62023CJ0517_RES
Дело C‑517/23
Apothekerkammer Nordrhein
срещу
DocMorris NV
(Преюдициално запитване, отправено от Bundesgerichtshof)
Решение на Съда (пети състав) от 27 февруари 2025 година
„Преюдициално запитване — Лекарствени продукти за хуманна употреба — Директива 2001/83/ЕО — Член 86, параграф 1 — Понятие „реклама на лекарствени продукти“ — Член 87, параграф 3 — Реклама на лекарствени продукти, за които се изисква лекарско предписание — Реклама на цялата гама от лекарствени продукти на аптека — Ваучери, съответстващи на определена парична сума или на процентна отстъпка за последваща покупка на други продукти — Отстъпки от цената и плащания с непосредствено действие — Свободно движение на стоки — Член 34 ДФЕС — Свободно предоставяне на услуги — Електронна търговия — Директива 2000/31/ЕО — Член 3, параграф 2 и параграф 4, буква а) — Ограничаване — Обосноваване — Защита на потребителите“
Сближаване на законодателствата — Лекарствени продукти за хуманна употреба — Директива 2001/83 — Реклама — Понятие — Рекламни кампании за покупка на лекарствени продукти, за които се изисква лекарско предписание — Отстъпки от цената и плащания с непосредствено действие — Изключване — Ваучери, съответстващи на определена парична сума или на процентна отстъпка за последваща покупка на лекарствени продукти, за които не се изисква лекарско предписание — Включване
(съображения 2 и 50 и член 86, параграф 1 от Директива 2001/83 на Европейския парламент и на Съвета, изменена с Директива 2011/62)
(вж. т. 32—37, 39—46, 48—50 и 81; т. 1 от диспозитива)
Сближаване на законодателствата — Електронна търговия — Директива 2000/31 — Предоставяне на услуги на информационното общество — Услуга за онлайн продажба лекарствени продукти за хуманна употреба, за които се изисква или не задължително лекарско предписание, предназначена за държава членка, която е различна от държавата членка по местоназначение на доставчика на тази услуга — Национална правна уредба, която забранява рекламна кампания, насочена към клиентите на установена в друга държава членка аптека и състояща се в допълнително парично възнаграждение с неопределен размер — Ограничаване на свободното движение на стоки — Ограничаване на свободното предоставяне на услуги на информационното общество — Допустимост — Обосноваване — Защита на потребителите — Спазване на принципа на пропорционалност
(член 34 ДФЕС; член 85в, параграф 1 от Директива 2001/83 на Европейския парламент и на Съвета, изменена с Директива 2011/62)
(вж. т. 55, 57—60, 62—68, 70—77, 80 и 81; т. 1 от диспозитива)
Сближаване на законодателствата — Лекарствени продукти за хуманна употреба — Директива 2001/83 — Реклама — Национална правна уредба, която забранява рекламни кампании за закупуване на неопределени лекарствени продукти, за които се изисква лекарско предписание — Ваучери, съответстващи на определена парична сума или на процентна отстъпка за последваща покупка на лекарствени продукти, за които не се изисква лекарско предписание — Допустимост
(съображения 2 и 45, член 87, параграф 3 и член 88, параграф 2 от Директива 2001/83 на Европейския парламент и на Съвета, изменена с Директива 2011/62)
(вж. т. 83, 85—94; т. 2 от диспозитива)
Резюме
Сезиран с преюдициално запитване от Bundesgerichtshof (Федерален върховен съд, Германия), Съдът уточнява обхвата на понятието „реклама на лекарствени продукти“ по смисъла на Директива 2001/83 (
1
) в контекста на рекламните кампании, провеждани от аптека при закупуването на лекарствени продукти, за които се изисква лекарско предписание, от нейните клиенти.
DocMorris NV е нидерландска аптека за продажба по пощата, която доставя на клиенти в Германия лекарствени продукти, за които се изисква или не лекарско предписание. От 2012 г. тя провежда различни рекламни кампании за закупуване на лекарствени продукти, за които се изисква лекарско предписание и които са част от цялата ѝ продуктова гама.
Тъй като Apothekerkammer Nordrhein (камара на фармацевтите в Северен Рейн-Север, Германия) смята, че тези рекламни кампании нарушават системата на задължителни цени, приложима за лекарствените продукти, за които се изисква лекарско предписание, в периода 2013—2015 г. в полза на тази камара са постановени временни мерки за преустановяване на тези рекламни кампании. Последните по същество са под формата на отстъпки от цената и на плащания или на ваучери за последваща покупка на лекарствени продукти, за които не се изисква лекарско предписание, или на други продукти за здраве и козметика.
След отмяната през март 2017 г. на почти всички временни мерки DocMorris предявява иск за обезщетение за вреди срещу камарата на фармацевтите в Северен Рейн-Север, с мотива че тези мерки, в рамките на които са му наложени високи глоби, са неоснователни. След отхвърлянето на иска от първоинстанционния съд той е уважен от въззивната инстанция.
Сезирана с ревизионна жалба, подадена срещу това съдебно решение от камарата на фармацевтите в Северен Рейн-Север, запитващата юрисдикция иска да се установи дали рекламните кампании, които се отнасят до покупката на лекарствени продукти, за които се изисква лекарско предписание и които са част от цялата гама от продукти на дадена аптека, попадат в обхвата на понятието „реклама на лекарствени продукти“ по смисъла на член 86, параграф 1 от Директива 2001/83, или напротив, дали имат за цел единствено да повлияят на избора на аптеката, от която клиентът купува такива лекарствени продукти, като този избор не попада в приложното поле на тази директива. Запитващата юрисдикция иска също да се установи дали същата директива допуска тълкуване на релевантните разпоредби от националната правна уредба относно рекламата на лекарствени продукти (
2
), според което са разрешени рекламни кампании за покупката на лекарствени продукти, за които се изисква лекарско предписание, под формата на отстъпки от цената и плащания на точно определена сума с непосредствено действие, докато кампаниите, които водят до допълнително възнаграждение в размер между 2,50 и 20 евро за лекарско предписание или са под формата на ваучери за последваща покупка на други продукти, са забранени.
Съображения на Съда
На първо място, Съдът уточнява понятието „реклама на лекарствени продукти“ по смисъла на член 86, параграф 1 от Директива 2001/83 в контекста на рекламните кампании за закупуване на лекарствени продукти, за които се изисква лекарско предписание.
В това отношение той най-напред подчертава, че именно целта на съобщението определя дали дадена рекламна кампания попада в обхвата на това понятие или не. Следователно в обхвата на посоченото понятие попада рекламна кампания, която има за цел да пропагандира предписването, доставката, продажбата или употребата на лекарствени продукти. За разлика от това, не такъв е случаят, в който рекламна кампания цели да повлияе на клиента не при избора му на даден лекарствен продукт, а при последващия негов избор на аптеката, от която да го купи.
В случая, за да се определи дали рекламна кампания за покупка на отпускани по лекарско предписание лекарствени продукти от цялата гама от продукти на дадена аптека попада в обхвата на понятието „реклама на лекарствени продукти“, следва да се направи разграничение между рекламните кампании в зависимост от това дали рекламното им съобщение е ограничено до лекарствените продукти, за които се изисква лекарско предписание, или се отнася и до лекарствени продукти, за които не се изисква такова предписание.
Що се отнася, от една страна, до рекламните кампании под формата на отстъпки от цената и плащания на точно определен размер с непосредствено действие, както и до рекламна кампания, която води до допълнително възнаграждаване в размер между 2,50 и 20 евро за лекарско предписание (която също трябва да се приеме за водеща до плащане), Съдът констатира, че съобщението за тези кампании се отнася до неопределени лекарствени продукти, за които се изисква такова предписание, без да се визират други видове лекарствени продукти.
Така, тъй като решението за предписване на такива лекарствени продукти е отговорност единствено на лекаря, който трябва да изпълнява функциите си при пълна обективност (
3
), това съобщение не насърчава предписването или употребата на неопределени лекарствени продукти, за които се изисква лекарско предписание. Що се отнася до пациента, когато получава лекарско предписание, единственият избор, който остава да направи по отношение на лекарствения продукт, за който се изисква лекарско предписание, е този на аптеката, от която ще закупи лекарствения продукт. Следователно рекламни кампании под формата на отстъпки от цената и на плащания с точно определен размер и с непосредствено действие и рекламна кампания, която води до допълнително възнаграждение с определен размер за лекарско предписание, не попадат в обхвата на понятието „реклама на лекарствени продукти“ по смисъла на член 86, параграф 1 от Директива 2001/83, тъй като се отнасят до избора на аптеката, от която пациентът купува лекарствен продукт, за който се изисква лекарско предписание.
От друга страна, що се отнася до рекламните кампании под формата на ваучери за последваща покупка на лекарствени продукти, за които не се изисква лекарско предписание, или на други продукти за здраве и козметика, Съдът отбелязва, че тези кампании насърчават покупката на такива лекарствени продукти. При липсата на задължение да се обърне към предписващ лекар получателят на ваучерите, привлечен от икономическото предимство, което те предлагат, може да ги използва, за да си набави лекарствени продукти, за които не се изисква лекарско предписание, на по-ниска цена. Следователно, като насърчават употребата на такива лекарствени продукти, тези рекламни кампании попадат в обхвата на понятието „реклама на лекарствени продукти“ по смисъла на член 86, параграф 1 от Директива 2001/83.
На второ място, доколкото рекламна кампания, която води до допълнително възнаграждение в размер между 2,50 и 20 евро, без да е възможно да се установи точният размер на това допълнително възнаграждение, не попада в обхвата на понятието „реклама на лекарствени продукти“ и е забранена от разглежданата в главното производство национална правна уредба (
4
), Съдът проверява съвместима ли е тази правна уредба с други разпоредби от правото на Съюза. По-специално, доколкото от преписката, с която разполага Съдът, не става ясно дали такава рекламна кампания се провежда единствено чрез физически носители, или пък се извършва както чрез уебсайта на аптеката, така и чрез такива носители, Съдът анализира съвместимостта на посочената национална правна уредба с член 34 ДФЕС, от една страна, и с релевантните разпоредби на Директива 2000/31 (
5
), от друга страна.
Що се отнася до съвместимостта на разглежданата в главното производство национална правна уредба с член 34 ДФЕС, Съдът припомня, че такава правна уредба трябва да се счита за уреждаща условие за продажба, което може да не попада в приложното поле на тази разпоредба от Договора за функционирането на ЕС, ако отговаря на две условия: от една страна, да се прилага към всички заинтересовани оператори, които извършват своята дейност на националната територия, и от друга страна, да засяга по един и същ начин от правна и фактическа гледна точка продажбата на националните продукти и тази на продуктите с произход от други държави членки (
6
).
Що се отнася до първата от тези предпоставки, Съдът отбелязва, че разглежданата в главното производство правна уредба се прилага без разлика към всички аптеки, които продават лекарствени продукти на германска територия, независимо дали са установени на тази територия или на територията на друга държава членка. Що се отнася до втората предпоставка, Съдът отбелязва, че ценовата конкуренция може да представлява по-съществен конкурентен параметър за аптеките за поръчка по пощата в сравнение с традиционните аптеки, и че рекламна кампания, която води до допълнително възнаграждение в размер между 2,50 и 20 евро за лекарско предписание, цели да установи ценова конкуренция с традиционните аптеки. Поради това Съдът стига до извода, че въпросната национална правна уредба, която забранява подобна рекламна кампания, засяга в по-голяма степен аптеките, установени в държава членка, различна от Федерална република Германия, което би могло да затрудни достъпа до пазара на стоки с произход от други държави членки, отколкото достъпа на стоките от Федерална република Германия, така че подобна забрана представлява мярка с равностоен на количествено ограничение ефект.
Относно това съвместима ли е разглежданата в главното производство национална правна уредба с Директивата за електронната търговия, Съдът подчертава, че по силата на Директива 2001/83 (
7
) държавите членки гарантират, че лекарствените продукти се предлагат за продажба на потребителите от разстояние чрез услугите на информационното общество. Това задължение обаче не засяга националните законодателства, забраняващи предлагането за продажба на потребителите от разстояние на лекарствени продукти, за които се изисква лекарско предписание, чрез тези услуги. Така, когато държавата членка по местоназначение разреши такова предлагане, какъвто, изглежда, е настоящият случай, тази държава членка не може, що се отнася до тези услуги, да ограничава свободата на предоставяне на услуги на информационното общество от друга държава членка (
8
). В случая забраната на рекламна кампания, като наложената по силата на разглежданата в главното производство правна уредба, може да ограничи възможността установена в друга държава членка аптека да запознае със своята дейност потенциалните си клиенти в първата държава членка и следователно трябва да се смята, че съдържа ограничаване на свободното предоставяне на услуги на информационното общество.
Съдът обаче уточнява, че забраната на рекламната кампания, предвидена в разглежданата в главното производство национална правна уредба, освен ако запитващата юрисдикция не установи друго след проверка, попада в обхвата на защитата на потребителите, която представлява императивно съображение от общ интерес, което от своя страна може да обоснове пречка пред свободното движение на стоки. Всъщност, от една страна, що се отнася до целта да се защитят потребителите, тази правна уредба позволява да се избегне рискът от надценяване на размера на разглежданото допълнително възнаграждение, който може да бъде значителен за потребителите, които купуват лекарствени продукти с висока цена, или които, страдайки от хронично заболяване, трябва редовно да ги купуват. От друга страна, тази правна уредба не надхвърля необходимото за защита на тази цел, доколкото забранява разглежданата рекламна кампания, която установява диапазон на нивата на допълнително възнаграждение, без средният потребител, който е относително осведомен и в разумни граници — наблюдателен и съобразителен, да може да изчисли точния му размер.
Поради това Съдът стига до извода, че член 34 ДФЕС и член 3, параграф 4, буква а) от Директивата за електронната търговия (
9
) допускат национална правна уредба, която, за да защити потребителите, забранява рекламна кампания, чрез която на клиентите на аптека за поръчки по пощата се предлага допълнително възнаграждение в размер от 2,50 до 20 евро за лекарско предписание, без да е възможно да се установи точният размер на това допълнително възнаграждение.
На трето място, Съдът постановява, че член 87, параграф 3 от Директива 2001/83 допуска национална правна уредба, която забранява рекламни кампании за покупка на неопределени лекарствени продукти, за които се изисква лекарско предписание, под формата на ваучери, съответстващи на определена парична сума или на процентна отстъпка за последваща покупка на други продукти, като лекарствени продукти, за които не се изисква такова предписание.
Всъщност тези рекламни кампании, макар да се провеждат за покупката на лекарствени продукти, за които се изисква лекарско предписание, насърчават само употребата на лекарствени продукти, за които не се изисква токова предписание. Дори рекламата на последните лекарствени продукти да е разрешена (
10
) обаче, за да предотвратят настъпването на рискове за общественото здраве, държавите членки трябва да забранят в рекламата сред населението на тези лекарствени продукти да бъдат включени елементи, които могат да насърчат неразумната им употреба.
В случая, като използва разглежданите ваучери, потребителят може да получи на по-ниска цена продукти от цялата гама от продукти на съответната аптека и да избира например между закупуването на лекарствени продукти, за които не се изисква такова предписание, и закупуването на други потребителски стоки, като например продукти за здраве и козметика. Приравняването на лекарствените продукти, за които не се изисква лекарско предписание, на други потребителски стоки, предлагани от дадена аптека чрез разглежданите рекламни дейности, може да доведе до неразумна и прекалена употреба на тези лекарствени продукти, доколкото, от една страна, прикрива твърде особения характер на тези лекарствени продукти, чието терапевтично действие ги разграничава съществено от останалите стоки, а от друга страна, отклонява потребителя от обективната оценка на необходимостта от приемане на посочените лекарствени продукти. Следователно забрана като предвидената в разглежданата в главното производство национална правна уредба отговаря на съществената цел за защита на общественото здраве, доколкото възпрепятства разпространението на рекламни елементи, които насърчават неразумната и прекалена употреба на лекарствени продукти, за които не се изисква лекарско предписание.
(
1
)	Директива 2001/83/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 6 ноември 2001 година за утвърждаване на кодекс на Общността относно лекарствени продукти за хуманна употреба (ОВ L 311, 2001 г., стр. 67; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 33, стр. 3), изменена с Директива 2011/62/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 8 юни 2011 г. (ОВ L 174, 2011 г., стр. 74).
(
2
)	Член 7, параграф 1, първо изречение от Gesetz über die Werbung auf dem Gebiete des Heilwesens (Heilmittelwerbegesetz) (Закон за рекламата в здравния сектор) (наричан по-нататък „разглежданата в главното производство правна уредба“).
(
3
)	По силата на съображение 50 от Директива 2001/83.
(
4
)	Член 7, параграф 1, първо изречение от разглежданата в главното производство правна уредба.
(
5
)	Директива 2000/31/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 8 юни 2000 година за някои правни аспекти на услугите на информационното общество, и по-специално на електронната търговия на вътрешния пазар („Директива за електронната търговия“) (ОВ L 178, 2000 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 29, стр. 257).
(
6
)	Решение от 15 юли 2021 г., DocMorris (C‑190/20, EU:C:2021:609, т. 35, 37 и 38).
(
7
)	По-специално член 85в, параграф 1 от Директива 2001/83.
(
8
)	Член 3, параграф 2 от Директивата за електронна търговия.
(
9
)	По силата на член 3, параграф 4, буква а) от Директивата за електронна търговия при определени условия държавите членки могат да ограничат свободата на предоставяне на услуги на информационното общество от друга държава членка.
(
10
)	Член 88, параграф 2 от Директива 2001/83.