Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
представено на 18 декември 2025
година(1)
Дело C‑280/25 [Lin II](i)
Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Oradea
Наказателно производство
срещу
M. G. D.
при участието на:
Statul român — Agenţia Naţională de Administrare Fiscală prin Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Cluj-Napoca, prin Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Satu Mare
(Преюдициално запитване, отправено от Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Върховен касационен съд, Румъния)
„ Преюдициално запитване — Защита на финансовите интереси на Европейския съюз — Член 325, параграф 1 ДФЕС — Конвенция за ЗФИ — Член 2, параграф 1 — Задължение за борба с измамата, която засяга финансовите интереси на Съюза, чрез възпиращи и ефективни мерки — Понятие за тежка измама — Давност за наказателно преследване — Системен риск от безнаказаност — Защита на основните права — Член 49, параграф 1 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Принцип на законоустановеност на престъпленията и наказанията — Изисквания за предвидимост и точност на наказателния закон — Принцип на прилагане с обратна сила на по-благоприятния наказателен закон (lex mitior) — Национален стандарт за защита на основните права — Прилагане на решение Lin I — Ограничаване на принципа на предимство на правото на Съюза — Влезли в сила национални съдебни решения със сила на пресъдено нещо — Случаи на изтекла давност за наказателно преследване преди постановяването на решение Lin I, които не са установени с влязло в сила съдебно решение — Национален принцип на забрана за създаване на lex tertia при прилагане на по-благоприятния наказателен закон — Непредвидимост и неточност на критерия, свързан със системния риск от безнаказаност “
1.        В решение Lin(2) Съдът тълкува член 325,
параграф 1 ДФЕС и член 2, параграф 1 от Конвенцията за ЗФИ(3) по следния начин:
„[…] [С]ъдилищата на държавата членка не са длъжни да оставят без приложение решенията на конституционния съд на тази държава членка, с които националната законодателна разпоредба относно основанията за прекъсване на наказателната давност е обезсилена поради противоречие с принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията, така както е гарантиран в националното право, с изискванията му за предвидимост и точност на наказателния закон, включително ако като последица от посочените решения ще бъдат прекратени по давност значителен брой наказателни дела, в това число дела във връзка с тежки измами, засягащи финансовите интереси на Европейския съюз.
За сметка на това посочените разпоредби от правото на Съюза трябва да се тълкуват в смисъл, че
съдилищата на държавата членка са длъжни да оставят без приложение национален стандарт за защита, свързан с принципа за прилагане с обратна сила на по-благоприятния наказателен закон (lex mitior), който позволява включително при оспорването на влезли в сила присъди да се преразглежда въпросът за прекъсването на давността за наказателно преследване по такива дела с процесуални действия, извършени преди обезсилването на разпоредбата“.
2.        В настоящия случай състав на наказателното отделение (наричано по-нататък „наказателното отделение“) на Înalta Curte de Casație și Justiție (Върховен касационен съд, Румъния) сезира Съда във връзка с някои трудности, които среща при прилагането на решение Lin I, до чието съдържание се отнасят преюдициалните въпроси.
I.      Правна уредба
А.      Правото на Съюза
3.        Нормите на правото на Съюза, посочени в решение Lin I (а именно съответните разпоредби на Конвенцията за ЗФИ и Директива (ЕС) 2017/1371(4)), са приложими и в настоящото преюдициално запитване.
Б.      Румънското право
1.      Наказателното законодателство
4.        В решение Lin I са възпроизведени и приложимите към настоящия случай разпоредби от румънското право (Конституцията на Румъния, Наказателния кодекс от 1968 г., изменен през 1996 г.(5), Наказателния кодекс от 2009 г.(6), изменен с Декрет-закон № 71 от 30 май 2022 г.(7), Наказателно-процесуалния кодекс(8) и Закон № 241/2005)(9).
2.      Румънската съдебна практика относно давността в наказателното право преди постановяването на решение Lin I(10)
а)      Решение № 297/2018 на Curtea Constituțională (Конституционен съд)
5.        С решение № 297/2018 от 26 април 2018 г., публикувано на 25 юни 2018 г., Конституционният съд, уважавайки възражение за противоконституционност, обявява за противоконституционно прекъсването на давността за наказателно преследване с извършването на всяко процесуално действие по делото, както предвижда член 155, параграф 1 от Наказателния кодекс от 2009 г.
6.        Според Конституционния съд посочената разпоредба от Наказателния кодекс от 2009 г. няма предвидим характер и противоречи на принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията, тъй като съдържащият се в нея израз „всяко процесуално действие“ включва и действия, за които заподозреният или обвиняемият не се уведомяват. Това обстоятелство не им позволява да узнаят, че е прекъсната давността и че е започнала да тече нова давност за наказателното им преследване(11).
7.        Румънският законодател не се е намесил, за да измени член 155, параграф 1 от Наказателния кодекс от 2009 г. в предписания от Конституционния съд смисъл, и е създадена разнородна съдебна практика в общите съдилища относно прекъсването на давността за наказателно преследване.
б)      Решение № 358/2022 на Конституционния съд
8.        С решение № 358/2022 от 26 май 2022 г., обнародвано на 9 юни 2022 г., Конституционният съд, след като уважава ново възражение за противоконституционност, обявява за противоконституционен член 155, параграф 1 от Наказателния кодекс от 2009 г.
9.        Конституционният съд посочва, че:
–        законодателят не се е намесил, както се изисква от член 147, параграф 1 от Конституцията, за да приведе в съответствие разпоредбите, обявени за противоконституционни с решение № 297/2018, и за да регулира случаите, в които се прекъсва давността за наказателно преследване,
–        поради липсата на тази законодателна намеса съдебните органи не могат да определят сами основанията за прекъсване на давността за наказателно преследване. Налице са неяснота и непредвидимост по отношение на прилагането на член 155, параграф 1 от Наказателния кодекс от 2009 г., което води до нееднаква съдебна практика. Действащата правна уредба не осигурява необходимите законодателни елементи за предвидимо прилагане на член 155, параграф 1 от посочения Наказателен кодекс след постановяването на решение № 297/2018,
–        в резултат от това румънското позитивно право не предвижда никаква хипотеза на прекъсване на давността за наказателно преследване от датата на обнародване на решение № 297/2018 до влизането в сила на нормативен акт на законодателя, който изрично урежда основанията за прекъсване на тази давност(12).
в)      Решение 67/2022 на Върховния касационен съд
10.      С решение 67/2022 от 25 октомври 2022 г. (наричано по-нататък „решение 67/2022“), обнародвано на 28 ноември 2022 г., Върховният касационен съд приема следното:
–        нормите относно прекъсването на давността са норми на материалното наказателно право. От гледна точка на прилагането им във времето,
те се подчиняват на принципа на забрана за прилагане с обратна сила на наказателния закон, предвиден в член 3 от Наказателния кодекс от 2009 г., с изключение на по-благоприятните разпоредби, съгласно принципа на lex mitior, предвиден в член 15, параграф 2 от румънската Конституция и в член 5 от посочения наказателен кодекс,
–        от 25 юни 2018 г. (датата на обнародване на решение № 297/2018 на Конституционния съд, уточнено с решение № 358/2022 на Конституционния съд) до 30 май 2022 г.
член 155, параграф 1 от Наказателния кодекс от 2009 г. не е предвиждал никакво основание за прекъсване на давността за наказателно преследване,
–        съд, сезиран с извънредна жалба за отмяна, основана на последиците от решения № 297/2018 и № 358/2022 на Конституционния съд, не може да преразгледа давността за наказателно преследване, когато апелативният съд е разгледал и преценил наличието на това основание за прекратяване на наказателното производство в хода на съдебен процес преди постановяването на решение № 358/2022.
3.      Румънската съдебна практика след постановяването на решение Lin I
11.      Два разширени състава(13) на Върховния касационен съд постановяват решения № 37 от 17 юни 2024 г. (наричано по-нататък „решение 37/2024“) и № 16 от 16 септември 2024 г. (наричано по-нататък „решение 16/2024“), в които се разглежда значението на решение Lin I за предмета на настоящото преюдициално запитване.
12.      Без да се засяга изложеното по-долу относно тяхното съдържание, с тези две решения на Върховния касационен съд се установява, че румънските съдилища не могат да оставят без приложение националната съдебна практика относно прилагането на принципа на lex mitior по отношение на прекъсването на давността за наказателно преследване.
II.    Фактите, спорът и преюдициалните въпроси
13.      Фактите в наказателното производство, така както са изложени в акта за преюдициално запитване, са следните.
14.      В периода от 3 май 2012 г. до 23 януари 2014 г. M. G. D., в качеството си на управител на две търговски дружества, при еднородност на умисъла многократно и съзнателно е предоставил на B. V., съобвиняем по делото, дванадесет данъчни фактури за фиктивни покупки.
15.      B. V. регистрира фактурите в счетоводството на друго търговско дружество с цел намаляване на данъчната основа и нанасяне на вреда на държавния бюджет. Причинената на държавния бюджет вреда възлизала на 268 536 румънски леи (RON) (равни на 59 304 евро), от които ДДС е в размер на 163 656 румънски леи (равни на 36 142 евро).
16.      На 24 февруари 2022 г.
Tribunalul Bihor (Окръжен съд Бихор, Румъния) осъжда M. G. D. за деянията, в които е обвинен, като съучастник в данъчна измама.
17.      На 21 март 2024 г. Curtea de Apel Oradea (Апелативен съд Орадя, Румъния) уважава въззивната жалба на M. G. D. срещу първоинстанционното решение.
18.      С решение от 21 март 2024 г.
този съд прекратява наказателното производство срещу M. G. D., след като преценява, че е изтекъл предвиденият в член 9, параграф 1, буква c) от Закон № 241/2005(14) давностен срок за наказателно преследване за съучастие в продължавано престъпление данъчна измама, в извършването на което е обвинен.
19.      Прокуратурата подава касационна жалба срещу съдебното решение от 21 март 2024 г. В нея се твърди, че наказателното производство не следва да се прекратява, тъй като е приложимо решение Lin I(15) и следователно давностният срок за наказателно преследване не е изтекъл(16).
20.      Запитващата юрисдикция отбелязва, че в съдебното решение, срещу което е подадена касационна жалба, постановено след решение Lin I, се прилага националният стандарт, отнасящ се до прилагането на по-благоприятния наказателен закон, така както е прието от самия Върховен касационен съд с решение 67/2022 и потвърдено (от състави, различни от запитващата юрисдикция) с решения 37/2024 и 16/2024, които са задължителни за националните съдилища.
21.      В този контекст наказателният състав на Върховния касационен съд отправя до Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Трябва ли — при тълкуването и прилагането на член 325 [ДФЕС], член 1, параграф 1, буква а), член 2 и член 9 от Конвенцията [за ЗФИ], както и на член 49 от [Хартата на основните права на Европейския съюз, наричана по-нататък „Хартата“], при липсата на разпоредба в националното право, която определя минимална сума, за да може измама, засягаща финансовите интереси на Съюза, да се счита за тежка — разпоредбите на правото на Съюза да се тълкуват в смисъл, че измамата се счита за тежка само ако се отнася до сума, надвишаваща 50 000 евро?
2)      При отрицателен отговор на предходния въпрос, трябва ли разпоредбите на член 2, член 4, параграфи 2 и 3 ДЕС, член 2, параграф 2, член 325, параграф 1 ДФЕС и член 2, параграф 1 от Конвенцията за ЗФИ, както са тълкувани в решение на Съда [Lin I], както и член 49, параграф 1, член 52, параграф 3 и член 53 от Хартата да се тълкуват в смисъл, че в рамките на наказателно производство за престъпления, свързани с [данъка върху добавената стойност (ДДС)], националният съд трябва да остави без приложение националния стандарт за защита, отнасящ се до принципа lex mitior, както следва от задължителната съдебна практика на върховната юрисдикция на тази държава членка, според който не водят до прекъсване на давността процесуалните действия, извършени преди обезсилването на националната законова разпоредба, уреждаща основанията за прекъсване на давността, ако:
а)      оставянето без приложение на този национален стандарт е несъвместимо със забраната за прилагане на lex tertia — принцип с конституционен ранг,
б)      в съответствие с тази национална съдебна практика може да се приеме, че общата давност за наказателно преследване е изтекла преди постановяването на решение Lin [I],
в)      оставянето без приложение на този национален стандарт съгласно правото на Съюза води до осигуряване на равнище на защита на закрепените в Хартата основни права, което не е еквивалентно или съпоставимо със защитата, гарантирана от член 7 от Европейската конвенция за правата на човека [наричана по-нататък „ЕКПЧ“)],
г)      националното право не предвижда конкретни критерии, позволяващи на съда на държавата членка да прецени предварително системния риск от безнаказаност, произтичащ от прилагането на този национален стандарт в случай на тежка измама, засягаща финансовите интереси на [Съюза]?“.
III. Производството пред Съда
22.      Преюдициалното запитване постъпва в секретариата на Съда на 10 април 2025 г. Разглежда се по реда на бързото производство съгласно член 105 от Процедурния правилник на Съда.
23.      Писмени становища представят румънското правителство и Европейската комисия. Те се явяват в съдебното заседание, проведено на 7 октомври 2025 г.
IV.    Анализ
А.      По първия преюдициален въпрос
24.      Запитващата юрисдикция иска да се установи накратко дали при липсата на разпоредба в националното право, която определя минимална сума, за да може измама, засягаща финансовите интереси на Съюза, да се счита за тежка, измамата с ДДС трябва да се счита за тежка само ако се отнася до сума, надвишаваща 50 000 евро.
25.      Нормите на правото на Съюза, чието тълкуване е необходимо на запитващата юрисдикция, са член 325 ДФЕС и член 1, параграф 1 и
членове 2 и 9 от Конвенцията за ЗФИ във връзка с принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията, закрепен в член 49 от Хартата.
1.      Член 325 ДФЕС
26.      Член 325, параграф 1 ДФЕС задължава държавите членки да се борят с измамата и всяка друга незаконна дейност, която засяга финансовите интереси на Съюза, чрез възпиращи и ефективни мерки(17). Тази разпоредба не ограничава
налагането на наказание само до тежките измами, а се отнася чисто и просто до измамите, които засягат финансовите интереси на Съюза.
27.      В член 325 ДФЕС, повтарям, не се упоменава понятието „тежка измама“, което обаче се съдържа в Конвенцията за ЗФИ (член 2).
28.      Следователно тълкуването на член 325 ДФЕС не дава конкретен отговор на първия въпрос на запитващата юрисдикция.
2.      Конвенцията за ЗФИ
29.      В член 1 от Конвенцията за ЗФИ са определени деянията, които съставляват измама, засягаща финансовите интереси на Съюза, за целите на посочената конвенция.
30.      Член 2 от Конвенцията за ЗФИ задължава държавите членки да предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че деянието, посочено в член 1, ще бъде наказуемо с ефективни, съразмерни и възпиращи наказания, включително, поне в случаи на тежка измама, наказания с лишаване от свобода, които могат да доведат до екстрадиция.
31.      Съгласно посочената разпоредба (член 2, параграфи 1 и 2 от Конвенцията за ЗФИ):
„1.      […] [З]а сериозна измама се счита измамата, включваща минимална сума, определена от всяка държава членка. Тази минимална сума не може да бъде по-висока от 50 000 [евро].
2.      Въпреки това обаче в случаи на лека измама, включваща общо сума от по-малко от 4 000 [евро] и невключваща особено сериозни обстоятелства съгласно нейните закони, държавата членка може да определи наказания от различен вид от тези, предвидени в параграф 1“.
32.      Съдът е приел, че член 2, параграф 1 от Конвенцията за ЗФИ е формулиран ясно и точно и не е обвързан с никакви условия, поради което има директен ефект(18).
33.      Следователно разграничението между категориите измами, засягащи финансовите интереси на Съюза, е присъщо на Конвенцията за ЗФИ. Съгласно член 2 от нея:
–        за леки измами се считат измамите, включващи сума от по-малко от 4 000 евро и невключващи особено сериозни обстоятелства. Държавите членки могат да наказват тези леки измами с административни санкции, въпреки че нищо не пречи да решат да ги наказват с наказателноправни санкции,
–        измамите, които не са леки, но не и непременно тежки, включват сума над 4 000 евро и особено сериозни обстоятелства. Държавите членки са длъжни да ги наказват с ефективни и възпиращи наказателноправни санкции,
–        тежки измами са измамите, които включват сума над 4 000 евро и особено сериозни обстоятелства и засягат финансовите интереси на Съюза с „минимална сума, определена от всяка държава членка“. Тази минимална сума не може да бъде по-висока от 50 000 евро. Държавите членки са длъжни да наказват тежките измами с ефективни и възпиращи наказателноправни санкции, които трябва да включват лишаване от свобода, което може да доведе до екстрадиция.
34.      Съгласно член 9 от Конвенцията за ЗФИ тя не възпрепятства държавите членки да приемат вътрешни законови разпоредби, които предвиждат по-строго санкциониране на измамите, засягащи финансовите интереси на Съюза.
35.      Следователно държавите членки могат да решат да налагат наказания с лишаване от свобода, за да санкционират всяка категория измама. Те могат да определят и сума, по-ниска от 50 000 евро, за да може измама, засягаща финансовите интереси на Съюза, да се счита за тежка, или просто да не определят никакъв праг(19).
36.      Налагането на наказателноправни санкции с цел защита на финансовите интереси на Съюза е въпрос на споделена компетентност между Съюза и държавите членки по смисъла на член 4, параграф 2 ДФЕС(20).
37.      Действително в част от практиката на Съда се посочват тежки измами, засягащи финансовите интереси на Съюза, когато се подчертава предимството на правото на Съюза пред национални норми, които затрудняват тяхното санкциониране(21). В други решения обаче се упоменават само измами, без да се споменават
други квалификации(22).
38.      Според мен тези разлики не са съществени и се дължат на вида и размера на измамните действия по делата, довели до преюдициални запитвания.
39.      От изложеното следва, че правото на Съюза предоставя свобода на държавите членки при определянето на понятието „тежка измама“, като, ако го определят въз основа на количествен праг, се изисква минималната сума, която се определя от всяка държава членка, да не надвишава 50 000 евро.
3.      Румънското законодателство
40.      Румъния е приела национално законодателство, което, съгласно съдържащите се данни в акта за преюдициално запитване, използва предоставената от Конвенцията за ЗФИ възможност за по-строго санкциониране на измамите, засягащи финансовите интереси на Съюза.
41.      В член 9, параграф 1 от Закон № 241/2005, в редакцията му, която е била в сила на 23 януари 2014 г., са изброени категориите деяния, съставляващи данъчна измама, които са наказуеми с лишаване от свобода, независимо от размера на причинената вреда.
42.      В член 9, параграфи 2 и 3 от Закон № 241/2005 са определени минималните размери на причинените вреди, но само с цел увеличаване на долната и горната граница на наказанието лишаване от свобода.
43.      Според мен законодателният избор на Румъния е съвместим с член 325 ДФЕС и Конвенцията за ЗФИ.
44.      При липса на национална норма, която предвижда минимален размер на вредата, националните юрисдикции следва да установят наличието на обстоятелства, които съгласно тяхното общо национално законодателство придават тежък характер на извършените измами. Те могат да включват продължавано престъпление(23), повторно извършено престъпление, степен на организиране на измамата, участие в престъпно сдружение или организирана престъпна група и размер на измамата.
4.      Квалификация на измамата в главното производство
45.      В настоящия случай причинената на държавния бюджет обща вреда възлиза на 268 536 RON (равни на 59 304 евро), от които сумата на ДДС е 163 656 RON (равни на 36 142 евро).
46.      С оглед на характера и последиците си(24), по принцип, разглежданото деяние може да представлява измама по смисъла на член 325 ДФЕС и член 1, параграф 1, буква б) от Конвенцията за ЗФИ(25).
47.      Понятието „измама“ съгласно Конвенцията за ЗФИ(26) обхваща приходите, получени от прилагането на унифицирана ставка към хармонизираната основа на ДДС, която се определя според правилата на Съюза. Няма значение, че ДДС не е събиран пряко за сметка на Съюза(27). Освен това трябва да се взема предвид общият размер на измамата предвид трудността да се установят с точност последиците за бюджета на Съюза и държавата членка(28).
48.      Без да се засяга преценката на запитващата юрисдикция, всичко, изглежда, сочи, че:
–        общият размер на вредата (т.е. не само вредата за финансовите интереси на Съюза) надхвърля прага от 50 000 евро, предвиден в член 2, параграф 2 от Конвенцията за ЗФИ, за да може измамата да се квалифицира като тежка,
–        измамата е организирана и е извършвана в продължение на почти две години,
–        съгласно румънското право, приложимо към момента на извършване на деянието, този вид престъпление се наказва с лишаване от свобода.
49.      Следователно от гледна точка на правото на Съюза нищо не пречи запитващата юрисдикция да квалифицира престъплението като тежка измама, засягаща финансовите интереси на Съюза, с посочените елементи, както и с допълнителни елементи, които може да прецени съгласно вътрешното си право (повторно извършване, участие в престъпна организация и др.).
5.      Междинно заключение
50.      В обобщение, член 325, параграф 1 ДФЕС и членове 1, 2 и 9 от Конвенцията за ЗФИ трябва да се тълкуват в смисъл, че държавите членки могат да квалифицират измама, засягаща финансовите интереси на Съюза, като тежка дори ако стойността ѝ не надвишава 50 000 евро.
Б.      По втория преюдициален въпрос
51.      Вторият преюдициален въпрос е със сложна формулировка.
52.      Формално, запитващата юрисдикция иска тълкуване на член 2 и
член 4, параграфи 2 и 3 ДЕС, член 2, параграф 2 и
член 325, параграф 1 ДФЕС и член 2, параграф 1 от Конвенцията за ЗФИ, както и на член 49, член 52, параграф 3 и член 53 от Хартата.
53.      Запитващата юрисдикция иска да се установи дали посочените разпоредби трябва да се тълкуват „[…] в смисъл, че в рамките на наказателно производство за престъпления, свързани с [ДДС], националният съд трябва да остави без приложение националния стандарт за защита, отнасящ се до принципа на
lex mitior, както следва от задължителната съдебна практика на върховната юрисдикция на […] държава членка“.
54.      Отговорът на втория преюдициален въпрос изисква преди всичко да се обърне внимание на положението в Румъния, произтичащо от решение Lin I. След като разгледам това положение в точка 1 от този раздел:
–        ще се спра на заключението ми по дело Lin I (т. 2),
–        ще анализирам трудностите при прилагането на решение Lin I към престъпленията, за които наказателното преследване е погасено по давност, със или без влязло в сила съдебно решение (т. 3),
–        ще разгледам проблемите, породени от прилагането на националния принцип, който забранява създаването на lex tertia  (т. 4), и
–        накрая ще се спра на предвидимостта и точността на критерия, който съгласно решение Lin I позволява да се остави без приложение националният стандарт за защита (т. 5).
1.      Положение, възникнало в Румъния в резултат на решение Lin I
55.      Решение Lin I е постановено на 24 юли 2023 г. В него, както посочих по-горе, Съдът приема, че:
–        националният стандарт за защита, свързан с предвидимостта на наказателния закон (произтичащ от решение № 297/2018 на Конституционния съд), и националният стандарт за защита, свързан с принципа за прилагане с обратна сила на по-благоприятния наказателен закон (произтичащ от решение 67/2022 на Върховния касационен съд), могат да породят системен риск от безнаказаност на извършителите на тежки измами, засягащи финансовите интереси на Съюза,
–        по принцип и двата стандарта са несъвместими с член 325, параграф 1 ДФЕС и членове 1 и 2 от Конвенцията за ЗФИ. Те представляват гаранции, които надхвърлят правата, защитени с член 49 от Хартата и съответно с член 7 от ЕКПЧ. Националните съдилища обаче не са длъжни да оставят без приложение решенията на Конституционния съд относно първия от посочените стандарти.
56.      Всъщност, следвайки съдебната практика, произтичаща от решение M. A. S. и M. B., в решение Lin I Съдът допуска ограничаване на предимството на правото на Съюза: румънските съдилища не са длъжни да оставят без приложение националната съдебна практика, установена с решения № 297/2018 и № 358/2022 на Конституционния съд, въпреки наличието на системен риск от безнаказаност за престъпленията, съставляващи тежка измама, засягаща финансовите интереси на Съюза, доколкото тези решения се основават на принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията, така както е гарантиран в националното право, с изискванията му за предвидимост и точност на наказателния закон.
57.      Решение Lin I обаче не допуска това ограничаване на предимството на член 325, параграф 1 ДФЕС и членове 1 и 2 от Конвенцията за ЗФИ по отношение на националния стандарт за защита на принципа на lex mitior. В него се посочва, че съдилищата на държава членка са длъжни да оставят без приложение национален стандарт за защита, свързан с принципа за прилагане с обратна сила на по-благоприятния наказателен закон (lex mitior), който позволява включително при оспорването на влезли в сила присъди да се преразглежда въпросът за прекъсването на давността за наказателно преследване по такива дела с процесуални действия, извършени преди обезсилването на разпоредбата.
58.      Съдебната практика, установена с решение Lin I, е потвърдена от Съда с две определения от 9 януари 2024 г.(29)
59.      Върховният касационен съд (или най-малко някой от неговите състави), изглежда, не приема установената с решение Lin I съдебна практика,
що се отнася до неприлагането на националния стандарт за прилагане с обратна сила на по-благоприятния наказателен закон. Тези резерви са отразени главно в решения 37/2024 и 16/2024 на посочения съд, чието съдържание ще разгледам по-нататък.
а)      Решение 37/2024 на Върховния касационен съд
60.      В това решение Върховният касационен съд посочва, че в румънското право давността за наказателно преследване —
заедно с прекъсването ѝ — е материалноправен институт, подчинен по-специално на принципа на lex mitior. Изхождайки от тази предпоставка, той счита, че:
–        националният стандарт за защита, отнасящ се до принципа на прилагане с обратна сила на по-благоприятния наказателен закон, включително в областта на прекъсването на давността за наказателно преследване, изразява принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията, уреден в член 7 от ЕКПЧ и член 49 от Хартата, и осигурява по-широка защита, като налага прилагането му с предимство,
–        задължението, наложено на националните юрисдикции с решение Lin I, осигурява равнище на защита, което не е еквивалентно или съпоставимо със защитата, гарантирана от член 7 от ЕКПЧ; при преценката на съвместимостта на разпоредбите на националното право с правото на Съюза в областта на защитата на финансовите интереси на Съюза Съдът е взел предвид информацията и обясненията на запитващата юрисдикция, които са отразили непълно, а в някои случаи и погрешно правното положение, произтичащо от националните съдебни решения, свързани с принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията и с последиците от решенията на Конституционния съд,
–        оставянето без приложение на тълкуването, дадено в решение 67/2022, би довело както до нарушение на основното право на законоустановеност на престъпленията и наказанията, отразено в националната правна система, така и до нарушение на правната сигурност, създавайки условия за различно прилагане на правното третиране на стълкновението на закони във времето в зависимост от вида на престъплението, според това дали става въпрос за престъпление, което засяга финансовите интереси на Съюза, или за друго престъпление.
б)      Решение 16/2024 на Върховния касационен съд
61.      В това решение Върховният касационен съд приема, че:
–        процесуалните действия, извършени преди 25 юни 2018 г. (датата на публикуване в Monitorul Oficial al României
на решение № 297/2018 на Конституционния съд), водят до прекъсване на давността за наказателно преследване, независимо от размера на вредата, без да е необходимо да се преценява конкретно системният риск от ненаказуемост, по всички дела, свързани с престъпления против финансовите интереси на Съюза и корупционни престъпления, само ако по-благоприятният наказателен закон, установен като цяло с решение № 265 от 6 май 2014 г. на Конституционния съд (наричано по-нататък „решение № 265/2014“), е Наказателният кодекс или специално законодателство, съдържащо наказателни разпоредби, в редакцията им, която е в сила в периода от 1 февруари 2014 г. до 24 юни 2018 г.(30),
–        в съответствие с практиката на Европейския съд по правата на човека (наричан по-нататък „ЕСПЧ“) съдилищата следва да определят и прилагат разпоредбите на ЕКПЧ и на релевантната съдебна практика на ЕСПЧ при тълкуването на правата, по отношение на които не се разрешава дерогация, когато за тези права съществува разлика между, от една страна, стандарта за защита, установен от Хартата, тълкуван от Съда, и от друга страна, този, който е установен от ЕКПЧ, в смисъл, че първият е по-низшестоящ от втория,
–        принципите на законоустановеност на престъпленията, на прилагане с обратна сила на по-благоприятния наказателен закон и на забрана за прилагане с обратна сила на по-строгия наказателен закон са част от категорията права, по отношение на които не се разрешава дерогация и които са свързани с конституционните традиции на държавите членки,
–        що се отнася до механизма за прилагане на по-благоприятния наказателен закон в националното право, Конституционният съд се е произнесъл (с решение № 265/2014) по необходимостта от цялостно прилагане на по-благоприятния наказателен закон, което предполага избор измежду следващите закони, като се използва критерият за преценка in concreto, на един-единствен приложим наказателен закон —
най-благоприятния,
–        само при тези обстоятелства може да се избегне различното правно третиране в случай на съвкупност от престъпления (например като се вземе предвид наличието на основания за прекъсване на давността за наказателно преследване в случай на измама при плащането на ДДС, но същевременно се отчете липсата на такива основания по отношение на измамите, свързани с корпоративния данък, които нямат никаква връзка с бюджета на Съюза) или създаването на двоен стандарт в областта на основните права, водещ до определянето на незаконосъобразно наказание,
–        следователно, дори след постановяването на решение Lin I, за да определят кои процесуални действия водят до прекъсване на давността преди 25 юни 2018 г., румънските съдилища трябва да определят по-благоприятния наказателен закон и да избегнат прилагането на lex tertia,
–        като институт на материалното наказателно право, давността за наказателно преследване е един от критериите, които трябва да се вземат предвид при цялостното прилагане на по-благоприятния наказателен закон, и трябва да се преценява в контекста на механизма, създаден с решение № 265/2014 на Конституционния съд,
–        тъй като в периода от 25 юни 2018 г. до 30 май 2022 г. давностният срок за наказателно преследване е изтекъл без възможност за прекъсване, оставянето без приложение на практиката на Конституционния съд би довело до възобновяване на наказателното преследване след изтичането на приложимия давностен срок по силата на последващ по-строг наказателен закон, което би довело да нарушение на член 7, параграф 1 от ЕКПЧ.
2.      Заключение по дело Lin I(31)
62.      Не би било уместно да повторя подробно съображенията, изложени в заключението по дело Lin I, които Съдът не е приел.
63.      Съгласно тълкуването, предложено в посоченото заключение, член 49 от Хартата обосновава, като ограничаване на предимството на правото на Съюза, прилагането от румънските съдилища, като по-благоприятен наказателен закон,
на този, който е тълкуван в решенията на Конституционния съд и Върховния касационен съд относно прекъсването на давността за наказателно преследване.
64.      До същия резултат би се стигнало при прилагане на съдебната практика, установена с решение M. A. S. и M. B., и по отношение на дело Lin I, т.е. като се даде предимство на прилагането на националния стандарт за защита на принципа на lex mitior (по-висок стандарт в сравнение с предвидения в член 49 от Хартата) пред член 325 ДФЕС с цел да се осигури максимална защита на основните права спрямо защитата на финансовите интереси на Съюза в случаи на тежка измама.
65.      Сега пред Съда се открива възможността (от която според мен той трябва да се възползва) да преразгледа частта от решение Lin I, отнасяща се до неприлагането на по-високия национален стандарт за защита на принципа на lex mitior.
66.      Лоялността, която генералните адвокати дължат на Съда, ги задължава да посочват слабите според тях страни в постановено съдебно решение, за да може да бъде по-добре обяснено (дори в различен смисъл спрямо заключението) и да се предостави съдебно разрешение, което не подлежи на критики(32), доколкото е възможно, или да бъде нюансирано (включително коригирано), както всъщност е направено с решение M. A. S. и M. B. по отношение на предходното решение Taricco в рамките на диалог с най-висшестоящите национални съдилища.
67.      От тази гледна точка считам, че в решение Lin I има два въпроса, които се нуждаят от по-добро обяснение.
68.      Първият се отнася до констатацията в точка 108 от решение Lin I: „от практиката на Съда следва, че правилата за наказателната давност не попадат в приложното поле на член 49, параграф 1 от Хартата (вж. в този смисъл решение [Taricco], т. 54—57)“.
69.      От посочените точки от решение Taricco обаче не следва изрично, че правилата относно наказателната давност са изключени от приложното поле на член 49, параграф 1 от Хартата. Ако Съдът иска да запази това изключване, би следвало да изложи по-солидни доводи.
70.      Вторият въпрос, който според мен се нуждае от по-добро обяснение или, за предпочитане, коригиране, се отнася до „увеличаването“ на системния риск от безнаказаност за тежки престъпления против финансовите интереси на Съюза като ключов довод за отхвърлянето на националния стандарт за прилагане с обратна сила на по-благоприятния наказателен закон. По причините, които ще посоча по-нататък, този довод поражда немалко трудности(33).
71.      При всички положения, като генерален адвокат, съм длъжен да допусна, че Съдът може да запази установената с решение Lin I практика,
и да анализирам пречките, които запитващата юрисдикция среща при прилагането на тази съдебна практика в Румъния.
3.      Прилагане на решение Lin I към престъпления, за които наказателното преследване е погасено по давност
72.      В буква б) от втория преюдициален въпрос запитващата юрисдикция изхожда от предпоставката, че „в съответствие с […] национална[та] съдебна практика […] общата давност за наказателно преследване е изтекла преди постановяването на решение Lin [I]“.
73.      Може ли решение Lin I да има отражение върху наказателните производства за престъпления, за които наказателното преследване е погасено по давност, ако съгласно решение 67/2022 на Върховния касационен съд давността за наказателно преследване е изтекла преди решение Lin I? Отговорът изисква да се провери дали изтичането на давността за наказателно преследване е било установено с влязло в сила решение със сила на пресъдено нещо.
а)      Влезли в сила решения със сила на пресъдено нещо
74.      Съгласно постоянната практика на Съда зачитането на правото на ефективна съдебна защита не означава, че държавите членки са длъжни да предвидят извънредни способи за защита, позволяващи ново разглеждане на дело, което е приключило с влязло в сила съдебно решение, вследствие на тълкувателно преюдициално решение на Съда.
75.      Правото на Съюза по принцип не изисква от съдебен орган да преразглежда постановен от него акт, ползващ се със силата на пресъдено нещо, за да вземе предвид последващото спрямо акта тълкуване на релевантна разпоредба от това право, възприето от Съда(34).
76.      Принципът на силата на пресъдено нещо гарантира както стабилността на правото и на правоотношенията, така и добро правораздаване. Затова съдебните актове, които са станали окончателни след изчерпване на наличните способи за защита или след изтичане на предвидените за тези способи срокове, не могат повече да бъдат оспорвани(35).
77.      Следователно правото на Съюза не задължава националния съд да остави без приложение вътрешните процесуални правила, осигуряващи силата на пресъдено нещо на съдебен акт, дори ако по този начин би се поправило вътрешно положение, което е несъвместимо с това право(36).
78.      При липсата на правна уредба на Съюза в тази област правилата за прилагане на принципа на силата на пресъдено нещо спадат към вътрешния правов ред на държавите членки по силата на процесуалната автономия на последните, при спазване обаче на принципите на равностойност и на ефективност(37).
79.      Въз основа на тази съдебна практика и без да се засяга преценката на запитващата юрисдикция относно
националното право, считам, че прилагането на решение Lin I не може да води до отмяна на влезли в сила съдебни актове, постановени преди постановяването му. Тази правна невъзможност важи и за влезлите в сила съдебни решения, постановени (преди решение Lin I) в съответствие с по-високия национален стандарт за защита на принципа на lex mitior, дори ако това води до безнаказаност за тежки престъпления против финансовите интереси на Съюза.
80.      В настоящия случай не установявам нито един от изключителните случаи, в които практиката на Съда отдава предимство на нормите на правото на Съюза пред силата на пресъдено нещо на влезли в сила национални съдебни решения. Следователно предимството на нормите на правото на Съюза трябва да отстъпи пред задължението за зачитане на силата на пресъдено нещо на влезлите в сила национални съдебни решения(38).
б)      Съдебни решения, които не са влезли в сила
81.      В настоящия случай изтичането на давността за наказателно преследване е установено с въззивно съдебно решение, срещу което е подадена касационна жалба.
82.      Съдът е дал самостоятелно тълкуване на понятието „влязло в сила съдебно решение“, използвано в член 49, параграф 1, последно изречение от Хартата(39). Така осъдителният акт не може да се смята за влязъл в сила, когато срещу него може да се използва редовен способ за защита, а именно всеки способ за защита, който е част от нормалния ход на процеса и който, като такъв, представлява процесуално развитие, което страните е разумно да очакват(40).
83.      По дефиниция съдебно решение по наказателно дело, срещу което е допустима
касационна жалба и такава е подадена в срок, не е влязло в сила. Следователно Върховният касационен съд по принцип може да приложи решение Lin I, без да е принуден да зачете силата на пресъдено нещо, от която, повтарям, не се ползва въззивното съдебно решение.
84.      Трябва обаче да се разгледа и въпросът какво се случва, когато данъчната измама е извършена много преди решение Lin I (в случая — в периода от 2012 г. до 2014 г.) и през 2024 г. апелативен съд установява, че наказателното преследване е погасено по давност с изтичането на осемгодишния давностен срок, определен без прекъсване в съответствие с националния стандарт за защита на lex mitior. Изисква ли решение Lin I да се възобнови наказателното преследване в този случай?
85.      Отговорът ми на този въпрос е отрицателен, както ще обясня по-нататък.
86.      Би могло да се твърди, че член 325 ДФЕС и членове 1 и 2 от Конвенцията за ЗФИ са задължителни за Румъния от влизането си в сила (съответно на 1 декември 2009 г. и 1 януари 2008 г.) и решение Lin I тълкува тези разпоредби с действие ex tunc.
87.      В това отношение румънският стандарт за защита на lex mitior, произтичащ от решение 67/2022 на Върховния касационен съд, би бил несъвместим с нормите от правото на Съюза от момента, в който тези норми (които имат директен ефект) са влезли в сила за Румъния. Предимството на правото на Съюза би довело до това наказателното преследване за тежка измама с ДДС да се счита за непогасено по давност, когато давностният му срок е изтекъл съгласно румънския стандарт за lex mitior преди решение Lin I, без това (изтичането му) да е установено с влязло в сила съдебно решение.
88.      Считам обаче, че съгласно практиката на ЕСПЧ, приложима в рамките на член 49 от Хартата съгласно член 52, параграф 3 от нея, това тълкуване не може да се приеме.
89.      Съгласно ЕСПЧ:
–        възобновяване на наказателно преследване след изтичане на давностния срок е несъвместимо с основните принципи на законоустановеност (nullum crimen, nulla poena sine lege) и предвидимост, установени в член 7 от ЕКПЧ,
–        когато в съответствие с националното право давностният срок е изтекъл, така че наказателното преследване е изключено, член 7 от ЕКПЧ не допуска при липса на валидно правно основание да се предприемат нови съдебни действия във връзка с това престъпление. Противното би означавало да се допусне „прилагане с обратна сила на наказателния закон във вреда на обвиняемия“(41),
–        ЕКПЧ не изисква държавите членки да не зачитат приложим давностен срок и съответно да възобновяват изтекъл давностен срок. Има случаи, в които не е възможно да се възобнови наказателно производство, и един от тях е случаят, когато такова производство е прекратено поради изтичане на давностния срок, предвиден в националното законодателство. Възобновяването му поражда проблеми, свързани с правната сигурност, и засяга правата на защита, гарантирани от член 7 от ЕКПЧ(42),
–        непогасяемостта по давност на наказателното преследване за престъпление изисква достатъчно ясно и предвидимо правно основание(43), изведено от националното или международното право(44).
90.      Всъщност прилагането на решение Lin I води до „възстановяване“ на давностни срокове, които са изтекли съгласно румънското право, както е тълкувано от най-висшестоящите румънски съдилища. В това отношение това прилагане възобновява наказателно преследване за измами с ДДС, които са извършени преди постановяването на решение Lin I и вече са изтекли по давност.
91.      Без да се засяга задължението за спазване на решение Lin I, както и на всички решения на Съда, това решение трудно би могло да се квалифицира като достатъчно ясно и предвидимо правно основание(45) за неприлагане на правилата относно давността за наказателно преследване, установени с решение 67/2022 на Върховния касационен съд(46).
92.      Няколко са съображенията, които ми позволяват да стигна до това междинно заключение, като се има предвид, че решение Lin I:
–        не определя като непогасяемо по давност наказателното преследване за престъпленията, съставляващи тежки измами с ДДС, засягащи финансовите интереси на Съюза(47),
–        въвежда невъзможност за позоваване на румънския стандарт за защита на lex mitior (по-висок стандарт в сравнение със стандарта,
възприет в правото на Съюза) по начин, който се нуждае от по-голяма яснота. Освен това според националните съдилища тази невъзможност е въведена въз основа на предпоставка, която не отразява правилно вътрешното право, тъй като националният стандарт за защита, отнасящ се до принципа на прилагане с обратна сила на lex mitior, включително в областта на прекъсването на давността за наказателно преследване, изразява принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията като неделимо цяло,
–        довело е до различни тълкувания, както се подчертава в решения 37/2024 и 16/2024 на Върховния касационен съд и в самия акт за преюдициално запитване. Актът за преюдициално запитване разкрива наличието, дори в рамките на самия румънски Върховен касационен съд, на съществени различия относно прилагането на решение Lin I в зависимост от сезирания състав на посочения съд(48),
–        отклонява се от съдебната практика, установена с решение M. A. S. и M. B., отнасяща се до правилата за наказателната давност в Италия. Неприлагането на румънския стандарт за lex mitior позволява на определени лица да бъдат наложени наказания, които са можели да бъдат избегнати, ако националният стандарт беше приложен,
какъвто е случаят в Италия(49),
–        признава (което е логично с оглед на решение M. A. S. и M. B.), че ограничаването на предимството на правото на Съюза се прилага за принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията, но същевременно го изключва по отношение на принципа на lex mitior. Според Върховния касационен съд обаче в Румъния последният е неделим от принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията,
–        като преценява, че прилагането на двата национални стандарта поражда системен риск от безнаказаност, приема, че вторият стандарт (относно lex mitior) удължава съществуването на този риск(50). Тази информация обаче не се потвърждава от наличните статистически данни. Според Върховния касационен съд засягането на принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията и рискът от безнаказаност са еднакви и при двата национални стандарта.
93.      Непредвидимостта в решение Lin I по отношение на прилагането на националния стандарт за lex mitior към прекъсването на давността за наказателно преследване проличава още по-ясно от обстоятелството, че то се основава на разбирането, че правилата относно давността са част от процесуалното, а не от материалното наказателно право. Такова разбиране обаче не произтича от правото на Съюза(51) и от друга страна, противоречи на постоянната практика на румънските върховни съдилища по въпроси, свързани с тяхната държава.
94.      Към датата на фактите по главното производство уредбата на приложимата давност за престъпления в областта на ДДС не е предмет на хармонизация от законодателя на Съюза(52). Следователно държавите членки са били свободни да предвидят, че в техния правен ред давността за наказателно преследване (включително нейното прекъсване) се урежда от материалното наказателно право. Това е прието, повтарям, от румънските върховни съдилища.
95.      Поради това решението на Съда да определи нормите относно давността за наказателно преследване като процесуални(53), е било спорно в решение Taricco и се е наложило да бъде нюансирано в решение M. A. S. и M. B. В последното посочено решение се допуска, както вече посочих, ограничаване на предимството на правото на Съюза, след като се приема, че нормите относно давността от италианското право са материалноправни(54).
96.      В други случи самият Съд признава материалноправен, а не процесуален характер на давността, предвидена в норми от правото на Съюза. Така в решение Volvo и DAF Trucks самият Съд приема, че „[…] за разлика от процесуалните срокове, давностният срок, който води до погасяване на правото на иск, се отнася до материалното право, тъй като засяга упражняването на субективно право, на което съответното лице повече не може да се позовава ефективно по съдебен ред“(55). Поради това той признава на член 10 („Давностни срокове“) от Директива 2014/104 материалноправен, а не процесуален характер(56).
97.      Ето защо според мен нормите от правото на Съюза, за които се отнася вторият преюдициален въпрос:
–        не изискват да се преразглеждат влезли в сила съдебни решения по наказателни дела със сила на пресъдено нещо, с които се установява, че давностният срок за наказателно преследване е изтекъл преди постановяването на решение Lin I, на основание на националния стандарт за защита на по-благоприятния наказателен закон,
–        допускат националният стандарт за защита на по-благоприятния наказателен закон да се прилага за престъпления, извършени преди постановяването на решение Lin I, доколкото то не представлява ясно и предвидимо правно основание за възобновяване на наказателно преследване за престъпления, чиято изтекла давност е установена от румънските съдилища с решения, които все още не са влезли в сила.
4.      Забрана за прилагане на lex tertia
98.      Запитващата юрисдикция твърди (в буква а) от акта за преюдициално запитване), че „забраната за прилагане на lex tertia [е] принцип с конституционен ранг“.
99.      С оглед на това твърдение запитващата юрисдикция иска да се установи дали трябва да остави без приложение националния стандарт за защита, отнасящ се до принципа на lex mitior, когато неприлагането му е несъвместимо с конституционния принцип на забрана на lex tertia(57)
100. Съгласно решение № 265/2014 на Конституционния съд по-благоприятният закон се прилага по метода на цялостно сравнение, а не по метода на диференцирано сравнение. Така в случай на поредица на правни режими:
–        се избира и прилага законът, който осигурява като цяло по-благоприятно положение за подсъдимия,
–        не е позволено обаче да се съчетават благоприятните разпоредби от съответните закони и да се създава по съдебен ред lex tertia, което би означавало да се признае на съдилищата възможността да създават наказателноправни норми в противоречие с член 61 от Конституцията на Румъния,
–        при определянето на по-благоприятния наказателен закон се взема предвид определен брой елементи, като видът и размерът на наказанията, условията за криминализиране, причините за изключване на наказателната отговорност, влиянието на отегчаващите, смекчаващите или освобождаващите от отговорност обстоятелства, правилата относно участието, опитът, повторното извършване на престъплението,
наред с други елементи(58).
101. Ако правилно съм разбрал, забраната за създаване на lex tertia означава, че в случай на поредица от няколко правни режима националните съдилища не могат да смесват елементи от някой от тях (например отнасящите се до определянето на престъпленията и наказанията) с елементи от други (например нормите относно давността за наказателно преследване). Така целта би била да не се допусне съдилищата да „изградят“ по-благоприятния наказателен закон.
102. В отговор на въпросите на Съда относно тази забрана запитващата юрисдикция посочва, че при прилагане на решение Lin I по-благоприятният наказателен закон би произтичал от съчетаването на няколко разпоредби от съответните закони. В съдебното заседание румънското правителство потвърди това.
103. Така по отношение на прекъсването на давността при тежка измама с ДДС, извършена на 1 януари 2016 г., за която румънското право предвижда десетгодишен давностен срок, биха се прилагали последователно:
–        режимът по член 155, параграф 1 от Наказателния кодекс от 2009 г., в сила до обезсилването му с решение № 297/2018 на Конституционния съд. Съгласно този режим давността се прекъсва с всяко процесуално действие, независимо дали обвиняемият е уведомен за него,
–        режимът, произтичащ от практиката на Конституционния съд и Върховния касационен съд, приложима от 25 юни 2018 г. до 30 май 2022 г. Съгласно този режим, в румънското право липсват основания за прекъсване на давността за наказателно преследване. Липсата на такива основания за прекъсване се прилага с обратна сила и за деяния, извършени преди 2018 г., като по-благоприятна наказателноправна норма,
–        режимът, произтичащ от изменението на член 155, параграф 1 от Наказателния кодекс от 2009 г. с OUG № 71/2022, приложим от 30 май 2022 г. Съгласно този режим давността се прекъсва с процесуалните действия, за които обвиняемият е уведомен.
104. В настоящия пример за тежката измама с ДДС биха се прилагали различни режими на прекъсване на давността за наказателно преследване, които, ако се следва критерият по решение Lin I, ще бъде необходимо да се съчетаят. Обратно, румънският стандарт за защита на lex mitior води до прилагане единствено на по-благоприятния режим на прекъсване на давността, включително за всички процесуални действия, извършени в периода от 1 януари 2016 г. до 30 май 2022 г.
105. Следователно прилагането на решение Lin I би създало lex tertia при определянето на по-благоприятния наказателен закон. Случаят не би бил такъв с разрешението, възприето от Върховния касационен съд в решения 67/2022, 16/2024 и 37/2024.
106. Според мен, дори ако изложеното по-горе е последица от прилагането на решение Lin I, принципът на забрана за прилагане на lex tertia при определянето на lex mitior не се различава съществено от по-високия национален стандарт за защита, разгледан в решение Lin I.
107. Ако в решение Lin I Съдът не следва съдебната практика, установена с решение M. A. S. и M. B., и не допуска румънските съдилища да прилагат своя по-висок стандарт за защита по отношение на lex mitior, не виждам причина да промени тази съдебна практика, за да зачете конституционното изискване за недопускане на създаването на lex tertia.
108. Всъщност забраната за създаване на lex tertia е само едно от националните правила (безспорно, с конституционен ранг), отнасящи се в Румъния до привеждане в действие на принципа на прилагане с обратна сила на по-благоприятните за подсъдимия наказателни закони. В решение Lin I този принцип се изключва изцяло, като се приема, че румънските съдилища са длъжни да не прилагат съответния национален стандарт за защита, за да избегнат риска от безнаказаност за измамите, засягащи финансовите интереси на Съюза.
109. Що се отнася до разликата в третирането между режима на давност, приложим (съгласно решение Lin I) за измамите, засягащи финансовите интереси на Съюза, и режима за други престъпления, тя действително съществува. Тя предполага, че спрямо обвиняем се прилагат различни норми относно прекъсването на давностните срокове за наказателно преследване в зависимост от това дали става въпрос например за престъпления с ДДС, или за престъпления с корпоративен данък.
110. Тази разлика обаче:
–        от една страна, не предполага прилагане на lex tertia спрямо принципа на lex mitior, а произтича от приложното поле на правото на Съюза, по-конкретно на член 325 ДФЕС,
–        от друга страна, означава, че измамите с данъци, за които не се прилага член 325 ДФЕС, се ползват от румънския стандарт за защита на принципа на по-благоприятния наказателен закон.
5.      Системен риск от безнаказаност: обхват и несигурност
111. Запитващата юрисдикция изхожда от предпоставката, че националното право не предвижда конкретни критерии, позволяващи на съда да прецени системния риск от безнаказаност, посочен в решение Lin I (буква г) от втория преюдициален въпрос).
112. В решение Lin I Съдът приема, че правното положение, което произтича от решения № 297/2018 и № 358/2022 на Конституционния съд и решение 67/2022 на Върховния касационен съд, „поражда системен риск от безнаказаност за престъпленията, които съставляват тежка измама, засягаща финансовите интереси на Съюза, особено при делата, чиято сложност изисква по-дълго събиране на доказателства от страна на органите на наказателното производство“(59).
113. Той добавя, че подобно положение „[…] съдържа присъщия риск поради изтичането на давността да не могат да бъдат наказани множество тежки случаи на измама, засягаща финансовите интереси на Съюза, особено при делата, чиято сложност изисква по-дълго събиране на доказателства от страна на органите на наказателното производство […]“(60).
114. Както става ясно, в решение Lin I Съдът сам установява, че прилагането на практиката на най-висшестоящите национални съдилища води до системен риск от безнаказаност на извършителите на тежки измами във вреда на финансовите интереси на Съюза. Следователно, когато прилагат решение Lin I,
румънските съдилища следва да не правят тази преценка, а да я приемат като факт.
115. Повече проблеми поражда разграничението, което Съдът прави между: а) системния риск от безнаказаност, до който води прилагането на румънската съдебна практика по отношение на предвидимостта на наказателния закон, и б) същия риск по отношение на принципа на lex mitior(61).
116. Съображението на Съда за това разграничение(62) е, че само във втория случай (т.е. ако националният съд се съобрази с националния стандарт за lex mitior за процесуалните действия, извършени преди 25 юни 2018 г.) се накърняват предимството, единството и ефективността на правото на Съюза.
117. С други думи, решение Lin I допуска системния риск от безнаказаност за тежки измами, засягащи финансовите интереси на Съюза, извършени от 25 юни 2018 г. до 30 май 2022 г., когато той произтича от прилагането на националния стандарт за защита, свързан с предвидимостта на наказателния закон, но не го допуска, когато се отнася до случаи преди 25 юни 2018 г., в които се прилага националният стандарт за защита на принципа на lex mitior (друг елемент от същия принцип на законоустановеност на престъпленията и наказанията).
118. Според мен решение Lin I не съдържа достатъчно доводи, за да се докаже защо системният риск от безнаказаност се различава в зависимост от това кой от двата национални стандарта се прилага.
119. На първо място, националният стандарт за защита на lex mitior има ограничено въздействие върху отпадането на наказателното преследване. Той не води до декриминализиране на престъпленията, съставляващи тежка измама, засягаща финансовите интереси на Съюза. Свежда се до предотвратяване на действието на прекъсването на давността за наказателно преследване в периода от 1 февруари 2014 г. до 25 юни 2018 г., като удължава прилагането назад във времето на утвърдения с решение Lin I режим, приложим от 25 юни 2018 г. до 30 май 2022 г.
120. В случаи като разглеждания, с въззивно решение, постановено при прилагане на националния стандарт за lex mitior, се установява погасяването по давност на наказателното преследване на един подсъдим (съучастник в престъпление с осемгодишен давностен срок), но не и на друг подсъдим (извършител на престъпление с десетгодишен давностен срок). Националният стандарт за lex mitior само разпростира назад във времето липсата на процесуални действия, годни да прекъснат давността, но не декриминализира, повтарям, тежките измами с ДДС, нито съкращава давностния срок за тяхното преследване.
121. На второ място, увеличаването на риска от безнаказаност поради прилагането на националния стандарт за защита на lex mitior спрямо прилагането на националния стандарт, отнасящ се до принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията, е по-скоро предположение, отколкото установен факт, тъй като:
–        не е известно със сигурност какъв е броят на извършителите на престъпления, ползващи се от липсата на основания за прекъсване на давността за наказателно преследване в периода от 25 юни 2018 г. до 30 май 2022 г., което решение Lin I допуска по съображения за опазване на предвидимостта на наказателния закон,
–        не е известно и действителното въздействие на прилагането на принципа на lex mitior към прекъсването на давността за наказателно преследване върху случаите преди 25 юни 2018 г., което прилагане според решение Lin I води до риск за единството, предимството и ефективността на правото на Съюза.
122. Макар да не са представени в изчерпателна разбивка, данните, предоставени от румънското правителство в съдебното заседание, сочат, че броят на прекратените наказателни дела за данъчна измама в периода от 2014 г. до 2025 г. на основание изтекла давност за наказателно преследване, е много ограничен. Те не оправдават опасенията за системен риск от безнаказаност за този вид престъпления.
123. В решение M. A. S. и M. B. Съдът се е произнесъл по изменението на давностните срокове за наказателно преследване в Италия. Той приема, че националният съд следва да провери дали неприлагането на националните правила в тази област вследствие на решение на Съда „създава положение на несигурност в [националния] правен ред относно режима на определяне на приложимата давност, което би нарушило принципа на точност на приложимия закон“(63).
124. Така, в случай че положението на несигурност произтича от решение на Съда, се признава, че националният съд не е длъжен да остави без приложение разглежданите по посоченото дело национални разпоредби. Същата тази съдебна практика може да се приложи и за решение Lin I по отношение на измамите, засягащи финансовите интереси на Съюза, извършени преди 25 юни 2018 г.
125. Всъщност положението, произтичащо от решение Lin I, създава несигурност за румънските съдилища (при прилагането на националния стандарт за защита на принципа на lex mitior), която може да се приравни на несигурността, създадена в Италия вследствие на прилагането на решение Taricco. От това следва, че и поради това обстоятелство е обосновано да се признае ограничаване на предимството на правото на Съюза, както е прието от Съда в решение M. A. S. и M. B.
V.      Заключение
126. С оглед на изложените съображения предлагам на първия въпрос на наказателния състав на Înalta Curte de Casație și Justiție (Върховен касационен съд, Румъния) да се отговори по следния начин:
„Член 325, параграф 1 ДФЕС и членове 1, 2 и 9 от Конвенцията, съставена на основание член К.3 от Договора за Европейския съюз, за защита на финансовите интереси на Европейските общности, подписана в Брюксел на 26 юли 1995 г. и приложена към акта на Съвета от 26 юли 1995 г.,
трябва да се тълкуват в смисъл, че
държавите членки могат да квалифицират измама, засягаща финансовите интереси на Съюза, като тежка, дори ако стойността ѝ не надвишава 50 000 евро“.
127. Също така предлагам на Съда да преразгледа с оглед на решенията на националните съдилища, които се произнасят като последна инстанция, частта на решение от 24 юли 2023 г., Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606), свързана със задължението за оставяне без приложение на националния стандарт за защита, отнасящ се до принципа на прилагане с обратна сила на по-благоприятния наказателен закон, и да приеме, че:
„Член 325, параграф 1 ДФЕС и членове 1, 2 и 9 от Конвенцията, съставена на основание член К.3 от Договора за Европейския съюз, за защита на финансовите интереси на Европейските общности, подписана в Брюксел на 26 юли 1995 г. и приложена към акта на Съвета от 26 юли 1995 г.,
не изискват да се преразглеждат влезли в сила съдебни решения по наказателни дела със сила на пресъдено нещо, с които се установява, че давностният срок за наказателно преследване е изтекъл преди постановяването на решение Lin, на основание на националния стандарт за защита на по-благоприятния наказателен закон;
допускат националния стандарт за защита на по-благоприятния наказателен закон да се прилага за престъпления, извършени преди постановяването на решение Lin, доколкото то не представлява ясно и предвидимо правно основание за възобновяване на наказателно преследване за престъпления, чиято изтекла давност е установена от румънските съдилища с решения, които все още не са влезли в сила“.
128. Ако Съдът потвърди изцяло решение Lin, на втория въпрос на наказателния състав на Înalta Curte de Casație și Justiție (Върховен касационен съд) може да се отговори по следния начин:
„Съдилищата на държава членка не могат да постановяват решения, несъвместими с решение Lin.
Следователно тези съдилища:
са длъжни да оставят без приложение стандарт за защита, отнасящ се до принципа на прилагане с обратна сила на по-благоприятния наказателен закон, като това задължение не се променя вследствие на национално правило за забрана на прилагането на lex tertia;
не могат да пренебрегват установеното в решение Lin I наличие на системен риск от безнаказаност за тежки измами, засягащи финансовите интереси на Съюза, при прилагане на националния стандарт за защита на принципа на по-благоприятния наказателен закон, така че не е необходимо да преценяват във всеки отделен случай наличието на посочения риск“.
1      Език на оригиналния текст: испански.
i      Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
2      Решение от 24 юли 2023 г., Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, наричано по-нататък „решение Lin I“).
3      Конвенция, съставена на основание член К.3 от Договора за Европейския съюз, за защита на финансовите интереси на Европейските общности, подписана в Брюксел на 26 юли 1995 г. и приложена към акта на Съвета от 26 юли 1995 г. (ОВ C 316, 1995 г., стр. 49; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 12, стр. 51, наричана по-нататък „Конвенцията за ЗФИ“).
4      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 5 юли 2017 година относно борбата с измамите, засягащи финансовите интереси на Съюза, по наказателноправен ред (ОВ L 198, 2017 г., стр. 29, наричана по-нататък „Директивата за ЗФИ“).
5      Codul Penal din 21 iulie 1968, republicat (Наказателен кодекс от 21 юли 1968 г., преиздаден) (Monitorul Oficial al României, част I, бр. 65, 16 април 1997 г.). Този наказателен кодекс е преиздаден с Lege nr. 140/1996, pentru modificarea și completarea Codului penal (Закон № 140/1996 за изменение на Наказателния кодекс) (Monitorul Oficial al României, част I, бр. 289, 14 ноември 1996 г.) и е бил в сила до 1 февруари 2014 г. (наричан по-нататък „Наказателният кодекс от 1968 г.“).
6      Legea nr. 286/2009 privind Codul penal (Закон № 286/2009 за приемане на Наказателния кодекс) от 17 юли 2009 г. (Monitorul Oficial al României, част I, бр. 510, 24 юли 2009 г.) (наричан по-нататък „Наказателният кодекс от 2009 г.“). Той е в сила от 1 февруари 2014 г.
7      Ordonanța de urgență a Guvernului nr. 71 din 30 mai 2022 pentru modificarea articolului 155 alineatul (1) din Legea nr. 286/2009 privind Codul penal (Декрет-закон № 71 от 30 май 2022 г. за изменение на член 155, параграф 1 от Закон № 286/2009 за приемане на Наказателния кодекс) (Monitorul Oficial al României, част I, бр. 531, 30 май 2022 г., наричан по-нататък „OUG № 71/2022“).
8      Legea nr. 135/2010 privind Codul de procedură penală (Закон № 135/2010 за приемане на Наказателно-процесуален кодекс) (Monitorul Oficial al României, част I, бр. 486, 15 юли 2010 г.).
9      Legea nr. 241/2005 (Закон № 241/2005) (Monitorul Oficial al României, част I, бр. 672, 27 юли 2005 г.), изменен с Legea nr. 50/2013 (Закон № 50/2013) (Monitorul Oficial al României, част I, бр. 146, 19 март 2013 г.) —
редакция, която е в сила на 23 януари 2014 г.
10      В следващите точки възпроизвеждам изложението на съдебните решения, което направих в заключението ми по дело Lin I (EU:C:2023:532). По-нататък ще използвам като езиков подход изразите „Върховен касационен съд“ и „Конституционен съд“.
11      Обратно, Конституционният съд счита, че предишното законодателно решение (член 123, параграф 1 от Наказателния кодекс от 1968 г.) е отговаряло на изискванията на Конституцията за предвидимост, тъй като е предвиждало, че единствено извършването на действие, за което по закон обвиняемият трябва да бъде уведомен, е можело да прекъсне давността за наказателно преследване.
12      Този нормативен акт е приет няколко дни след решение № 358/2022 на Конституционния съд. С OUG № 71/2022 е изменен член 155 от Наказателния кодекс от 2009 г. Оттогава параграф 1 от този член гласи: „давността за наказателно преследване се прекъсва с извършването по делото на всяко процесуално действие, за което заподозреният или подсъдимият трябва да бъде уведомен по закон в хода на наказателното производство“.
13      Става въпрос съответно за състава за уеднаквяване на съдебната практика и състава за приемане на тълкувателно решение в интерес на закона.
14      В акта за преюдициално запитване (т. 8) това съдебно решение е квалифицирано като „окончателно“, въпреки че касационната жалба срещу него е обявена за допустима (т. 6). В съдебното заседание беше пояснено, че прилагателното „окончателно“ не е пречка въззивното съдебно решение да се обжалва.
15      Прокуратурата иска да се вземе предвид, че тълкуването на правото на Съюза, дадено в решение Lin I, има задължителен характер и следователно да се уважи касационната жалба.
16      Според нея както преди датата на публикуване на решение № 297/2018 на Конституционния съд, така и след датата на публикуване на решение № 358/2022 на Конституционния съд са били извършени процесуални действия, които са прекъснали давността.
17      Решения Lin I, точка 83, и от 21 декември 2021 г., Euro Box Promotion и др. (C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 и C‑840/19, EU:C:2021:1034, наричано по-нататък „решение Euro Box Promotion“, т. 181).
18      Решения Lin I, точка 96, и Euro Box Promotion, точка 253.
19      Вж. в този смисъл раздел III относно член 2 в Обяснителния доклад относно Конвенцията за защита на финансовите интереси на Европейските общности (ОВ С 191, 1997 г., стр. 1): „Освен в случаите на измама, включващи минимална сума, която се определя от всяка държава членка и не може да надвишава 50 000 [евро], Конвенцията оставя на преценката на държавите членки да определят според собствените си правни традиции фактическите обстоятелства, които позволяват определени измамни поведения да се квалифицират като елементи от състава на тежката измама. […] Всяка държава членка обаче има право да установи наказания с лишаване от свобода за останалите случаи на измама“.
20      Решения Lin I, точка 80, и от 5 декември 2017 г., M. A. S. и M. B. (C‑42/17, EU:C:2017:936, наричано по-нататък „решение M. A. S. и M. B.“, т. 43).
21      Решения Lin I, точка 97, Euro Box Promotion, точка 213, M. A. S. и M. B., точка 39, и от 5 юни 2018 г., Колев и др. (C‑612/15, EU:C:2018:392, т. 76).
22      Решение от 8 септември 2015 г., Taricco и др. (C‑105/14, EU:C:2015:555, наричано по-нататък „решение Taricco“, т. 58). По отношение на корупционните престъпления нито в решение Euro Box Promotion, точки 194, 203, 212 и 213, нито в определение от 9 януари 2024 г., Unitatea Administrativ Teritorială Judeţul Braşov (C‑131/23, EU:C:2024:42, т. 75 и 85), е използвано определението „тежки“.
23      Акт за преюдициално запитване, точка 57.
24      Подсъдимият е обвинен в съучастие в продължавано престъпление, съставляващо данъчна измама, по член 9, параграф 1, буква c) от Закон № 241/2005.
25      Тъй като деянието, в което е обвинен, е извършено в периода от 2012 г. до 2014 г., спрямо него е приложима Конвенцията за ЗФИ, тъй като Директивата за ЗФИ се прилага от 6 юли 2019 г.
26      „Всяко умишлено действие или бездействие, свързано с […] използването или представянето на фалшиви, грешни или непълни изявления или документи, което води до неправомерно намаляване на средствата от общия бюджет на [Съюза] или бюджетите, управлявани от или от името на [Съюза]“.
27      Решение Taricco, точка 41, както и решение от 2 май 2018 г., Scialdone (C‑574/15, EU:C:2018:295, т. 37—39).
28      Това разрешение се посочва изрично в съображение 4 от Директивата за ЗФИ.
29      Дела Parchetul de pe lângà Tribunalul Braçov (C‑75/23, EU:C:2024:44) и Unitatea Administrativ Teritorială Judeţul Braşov (C‑131/23, EU:C:2024:42).
30      В решение 16/2024 Върховният касационен съд приема също така, че „процесуалните действия, за които съществува законово задължение за уведомяване на заподозрения или обвиняемия след 30 май 2022 г., прекъсват давността за наказателно преследване само по отношение на деянията, извършени след 30 май 2022 г., или, що се отнася до деянията, извършени по-рано, само ако по-благоприятният наказателен закон, установен като цяло с [решение № 265/2014 на Конституционния съд], е Наказателният кодекс или специално законодателство, съдържащо наказателни разпоредби, в редакцията им, която е в сила от 30 май 2022 г.“.
31      Заключение по дело Lin I (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:532).
32      По отношение на авторите, критикуващи решение Lin I, вж. по-специално Alonso García, R. Límites y contra-límites en la aplicación nacional de la CDFUE, y „preeminencia“ del derecho de la UE (STJUE 24 julio 2023, C‑107/23 PPU, asunto Lin). —
Revista Española de Derecho Europeo, 2024, No. 1, 149—167; Caiola, A.
La continuité d’une évolution jurisprudentielle. À la recherche de l’équilibre entre la protection des intérêts financiers de l’Union européenne et le respect du principe de légalité des délits et des peines. —
Revue des affaires européennes, 2023, No. 3, p. 783; Dimitrakopulos, I. Statutes of limitations and scope of Article 49 (1) of the EU Charter of Fundamental Rights: weaknesses of the ECJ’s approach in Taricco and Lin. —
European Law Review, 2025, No. 2, 221—228, и Bonelli, M.
Growing pains: Direct effect, primacy and fundamental rights after Lin. —
Common Market Law Review, 2024, No. 4, 1045—1076.
33      Bonelli, M. Growing pains: Direct effect, primacy and fundamental rights after Lin. —
Common Market Law Review, 2024, No. 4, p. 1075, посочва: „Whereas the Opinion of the Advocate General suggested opting for a high level of protection of fundamental rights that could ultimately act as a limit to the duty to set aside national case law, the Court opted for a much more primacy-oriented and effectiveness-oriented judgment, with limited consideration for the fundamental rights concerns expressed by the Advocate General. What is regrettable is not necessarily the outcome of the Court’s ruling, especially when one considers that ultimately the Court did accept certain limitations to primacy and effectiveness insofar as it saw the [Romanian Constitutional Court] judgments as expressions of a legitimate higher standard of protection. But rather the problem lies with the limited engagement with the question of how to define the EU standard of fundamental rights protection, and most notably with the lack of explanation of why the Romanian lex mitior standard as expressed in the Cassation Court decision could not be upheld“.
34      Решения от 9 април 2024 г., Profi Credit Polska (Ново разглеждане на дело, приключило с влязъл в сила съдебен акт) (C‑582/21, EU:C:2024:282, наричано по-нататък „решение Profi Credit Polska“, т. 35 и 36), от 6 октомври 2015 г., Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662, т. 38), и от 10 юли 2014 г., Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, т. 60).
35      Решения Profi Credit Polska, точка 37, и от 17 май 2022 г., Ibercaja Banco (C‑600/19, EU:C:2022:394, т. 41).
36      Решения Profi Credit Polska, точка 38, от 17 май 2022 г., Ibercaja Banco (C‑600/19, EU:C:2022:394, т. 42), от 2 април 2020 г., CRPNPAC и Vueling Airlines (C‑370/17 и C‑371/18, EU:C:2020:260, т. 89), от 11 септември 2019 г., Călin (C‑676/17, EU:C:2019:700, т. 27), и от 6 октомври 2015 г., Târșia (C‑69/14, EU:C:2015:662, т. 29).
37      Решения Profi Credit Polska, точки 39 и 40, от 24 октомври 2018 г., XC и др. (C‑234/17, EU:C:2018:853, т. 21), и от 10 юли 2014 г., Impresa Pizzarotti (C‑213/13, EU:C:2014:2067, т. 54).
38      Решения от 2 април 2020 г., CRPNPAC и Vueling Airlines (C‑370/17 и C‑371/18, EU:C:2020:260, т. 96 и 97), и от 3 септември 2009 г., Fallimento Olimpiclub (C‑2/08, EU:C:2009:506, т. 29—31).
39      Решение от 1 август 2025 г., Baji Trans (C‑544/23, EU:C:2025:614, т. 100—107).
40      Решение от 1 август 2025 г., Baji Trans (C‑544/23, EU:C:2025:614, т. 102).
41      ЕСПЧ, Консултативно становище P16‑2021‑001 от 26 април 2022 г. относно прилагането на давността към наказателното преследване, осъждането и наказанието за изтезания, § 77 (наричано по-нататък „ЕСПЧ, Консултативно становище относно давността за изтезания“); решения от 18 юни 2020 г., Antia и Khupenia с/у Грузия (CE:ECHR:2020:0618JUD000752310), § 38—43, и от 22 септември 2015 г., Borcea с/у Румъния (CE:ECHR:2015:0922DEC005595914), § 65.
42      ЕСПЧ, Консултативно становище относно давността за изтезания, § 66, и ЕСПЧ, решение от 12 март 2019 г., Taşdemir с/у Турция (жалба № 52538/09) (CE:ECHR:2019:0312DEC005253809), § 14.
43      В случая с Армения непогасяемостта по давност на изтезанията не е била предвидена в наказателния ѝ кодекс, но е произтичала от прилагането в арменското право на Конвенцията против изтезанията и други форми на жестоко, нечовешко или унизително отнасяне или наказание на ООН и от становищата и препоръките на Комитета срещу изтезанията. ЕСПЧ отбелязва в посоченото становище, че поради това националният съд следва да установи дали е налице достатъчно ясно и предвидимо правно основание, за да може изтезанията да се считат за престъпление, което не се погасява по давност.
44      ЕСПЧ, Консултативно становище относно давността за изтезания, § 78. Предвиждането в Наказателния кодекс, че
наказателно преследване за дадено престъпление не се погасява по давност, не предполага гъвкавост на общото правило, че погасено по давност наказателно преследване не може да се възобнови, тъй като това води до нарушение на принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията. Непогасяемостта по давност се прилага за особено тежки престъпления като изтезанията, чието санкциониране се изисква от императивни международни норми. В тези случаи наказателното преследване и последващото му възобновяване не се погасяват по давност: просто наказателното преследване за тези престъпления никога не отпада и не е поставено в зависимост от определен срок.
45      ЕСПЧ приема, логично според мен, че е налице изискване за предвидимост на правното основание за възобновяване на погасено по давност наказателно преследване, произтичащо от член 7 от ЕКПЧ, когато става въпрос за предвидими тълкувания на наказателноправни норми в съдебната практика. Вж. решения от 21 октомври 2013 г., Del Rio Prada с/у Испания (CE:ECHR:2013:1021JUD004275009), § 93, 112, 115 и 117, и от 15 април 2025 г., Badescu и др. с/у Румъния (CE:ECHR:2025:0415JUD002219818), § 125. От друга страна, той счита, че непредвидимите тълкувания от съдилищата, които установяват по-засилено наказателно преследване, нарушават член 7 от ЕКПЧ; вж. решение от 3 декември 2019 г., Parmark и Bakir с/у Турция (CE:ECHR:2019:1203JUD002242907), § 73—77, с което се отхвърля тълкуването от турските съдилища, че моралната принуда попада в обхвата на терористичните престъпления.
46      Bonelli, M. Growing pains: Direct effect, primacy and fundamental rights after Lin. —
Common Market Law Review, 2024, No. 4, p. 1046: „in general, the approach of the Court until Lin had proved difficult to predict and understand“.
47      Измамата, засягаща финансовите интереси на Съюза, не може да се сравнява с изтезанията, чиято непогасяемост по давност произтича от императивна международна норма, призната в международни договори.
48      Някои състави на наказателното отделение, изглежда, не са съгласни с практиката на разширените състави на Върховния касационен съд за уеднаквяване на съдебната практика и приемане на тълкувателни решения в интерес на закона. Тези съмнения са възникнали и по дело C‑496/25, Lin III, което е висящо пред Съда.
49      Решения M. A. S.
и
M. B., точка 60, и Taricco, точка 53.
50      Решение Lin I, точка 122.
51      То не произтича непременно и от ЕКПЧ. Съгласно практиката на ЕСПЧ тези норми са процесуалноправни, доколкото не определят престъпленията и наказанията, които се налагат за тях, а установяват само предварително условие за разглеждането на делото (ЕСПЧ, решения от 22 юни 2000 г., Coëme и др. с/у Белгия, CE:ECHR:2000:0622JUD003249296, § 149, от 12 февруари 2013 г., Previti с/у Италия, CE:ECHR:2013:0212DEC000184508, § 80, и от 22 септември 2015 г., Borcea с/у Румъния, CE:ECHR:2015:0922DEC005595914, § 64). ЕСПЧ обаче приема, че осъждането на подсъдим за престъпление,
за което наказателното преследване е погасено по давност, нарушава член 7 от ЕКПЧ, което означава, че давността има материалноправен, а не чисто процесуален характер (ЕСПЧ, Консултативно становище относно давността за изтезания, § 72—77, и ЕСПЧ, решение от 18 юни 2020 г., Antia и Khupenia с/у Грузия, CE:ECHR:2020:0618JUD000752310, § 38—43).
52      Впоследствие нормите относно приложимата към този вид престъпления давност са частично хармонизирани с член 12 от Директивата за ЗФИ, но остава неизяснен въпросът дали нормите относно давността за наказателното преследване са материалноправни, или процесуалноправни.
53      Решение Taricco, точки 55—57.
54      Решение M. A. S. и M. B., точка 45: „[…] Италианската република е свободна към посочената дата да предвиди, че в нейния правен ред по подобие на правилата за установяване на престъпленията и определяне на наказанията този режим [(уредбата на приложимата давност за престъпления в областта на ДДС)] се урежда от материалното наказателно право, поради което се подчинява, както въпросните правила, на принципа на законоустановеност на престъпленията и наказанията“.
55      Решение от 22 юни 2022 г., Volvo и DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494, т. 46).
56      Директива 2014/104/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 ноември 2014 година относно някои правила за уреждане на искове за обезщетение за вреди по националното право за нарушения на разпоредбите на правото на държавите членки и на Европейския съюз в областта на конкуренцията (ОВ L 349, 2014 г., стр. 1).
57      Съдът е поискал запитващата юрисдикция да предостави определени разяснения по този въпрос, който беше обсъден в съдебното заседание.
58      Решение № 265/2014, точки 31 и 32.
59      Решение Lin I, точка 91.
60      Решение Lin I, точка 94.
61      Решение Lin I, точки 122 и 123.
62      Решение Lin I, точка 122: „за разлика от националния стандарт за защита, свързан с предвидимостта на наказателния закон, който според запитващата юрисдикция просто неутрализира прекъсващия давността ефект на процесуалните действия, извършени през периода от 25 юни 2018 г., датата на публикуване на решение № 297/2018 на Curtea Constituțională (Конституционен съд), до 30 май 2022 г., датата на влизане в сила на OUG № 71/2002, националният стандарт за защита, свързан с принципа за прилагане с обратна сила на по-благоприятния наказателен закон (lex mitior), поне в някои случаи би позволил да се неутрализира прекъсващият давността ефект на процесуални действия, извършени и преди 25 юни 2018 г., но след влизането в сила на Наказателния кодекс на 1 февруари 2014 г., тоест през период от повече от четири години“.
63      Решение M. A. S. и M. B., точка 59: „[…] националният съд следва да провери дали констатацията, изисквана съгласно точка 58 от решение Taricco, че спорните разпоредби от Наказателния кодекс възпрепятстват налагането на ефективни и възпиращи санкции в значителен брой случаи на тежки измами, засягащи финансовите интереси на Съюза, създава положение на несигурност в италианския правен ред относно режима на определяне на приложимата давност, което би нарушило принципа на точност на приложимия закон. Ако положението действително е такова, националният съд не е длъжен да остави без приложение спорните разпоредби от Наказателния кодекс“.