Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
JEAN RICHARD DE LA TOUR
представено на 22 януари 2026 година(1)
Дело C‑583/24 [Tagu](i)
Наказателно производство
срещу
DZ,
при участието на:
Openbaar Ministerie
(Преюдициално запитване, отправено от Rechtbank Amsterdam (Първоинстанционен
съд Амстердам, Нидерландия)
„ Преюдициално запитване — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Европейска заповед за арест — Рамково решение 2002/584/ПВР — Член 1, параграф 3 — Рамково решение 2004/757/ПВР — Член 2, параграф 1, буква a) и параграф 2 — Член 4, параграф 1 и параграф 2, буква б) — Минимални разпоредби относно съставните елементи на наказуемите деяния и прилаганите наказания в областта на трафика на наркотици — Харта на основните права на Европейския съюз — Член 49, параграф 3 — Пропорционалност на наказанията — Контрол от страна на съдебния орган на изпълняващата държава членка “
I.      Въведение
1.        За вземането предвид на принципа на пропорционалност от издаващите и изпълняващите съдебни органи при прилагането на Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки(2), изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 година(3), вече е писано много, несъмнено и поради мълчанието на Рамково решение 2002/584 по този въпрос(4).
2.        Всъщност това рамково решение не съдържа изрично изискване за съдебните органи на държавите членки да спазват принципа на пропорционалност при неговото прилагане(5). За да бъде компенсирано това мълчание, въпросното
изискване е формулирано в различните наръчници за издаването и изпълнението на европейска заповед за арест(6), както и от Европейския парламент(7).
3.        В своя наръчник от 2023 година Комисията посочва, че европейската заповед за арест „следва винаги да е пропорционална на преследваната с нея цел“(8). От тази гледна точка издаващите съдебни органи „следва да преценят дали вместо издаване на [европейска заповед за арест] биха могли да се приложат други мерки за съдебно сътрудничество“, доколкото такива мерки биха могли да бъдат „ефективни, но по-малко принудителни“. В по-общ смисъл Комисията подчертава, че „извършването на проверка за пропорционалност преди да бъде издадена [европейска заповед за арест] може да укрепи взаимното доверие между компетентните органи на държавите членки“, което допринася за „ефикасното функциониране на [европейската заповед за арест] навсякъде в [Европейския съюз]“(9).
4.        Следователно, макар да не е посочено изрично в Рамково решение 2002/584, изискването за пропорционалност е присъщо на установения с това рамково решение процес по предаване. Впрочем не може да бъде другояче, тъй като съгласно член 5, параграф 4 ДЕС „[п]о силата на принципа на пропорционалност, съдържанието и формата на дейност на Съюза не надхвърлят необходимото за постигане на целите на Договорите“. Ето защо, като се имат предвид последиците от европейската заповед за арест за правата на издирваните лица и за да се гарантира ефективността и бързината на процедурите за предаване, е особено важно издаващите съдебни органи във всеки отделен случай да преценяват внимателно и с известна сдържаност дали такава заповед е необходима.
5.        Самият Съд, подтикнат от няколко от своите генерални адвокати(10), подчертава необходимостта издаващият съдебен орган да извършва контрол за пропорционалност. Всъщност, при положение че издаването на европейска заповед за арест може да доведе до задържането на посоченото в нея лице, и следователно да накърни личната му свобода, според Съда съдебният орган, който възнамерява да издаде европейска заповед за арест, трябва с оглед на особеностите на случая да извърши преценка по въпроса за пропорционалността на издаването ѝ(11). В това отношение Съдът, изглежда, прави разграничение в зависимост от това дали европейската заповед за арест е издадена за целите на наказателното преследване или за целите на изпълнението на наказание, тъй като уточнява, че в последната хипотеза пропорционалността на тази заповед произтича от произнесената присъда, с която, както следва от член 2, параграф 1 от Рамково решение 2002/584, трябва да се налага наказание лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, за не по-малко от четири месеца(12).
6.        Що се отнася до изпълняващия съдебен орган, от практиката на Съда не следва, че той е длъжен да проверява
пропорционалността на европейската заповед за арест, която трябва да изпълни(13).
7.        Впрочем в Наръчника от 2023 г. Комисията подчертава, че проверката на пропорционалността на европейска заповед за арест е задача единствено на издаващия съдебен орган. В това отношение тя отбелязва, че в Рамково решение 2002/584 „не се предвижда възможност за оценка на пропорционалността на [европейска заповед за арест] от изпълняващата държава членка“. Според тази институция това е „в съответствие с принципа за взаимно признаване“. Ако обаче изпълняващият съдебен орган има сериозни опасения във връзка с пропорционалността на европейската заповед за арест, следва да се предпочете „пряка комуникация“ между този орган и издаващия съдебен орган, за да се намери „по-подходящо решение“(14). Комисията счита това за допустимо само при „извънредни обстоятелства“(15).
8.        След тези уточнения като начало следва да се подчертае, че отправеното
преюдициално запитване приканва Съда да разгледа от особен ъгъл проблематиката, свързана с пропорционалността в рамките на механизма за предаване, въпреки че, както ще обясня по-нататък, въпросът за разпределението на проверките, които трябва да бъдат направени съответно от издаващите и от изпълняващите съдебни органи, също е в центъра на правния дебат.
9.        Следователно по това запитване Съдът трябва да се произнесе по въпроса дали изпълняващият съдебен орган може (и евентуално при какви условия) да откаже да изпълни европейска заповед за арест, издадена за целите на изпълнението на наказание лишаване от свобода, когато счита, че предаването на издирваното лице би създало риск
от нарушение на принципа на пропорционалност на наказанията, закрепен в член 49, параграф 3 от Хартата на основните права на Европейския съюз(16). През тази призма
предмет на разглеждане е
не толкова проверката за спазването на принципа на пропорционалност на етапа на издаване на европейската заповед за арест, колкото проверката за спазването на този принцип на етапа на изпълнението на тази заповед, що се отнася до наложеното в издаващата държава членка наказание, по отношение на което европейската заповед за арест е само процесуалният инструмент за неговото изпълнение(17).
10.      По-конкретно, преюдициалното запитване по настоящото дело се отнася до тълкуването на член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584 във връзка с член 49, параграф 3 от Хартата, както и с член 2, параграфи 1 и 2, член 4, параграфи 1 и 2 и член 5 от Рамково решение 2004/757/ПВР на Съвета от 25 октомври 2004 година за установяване на минималните разпоредби относно съставните елементи на наказуемите деяния и прилаганите наказания в областта на трафика на наркотици(18).
11.      Запитването е отправено в рамките на наказателно производство, образувано срещу DZ във връзка с европейска заповед за арест, издадена срещу него за целите на изпълнението на влязло в сила наказание лишаване от свобода за срок от седем години за престъпление, изразяващо се във внос в Румъния на „рискови и високорискови“ наркотични вещества.
12.      В този контекст следва да се определи дали и евентуално в каква степен и при какви условия изпълняващият съдебен орган може да откаже предаването на DZ, когато счита, че такова наказание е непропорционално и че изпълнението на европейската заповед за арест съответно би нарушило принципа на пропорционалност на наказанията, закрепен в член 49, параграф 3 от Хартата. По-специално, длъжен ли е този орган да извърши двуетапна проверка, за да може да откаже това предаване на основание член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584? При утвърдителен отговор, какво конкретно съдържание следва да има всеки от двата етапа на тази проверка?
II.    Фактите по делото в главното производство и преюдициалните въпроси
13.      На 9 януари 2024 г. Judecătoria Constanța (Районен съд Констанца, Румъния) издава европейска заповед за арест срещу DZ. Rechtbank Amsterdam (Първоинстанционен
съд Амстердам, Нидерландия), който е запитващата юрисдикция, в качеството си на изпълняващ съдебен орган трябва да се произнесе по изпълнението на тази заповед. Тази юрисдикция счита, че не е налице нито една от посочените в членове 3, 4 и 4а от Рамково решение 2002/584 хипотези, при които не се допуска изпълнение.
14.      Европейската заповед за арест е издадена с цел да се изпълни наказание лишаване от свобода за срок от седем години, влязло в сила вследствие на решение
от 20 декември 2023 г. на Curtea de Apel Constanța (Апелативен съд Констанца, Румъния), постановено
в производство, в което DZ се е явил лично(19). Запитващата юрисдикция посочва, че от тази заповед е видно, че DZ е осъден за извършването, в съучастие със съпругата си, на незаконен внос в Румъния на три грама канабис и на четири хапчета със съставката метилендиоксиметаамфетамин (MDMA). Тази юрисдикция уточнява, че това деяние е инкриминирано в Румъния по силата на член 3 от Legea nr. 143/2000 privind prevenirea și combaterea traficului și consumului ilicit de droguri (Закон № 143/2000 за предотвратяване и борба с незаконния трафик и употреба на наркотични вещества)(20) от 26 юли 2000 г., в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „Закон № 143/2000“)(21), и на основание член 46, параграф 2 от Codul penal (Наказателен кодекс)(22). В румънското право става въпрос за едно и също престъпление, а именно „внос в страната на рискови и високорискови наркотични вещества“.
15.      Запитващата юрисдикция уточнява
още, че доколкото се отнася до „високорисковите“ наркотични вещества, член 3 от Закон № 143/200 прилага член 4, параграф 2, буква б) от Рамково решение 2004/757/ПВР(23). Последната разпоредба задължава държавите членки да предвидят наказание лишаване от свобода с максимален срок не по-малко от пет до десет години, а от допълнителната информация, предоставена от издаващия съдебен орган и от румънското бюро на Агенцията на Европейския съюз за сътрудничество в областта на наказателното правосъдие (Евроюст), е видно, че към момента на извършването на деянието престъплението „внос в страната на рискови и високорискови наркотични вещества“ е било наказуемо с лишаване от свобода за срок от минимум седем години.
16.      С оглед на количествата наркотични вещества, посочени в европейската заповед за арест, и на обяснението на DZ в съдебното заседание пред запитващата юрисдикция, а именно че наркотичните вещества са били предназначени за лична употреба от неговата съпруга, която ги използва за облекчаване на болка(24), тази юрисдикция констатира, че става въпрос за малки количества „рискови“ и „високорискови“ наркотични вещества за лична употреба. Във всеки случай посочената юрисдикция отбелязва, че DZ и съпругата му са притежавали тези малки количества наркотици, без да имат намерение да осъществяват трафик с тях.
17.      Румънското право предвиждало възможности за намаляване на наказанието, по-специално чрез отчитане на смекчаващи вината обстоятелства. В отговор на запитване обаче издаващият съдебен орган посочил, че по отношение на DZ липсват както отегчаващи обстоятелства, като например рецидив, така и смекчаващи обстоятелства. Дори и DZ да е отговарял на условията за намаляване на наказанието и наказанието да е било намалено, условното осъждане не би било приложимо поради срока
на това наказание. Всъщност според този орган, ако се приложи основание за намаляване на наказанието, срокът
му би бил четири години и осем месеца, което е повече от три години(25).
18.      Въз основа на това запитващата юрисдикция стига до извода, че към момента на извършване на деянието, извън обстоятелствата, които обосновават намаляване на наказанието, румънското законодателство изисква от съда да наложи в случай на осъдителна присъда за незаконен внос на „рискови и високорискови наркотични вещества“ минимално наказание от седем години лишаване от свобода, независимо дали деянието
се отнася до малко количество, както и дали е извършено с цел лична употреба, респ. без намерение за трафик.
19.      За сметка на това, стига да е приложимо едно или няколко законоустановени основания за намаляване на наказанието, тези разпоредби позволяват минималното наказание за внесени незаконно с цел лична употреба, респ. без намерение за трафик,
малки
количества „рискови и високорискови наркотични вещества“ да бъде намалено от съда наполовина (на основание член 15 от Закон № 143/26 от юли 2000 г.) или с максимум една трета (на основание едно или няколко други смекчаващи обстоятелства).
20.      Запитващата юрисдикция посочва, че адвокатът на DZ се противопоставя на предаването му с аргумента, че наложеното наказание лишаване от свобода е непропорционално и следователно противоречи на член 49, параграф 3 от Хартата. Тази юрисдикция счита, че с оглед на доводите на този адвокат минималното наказание, което по силата на румънското законодателство румънският наказателен съд може в случая да наложи
предвид ограничените законови възможности за намаляване на наказанието, повдига въпроси от гледна точка на посочения в тази разпоредба принцип на пропорционалност на наказанията.
21.      На първо място, според посочената юрисдикция се поставя въпросът дали, когато издирваното лице се позовава на реален риск от изпълнение на наказание, непропорционално спрямо престъплението, за което е издадена европейската заповед за арест, изпълняващият съдебен орган трябва да провери дали този риск може да е основание да се откаже предаване.
22.      В това отношение запитващата юрисдикция отбелязва, че не е сигурно дали от решение от 14 юли 2022 г., Procureur général près la Cour d’appel d’Angers(26), може да се направи извод, че е невъзможно позоваване на член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584 във връзка с член 49, параграф 3 от Хартата.
23.      На второ място, според тази юрисдикция възникват няколко допълнителни въпроса относно начина, по който изпълняващият съдебен орган трябва да прецени дали в издаващата държава членка съществува реален риск от изпълнение на непропорционално наказание, наложено с влязла в сила присъда.
24.      Ето защо следва да се разгледа
въпросът каква проверка трябва да извърши този орган в рамките на тази преценка и каква роля играе при тази проверка задължението за налагане на минимално наказание във връзка с възможностите за смекчаване на наказанието и условно осъждане съгласно правото на издаващата държава членка. Освен това, тъй като присъдата, с която на исканото лице е наложено наказанието лишаване от свобода, е влязла в сила, възниква въпросът дали евентуална гаранция от страна на органите на издаващата държава членка —
например, че исканото лице може да бъде помилвано или че все още може да подаде молба за отмяна на влязлата в сила присъда —
би могла да премахне реалния риск, на който то е изложено, от нарушение на член 49, параграф 3 от Хартата.
25.      При това положение
Rechtbank Amsterdam (Първоинстанционен
съд Амстердам) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Трябва ли член 1, параграф 3 от [Рамково решение 2002/584] във връзка с член 49, параграф 3 от [Хартата] и с член 2, параграф 1, буква a) и параграф 2, член 4, параграф 1 и параграф 2, буква б) и член 5 от Рамково решение [2004/757] да се тълкува в смисъл, че
когато исканото лице се противопоставя на
предаването, като в своя защита се позовава на обстоятелството, че е осъдено в издаващата държава членка с влязла в сила присъда на непропорционално минимално наказание лишаване от свобода за вноса на малки
количества наркотици за лична употреба или във всеки случай за вноса на малки количества наркотици без намерение за трафик на тези наркотици,
изпълняващият съдебен орган трябва да провери дали при предаване с цел изпълнение на това наказание исканото лице би било изложено на реален риск от изпълнението на наказание, непропорционално на престъплението, на което се основава европейската заповед за арест?
2)      При утвърдителен отговор на първия въпрос:
a)      Какъв критерий за проверка трябва да приложи изпълняващият съдебен орган, за да прецени дали съществува реален риск от изпълнението на наложено с влязла в сила присъда непропорционално наказание по смисъла на първия въпрос?
б)      Каква роля играе при тази проверка обстоятелството, че правото на издаващата държава членка,
с което се транспонира член 4, параграф 2, буква б) от [Рамково решение 2004/757], и произтичащото от този член задължение за предвиждане на наказание лишаване от свобода най-малко от пет до десет години,
изисква от съда на тази държава членка в случай на осъдителна присъда за — накратко казано — внос на наркотици, които са измежду най-вредните за здравето, да наложи наказание лишаване от свобода за минимален срок от седем години, независимо от количеството на наркотиците, предмет на
това деяние, и независимо дали последното е
извършено
с цел лична
употреба
или с намерение за трафик на тези наркотици, при положение че:
–        съдът може да намали така предвидения минимален срок на наказанието общо само с максимум една трета, ако са налице обстоятелства, които смекчават тежестта на деянието или обществената опасност на извършителя, или ако
съответното лице признае деянието, или общо наполовина, ако съответното лице улесни идентифицирането и наказателното преследване на други извършители на престъпления, свързани с наркотици, и при положение че
–        срокът
на това (евентуално намалено) минимално наказание е пречка
съдът да приложи условно осъждане?
в)      Може ли евентуално съществуващият реален риск от изпълнението на наложено с влязла в сила присъда непропорционално наказание
по смисъла на първия въпрос все пак да бъде премахнат чрез предоставяне от издаващата държава членка на гаранция и каква би могла да бъде
тази гаранция?“.
26.      Dz, Openbaar Ministerie (прокуратурата на Нидерландия), румънското, унгарското и полското правителство, Ирландия, както и Комисията представят писмени становища и заедно с германското правителство участват в съдебното заседание, проведено на 23 септември 2025 г., в хода на което отговарят на поставените от Съда въпроси за устен отговор.
III. Анализ
27.      С въпросите си, които предлагам да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция по същество иска от Съда да се произнесе дали и евентуално при какви условия и в каква степен член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584 във връзка с член 49, параграф 3 от Хартата допуска изпълняващият съдебен орган да откаже да изпълни европейска заповед за арест, издадена за целите на изпълнението на наказание лишаване от свобода, когато счита, че наложеното наказание е прекомерно и че изпълнението на тази заповед би могло да накърни принципа на пропорционалност на наказанията, закрепен в тази разпоредба от Хартата.
28.      Формулираните от запитващата юрисдикция въпроси произтичат главно от различията между нидерландското и румънското наказателно право, що се отнася до степента на строгост, с която се наказва престъпление като процесното, а именно вносът в Румъния на „високорискови“ наркотични вещества. Всъщност, докато според обясненията на прокуратурата в съдебното заседание вносът в страната на до 10 грама от принадлежащите към тази категория наркотични вещества се наказва с лишаване от свобода от една до три седмици в Нидерландия, минималното наказание лишаване от свобода е седем години в Румъния. Следователно тези въпроси произтичат от констатацията, че предвидената в румънското право долна граница на наказанието лишаване от свобода е висока в сравнение с предвиденото в нидерландското право наказание. Към това се добавя констатацията, че румънският съд разполага с ограничени възможности да намали наказанието или да отложи
изпълнението му.
29.      За да се отговори на въпросите на запитващата юрисдикция, следва да се припомни, че целта на Рамково решение 2002/584 е чрез въвеждането на опростена и ефикасна процедура за предаване на осъдени или заподозрени в нарушаване на наказателния закон лица да улесни и ускори съдебното сътрудничество, за да допринесе за осъществяването на целта на Съюза да се превърне в пространство на свобода, сигурност и правосъдие въз основа на високата степен на доверие, която трябва да съществува между държавите членки(27).
30.      В областта, която се урежда от това рамково решение, принципът на взаимно признаване, който представлява, както е видно по-конкретно от съображение 6, „крайъгълния камък“ на съдебното сътрудничество по наказателни дела, намира израз в член 1, параграф 2 от посоченото рамково решение, който закрепва правилото, че държавите членки са длъжни да изпълняват всяка европейска заповед за арест въз основа на принципа на взаимното признаване и в съответствие с разпоредбите на същото рамково решение(28).
31.      От това следва, от една страна, че изпълняващите съдебни органи по принцип могат да откажат да изпълнят европейска заповед за арест, само в случаите, предвидени в Рамково решение 2002/584, както е тълкувано от Съда. От друга страна, изпълнението на европейската заповед за арест е принципът, а отказът да бъде изпълнена е предвиден като изключение, което трябва да се тълкува стриктно(29). Що се отнася до въпросните
случаи, това рамково решение предвижда в член 3 случаите, при които не се допуска изпълнение, а в членове 4 и 4а —
случаите, при които може да се откаже изпълнение на европейската заповед за арест(30).
32.      След като установя, че нито един от тези случаи не се отнася до непропорционалния характер на наложеното в издаващата държава членка наказание (А), ще обясня какви последици могат да се изведат от член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584, когато е налице риск от нарушение на принципа на пропорционалност на наказанията, закрепен в член 49, параграф 3 от Хартата (Б).
А.      Непосочване в Рамково решение 2002/584 на непропорционалния характер на наложеното в издаващата държава членка наказание сред случаите, при който не се допуска изпълнение
33.      Рамково решение 2002/584 не предвижда възможност за изпълняващия съдебен орган да откаже да изпълни европейска заповед за арест за целите на изпълнението на наказание лишаване от свобода, само поради това че наказанието е непропорционално спрямо престъплението, за което се налага.
34.      Подобен извод може да се изведе и от практиката на Съда.
35.      Така по делото, по което е постановено решение Procureur général près la cour d’appel d’Angers, Съдът е трябвало да тълкува предвиденото в член 2, параграф 4 и в член 4, точка 1 от Рамково решение 2002/584
условие за двойна наказуемост на деянието. По-специално Съдът е постановил, че това условие е изпълнено,
когато европейската заповед за арест е издадена за целите на изпълнението на наказание лишаване от свобода, въпреки че това наказание е наложено в издаващата държава членка за извършването от издирваното лице на едно-единствено престъпление, съставено от няколко деяния, само една част от които съставляват престъпление в изпълняващата държава членка(31).
36.      Приканен от запитващата юрисдикция да разгледа тази проблематика и от гледна точка на член 49, параграф 3 от Хартата, Съдът подчертава, че такова тълкуване е в съответствие с предвидения в тази разпоредба принцип на пропорционалност на престъплението и наказанието(32).
37.      В това отношение Съдът подчертава, от една страна, че в системата, въведена с Рамково решение 2002/584, спазването на принципа на пропорционалност на престъплението и наказанието се осигурява от съдебните органи на издаващата държава членка, като в по-общ план добавя, че гарантирането на правата на лицето, чието предаване се иска, е на първо място отговорност на издаващата държава членка(33).
38.      От друга страна, Съдът отбелязва, че евентуално непропорционалният характер на наказанието, наложено в издаващата държава членка, не е сред случаите, при които не се допуска или може да бъде отказано изпълнение, изброени в членове 3, 4 и 4а от Рамково решение 2002/584(34).
39.      Освен това Съдът уточнява, че условието за двойна наказуемост на деянието предполага единствено да се провери дали фактите в основата на престъплението, за което е издадена тази европейска заповед за арест, сами по себе си също биха съставлявали престъпление съгласно правото на изпълняващата държава членка, ако са били извършени на нейната територия(35).
40.      Въз основа на тези обстоятелства Съдът стига до извода, че при преценката на това условие изпълняващият съдебен орган не следва да преценява наложеното в издаващата държава членка наказание от гледна точка на член 49, параграф 3 от Хартата(36).
41.      Вярно е, че отговорът на Съда в решение Procureur général près la cour d’appel d’Angers трябва да се анализира с оглед на условието за двойна наказуемост на деянието, доколкото Съдът само подчертава, че даденото от него тълкуване на това условие е съвместимо с принципа на пропорционалност на престъплението и наказанието, закрепен в член 49, параграф 3 от Хартата.
42.      Това не променя факта, че с общата формулировка на точки 65 и 66 от това решение Съдът намеква, че преценката на изпълняващия съдебен орган за евентуално непропорционалния характер на наложеното в издаващата държава членка наказание изглежда несъвместима със системата, въведена с Рамково решение 2002/584. Струва ми се, че в рамките на настоящото производство Съдът следва ясно да потвърди, че отказът да се изпълни европейска заповед за арест по принцип не може да се основава на преценката на изпълняващия съдебен орган, че — съобразно различни критерии за преценка, сред които собственото му национално право —наложеното в издаващата държава членка наказание е непропорционално. Всъщност според мен подобна преценка от страна на този съдебен орган не е нито желателна, нито възможна на практика.
43.      Тази преценка на изпълняващия съдебен орган относно пропорционалността на наказанието не е желателна, тъй като би означавала този орган да преразглежда
по същество присъдата, постановена в издаващата държава членка, и
евентуално да поставя
под въпрос нейната правилност. Той съответно би се превърнал във въззивна инстанция, пред която издирваното лице би могло да оспори пропорционалността на наложеното му от съд на издаващата държава членка наказание. Такава въззивна инстанция обаче може да се намира само в тази държава членка и не може да бъде премествана в изпълняващата държава членка, чиито съдебни органи не могат да си предоставят такава роля. Освен това изпълняващият съдебен орган не разполага с основания за компетентност, които да му позволят да прилага материалните наказателноправни норми на изпълняващата държава членка към престъпление от компетентността на съдилищата на издаващата държава членка, сред които е съдът, постановил независимо присъдата, въз основа на която е издадена европейската заповед за арест, чието изпълнение се иска.
44.      Следователно изпълняващият съдебен орган не бива
да преценява дали наложеното от съд на издаващата държава членка наказание е годно да постигне целите, преследвани от законодателството на тази държава членка, и дали не надхвърля необходимото за постигането на тези цели. Добавям, че по очевидни причини, свързани с правната сигурност, влязлото в сила съдебно решение, постановено в издаващата държава членка, не може да бъде поставяно под съмнение
на етапа на изпълнението от изпълняващия съдебен орган, тъй като в противен случай би бил нарушен принципът на силата на пресъдено нещо.
45.      Освен това проверката от страна на изпълняващия съдебен орган на пропорционалността на наложеното в издаващата държава членка наказание по същество противоречи на принципа на взаимно признаване(37). Припомням, че този принцип предполага между държавите членки да е налице
взаимно доверие в съответните им системи на наказателно правосъдие и всяка от тях да приема прилагането на действащото в останалите държави членки наказателно право дори когато прилагането на собственото ѝ наказателно право би довело до различен резултат(38). Това означава, че изпълняващият съдебен орган не може да поставя под въпрос пропорционалността на наказанията, като се позовава на собственото си наказателно право(39), давайки предимство на собствената си преценка на пропорционалността на наказанията, и то без да вземе предвид правилата, предвидени в материалното наказателно право на издаващата държава членка. Следва също така да се подчертае, че различията в наказателното право на държавите членки отразяват различния им избор в областта на наказателноправната политика(40) в съответствие с приоритетите, определени от националните законодатели(41), включително в областта на материалното наказателно право, което подлежи на минимална хармонизация в рамките на Съюза. В това отношение е важно да се избегне превръщането на някои държави членки, в ущърб на целта за борба с безнаказаността и на правата на жертвите, в убежище за осъдените лица поради по-леките наказания, които тези държави предвиждат за някои престъпления. Следва също да се отбележи, че както Съдът вече е постановил, макар в член 2, параграф 2 от Рамково решение 2002/584 да са изброени категории престъпления за целите на прилагането му, дефиницията на тези престъпления и предвидените за тях наказания се съдържат в правото на издаващата държава
членка. Това рамково решение няма за цел да хармонизира материалното наказателно право и по-конкретно съответните
престъпления, що се отнася до елементите от фактическите им състави или предвидените за тях наказания(42).
46.      Към тези констатации се добавя и констатацията, че изглежда трудно, ако не и невъзможно, изпълняващият съдебен орган да направи подробна и информирана преценка на пропорционалността на наказанието, постановено от съд на издаващата държава членка, поради простата причина, че процесът не е протекъл пред него, той не разполага с пълната преписка и не познава особеностите на системата на наказателно правосъдие на тази държава членка(43). Струва ми се, че предвиденият в член 15, параграфи 2 и 3 от Рамково решение 2002/584 обмен на информация не може да разреши този проблем, тъй като има за цел да даде възможност на изпълняващия съдебен орган да вземе решение относно предаването, а не да му предостави информацията, която би му позволила да прецени правилността
на осъдителната присъда, постановена в издаващата държава членка(44).
47.      В по-общ план, подобно разрешение би било в разрез с
с факта, че това рамково решение няма за цел да хармонизира материалното наказателно право на държавите членки, така че разнообразието от правила в тази област не бива да води до блокиране на въведения с Рамковото решение механизъм за предаване, като се даде възможност на изпълняващия съдебен орган да контролира спазването от съд на издаващата държава членка на принципа на пропорционалност на наказанията. Следователно, за да се избегне този риск, е от съществено значение да се гарантира, че спазването на принципа на пропорционалност на наказанията поначало е от компетентността единствено на съдилищата на издаващата държава членка при условията, предвидени в наказателното право на тази държава членка. Различно разрешение неизбежно би осуетило постигането на целта за създаване на опростена и ефективна система за улесняване и ускоряване на предаването между държавите членки.
48.      При все това не може напълно да се изключи, че при извънредни
обстоятелства рискът от нарушение на принципа на пропорционалност на наказанията може да накара изпълняващия съдебен орган да откаже да изпълни европейска заповед за арест. Отбелязвам впрочем, че в решение Procureur général près la cour d’appel d’Angers Съдът не се е произнесъл по въпроса дали рискът от нарушение на предвидения в член 49 от Хартата принцип на пропорционалност на наказанията би могъл да представлява самостоятелно основание за отказ за изпълнение на европейска заповед за арест съгласно член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584.
Б.      Последиците, които следва да бъдат изведени от член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584 в случай на риск от нарушение на принципа на пропорционалност на наказанията, закрепен в член 49, параграф 3 от Хартата
49.      От член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584 следва, че то не изменя задължението за спазване на основните права, гарантирани с
Хартата.
50.      Това задължение е налице за държавите членки, когато вземат решение за предаване на дадено лице, тъй като решението за такова предаване представлява прилагане на правото на Съюза по смисъла на член 51, параграф 1 от Хартата. Следователно при приемането на това решение изпълняващите съдебни органи на държавите членки са длъжни да гарантират зачитането на признатите от Хартата основни права на лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест(45).
51.      В този контекст е важно да се припомни, че съгласно член 49, параграф 3 от Хартата тежестта на наказанията не трябва да бъде несъразмерна спрямо престъплението. Тази разпоредба се прилага, когато национална разпоредба прилага правото на Съюза(46). В съответствие с принципа на пропорционалност предвидените в национално законодателство санкционни мерки не трябва да надхвърлят границите на необходимото за постигане на легитимно преследваните от същото това законодателство цели. Строгостта на санкциите трябва да бъде в съответствие с тежестта на наказваните с тях нарушения, като по-специално се гарантира реално възпиращ ефект и същевременно не се надхвърля необходимото за постигането на тези цели(47).
52.      Освен това принципът на пропорционалност изисква при определянето на наказанието и неговия размер да се отчитат конкретните обстоятелства по случая(48). За да се прецени пропорционалността на санкциите, трябва да се вземе предвид и възможността националният съд да измени квалификацията спрямо дадената в обвинителния акт, като тази възможност е от естество да доведе до налагането на по-лека санкция, както и възможността да нюансира санкцията спрямо тежестта на съответното престъпление(49).
53.      Въз основа на член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584 Съдът е извел самостоятелно основание, което, ако са изпълнени определени условия, може по изключение да обоснове отказ за предаване от страна на изпълняващия съдебен орган в случай на риск от нарушаване на основните права на издирваното лице. Досега възможността за изтъкване на такова основание е разглеждана във връзка с риск от нарушаване на основните права, гарантирани в член 4 (забрана на изтезанията и на нечовешкото или унизително отношение или наказание), член 7 (право на зачитане на личния и семейния живот), член 24 (права на детето) и член 47 (право на ефективни правни средства за защита пред независим и безпристрастен съд, предварително създаден със закон) от Хартата.
54.      Според мен няма причина изначално и категорично да бъде изключена възможността рискът от нарушаване на основното право, закрепено в член 49, параграф 3 от Хартата, също да обосновава, по изключение, отказ за предаване на основание член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584. Отбелязвам впрочем, че в решение Alchaster Съдът вече е постановил, макар и при тълкуването на друг акт от правото на Съюза(50), че при приемането на решение за предаване изпълняващите съдебни органи на държавите членки са длъжни да гарантират зачитането на основните права, произтичащи от член 49, параграф 1 от Хартата, който гласи по-специално, че не може да бъде налагано по-тежко наказание от това, което е било приложимо към момента на извършване на престъплението. Според мен този извод би следвало да важи и по отношение на член 49, параграф 3 от Хартата(51).
55.      Следователно наличието на риск от нарушаване на основното право, защитено с член 49, параграф 3 от Хартата, според мен може да позволи на изпълняващия съдебен орган да откаже да изпълни европейска заповед за арест
след подходяща проверка.
56.      Що се отнася до правилата за такава проверка, считам, че Съдът не следва да се отклонява от практиката си, която цели да запази изключителния характер на основания на член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584 отказ за предаване, подлагайки оценката на риска от нарушаване на основните права на двуетапна проверка.
57.      В това отношение от практиката на Съда е видно, че преценката в производство за изпълнение на европейска заповед за арест на това дали действително съществува риск от нарушаване на основните права, гарантирани в членове 4, 7, 24 и 47 от Хартата, по принцип трябва да се извършва чрез проверка на два отделни етапа, които не следва да се смесват, доколкото предполагат анализ въз основа на различни критерии, и които следователно трябва да се провеждат последователно(52).
58.      За тази цел в рамките на първия етап изпълняващият съдебен орган трябва да определи дали съществуват обективни, достоверни, точни и надлежно актуализирани данни, доказващи наличието в издаващата държава членка на реален риск от нарушаване на някои от тези основни права или поради системни или общи недостатъци, или поради недостатъци, засягащи по-специално обективно определима група лица(53).
59.      В рамките на втория етап изпълняващият съдебен орган трябва да провери конкретно и точно до каква степен недостатъците, установени на първия етап от проверката, могат да окажат влияние върху лицето, по отношение на което е издадена европейска заповед за арест, и дали с оглед на личното му положение съществуват сериозни и потвърдени основания да се приеме, че това лице ще бъде изложено на реален риск от нарушаване на посочените основни права в случай на предаването му на издаващата държава членка(54).
60.      Затова, когато преценява дали изпълнението на европейска заповед за арест може да доведе до риск от нарушаване на основните права, изпълняващият съдебен орган трябва да се абстрахира от конкретния случай и да се върне към него само ако установи наличието в издаващата държава членка на системни или общи недостатъци или недостатъци, засягащи по-специално обективно определима група лица. Следователно системният анализ по принцип предхожда индивидуалния анализ.
61.      Поради това
прилагането на произтичащото от член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584
основание за отказ за предаване е строго ограничено от Съда, като изпълняващият съдебен орган е задължен да извърши подробна и трудна проверка. Това ограничаване е обосновано от констатацията, че въведената с Рамково решение 2002/584 опростена и ефикасна процедура за предаване на осъдени или заподозрени лица се основава на високата степен на доверие, която трябва да съществува между държавите членки, и на принципа на взаимно признаване(55).
Принципът на взаимно доверие съответно изисква от всяка от държава членка да приема, освен при изключителни обстоятелства, че всички други държави членки зачитат правото на Съюза, и по-специално признатите от него основни права(56). Затова, когато прилагат правото на Съюза, държавите членки трябва да презумират зачитането на основните права от останалите държави членки, поради което не само не могат да изискват от друга държава членка по-високо ниво на национална защита на основните права от осигуряваното от правото на Съюза, но и не могат, освен в изключителни случаи, да проверяват дали тази друга държава членка действително е зачела в конкретния случай основните гарантирани от Съюза права(57).
62.      Именно в този контекст на презумпция за спазване на основните права от издаващата държава членка, която презумпция произтича от принципа на взаимно доверие, Съдът подчертава, че задължението да се установи наличието на системни или общи недостатъци или недостатъци, засягащи по-специално обективно определима група лица, преди да може да се провери конкретно и точно дали лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест, e изложено на реален риск от нарушаване на основно право, има за цел именно да предотврати извършването на такава проверка извън изключителни случаи(58).
63.      Съдът подчертава, че спазването на това задължение позволява по-специално да се гарантира разпределението на отговорностите между издаващата държава членка и изпълняващата държава членка по отношение на запазването на изискванията, присъщи на основните права, произтичащо от пълното прилагане на принципите на взаимно доверие и взаимно признаване, които са в основата на функционирането на механизма на европейската заповед за арест(59).
64.      Както посочих в заключението си по дело Puig Gordi и др.(60), няма съмнение, че в качеството си на органи, които трябва да прилагат Рамково решение 2002/584, издаващият и изпълняващият
съдебен орган са длъжни да спазват защитените с Хартата основни права. При това положение, за да може да функционира въведената с това рамково решение система за предаване, отговорностите в това отношение са разпределени между тези два органа в съответствие с принципа на взаимно доверие. Всъщност, ако издаващият и изпълняващият съдебен орган са оправомощени да извършват едни и същи проверки, ефективността и бързината на предаването биха били компрометирани. Освен това взаимното доверие по естеството си не се съвместява с извършването на насрещни проверки от всеки отделен орган с цел установяване на спазването на основните права в държавата членка, на която принадлежи другият орган. По тази логика отказът да се изпълни европейска заповед за арест, основаван на констатирана от изпълняващия съдебен орган опасност от нарушаване на основните права в издаващата държава членка, трябва да има характер на изключение(61).
65.      Макар Съдът да е изключвал в отделни случаи задължението за изпълняващия съдебен орган да извърши първоначално проверка от системна гледна точка, това се отнася само за хипотезата, в която такава проверка се е оказвала неподходяща за оценката на твърдения риск от нарушаване на основните права. Такъв е случаят с член 4 от Хартата, който прогласява абсолютно право, когато лицето, чието предаване се иска, страда от сериозни, хронични и с неопределена продължителност заболявания, които биха могли да се влошат значително в случай на предаване(62). В тази хипотеза обаче остава изискването отказът да се изпълни европейската заповед за арест, да представлява изключение. Всъщност в този случай Съдът определя минимален праг на същественост, надхвърлящ неизбежно присъщото на задържането страдание, за да обоснове такъв отказ, а именно че предаването на тежко болното издирвано лице би го изложило на реална опасност от значително намаляване на продължителността на живота му или от бързо, значително и необратимо влошаване на здравословното му състояние(63).
66.      Считам обаче, че няма основание за въвеждане на ново изключение от изискването за двуетапна проверка в рамките на настоящото дело. Ето защо смятам, че преценката на риска от нарушение на член 49, параграф 3 от Хартата в случай на изпълнение на европейска заповед за арест изисква, като първи етап, проверка от системна гледна точка.
67.      Затова, когато лицето, срещу което е издадена европейска заповед за арест, твърди, че е осъдено на непропорционално наказание и поради това е изложено на риск от нарушение на член 49, параграф 3 от Хартата в случай на предаване, изпълняващият съдебен орган трябва да прецени основателността на това твърдение чрез двуетапна проверка.
68.      Следователно, когато това лице твърди, че е изложено на такъв риск, но изпълняващият съдебен орган счита, че сведенията, с които разполага, не представляват обективни, достоверни, точни и надлежно актуализирани данни за наличието на системни или общи недостатъци или на недостатъци, засягащи по-конкретно обективно определима група лица, при прилагането на този принцип в издаващата държава членка, този орган не може да откаже да изпълни европейската заповед за арест на твърдяното от посоченото лице основание(64). Всъщност в такъв случай не съществува основателна причина за изпълняващия съдебен орган да предположи, че принципът на пропорционалност на наказанията не е бил спазен в издаващата държава членка, тъй като, напротив, този орган е длъжен да основе анализа си на спазването на този принцип в съответствие с принципа на взаимно доверие(65).
69.      В това отношение следва да се припомни, че гарантирането на основните права в производство във връзка с европейска заповед за арест е на първо място отговорност на издаващата държава членка(66). От това следва, че изпълняващият съдебен орган трябва да се довери на съдилищата
на издаващата държава членка(67). При липса на такова доверие изпълняващият съдебен орган ще бъде принуден, след като бъде сезиран с твърдения като разглежданите по главното производство, да извърши проверка как съдилищата на издаващата държава членка прилагат материалното наказателно право на тази държава членка в конкретен случай, което би било в противоречие с принципа на взаимно признаване, който е в основата на Рамково решение 2002/584. От постоянната съдебна практика следва обаче, че това рамково решение, разглеждано във връзка с разпоредбите на Хартата, не може да се тълкува по начин, който да засяга ефективността на системата за съдебно сътрудничество между държавите членки(68).
70.      Що се отнася до съдържанието на двуетапната проверка, която изпълняващият съдебен орган трябва да извърши, когато се твърди, че е налице риск от нарушение на принципа на пропорционалност на наказанията, закрепен в член 49, параграф 3 от Хартата, двата етапа на тази проверка могат да бъдат описани по следния начин.
71.      Що се отнася до първия етап, за да определи дали са налице такива недостатъци, изпълняващият съдебен орган следва да извърши цялостна преценка на действащите в издаващата държава членка правила, като провери дали те лишават националните съдилища от правомощието да вземат предвид обстоятелствата в конкретния случай при индивидуализирането на наказанията за определени категории престъпления. Според мен изпълняващият съдебен орган би могъл да приеме, че тези недостатъци са налице, ако от тази цялостна
преценка следва, че лицата, осъдени за извършването на престъпления от тези категории, поначало са лишени в тази държава членка от възможността наказанието им да бъде индивидуализирано(69).
72.      Всъщност, както посочва генералният адвокат Bot в заключението си по дела Aranyosi и Căldăraru(70), „[н]а етапа на произнасянето на наказанието принципът на индивидуализирането на наказанието изключва принципа за автоматично налаганото и определеното предварително в пълна степен наказание. Следователно съдията ще определи наказанието в зависимост от личността на извършителя, видна по-специално от естеството на извършеното престъпление, обстоятелствата на извършването му, анализа на личността му, свидетелските показания, психологическите и психиатричните експертизи, както и от съществуващите възможности за реинтеграция на лицето в зависимост от неговата личност“. Принципът на индивидуализиране на наказанието съответно позволява да се вземат предвид поведението на осъденото лице, личността му, както и неговото материално, семейно и социално положение(71). Така индивидуализирането на наказанието допринася за определянето на пропорционално наказание.
73.      Следователно, когато правният ред на издаващата държава членка предвижда правила, които позволяват на националния съд да индивидуализира наказанието в зависимост от естеството и тежестта на престъплението, както и от личното положение на подсъдимия, рискът на последния да бъде наложено непропорционално наказание по принцип може да бъде изключен. Това важи в още по-голяма степен, когато спазването на този принцип от този съд може да бъде контролирано чрез упражняване на правно средство за защита, какъвто е случаят в главното производство.
74.      Уточнявам също, че според мен констатацията, че правомощието на националния съд да индивидуализира наказанието се упражнява в определени граници съгласно правото на издаващата държава членка, като например предвиденото в румънското право прилагане на коефициент за намаляване на наказанието при наличие на смекчаващи обстоятелства или въвеждането на минимални наказания, не е достатъчна, за да се установи съществуването
на системни, общи или специфични недостатъци в тази държава членка. Такива недостатъци могат да бъдат установени единствено ако националното право възпрепятства националния съд да индивидуализира наказанието, а не ако може да упражни това правомощие само в определени граници.
75.      На втория етап, когато твърденият от издирваното лице риск произтича от факта, че в случай на предаване то ще трябва да изтърпи непропорционално наказание, наличието на такъв риск би трябвало се констатира само ако с оглед на приложимите в издаващата държава членка правила рискът от нарушение на този принцип е явен(72). Такъв би бил случаят, когато наложеното наказание очевидно и до степен на крайна строгост надхвърля необходимото за наказването на съответното престъпление.
76.      В това отношение констатацията, че за едно и също престъпление съществува значителна разлика между предвиденото в издаващата и в изпълняващата държава членка наказание, не е достатъчна, за да обоснове подобен извод. Всъщност наказателното право на издаващата държава членка не може да бъде подходящ критерий за сравнение, тъй като равнището на защита, гарантирано с
член 49, параграф 3 от Хартата, трябва да бъде определено на равнището на Съюза, а не само на една държава членка(73). От това следва, че изпълняващият съдебен орган не може да прилага по-висок стандарт за спазването на принципа на пропорционалност на наказанията от гарантирания в тази разпоредба(74). Освен това разликите между отделните държави членки могат да се обяснят с неизбежните различия в наказателноправната политика при липсата на пълна хармонизация на материалните наказателноправни норми между държавите членки.
77.      При приемане на равнището на Съюза в съответствие с член 83, параграф 1 ДФЕС на минимални правила относно определянето на престъпленията и на санкциите в една от областите на особено тежката престъпност с трансгранично измерение, изброени във втора алинея от тази разпоредба, тези правила могат също така да предоставят на изпълняващия съдебен орган полезни насоки, когато фактите в основата на постановената осъдителна присъда попадат в приложното поле на акта на Съюза, с който са установени тези правила. В случая този сравнителен критерий не ми се струва определящ, тъй като, от една страна, съгласно член 2, параграф 2 от Рамково решение 2004/757(75) деяния като вноса на наркотици са изключени от приложното поле на посоченото рамково решение, „когато са извършени изключително за лична [консумация] на извършителите, така както е определена в националното законодателство“, какъвто изглежда е настоящият случай според DZ. От друга страна, свободата на преценка на държавите членки в този контекст следва ясно от съображение 4 от Рамково решение 2004/757, което предвижда, че „[и]зключението, което се прави от приложното поле на [това] рамково решение, за известно поведение, свързано с личната консумация, не е част от насоката на Съвета за начина, по който държавите
членки смятат да третират тези други случаи в своето законодателство“(76).
78.      Добавям, че изискването рискът
от нарушаване на принципа на пропорционалност на наказанията да е явен, според мен не означава, че наложеното наказание трябва непременно да бъде нечовешко или унизително по смисъла на член 4 от Хартата. Несъмнено от практиката на Европейския съд по правата на човека следва, че „явната несъразмерност“ между престъплението и наказанието може да се преценява с оглед на член 3 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи(77). Считам обаче, че изпълняващият съдебен орган може да намери, че наложеното в издаващата държава членка наказание очевидно и до степен на
крайна строгост надхвърля необходимото за наказването на съответното
престъпление, без непременно да е нечовешко или унизително по смисъла на член 4 от Хартата.
79.      В случая ми се струва, че направеното пред Съда изложение на румънското право не разкрива наличието на системни или общи недостатъци, нито на недостатъци, засягащи обективно определима група лица, към която принадлежи DZ, при прилагането на принципа на пропорционалност на наказанията. Всъщност, макар минималният праг на наказанието да е определен на равнище, което може да изглежда високо, а именно седем години, определени обстоятелства позволяват на съда да индивидуализира наказанието, като го намали под този праг.
80.      Първо, съгласно член 75, параграф 2, буква b) във връзка с член 76, параграф 1 от Наказателния кодекс(78) размерът
на наказанието (минимален и максимален) може да се намали с една трета в случай на смекчаващи обстоятелства. Румънското правителство посочва в писменото си становище, че прилагането на тези разпоредби може да доведе до намаляване на срока
на наказанието от седем години на четири години и осем месеца(79).
81.      По-нататък, по силата на член 375, озаглавен „Решаване на делото със споразумение“, във връзка с член 396, параграф 10 от Codul de Procedură Penală (Наказателно-процесуален кодекс), размерът
на наказанието (минимален и максимален) може да се намали
с една трета, ако лицето се признае
за виновно и ако съдът установи същото фактическо положение като признатото от това лице. Румънското правителство посочва в писменото си становище, че прилагането на тези разпоредби може да доведе до намаляване на срока
на наказанието от 4 години и 8 месеца на 1 120 дни, тоест на 3 години, 1 месеца и 10 дни(80).
82.      Накрая, съгласно член 15 от Закон № 143/2000, ако в хода на наказателното производство обвиняемият съобщи за други лица, извършили свързани с наркотици престъпления, и съдейства за тяхното разкриване и наказателно преследване, предвиденият в закона размер на наказанието може да бъде намален наполовина. Румънското правителство посочва в писменото си становище, че прилагането на тази разпоредба може да доведе до намаляване на срока
на наказанието от 1 120 дни, тоест 3 години, 1 месец и 10 дни, на 560 дни, тоест 1 година, 6 месеца и 20 дни(81).
83.      Към тези възможности за намаляване на наказанието следва да се добави възможността румънският съд да отложи изпълнението на наказанието съгласно член 91 от Наказателния кодекс в случай на наказание до три години(82). Освен това румънското право изглежда не лишава националния съд от възможността да промени квалификацията на престъплението спрямо съдържащата се в обвинителния акт, като тази възможност може да доведе до налагане на по-леко наказание(83).
84.      Като приемам всички тези уточнения и изчисления с необходимата предпазливост, доколкото става въпрос за прилагане на румънското право, отбелязвам, че данните, с които разполага Съдът, сочат, че съдът, наложил наказанието от седем години лишаване от свобода на DZ, не е бил възпрепятстван от разпоредбите на националното си право да индивидуализира наказанието, като вземе предвид всички конкретни обстоятелства по случая. Следователно този съд е можел да съобрази
наказанието с тежестта на установеното престъпление, като евентуално намали размера му под минималния праг от седем години. Така по силата на румънското право посоченият съд е имал възможност да вземе предвид като смекчаващи обстоятелства малкото количество наркотични вещества и факта, че техният внос изглежда е бил предназначен за лична употреба от DZ и съпругата му, и
да намали наказанието в определените в румънското право граници(84). Дали в случая е трябвало да се вземат предвид смекчаващи обстоятелства е въпрос, който трябва да се прецени единствено от румънския съд в зависимост по-специално от доказателствата, с които разполага, и от поведението на DZ. Припомням също, че първоинстанционната присъда е била обжалвана, в резултат на което Curtea de Apel Constanța (Апелативен съд Констанца) е
упражнил контрол върху пропорционалността на наложеното на DZ наказание.
85.      Уточнявам още, че член 15, параграф 2 от Рамково решение 2002/584 изрично разрешава на изпълняващия съдебен орган да поиска незабавно да му бъде предоставена необходимата допълнителна информация, ако счете, че дадената
от издаващата държава членка информация е недостатъчна, за да вземе решение за предаване. Освен това съгласно член 15, параграф 3 от това рамково решение издаващият съдебен орган може по всяко време да изпраща необходимата допълнителна информация на изпълняващия съдебен орган(85). От практиката на Съда може да се направи извод, че когато разглежда приложимите в издаващата държава членка правила, изпълняващият съдебен орган не може да откаже да изпълни европейска заповед за арест, като се основава на данни за тези правила, които самият той е събрал и за които не е поискал допълнителна информация от издаващия съдебен орган(86). Освен информация относно правилата за определяне на наказанието, изпълняващият съдебен орган може да поиска и информация относно условията за изпълнение на наказанието(87), възможността за отмяна на влязло в сила решение и правилата за помилване.
IV.    Заключение
86.      С оглед на всички гореизложени съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Rechtbank Amsterdam (Първоинстанционен
съд Амстердам, Нидерландия) преюдициални въпроси, както следва:
„Член 1, параграф 3 от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите
членки, изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 година, във връзка с член 49, параграф 3 от Хартата на основните права на Европейския съюз,
трябва да се тълкува в смисъл, че:
изпълняващият съдебен орган, който трябва да реши дали да предаде лице, за което е издадена европейска заповед за арест с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода, не може да откаже да изпълни тази заповед с мотива, че съществува риск това лице, след като бъде предадено на издаващата държава членка, да трябва да изтърпи наказание, противоречащо на принципа на пропорционалност на наказанията, закрепен в тази разпоредба от Хартата на основните права, освен ако:
–        от една страна, този съдебен орган разполага с обективни, достоверни, точни и надлежно актуализирани данни за наличието на системни или общи недостатъци или на недостатъци, засягащи обективно определима група лица, към която принадлежи съответното лице, при прилагането на принципа на пропорционалност на наказанията, закрепен в посочената разпоредба от Хартата на основните права, от които следва, че действащите в издаващата държава членка правила лишават националните съдилища от правомощието да вземат предвид обстоятелствата в конкретния случай при индивидуализирането на наказанията за определени категории престъпления, и
–        от друга страна, посоченият съдебен орган констатира, че при конкретните обстоятелства по разглежданото дело са налице сериозни и потвърдени основания да се смята, че предвид констатацията, че наложеното в издаващата държава членка наказание очевидно и до степен
на крайна строгост надхвърля необходимото за наказването на разглежданото престъпление, това лице явно ще бъде изложено на такъв
риск в случай на предаването му на тази държава членка“.
1      Език на оригиналния текст: френски.
i      Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
2      ОВ L 190, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3)
3      ОВ L 81, 2009 г.
стр. 24, наричано по-нататък „Рамково решение 2002/584“.
4      Вж. по-сециално, Carrera, S., Guild, E., и
Hernanz, N., „Europe’s most wanted? Recalibrating Trust in the European Arrest Warrant System“, CEPS Papers in Liberty and Security in Europe, Centre for European Policy Studies, Bruxelles, № 55, 2013 г., по-специално т. 3.1, озаглавена
„Proportionality“; Helenius, D., „Mutual Recognition in Criminal Matters and the Principle of Proportionality: Effective Proportionality or Proportionate Effectiveness?“., New Journal of European Criminal Law, том 5, № 3, Intersentia, Mortsel, 2014 г., стр. 349 — 369; Glerum, V., и
Kijlstra, H., „EAW: Next steps, Will Pandora’s Box Be Opened?“., Review of European and Comparative Law, том 54, № 3, Université catholique Jean-Paul II de Lublin, Lublin, 2023 г., стр. 125 — 145; Klaus, W., Włodarczyk-Madejska, J., и
Wzorek, D., „In the Pursuit of Justice: (Ab)Use of the European Arrest Warrant in the Polish Criminal Justice System“, Central and Eastern European Migration Review, том 10 № 1, Centre de recherche sur la migration de l’Université de Varsovie, Varsovie, 2021 г., стр. 95 — 117; Klip, A., „Transposition and Implementation of the Framework Decision“, Report and recommendations, ImprovEAW Research Project, достъпно на следния интернет адрес: https://improveaw.eu/media/90, по-специално точка 2.5.4, озаглавена
„Proportionality of issuing an EAW“, точка 2.5.6, озаглавена „Proportionality revisited“, и точка 2.6.3, озаглавена
„Proportionality of executing an EAW“; Mitsilegas, V., EU Criminal Law after Lisbon: Rights, Trust and the Transformation of Justice in Europe, Hart Publishing, Oxford, 2016, по-специално
стр. 142 — 146; Shabbir, A., „Proportionality“, The European Arrest Warrant: Trust, Fundamental Rights, and the Rule of Law — A Comparative Report of 14 EU Member States, STREAM Project, достъпно на следния интернет адрес: https://stream-eaw.eu/wp-content/uploads/2023/09/final-STREAM-Comparative-Report.pdf, стр. 34—38, както и
Xanthopoulou, E., „The Quest for Proportionality for the European Arrest Warrant: Fundamental Rights Protection in a Mutual Recognition Environment“, New Journal of European Criminal Law, том 6, № 1, Intersentia, Mortsel, 2015 г., стр. 32 — 52.
5      Това е за разлика от други инструменти за признаване по наказателноправни въпроси.
Вж. по-специално член 6, параграф 1, буква а) от Директива № 2014/41/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 3 април 2014 година относно Европейска заповед за разследване по наказателноправни въпроси (ОВ L 130, 2014 г., стр. 1), който гласи, че „[и]здаващият орган може да издаде ЕЗР само ако […] издаването на ЕЗР е необходимо и пропорционално на целта на производствата, посочени в член 4, като се отчитат правата на заподозряното или обвиняемото лице“ (курсивът е мой).
6      Вж. наръчника за издаване на европейска заповед за арест, публикуван от Съвета на Европейския съюз на 18 юни 2008 г. (8216/2/08 REV 2) и преработената му редакция от 17 декември 2010 г. (17195/1/10 REV 1).
Този наръчник е преразгледан от Европейската комисия през 2017 г.: вж. Известие на Комисията от 28 септември 2017 г., Наръчник за издаване и изпълнение на европейска заповед за арест, C(2017)6389 final (ОВ C 335, 2017 г., стр. 1).
През 2023 г. последният е преразгледан (C(2023) 7782 (ОВ C, C/2023/1270 г.), наричан по-нататък „Наръчникът от 2023 г.“).
7      Вж. Резолюция на Европейския парламент от 27 февруари 2014 г., съдържаща препоръки към Комисията относно преразглеждането на европейската заповед за арест (2013/2109(INL) (ОВ C 285, 2017 г., стр. 135), сред които „проверка на пропорционалността при издаването на решения за взаимно признаване въз основа на всички имащи отношение фактори и обстоятелства като тежестта на престъплението, дали производството е на етап, на който може да започне неговото съдебно разглеждане, въздействието върху правата на издирваните лица, включително защитата на личния и професионалния живот, финансовите последици и наличието на целесъобразни алтернативни мерки с по-ниска степен на намеса“ (т. 7, буква б) и приложението).
8      Вж. Наръчника от 2023 г. (т. 2.4, озаглавена „Пропорционалност“, по-специално стр. 18).
9      Вж. Наръчника от 2023 г. (т. 2.4, озаглавена „Пропорционалност“, по-специално стр. 19).
10      Вж. по-специално заключението на генерален адвокат Bot по дела Aranyosi и Căldăraru (C‑404/15 и C‑659/15 PPU, EU:C:2016:140, т. 145—155), както и заключението на генерален адвокат Campos Sánchez-Bordona по дело Poltorak (C‑452/16 PPU, EU:C:2016:782, т. 38).
11      Вж. по-специално решение от 31 януари 2023 г., Puig Gordi и др. (C‑158/21, наричано по-нататък „решение Puig Godi и др.“, EU:C:2023:57, т. 144 и цитираната съдебна практика). В рамките на проверката за пропорционалност, която трябва да извърши издаващият съдебен орган, се вземат предвид не само нарушенията на правото на свобода на съответното лице, но и последиците от процедурата по предаване за социалните и семейните отношения на това лице, когато то пребивава в държава членка, различна от издаващата държава членка: вж. решение от 9 октомври 2019 г., NJ (Прокуратура на Виена) (C‑489/19 PPU, EU:C:2019:849, т. 44).
12      Вж. решение от 12 декември 2019 г., Openbaar Ministerie (Кралски прокурор на Брюксел) (C‑627/19 PPU, EU:C:2019:1079, т. 38). Във връзка с това са изразени някои резерви: вж. по-специално Glerum, V., и Kijlstra, H., цит. съч., стр. 129 и 130.
13      За доводите против въвеждането на проверка за пропорционалност от страна на изпълняващия съдебен орган вж. по-специално Weyembergh, A., Armada, I. и Brière, C., „Annex I —
Critical Assessment of the Existing European Arrest Warrant Framework Decision“, Revising the European Arrest Warrant, Euroean Added Value Assessment accompanying the European Parliament’s Legislative own-Initiative Report, European Parliamentary Reasearch Service, достъпно на следния интернет адрес: https://www.europarl.europa.eu/thinktank/en/document/IPOL-JOIN_ET(2013)510979, по-специално
стр. 37. Всъщност авторите отбелязват, че целта за създаване на опростени и ускорени процедури за предаване предполага повечето проверки, по-специално тази, свързана с пропорционалността на европейската заповед за арест, да се извършват в издаващата държава членка и изпълняващият съдебен орган да има доверие в тях. Освен това би било трудно да се приеме проверка за пропорционалност, извършвана от този орган, доколкото става въпрос за отчасти субективна преценка, която зависи до голяма степен от фактите и обстоятелствата по конкретния случай, както и от наказателната политика на издаващата държава членка. Такава проверка би предполагала известно познаване от изпълняващия съдебен орган на наказателната система на тази държава членка. Въпреки това следва да се подчертае, че свободата на преценка, с която разполага изпълняващият съдебен орган в рамките на факултативните основания за отказ за изпълнение, позволява на последния да вземе предвид до известна степен принципа на пропорционалност.
14      Вж. Наръчника от 2023 г. (т. 5.8., озаглавена „Пропорционалност —
ролята на изпълняващата държава членка“, стр. 57).
Вж. в същия смисъл и резолюцията на Парламента, посочена в бележка под линия 7 от настоящото заключение, чието приложение съдържа следното предложение: „[а]ко изпълняващият орган има основания да счита, че мярката е непропорционална, изпълняващият орган може да се консултира с издаващия орган относно значението на изпълнението на решението за взаимно признаване. След тази консултация издаващият орган може да реши да оттегли решението за взаимно признаване“.
15      Вж. Наръчника от 2023 г. (т. 5.8., озаглавена „Пропорционалност — ролята на изпълняващата държава членка“, стр. 57).
16      Наричана по-нататък „Хартата“.
17      Изразът „retrospective proportionality“ е използван за описание на този случай: вж. Haggenmüller, S. „The Principle of Proportionality and the European Arrest Warrant“,
Oñati Socio-Legal Series, том 3, № 1, Oñati International Institute for the Sociology of Law (онлайн), 2013 г., стр. 95 —
106, по-специално стр. 100 и 101.
18      ОВ L 335, 2004 г., стр. 8; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 66.
19      В съдебното заседание румънското правителство посочва, че DZ е подал касационна жалба, която е била отхвърлена като недопустима.
20      Monitorul Oficial al României, част I, бр. 362 от 3 август 2000 г., обнародван отново в Monitorul Oficial al României, част I, бр. 163 от 6 март 2014 г.
21      Съгласно член 3, параграф 1 от този закон „[в]насянето във или изнасянето от страната, както и вносът или износът на рискови наркотични вещества, без това да е разрешено, се наказва с лишаване от свобода за срок от 3 до 10 години и лишаване от право на упражняване на професия или дейност“.
Параграф 2 от този член гласи, че „[а]ко деянията, посочени в параграф 1, се отнасят до високорискови наркотични вещества, наказанието е лишаване от свобода за срок от 7 до 15 години и лишаване от право на упражняване на професия или дейност“.
22      Съгласно тази разпоредба „[с]ъизвършители са лица, които пряко извършват същото деяние, предвидено в наказателния закон“.
23      Съгласно тази разпоредба „[в]сяка държава членка предприема необходимите мерки, за да гарантира, че за престъпленията, посочени в член 2, параграф 1, букви а), б) и в) [като внос на наркотици], се налага наказание лишаване от свобода най-малко от пет до десет години за всеки от следните случаи: […] престъплението се отнася за наркотици, които са измежду най-вредните за здравето, т.е. такива, които водят до причиняване на значителна вреда за здравето на редица лица“.
24      В точка 9 от писменото си становище румънското правителство обаче посочва, че „[т]върденията относно медицинската цел на наркотиците са били разгледани от първоинстанционния съд, който е стигнал до извода, че те са неверни, след като е проверил
медицинската история на съпругата на [DZ] и състава на предписаните ѝ лекарствени продукти“.
25      Запитващата юрисдикция уточнява, че съгласно Закон № 143/2000 съдът може да отлага
изпълнението само на наказания лишаване от свобода до три години.
26      C‑168/21, наричано по-нататък „решение Procureur général près la cour d’appel d’Angers“, EU:C:2022:558.
27      Вж. по-специално решение от 4 септември 2025 г., C.J. (Изпълнение на осъдителна присъда след ЕЗА) (C‑305/22, наричано по-нататък „решение C.J.“, EU:C:2025:665, т. 39 и цитираната съдебна практика).
28      Вж. по-специално решение C.J. (т. 40
и цитираната съдебна практика).
29      Вж. по-специално решение C.J. (т. 41 и цитираната съдебна практика).
30      Вж. решение C.J. (т. 42).
31      Вж. решение Procureur général près la Cour d’appel d’Angers (т. 63 и т. 2 от диспозитива).
32      Вж. решение Procureur général près la Cour d’appel d’Angers (т. 64).
33      Вж. решение Procureur général près la Cour d’appel d’Angers (т. 65).
34      Вж. решение Procureur général près la Cour d’appel d’Angers (т. 66).
35      Вж. решение Procureur général près la Cour d’appel d’Angers (т. 67).
36      Вж. решение Procureur général près la Cour d’appel d’Angers (т. 68).
37      Както отбелязва Helenius, D., цит. съч., „принципът на взаимно признаване […] предполага изпълняващата държава членка да приеме […] разликите в размера на наказанието“ (стр. 368) (свободен
превод).
38      Вж. по-специално в този смисъл решения от 11 февруари 2003 г., Gözütok и Brügge (C‑187/01 и C‑385/01, EU:C:2003:87, т. 33), и от 23 януари 2018 г., Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, т. 52).
В последното решение Съдът постановява, че преценката на изпълняващия съдебен орган дали са изпълнени допълнителните условия, с които правото на изпълняващата държава членка конкретно обвързва евентуалното наказателно преследване или осъждане на ненавършило пълнолетие лице, на практика би довело до истинско преразглеждане по същество на анализа, вече направен в постановеното в издаващата държава членка съдебно решение, въз основа на което е издадена европейската заповед за арест.
Такова преразглеждане обаче би нарушило и лишило от всякакво полезно действие принципа на взаимно признаване. Следователно този принцип не позволява на изпълняващия съдебен орган да замества със своя преценката за наказателната отговорност на издирваното с европейска заповед за арест ненавършило пълнолетие лице, вече направена в издаващата държава членка със съдебното решение, въз основа на което е издадена тази заповед (т. 52).
39      Вж. Lenaerts, K. „The Principle of Mutual recognition in the Area of Freedom, Security and Justice“, реч, произнесена по повод Fourth Annual Sir Jeremy Lever Lecture в Университета в Оксфорд на 30 януари 2015 г., по-специално стр. 12.
40      Вж. Haggenmüller, S., цит. съч., по-специално стр. 100 и 101. Тя цитира решение № 2879 на High Court of Justice (England &
Wales) (Висш съд (Англия и Уелс), Обединено кралство), Sandru v Government of Romania от 28 октомври 2009 г. относно искане за екстрадиция, основано на осъждането на подсъдим в Румъния на три години лишаване от свобода за това, че е откраднал и убил десет пилета.
В това решение Lord Justice Elias отбелязва, че „подходящото наказание зависи отчасти от културата […]. Възможно е например по това дело румънските съдилища да разглеждат кражбата на животни и тяхното последващо унищожаване с много по-голяма строгост, отколкото биха го направили обикновено английските съдилища.
Ако се смята, че наказанието е твърде тежко, разрешението
е то да бъде оспорено в Румъния“ (т. 14 и 15).
41      Като пример за отчитане от Съда на значението, което може да има в дадена държава членка борбата срещу определена категория престъпления, вж. решение от 4 май 2023 г., Agenția Națională de Integritate (C‑40/21, EU:C:2023:367, т. 60—66).
В точка 80 от писменото си становище румънското правителство обяснява, че „[п]оради мащаба на трафика на наркотици и опустошителните последици от употребата на наркотици, особено сред младите хора и юношите, през 2023 г. са завишени границите на наказанието лишаване от свобода за престъплението въвеждане в страната на „високорискови“ наркотици.
В контекст, в който преди това те са били между 7 и 15 години, понастоящем те са между 10 и 20 години“.
Тази наказателна политика, която се основава на констатираното увеличение на броя на трафикантите на наркотици и употребяващите наркотици лица, има за цел да се бори решително срещу произтичащата от употребата на наркотици „изключително голяма обществена
опасност“ (например тежки пътнотранспортни произшествия), с оглед
превенцията и защитата на живота и здравето на хората (т. 81).
42      Вж. решение от 3 май 2007 г., Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261, т. 52, 53 и 59).
43      В решението на High Court of Justice (England &
Wales) (Висш съд (Англия и Уелс), цитирано в бележка под линия 40 от настоящото заключение, Lord Justice Elias посочва, че „[д]околкото задължава нашите съдилища да поставят под въпрос или да проверяват правилността
на наложеното от чуждестранен съд наказание, това означава от тях да се иска изпълнението на функция, която не им е възложена.
[…] [Н]ашите съдилища разполагат с ограничена информация относно причините, поради които чуждестранен съд е наложил определеното от него наказание“ (т. 14).
44      Следва също така да се отбележи, че съдебният орган, издал европейска заповед за арест, няма правото да участва като страна в производството пред изпълняващия съдебен орган за изпълнение на тази заповед за арест: вж. решение от 29 юли 2024 г., Breian (C‑318/24 PPU, наричано по-нататък „решение Breian“, EU:C:2024:658, т. 96).
45      Вж. по аналогия решение от 29 юли 2024 г., Alchaster (C‑202/24, наричано по-нататък „решение Alchaster“, EU:C:2024:649, т. 49).
В това отношение е без значение, че положението, довело до налагането на наказанието на DZ, е извън приложното поле на Рамково решение 2004/757. По този въпрос припомням, че съгласно член 2, параграф 2 от това рамково решение, деяния като внасянето на наркотични вещества „не се включват в приложното поле на [посоченото] рамково решение, когато са извършени изключително за лична [консумация]
на извършителите, така както е определена в националното законодателство“. По този въпрос вж. обаче решение от 11 юни 2020 г., Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), в което Съдът приема, че е компетентен да отговори на преюдициални въпроси относно член 4, параграф 2, буква а) във връзка с член 2, параграф 1, буква в) от Рамково решение 2004/757, както и относно членове 20, 21 и 49 от Хартата, тъй като националният законодател е избрал да приложи отегчаващото обстоятелство „притежаване на „големи количества наркотици“ по смисъла на член 4, параграф 2, буква а) по отношение на
деяния, които са изключени от приложното му поле, а именно притежаването на наркотици изцяло за лична употреба.
46      Вж. по-специално решение от 19 октомври 2023 г., G. ST. T. (Пропорционалност на наказанието при нарушение на правата върху марка) (C‑655/21, наричано по-нататък „решение G. ST. T.“, EU:C:2023:791, т. 62).
47      Вж. по-специално решение G. ST. T. (т. 65 и цитираната съдебна практика) и от 3 юли 2025 г., Beach and bar management (C‑733/23, наричано по-нататък „решение Beach and bar management“, EU:C:2025:515, т. 48).
48      Вж. по-специално решение G. ST. T. (т. 67 и цитираната съдебна практика), както и решение Beach and bar management (т. 49).
49      Вж. по-специално решение G. ST. T. (т. 68 и цитираната съдебна практика), както и решение Beach and bar management (т. 50).
50      Става въпрос за Споразумението за търговия и сътрудничество между Европейския съюз и Европейската общност за атомна енергия, от една страна, и Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия, от друга страна (ОВ L 149, 2021 г., стр. 10).
51      Вж. решение Alchaster (т. 49—51).
52      Вж. по-специално решение Alchaster (т. 52 и цитираната съдебна практика).
53      Вж. по-специално решение Alchaster (т. 53 и цитираната съдебна практика).
54      Вж. по-специално решение Alchaster (т. 54 и цитираната съдебна практика).
55      Вж. по-специално решение Alchaster (т. 55 и цитираната съдебна практика).
56      Вж. по-специално решение Alchaster (т. 56 и цитираната съдебна практика).
57      Вж. по-специално решение Alchaster (т. 58 и цитираната съдебна практика).
58      Вж. по-специално решение Alchaster (т. 59 и цитираната съдебна практика).
59      Вж. по-специално решение Alchaster (т. 60 и цитираната съдебна практика).
60      C‑158/21, EU:C:2022:573.
61      Вж. заключението ми по дело Puig Gordi и др. (C‑158/21, EU:C:2022:573, т. 85).
62      Вж. решение от 18 април 2023 г., E. D. L. (Отказ поради болест) (C‑699/21, EU:C:2023:295).
63      Вж. решение от 18 април 2023 г., E. D. L. (Отказ поради болест) (C‑699/21, EU:C:2023:295, т. 40, 42 и 50).
64      Вж. по аналогия решение Puig Gordi и др. (т. 111).
65      Вж. по аналогия решение Puig Gordi и др. (т. 114).
66      Вж. по-специално решение Breian (т. 32 и цитираната съдебна практика, както и т. 52).
67      Вж. решение Puig Gordi и др. (т. 115).
68      Вж. по-специално
решение
Puig Gordi и др. (т. 116 и цитираната съдебна практика).
69      Отбелязвам, че що се отнася до престъпление, което попада в приложното поле на Рамково решение 2004/757, необходимостта от индивидуализация на наказанието произтича от самия му текст. Всъщност в съображение 5 от това рамково решение се посочва, че „[з]а определяне на равнището на наказанията следва да бъдат отчитани фактическите елементи, като количество и вид на наркотика, станал обект на трафик, фактът, че нарушението е или не е извършено в рамките на организираната престъпност“.
70      C‑404/15 и
C‑659/15 PPU, EU:C:2016:140, т. 139.
71      Вж. заключението ми по дело AV (Обща присъда) (C‑221/19, EU:C:2020:815, т. 35).
Вж. също Pradel, J., „Du Principe de Proportionnalité en Droit Pénal“
Cahiers de Droit,
том 60, № 4, Universitaire Laval, Québec, 2019, стр. 1129—1150, който отбелязва, че „[п]роверката за пропорционалност се извършва въз основа на проверка за мотивираност“ и че „пропорционалност, тежест, мотивиране и индивидуализация представляват неделима и разумно необходима четворка“ (стр. 1149). Освен това той отбелязва, че „при изпълнение на служебните си функции
съдът има задължение за персонализиране и мотивиране, което непрекъснато нараства.
Според него пропорционалността със сигурност е един от най-ефективните начини за позициониране […] „между закона и правосъдието“: вж. Saenko, L. „De la proportionnalité de la peine encourue“,
Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux, 24 октомври 2017 г., № 36, стр. 73—76, по-специално стр. 73.
Вж. също Daubigney, M.‑C. и
Lavielle, B., „La motivation de la proportionnalité de l’infraction et de la peine dans le jugement pénal“, Revue Justice Actualités, № 24, École Nationale de la Magistrature, Bordeaux, 2020, стр. 117—127.
72      Вж. по аналогия решение Puig Gordi и др. (т. 107 и 133).
73      Преценката на риска от нарушаване на основните права трябва да се извършва
от изпълняващия съдебен орган с оглед на гарантирания от правото на Съюза стандарт за защита на тези права: вж. по-специално решение от 21 декември 2023 г., GN (Основание за отказ, основано на висшия интерес на детето) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, т. 44 и цитираната съдебна практика).
74      Вж. по аналогия решение Breian (т. 122).
75      Това рамково решение е прието по-специално на основание член 31, параграф 1, буква д) Договора за ЕС, който по-конкретно е предвиждал, че общото действие при съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси включва постепенното приемане на мерки за създаване на минимум от правила, отнасящи се до съставите на престъпленията и до наказанията в областта на трафика на наркотици.
76      Вж. решение от 11 юни 2020 г., Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), съгласно което от тези разпоредби следва, че държавите членки остават свободни да уреждат притежаването на големи количества наркотици за лична употреба
като квалифицирано престъпление (т. 37).
В точка 76 от писменото си становище румънското правителство посочва, че в румънското право именно критерият за вида наркотици („високорисков“) определя квалифицирания характер на престъплението.
В случая наказателноправната система, довела до налагането на DZ на наказание лишаване от свобода за срок от седем години, според мен е израз на наказателна политика, целяща да накаже много строго в Румъния престъплението внос в тази държава членка на „рискови и високорискови“ наркотици, което само по себе си, ми се струва, не може да бъде поставено под въпрос при прилагането на механизма за предаване.
77      Подписана в Рим на 4 ноември 1950 г.
Вж. по този въпрос Simon, A. „La disproportion de la répression pénale devant la Cour européenne des droits de l’Homme“,
Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux, № 36, 24 октомври 2017 г., стр. 64—67. Вж. по-специално, ЕСПЧ решение по дело
Kafkaris с/у Кипър от 12 февруари 2008 г. (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604),
решение по дело Vinter и др. с/у Великобритания
от 9 юли 2013 г.
(CE:ECHR:2013:0709JUD006606909),
решение по дело Trabelsi с/у Белгия от 4 септември 2014 г. (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010) и решение по дело Bijan Balahan с/у Швеция от 29 юни 2023 (CE:ECHR:2023:0629JUD000983922) Както Европейският съд по правата на човека посочва в решение от 4 септември 2014 г., Trabelsi с/у Белгия (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010), член 3 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи в частност забранява доживотният затвор да бъде де юре и де факто без право на замяна (§ 113). Тази практика на Европейският съд по правата на човека
е отразена в член 5, точка 2
от Рамково решение 2002/584, който предвижда, че когато престъплението, за което е издадена европейската заповед за арест, е наказуемо с доживотен затвор или мярка, изискваща задържане до живот, изпълнението на заповедта за арест е обусловено от наличието в правната система на издаващата държава
членка на разпоредби за преразглеждане на наложеното наказание или мярка по искане на лицето или най-късно 20 години след постановяването им или за помилване, което лицето може да поиска съгласно законодателството или практиката на издаващата държава
членка с цел непривеждането им в изпълнение.
78      Съгласно тази разпоредба следните обстоятелства могат да бъдат смекчаващи вината: усилията, положени от извършителя за отстраняване или намаляване на последиците от извършеното от него престъпление (буква а) и обстоятелствата, свързани с извършеното престъпление, които намаляват тежестта на престъплението или заплахата, която представлява извършителят (буква b).
79      Вж. точка 85 от писменото становище на румънското правителство.
80      Ibidem. В
точка 11 от писменото си становище румънското правителство посочва, че първоинстанционният съд е наложил по-малко наказание на съпругата на DZ, тъй като тя е признала извършеното
деяние.
81      Вж. точка 85 от писменото становище на румънското правителство.
82      Както посочва румънското правителство в точка 86 от писменото си становище, по силата на член 91, буква d) от Наказателния кодекс решението за отлагане на изпълнението е от компетентността на съда, който ще прецени дали „с оглед на личността на извършителя, неговото поведение преди извършване на престъплението, усилията му за премахване или смекчаване на последиците от престъплението, както и възможностите му да се поправи
[…], постановяването на наказанието е достатъчно и дори без изпълнението му осъденият няма да извърши повече други престъпления“.
83      Вж. в това отношение по-специално решение Beach and bar management (т. 50 и цитираната съдебна практика).
84      Тази възможност не изглежда да важи само за случаите, в които смекчаващите обстоятелства са или изключителни, или многобройни, за разлика от случая по делото, по което е постановено решение G. ST. T.
85      Вж. по-специално решение Breian (т. 109).
86      Вж. по аналогия решение Breian (т. 122).
Освен това информацията, която изпълняващият съдебен орган има право да поиска, може да се отнася както до първия, така и до втория етап на проверката, която този орган трябва да извърши.
Посоченият орган обаче не може да поиска от издаващия съдебен орган информация единствено за втория етап от тази проверка, когато счита, че не е установено наличието на системни или общи недостатъци или на недостатъци, засягащи обективно определима група от лица, към която принадлежи съответното лице: вж. по-специално решение от 21 декември 2023 г., GN (Основание за отказ, основано на висшия интерес на детето) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, т. 50 и цитираната съдебна практика).
87      Имам предвид по-специално правилата относно предсрочното освобождаване, които в известна степен могат да уравновесят тежестта на наложеното наказание.