62025TJ0195
РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (пети състав)
11 март 2026 година (
*1
)
„Публична служба — Длъжностни лица — Обявление за свободна длъжност — Длъжност директор — Отхвърляне на кандидатура — Увреждащ акт — Допустимост — Липса на компетентност на автора на акта — Критерии за допустимост — Понятието „средна ръководна длъжност“ — Грешка при прилагане на правото“
По дело T‑195/25,
Friedrich Erlbacher, с местожителство в Брюксел (Белгия), представляван от L. Levi, avocate,
жалбоподател,
срещу
Европейска комисия, представлявана от J.‑F. Brakeland и S. Chantre,
ответник,
ОБЩИЯТ СЪД (пети състав),
състоящ се при разискванията от: J. Svenningsen, председател, J. Martín y Pérez de Nanclares (докладчик) и M. Stancu, съдии,
секретар: M. L. Ramette, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството, и по-специално:
–
възражението за недопустимост, повдигнато от Комисията с отделна молба, подадена в секретариата на Общия съд на 2 юни 2025 г.,
–
подаденото в секретариата на Общия съд на 20 юни 2025 г. становище на жалбоподателя по възражението за недопустимост,
–
решението от 4 юли 2025 г. Общият съд да се произнесе по възражението за недопустимост с решението по същество,
–
процесуално-организационните действия от 7 юли 2025 г. и отговора на Комисията, подаден в секретариата на Общия съд на 18 юли 2025 г.,
предвид изложеното в съдебното заседание от 17 декември 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
С жалбата си на основание член 270 ДФЕС жалбоподателят, г‑н Friedrich Erlbacher, иска отмяна на решението, съдържащо се в електронното писмо на генерална дирекция (ГД) „Човешки ресурси и сигурност“ на Европейската комисия от 11 юни 2024 г., с което кандидатурата му за длъжността директор (AD 14/AD 15) в ГД „Земеделие и развитие на селските райони“ на Комисията (наричана по-нататък „въпросната длъжност“) е отхвърлена.
Обстоятелствата по спора
2
Жалбоподателят е длъжностно лице в Комисията от 1 януари 1996 г.
3
От 1 януари 1996 г. до 31 октомври 1998 г. жалбоподателят е назначен в ГД „Конкуренция“, след което е командирован в Съда на Европейския съюз в интерес на службата до 30 септември 2004 г. От 1 октомври 2004 г. той е назначен в правната служба на Комисията (наричана по-нататък „правната служба“). На 1 март 2014 г. е назначен като „правен съветник“ в тази служба. Оттогава той е повишен в степен AD 14. Накрая, на 1 ноември 2021 г. е назначен за заместник на главния правен съветник, който ръководи екипа „Институции“ на правната служба.
4
На 14 май 2024 г. е публикувано обявление за свободна длъжност за длъжността директор (степен AD 14/AD 15) на дирекция G „Международни отношения“ на ГД „Земеделие и развитие на селските райони“ (обявление COM/2024/1108) (наричано по-нататък „обявлението за свободна длъжност“) на основание член 29, параграф 1, буква а), подточки i) и iii) от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз (наричан по-нататък „Правилникът“).
5
Поместена в раздел „Политика за набиране на персонал“, процедурата по подбор е описана по следния начин:
„[…] Кандидатите, поканени на събеседване с консултативния комитет по назначенията, трябва преди това събеседване да се явят в център за оценяване, ръководен от външни консултанти, освен ако вече са били оценявани в рамките на център за оценяване, организиран по искане на ГД [„Човешки ресурси и сигурност“] за длъжност със същата степен като тази, за която понастоящем кандидатстват, през двете години преди датата на събеседването с [консултативния комитет по назначенията] […]“.
6
Освен това обявлението за свободна длъжност съдържа хипервръзка, препращаща към страница от уебсайта на Комисията, озаглавена „Ръководни длъжности: условия за допустимост“. Що се отнася до функциите на длъжности от вида „директор“, е посочено, че могат да бъдат избирани длъжностни лица титуляри със „степен AD 14, които заемат (или са заемали) средна ръководна длъжност в продължение на най-малко [две] години“ (наричано по-нататък „спорното условие“).
7
На 27 май 2024 г. жалбоподателят подава кандидатурата си за въпросната длъжност.
8
С електронно писмо от 11 юни 2024 г. служител от отдел „HR.02 — Executive Staff“ на ГД „Човешки ресурси и сигурност“ на Комисията уведомява жалбоподателя, че кандидатурата му не може да бъде взета предвид, тъй като той не отговаря на всички условия за допустимост, и по-специално на спорното условие.
9
С електронно писмо от 13 юни 2024 г. жалбоподателят е поканен на събеседване с комисията по предварителен подбор на ГД „Земеделие и развитие на селските райони“ в рамките на процедура по подбор COM/2024/1108. Събеседването е предвидено за 25 юни 2024 г.
10
С електронно писмо от 14 юни 2024 г. служител от отдел „R.5 — People & Organisation“ на ГД „Земеделие и развитие на селските райони“ уведомява жалбоподателя, че тъй като ГД „Човешки ресурси и сигурност“ не е приела кандидатурата му за допустима, посочената в точка 9 по-горе покана вече не е валидна.
11
На 22 август 2024 г. жалбоподателят подава срещу електронното писмо от 11 юни 2024 г. жалба по административен ред на основание член 90, параграф 2 от Правилника.
12
На 30 октомври 2024 г. на 2 505-ото си заседание по предложение на члена на Комисията, отговарящ за бюджета и администрацията, съгласувано с председателя на Комисията и след консултация с члена на Комисията, отговарящ за земеделието и развитието на селските райони, тази институция решава да назначи трето лице на въпросната длъжност (наричано по-нататък „решението за назначаване“).
13
Същия ден за решението за назначаване е публикувано прессъобщение.
14
На 11 декември 2024 г. жалбоподателят е уведомен за решението за отхвърляне на жалбата му, подадена по административен ред (наричано по-нататък „решение за отхвърляне на подадената по административен ред жалба“), прието от органа по назначаването (наричан по-нататък „ОН“).
Искания на страните
15
Жалбоподателят моли Общия съд:
–
да отмени електронното писмо от 11 юни 2024 г.,
–
ако е необходимо, да отмени решението за отхвърляне на подадената по административен ред жалба,
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски, включително ако обяви жалбата за недопустима.
16
Комисията моли Общия съд:
–
да обяви жалбата за недопустима и във всички случаи за неоснователна,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
По допустимостта на жалбата
17
Комисията оспорва допустимостта на жалбата, тъй като електронното писмо от 11 юни 2024 г. не представлява увреждащ акт.
18
Първо, жалбата била недопустима, тъй като електронното писмо от 11 юни 2024 г. било изпратено от служител на ГД „Човешки ресурси и сигурност“, а не от ОН, натоварен с процедурата за заемане на въпросната длъжност, на основание член 29, параграф 1, буква а), подточки i) и iii) от Правилника, а именно Комисията като колегиален орган.
19
Второ, електронното писмо от 11 юни 2024 г. не било увреждащ акт, а междинен акт, който е част от процедурата по назначаване. Всъщност от обявлението за свободна длъжност и от страницата от уебсайта на Комисията, към която то препраща, било видно, че процесната процедура по подбор се състои от няколко етапа, започващи с публикуването на обявлението за свободна длъжност и приключващи с решението за назначаване, взето от Комисията като колегиален орган. Увреждащият акт на ОН обаче бил решението за назначаване.
20
Трето, електронното писмо от 11 юни 2024 г. не водело до окончателно отстраняване на жалбоподателя от процедурата или до обвързването на ОН. Всъщност, както било видно от протокола от 2 505-ото заседание на Комисията като колегиален орган от 28 ноември 2024 г. (наричан по-нататък „протоколът от заседанието на Комисията като колегиален орган“), на ОН бил представен пълният списък на лицата, кандидатствали за въпросната длъжност. Следователно ОН взел окончателното си решение, след като се запознал с пълния списък на кандидатурите.
21
Жалбоподателят оспорва доводите на Комисията.
22
По силата на членове 90 и 91 от Правилника допустимостта на жалба за отмяна в областта на публичната служба зависи от наличието на увреждащ акт.
23
Съгласно практиката на Съда увреждащи актове или мерки по смисъла на член 90, параграф 2 от Правилника са само тези, пораждащи задължителни правни последици, които могат да засегнат пряко и непосредствено интересите на жалбоподателя, като изменят съществено правното му положение (вж. решение от 15 декември 2022 г., Picard/Комисия, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, т. 95 и цитираната съдебна практика).
24
За да се определи дали даден акт поражда такива последици, следва да се съобрази същността на акта и тези последици да се преценят с оглед на обективни критерии като съдържанието на акта, като евентуално се държи сметка и за контекста на приемането му и за правомощията на издалата го институция (вж. решение от 15 декември 2022 г., Picard/Комисия, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, т. 96 и цитираната съдебна практика).
25
Така възможността даден акт пряко да поражда последици за правното положение на физическо или юридическо лице, не може да се преценява само с оглед на факта, че този акт е под формата на електронно писмо, доколкото това би означавало да се даде предимство на формата на обжалвания акт пред самата същност на този акт (вж. решение от 15 декември 2022 г., Picard/Комисия, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, т. 97 и цитираната съдебна практика).
26
Освен това, когато става въпрос за актове или решения, които се изготвят на няколко етапа, по-специално при приключването на вътрешна процедура, по принцип обжалваеми актове са само мерките, които определят окончателно позицията на институцията в края на тази процедура, но не и междинните мерки, чиято цел е да подготвят окончателното решение (решение от 2 февруари 2022 г., LU/ЕИБ, T‑536/20, непубликувано, EU:T:2022:40, т. 38; в този смисъл вж. също определение от 16 ноември 2018 г., OT/Комисия, T‑552/16, непубликувано, EU:T:2018:807, т. 43 и цитираната съдебна практика).
27
Накрая, съгласно членове 90 и 91 от Правилника само актовете на ОН и на органа, оправомощен да сключва договори за наемане на работа, могат да бъдат предмет на проверка от страна на Общия съд по жалба на длъжностни лица и служители на институциите на Европейския съюз (вж. определение от 16 ноември 2018 г., OT/Комисия, T‑552/16, непубликувано, EU:T:2018:807, т. 46 и цитираната съдебна практика).
28
В случая във възражението си за недопустимост Комисията изтъква по същество, че само решението за назначаване представлява увреждащ акт, доколкото е издадено от ОН, а именно Комисията като колегиален орган, на който е бил представен пълният списък на лицата, подали кандидатурите си за въпросната длъжност. За сметка на това жалбоподателят счита, че преди приемането на това решение, което впрочем не му е било съобщено, ОН е взел предвид само кандидатурите, предложени от консултативния комитет по назначенията (наричан по-нататък „ККН“), но не и неговата, която е била отхвърлена като недопустима преди етапа на предварителния подбор, поради което електронното писмо от 11 юни 2024 г. представлявало окончателно отхвърляне на кандидатурата му и следователно — увреждащият го акт.
29
В това отношение следва да се отбележи, че редът и условията за провеждане на процедурата по назначаване на длъжностни лица на висши ръководни длъжности са предвидени в одобрения от Комисията обобщен документ относно политиката по отношение на длъжностните лица на висши ръководни длъжности (SEC(2004) 1352/2) от 26 октомври 2004 г. (наричан по-нататък „обобщеният документ“). В точка 5.2 от него тази процедура е описана като включваща няколко етапа, които в случая са започнати с обявлението за свободна длъжност.
30
Съгласно тази процедура проект на обявление за свободна длъжност се изготвя от генералната дирекция, отговаряща за набирането на персонал, със съгласието на докладчика по процедурата, след което се одобрява от ОН и се публикува (първи етап). По-нататък комисията по предварителен подбор съставя списък на най-квалифицираните кандидати за въпросната длъжност с оглед на публикуваните критерии (втори етап). Въз основа на доклада на тази комисия ККН определя кандидатите, които са най-подходящи за провеждане на събеседване, след което приема предварителното си становище (трети етап). След събеседване с избраните кандидати ККН приема становището си и съставя списък с одобрените кандидати, придружен с формуляри за оценяване на всеки кандидат (четвърти етап). Кандидатите от списъка с одобрените, изготвен от ККН, трябва да се явят на събеседване с един или повече членове на Комисията като колегиален орган, която назначава избрания за въпросната длъжност кандидат (пети и последен етап).
31
От това следва, че Комисията като колегиален орган е компетентният ОН по отношение на назначаването на длъжностните лица на висши ръководни длъжности и че решението за назначаване се взема в края на процедура по подбор, включваща няколко етапа, в хода на които се изготвят подготвителни актове. Така по принцип и в съответствие със съдебната практика, цитирана в точки 26 и 27 по-горе, единствено решението за назначаване представлява увреждащият жалбоподателя акт.
32
В съдебната практика обаче вече е установено, че решение, прието при приключването на някой от етапите на процедурата по подбор, може да представлява увреждащ заинтересованото лице акт, тъй като води до лишаването му от възможността да участва в по-нататъшен етап от посочената процедура и следователно — от всякаква възможност да бъде назначено на длъжността, предмет на обявлението за свободна длъжност (вж. в този смисъл определение от 22 април 2015 г., ED/ENISA, F‑105/14, EU:F:2015:33, т. 31 и 32).
33
В случая именно вследствие на оценката на условията за допустимост, направена от ГД „Човешки ресурси и сигурност“, комисията по предварителен подбор отменя първоначално предвиденото с жалбоподателя събеседване. Всъщност, както бе припомнено в точка 10 по-горе, доколкото ГД „Човешки ресурси и сигурност“ приема, че жалбоподателят не отговаря по-специално на спорното условие, поканата за това събеседване трябва да се счита за вече невалидна.
34
Ето защо се налага изводът, че след изпращането на електронното писмо от 11 юни 2024 г. жалбоподателят се оказва изключен от останалите етапи на процедурата по подбор, поради което това електронно писмо представлява увреждащ го акт.
35
В съдебното заседание Комисията все пак поддържа, че макар ГД „Човешки ресурси и сигурност“ да извършва първоначален анализ на условията за допустимост, единственият ОН, компетентен да приеме окончателно решение, е Комисията като колегиален орган.
36
Според Комисията органите, взели участие в процедурата след ГД „Човешки ресурси и сигурност“, са можели да анализират критериите за допустимост и да стигнат до различно заключение от това на посочената ГД. С други думи, комисията по предварителен подбор, ККН или дори Комисията като колегиален орган са можели да счетат кандидатурата на жалбоподателя за допустима, така че електронното писмо от 11 юни 2024 г. не било увреждащ акт.
37
При конкретните обстоятелства по случая обаче Общият съд счита, че простото посочване на тази възможност не може да представлява достатъчен довод, за да се приеме, че електронното писмо от 11 юни 2024 г. не е увреждащ акт. Всъщност предвид действително настъпилите последици за положението на жалбоподателя и получената от него информация Комисията трябва да представи доказателства, че тези различни органи, които е трябвало да участват в процедурата по подбор, или най-малкото в тази по предварителен подбор, действително са получили кандидатурата му и са преценили налице ли са условията за нейното допускане. При липса на такива доказателства би следвало да се заключи, че ГД „Човешки ресурси и сигурност“ е изразила окончателно становище по въпроса дали жалбоподателят отговаря на условията за допустимост.
38
Първо, що се отнася до комисията по предварителен подбор, формулировката, използвана в споменатото в точка 10 по-горе електронно писмо от 14 юни 2024 г., изключва възможността тази комисия да е проверила допустимостта на кандидатурата на жалбоподателя, дори сочи, че същата се счита за обвързана от преценката на ГД „Човешки ресурси и сигурност“.
39
Второ, що се отнася до ККН, Общият съд е поискал представянето на документи с референтен номер PERS (2024) 65/2 и PERS (2024) 65/3, за да провери дали ККН, а след това и Комисията като колегиален орган разполагат, както поддържа Комисията, с пълния списък на кандидатурите за въпросната длъжност, което е абсолютна предпоставка за разглеждането на допустимостта им. В отговор Комисията представя три документа, а именно:
–
докладната записка от 11 юни 2024 г. на генералния директор на ГД „Човешки ресурси и сигурност“, изпратена на члена на Комисията, отговарящ за бюджета и администрацията (наричана по-нататък „докладната записка от 11 юни 2024 г.“),
–
предварителното становище на ККН от 22 август 2024 г.,
–
становището на ККН от 3 октомври 2024 г.
40
От докладната записка от 11 юни 2024 г. се установява, че от седемте представени кандидатури само тази на жалбоподателя не е била допустима и не е била изпратена на члена на Комисията, отговарящ за бюджета и администрацията — обстоятелство, което Комисията потвърждава в съдебното заседание. Съответно членът на Комисията, който е внесъл предложението до Комисията като колегиален орган (вж. т. 12 по-горе), не е получил кандидатурата на жалбоподателя.
41
Що се отнася до предварителното становище на ККН от 22 август 2024 г., според него в списъка с допустимите кандидатури е включена не само кандидатурата на жалбоподателя, но и тази на друго лице, което обаче е оттеглило кандидатурата си преди етапа на предварителния подбор. Така броят на допустимите кандидатури възлиза на осем вместо на шест. Запитана в съдебното заседание относно разликата в броя, Комисията признава, че тази непоследователност може да повдигне някои въпроси, но не дава допълнителни обяснения.
42
Така Комисията не поддържа, че тази разлика се обяснява с обстоятелството, че ККН е проверил условията за допустимост на всички кандидатури и е стигнал до извод, различен от този на ГД „Човешки ресурси и сигурност“.
43
Във всички случаи трябва да се отбележи, че Комисията не е могла да представи конкретни доказателства, които да потвърдят, че ККН наистина е получил кандидатурата на жалбоподателя, за разлика от члена на Комисията, отговарящ за бюджета и администрацията, нито че ККН действително е разгледал допустимостта на тази кандидатура.
44
Освен това в предварителното становище на ККН от 22 август 2024 г. изрично се споменава само проверката на личните досиета на двамата кандидати, поканени в центъра за оценяване и на събеседване, като жалбоподателят не е един от тях.
45
При това положение представените от Комисията документи и обяснения не позволяват да се заключи, че ККН наистина е получил всички кандидатури, още по-малко, че е разгледал отново условията за тяхната допустимост, или пък, по-конкретно, че е оценил кандидатурата на жалбоподателя.
46
Следователно списъкът в предварителното становище на ККН от 22 август 2024 г. се явява просто обобщен списък с имената на всички участвали в процедурата кандидати, независимо дали кандидатурите им са допустими, а прилагателното „допустим“, предвид липсата на убедителни обяснения от страна на Комисията, трябва да се разбира като печатна грешка.
47
При това положение Комисията не доказва, че ККН е разгледал кандидатурата на жалбоподателя и е направил извод за нейната допустимост, при това противно на извода, до който е стигнала ГД „Човешки ресурси и сигурност“ — извод, който освен това е бил приет без проверка от страна на комисията по предварителен подбор.
48
Това доказване е било още по-необходимо, тъй като, от една страна, от обобщаващия документ не става ясно, че от ККН се очаква да провери условията за допустимост на кандидатурите, а от друга страна, доколкото събеседването на жалбоподателя с комисията по предварителен подбор е било отменено, е било малко вероятно ККН да извърши преценка на достойнствата на кандидатура, за която липсват важни оценъчни данни.
49
Трето, що се отнася до Комисията като колегиален орган, като се има предвид как е протекла процедурата по подбор — и по-специално най-напред това, че кандидатурата на жалбоподателя не е предадена на члена на Комисията, отговарящ за бюджета и администрацията, по-нататък това, че комисията по предварителен подбор е приела заключението на ГД „Човешки ресурси и сигурност“, и накрая това, че липсват доказателства, че ККН е разгледал кандидатурата на жалбоподателя — налице е съвкупност от улики, пораждащи основателно съмнение относно факта, че Комисията като колегиален орган е получила кандидатурата на жалбоподателя и е разгледала допустимостта ѝ. Освен това, както е посочено в точка 48 по-горе по отношение на ККН, от една страна, от обобщаващия документ не става ясно, че Комисията като колегиален орган е длъжна да проверява условията за допустимост на кандидатурите, а от друга страна, тъй като нито комисията по предварителен подбор, нито ККН са провели събеседване с жалбоподателя, е било малко вероятно Комисията като колегиален орган да извърши преценка на достойнствата на кандидатурата на жалбоподателя, за която липсват важни оценъчни данни.
50
Налага се изводът, че Комисията не е представила никакви доказателства за противното, освен протокола от заседанието на своите членове.
51
При все това фактът, че в протокола от заседанието на Комисията като колегиален орган се споменава, че тя е получила списъка с кандидатурите, не е достатъчен, за да се докаже, че тя действително е получила кандидатурата на жалбоподателя и е разгледала допустимостта ѝ. Всъщност предаването на даден списък не е непременно равнозначно на действително предаване на кандидатурите, за което свидетелства докладната записка от 11 юни 2024 г., която съдържа списъка с кандидатурите, но с която на члена на Комисията, отговарящ за бюджета и администрацията, са предадени само допустимите кандидатури.
52
Освен това следва да се отбележи, че електронното писмо от 11 юни 2024 г. е съобщено на жалбоподателя на същия ден в 16,56 ч., тоест около един час след подписването с електронен подпис в 15,49 ч. на докладната записка от 11 юни 2024 г., което потвърждава намерението жалбоподателят да бъде уведомен за взетото по отношение на него решение и почти едновременно с това то да бъде предадено на компетентния член на Комисията.
53
Ето защо при конкретните обстоятелства следва да се приеме, че доколкото има за последица изключването на кандидатурата на жалбоподателя преди етапа на предварителния подбор, електронното писмо от 11 юни 2024 г. бележи за жалбоподателя края на процедурата по подбор и следователно представлява окончателно отхвърляне на кандидатурата му, а съответно и увреждащият акт (наричано по-нататък „обжалваното решение“), поради което жалбата е допустима.
По предмета на жалбата
54
Третото искане на жалбоподателя е Общият съд да отмени, ако е необходимо, решението за отхвърляне на подадената по административен ред жалба.
55
Доколкото решението за отхвърляне на подадената по административен ред жалба няма самостоятелно съдържание, тъй като се него само се потвърждава обжалваното решение, следва да се приеме, че искането за отмяна цели единствено отмяна на обжалваното решение, чиято законосъобразност ще се преценява, като се вземат предвид мотивите, съдържащи се в това решение за отхвърляне на подадената по административен ред жалба (вж. в този смисъл решение от 17 януари 1989 г., Vainker/Парламент, 293/87, EU:C:1989:8, т. 8, и решение от 6 юли 2022 г., MZ/Комисия, T‑631/20, EU:T:2022:426, т. 21).
По същество
56
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква две основания, а именно, първо, явна грешка в преценката и второ, незаконосъобразност на обявлението за свободна длъжност и на правилата, на които то се позовава.
57
Освен това в становището си по възражението за недопустимост жалбоподателят изтъква ново основание, а именно липсата на компетентност на издателя на акта.
По новото основание, а именно липсата на компетентност на издателя на акта
58
В становището си по възражението за недопустимост жалбоподателят посочва, че ако Общият съд приеме, подобно на Комисията, че лицето, което му е съобщило обжалваното решение, не е било оправомощено да направи това, възнамерява да изтъкне ново основание за отмяна, а именно липсата на компетентност на издателя на акта.
59
В съдебното заседание Комисията поддържа, че ако Общият съд приеме, че електронното писмо от 11 юни 2024 г. е увреждащият акт, би следвало да се констатира, че издалият го орган не е бил компетентен.
60
В това отношение следва да се припомни, че липсата на компетентност на издателя на увреждащ акт представлява абсолютно основание за отмяна, което съдът на Съюза трябва да разгледа, ако е необходимо и служебно (вж. решение от 8 юли 2010 г., Комисия/Putterie-De-Beukelaer, T‑160/08 P, EU:T:2010:294, т. 61 и цитираната съдебна практика), и което може да бъде изложено на всеки етап от производството (вж. решение от 26 юни 2024 г., Paraskevaidis/Съвет и Комисия, T‑698/21, EU:T:2024:425, т. 36 и цитираната съдебна практика).
61
В случая обжалваното решение е прието от служител от отдел „HR.02 — Executive Staff“ на ГД „Човешки ресурси и сигурност“. Както обаче бе посочено в точка 31 по-горе, Комисията като колегиален орган е компетентният ОН по отношение на назначаването на длъжностните лица на висши ръководни длъжности.
62
Несъмнено от анализа на допустимостта на жалбата следва, че на практика комисията по предварителен подбор, ККН и Комисията като колегиален орган не са проверили условията за допустимост на кандидатурите и че тази задача е била възложена на ГД „Човешки ресурси и сигурност“.
63
Освен това, както бе посочено в точка 53 по-горе, обжалваното решение бележи за жалбоподателя края на процедурата по подбор.
64
Затова изглежда, че що се отнася до проверката на условията за допустимост на кандидатурите и отхвърлянето на посочените кандидатури на този етап от процедурата по подбор, Комисията като колегиален орган е делегирала правомощията си на ГД „Човешки ресурси и сигурност“.
65
Следва обаче да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика делегирането на правомощия не се презумира и че дори когато е оправомощен да делегира правомощията си, делегиращият орган трябва да вземе изрично решение за прехвърлянето им (вж. в този смисъл решение от 13 юни 1958 г., Meroni/Haute Autorité, 9/56, EU:C:1958:7, p. 42—44, 46 и 47), а делегирането може да се отнася само до точно определени изпълнителни правомощия (вж. в този смисъл решение от 26 май 2005 г., Tralli/ЕЦБ, C‑301/02 P, EU:C:2005:306, т. 43).
66
Трябва да се констатира, че това не е така в настоящия случай.
67
Освен това следва да се отбележи, че настоящото дело се различава от делото, по което е постановено определение от 22 април 2015 г., ED/ENISA (F‑105/14, EU:F:2015:33, т. 31), споменато в точка 32 по-горе. Всъщност по последното дело увреждащият акт е бил приет от компетентния орган, тъй като е съдържал изразеното от органа, оправомощен да сключва договори за наемане на работа, становище относно отхвърлянето на кандидатурата на жалбоподателя на първия етап от процедурата по подбор, и то след извършена подробна оценка на тази кандидатура от комисията по подбор.
68
При това положение следва да се констатира, че обжалваното решение е прието от некомпетентен орган и съответно трябва да бъде отменено.
69
В интерес на доброто правораздаване обаче, с цел да се установи точната правна рамка, в която Комисията да вземе необходимите мерки за изпълнение на настоящото решение в съответствие с член 266 ДФЕС, следва да се разгледа и първото основание, изтъкнато от жалбоподателя.
По първото основание, а именно явна грешка в преценката и грешка при прилагане на правото
70
Жалбоподателят счита, че ОН е допуснал явна грешка в преценката, тъй като не се е съобразил с обявлението за свободна длъжност и с правилата, на които то се позовава. Всъщност ОН е трябвало да тълкува последните в смисъл, че спорното условие не се прилага за случаи като неговия. Това основание трябва да се разглежда и като твърдение за наличие на грешка при прилагане на правото.
71
В това отношение, от една страна, жалбоподателят отбелязва, че Решение C(2016) 3288 final на Комисията от 15 юни 2016 г. относно служителите на средни ръководни длъжности (наричано по-нататък „решението относно средните ръководни длъжности“), определящо критериите за „средна ръководна длъжност“, не се прилага за съветниците, както следва от член 2, параграф 3 от него.
72
От друга страна, жалбоподателят сочи, че съгласно член 1 от Решение C(2016) 3214 final на Комисията от 7 юни 2016 г. относно функциите на съветника (наричано по-нататък „решението относно съветниците“) правните съветници от правната служба са изключени от приложното поле на това решение.
73
С оглед на горното според жалбоподателя са възможни два различни сценария.
74
При първия сценарий следвало да се приеме, че тъй като решението относно съветниците е неприложимо за правните съветници от правната служба, спрямо тях следва да се приложи решението относно средните ръководни длъжности. В този случай обаче, предвид особената структура на правната служба, правните съветници трябвало да се считат за началници на отдели.
75
Тъй като ОН не третира жалбоподателя — правен съветник в правната служба — като началник на отдел, обжалваното решение трябвало да бъде отменено поради това, че не е съобразено с решението относно средните ръководни длъжности.
76
При втория сценарий правните съветници от правната служба били изключени от приложното поле както на решението относно средните ръководни длъжности, така и на решението относно съветниците. Това означавало, че функциите на правен съветник в правната служба не били уредени от конкретни разпоредби нито по отношение на изпълняваните задължения, нито по отношение на възможността за участие в процедури по подбор за заемане на висши ръководни длъжности.
77
В такъв случай обжалваното решение нямало как да бъде прието в изпълнение на решението относно средните ръководни длъжности и било необходимо ОН да прецени конкретно дали жалбоподателят е имал изискваните за въпросната длъжност умения и управленски опит.
78
Следователно ОН не се e съобразил с обявлението за свободна длъжност и с правилата, на които то се позовава, тъй като автоматично приложил към жалбоподателя спорното условие, без да провери дали неговите умения и опит могат да се считат за еквивалентни на тези, предвидени за средните ръководни длъжности.
79
Комисията оспорва доводите на жалбоподателя. По-специално тя поддържа, че правните съветници от правната служба са изключени от обхвата на решението относно средните ръководни длъжности не „доколкото“ не изпълняват ръководни функции, а „защото“ не изпълняват такива функции. Това тълкуване на член 2, параграф 3 от решението относно средните ръководни длъжности се потвърждавало от текста на английски език на това решение, в който се използва думата „as“, и от текста на немски език, в който се използва думата „da“.
80
Съгласно постоянната съдебна практика функцията на обявлението за свободна длъжност е, от една страна, да информира заинтересованите лица по възможно най-точен начин за естеството на необходимите условия за заемането на длъжността, за да могат тези лица да преценят дали да подадат заявление за кандидатстване, и от друга страна, да определи правната рамка, с оглед на която ще се съпоставят качествата на кандидатите. Втората функция предполага формулирането на достатъчно ясни изисквания, за да е възможно съпоставянето на заслугите и обосноваването на направения избор (вж. решение от 1 юни 2022 г., OG/EDA, T‑632/20, непубликувано, EU:T:2022:308, т. 51 и цитираната съдебна практика). Съгласно съдебната практика както общите условия, посочени в резюме към обявленията за свободна длъжност, така и специфичните условия, посочени във връзка със съответната длъжност, представляват необходимите условия по обявлението за свободна длъжност (решение от 7 февруари 2019 г., Duym/Съвет, T‑549/17, непубликувано, EU:T:2019:72, т. 60).
81
Също съгласно постоянната съдебна практика упражняването на широкото право на преценка, с което разполага ОН в областта на назначаването, предполага той внимателно да разглежда документите за кандидатстване и съвестно да съблюдава изискванията, посочени в обявлението за свободна длъжност, като е длъжен да отстрани всеки кандидат, който не отговаря на тези изисквания. Обявлението за свободна длъжност всъщност представлява правна рамка, която ОН сам си налага и която трябва строго да спазва (решение от 18 март 1993 г., Парламент/Frederiksen, C‑35/92 P, EU:C:1993:104, т. 15 и 16, решение от 12 май 1998 г., Wenk/Комисия, T‑159/96, EU:T:1998:86, т. 63, и решение от 9 юли 2019 г., VY/Комисия, T‑253/18, непубликувано, EU:T:2019:488, т. 20).
82
В случая следва да се отбележи, че както бе посочено по същество в точка 6 по-горе, обявлението за свободна длъжност включва раздел относно критериите за допустимост, който съдържа хипервръзка, препращаща към страница от уебсайта на Комисията, озаглавена „Ръководни длъжности: условия за допустимост“.
83
Спорното условие, припомнено в точка 6 по-горе, е ясно изложено на тази страница и се състои в това, че могат да бъдат избирани длъжностни лица титуляри със „степен AD 14, които заемат (или са заемали) средна ръководна длъжност в продължение на най-малко [две] години“.
84
Като начало следва да се отбележи, че макар да оспорва факта, че кандидатурата му е била преценена с оглед на спорното условие, жалбоподателят всъщност упреква ОН, че при преценката дали е изпълнено това условие, не е взел предвид неговия особен статут на правен съветник, нито неговите умения и управленски опит.
85
Във всички случаи, тъй като е част от правната рамка, в която се вписва обявлението за свободна длъжност, спорното условие се прилага спрямо жалбоподателя, доколкото той е подал кандидатурата си за въпросната длъжност.
86
В случая следва да се отбележи, че в решението за отхвърляне на подадената по административен ред жалба ОН приема, най-напред, че изпълняваните от жалбоподателя функции в качеството му на заместник на ръководителя на екипа не могат да се считат за равнозначни на постоянно и непрекъснато управление на екип по смисъла на решението относно средните ръководни длъжности, и по-нататък, че решението относно средните ръководни длъжности изключва прилагането му по отношение на правните съветници. Накрая, той приема, че въпреки големия си професионален опит в Комисията жалбоподателят не е придобил необходимия управленски опит, за да може да отговори на условията за въпросната длъжност.
87
Жалбоподателят поддържа, че правните съветници от правната служба трябва да се третират като началници на отдели, доколкото не са изключени от обхвата на решението относно средните ръководни длъжности. При условията на евентуалност той твърди, ако се приеме, че правните съветници от правната служба са изключени от обхвата на решението относно средните ръководни длъжности, би съществувала правна празнота по отношение на тях, тъй като те също така са изключени от обхвата на решението относно съветниците. В такъв случай ОН трябвало да прецени конкретно дали жалбоподателят е имал необходимите умения и управленски опит за въпросната длъжност.
88
Що се отнася до въпроса дали правните съветници от правната служба попадат в приложното поле на решението относно средните ръководни длъжности, от една страна, следва да се отбележи, че член 1, втора алинея от това решение гласи, че „[посоченото] решение се прилага за всички отдели на Комисията, както и за административно свързаните с нея отдели“. Следователно то се прилага по отношение на правната служба.
89
От друга страна, от член 2, параграф 3 от решението относно средните ръководни длъжности следва, че „[д]околкото не изпълняват ръководни функции, съветниците са изключени от обхвата на [посоченото] решение“.
90
В това отношение жалбоподателят поддържа по същество, от една страна, че под „съветници“ следвало да се разбират съветниците, визирани в решението относно съветниците, което изключвало правните съветници от правната служба. От друга страна, били изключени само съветниците, които не изпълнявали ръководни функции.
91
Комисията не взема отношение по въпроса доколко решението относно съветниците е от значение за разбирането на понятието „съветник“ по смисъла на член 2, параграф 3 от решението относно средните ръководни длъжности. Тя обаче твърди, че длъжността на правните съветници е от вида „съветник или равностойна длъжност“ и че съветниците, в това число и правните съветници, не изпълняват ръководни функции, поради което са изключени от обхвата на решението относно средните ръководни длъжности. Освен това от различни текстове и от съдебната практика тя прави извода, че за Комисията като колегиален орган, е било ясно, че правен съветник от правната служба не е равнозначно на началник на отдел. Според Комисията тази констатация, наред с малкия брой правни съветници, обяснява факта, че те не са посочени в решението относно средните ръководни длъжности.
92
Съгласно постоянната съдебна практика с оглед на тълкуването на разпоредба от правото на Съюза следва да се вземат предвид не само нейният текст, но и контекстът, в който тя се вписва, и целите на правната уредба, от която тя е част. Генезисът на разпоредбата от правото на Съюза също може да разкрие обстоятелства, които са релевантни за нейното тълкуване (решение от 2 септември 2021 г., CRCAM, C‑337/20, EU:C:2021:671, т. 31; вж. в този смисъл и решение от 10 март 2021 г., AM/BEI, T‑134/19, EU:T:2021:119, т. 60).
93
Най-напред следва да се констатира, че член 2, параграф 3 от решението относно средните ръководни длъжности изключва от приложното поле на това решение „съветниците“, а не „съветниците или равностойни длъжности“, каквото все пак е наименованието на този вид длъжност, видно от приложение I към Правилника и от член 30 от приложение XIII към Правилника, но също и от приложението към Решение C(2013) 8979 final на Комисията от 16 декември 2013 г. относно видовете и наименованията на длъжностите.
94
На следващо място, вярно е, че член 2, параграф 3 от решението относно средните ръководни длъжности не препраща изрично към решението относно съветниците, за да дефинира това понятие. Въпреки това контекстът, в който са приети тези две решения, както и целта, преследвана с решението относно съветниците, позволяват да се приеме, че под „съветници“ в член 2, параграф 3 от решението относно средните ръководни длъжности се имат предвид съветниците, визирани в решението относно съветниците.
95
В това отношение, от една страна, що се отнася до контекста на приемане на решението относно средните ръководни длъжности и решението относно съветниците, следва да се припомни, че те са приети с една седмица разлика, а именно на 7 юни 2016 г. (решението относно съветниците) и на 15 юни 2016 г. (решението относно средните ръководни длъжности), че и двете са част от общата стратегия на Комисията за управление на талантите (вж. съображение 1 от решението относно средните ръководни длъжности и съображение 2 от решението относно съветниците) и че са съобразени с преработения Правилник, в сила от 1 януари 2014 г. (съображение 8 от решението относно средните ръководни длъжности и съображение 1 от решението относно съветниците).
96
Следователно решението относно съветниците и решението относно средните ръководни длъжности представляват общ набор от правила, приети от Комисията за управлението на нейните служители. Тази констатация се потвърждава от точка 2 от Насоките за прилагане на Съобщение до Комисията С(2017) 5231 от 31 юли 2017 г. относно органиграмите на генералните дирекции и службите на Комисията, в която се уточнява, че предоставените насоки относно ролята и позиционирането на ръководните и консултативните функции трябва да се тълкуват във връзка с разпоредбите на решенията относно средните ръководни длъжности и относно съветниците.
97
От друга страна, що се отнася до целта, преследвана с решението относно съветниците, трябва да се отбележи, че от съображение 2 от него изрично следва, че Комисията е възнамерявала „да направи по-ясно разграничение между кариерата на служителите на средна ръководна длъжност и тази на експертите“.
98
Впрочем тази цел е припомнена в точка 3.3 от Съобщение до Комисията C(2017) 5231 final от 31 юли 2017 г. относно органиграмите на генералните дирекции и службите на Комисията. Всъщност от това следва, че решението относно съветниците „осъвременява политиката по отношение на съветниците в рамките на нейната обща стратегия за управление на талантите, като прави ясно разграничение между кариерите на началник на отдел и на съветник“.
99
От контекста на приемане на решението относно средните ръководни длъжности, включително от целта, преследвана с решението относно съветниците, е видно, че в член 2, параграф 3 от решението относно средните ръководни длъжности се имат предвид съветниците, визирани в решението относно съветниците.
100
Изтъкнатото от Комисията обстоятелство, че за нея като колегиален орган е било ясно, че длъжността правен съветник не е равностойна на тази на началник отдел, както и фактът, че правните съветници от правната служба са били малко на брой, не могат, противно на поддържаното от нея, да обяснят защо правните съветници не са били изрично посочени в решението относно средните ръководни длъжности.
101
Всъщност, от една страна, както от Решение C(2013) 8979 final на Комисията от 16 декември 2013 г. относно видовете длъжности и наименованията на длъжностите, така и от решение от 16 юли 2015 г., EJ и др./Комисия (F‑112/14, EU:F:2015:90, т. 42 и 63), посочени от Комисията в подкрепа на тези доводи, следва, че понятието „съветник“ се ограничава до определен вид длъжност, като съществува по-широка група, наречена „съветник или равностойна длъжност“, в която са включени няколко вида длъжности, сред които тази на правен съветник от правната служба.
102
От друга страна, макар правните съветници от правната служба да са малко на брой, спецификата на длъжността им е била добре известна, тъй като те са изрично изключени от обхвата на решението относно съветниците съгласно член 1 от него.
103
Така към момента на приемане на решението относно средните ръководни длъжности Комисията като колегиален орган е знаела или не е могла да не знае, че понятието „съветник“ не включва правните съветници от правната служба и че за да бъдат обхванати от изключението, предвидено в член 2, параграф 3 от посоченото решение, е трябвало да се препрати към понятието „съветник или равностойна длъжност“.
104
Противно на извода на жалбоподателя обаче, това не означава, че правните съветници от правната служба трябва автоматично да се третират като началници на отдели.
105
Всъщност функциите, които по принцип се считат за част от средните ръководни длъжности, са изброени в член 2, параграф 1 от решението относно средните ръководни длъжности. Става въпрос за функциите на началник на отдел, но също и за тези на началник на представителство в държавите членки и ръководител на работна група. В това решение съответно не са посочени функциите на правните съветници.
106
Щом като не попадат в една от категориите по член 2, параграф 1 от решението относно средните ръководни длъжности, правните съветници от правната служба трябва да отговарят на двете условия, посочени в тази разпоредба, за да се счита, че изпълняват средни ръководни функции.
107
Изтъкнатото от жалбоподателя обстоятелство, че спрямо правните съветници от правната служба се прилага процедура по подбор, подобна на тази за началниците на отдели, което впрочем се оспорва от Комисията, не може да постави под въпрос този извод. Всъщност съгласно съдебната практика сам по себе си фактът, че са били назначени като „правни съветници“ след процедура по подбор, проведена в приложение на член 4 и член 29, параграф 1, буква а) от Правилника и в съответствие с решението относно средните ръководни длъжности, не означава, че те действително са изпълнявали средни или висши ръководни функции (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 16 юли 2015 г., EJ и др./Комисия, F‑112/14, EU:F:2015:90, т. 20, 68 и 74).
108
Накрая, както признава Комисията в писмената си защита и в съдебното заседание, важно е да се провери дали служителят на Комисията действително изпълнява средни ръководни функции по смисъла на член 2, параграф 1 от решението относно средните ръководни длъжности.
109
Всъщност, от една страна, следва да се отбележи, че в член 2, параграф 1 от решението относно средните ръководни длъжности се посочва, че „служител на средна ръководна длъжност е всяко лице, назначено на длъжност, която отговаря едновременно на тези два критерия“, тоест не само лицата от определените по-нататък категории, припомнени в точка 105 по-горе.
110
От друга страна, в точка 3.1 от Съобщение до Комисията C(2017) 5231 final от 31 юли 2017 г. относно органиграмите на генералните дирекции и службите на Комисията е предвидено, че в изключителни случаи ръководна функция може да съществува извън генерална дирекция, дирекция или отдел.
111
При това положение по принцип няма пречка лице като жалбоподателя да се опита да докаже, че отговаря на условията по член 2, параграф 1 от решението относно средните ръководни длъжности.
112
Следователно ОН е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че правните съветници от правната служба са изключени от обхвата на решението относно средните ръководни длъжности също както съветниците, визирани в решението относно съветниците.
113
Тъй като обжалваното решение е прието от некомпетентен орган, както бе констатирано в точка 68 по-горе, не е необходимо да се изследва проверил ли е ОН конкретно дали жалбоподателят е изпълнявал средни ръководни функции и допуснал ли е ОН при този анализ явна грешка в преценката.
114
С оглед на всичко изложено по-горе настоящата жалба следва да бъде уважена.
По съдебните разноски
115
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
116
Тъй като в случая Комисията е загубила делото, тя следва да бъде осъдена да понесе направените от нея съдебни разноски и тези на жалбоподателя в съответствие с исканията на последния.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (пети състав)
реши:
1)
Отменя решението, съдържащо се в електронното писмо на генерална дирекция (ГД) „Човешки ресурси и сигурност“ на Европейската комисия от 11 юни 2024 г., с което кандидатурата на г‑н Friedrich Erlbacher за длъжността директор (AD 14/AD 15) в ГД „Земеделие и развитие на селските райони“ на Комисията е отхвърлена.
2)
Осъжда Комисията да заплати съдебните разноски.
Svenningsen
Martín y Pérez de Nanclares
Stancu
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 11 март 2026 година
Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.