62023CJ0525
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
13 ноември 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Имиграционна политика — Директива (ЕС) 2016/801 — Условия за влизане и пребиваване на граждани на трети държави с цел доброволческа дейност — Отказ за подновяване на разрешение за пребиваване — Член 7, параграф 1, буква д) — Достатъчно средства — Допълнителни условия, произтичащи от съдебната практика на национален върховен съд — Доказателства — Принцип на предимство на правото на Съюза“
По дело C‑525/23 [Oti] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Fővárosi Törvényszék (Будапещенски градски съд, Унгария) с акт от 26 юни 2023 г., постъпил в Съда на 14 август 2023 г., в рамките на производство по дело
OS
срещу
Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság,
СЪДЪТ (пети състав),
състоящ се от: M. L. Arastey Sahún, председател на състава, J. Passer, E. Regan (докладчик), D. Gratsias и B. Smulders, съдии,
генерален адвокат: N. Emiliou,
секретар: I. Illéssy, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 20 ноември 2024 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за унгарското правителство, от Zs. Biró-Tóth и M. Z. Fehér, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от J. Hottiaux и C. Kovács, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 3 април 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 7, параграф 1, буква д) от Директива (ЕС) 2016/801 на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2016 година относно условията за влизане и пребиваване на граждани на трети държави с цел провеждане на научно изследване, следване, стаж, доброволческа дейност, програми за ученически обмен или образователни проекти и работа по програми „au pair“ (ОВ L 132, 2016 г., стр. 21), принципа на предимство на правото на Съюза, член 79 ДФЕС и членове 45 и 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между OS и Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság (Национална главна дирекция „Имиграционна полиция“, Унгария, наричана по-нататък „националната дирекция“) във връзка с отхвърлянето на заявлението му за подновяване на разрешението му за пребиваване в Унгария с цел участие в доброволческа дейност в тази държава.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2003/109/ЕО
3
Член 5 от Директива 2003/109/ЕО на Съвета от 25 ноември 2003 година относно статута на дългосрочно пребиваващи граждани от трети страни (ОВ L 16, 2004 г., стр. 44; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 225), който е озаглавен „Условия, свързани с получаването на статут на дългосрочно пребиваващ“, предвижда в параграф 1:
„Държавите членки изискват от гражданина на трета страна да представи доказателство, че разполага, за себе си и за членовете на своето семейство на негова издръжка:
а)
с устойчиви и редовни доходи, достатъчни за покриване на собствените му и тази на членовете на семейството му издръжка, без да се прибягва до системата за социално подпомагане на съответната държава членка. Държавите членки изчисляват тези средства в съответствие с тяхното естество и постоянен характер и могат да вземат предвид минималното равнище на работната заплата и пенсията преди депозирането на молбата за получаване на статут на дългосрочно пребиваващ;
[…]“.
Директива 2004/38/ЕО
4
Член 7 от Директива 2004/38/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО (OB L 158, 2004 г., стр. 77, и поправка в OB L 229, 2004 г., стр. 35; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 56) е озаглавен „Право на пребиваване за повече от три месеца“ и предвижда в параграф 1:
„Всички граждани на Съюза имат право да пребивават на територията на друга държава членка за срок, по-дълъг от три месеца, ако те:
[…]
б)
притежават достатъчно средства за себе си и за членовете на семейството си, с цел да не се превърнат в тежест за системата за социално подпомагане на приемащата държава членка през времето си на пребиваване и притежават пълно здравно застрахователно покритие в приемащата държава членка; […]
[…]“.
Директива 2016/801
5
Съображения 2, 3, 20, 21, 41, 42, 54 и 61 от Директива 2016/801 гласят:
„(2)
Настоящата директива следва да отговори на установената в докладите за прилагането на директиви 2004/114/EО [на Съвета от 13 декември 2004 година относно условията за прием на граждани на трети страни с цел образование, ученически обмен, безвъзмездно обучение или доброволческа дейност (ОВ L 375, 2004 г., стр. 12; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 94)] и 2005/71/EО [на Съвета от 12 октомври 2005 година относно специфична процедура за прием на граждани от трети страни за целите на провеждане на научноизследователска дейност (OВ L 289, 2005 г., стр. 15; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 199)] нужда да бъдат отстранени констатираните слабости, да се осигурят повишена прозрачност и правна сигурност и да се предложи съгласувана правна рамка за различните категории граждани на трети държави, идващи в [Европейския съюз]. Поради това с нея следва да се опростят и рационализират съществуващите разпоредби за тези категории в само един инструмент. Въпреки разликите между категориите, обхванати от настоящата директива, те също така споделят редица характеристики, което прави възможно уреждането им с обща правна рамка на равнището на Съюза.
(3)
Настоящата директива следва да допринесе за постигането на целта на Стокхолмската програма за сближаване на националното законодателство за условията за влизане и пребиваване на граждани на трети държави. Имиграцията от държави извън Съюза е един от източниците на висококвалифицирани хора, като все по-търсени са по-специално студентите и научните работници. Те играят важна роля във формирането на основния ресурс на Съюза — човешкия капитал, и за осигуряване на интелигентен, устойчив и приобщаващ растеж, и следователно допринасят за постигането на целите на стратегията „Европа 2020“.
[…]
(20)
Настоящата директива следва да е в подкрепа на целите на Европейската доброволческа служба за развитие на солидарността, взаимното разбирателство и толерантността между младите хора и обществата, в които живеят, като същевременно допринася за засилване на социалното сближаване и насърчаване на активното гражданско поведение на младите хора. С цел да се осигури достъп до Европейската доброволческа служба по последователен начин в целия Съюз държавите членки следва да прилагат разпоредбите на настоящата директива към граждани на трети държави, които кандидатстват за целите на Европейската доброволческа служба.
(21)
Държавите членки следва да имат възможност да прилагат разпоредбите на настоящата директива по отношение на ученици, доброволци, различни от тези по линия на Европейската доброволческа служба, и работещи като „au pair“, за да се улеснят влизането и пребиваването им и за да се гарантират правата им.
[…]
(41)
В случай на съмнение относно основанията на заявлението за прием държавите членки следва да могат да извършват подходящи проверки или да изискват доказателства за оценка във всеки отделен случай на планирано научно изследване, следване, стаж, доброволческа дейност, ученически обмен, образователен проект или работа като „au pair“, за да се избегнат злоупотреби или неправилно използване на процедурата, установена в настоящата директива.
(42)
Ако предоставената информация е непълна, държавите членки следва да уведомят заявителя в разумен срок за изискваната допълнителна информация и да определят разумен срок за представянето ѝ. Ако допълнителната информация не бъде представена в рамките на срока, заявлението може да бъде отхвърлено.
[…]
(54)
Справедливото третиране на гражданите на трети държави, обхванати от настоящата директива, следва да се гарантира в съответствие с член 79 ДФЕС. Научните работници следва да се ползват от равно третиране с гражданите на съответната държава членка, що се отнася до член 12, параграфи 1 и 4 от Директива 2011/98/ЕС на Европейския парламент и на Съвета [от 13 декември 2011 година относно единна процедура за кандидатстване на граждани на трети държави за единно разрешение за пребиваване и работа на територията на държава членка и относно общ набор от права за работници от трети държави, законно пребиваващи в държава членка (ОВ L 343, 2011 г., стр. 1)], при спазване на възможността държавата членка да ограничава равното третиране в специалните случаи, предвидени в настоящата директива. […]
[…]
(61)
Настоящата директива зачита основните права и съблюдава принципите, признати от [Хартата] в съответствие с член 6 [ДЕС]“.
6
Член 1 от тази директива е озаглавен „Предмет“ и гласи следното:
„Настоящата директива установява:
а)
условията за влизане и пребиваване на територията на държавите членки за срок над 90 дни и правата на граждани на трети държави и ако е приложимо — на членове на техните семейства, с цел провеждане на научно изследване, следване, стаж или доброволческа дейност в рамките на Европейската доброволческа служба, а при съответно решение от страна на държавите членки — в рамките на програма за ученически обмен или образователен проект, доброволческа дейност в рамките на доброволческа програма извън рамките на Европейската доброволческа служба или работа като „au pair“;
[…]“.
7
Член 2 от посочената директива е озаглавен „Обхват“ и предвижда в параграф 1:
„Настоящата директива се прилага за граждани на трети държави, които кандидатстват за прием или са били приети на територията на дадена държава членка с цел провеждане на научно изследване, следване, стаж или доброволческа дейност в рамките на Европейската доброволческа служба. Държавите членки могат да решат да прилагат разпоредбите на настоящата директива и по отношение на граждани на трети държави, които кандидатстват за прием за целите на програма за ученически обмен или образователен проект, доброволческа дейност извън рамките на Европейската доброволческа служба или работа като „au pair“.
8
Член 4 от същата директива е озаглавен „По-благоприятни разпоредби“ и параграф 1 от него гласи:
„Настоящата директива се прилага, без да се засягат по-благоприятните разпоредби на:
а)
двустранни и многостранни споразумения, сключени между Съюза или Съюза и неговите държави членки, от една страна, и една или няколко трети държави, от друга страна; или
б)
двустранни или многостранни споразумения, сключени между една или няколко държави членки и една или няколко трети държави“.
9
Съгласно член 5, параграфи 1 и 3 от Директива 2016/801:
„1.   Приемът на гражданин на трета държава съгласно настоящата директива подлежи на проверка на документните доказателства, удостоверяващи, че гражданинът на трета държава отговаря на:
а)
общите условия, определени в член 7; и
б)
на приложимите специални условия в член 8, 11, 12, 13, 14 или 16.
[…]
3.   Когато всички общи и специални условия за прием са изпълнени, гражданите на трети държави имат право на разрешение.
Когато дадена държава членка издава само на своя територия разрешения за пребиваване и са изпълнени всички условия за прием, предвидени в настоящата директива, съответната държава членка издава на гражданина на трета държава необходимата виза“.
10
Член 7 от тази директива е озаглавен „Общи условия“ и предвижда в параграф 1:
„Във връзка с приема на гражданин на трета държава съгласно настоящата директива заявителят:
[…]
в)
представя доказателство че гражданинът на трета държава притежава или — ако е предвидено в националното право — че е кандидатствал за здравна застраховка, покриваща всички рискове, които обикновено се покриват по отношение на гражданите на съответната държава членка; застраховката трябва да е валидна за срока на планирания престой;
[…]
д)
представя изискваното от съответната държава членка доказателство, че по време на планирания престой гражданинът на трета държава ще разполага с достатъчно средства за покриване на разходите за издръжка, без да използва системата за социално подпомагане на държавата членка, както и на пътните разходи за връщане. Оценката за наличието на достатъчно средства се основава на индивидуално разглеждане на случая и при нея се отчитат средствата, получени, inter alia, от безвъзмездна помощ, стипендия, действителен договор за работа или обвързващо предложение за работа, или от финансова гаранция на организация по програма за ученически обмен, организация, приемаща стажанти, организация, работеща по програма за доброволческа дейност, приемащо семейство или организация, посредник за наемане на работа като „au pair“.
11
Член 14 от посочената директива е озаглавен „Специални условия за доброволците“ и предвижда в параграф 1, буква а):
„В допълнение към общите условия, предвидени в член 7, във връзка с приема на гражданин на трета държава с цел участие в програма за доброволческа дейност заявителят:
а)
представя споразумение с приемащата организация или — ако това се предвижда от националното право, с друг орган, отговарящ в съответната държава членка за програмата за доброволческа дейност, в която участва гражданинът на трета държава. Споразумението съдържа:
[…]
v)
наличните ресурси за покриване на разходите за издръжка и настаняване на гражданина на трета държава и минимална сума джобни пари за времето на престоя; както и
[…]“.
12
Член 34 от същата директива е озаглавен „Процедурни гаранции и прозрачност“ и предвижда в параграф 3:
„Ако информацията или документите, представени в подкрепа на заявлението, са непълни, компетентните органи уведомяват заявителя в разумен срок за изискваната допълнителна информация и определят разумен краен срок за представянето ѝ. Срокът, предвиден в параграф 1 или 2, спира да тече, докато компетентните органи получат изискваната допълнителна информация. Ако допълнителната информация или документи не бъдат представени в рамките на срока, заявлението може да бъде отхвърлено“.
Унгарското право
13
Съгласно член 2, буква d) от A harmadik országbeli állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. évi II. törvény (Закон № II от 2007 г. за влизането и пребиваването на граждани на трети държави, Magyar Közlöny 2007/1), в редакцията му, приложима към делото в главното производство (наричан по-нататък „Закон № II от 2007 г.“):
„[З]а членове на семейството се считат:
da)
съпругът/съпругата на гражданин на трета държава или на унгарски гражданин;
db)
малолетното или непълнолетното дете (включително осиновеното или приемното дете) на гражданин на трета държава и неговия/неговата съпруг/съпруга;
dc)
малолетното или непълнолетното дете (включително осиновеното или приемното дете) на гражданин на трета държава, за което последният полага грижи и по отношение на което упражнява родителски права;
dd)
малолетното или непълнолетното дете (включително осиновеното или приемното дете) на съпруга/съпругата на гражданин на трета държава или на унгарски гражданин, за което посоченият/посочената съпруг/съпруга полага грижи и по отношение на което упражнява родителски права;
de)
всяко лице, което упражнява родителски права по отношение на малолетно или непълнолетно дете — унгарски гражданин, и което полага грижи и е член на домакинството на този унгарски гражданин“.
14
Член 13, параграф 1, буква f) от Закон № II от 2007 г. гласи:
„Гражданин на трета държава може да влезе на територията на Унгария и да пребивава за период, по-дълъг от 90 дни в рамките на период от 180 дни […], ако по време на целия си престой разполага с достатъчно средства, за да покрие разходите си за издръжка и настаняване, включително пътните разходи за връщане“.
15
Член 87, параграф 1 от този закон е формулиран по следния начин:
„Ако е необходимо изясняване на фактите, органът на имиграционната полиция може да покани съответното лице да направи декларация. Декларацията може да бъде направена както устно, така и писмено. Ако декларацията е направена устно, сезираният орган на имиграционната полиция изготвя протокол. […]“.
16
Член 29, параграфи 5 и 6 от A harmadik országbeli állampolgárok beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2007. évi II. törvény végrehajtásáról szóló 114/2007. (V. 24.) Korm. Rendelet (Постановление № 114/2007 на Министерски съвет за прилагане на Закон II от 2007 г. за влизането и пребиваването на граждани на трети държави, Magyar Közlöny 2007/65, наричано по-нататък „Постановление № 114/2007“) предвижда:
„5.   Гражданинът на трета държава разполага с достатъчно средства за престой повече от 90 дни, ако е в състояние да покрие сам или ако са му осигурени от член на семейството, със законно придобити и притежавани доходи или имущество, разходите си за издръжка, настаняване, връщане, а при необходимост и за медицинска помощ.
6.   В рамките на процедурата за издаване на виза за пребиваване за повече от 90 дни и на разрешение за пребиваване наличието на средства за издръжка може да бъде доказано по-специално по следните начини:
а)
унгарски платежни средства или чуждестранни платежни средства, конвертируеми в кредитна институция в Унгария;
б)
инструмент (договор за разплащателна сметка, депозитни книжа и др.), с който на гражданина на трета държава се признава правото да тегли пари в брой от доставчик на платежни услуги в Унгария, придружен от удостоверение от кредитна институция относно наличното парично покритие;
в)
платежни средства, които заместват парите в брой (чек, кредитна карта и др.), приемани в търговската мрежа в Унгария, придружени от удостоверение от кредитна институция относно наличното парично покритие;
г)
валидно писмо покана, надлежно одобрено от администрацията;
д)
документ, доказващ резервираното и платеното предоставяне на подслон и храна;
е)
официален или частен документ, удостоверяващ съществуването в Унгария на имущество, имуществени права или активи, осигуряващи издръжката;
ж)
доказателство за доходите от законна възмездна дейност, която заявителят възнамерява да упражнява или упражнява на унгарска територия;
з)
доказателство за редовни доходи с произход от чужбина;
i)
декларация от член на семейството, който на територията на Унгария притежава виза или разрешение за пребиваване, статут на имигрант или на установено лице, или карта за пребиваване или карта за постоянно пребиваване, предвидена в специален закон, или е признат за бежанец, която декларацията е направена пред нотариус и удостоверява ангажимента за издръжка на заявителя като лице на издръжка и за предоставяне на издръжка, като декларацията трябва да бъде придружена от документ, доказващ способността на лицето, поемащо ангажимента, да го изпълни, или
и)
всякакви други надеждни доказателствени средства“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
17
Os, гражданин на трета държава, притежава разрешение за пребиваване в Унгария с цел образование, което е валидно до 30 юни 2020 г. На 5 юни 2020 г. той подава заявление за подновяване на разрешението си за пребиваване (наричано по-нататък „заявлението за подновяване“) пред Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Budapesti és Pest megyei Regionális Igazgatósága (Национална главна дирекция „Имиграционна полиция“, Регионална дирекция Будапеща и окръг Пеща, Унгария, наричана по-нататък „регионалната дирекция“), в което посочва като цел на престоя си — официално отбелязана като „с друга цел“ — извършването на доброволческа дейност. Освен това той посочва, че неговият чичо, британски гражданин, щял да му гарантира необходимите средства по време на престоя му в Унгария.
18
За да докаже целта на пребиваването си, OS прилага към заявлението за подновяване договор, издаден на 1 юни 2020 г. от установено в Унгария сдружение с наименование Mahatma Gandhi emberi Jogi Egyesület, съгласно който, считано от 15 юни 2020 г., той щял да извършва за него доброволческа дейност за неопределено време. Към заявлението за подновяване са приложени и подробни извлечения от банкова сметка за последните шест месеца, в които се посочва името на OS, декларация от неговия чичо, с която се удостоверява, че той е на негова издръжка, както и документи, доказващи доходите на неговия чичо.
19
Регионалната дирекция отхвърля заявлението за подновяване и разпорежда експулсирането на OS към третата държава, на която той е гражданин, без оглед на документите, представени от последния в подкрепа на заявлението за подновяване, с мотива че неговият чичо, който е трябвало да му осигури средствата за издръжка в Унгария, не можел да се счита за „член на семейството“ по смисъла на член 2, буква d) от Закон № II от 2007 г. и на член 29, параграф 5 от Постановление № 114/2007.
20
OS подава административна жалба срещу това решение за отхвърляне пред националната дирекция. Той изтъква, че макар неговият чичо да няма качеството на „член на семейството“ по смисъла на член 2, буква d) от Закон № II от 2007 г., той можел да му предостави необходимата финансова подкрепа за издръжката му на унгарска територия въз основа на сключен между тях договор за заем. В това отношение OS прилага към жалбата си декларация, че неговият чичо му гарантирал изплащането на месечна сума в размер на 200000 унгарски форинта (HUF) (около 520 евро) за едногодишния период, през който той щял да извършва доброволческа дейност.
21
След като националната дирекция потвърждава решението на регионалната дирекция, OS подава жалба пред Fővárosi Törvényszék (Будапещенски градски съд, Унгария). В подкрепа на жалбата си OS изтъква, че националната дирекция не може да откаже да вземе предвид представените от него доказателства с единствения мотив, че чичо му не бил „член на семейството“ по смисъла на член 2, буква d) от Закон № II от 2007 г., за да стигне до извода, че не е гарантирано поемането на разходите му за издръжка и за връщане. Пред тази юрисдикция OS заявява, че чичо му щял да му предостави финансова подкрепа под формата на дарение, а не на основание на задължение за издръжка, така че самият OS щял да разполага с необходимите за издръжката си средства. Всъщност, противно на тълкуването на националната дирекция, всеки законно придобит доход можел да представлява ресурс за покриване на разходите за издръжка в Унгария.
22
Запитващата юрисдикция уважава жалбата на OS. Тя по-специално приема, че член 29, параграфи 5 и 6 от Постановление № 114/2007 трябва да се тълкува в смисъл, че средствата за издръжка, с които трябва да разполага лицето, подало заявление за разрешение за пребиваване, могат да произхождат от законно придобити доходи или имущество, независимо дали става въпрос за собствени доходи на заявителя или за доходи, предоставени на негово разположение от член на неговото семейство.
23
В това отношение тази юрисдикция приема също, че тъй като Закон № II от 2007 г. не дава определение на понятието „доходи“, следва да се вземе предвид обхватът на това понятие в националното данъчно право. В тази област обаче не съществувало никакво разграничение в зависимост от източника на доходите, така че те можели да бъдат получени не само от работодател, но и от друго физическо лице на каквото и да било основание, както в настоящия случай е финансовата подкрепа, която OS получава от чичо си. Въз основа на това посочената юрисдикция стига до извода, че националната дирекция е действала незаконосъобразно, като не е взела предвид декларирания от OS доход с единствения мотив, че той не произхождал от член на семейството му. Поради това същата юрисдикция отменя решението на националната дирекция и разпорежда регионалната дирекция да разгледа отново заявлението за подновяване.
24
Това решение е отменено от Kúria (Върховен съд, Унгария), който приема, че макар необходимите средства на съответния гражданин на трета държава за осигуряване на издръжката му по време на пребиваването му действително да могат да му бъдат предоставени от лице, което няма качеството на „член на семейството“ по смисъла на член 2, буква d) от Закон № II от 2007 г., все пак било необходимо този гражданин да докаже, че ще може да се разпорежда неограничено с тези средства, все едно че става въпрос за собствен доход или имущество. В настоящия случай обаче декларациите на OS в това отношение се различавали, тъй като той квалифицирал финансовата помощ, предоставена от неговия чичо, ту като заем, ту като дарение.
25
Всъщност според Kúria (Върховен съд) в такъв случай, за да се установи дали са изпълнени критериите по член 29, параграф 5, е задължително гражданинът на трета държава, подал заявление за издаване на разрешение за пребиваване, да уточни дали счита тази сума за доход или за имущество и да установи, от една страна, на какво правно основание окончателно е получил тази сума или това имущество и от друга страна, че разполага с нея/него неограничено като със своя/свой.
26
Така, макар в някои случаи финансовата подкрепа, предоставена от трето лице, да може да се счита за доход или имущество на този заявител, това все пак би изисквало представянето на доказателства и систематично последователни декларации както от страна на третото лице, което предоставя доходите, така и от страна на заявителя, включително що се отнася до правното основание, на което се основават тези доходи. Следователно декларациите относно основанието, по силата на което са предоставени средствата или относно тяхното естество, не можели да бъдат постоянно променяни в хода на производството, тъй като това би накърнило достоверността както на тези декларации, така и на самия заявител.
27
Kúria (Върховен съд) връща делото за ново разглеждане на запитващата юрисдикция Fővárosi Törvényszék (Будапещенски градски съд), като разпорежда да провери дали декларациите на OS относно предоставения доход или имущество са последователни и достатъчно обосновани, като в противен случай предоставената сума не можела да се счита за негова собствена.
28
Запитващата юрисдикция има съмнения относно съответствието с правото на Съюза на тези проверки, наложени от Kúria (Върховен съд). Всъщност ставало въпрос за критерии, които се добавяли към предвидените в Директива 2016/801, и по-специално в член 7, параграф 1, буква д) от нея, без заявителят да може евентуално да поправи декларациите си и да представи релевантните доказателства във връзка с тези критерии.
29
Тази юрисдикция счита, че ако заявителят на разрешение за пребиваване трябва в съответствие с условието, предвидено в член 7, параграф 1, буква д), да докаже по изисквания от съответната държава членка начин, че по време на планирания престой ще разполага с достатъчно средства за покриване на разходите си за издръжка, без да прибягва до системата за социално подпомагане на съответната държава членка (наричано по-нататък „условието за достатъчно средства“), свободата на действие, с която разполагат държавите членки при прилагането на тази разпоредба, се отнася преди всичко до реда и условията за разглеждане на доказателствата и само по изключение предполага добавянето на допълнителни критерии към предвидените в посочената разпоредба. С други думи, посочената юрисдикция иска да се установи какъв е обхватът на свободата на преценка, с която се ползват държавите членки, що се отнася до условието за достатъчно средства, и по-точно дали за целите на проверката на това условие те трябва да вземат предвид само разпоредбите на член 7, параграф 1 от тази директива и единствено релевантните фактически обстоятелства, за да се провери дали са изпълнени условията, които произтичат от тези разпоредби, или е възможно националният законодател да наложи допълнителни изисквания като последователни декларации относно правното основание, по силата на което се предоставя финансовата подкрепа, или пък доказване на възможността за окончателно и неограничено бъдещо използване на сума, предоставена на разположение на заявителя от трето лице.
30
В този контекст запитващата юрисдикция иска също да се установи, от една страна, дали условията, изведени от Kúria (Върховен съд), противоречат на член 7, параграф 1, буква д) от Директива 2016/801, и по-специално дали, за да се провери дали са изпълнени установените в тази разпоредба условия, е от решаващо значение да се установи дали придобиването на парична сума от заявителя е окончателно, тоест дали той я е получил като дарение или като заем, или е достатъчно, за да бъде изпълнено условието за достатъчно средства, лицето, осигуряващо тази финансова подкрепа, да направи декларация, в която уточнява, че предоставя паричната сума за покриване на разходите за издръжка на посочения заявител. От друга страна, тази юрисдикция иска да се установи какво е значението за делото, с което е сезирана, на принципа на предимство на правото на Съюза, като се има предвид, че всички тези допълнителни изисквания не са наложени от националния законодател, а произтичат от практиката на върховен съд, чиито решения са обвързващи и не подлежат на обжалване.
31
В това отношение, като се позовава на практиката на Съда, запитващата юрисдикция иска да се установи дали налагането на условия за прием, които са допълнителни спрямо предвидените в Директива 2016/801, не може да противоречи на преследваните с тази директива цели, които се състоят в насърчаване на мобилността на гражданите на трети държави с цел упражняване на доброволческа дейност в Съюза, както и на правната сигурност, подчертана в съображение 2 от посочената директива, на справедливото третиране, посочено в съображение 54 от нея, и освен това на свободното движение и пребиваване, както и на правото на ефективни правни средства за защита и на справедлив съдебен процес, залегнали съответно в членове 45 и 47 от Хартата и посочени в съображение 61 от същата директива.
32
Накрая, запитващата юрисдикция иска да се установи дали правото на ефективни правни средства за защита и изискването за справедлив съдебен процес във връзка със съображение 42 от Директива 2016/801 не допускат процедура по разглеждане на заявление за издаване на разрешение за пребиваване, която задължава компетентните органи да проверят декларацията, направена от съответния гражданин на трета държава относно правното основание, по силата на което му е предоставена финансовата подкрепа, и приложените към тази декларация доказателствени документи, без този гражданин на трета държава да е бил уведомен в хода на административното производство, че за да се приеме, че условието за достатъчно средства е изпълнено, е необходимо неговите декларации, както и тези на лицето, което по този начин му оказва финансова подкрепа, да са последователни или да може за целите на установяването на това условие да бъде поканен да представи в това отношение допълнителни декларации и доказателствени документи.
33
При тези обстоятелства Fővárosi Törvényszék (Будапещенски градски съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Предвид целите, определени в съображения 2 и 41, член 1, буква а) и член 4, параграф 1 от [Директива 2016/801], съвместима ли е със свободата на преценка на държавите членки, предоставена с член 7, параграф 1, буква д) от тази директива, практика на държава членка, съгласно която, за да се приеме, че заявителят, гражданин на трета държава, който възнамерява да участва в доброволческа дейност, разполага със средства за издръжка — след като е доказал, че негов роднина, който не се счита за член на семейството, може да предостави и предоставя от своя законно придобит доход чрез редовни преводи необходимите средства за издръжка, които са достатъчни за издръжката на заявителя и за неговото връщане — се изисква като допълнително условие този заявител да уточни дали получената сума представлява доход или имущество и освен това да докаже с документи правното основание за получаването на този доход или имущество и това че може окончателно и неограничено да се разпорежда със средствата или с имуществото като със свои?
2)
С оглед на принципа на предимство на правото на Съюза, на принципа на справедливо третиране по член 79 ДФЕС, на принципа на свободно пребиваване, прогласен в член 45 от [Хартата], на правото на ефективни правни средства за защита и на справедлив съдебен процес, признато в член 47 от Хартата, както и с оглед на съображения 54 и 61 от [Директива 2016/801], и по-специално на принципа на правна сигурност, от значение ли е за отговора на първия преюдициален въпрос обстоятелството, че като цяло националната правна уредба, която урежда разрешенията за пребиваване, не предвижда посочените в първия преюдициален въпрос условия, съответно такива условия са въведени не от законодателя, а при прилагането на правото от върховния съдебен орган на държавата членка, което следва да служи като задължителна съдебна практика?
3)
Предвид обстоятелството, че при прилагането на националното право с цел да се констатира наличието на достатъчно средства за издръжка са необходими също и декларацията и документите във връзка с посочените по-горе изискуеми условия, трябва ли в разглеждания случай член 7, параграф 1, буква д) от [Директива 2016/801] — с оглед на установеното в член 79 ДФЕС задължение за справедливо третиране, на правото на ефективни правни средства за защита и на справедлив съдебен процес, признато в член 47 от Хартата, на изискването за правна сигурност, споменато в съображение 2 от Директива 2016/801, и на посоченото в съображения 41 и 42 от тази директива по отношение на процесуалните гаранции — да се тълкува в смисъл, че съвместима с правната уредба е само практика на държава членка, съгласно която от заявителя се изисква, след като бъде предупреден за съответните правни последици, да декларира и докаже по непротиворечив и последователен начин изпълнението на счетените за необходими допълнителни условия, а заявлението за разрешение за пребиваване може да бъде отхвърлено поради недоказване на изпълнението на въведените със съдебната практика условия, единствено ако съответно са спазени правата на заинтересованото лице и процесуалните гаранции?“.
По преюдициалните въпроси
По допустимостта
34
Унгарското правителство счита, че преюдициалното запитване е недопустимо, тъй като спорът в главното производство не попада в приложното поле на Директива 2016/801.
35
Първо, от формална гледна точка OS не уточнявал, че заявлението за подновяване има за цел „упражняването на доброволческа дейност“. Всъщност това заявление формално било подадено за пребиваване „с друга цел“.
36
Второ, както предвижда член 2, параграф 1 от тази директива във връзка със съображение 21 от нея, унгарският законодател решил да приложи посочената директива по отношение на гражданите на трети държави, които кандидатстват да бъдат приети на територията на тази държава членка с цел доброволческа дейност извън рамките на Европейската доброволческа служба.
37
В този случай обаче унгарското правителство твърди, че в съответствие със свободата на преценка, предоставена на държавите членки с член 14, параграф 1, буква а) от същата директива, националната правна уредба изисква приемащата организация, в рамките на която се предвижда упражняването на доброволческа дейност, да изпълни задължение за деклариране. В случая обаче това не било така по отношение на сдружението, в рамките на което OS извършвал такава дейност.
38
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика въпросите, които са свързани с тълкуването на правото на Съюза и са поставени от националния съд в нормативната и фактическа рамка, която той определя съгласно своите собствени правомощия и проверката на чиято точност не е задача на Съда, се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправено от национална юрисдикция запитване само ако е очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 12 септември 2024 г., Sagrario, C‑63/23, EU:C:2024:739, т. 66 и цитираната съдебна практика).
39
В случая обаче, както е видно от акта за преюдициално запитване и както признава унгарското правителство в съдебното заседание пред Съда, спорът в главното производство се отнася до решение, с което компетентните органи са отхвърлили подаденото от OS заявление за подновяване, с мотива че не е изпълнено условието за достатъчно средства, предвидено в Директива 2016/801, така както е транспонирана в унгарския правен ред, което условие е предмет на въпросите, които запитващата юрисдикция отправя до Съда.
40
При тези обстоятелства не изглежда очевидно, че поисканото тълкуване на правото на Съюза не би имало никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство.
41
Следователно преюдициалното запитване е допустимо.
По същество
42
С въпросите си, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 7, параграф 1, буква д) от Директива 2016/801 и принципът на предимство на правото на Съюза трябва да се тълкуват в смисъл, че
–
от една страна, член 7, параграф 1, буква д) от тази директива не допуска национална практика, която в случая на гражданин на трета държава, който е подал заявление за разрешение за пребиваване с цел доброволческа дейност, изисква, за да се приеме, че е изпълнено предвиденото в тази разпоредба условие за достатъчно средства, при условие че съответните декларации са последователни, този гражданин да докаже, че са изпълнени някои специфични критерии, свързани с определянето на тези средства като представляващи доходи или имущество, с правното основание, по силата на което е придобил посочените средства, както и с факта, че ще се разпорежда с тях окончателно и неограничено като със свои, и
–
от друга страна, с оглед на принципа на предимство на правото на Съюза това е така и когато тези изисквания произтичат от практиката на национален върховен съд, чиито решения имат силата на задължителна съдебна практика.
43
На първо място, що се отнася до условията, свързани с издаването на разрешение за пребиваване на основание на Директива 2016/801, следва да се припомни, че съгласно член 5, параграф 3 от нея гражданин на трета държава, който е подал заявление за прием на територията на държава членка, има право на разрешение за пребиваване в нея, ако отговаря, от една страна, на общите условия, определени в член 7 от тази директива, и от друга страна, на специалните условия, приложими в зависимост от вида на подаденото заявление, в случая — на условията, предвидени в член 14 от посочената директива за заявленията за прием с цел доброволческа дейност.
44
От това следва, че съгласно този член 5, параграф 3 държавите членки са длъжни да издадат разрешение за пребиваване с цел доброволческа дейност на заявител, който отговаря на изискванията, предвидени в членове 7 и 14 от Директива 2016/801 (вж. по аналогия решение от 29 юли 2024 г., Perle, C‑14/23, EU:C:2024:647, т. 35 и цитираната съдебна практика).
45
Следователно не е позволено на държавите членки да въвеждат по отношение на приема на граждани на трети държави с цел доброволческа дейност допълнителни условия, които да се добавят към предвидените в членове 7 и 14 (вж. по аналогия решение от 10 септември 2014 г., Ben Alaya, C‑491/13, EU:C:2014:2187, т. 30).
46
От това следва, че за да се отговори на въпросите на запитващата юрисдикция, следва да се уточни какво обхваща понятието „средства“ по смисъла на член 7, параграф 1, буква д), и по-специално да се определи дали то зависи от специфични критерии, свързани с естеството на съответните средства, техния произход, правното основание, по силата на което гражданинът на трета държава се позовава на тях, или условията, съгласно които се разпорежда с тях.
47
В случая посоченият член 7, параграф 1, буква д) предвижда, че гражданинът на трета държава представя изискваното от съответната държава членка доказателство, че по време на планирания престой той ще разполага с достатъчно средства за покриване на разходите за издръжка, без да използва системата за социално подпомагане на държавата членка, както и на пътните разходи за връщане. В тази разпоредба се уточнява също, че оценката за наличието на достатъчно средства се основава на индивидуално разглеждане на случая и при нея се отчитат средствата, получени, inter alia, от безвъзмездна помощ, стипендия, действителен договор за работа или обвързващо предложение за работа, или от финансова гаранция на организация по програма за ученически обмен, организация, приемаща стажанти, организация, работеща по програма за доброволческа дейност, приемащо семейство или организация, посредник за наемане на работа като „au pair“.
48
Тъй като член 7, параграф 1, буква д) не съдържа никакво препращане към правото на държавите членки, използваното в тази разпоредба понятие „средства“ трябва да се счита за самостоятелно понятие на правото на Съюза и независимо от това какви квалификации се използват в държавите членки, да се тълкува еднакво на територията на Съюза, като се отчитат текстът на разглежданата разпоредба, както и контекстът, в който тя се вписва, и целите на правната уредба, от която тя е част (вж. по аналогия решение от 3 октомври 2019 г., X (Дългосрочно пребиваващи граждани — Стабилни, регулярни и достатъчни финансови ресурси), C‑302/18, EU:C:2019:830, т. 26 и цитираната съдебна практика).
49
Първо, що се отнася до текста на член 7, параграф 1, буква д) от Директива 2016/801, както следва от точка 47 от настоящото решение, тази разпоредба посочва редица средства, които могат да бъдат взети предвид, като например безвъзмездна помощ, стипендия или финансова гаранция на организация, работеща по програма за доброволческа дейност. Неизчерпателният характер на този списък, изразен с израза „inter alia“, показва, че законодателят на Съюза е искал да придаде широк обхват на понятието „средства“ и следователно не е счел, че за да се прецени дали е изпълнено условието за достатъчно средства, следва да се изключат някои от тях.
50
Тази констатация се потвърждава от изискването, съгласно което по силата на тази разпоредба оценката за наличието на достатъчно средства се основава на индивидуално разглеждане на конкретния случай. От това следва, че предметът на такава оценка трябва да се ограничи до проверка дали съответният гражданин на трета държава е в състояние да разполага по време на планирания престой с достатъчно средства, за да покрие разходите си за издръжка, без да използва системата за социално подпомагане на съответната държава членка, както и пътните си разходи за връщане, без да е необходимо освен това да се проверява дали въпросните средства отговарят на специфични критерии, по-специално що се отнася до тяхното естество, техния произход или условията, при които съответният гражданин на трета държава разполага с тях.
51
Освен това в рамките на това индивидуално разглеждане член 7, параграф 1, буква д) от Директива 2016/801 предвижда вземането предвид на средства, чието съществуване е установено с финансова гаранция, издадена по-специално от организация, работеща по програма за доброволческа дейност. От това следва, че тази разпоредба не задължава съответния гражданин на трета държава да докаже, че може да разполага с такива средства окончателно и неограничено, както, когато става въпрос за собствен доход или имущество.
52
Следователно текстът на тази разпоредба показва, че изпълнението на условието за достатъчно средства не зависи от това дали средствата, с които съответният гражданин на трета държава ще разполага по време на планирания престой, представляват доход или имущество, от правното основание, по силата на което е придобил тези средства, или от факта, че ще може да се разпорежда с тях окончателно и неограничено като със свои. Такива критерии биха представлявали допълнителни условия, които държавите членки не могат да установяват, както бе припомнено в точка 45 от настоящото решение.
53
Второ, това тълкуване се потвърждава от контекста, в който се вписва Директива 2016/801 и неразделна част от който са актовете на правото на Съюза, които поставят правото на пребиваване на територията на държава членка в зависимост от изпълнението на условие за „средства“, аналогично на предвиденото в член 7, параграф 1, буква д) от тази директива.
54
В това отношение следва да се отбележи, че член 7, параграф 1, буква б) от Директива 2004/38 предвижда, че всеки гражданин на Съюза има право да пребивава на територията на друга държава членка за срок, по-дълъг от три месеца, по-специално ако притежава достатъчно средства за себе си и за членовете на семейството си, с цел да не се превърне в тежест за системата за социално подпомагане на приемащата държава членка през времето си на пребиваване.
55
В това отношение, както следва от практиката на Съда, съдържащият се в тази разпоредба израз „притежават достатъчно средства“, трябва да се тълкува в смисъл, че е достатъчно гражданите на Съюза да имат такива средства на свое разположение и че не се поставят каквито и да било изисквания относно произхода на средствата, които могат да са предоставени в частност от гражданин на трета държава (вж. в този смисъл решение от 16 юли 2015 г., Singh и др., C‑218/14, EU:C:2015:476, т. 74 и цитираната съдебна практика).
56
По-специално условието за достатъчно средства, предвидено в член 7, параграф 1, буква б) от Директива 2004/38, не изисква самото заинтересовано лице да разполага с такива средства, тъй като Съдът по-специално е постановил, че то може да се ползва от средствата на придружаващ го член на семейството (вж. в този смисъл решение от 16 юли 2015 г., Singh и др., C‑218/14, EU:C:2015:476, т. 75 и цитираната съдебна практика).
57
По същия начин член 5, параграф 1, буква а) от Директива 2003/109, който се отнася до условията, свързани с получаването на статут на дългосрочно пребиваващ на територията на държава членка, предвижда по-специално че последната трябва да изисква от гражданина на трета страна да представи доказателство, че разполага за себе си и за членовете на своето семейство на негова издръжка със стабилни и редовни доходи, достатъчни за покриване на собствената му и тази на членовете на семейството му издръжка, без да се прибягва до системата за социално подпомагане на съответната държава членка.
58
От практиката на Съда обаче следва, че произходът на посочените в тази разпоредба средства не е определящ критерий за съответната държава членка, за да се провери дали те отговарят на предвидените в тази разпоредба условия (вж. в този смисъл решение от 3 октомври 2019 г., X (Дългосрочно пребиваващи граждани — Стабилни, регулярни и достатъчни финансови ресурси), C‑302/18, EU:C:2019:830, т. 41).
59
По-специално Съдът е постановил, че понятието „средства“, посочено в член 5, параграф 1, буква а) от Директива 2003/109, не се отнася единствено до „собствените средства“ на кандидата за статут на дългосрочно пребиваващ, а може да обхваща и средствата, предоставени на разположение на този кандидат от трето лице, доколкото с оглед на индивидуалното положение на съответния кандидат те се считат за отговарящи на условията, предвидени в тази разпоредба (вж. в този смисъл решение от 3 октомври 2019 г., X (Дългосрочно пребиваващи граждани — Стабилни, регулярни и достатъчни финансови ресурси), C‑302/18, EU:C:2019:830, т. 44).
60
Следователно член 7, параграф 1, буква б) от Директива 2004/38 и член 5, параграф 1, буква а) от Директива 2003/109, както са тълкувани от Съда, потвърждават, че за да се прецени по аналогия дали е изпълнено условието за достатъчно средства, предвидено в член 7, параграф 1, буква д) от Директива 2016/801, релевантните в това отношение средства не зависят от изпълнението на някои специфични критерии, свързани с определянето на тези средства като представляващи доход или имущество, с правното основание, по силата на което съответният гражданин на трета държава ги е придобил, както и с факта, че се разпорежда с тях окончателно и неограничено като със свои.
61
Трето, преследваните с Директива 2016/801 цели също подкрепят това тълкуване на член 7, параграф 1, буква д) от тази директива.
62
Всъщност в съображение 3 от посочената директива се посочва по-специално, че имиграцията от държави извън Съюза е един от източниците на висококвалифицирани хора и че тези хора играят важна роля във формирането на основния ресурс на Съюза, а именно човешкия капитал, и за осигуряване на интелигентен, устойчив и приобщаващ растеж.
63
Освен това съгласно съображение 20 от Директива 2016/801 тя има за цел да е в подкрепа на целите на Европейската доброволческа служба за развитие на солидарността, взаимното разбирателство и толерантността между младите хора и обществата, в които живеят, като същевременно допринася за засилване на социалното сближаване и насърчаване на активното гражданско поведение на младите хора. Освен това в съображение 21 от тази директива се посочва, че държавите членки следва да имат възможност да прилагат разпоредбите на посочената директива по отношение на ученици, доброволци, различни от тези по линия на Европейската доброволческа служба, и работещи като „au pair“, за да се улеснят влизането и пребиваването им и за да се гарантират правата им.
64
От това следва, както по същество подчертава генералният адвокат в точка 48 от заключението си, че целта на Директива 2016/801 е да улесни влизането и пребиваването, в случая, на доброволци, стига тези лица да разполагат с необходимите средства, за да не се превърнат в тежест за съответната държава членка, и по-специално за нейната система за социално подпомагане.
65
За постигането на последната цел обаче е достатъчно гражданинът на трета държава, който е подал заявление за издаване на разрешение за пребиваване, по-специално с цел доброволческа дейност, да докаже, че ще разполага с достатъчно средства по време на планирания престой. В това отношение специфичните критерии, свързани с въпроса дали тези средства представляват доход или имущество, с правното основание, по силата на което този гражданин може да се позове на тях, или с факта, че посоченият гражданин разполага с тях окончателно и неограничено като със свои, сами по себе си са ирелевантни. Да се поставят посочените средства в зависимост от изпълнението на такива критерии, за да се прецени дали е изпълнено условието за достатъчно средства, би означавало да се въведат допълнителни условия, които да се добавят към предвидените в член 7, параграф 1, буква д) от тази директива и по този начин да възпрепятстват постигането на целите, които посочената директива се стреми да постигне.
66
В случая от преписката, с която разполага Съдът, е видно, че декларациите на OS относно разглежданите в главното производство средства са се различавали, тъй като тези средства са били квалифицирани от заинтересованото лице ту като заем, ту като дарение. Следва обаче да се отбележи, че освен ако запитващата юрисдикция не установи друго, фактът, че OS евентуално ще трябва да възстанови сумите, предоставени от неговия чичо, след приключване на доброволческата дейност, е без значение за това дали той ще разполага с достатъчно средства по време на планирания престой за тази цел на територията на съответната държава членка.
67
От всички изложени по-горе съображения следва, че въпросът дали условието за достатъчно средства е изпълнено не може да зависи от това съответният гражданин на трета държава да докаже, че са изпълнени някои специфични критерии, свързани с определянето на тези средства като представляващи доход или имущество, с правното основание, по силата на което е придобил тези средства, както и с факта, че се разпорежда с тях окончателно и неограничено като със свои, тъй като това би означавало условието за достатъчно средства да бъде подчинено на изисквания, които надхвърлят предвидените в член 7, параграф 1, буква д) от Директива 2016/801.
68
На второ място, съмненията на запитващата юрисдикция се отнасят и до доказателствената стойност на доказателствата в подкрепа на изпълнението на условието за достатъчно средства, и по-специално до значението, което следва да се придаде при преценката на това условие на последователността на декларациите в това отношение, когато съответният гражданин на трета държава не е бил предупреден, че заявлението му за издаване на разрешение за пребиваване с цел доброволческа дейност може да бъде отхвърлено само поради мотива, че липсва последователност на тези декларации.
69
В това отношение, както отбелязва и генералният адвокат в точка 54 от заключението си, изпълнението на условието за достатъчно средства може да зависи от представянето на определени доказателства от съответния гражданин на трета държава само доколкото тези доказателства се отнасят до свързаните с това условие изисквания, а не до допълнителни изисквания, които надхвърлят изискванията по член 7, параграф 1, буква д) от Директива 2016/801.
70
В случая следва да се отбележи, че макар естеството на средствата, с които разполага съответният гражданин на трета държава, правното основание, по силата на което се позовава, и условията на това разполагане със средства, сами по себе си да не могат да представляват допълнителни изисквания, на които да бъде подчинено изпълнението на условието за достатъчно средства, това не променя факта, че подобни съображения могат да представляват релевантни доказателства в рамките на преценката дали това условие е изпълнено.
71
В този контекст е важно също да се подчертае, че Съдът е постановил, че в случая на лице, което е подало заявление за разрешение за пребиваване с цел образование по силата на Директива 2016/801, несъответствията в декларациите относно проекта за обучение могат да представляват едно от обективните обстоятелства, допринасящи за установяването на злоупотреба, стига да са достатъчно явни и да се преценяват с оглед на всички конкретни обстоятелства по случая (вж. в този смисъл решение от 29 юли 2024 г., Perle, C‑14/23, EU:C:2024:647, т. 53).
72
От тези съображения следва, че в рамките на заявление за прием на основание Директива 2016/801 непоследователността в декларациите относно средствата, с които съответният гражданин на трета държава ще разполага, могат да представляват индикация, позволяваща да се установи положение, при което не са изпълнени предвидените в тази директива условия, що се отнася по-специално до издаването на разрешение за пребиваване за целите на доброволческа дейност.
73
Що се отнася до такава непоследователност, впрочем не може да се изисква от държавите членки предварително да предупредят гражданите на трети държави, които подават заявление за прием на тяхна територия, че липсата на последователност в декларациите, направени в подкрепа на заявлението им, може да доведе до отказ да се предостави исканото разрешение за пребиваване.
74
При това положение следва да се припомни, че член 34, параграф 3 от Директива 2016/801 предвижда по-специално, че ако информацията или документите, представени в подкрепа на заявлението, са непълни, компетентните органи трябва да уведомят заявителя в разумен срок за изискваната допълнителна информация и да му определят разумен краен срок за представянето ѝ. Следователно, както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 63 от заключението си, когато поради евентуална непоследователност в декларациите, направени в хода на процедурата по разглеждане, се окаже, че липсва необходимата информация, за да се прецени дали е изпълнено условието за достатъчно средства, на заявителя трябва да се даде разумна възможност да предостави тази информация.
75
В това отношение следва да се уточни, че подобна непоследователност не може да е пречка за предоставянето на разрешение за пребиваване, когато от индивидуалното разглеждане на конкретния случай, както се изисква в член 7, параграф 1, буква д) от Директива 2016/801, е видно, че въпреки нея съответният гражданин на трета държава ще разполага с достатъчно средства по време на планирания престой, така че да отговаря на условието за достатъчно средства.
76
Следователно констатацията за непоследователност в декларациите на заявителя относно средствата, с които той ще разполага по време на планирания престой, по принцип не е достатъчна, за да обоснове отказа да му бъде издадено исканото разрешение за пребиваване, освен ако от такава непоследователност ясно личи, че условието за достатъчно средства не е изпълнено.
77
Всъщност отказът да се предостави исканото разрешение за пребиваване с единствения мотив, че декларациите относно средствата, с които заявителят ще разполага по време на планирания престой, са се различавали в хода на административната процедура, би означавало, противно на изискваното в член 5, параграф 3 от Директива 2016/801, такова предоставяне да се постави в зависимост от спазването на допълнителни условия, които биха се добавили към предвидените в тази директива, което не е позволено на държавите членки, както бе припомнено в точка 45 от настоящото решение.
78
На трето място, запитващата юрисдикция иска да се установи какво е значението за делото в главното производство на принципа на предимство на правото на Съюза, доколкото изискванията относно, от една страна, определянето на средствата, декларирани от съответния гражданин на трета държава като представляващи доход или имущество, правното основание, по силата на което е придобил тези средства, както и факта, че ще се разпорежда с тях окончателно и неограничено като със свои, и от друга страна, относно последователността на неговите декларации в тези различни отношения, произтичат от практиката на национален върховен съд, чиито решения имат силата на задължителна съдебна практика.
79
Съгласно постоянната съдебна практика принципът на предимство на правото на Съюза утвърждава върховенството на правото на Съюза над правото на държавите членки. Този принцип съответно задължава всички институции на държавите членки да осигурят пълното действие на различните норми на Съюза, като правото на държавите членки не може да накърнява признатото действие на тези различни норми на територията на посочените държави. От това следва, че по силата на принципа на предимство на правото на Съюза позоваването от държава членка на разпоредби на националното право, макар и да са конституционни, не би могло да засегне единството и ефективността на правото на Съюза (решение от 11 януари 2024 г., Global Ink Trade, C‑537/22, EU:C:2024:6, т. 23 и цитираната съдебна практика).
80
В този контекст следва да се отбележи, че след като упражни правото си по член 267 ДФЕС, при решаването на спора, с който е сезиран, националният съд е обвързан от даденото от Съда тълкуване на разпоредбите на правото на Съюза и следователно трябва евентуално да не се съобрази с изводите на висшестоящия национален съд, ако въз основа на даденото от Съда тълкуване намира, че тези изводи не са в съответствие с правото на Съюза, като при необходимост остави без приложение националната норма, която го задължава да се съобразява с актовете на този висшестоящ съд (решение от 11 януари 2024 г., Global Ink Trade, C‑537/22, EU:C:2024:6, т. 24 и цитираната съдебна практика).
81
При това положение изискването да се гарантира пълното действие на правото на Съюза включва и задължението на този национален съд при необходимост да измени постоянната съдебна практика, ако тя се основава на тълкуване на националното право, което е несъвместимо с правото на Съюза (решение от 11 януари 2024 г., Global Ink Trade, C‑537/22, EU:C:2024:6, т. 25 и цитираната съдебна практика).
82
Следователно в настоящия случай при решаването на спора в главното производство запитващата юрисдикция е обвързана от даденото от Съда тълкуване на правото на Съюза и ще трябва евентуално да не се съобрази с изводите, произтичащи от практиката на Kúria (Върховен съд), независимо от факта, че по силата на националното право тя по принцип е длъжна да се съобрази с нея, ако тази юрисдикция смята, че с оглед на това тълкуване посочените изводи не са в съответствие с правото на Съюза.
83
С оглед на всички изложени по-горе съображения на преюдициалните въпроси следва да се отговори, че член 7, параграф 1, буква д) от Директива 2016/801 и принципът на предимство на правото на Съюза трябва да се тълкуват в смисъл, че:
–
от една страна, член 7, параграф 1, буква д) от тази директива не допуска национална практика, която в случая на гражданин на трета държава, който е подал заявление за разрешение за пребиваване с цел доброволческа дейност, изисква, за да се приеме, че е изпълнено предвиденото в тази разпоредба условие за достатъчно средства, при условие че съответните декларации са последователни, този гражданин да докаже, че са изпълнени някои специфични критерии, свързани с определянето на тези средства като представляващи доходи или имущество, с правното основание, по силата на което е придобил посочените средства, както и с факта, че ще се разпорежда с тях окончателно и неограничено като със свои, и
–
от друга страна, с оглед на принципа на предимство на правото на Съюза това е така и когато тези изисквания произтичат от практиката на национален върховен съд, чиито решения имат силата на задължителна съдебна практика.
По съдебните разноски
84
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:
Член 7, параграф 1, буква д) от Директива (EС) 2016/801 на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2016 година относно условията за влизане и пребиваване на граждани на трети държави с цел провеждане на научно изследване, следване, стаж, доброволческа дейност, програми за ученически обмен или образователни проекти и работа по програми „au pair“, и принципът на предимство на правото на Съюза
трябва да се тълкуват в смисъл, че
–
от една страна, член 7, параграф 1, буква д) от тази директива не допуска национална практика, която в случая на гражданин на трета държава, който е подал заявление за разрешение за пребиваване с цел доброволческа дейност, изисква, за да се приеме, че е изпълнено предвиденото в тази разпоредба условие за достатъчно средства, при условие че съответните декларации са последователни, този гражданин да докаже, че са изпълнени някои специфични критерии, свързани с определянето на тези средства като представляващи доходи или имущество, с правното основание, по силата на което е придобил посочените средства, както и с факта, че ще се разпорежда с тях окончателно и неограничено като със свои, и
–
от друга страна, с оглед на принципа на предимство на правото на Съюза това е така и когато тези изисквания произтичат от практиката на национален върховен съд, чиито решения имат силата на задължителна съдебна практика.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: унгарски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.