. Същият параграф предвижда, че „[п]ри необходимост [тези прагове] се актуализират в съответствие с обикновената законодателна процедура съобразно развитието на производството и пазарите“.
76.
В Регламента за единна ООП обаче изобщо не е дадено абстрактно или дори само „политическо“ (
*38
) определение на „референтния праг“.
77.
В член 15, параграф 1 от Регламента за единна ООП е посочено, че „публичната интервенционна цена“ е цената, на която продуктите се изкупуват при публична интервенция, когато това изкупуване става на фиксирана цена [буква а)] или максималната цена, на която могат да се изкупуват продукти, отговарящи на условията за публична интервенция, когато това изкупуване става чрез тръжна процедура [буква б)]. В член 15, параграф 2 от Регламента за единна ООП се уточнява, че „[м]ерките за определяне на равнището (
*39
) на публичната интервенционна цена, в т.ч. размерите на увеличенията и намаленията, се приемат от Съвета в съответствие с член 43, параграф 3 от ДФЕС“. Съгласно съображение 12 от Регламента за единна ООП „е уместно да се направи разграничение между референтните прагове и интервенционните цени и да се даде определение на последните“.
78.
На свой ред член 2 от Регламента за определяне фиксира процент за всеки продукт, на който е зададен референтен праг в член 7 от Регламента за единна ООП. Този процент на референтния праг следователно представлява интервенционната цена.
79.
Така Регламент за единна ООП и Регламентът за определяне запазват структурата и систематиката на Регламент № 1234/2007, що се отнася до определянето в два последователни етапа на дадена интервенционна цена.
80.
В член 43, параграф 3 ДФЕС се говори за „мерки за определяне на цените“ (
*40
).
81.
В общоупотребимия език под „цена“ се разбира изразената в парична единица обменна стойност на стока или услуга (
*41
). Съгласно тази дефиниция установените с Регламента за определяне интервенционни цени безспорно представляват цени. В случая точната сума, за която се закупуват продукти, пряко произтича от прилагане на интервенционните цени към референтните прагове.
82.
Що се отнася до „референтните прагове“, не е от такова значение дали те представляват цени (
*42
) от момента, в който са „мерки за определяне на цените“. Следователно въпросът, който следва да се постави, е дали „референтните прагове“ са „мерки за определяне на цените“.
83.
Погледът към предшественика на Регламента за единна ООП, Регламент № 1234/2007, ще помогне за изясняване на характера на референтните прагове, по-рано — референтни цени. Най-напред, още в съображение 11 от Регламент № 1234/2007 се потвърждава, както сега в съображение 12 от Регламента за единна ООП, съвместното съществуване на референтните и на интервенционните цени. По-нататък, в съображения 16 и 28 от Регламент № 1234/2007, които пък не фигурират в Регламента за единна ООП, се описва абстрактно връзката между тези два термина и не се оставя никакво съмнение за това, че референтните цени строго приличат на цени в същинския смисъл на думата. В светлината на предисторията на спора и на решения „Венецуела“ (
*43
) и „Атлантическа треска“ (
*44
) това схващане според мен трябва да се разбира в смисъл, че за трите гореспоменати съображения от Регламент № 1234/2007 е имало политически мотиви относно преследването на целите на ОСП, докато членове 8 и 18 от същия регламент, където се съдържат референтните и интервенционните цени, са служели за определянето на цените и следователно са представлявали мярка за определяне на цените. В допълнение, при предходния режим член 2, параграф 2, буква в) е давал определението на интервенционните цени, а член 18 от Регламент № 1234/2007 е фиксирал размера им.
84.
За сметка на това понастоящем член 15 от Регламента за единна ООП дава определението на интервенционните цени, докато размерът им се фиксира от Регламента за определяне.
85.
Макар член 7 от Регламента за единна ООП да не определя (окончателните) интервенционни цени, за редица селскостопански продукти той предвижда уточнени до цент размери, които в логиката на Регламента за единна ООП да служат като насоки за Съвета за целите на определянето на последваща интервенционна цена.
86.
Мястото на член 7 от Регламента за единна ООП сред „уводните разпоредби“ не ми се струва, че подкрепя доводите на Парламента и Комисията, че референтните прагове са съществен елемент от общата организация на селскостопанските пазари, на която се прави позоваване в член 43, параграф 2 ДФЕС. В приложение на съдебната практика от делата „Венецуела“ и „Атлантическа треска“ принципните норми относно общата организация на пазарите би следвало да се съдържат в Регламента за единна ООП. Този регламент за единна ООП обаче изобщо не определя референтните прагове като „съществен елемент“ (
*45
).
87.
Според мен става въпрос по-скоро за съществен елемент за определянето на интервенционна цена, което означава, че Регламентът за единна ООП не е подходящото място за тази разпоредба.
88.
Колкото до довода на Комисията, че отчитането на референтните прагове в редица други разпоредби на Регламента за единна ООП и на Регламента за определяне освен интервенционните цени потвърждава политическото значение и необходимостта от тези прагове по смисъла на член 43, параграф 2 ДФЕС, достатъчно е да се приеме, че с позоваването в друг контекст на определено понятие, в случая на референтните прагове, законодателят на Съюза не може да лиши Съвета от произтичащите от член 43, параграф 3 ДФЕС негови правомощия.
89.
Следователно по отношение на интервенционните цени между Регламента за единна ООП и Регламента за определяне е налице тясна връзка. Както изясних по-горе, член 15 от Регламента за единна ООП дава определение на интервенционните цени — определение, което е сред разпоредбите на ОСП от доста дълго време. Интервенционните цени като такива се установяват с Регламента за определяне.
90.
Не ми се струва обаче, че съображенията в Регламента за единна ООП доказват евентуалната нужда от референтни прагове и още по-малко от конкретната форма, която им придава член 7 от този регламент, като политически насоки за общата организация на пазара. В тази насока съображенията в Регламента за единна ООП просто установяват (съображение 12), че „е уместно да се направи разграничение между референтните прагове и интервенционните цени и да се даде определение на последните“, без да потвърждават предполагаемата важност, както изисква член 43, параграф 2 ДФЕС, от приемането на тези прагове от европейския законодател.
91.
В обобщение, интегрирането на референтните прагове в Регламента за единна ООП не изглежда необходимо с оглед преследването на целите на ОСП. Напротив, става въпрос за материя, която спада към прерогативите на Съвета в рамките на правомощието му да установява мерки за определяне на цените.
92.
Всички предходни съображения ме карат да квалифицирам определянето на референтните прагове, съдържащи се в член 7 от Регламента за единна ООП, като „мярка за определяне на цените“ по смисъла на член 43, параграф 3 ДФЕС.
93.
Също така следва да се подчертае, че не законодателят, т.е. Парламентът и Съветът, трябва да определя обхвата на член 43, параграф 3 ДФЕС, като създава или не законодателство в рамките на член 43, параграф 2 ДФЕС. Ако това бе така, то можеше, както в настоящия случай, да има като последица член 43, параграф 3 ДФЕС да бъде лишен от полезния си ефект. Държавите членки обаче са тези, които, в качеството си на „господари“ на Договорите, определят приложното поле на този член, а не политическите институции. В случая следва да се отхвърли и доводът на Комисията, че това е част от политическия процес на преговори. Макар да изглежда, че настоящото дело е обикновен междуинституционален спор (
*46
), този процес е точно очертан от предвидените с Договорите правомощия. Всъщност едно различно тълкуване би дало на политическите институции правомощието да надхвърлят установената с Договорите рамка.
94.
Накрая, доколкото двете правни основания в член 43 ДФЕС се различават помежду си, в смисъл че се изключват взаимно, цитираната по-горе съдебна практика относно избора на правното основание на даден акт на Съюза и евентуалното едновременното използване на две правни основания (
*47
) е ирелевантна за целите на настоящото дело. От тази съдебна практика обаче ясно личи, че едновременното използване на две правни основания е изключено, когато процедурите, предвидени за едното и за другото основание, са несъвместими (
*48
).
iv) Заключение
95.
Член 7 от Регламента за единна ООП е приет на неправилно правно основание. Жалбата на германското правителство следва да бъде уважена, а тази разпоредба — отменена.
2. Искане за отмяна на член 2 от Регламента за определяне
а) Доводи на страните
96.
Досежно член 2 от Регламента за определяне германското правителство сочи, че при отмяна на член 7 от Регламента за единна ООП и тази разпоредба трябва да бъде отменена по свързани с яснотата и правната сигурност причини, тъй като без последната норма член 2 от Регламента за определяне няма да може нито да бъде прилаган, нито да произвежда действие. Освен това, тъй като във въпросния член имало позоваване на член 7 от Регламента за единна ООП, той щял да спомогне за създаването на погрешно впечатление, че е бил приет на правилното правно основание.
б) Съображения
97.
Както ясно личи още от текста на член 2 от Регламента за определяне, тази разпоредба не съдържа никакъв конкретен размер, на който може да се основе публичната намеса на селскостопанския пазар. Напротив, този член обвързва публичната намеса, за всеки засегнат продукт, със специфична взаимовръзка между пазарната цена и размера, който следва от член 7 от Регламента за единна ООП за този продукт. Ето защо отмяната на член 7 от Регламента за единна ООП, която предлагам на Съда, изцяло би лишила член 2 от Регламента за определяне от всякакво приложимо съдържание.
98.
При тези условия, по свързани с яснотата и правната сигурност причини, член 2 от Регламента за определяне — който вследствие на отмяната на член 7 от Регламента за единна ООП повече не би могъл да се прилага — също трябва да бъде отменен.
3. Искане за запазване на правните последици на обжалваните разпоредби
а) Доводи на страните
99.
С цел закрилата на висши интереси германското правителство иска от Съда — поради защитата на оправданите правни очаквания на земеделските стопанства, както и по-общо, от съображения за правна сигурност — да разпореди, в съответствие с член 264, втора алинея ДФЕС, да се запазят правните последици на обжалваните разпоредби, докато влязат в сила издадените на подходящо правно основание нови разпоредби. Комисията поддържа тези доводи при условията на евентуалност.
б) Съображения
100.
В решения „Венецуела“ (
*49
) и „Атлантическа треска“ (
*50
) Съдът е разгледал подробно условията за запазване съгласно член 264, втора алинея ДФЕС на някои последици от отменена разпоредба. Съгласно тази съдебна практика по съображения, свързани с правната сигурност, правните последици на даден акт могат да бъдат запазени по-специално когато непосредствените последици от неговата отмяна биха довели до сериозни отрицателни последствия за засегнатите лица и когато законосъобразността на обжалвания акт се оспорва не поради неговата цел или съдържание, а по съображения за липса на компетентност на неговия автор или за съществено процесуално нарушение. Тези съображения включват в частност грешката относно правното основание на оспорвания акт (
*51
).
101.
Отмяната с незабавно действие на двете обжалвани разпоредби би накърнила целостта на системата за публична намеса, която безспорно винаги е представлявала съществен елемент на ОСП. Не ми се струва нито необходимо, нито обосновано да се създава прекъсване в системата за намеса като такава, което в продължение на поне няколко месеца би създало сериозна несигурност за европейските земеделски производители.
102.
Освен това, след като нито жалбоподателят, нито ответниците, Комисията или встъпилите правителства са оспорили законосъобразността на двете обжалвани разпоредби с оглед на тяхната цел или съдържание, не виждам пречки за запазване на правните последици на въпросните разпоредби до влизането в сила, в разумен срок, на издадена на подходящо правно основание нова нормативна уредба.
VI – По съдебните разноски
103.
Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. В настоящото дело германското правителство е направило искане относно съдебните разноски, а Парламентът и Съветът са загубили делото.
104.
Член 140, параграф 1 от Процедурния правилник предвижда, че държавите членки и институциите, встъпили по делото, понасят направените от тях съдебни разноски. Ето защо Чешката република, Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия и Комисията следва да понесат направените от тях съдебни разноски.
VII – Заключение
105.
С оглед на предходните съображения предлагам на Съда:
—
да отмени член 7 от Регламент (ЕС) № 1308/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 17 декември 2013 година за установяване на обща организация на пазарите на селскостопански продукти и за отмяна на регламенти (ЕИО) № 922/72, (ЕИО) № 234/79, (ЕО) № 1037/2001 и (ЕО) № 1234/2007,
—
да отмени член 2 от Регламент (ЕС) № 1370/2013 на Съвета от 16 декември 2013 година за установяване на мерки за определянето на някои помощи и възстановявания, свързани с общата организация на пазарите на селскостопански продукти,
—
да запази, съгласно член 264, параграф 2 ДФЕС, правните последици на член 7 от Регламент № 1308/2013 и на член 2 от Регламент № 1370/2013, докато влезе в сила, в разумен срок, издадена на подходящо правно основание нова нормативна уредба,
—
да осъди Европейския парламент и Съвета на Европейския съюз да заплатят съдебните разноски и
—
да постанови, че Чешката република, Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия и Европейската комисия понасят направените от тях съдебни разноски.
(
*1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
*2
)	Любителите на комикси ще разпознаят една перифраза на текста от първата страница на всяко от приключенията на Астерикс. Ще се въздържа да направя по-задълбочено сравнение във връзка с настоящото дело.
(
*3
)	Съгласно член 37, параграф 2, трета алинея ЕО: „Съветът по предложение на Комисията, след като се консултира с Европейския парламент, с квалифицирано мнозинство приема регламенти, издава директиви или взема решения, без да се изключва възможността и за отправяне на препоръки“.
(
*4
)	Вж. решения от 26 ноември 2014 г., Парламент и Комисия/Съвет (C‑103/12 и C‑165/12, EU:C:2014:2400), както и от 1 декември 2015 г., Парламент и Комисия/Съвет (C‑124/13 и C‑125/13, EU:C:2015:790).
(
*5
)	Следва да се уточни, че макар Съветът да се явява пред Съда в качеството си на ответник, по същество той изтъква доводи, подобни на тези на жалбоподателя.
(
*6
)	Регламент на Европейския парламент и на Съвета от 17 декември 2013 година за установяване на обща организация на пазарите на селскостопански продукти и за отмяна на регламенти (ЕИО) № 922/72, (ЕИО) № 234/79, (ЕО) № 1037/2001 и (ЕО) № 1234/2007 (ОВ L 347, стр. 671).
(
*7
)	Регламент на Съвета от 16 декември 2013 година за установяване на мерки за определянето на някои помощи и възстановявания, свързани с общата организация на пазарите на селскостопански продукти (ОВ L 346, стр. 12)
(
*8
)	Вж. в този смисъл и заключението на генералния адвокат Wahl по съединени дела Парламент и Комисия/Съвет (C‑124/13 и C‑125/13, EU:C:2015:337, т. 39).
(
*9
)	Вж. решение от 19 юли 2012 г., Парламент/Съвет (C‑130/10, EU:C:2012:472, т. 80).
(
*10
)	Регламент на Съвета от 22 октомври 2007 година за установяване на обща организация на селскостопанските пазари и относно специфични разпоредби за някои земеделски продукти (ОВ L 299, стр. 1); за хронологично описание на този регламент вж. Hartig Danielsen, J. EU agricultural law. Kluwer Law International, Alpen aan den Rijn, 2013, р. 56.
(
*11
)	Вж. Съвет, резюме от 28 септември 2012 г. по 1438-ото заседание на Специалния комитет по селско стопанство от 17 септември 2012 г., 13828/12, стр. 5, № 1 (приложение A.2 към жалбата).
(
*12
)	Вж. решение Комисия/Парламент и Съвет (C‑427/12, EU:C:2014:170, т. 16 и цитираната съдебна практика).
(
*13
)	Вж. анализа по същество в настоящото заключение.
(
*14
)	Вж. по-специално решения от 26 март 1987 г., Комисия/Съвет (45/86, EU:C:1987:163, т. 11), от 23 февруари 1988 г., Обединено кралство/Съвет (68/86, EU:C:1988:85, т. 24), от 11 юни 1991 г., Комисия/Съвет (C‑300/89, EU:C:1991:244, т. 10), от 6 ноември 2008 г., Парламент/Съвет (C‑155/07, EU:C:2008:605, т. 34), както и от 26 ноември 2014 г., Парламент и Комисия/Съвет (C‑103/12 и C‑165/12, EU:C:2014:2400, т. 51).
(
*15
)	Вж. решение от 8 септември 2009 г., Комисия/Парламент и Съвет (C‑411/06, EU:C:2009:518, т. 64 и 65).
(
*16
)	Вж. решение от 19 юли 2012 г., Парламент/Съвет (C‑130/10, EU:C:2012:472, т. 80).
(
*17
)	Вж. по-специално решения от 30 януари 2001 г., Испания/Съвет (C‑36/98, EU:C:2001:64, т. 59) и от 6 ноември 2008 г., Парламент/Съвет (C‑155/07, EU:C:2008:605, т. 35).
(
*18
)	В този смисъл вж. решения от 11 септември 2003 г., Комисия/Съвет (C‑211/01, EU:C:2003:452, т. 40), и от 6 ноември 2008 г., Парламент/Съвет (C‑155/07, EU:C:2008:605, т. 36).
(
*19
)	Вж. решения от 11 юни 1991 г., Комисия/Съвет (C‑300/89, EU:C:1991:244, т. 17 и 21), и от 25 февруари 1999 г., Парламент/Съвет (C‑164/97 и C‑165/97, EU:C:1999:99, т. 14).
(
*20
)	C‑103/12 и C‑165/12, EU:C:2014:2400.
(
*21
)	В това дело става въпрос за Решение 2012/19/ЕС на Съвета от 16 декември 2011 година за одобряване от името на Европейския съюз на декларация относно предоставянето на възможности за риболов във водите на ЕС на риболовни кораби, плаващи под знамето на Боливарска република Венецуела в изключителната икономическа зона към брега на Френска Гвиана (ОВ L 6, 2012 г., стр. 8).
(
*22
)	Вж. решение от 26 ноември 2014 г., Венецуела (C‑103/12 и C‑165/12, EU:C:2014:2400, т. 50).
(
*23
)	Решение от 26 ноември 2014 г. (C‑103/12 и C‑165/12, EU:C:2014:2400).
(
*24
)	C‑124/13 и C‑125/13, EU:C:2015:790.
(
*25
)	Регламент (ЕС) № 1243/2012 на Съвета от 19 декември 2012 година за изменение на Регламент (ЕО) № 1342/2008 за създаване на дългосрочен план за запасите от атлантическа треска и риболовните стопанства, които експлоатират тези запаси (ОВ L 352, стр. 10).
(
*26
)	Курсивът е мой.
(
*27
)	Вж. точки 52—54 от решение от 1 декември 2015 г., Атлантическа треска (C‑124/13 и C‑125/13, EU:C:2015:790).
(
*28
)	Всъщност в системата на Договора от Лисабон правомощието за приемане на актове за изпълнение като цяло е предвидено във вторичното право (вж. член 291, параграф 2 ДФЕС) за разлика от разпоредбата на член 43, параграф 3 ДФЕС, съвсем очевидно спадаща към първичното право. Също така в член 291, параграф 2 ДФЕС това правомощие е предоставено на Комисията, а не на Съвета.
(
*29
)	Решение от 1 декември 2015 г. (C‑124/13 и C‑125/13, EU:C:2015:790).
(
*30
)	Курсивът е мой.
(
*31
)	Вж. точка 58 от това решение.
(
*32
)	Вж. точка 57 от решение от 1 декември 2015 г., Атлантическа треска (C‑124/13 и C‑125/13, EU:C:2015:790).
(
*33
)	Вж. например Bianchi, D. La politique agricole commune. 2. ed., Bruylant, Bruxelles, 2012, р. 97; Von Rintelen, J. — In: Grabitz, E., Hilf, M., Nettesheim, M., Das Recht der Europäischen Union, 57. Ergänzungslieferung — Stand: 8/2015, C.H. Beck, München, art. 43, point 11, и Frenz, W. Handbuch Europarecht, Band 6, Institutionen und Politiken, Springer, Heidelberg, 2011, point 2681.
(
*34
)	C‑583/11 P, EU:C:2013:21, бележка под линия 33.
(
*35
)	Съвсем очевидно е, че това важи, без да се засяга първостепенното значение на тази процедура в системата на Договорите.
(
*36
)	Вж. точка 79 от решение от 26 ноември 2014 г., Венецуела (C‑103/12 и C‑165/12, EU:C:2014:2400), където Съдът отбелязва, че обжалваното в случая решение „не е мярка с технически характер или мярка за изпълнение, а напротив — мярка, предполагаща приемането на самостоятелно решение“.
(
*37
)	Вж. точка 66 от заключението на генералния адвокат Wahl по дело Атлантическа треска (C‑124/13 и C‑125/13, EU:C:2015:790).
(
*38
)	Вж. решение от 26 ноември 2014 г., Венецуела (C‑103/12 и C‑165/12, EU:C:2014:2400, т. 50).
(
*39
)	Курсивът е мой.
(
*40
)	Следва да се добави, че в заключението си по съединени дела Парламент и Комисия/Съвет (C‑103/12 и C‑165/12, EU:C:2014:334, т. 158) генералният адвокат Sharpston сравнява текстовете на няколко езика на член 43, параграф 3 ДФЕС и посочва, че текстът на английски език леко се различава от останалите, доколкото там се използва изразът „measures on“, който изглежда по-ограничителен от израза „mesures relatives à“.
(
*41
)	Вж. например Le Nouveau Petit Robert, Париж, 2003 г.
(
*42
)	Въпросът дали става дума за цена може дълго да бъде обсъждан. От една страна може да се изтъкне, подобно на правителството на Обединеното кралство, че референтните прагове са цени, тъй като „те са минималните цени, които [ОСП] има за цел да поддържа за съответните селскостопански суровини“. От друга страна може да се посочи, както Комисията, че „единствено „интервенционните цени“ са действителни цени, и то не само по смисъла на [Световната търговска организация], но и съгласно общоупотребимия език, още повече че стоките се закупуват само на тези цени“.
(
*43
)	Решение от 26 ноември 2014 г. (C‑103/12 и C‑165/12, EU:C:2014:2400).
(
*44
)	Решение от 1 декември 2015 г. (C‑124/13 и C‑125/13, EU:C:2015:790).
(
*45
)	Което показва, че вероятно елементът не е наистина съществен за общата организация на селскостопанските пазари.
(
*46
)	Вж. в този смисъл Vandenberghe, J. The Single Common Market Organization Regulation. — In: McMahon, J. A., Cardwell, M. N., Research Handbook on EU Agriculture Law, Cheltenham, 2015, р. 78.
(
*47
)	Вж. по-специално решение от 11 юни 1991 г., Комисия/Съвет (C‑300/89, EU:C:1991:244, т. 17—21).
(
*48
)	Кумулирането на правни основания, както е в случая, би лишило предвидената в член 43, параграф 3 ДФЕС процедура от съдържание. Така Съветът би бил лишен от каквато и да е възможност за бърза реакция относно определянето на цените. С подобно кумулиране би се наложила и обикновената законодателна процедура. Подходящото за мерките за определяне на цените правно основание обаче — член 43, параграф 3 ДФЕС, съвсем не предвижда участие на Парламента и на Икономическия и социален комитет.
(
*49
)	Решение от 26 ноември 2014 г. (C‑103/12 и C‑165/12, EU:C:2014:2400).
(
*50
)	Решение от 1 декември 2015 г. (C‑124/13 и C‑125/13, EU:C:2015:790).
(
*51
)	Вж. решения от 26 ноември 2014 г., Венецуела (C‑103/12 и C‑165/12, EU:C:2014:2400, т. 90) и от 1 декември 2015 г., Атлантическа треска (C‑124/13 и C‑125/13, EU:C:2015:790, т. 86 и цитираната съдебна практика).