62020TJ0499
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (osmi razširjeni senat)
z dne 30. aprila 2025 (
*1
)
„Ekonomska in monetarna unija – Bančna unija – Enotni mehanizem za reševanje kreditnih institucij in določenih investicijskih podjetij (EMR) – Enotni sklad za reševanje (ESR) – Sklep EOR o izračunu predhodnih prispevkov za leto 2016 – Izključitev nekaterih obveznosti iz izračuna predhodnih prispevkov – Člen 5(1)(a), (b) in (f) Delegirane uredbe (EU) 2015/63 – Ugovor nezakonitosti – Načelo prepovedi retroaktivnosti – Nepogodbena odgovornost – Dovolj resna kršitev pravnega pravila, s katerim so posameznikom podeljene pravice – Neupravičena obogatitev“
V zadeviT‑499/20,
Banco Cooperativo Español, S.A. s sedežem v Madridu (Španija), ki jo zastopata D. Sarmiento Ramírez‑Escudero in J. Beltrán de Lubiano Sáez de Urabain, odvetnika,
tožeča stranka,
proti
Enotnemu odboru za reševanje (EOR), ki ga zastopa C. De Falco, agentka, skupaj z B. Meyringom, F. Fernándezom de Trocóniz Roblesom, T. Klupschem in S. Ianc, odvetniki,
tožena stranka,
ob intervenciji
Evropske komisije, ki jo zastopajo D. Triantafyllou, A. Steiblytė in P. Němečková, agenti,
intervenientka,
SPLOŠNO SODIŠČE (osmi razširjeni senat),
v sestavi A. Kornezov, predsednik, D. Petrlík, K. Kecsmár (poročevalec), sodnika, S. Kingston in L. Spangsberg Grønfeldt, sodnici,
sodna tajnica: S. Jund, administratorka,
na podlagi pisnega dela postopka,
na podlagi obravnave z dne 27. junija 2024
izreka naslednjo
Sodbo
1
Tožeča stranka, Banco Cooperativo Español, S.A., s tožbo predlaga, prvič, na podlagi člena 263 PDEU, razglasitev ničnosti Sklepa SRB/ES/2022/79 Enotnega odbora za reševanje (EOR) z dne 7. decembra 2022 o umiku Sklepa SRB/ES/2020/16 EOR z dne 19. marca 2020 o izračunu predhodnih prispevkov Banco Cooperativo Español, SA, Hypo Vorarlberg Bank AG (nekdanja Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank AG) in Portigon AG v Enotni sklad za reševanje za leto 2016 in o izračunu njihovih predhodnih prispevkov za leto 2016 v Enotni sklad za reševanje (v nadaljevanju: izpodbijani sklep) v delu, v katerem se nanaša nanjo, in drugič, na podlagi člena 268 PDEU, povrnitev škode, ki naj bi ji nastala zaradi tega sklepa.
Dejansko stanje
2
V Španiji so kmetijske banke zadružne kreditne institucije, ki ponujajo finančne storitve na podeželju.
3
Tožeča stranka je kreditna institucija, ki so jo leta 1990 ustanovile nekatere kmetijske banke, ki so njene delničarke. Tožeča stranka je na čelu mreže, ki jo sestavljajo te banke, in ponuja bančne storitve posameznikom in podjetjem, med katerimi so tudi kmetijske banke. Ena od glavnih storitev za kmetijske banke je centralizirano upravljanje njihovih denarnih sredstev.
4
Tako so tožeča stranka in kmetijske banke 25. januarja 1994 sklenile sporazum o združevanju denarnih sredstev (v nadaljevanju: sporazum o združevanju denarnih sredstev), katerega namen je urediti, kako tožeča stranka za račun kmetijskih bank investira njihova denarna sredstva. Na eni strani ta sporazum določa, da kmetijske banke na tožečo stranko prenesejo sredstva za njihovo investiranje na medbančnem in denarnem trgu. Ker tožeča stranka v svojem imenu prevzema tveganje nasprotne stranke za vsa investirana sredstva, določba 4 navedenega sporazuma na drugi strani vsebuje jamstvo, da bodo kmetijske banke krile kakršno koli izgubo ali obveznost, ki izhaja iz dejavnosti tožeče stranke na medbančnem trgu v njihovem imenu.
5
Tožeča stranka deluje tudi kot posrednica, ki svojim članom omogoča dostop do financiranja Evropske centralne banke (ECB), tako da neposredno pridobi finančna sredstva od te banke in jih pod enakimi pogoji, kot so pogoji ECB, posreduje kmetijskim bankam.
6
Nazadnje, za dostop do operacij dolgoročnega refinanciranja, ki jih ponuja ECB, so tožeča stranka in nekatere kmetijske banke ustanovile skupino, v imenu katere tožeča stranka sodeluje pri različnih javnih razpisih, ki jih objavi ECB. Tožeča stranka je odgovorna za to skupino ter je odgovorna za upravljanje in razdeljevanje zneskov, pravic in obveznosti, ki izhajajo iz teh javnih razpisov, med različne članice te skupine.
7
Zaradi različnih dejavnosti, ki jih tožeča stranka opravlja za račun kmetijskih bank, njene obveznosti vključujejo nekatere neporavnane zneske, ki so prav tako navedeni na strani obveznosti v bilanci stanja teh bank na podlagi jamstva, ki ga tožeči stranki te zagotavljajo za te dejavnosti.
8
EOR je s Sklepom SRB/ES/SRF/2016/06 z dne 15. aprila 2016 o izračunu predhodnih prispevkov v enotni sklad za reševanje za leto 2016 v skladu s členom 70(2) Uredbe (EU) št. 806/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. julija 2014 o določitvi enotnih pravil in enotnega postopka za reševanje kreditnih institucij in določenih investicijskih podjetij v okviru enotnega mehanizma za reševanje in enotnega sklada za reševanje ter o spremembi Uredbe (EU) št. 1093/2010 (UL 2014, L 225, str. 1) določil predhodne prispevke v Enotni sklad za reševanje (ESR) (v nadaljevanju: predhodni prispevki) za leto 2016 (v nadaljevanju: prispevno obdobje 2016) za institucije, za katere velja člen 2 v povezavi s členom 67(4) te uredbe (v nadaljevanju: institucije), med katerimi je tožeča stranka.
9
EOR je s Sklepom SRB/ES/SRF/2016/13 z dne 20. maja 2016 o prilagoditvi predhodnih prispevkov za prispevno obdobje 2016 v ESR, s katerim je bil dopolnjen Sklep SRB/ES/SRF/2016/06, popravil izračun predhodnih prispevkov institucij za prispevno obdobje 2016.
10
EOR je 19. marca 2020 sprejel sklep SRB/ES/2020/16 o izračunu predhodnega prispevka tožeče stranke za prispevno obdobje 2016 (v nadaljevanju: sklep z dne 19. marca 2020), s katerim je odpravil in nadomestil sklepa, navedena v točkah 8 in 9 zgoraj (v nadaljevanju: prvotna sklepa). V skladu s točkama 7 in 8 obrazložitve sklepa z dne 19. marca 2020 je bil njegov namen odpraviti postopkovne napake in neobstoj obrazložitve prvotnih sklepov, ki jih je Splošno sodišče ugotovilo v sodbah z dne 28. novembra 2019, Banco Cooperativo Español/EOR (T‑323/16, EU:T:2019:822); z dne 28. novembra 2019, Hypo Vorarlberg Bank/EOR (T‑377/16, T‑645/16 in T‑809/16, EU:T:2019:823), in z dne 28. novembra 2019, Portigon/EOR (T‑365/16, EU:T:2019:824).
11
Zlasti iz točk 95 in 111 sodbe z dne 28. novembra 2019, Banco Cooperativo Español/EOR (T‑323/16, EU:T:2019:822), je razvidno, da je Splošno sodišče razglasilo ničnost prvega od prvotnih sklepov v delu, v katerem se je nanašal na tožečo stranko, ker zahteva po avtentifikaciji tega sklepa ni bila izpolnjena in ker je bil postopek njegovega sprejetja voden ob očitni kršitvi postopkovnih zahtev glede potrditve tega sklepa s strani članov izvršne seje EOR in glede zagotovitve te potrditve, kar je tožbeni razlog, ki ga je Splošno sodišče preizkusilo po uradni dolžnosti. Splošno sodišče pa se ni izreklo o izračunu zneska predhodnega prispevka tožeče stranke za prispevno obdobje 2016.
12
V zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 15. julija 2021, Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg in EOR (C‑584/20 P in C‑621/20 P, EU:C:2021:601), sta Evropska komisija in EOR predlagala razveljavitev sodbe z dne 23. septembra 2020, Landesbank Baden‑Württemberg/EOR (T‑411/17, EU:T:2020:435), s katero je Splošno sodišče sklep EOR o izračunu predhodnih prispevkov za leto 2017 razglasilo za ničen v delu, v katerem se nanaša na tožečo stranko. Sodišče je v tej sodbi ugodilo pritožbi EOR in Komisije v delu, v katerem se nanaša na zahtevo po avtentifikaciji v zvezi z navedenim sklepom, vendar je ugotovilo, da ta sklep ni dovolj obrazložen in da je prvi tožbeni razlog, ki ga je na prvi stopnji navedla Landesbank Baden‑Württemberg, utemeljen (sodba z dne 15. julija 2021, Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg in EOR, C‑584/20 P in C‑621/20 P, EU:C:2021:601, točka 171).
13
EOR je 7. decembra 2022 sprejel izpodbijani sklep, s katerim je umaknil in nadomestil sklep z dne 19. marca 2020. V skladu s točkami od 19 do 22 obrazložitve izpodbijanega sklepa je bil njegov namen odpraviti neobstoj obrazložitve, ki jo je EOR ugotovil na podlagi sodbe z dne 15. julija 2021, Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg in EOR (C‑584/20 P in C‑621/20 P, EU:C:2021:601), ter sklepov z dne 3. marca 2022, EOR/Portigon in Komisija (C‑664/20 P, neobjavljen, EU:C:2022:161), in z dne 3. marca 2022, EOR/Hypo Vorarlberg Bank (C‑663/20 P, neobjavljen, EU:C:2022:162).
14
Autoridad de Resolución Ejecutiva (FROB, izvršni organ za reševanje, Španija) je 2. februarja 2023 kot nacionalni organ za reševanje v smislu člena 3(1), točka 3, Uredbe št. 806/2014 tožeči stranki vročil izpodbijani sklep.
Izpodbijani sklep
15
Izpodbijani sklep vsebuje glavni del in – kar zadeva tožečo stranko – pet prilog.
16
V glavnem delu izpodbijanega sklepa je v oddelkih od 3 do 10 opisan postopek za določitev predhodnih prispevkov za prispevno obdobje 2016, ki velja za vse institucije.
17
Natančneje, EOR je v oddelku 6 izpodbijanega sklepa določil letno ciljno raven, navedeno v členu 4 Izvedbene uredbe Sveta (EU) 2015/81 z dne 19. decembra 2014 o določitvi enotnih pogojev za uporabo Uredbe (EU) št. 806/2014 Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi s predhodnimi prispevki v ESR (UL 2015, L 15, str. 1) za prispevno obdobje 2016 (v nadaljevanju: letna ciljna raven).
18
EOR je pojasnil, da je letno ciljno raven določil na osmino od 1,05 % zneska kritih vlog, izračunanega na koncu leta, vseh institucij v letu 2015, kot je bil pridobljen iz podatkov, ki so jih sporočile institucije v skladu s členom 14(2) Delegirane uredbe Komisije (EU) 2015/63 z dne 21. oktobra 2014 o dopolnitvi Direktive 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi s predhodnimi prispevki v sheme za financiranje reševanja (UL 2015, L 11, str. 44).
19
EOR je v oddelku 7 izpodbijanega sklepa opisal za izračun predhodnih prispevkov za prispevno obdobje 2016. V zvezi s tem je v točki 95 obrazložitve navedenega sklepa pojasnil, da je bilo za to obdobje 60 % predhodnih prispevkov izračunanih na „nacionalni podlagi“, torej na podlagi podatkov, ki so jih sporočile institucije z dovoljenjem na ozemlju zadevne sodelujoče države članice (v nadaljevanju: nacionalna podlaga), v skladu s členom 103 Direktive 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o vzpostavitvi okvira za sanacijo ter reševanje kreditnih institucij in investicijskih podjetij ter o spremembi Šeste direktive Sveta 82/891/EGS ter direktiv 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EU, 2012/30/EU in 2013/36/EU in uredb (EU) št. 1093/2010 ter (EU) št. 648/2012 Evropskega parlamenta in Sveta (UL 2014, L 173, str. 190) in členom 4 Delegirane uredbe 2015/63. Preostali predhodni prispevki (to je 40 %) so bili izračunani na „podlagi bančne unije“, to je na podlagi podatkov, ki so jih sporočile vse institucije z dovoljenjem na ozemlju vseh držav članic, ki sodelujejo v enotnem mehanizmu za reševanje (EMR) (v nadaljevanju: podlaga unije in sodelujoče države članice), v skladu s členoma 69 in 70 Uredbe št. 806/2014 ter členom 4 Izvedbene uredbe 2015/81.
20
Poleg tega je EOR predhodne prispevke institucij, kot je tožeča stranka, izračunal na podlagi naslednjih glavnih faz.
21
V prvi fazi izračuna predhodnih prispevkov je EOR v skladu s členom 70(2), drugi pododstavek, točka (a), Uredbe št. 806/2014 izračunal osnovni letni prispevek vsake institucije, ki je sorazmeren z zneskom obveznosti zadevne institucije brez kapitala in kritih vlog glede na celotne obveznosti brez kapitala in kritih vlog vseh institucij z dovoljenjem na ozemlju vseh sodelujočih držav članic. V skladu s členom 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 je EOR od celotnih obveznosti institucije, ki jih je treba upoštevati za določitev tega prispevka, odštel nekatere vrste obveznosti.
22
EOR je v drugi fazi izračuna predhodnih prispevkov v skladu s členom 70(2), drugi pododstavek, točka (b), Uredbe št. 806/2014 osnovni letni prispevek prilagodil glede na profil tveganja zadevne institucije. Ta profil tveganja je ocenil na podlagi štirih stebrov tveganja iz člena 6 Delegirane uredbe 2015/63, ki jih sestavljajo kazalniki tveganja. EOR je, da bi razvrstil institucije glede na njihovo raven tveganja, najprej za vsak kazalnik tveganja, ki se uporablja za prispevno obdobje 2016, določil žepke, v katere so bile institucije razvrščene v skladu s točko 3 pod naslovom „Korak 2“ Priloge I k tej delegirani uredbi. Institucijam, ki spadajo v isti žepek, je bila dodeljena skupna vrednost za določen kazalnik tveganja, znana kot „diskretizirana vrednost“. EOR je z združitvijo diskretiziranih vrednosti za vsak kazalnik tveganja izračunal „multiplikator za prilagoditev tveganjem“ zadevne institucije (v nadaljevanju: multiplikator za prilagoditev). EOR je z množenjem osnovnega letnega prispevka te institucije z njenim multiplikatorjem za prilagoditev dobil „osnovni letni prispevek, prilagojen glede na profil tveganja“, za navedeno institucijo.
23
Nato je EOR seštel vse osnovne letne prispevke, prilagojene glede na profil tveganja, da bi dobil „skupni imenovalec“, uporabljen za izračun deleža letne ciljne ravni, ki ga je morala plačati vsaka institucija.
24
Nazadnje je EOR predhodni prispevek vsake institucije izračunal tako, da je letno ciljno raven razdelil med vse institucije na podlagi razmerja med osnovnim letnim prispevkom, prilagojenim profilu tveganja, na eni strani in skupnim imenovalcem na drugi strani.
25
Priloga I k izpodbijanemu sklepu vsebuje individualni obrazec tožeče stranke, na katerem so rezultati izračuna njenega predhodnega prispevka. Ta obrazec določa znesek osnovnega letnega prispevka tožeče stranke in vrednost njenega multiplikatorja za prilagoditev, tako na podlagi Unije kot na nacionalni podlagi, pri čemer je za vsak kazalnik tveganja navedena številka žepka, v katerega je bila umeščena tožeča stranka. Poleg tega so v navedenem obrazcu navedeni podatki, ki se uporabljajo za izračun predhodnih prispevkov vseh zadevnih institucij in ki jih je EOR določil s seštevanjem ali združevanjem posameznih podatkov vseh teh institucij. Nazadnje, ta obrazec vsebuje podatke, ki jih je tožeča stranka prijavila v obrazcu za poročanje glede njenega predhodnega prispevka in ki so bili uporabljeni za izračun tega prispevka.
26
Priloga II k izpodbijanemu sklepu vsebuje statistične podatke o izračunu predhodnih prispevkov za vsako sodelujočo državo članico v obliki povzetka in v zbirni obliki. V tej prilogi je med drugim naveden skupni znesek predhodnih prispevkov, ki jih morajo zadevne institucije plačati za vsako od teh držav članic. Poleg tega so v navedeni prilogi za vsak kazalnik tveganja navedeni število žepkov, število institucij, ki spadajo v vsak žepek, ter najnižja in najvišja vrednost teh žepkov. V primeru žepkov, ki se nanašajo na nacionalno podlago, se te vrednosti zaradi zaupnosti zmanjšajo ali povečajo za naključni znesek, pri čemer se ohrani prvotna razčlenitev institucij.
27
V prilogah IIIa, IIIb in IVa k izpodbijanemu sklepu so preučene pripombe, ki so jih predložile druge institucije, razen tožeče stranke, v postopku posvetovanja, ki ga je EOR izvedel pred sprejetjem izpodbijanega sklepa.
28
V Prilogi IVb k izpodbijanemu sklepu, naslovljeni „Ocena pripomb, ki jih je [tožeča stranka] predložila v okviru posvetovanja o predhodnih prispevkih v [ESR] za leto 2016, ki vsebuje zaupne informacije“, so preučene pripombe, ki jih je tožeča stranka predložila v postopku posvetovanja.
Predlogi strank
29
Tožeča stranka Splošnemu sodišču v bistvu predlaga, naj:
–
izpodbijani sklep razglasi za ničen v delu, v katerem se nanaša nanjo;
–
podredno, izpodbijani sklep razglasi za ničen v delu, v katerem ima retroaktivne učinke od datuma sprejetja sklepa z dne 15. aprila 2016;
–
EOR naloži plačilo odškodnine:
–
v višini zamudnih obresti od zneska 9.933.563,47 EUR med 23. junijem 2016 in datumom, ko EOR plača dolgovane zneske, izračunanih po veljavni obrestni meri ECB za refinanciranje, povečani za 3,5 odstotne točke;
–
podredno, samo če bi Splošno sodišče izpodbijani sklep razglasilo za ničen le v delu, v katerem ima retroaktivne učinke, v višini zamudnih obresti od zneska 9.933.563,47 EUR med 23. junijem 2016 in datumom, od katerega bi izpodbijani sklep lahko učinkoval, izračunanih po veljavni obrestni meri ECB za refinanciranje, povečani za 3,5 odstotne točke;
–
še bolj podredno, v znesku, ki ustreza donosnosti, ki bi jo dosegla, če bi na dražbi 16. junija 2016 pridobila 10‑letne španske državne obveznice v vrednosti, ki ustreza njenemu predhodnemu prispevku za leto 2016, izračunanemu za obdobje od 23. junija 2016 do datuma, ko EOR plača dolgovane zneske (oziroma od 23. junija 2016 do dneva izdaje izpodbijanega sklepa, če Splošno sodišče meni, da je izpodbijani sklep vsebinsko zakonit, vendar ne more učinkovati retroaktivno);
–
EOR naloži plačilo stroškov.
30
EOR Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
primarno, tožbo zavrne;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov;
–
podredno, če bo Splošno sodišče sprejelo enega ali več tožbenih razlogov, ohrani učinke izpodbijanega sklepa do njegove nadomestitve oziroma vsekakor šest mesecev od dneva, ko sodba, s katero je bil navedeni sklep razglašen za ničen, postane pravnomočna.
31
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo zavrne;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Predlog za razglasitev ničnosti
32
Tožeča stranka navaja tri tožbene razloge. Prvi se nanaša na ugovor nezakonitosti člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63. Drugi, ki je naveden, če bi Splošno sodišče sprejelo prvi tožbeni razlog, se nanaša na kršitev člena 103(2), drugi pododstavek, Direktive 2014/59 in člena 70 Uredbe št. 806/2014. Tretji se nanaša na kršitev načela pravne varnosti.
33
Tožeča stranka je v prilagoditveni vlogi, vloženi na podlagi člena 86 Poslovnika Splošnega sodišča, navedla, da vztraja pri vseh trditvah, ki jih je navedla v tožbi, pri čemer je pojasnila, da je treba po odpravi in nadomestitvi sklepa z dne 19. marca 2020 z izpodbijanim sklepom njene predloge razumeti tako, da se nanašajo na izpodbijani sklep in ne na sklep z dne 19. marca 2020.
34
EOR izpodbija utemeljenost treh navedenih tožbenih razlogov in dopustnost prvih dveh tožbenih razlogov.
Dopustnost prvega in drugega tožbenega razloga
35
Tožeča stranka s prvim tožbenim razlogom izpodbija zakonitost člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63, zlasti ker v tej določbi iz izračuna predhodnih prispevkov niso bile izključene nekatere obveznosti, nastale v okviru dejavnosti, ki jih opravlja za račun kmetijskih bank, v okviru drugega pritožbenega razloga pa se sklicuje na pravne posledice, ki bi jih bilo treba izpeljati iz take nezakonitosti.
36
EOR v bistvu trdi, da prvi in drugi tožbeni razlog nista dopustna zaradi neobstoja pravnega interesa, ker tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj ugotovi, da se določba, ki se ni uporabljala v okviru izračuna njenega predhodnega prispevka za prispevno obdobje 2016, ne uporablja. Iz tega po mnenju EOR sledi, da tožeča stranka nima interesa za ugotovitev nezakonitosti zadevne določbe.
37
Tožeča stranka trditve EOR prereka.
38
V skladu z ustaljeno sodno prakso je ugovor nezakonitosti, ki je bil ob glavnem ugovoru, s katerim se izpodbija zakonitost nekega akta, dodatno naveden v skladu s členom 277 PDEU, dopusten le, če obstaja vzročna zveza med tem aktom in pravnim pravilom, na katerega domnevno nezakonitost se sklicuje. Ker cilj člena 277 PDEU ni omogočiti stranki, da s katerim koli pravnim sredstvom izpodbija uporabo katerega koli splošnega akta, mora biti obseg ugovora nezakonitosti omejen na to, kar je nujno potrebno za rešitev spora. Iz tega izhaja, da se mora splošni akt, na katerega nezakonitost se sklicuje, neposredno ali posredno uporabljati za primer, ki je predmet tožbe, in da mora obstajati neposredna pravna povezava med izpodbijano posamično odločbo in zadevnim splošnim aktom (sodbi z dne 30. aprila 2019, Wattiau/Parlament, T‑737/17, EU:T:2019:273, točka 56, in z dne 16. junija 2021, Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji/Komisija, T‑126/19, EU:T:2021:360, točka 33).
39
Poleg tega je ugovor nezakonitosti dopusten le, če lahko rezultat tega ugovora stranki, ki ga je uveljavljala, prinese korist (glej sodbo z dne 6. julija 2022, MZ/Komisija, T‑631/20, EU:T:2022:426, točka 40 in navedena sodna praksa).
40
Vendar iz ustaljene sodne prakse izhaja tudi, da je treba člen 277 PDEU razlagati dovolj široko, da se zagotovi učinkovit nadzor zakonitosti splošnih aktov institucij v korist oseb, ki nimajo pravice vložiti direktne tožbe zoper take akte. Zato je treba področje uporabe člena 277 PDEU razširiti na akte institucij, ki so bili upoštevni za sprejetje sklepa, ki je predmet ničnostne tožbe, tako da ta sklep v bistvu temelji na teh aktih, čeprav formalno niso bili pravna podlaga zanj. Poleg tega se za preučitev ugovora nezakonitosti pravila ene in iste ureditve ne smejo umetno ločiti (glej sodbo z dne 16. junija 2021, Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji/Komisija, T‑126/19, EU:T:2021:360, točka 34 in navedena sodna praksa).
41
V členu 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 so našteti pogoji, pod katerimi je obveznost izključena iz izračuna predhodnih prispevkov. V zvezi s tem je EOR v točkah 18 in 19 Priloge IVb k izpodbijanemu sklepu pojasnil razloge, zaradi katerih obveznosti, nastalih v okviru dejavnosti, ki jih tožeča stranka opravlja za račun kmetijskih bank, ni mogoče izključiti iz izračuna predhodnega prispevka tožeče stranke na podlagi člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63.
42
Tožeča stranka v okviru ugovora nezakonitosti trdi, da če bi bilo treba člen 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 razlagati tako, da ne omogoča, da se iz izračuna njenega predhodnega prispevka izključijo obveznosti, kot so te, ki nastanejo v okviru dejavnosti, ki jih opravlja za račun kmetijskih bank, bi bil s to določbo kršen člen 103(2) Direktive 2014/59, člen 70(2) in (6) Uredbe št. 806/2014, člen 16 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) in načelo sorazmernosti, ker te določbe Komisiji nalagajo, da pri sprejetju navedene delegirane uredbe zagotovi, da ureditev izključitve obveznosti, kot je določena s členom 5(1) te delegirane uredbe, omogoča, da se take obveznosti iz izračuna predhodnih prispevkov izključijo.
43
Če bi bilo torej temu ugovoru nezakonitosti ugodeno, bi moral EOR ponovno preučiti svoje stališče v zvezi z zahtevo tožeče stranke za izključitev zadevnih obveznosti iz izračuna njenega predhodnega prispevka, Komisija pa sprejeti ukrepe, s katerimi se zagotovi obravnava teh obveznosti v skladu s hierarhično višjimi pravili, navedenimi v točki 42 zgoraj, po potrebi z razširitvijo obsega izključitev iz člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63.
44
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da obstaja neposredna povezava med izpodbijanim sklepom in členom 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 in da ima tožeča stranka interes za morebitno ugotovitev nezakonitosti te določbe.
45
To velja še toliko bolj, ker bi se s trditvami EOR, kot so navedene v točki 36 zgoraj, povzročila umetna razdelitev pravil ureditve izračuna predhodnih prispevkov, vzpostavljene z Delegirano uredbo 2015/63, in bi se členu 277 PDEU odvzel polni učinek, saj tožeča stranka ne bi imela možnosti izpodbijati zakonitosti določbe, ki določa izključitev nekaterih obveznosti iz navedenega izračuna, kadar zatrjevana nezakonitost ni v obstoju te izključitve, ampak v pogojih te izključitve (glej po analogiji sodbo z dne 16. junija 2021, Krajowa Izba Gospodarcza Chłodnictwa i Klimatyzacji/Komisija, T‑126/19, EU:T:2021:360, točka 42).
46
Glede na navedeno je treba ugovor nedopustnosti, ki ga je navedel EOR, zavrniti.
Prvi tožbeni razlog: nezakonitost člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63
47
Prvi tožbeni razlog, ki ima tri dele, se nanaša na nezakonitost člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 glede na, prvič, člen 103(7) Direktive 2014/59, drugič, člen 16 Listine in, tretjič, načelo sorazmernosti.
– Prvi del: nezakonitost člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 glede na člen 103(7) Direktive 2014/59
48
Tožeča stranka trdi, da dejavnosti, ki jih opravlja za račun kmetijskih bank, pomenijo le nizko stopnjo tveganja, saj ima zagotovljena jamstva teh bank na podlagi sporazuma o združevanju denarnih sredstev. Komisija naj bi torej morala obveznosti, povezane s temi dejavnostmi, vključiti v obveznosti iz člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63, ki nekatere obveznosti izvzema iz osnove za izračun predhodnih prispevkov, sicer ne bi spoštovala člena 103(7) Direktive 2014/59, ki ji nalaga sprejetje delegiranega akta, s katerim se določi, kako je treba predhodne prispevke prilagoditi glede na profil tveganja institucij.
49
Komisija naj bi s tem, da v členu 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 ni določila izključitve obveznosti, kakršne so te, ki so opisane v točki 48 zgoraj, ustvarila položaj „dvojnega štetja“ obveznosti, povezanih z dejavnostmi, ki jih tožeča stranka opravlja za kmetijske banke, ker te knjižijo tudi obveznosti iz naslova jamstva, ki ga zagotavljajo tožeči stranki za te dejavnosti.
50
Okoliščina, da lahko tako dvojno štetje obveznosti povzroči kršitev člena 103(7) Direktive 2014/59, naj bi bila ponazorjena z dejstvom, da je Komisija določila več izvzetij v členu 5(1) Delegirane uredbe 2015/63, da bi se izognila takemu dvojnemu štetju.
51
V zvezi s tem se tožeča stranka opira na „očitno vzporednost“ med, na eni strani, nekaterimi njenimi obveznostmi, nastalimi v okviru dejavnosti, ki jih opravlja za račun kmetijskih bank, in na drugi strani, obveznostmi, ki so izključene, prvič, v členu 5(1)(a) Delegirane uredbe 2015/63 v zvezi z obveznostmi znotraj skupine, drugič, v členu 5(1)(b) te uredbe, ki se nanaša na obveznosti, ki jih ustvari institucija, ki je članica institucionalne sheme za zaščito vlog (v nadaljevanju: IJS), in tretjič, v členu 5(1)(f) iste uredbe, ki se nanaša na spodbujevalne kredite.
52
Tožeča stranka je na obravnavi na vprašanje obsega svojih trditev pojasnila, da se ne sklicuje na kršitev načela enakega obravnavanja, ampak le na nezdružljivost člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 s členom 103(7) Direktive 2014/59.
53
EOR, ki ga podpira Komisija, trditve tožeče stranke prereka.
54
Navesti je treba, da je Komisija v skladu s členom 103(7) Direktive 2014/59 pooblaščena za sprejemanje delegiranih aktov, da opredeli pojem „prilagajanja [predhodnih] prispevkov sorazmerno s profilom tveganja institucij“.
55
Komisija ima v okviru prenesenega pooblastila v smislu člena 290 PDEU pri izvajanju pristojnosti, ki so ji podeljene, široko polje proste presoje, zlasti kadar mora opravljati zapletene presoje in ocene (glej v tem smislu sodbo z dne 11. maja 2017, Dyson/Komisija, C‑44/16 P, EU:C:2017:357, točka 53 in navedena sodna praksa).
56
To velja za določitev meril za prilagoditev predhodnih prispevkov profilu tveganja na podlagi člena 103(7) Direktive 2014/59 (sodbi z dne 20. decembra 2023, Landesbank Baden‑Württemberg/EOR, T‑389/21, EU:T:2023:827, točka 106, in z dne 20. decembra 2023, Banque postale/EOR, T‑383/21, EU:T:2023:845, točka 153).
57
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je, kot izhaja iz uvodnih izjav od 105 do 107 Direktive 2014/59 in uvodne izjave 41 Uredbe št. 806/2014, namen predhodnih prispevkov v skladu z logiko zavarovanja zagotoviti, da finančni sektor zagotavlja zadostna finančna sredstva EMR, da bi ta lahko izpolnjeval svoje funkcije, hkrati pa zadevne institucije spodbujati k sprejemanju manj tveganih načinov delovanja (glej v tem smislu sodbo z dne 15. julija 2021, Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg in EOR, C‑584/20 P in C‑621/20 P, EU:C:2021:601, točka 113).
58
V tem okviru in kot je razvidno iz uvodne izjave 114 Direktive 2014/59, je zakonodajalec Unije Komisijo pooblastil, da z delegiranim aktom določi, kako prilagoditi predhodne prispevke institucij shemam za financiranje reševanja sorazmerno z njihovim profilom tveganja.
59
Z istega vidika je v uvodni izjavi 107 Direktive 2014/59 pojasnjeno, da je treba za pošten izračun predhodnih prispevkov in zagotavljanje spodbud za poslovanje po manj tveganem modelu pri prispevkih v nacionalne sheme financiranja upoštevati stopnjo kreditnega, likvidnostnega in tržnega tveganja institucij.
60
Iz navedenega sledi, da je morala Komisija pripraviti pravila za prilagoditev predhodnih prispevkov glede na profil tveganja institucij, pri čemer je sledila dvema povezanima ciljema, in sicer na eni strani zagotoviti, da se upoštevajo različna tveganja, ki jih povzročajo dejavnosti institucij, bodisi bančna bodisi širše finančna, na drugi strani pa iste institucije spodbuditi k poslovanju po manj tveganem modelu.
61
Kot pa je razvidno iz dokumentov v zvezi s sprejetjem Delegirane uredbe 2015/63, zlasti dokumentov „Tehnična študija JRC v podporo zakonodaje Komisije na drugi stopnji o prispevkih v (enotni) sklad za reševanje“ in „Delovni dokument služb Komisije: ocene uporabe predlagane metodologije za izračun prispevkov v sheme za financiranje reševanj“, priprava takih pravil prilagoditve predhodnih prispevkov glede na profil tveganja institucij zajema kompleksne presoje in ocene Komisije v delu, v katerem mora preučiti različne dejavnike, na podlagi katerih se v bančnem in finančnem sektorju zaznavajo različne vrste tveganj.
62
Glede na navedeno je imela Komisija široko diskrecijsko pravico, da na podlagi člena 103(7) Direktive 2014/59 sprejme pravila o opredelitvi pojma „prilagajanje [predhodnih] prispevkov sorazmerno s profilom tveganja institucij“.
63
V teh okoliščinah se mora v zvezi z metodologijo za prilagoditev osnovnih letnih prispevkov na podlagi člena 103(7) Direktive 2014/59 nadzor sodišča Unije omejiti na preučitev, ali pri izvajanju diskrecijske pravice, podeljene Komisiji, ni prišlo do očitne napake ali zlorabe pooblastila, oziroma na to, ali Komisija ni očitno prekoračila meje te pravice (glej v tem smislu sodbo z dne 21. julija 2011, Etimine, C‑15/10, EU:C:2011:504, točka 60).
64
Zato mora tožeča stranka dokazati, da člen 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 vsebuje take napake, ker obveznosti, kakršne nastanejo v okviru dejavnosti, ki jih opravlja za kmetijske banke, ne izključuje iz izračuna njenega predhodnega prispevka.
65
Na prvem mestu, v skladu s členom 103(2) Direktive 2014/59 in členom 70(2) Uredbe št. 806/2014 za vse institucije načeloma velja obveznost plačila predhodnih prispevkov, pri izračunu teh prispevkov pa je treba načeloma razen kapitala in kritih vlog upoštevati vse obveznosti teh institucij. Zato je treba vsako izjemo od tega načela, kot so tiste iz člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63, razlagati ozko (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 12. oktobra 2017, Kamin und Grill Shop, C‑289/16, EU:C:2017:758, točka 20 in navedena sodna praksa).
66
Tak pristop ustreza logiki zavarovanja v sistemu predhodnih prispevkov, kot je navedena v točki 57 zgoraj. V skladu s to logiko imajo namreč vse institucije, vključno s tistimi, katerih verjetnost reševanja je domnevno manjša glede na obveznosti, ki jih imajo, korist od svojih predhodnih prispevkov prek stabilnosti finančnega sistema, ki jo zagotavlja ESR.
67
Dalje, v skladu s členom 103(2) Direktive 2014/59 in členom 70(2) Uredbe št. 806/2014 se predhodni prispevki prilagodijo sorazmerno s profilom tveganja institucij. Člen 103(7) Direktive 2014/59 določa osem elementov, ki jih mora Komisija upoštevati pri sprejemanju delegiranega akta, ki je v njem naveden za opredelitev pojma „prilagajanje [predhodnih] prispevkov sorazmerno s profilom tveganja institucij“. Čeprav je „izpostavljenost tveganju institucije“ med takimi elementi, tako da ga je morala Komisija upoštevati pri sprejetju Delegirane uredbe 2015/63, je ta element le eno od osmih meril, ki jih mora Komisija upoštevati pri pripravi takega akta.
68
Nič v členu 103(7) Direktive 2014/59 pa ne kaže na to, da mora dati Komisija prevladujoč pomen enemu ali več od elementov, navedenih v tej določbi, kot je izpostavljenost tveganju institucije. Poleg tega ta določba ne določa, kako naj Komisija upošteva to izpostavljenost.
69
Poleg tega, čeprav člen 103(7)(h) Direktive 2014/59 določa, da mora Komisija pri prilagoditvi predhodnih prispevkov glede na profil tveganja zadevnih institucij upoštevati dejstvo, da je institucija vključena v IJS, pa v tej določbi niso nikjer navedene druge kategorije poslovnega ali pogodbenega povezovanja, ki jih mora Komisija upoštevati v delegiranih aktih, za sprejetje katerih je pooblaščena.
70
Na drugem mestu, tožeča stranka ne more trditi, da dejavnosti, ki jih opravlja za račun kmetijskih bank, pomenijo le nizko stopnjo tveganja.
71
V zvezi s tem je treba glede analogije, ki jo je tožeča stranka navedla z izključitvijo, določeno v členu 5(1)(a) Delegirane uredbe 2015/63 za nekatere obveznosti znotraj skupine, najprej poudariti, da je iz uvodnih izjav 8 in 9 navedene uredbe razvidno, da bi individualni izračun prispevkov v primeru skupine pripeljal do dvojnega štetja nekaterih obveznosti pri določitvi osnovnega letnega prispevka različnih subjektov v skupini, saj bi bile obveznosti, ki izhajajo iz sporazumov, ki jih subjekti iste skupine sklenejo med seboj, del skupnih obveznosti, ki jih je treba upoštevati pri določitvi osnovnega letnega prispevka vsakega subjekta v skupini. Zato bi bilo treba v primeru skupin določitev osnovnega letnega prispevka podrobneje opredeliti, da bi se upoštevala medsebojna povezanost subjektov v skupini in preprečilo dvojno štetje izpostavljenosti znotraj skupine. Da bi se zagotovili enaki konkurenčni pogoji med subjekti, ki so del skupine, in institucijami, ki so članice IJS ali so trajno povezane z istim centralnim organom, bi za zadnji kategoriji morala veljati enaka obravnava. Pri izračunu osnovnega letnega prispevka subjekta v skupini skupne obveznosti, ki se upoštevajo, ne zajemajo obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe, sklenjene s katerim koli drugim subjektom, ki je del iste skupine. Vendar je ta izključitev mogoča samo, če imajo vsi subjekti v skupini sedež v Uniji, so v celoti vključeni v isto konsolidacijo, so predmet ustreznih centraliziranih postopkov za ovrednotenje, merjenje in kontrolo tveganja, in če ne obstaja trenutna ali predvidena pomembna dejanska ali pravna ovira za takojšnje poplačilo zadevnih obveznosti ob njihovi zapadlosti. To preprečuje, da bi bile obveznosti izključene iz osnove za izračun prispevkov, če ni jamstev, da bodo izpostavljenosti iz naslova posojil znotraj skupine krite v primeru poslabšanja finančnega položaja skupine.
72
V zvezi s tem je Sodišče poudarilo, da namen člena 5(1)(a) Delegirane uredbe 2015/63 ni v celoti odpraviti vse oblike dvojnega štetja obveznosti in da tako prakso izključuje le, če obstajajo zadostna jamstva, da bi bile izpostavljenosti iz naslova posojil znotraj skupine krite v primeru poslabšanja finančnega položaja skupine (sodba z dne 3. decembra 2019, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, točka 94).
73
Zato se postavlja vprašanje, ali obstajajo zadostna jamstva v smislu sodne prakse, da bodo izpostavljenosti iz naslova posojil krite v primeru poslabšanja finančnega položaja mreže, ki jo v obravnavani zadevi sestavljajo tožeča stranka in kmetijske banke delničarke. V zvezi s tem se tožeča stranka opira zlasti na določbo 4 sporazuma o združevanju denarnih sredstev, ki določa, da kmetijske banke „skupaj jamčijo za vsakršno nedelovanje“ tožeče stranke po naložbah, ki jih je ta izvedla na medbančnem trgu s prejetimi sredstvi, ter na „stalno in zavezujočo naravo“ tega sporazuma.
74
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da domnevne „stalne in zavezujoče“ narave sporazuma o združevanju denarnih sredstev ni mogoče dokazati zgolj s sklicevanjem na okoliščino, da ta sporazum od leta 1994 ni bil spremenjen. Čeprav mora namreč vsako spremembo sporazuma o združevanju denarnih sredstev odobriti Banco de España (španska centralna banka), pa lahko v skladu z določbo 5 navedenega sporazuma vsaka od kmetijskih bank enostransko odstopi od tega sporazuma s pisnim obvestilom upravnemu odboru tožeče stranke z učinkom od drugega meseca po vročitvi obvestila navedenemu odboru. Člen 113(7)(f) Uredbe (EU) št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja ter o spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012 (UL 2013, L 176, str. 1) med drugim določa obveznost obvestila najmanj 24 mesecev pred izstopom iz sporazuma o ustanovitvi IJS.
75
Poleg tega je tožeča stranka na obravnavi potrdila, da mreža, ki jo je vzpostavila s kmetijskimi bankami delničarkami, ni v celoti pomenila istega obsega konsolidacije in ni bila predmet ustreznega in centraliziranega postopka ocenjevanja, merjenja in nadzora tveganj, tako da se njen položaj razlikuje tako od položaja skupin, kot je razvidno zlasti iz uvodne izjave 9 Delegirane uredbe 2015/63, navedene v točki 71 zgoraj, kot od položaja IJS (glej zlasti člen 113(7) Uredbe št. 575/2013 in točko 87 spodaj). Tožeča stranka ni pojasnila, kako bi bilo ob neobstoju take centralizirane konsolidacije in nadzora mogoče preveriti in se prepričati, da sredstva, ki jih imajo kmetijske banke, zadostujejo za kritje dolgov, ki so predmet jamstev, ki po njenem mnenju izhajajo iz sporazuma o združevanju denarnih sredstev.
76
EOR vsekakor upravičeno trdi, da Delegirana uredba 2015/63 ne določa izključitve obveznosti iz izračuna predhodnega prispevka vsake institucije za vsak primer posebej, ampak le glede na nekatere kategorije obveznosti, ki so opredeljene abstraktno, objektivno in splošno. Kot pa je navedel EOR, ne da bi mu tožeča stranka nasprotovala, če v več državah članicah obstajajo mreže kmetijskih bank, se lahko pogodbeni in regulativni pogoji, v katerih te delujejo, od primera do primera zelo razlikujejo. Tako trditev tožeče stranke, ker temelji zlasti na posebnostih njenega individualnega položaja, kot naj bi izhajala iz sporazuma o združevanju denarnih sredstev, ne more povzročiti nezakonitosti člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63.
77
Zato tožeča stranka ni dokazala, da obstajajo zadostna jamstva, da bodo izpostavljenosti iz naslova posojil za dejavnosti, ki jih je opravljala za račun kmetijskih bank, krite v primeru poslabšanja finančnega stanja mreže, ki jo v obravnavanem primeru sestavljajo tožeča stranka in kmetijske banke delničarke.
78
Na tretjem mestu, navesti je treba, da trditve tožeče stranke, da obstaja „očitna vzporednost“ med njenim položajem in položaji iz člena 5(1)(a), (b) ali (f) Delegirane uredbe 2015/63, ni mogoče sprejeti.
79
Prvič, iz člena 5(1)(a) Delegirane uredbe 2015/63 in uvodne izjave 9 te uredbe, navedenih v točki 71 zgoraj, izhaja, da so obveznosti znotraj skupine, ki izhajajo iz poslov, ki jih je institucija sklenila z drugo institucijo, ki je članica iste skupine, lahko izključene iz izračuna predhodnih prispevkov le, če so izpolnjeni pogoji iz tega člena.
80
Pojem „skupina“ je v členu 2(1), točka 26, Direktive 2014/59 opredeljen kot „nadrejena družba in njene podrejene družbe“. Pojma „podrejena družba“ in „nadrejena družba“ sta opredeljena v členu 2(1), točki 5 in 6, navedene direktive s sklicevanjem na člen 4 Uredbe št. 575/2013, ki napotuje na člena 1 in 2 Sedme direktive Sveta z dne 13. junija 1983 o konsolidiranih računovodskih izkazih, ki temelji na členu 54(3)(g) Pogodbe (83/349/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 58), katerima v bistvu ustreza člen 22, od (1) do (5), Direktive 2013/34/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o letnih računovodskih izkazih, konsolidiranih računovodskih izkazih in povezanih poročilih nekaterih vrst podjetij, spremembi Direktive 2006/43/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi direktiv Sveta 78/660/EGS in 83/349/EGS (UL 2013, L 182, str. 19). Iz teh opredelitev izhaja, da se za razmerje med nadrejeno in podrejeno družbo zahteva neka oblika nadzora, v okviru katerega ima nadrejena družba večino glasovalnih pravic, ki jih uresničujejo delničarji ali družbeniki v podrejeni družbi, lahko imenuje ali razreši nekatere poslovodje te podrejene družbe ali ima prevladujoč vpliv na navedeno podrejeno družbo (sodba z dne 3. decembra 2019, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, točki 85 in 86).
81
V teh okoliščinah ni mogoče šteti, da obstoj gospodarskega sodelovanja v okviru partnerstva med več institucijami dokazuje, da gre za razmerje med nadrejeno in podrejeno družbo, razen če ena od teh institucij ne nadzoruje druge članice celote, ki jo sestavlja s temi institucijami (glej v tem smislu sodbo z dne 3. decembra 2019, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, točka 87).
82
V obravnavani zadevi je tožeča stranka priznala, prvič, da nobena od kmetijskih bank delničark ni imela dejanskega nadzora nad njo in ni mogla določati njenega vodenja poslovanja ali strategije upravljanja, in drugič, da sama ni nadzorovala kmetijskih bank. Zato tožeča stranka ni dokazala, da je za poslovna in pogodbena razmerja med njo in kmetijskimi bankami značilna enaka stopnja nadzora kot za skupino v smislu člena 5(1)(a) Delegirane uredbe 2015/63, kot je priznala na obravnavi.
83
V zvezi z dvojnim štetjem obveznosti, ki ga graja tožeča stranka, je Sodišče že razsodilo, kot je bilo opozorjeno v točki 72 zgoraj, da namen člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 ni odpraviti vseh oblik dvojnega štetja obveznosti (glej v tem smislu sodbo z dne 3. decembra 2019, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, točka 94). Poleg tega, kot je navedeno v točki 74 zgoraj, tožeča stranka ni dokazala, da obstajajo zadostna jamstva, da bi bile izpostavljenosti iz naslova posojil krite v primeru poslabšanja finančnega položaja mreže, ki jo sestavlja s kmetijskimi bankami delničarkami.
84
Poleg tega upoštevanje načel enakega obravnavanja, prepovedi diskriminacije in sorazmernosti ne more utemeljiti drugačne ugotovitve, saj je Delegirana uredba 2015/63 razlikovala med položaji s posebnimi značilnostmi, neposredno povezanimi s tveganji, ki jih pomenijo zadevne obveznosti (glej sodbo z dne 3. decembra 2019, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, točka 95 in navedena sodna praksa).
85
Poleg tega je Sodišče v sodbi z dne 3. decembra 2019, Iccrea Banca (C‑414/18, EU:C:2019:1036), razsodilo, da člen 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 pristojnim organom ne daje diskrecijske pravice, da v okviru prilagoditve, ki temelji na tveganju, iz prispevkov iz člena 103(2) Direktive 2014/59 izključijo nekatere obveznosti, temveč so v njem, nasprotno, natančno našteti pogoji, pod katerimi je obveznost lahko predmet take izključitve.
86
Čeprav je res, da se vprašanje za predhodno odločanje v sodbi z dne 3. decembra 2019, Iccrea Banca (C‑414/18, EU:C:2019:1036), ni nanašalo na zakonitost člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63, Sodišče po presoji zakonodajnega okvira, ki je med drugim zajemal Direktivo 2014/59 ter načela enakega obravnavanja, prepovedi diskriminacije in sorazmernosti, ni opredelilo nobene podlage za širšo razlago izjem, naštetih v členu 5(1) Delegirane uredbe 2015/63. Zato iz te sodbe izhaja, da je način, kako je Komisija izvajala svoja delegirana pooblastila v zvezi s tem, po mnenju Sodišča v skladu s členom 103(7) Direktive 2014/59.
87
Drugič, člen 5(1)(b) Delegirane uredbe 2015/63 se nanaša na institucije, ki so članice IJS v smislu člena 2(1), točka 8, Direktive 2014/59/EU in ki ji je pristojni organ dovolil, da uporabi člen 113(7) Uredbe (EU) št. 575/2013 z dogovorom, sklenjenim z drugo institucijo, ki je članica iste IJS.
88
V skladu s členom 2(1), točka 8, Direktive 2014/59 je IJS ureditev, ki izpolnjuje zahteve iz člena 113(7) Uredbe št. 575/2013. Člen 113(7) Uredbe št. 575/2013 IJS opredeljuje kot „pogodbeno ali zakonsko določeno ureditev odgovornosti, ki ščiti te institucije ter zlasti zagotavlja njihovo likvidnost in kapitalsko ustreznost, da se po potrebi prepreči stečaj“. Ta ureditev odgovornosti mora izpolnjevati kumulativne pogoje, naštete v tej določbi, ki se med drugim nanašajo na ustrezen bonitetni nadzor, razpoložljivost instrumentov za spremljanje, razvrščanje in nadzor tveganj ter s tem povezanih možnosti vplivanja, dostopnost sredstev in možnost prostega prenosa ali odkupa kapitala s strani nasprotnih strank, objavo nekaterih konsolidiranih ali zbirnih poročil, zahtevo, da morajo člani, če želijo izstopiti iz institucionalne sheme za zaščito vlog, o tem obvestiti najmanj 24 mesecev pred izstopom, razen neustreznega ustvarjanja kapitala ter dovolj široke in pretežno homogene udeležbe.
89
V obravnavani zadevi tožeča stranka ni dokazala, da v okviru razmerij med njo in kmetijskimi bankami obstajajo obveznosti, enakovredne kumulativnim obveznostim, naloženim s členom 113(7) Uredbe št. 575/2013.
90
Tretjič, enako velja za domnevno vzporednost položaja tožeče stranke in položaja iz člena 5(1)(f) Delegirane uredbe 2015/63, ki se nanaša na spodbujevalne kredite, ki jih zagotavljajo spodbujevalne banke.
91
Člen 5(1)(f) Delegirane uredbe 2015/63 določa, da se iz izračuna predhodnih prispevkov „v primeru institucij, ki zagotavljajo spodbujevalne kredite, [izključijo] obveznosti posredniške institucije do banke, iz katere kredit izvira, ali druge spodbujevalne banke ali druge posredniške institucije, ter obveznosti izvorne spodbujevalne banke do njenih pogodbenic, ki ji zagotavljajo financiranje, kolikor je znesek teh obveznosti izravnan s spodbujevalnimi krediti navedene institucije“.
92
V skladu s členom 3, točka 28, Delegirane uredbe 2015/63 „‚spodbujevalni kredit‘ pomeni kredit, ki ga zagotovi spodbujevalna banka ali se zagotovi prek posredniške institucije na nekonkurenčni in neprofitni osnovi z namenom spodbujanja ciljev javne politike centralne ali regionalne ravni države v državi članici“.
93
V obravnavani zadevi tožeča stranka ni dokazala, da v okviru bančnih storitev, ki jih med drugim zagotavlja kmetijskim bankam (glej točki 5 in 6 zgoraj), krediti, ki so predmet takih storitev ustrezajo ali spominjajo na kredite, ki jih zagotovi spodbujevalna banka ali se zagotovijo prek posredniške institucije na nekonkurenčni in neprofitni osnovi z namenom spodbujanja ciljev javne politike centralne ali regionalne ravni države v državi članici.
94
Na četrtem mestu, v delu, v katerem tožeča stranka Komisiji očita, da EOR ni pustila polja proste presoje za izključitev položajev, ki so podobni položajem, naštetim v členu 5(1) Delegirane uredbe 2015/63, je treba opozoriti, kot je razvidno iz točke 65 zgoraj, da so izključitve iz navedenega člena izjeme od načela, v skladu s katerim je treba upoštevati vse obveznosti, razen kapitala in kritih vlog, tako da je treba člen 5(1) navedene delegirane uredbe razlagati ozko. V teh okoliščinah Komisiji ni mogoče očitati, da EOR ni priznala polja proste presoje, ki bi mu omogočalo razširiti področje uporabe navedenih izključitev.
95
Na petem mestu, zavrniti je treba trditev tožeče stranke, ki temelji na okoliščini, da zadružne mreže, kot je ta, katere del je, tvorijo kategorijo, priznano v okviru bančnih bonitetnih predpisov, zlasti Delegirane uredbe Komisije (EU) 2015/61 z dne 10. oktobra 2014 o dopolnitvi Uredbe (EU) št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi z zahtevo glede likvidnostnega kritja za kreditne institucije (UL 2015, L 11, str. 1). Čeprav se pri bonitetnem nadzoru institucij upoštevajo posebnosti takih mrež, to ne pomeni, da se upoštevajo tudi v okviru financiranja EMR, saj gre za pravila, ki urejajo različne vidike bančnega sektorja. Namen bonitetne ureditve je med drugim zagotoviti, da finančne institucije delujejo z zadostnimi sredstvi za prevzem tveganj, neločljivo povezanih z njihovimi finančnimi dejavnostmi, medtem ko so prispevki v ESR na podlagi Uredbe št. 806/2014 in Delegirane uredbe 2015/63 namenjeni ustanovitvi sklada, ki lahko v nekaterih okoliščinah zagotavlja pomoč v primeru reševanja. V zvezi s tem je Komisija na obravnavi pojasnila, ne da bi ji tožeča stranka glede tega nasprotovala, da obveznosti, nastale v okviru delovanja zadružnih mrež, niso bile izključene iz izračuna predhodnih prispevkov na podlagi člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63, saj se nadzorniki takih mrež ob neobstoju zahteve po centraliziranem nadzoru ter zadostne ravni preglednosti in nadzora ne morejo prepričati niti o finančnem stanju zadevnih subjektov niti o njihovi dolgoročni solventnosti, kar je položaj, ki se razlikuje od položaja IJS in skupin, kot je v bistvu razvidno iz uvodne izjave 9 Delegirane uredbe 2015/63, navedene v točki 71 zgoraj.
96
Glede na navedeno je treba prvi del prvega tožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
– Drugi del: nezakonitost člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 glede na člen 16 Listine
97
Tožeča stranka trdi, da člen 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 krši člen 16 Listine, ker s tem, da preprečuje izključitev velikega zneska obveznosti, prikazanih v njeni bilanci stanja, iz osnove za izračun njenega predhodnega prispevka, brez kakršne koli povezave z njenim profilom tveganja, nesorazmerno omejuje njeno pravico do svobode gospodarske pobude.
98
EOR, ki ga podpira Komisija, trditve tožeče stranke prereka.
99
Varstvo, ki ga zagotavlja člen 16 Listine, zajema pravico do opravljanja gospodarske ali trgovske dejavnosti, pogodbeno svobodo in svobodno konkurenco (glej sodbo z dne 21. decembra 2021, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, točka 79 in navedena sodna praksa).
100
Vendar svoboda gospodarske pobude ni absolutna pravica. Lahko je podvržena širokemu spektru posegov organov javne oblasti, ki lahko v splošnem interesu določijo omejitve za izvajanje gospodarske dejavnosti (glej v tem smislu sodbi z dne 22. januarja 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, točki 45 in 46 ter navedena sodna praksa, in z dne 21. decembra 2021, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, točki 80 in 81 ter navedena sodna praksa).
101
Ta okoliščina se odraža zlasti v načinu, kako je treba presojati akte Unije glede na člen 52(1) Listine (glej v tem smislu sodbi z dne 22. januarja 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, točka 47, in z dne 21. decembra 2021, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, točka 82).
102
V skladu s členom 52(1) Listine mora biti vsakršno omejevanje uresničevanja pravic in svoboščin, ki jih priznava Listina, predpisano z zakonom in spoštovati bistveno vsebino teh pravic in svoboščin ter mora biti ob upoštevanju načela sorazmernosti potrebno in dejansko ustrezati ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali potrebno zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih (sodbi z dne 22. januarja 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, točka 48, in z dne 21. decembra 2021, Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, točka 83).
103
V obravnavani zadevi je treba ob predpostavki, da obveznost tožeče stranke, da plača predhodne prispevke, ne da bi bila upravičena do izključitve nekaterih svojih obveznosti iz osnove za izračun osnovnega letnega prispevka na podlagi člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63, pomeni poseg v njeno svobodo gospodarske pobude, najprej navesti, da je ta določba sprejeta na podlagi členov 69 in 70 Uredbe št. 806/2014 ter členov 102 in 103 Direktive 2014/59, tako da je nemožnost izključitve zadevnih obveznosti določena z zakonom.
104
Poleg tega je treba v zvezi s trditvijo tožeče stranke, da pogoj v zvezi s spoštovanjem bistvene vsebine svobode gospodarske pobude ni izpolnjen, ker predhodni prispevek, ki ga mora plačati, znaša približno 20 % letnega poslovnega izida, za katerega se ta prispevek izračuna, navesti, da obveznost, naložena tožeči stranki, da plača predhodne prispevke, zanjo ali splošneje podjetjem, ki opravljajo gospodarsko dejavnost, nikakor ne prepoveduje opravljanja take dejavnosti. Poleg tega so zadevni ukrepi začasni, saj se uporabljajo le v prvotnem obdobju iz člena 69(1) Uredbe št. 806/2014. Zato spoštujejo bistveno vsebino svobode gospodarske pobude (glej po analogiji sodbo z dne 12. julija 2018, Spika in drugi, C‑540/16, EU:C:2018:565, točka 38).
105
Poleg tega obveznost zadevnih institucij, da prispevajo v ESR sledi cilju v splošnem interesu, kot to izhaja iz točke 57 zgoraj, in sicer v skladu z logiko zavarovanja zagotoviti, da finančni sektor zagotavlja zadostna finančna sredstva EMR, da bi ta lahko izpolnjeval svoje funkcije, hkrati pa zadevne institucije spodbujati k sprejemanju manj tveganih načinov delovanja.
106
Glede na cilj, naveden v točki 105 zgoraj, mora EOR od zadevnih institucij pobirati prispevke za financiranje izvajanja EMR, katerega namen je okrepiti stabilnost teh institucij v sodelujočih državah članicah in preprečiti prelivanje učinkov kriz v nesodelujoče države članice, s tem pa olajšati delovanje notranjega trga kot celote.
107
Poleg tega tožeča stranka v zvezi s sorazmernostjo izključitve položaja tožeče stranke iz primerov iz člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 glede na cilje v splošnem interesu, ki jih priznava Unija, trdi, da ta določba ne upošteva posebnega in konkretnega cilja, ki ga je določil zakonodajalec Unije, v skladu s katerim mora metoda izračuna odražati profil tveganja vsake institucije.
108
V zvezi s tem je treba pojasniti, da je, kot je razvidno iz točke 105 zgoraj, namen obveznosti zadevnih institucij, da prispevajo v ESR, doseči širši cilj od tistega, na katerega se sklicuje tožeča stranka. V okviru tega cilja je namen člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 preprečiti, da bi bile obveznosti izključene iz osnove za izračun predhodnih prispevkov, kadar ni nobenega jamstva, da bodo zadevne izpostavljenosti iz naslova posojil krite v primeru poslabšanja finančnega položaja zadevne institucije ali skupine, ki ji pripada.
109
Poleg tega v trditvah tožeče stranke ni upoštevano dejstvo, da se profil tveganja institucije ne presoja le na podlagi člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63, ampak tudi na podlagi kazalnikov tveganja iz členov 6 in 7 navedene delegirane uredbe, ki po potrebi omogočajo upoštevanje vidikov njenega delovanja, ki kažejo na nizek profil tveganja.
110
Nazadnje, tožeča stranka ni dokazala, da obstajajo manj omejevalni ukrepi za dosego zastavljenega cilja na enako učinkovit način. Ob upoštevanju preučitve zlasti v točkah od 70 do 93 zgoraj, trditve tožeče stranke, da bi se Komisija lahko odločila tudi za izključitev obveznosti, kot so tiste, povezane z dejavnostmi, ki jih opravlja za račun kmetijskih bank, ker obstajajo zadostna jamstva na podlagi sporazuma o združevanju denarnih sredstev, navedenega v točki 4 zgoraj, iz razlogov, navedenih v točkah od 74 do 96 zgoraj, ni mogoče sprejeti in nikakor ne more zadostovati za dokaz, da se zadevne institucije zaradi tega sporazuma spodbuja k sprejemanju manj tveganih načinov delovanja.
111
V teh okoliščinah tožeča stranka ni dokazala, da je člen 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 v nasprotju s členom 16 Listine.
112
Zato je treba drugi del prvega tožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
– Tretji del: nezakonitost člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 glede na načelo sorazmernosti
113
Tožeča stranka meni, da je Komisija s sprejetjem člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 kršila načelo sorazmernosti.
114
EOR, ki ga podpira Komisija, trditve tožeče stranke prereka.
115
V zvezi s tem je treba opozoriti, da načelo sorazmernosti, ki je eno od splošnih načel prava Unije, zahteva, da so akti institucij Unije primerni za uresničitev legitimnih ciljev zadevnega predpisa in ne presegajo okvirov, ki so potrebni za doseganje teh ciljev, pri čemer se pri več primernih ukrepih izbere najmanj omejujoč, povzročene neugodnosti pa morajo biti sorazmerne glede na zastavljene cilje (sodbi z dne 4. maja 2016, Philip Morris Brands in drugi, C‑547/14, EU:C:2016:325, točka 165, in z dne 20. januarja 2021, ABLV Bank/EOR, T‑758/18, EU:T:2021:28, točka 142; glej v tem smislu tudi sodbo z dne 8. junija 2010, Vodafone in drugi, C‑58/08, EU:C:2010:321, točka 51).
116
Iz točke 62 zgoraj izhaja, da je imela Komisija široko diskrecijsko pravico, da na podlagi člena 103(7) Direktive 2014/59 sprejme pravila o opredelitvi pojma „prilagajanje [predhodnih] prispevkov sorazmerno s profilom tveganja institucij“.
117
V teh okoliščinah in v skladu s sodno prakso (glej v tem smislu sodbi z dne 16. junija 2015, Gauweiler in drugi, C‑62/14, EU:C:2015:400, točke 80, 81 in 91, in z dne 21. decembra 2022, Firearms United Network in drugi/Komisija, T‑187/21, neobjavljena, EU:T:2022:848, točki 122 in 123 ter navedena sodna praksa), se mora nadzor Splošnega sodišča nad spoštovanjem načela sorazmernosti omejiti na preverjanje, ali je člen 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 očitno neprimeren glede na cilj, ki ga Komisija uresničuje, ali očitno ne presega tistega, kar je potrebno za uresničitev tega cilja, in ali ne povzroča neugodnosti, ki so očitno nesorazmerne glede na zastavljeni cilj.
118
Na prvem mestu, kot je razvidno iz točke 149 tožbe, tožeča stranka ne izpodbija tega, da lahko člen 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 prispeva k uresničitvi cilja, navedenega v točki 57 zgoraj.
119
Na drugem mestu, v zvezi z nujnostjo ukrepa iz člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 je treba opozoriti, da ta določba iz osnove za izračun predhodnih prispevkov izključuje zneske, prikazane med obveznostmi institucij, ki iz različnih razlogov pomenijo manjše tveganje.
120
V zvezi s tem je iz točk od 54 do 96 zgoraj razvidno, da je treba očitek tožeče stranke, da je Komisija iz člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 napačno izključila obveznosti, povezane z dejavnostmi, ki jih opravlja za kmetijske banke, zavrniti.
121
V teh okoliščinah je Komisija glede na široko diskrecijsko pravico, ki jo ima, lahko menila, da za dosego cilja, navedenega v točki 57 zgoraj, ni zaželeno, da se iz osnovnega izračuna predhodnih prispevkov na podlagi člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 izključijo obveznosti, povezane z dejavnostmi, ki jih tožeča stranka opravlja za kmetijske banke, z obrazložitvijo, da v bistvu ni zadostnih jamstev, da bodo izpostavljenosti iz naslova posojil tožeče stranke za dejavnosti, ki jih opravlja za račun kmetijskih bank, krite v primeru poslabšanja njenega finančnega stanja. Zato ta določba očitno ne presega tega, kar je potrebno za dosego tega cilja.
122
Na tretjem mestu, kot je razvidno tudi iz točke 110 zgoraj, tožeča stranka ni dokazala, da bi bilo cilj, naveden v točki 57 zgoraj, mogoče doseči enako učinkovito z manj omejevalnim ukrepom, in sicer v obravnavani zadevi z vključitvijo obveznosti, povezanih z dejavnostmi, ki jih tožeča stranka opravlja za kmetijske banke, v člen 5(1) Delegirane uredbe 2015/63.
123
Poleg tega je treba v zvezi z obstojem morebitnih neugodnosti, ki so očitno nesorazmerne glede na cilj, naveden v točki 57 zgoraj, ugotoviti, da zgolj trditev, da člen 5(1) Delegirane uredbe 2015/63 ogroža nalogo, ki jo je tožeča stranka prevzela v zvezi s kmetijskimi bankami, in ji odvzema ekonomski smisel, ne more zadostovati za dokaz obstoja takih neugodnosti. Noben element iz spisa namreč ne kaže na to, da bi bila naloga tožeče stranke ogrožena zaradi dejstva, da je bil njen predhodni prispevek za prispevno obdobje 2016 izračunan, ne da bi bile zadevne obveznosti iz njega izključene v skladu med drugim s členom 5(1) Delegirane uredbe 2015/63.
124
V zvezi s tem na podlagi trditev tožeče stranke ni mogoče razumeti razlogov, zaradi katerih bi bilo treba, kot trdi, doseči večjo skladnost med področjem bonitetnega nadzora in področjem reševanja. Tožeča stranka tudi nikakor ne povezuje cilja, ki mu sledi sistem predhodnih prispevkov, z določbami predpisov na področju bonitetnega nadzora.
125
Posledično je treba tretji del prvega tožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen in zato ta tožbeni razlog zavrniti v celoti.
Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 103(2), drugi pododstavek, Direktive 2014/59 in člena 70 Uredbe št. 806/2014
126
Tožeča stranka z drugim tožbenim razlogom Splošnemu sodišču predlaga, naj o izpodbijanem sklepu odloči – če bi sprejelo prvi tožbeni razlog – ne da bi upoštevalo določbe člena 5(1) Delegirane uredbe 2015/63. Natančneje, po mnenju tožeče stranke je treba o tem sklepu odločiti zgolj s sklicevanjem na merila, navedena v ustreznih določbah Direktive 2014/59 in Uredbe št. 806/2014.
127
Ker pa je bil prvi tožbeni razlog zavrnjen, je treba posledično zavrniti tudi drugi tožbeni razlog.
Tretji tožbeni razlog: kršitev načela pravne varnosti
128
Tožeča stranka trdi, da je z izpodbijanim sklepom kršeno načelo pravne varnosti, ker je v njegovem izreku določeno, da začne ta sklep učinkovati 15. aprila 2016, to je od začetka učinkovanja prvega od prvotnih sklepov. Načelo pravne varnosti naj bi nasprotovalo temu, da se začetek veljavnosti akta določi pred njegovo objavo. Izjemoma ima lahko akt Unije retroaktivni učinek, če to zahteva cilj, ki ga je treba doseči, če se ustrezno upoštevajo legitimna pričakovanja zadevnih oseb in če iz zadevnega pravila jasno izhaja njegov retroaktivni učinek. V obravnavani zadevi naj ti pogoji ne bi bili izpolnjeni.
129
EOR trditve tožeče stranke prereka.
130
Izpodbijani sklep je bil sprejet 7. decembra 2022 in je v skladu s tem, kar določa člen 4 njegovega izreka, začel veljati 15. aprila 2016, to je od začetka učinkovanja prvega od prvotnih sklepov, ki sta bila z učinkom od 15. aprila 2016 prav tako nadomeščena s sklepom z dne 19. marca 2020, kot je razvidno iz točk 10 in 13 zgoraj. Zadnjenavedeni sklep je prav tako začel veljati 15. aprila 2016 v skladu s tem, kar je bilo določeno v členu 3 njegovega izreka.
131
Iz točk od 19 do 22 obrazložitve izpodbijanega sklepa izhaja, da je bil njegov namen odpraviti neobrazložitev sklepa z dne 19. marca 2020, ki jo je EOR ugotovil po sodbi z dne 15. julija 2021, Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg in EOR (C‑584/20 P in C‑621/20 P, EU:C:2021:601), ter sklepih z dne 3. marca 2022, EOR/Portigon in Komisija (C‑664/20 P, neobjavljen, EU:C:2022:161), in z dne 3. marca 2022, EOR/Hypo Vorarlberg Bank (C‑663/20 P, neobjavljen, EU:C:2022:162), v zvezi z izračunom zneskov predhodnih prispevkov za prispevno obdobje 2017.
132
Poleg tega, kot izhaja iz točk od 6 do 8 obrazložitve sklepa z dne 19. marca 2020, je bil ta sklep sprejet za odpravo procesne pomanjkljivosti in neobstoja obrazložitve prvotnih sklepov, ki jih je Splošno sodišče ugotovilo v sodbah z dne 28. novembra 2019, Banco Cooperativo Español/EOR (T‑323/16, EU:T:2019:822); z dne 28. novembra 2019, Hypo Vorarlberg Bank/EOR (T‑377/16, T‑645/16 in T‑809/16, EU:T:2019:823), in z dne 28. novembra 2019, Portigon/EOR (T‑365/16, EU:T:2019:824).
133
Zato izpodbijani sklep ter zgoraj navedene sodbe in sklepa niso spremenili obsega obveznosti tožeče stranke, da plača predhodni prispevek za prispevno obdobje 2016, kot je bil določen v drugem od prvotnih sklepov in kot je obstajal za to prispevno obdobje.
134
Izračun predhodnega prispevka tožeče stranke za prispevno obdobje 2016 in znesek tega prispevka sta bila namreč enaka v drugem od prvotnih sklepov, v sklepu z dne 19. marca 2020 in v izpodbijanem sklepu. V zvezi s tem so bili edini novi elementi, uvedeni z izpodbijanim sklepom, v širši obrazložitvi izračuna predhodnega prispevka tožeče stranke za prispevno obdobje 2016.
135
EOR je v točkah od 188 do 194 obrazložitve izpodbijanega sklepa navedel razloge, zaradi katerih je določil časovne učinke izpodbijanega sklepa na način, opisan v točki 130 zgoraj. Med drugim je pojasnil, da je tako ravnal, da bi ohranil pravni naslov, na podlagi katerega so bili v prispevnem obdobju 2016 pobrani predhodni prispevki zadevnih institucij, in ohranil veljavnost plačila teh prispevkov.
136
V skladu s sodno prakso načelo pravne varnosti nasprotuje temu, da bi akt Unije začel veljati pred njegovim sprejetjem, razen če to izjemoma zahteva cilj, ki ga je treba doseči, in če so ustrezno upoštevana legitimna pričakovanja zadevnih oseb (glej v tem smislu sodbi z dne 13. novembra 1990, Fedesa in drugi, C‑331/88, EU:C:1990:391, točka 45 in navedena sodna praksa, in z dne 5. septembra 2014, Éditions Odile Jacob/Komisija, T‑471/11, EU:T:2014:739, točka 102 in navedena sodna praksa).
137
Na prvem mestu, v zvezi z vprašanjem, ali se je s ciljem, ki ga je treba doseči z izpodbijanim sklepom, zahtevalo, da ta sklep začne veljati preden je sprejet, je treba upoštevati kontekst, v katerem je bil navedeni sklep sprejet.
138
V zvezi s tem je iz točk od 10 do 13 zgoraj razvidno, da s sodbo, s katero je bil prvi od prvotnih sklepov razglašen za ničen, in sodbami, ki so pripeljale do odprave sklepa z dne 19. marca 2020, ni bila niti odpravljena obveznost tožeče stranke, da plača predhodni prispevek za prispevno obdobje 2016 v skladu z veljavnim pravnim okvirom, niti znižan znesek navedenega prispevka, česar tožeča stranka ne prereka.
139
V teh posebnih okoliščinah, če EOR ne bi sprejel izpodbijanega sklepa in določil, da učinkuje od datuma začetka veljavnosti prvega od prvotnih sklepov, izpodbijani sklep ne bi mogel učinkovati v obdobju od 15. aprila 2016 do 7. decembra 2022, v katerem bi bila tožeča stranka oproščena obveznosti plačila predhodnega prispevka za prispevno obdobje 2016, medtem ko je ta obveznost zanjo veljala v skladu s členom 2, členom 67(4) ter členoma 69 in 70 Uredbe št. 806/2014. Poleg tega bi ESR v tem obdobju ob kršitvi istih določb ostal brez sredstev iz predhodnih prispevkov tožeče stranke, kar bi ogrozilo izvajanje Direktive 2014/59, Uredbe št. 806/2014 in Delegirane uredbe 2015/63 (glej po analogiji sodbo z dne 15. julija 2021, Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg in EOR, C‑584/20 P in C‑621/20 P, EU:C:2021:601, točki 176 in 177).
140
Zato je bil namen sprejetja izpodbijanega sklepa z učinkom od 15. aprila 2016 zagotoviti sovpadanje uporabe izpodbijanega sklepa in trenutka, ko je nastala obveznost tožeče stranke za plačilo predhodnega prispevka za prispevno obdobje 2016, in tako preprečiti položaj, ki bi bil v nasprotju z ureditvijo, ki se uporablja. Za uresničitev takega legitimnega cilja in cilja v javnem interesu pa je bilo potrebno, da ta sklep začne učinkovati pred datumom svojega sprejetja, to je na isti dan kot sklep z dne 19. marca 2020, ki ga je nadomestil.
141
Na drugem mestu, nič ne kaže, da legitimna pričakovanja tožeče stranke ali tretjih oseb v okoliščinah obravnavanega primera niso bila ustrezno upoštevana. Tožeča stranka ne more trditi, na eni strani, da je sodba z dne 28. novembra 2019, Banco Cooperativo Español/EOR (T‑323/16, EU:T:2019:822), vzbudila legitimno pričakovanje, da izpodbijani sklep ne bo začel veljati pred datumom njegovega sprejetja, ali, na drugi strani, da so sodbe, s katerimi je bil prvi od prvotnih sklepov razglašen za ničen in na podlagi katerih je bil sklep z dne 19. marca 2020 odpravljen, lahko vzbudile legitimno pričakovanje, da bo zavezana za plačilo svojega predhodnega prispevka za prispevno obdobje 2016 šele od poznejšega datuma, ko bo sprejet nov sklep. V nasprotju z zahtevami sodne prakse (glej v tem smislu sodbo z dne 16. septembra 2021, FVE Holýšov I in drugi/Komisija, C‑850/19 P, neobjavljena, EU:C:2021:740, točka 34 in navedena sodna praksa), nobena institucija tožeči stranki v zvezi s tem ni zagotovila natančnih, brezpogojnih in skladnih informacij (glej točki 133 in 134 zgoraj).
142
Poleg tega člen 266 PDEU institucijo, katere akt je bil razglašen za ničen, zavezuje samo v obsegu, v katerem je treba zagotoviti izvršitev sodbe o razglasitvi ničnosti. V tem smislu ta določba zadevno institucijo zavezuje, da zagotovi, da v aktih, s katerimi bo nadomeščen akt, ki je bil razglašen za ničen, ne bo enakih nepravilnosti, kot so bile ugotovljene v navedeni sodbi (glej sodbo z dne 11. decembra 2017, Léon Van Parys/Komisija, T‑125/16, EU:T:2017:884, točka 49 in navedena sodna praksa). Institucija mora, da bi se ravnala po sodbi o razglasitvi ničnosti in jo v celoti izvršila, upoštevati ne le izrek sodbe, ampak tudi obrazložitev, ki je vodila do izreka in je njegova nujna podlaga v smislu, da je nepogrešljiva za določitev točnega pomena tistega, o čemer je bilo razsojeno v izreku (glej v tem smislu sodbo z dne 29. novembra 2007, Italija/Komisija, C‑417/06 P, neobjavljena, EU:C:2007:733, točka 50 in navedena sodna praksa).
143
Iz tega sledi, da je moral EOR za sprejetje novega sklepa v skladu z obrazložitvijo, ki je nujna podlaga izreka sodbe z dne 28. novembra 2019, Banco Cooperativo Español/EOR (T‑323/16, EU:T:2019:822), spoštovati postopek, ki je bil kršen med postopkom sprejemanja spornega sklepa. Ta okoliščina pri tožeči stranki ni mogla povzročiti nobenega pričakovanja glede tega, da izpodbijani sklep ne bo učinkoval pred datumom sklepa, ki ga je nadomestil, ali da bo tudi ona zavezana za plačilo predhodnega prispevka za prispevno obdobje 2016 šele od poznejšega datuma, ko bi bil sprejet nov sklep (glej po analogiji sodbo z dne 11. januarja 2024, Eurobolt in drugi/Komisija in Stafa Group, C‑517/22 P, EU:C:2024:9, točki 55 in 56 ter navedena sodna praksa).
144
Navesti je torej treba, da v nasprotju s trditvijo tožeče stranke, z izpodbijanim sklepom ni bilo kršeno načelo pravne varnosti, ker so pogoji, navedeni v točki 136 zgoraj, izpolnjeni in ker je EOR v obravnavani zadevi upravičeno določil začetek veljavnosti izpodbijanega sklepa na datum pred datumom njegovega sprejetja, to je 15. aprila 2016, ki ustreza datumu začetka veljavnosti prvega od prvotnih sklepov. Poleg tega enako velja za sklep z dne 19. marca 2020.
145
Glede na navedeno je treba tretji tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen in zato zavrniti predlog tožeče stranke za razglasitev ničnosti.
Odškodninski zahtevki
146
Tožeča stranka se sklicuje na nepogodbeno odgovornost Unije, da bi zahtevala zamudne obresti, ki naj bi jih zadnjenavedena dolgovala od 23. junija 2016, ko je tožeča stranka plačala svoj predhodni prispevek za prispevno obdobje 2016 na podlagi prvega od prvotnih aktov, ki naj bi ga Splošno sodišče v delu, v katerem se je nanašal nanjo, razglasilo za ničen v sodbi z dne 28. novembra 2019, Banco Cooperativo Español/EOR (T‑323/16, EU:T:2019:822). Natančneje, EOR naj bi ji te obresti dolgoval, ker ji od te razglasitve ničnosti ni vrnil njenega predhodnega prispevka. Drugače povedano, EOR naj bi se neupravičeno obogatil. V teh okoliščinah tožeča stranka svoje zahtevke opira tako na neupravičeno obogatitev kot na člena 268 in 340 PDEU.
147
EOR trditve tožeče stranke prereka.
148
Kar zadeva, najprej, pravico tožeče stranke, da vloži tožbo, ki temelji na neupravičeni obogatitvi, zadostuje opozoriti, da tožba, ki temelji na taki obogatitvi, ne spada na področje uporabe ureditve nepogodbene odgovornosti stricto sensu, katere nastanek je odvisen od izpolnitve vseh pogojev glede nezakonitosti ravnanja, ki se očita Uniji, dejanske škode in obstoja vzročne zveze med tem ravnanjem in navedeno škodo. Razlikuje se od tožb, vloženih na podlagi navedene ureditve, saj pri taki tožbi ni potreben niti dokaz o nezakonitem ravnanju tožene stranke niti obstoj samega ravnanja, temveč le dokaz o obogatitvi – brez veljavne pravne podlage – tožene stranke in o prikrajšanju tožeče stranke, povezanem z navedeno obogatitvijo (glej sodbo z dne 23. novembra 2022, Westfälische Drahtindustrie in drugi/Komisija, T‑275/20, EU:T:2022:723, točka 48 in navedena sodna praksa).
149
Taki tožbi, ki temelji na neupravičeni obogatitvi, v tej zadevi ni mogoče ugoditi, ker je bila tožeča stranka, kot je bilo navedeno v točkah od 139 do 144 zgoraj, od 15. aprila 2016 dolžna plačati svoj predhodni prispevek za prispevno obdobje 2016 na podlagi člena 2, člena 67(4) ter členov 69 in 70 Uredbe št. 806/2014 in je to ostala tudi po razglasitvi sodbe z dne 28. novembra 2019, Banco Cooperativo Español/EOR (T‑323/16, EU:T:2019:822), ker na podlagi te sodbe ni bila odpravljena njena obveznost prispevati v ESR za prispevno obdobje 2016 v skladu z zgoraj navedenimi določbami. V obravnavani zadevi EOR glede na datum, ko sta sklep z dne 19. marca 2020 in izpodbijani sklep začela učinkovati, to je 15. april 2016, da bi se izognil neupravičeni obogatitvi, tožeči stranki ni bil zavezan v celoti ali delno vrniti njenega predhodnega prispevka za prispevno obdobje 2016.
150
Poleg tega je treba opozoriti, da člen 340, drugi odstavek, PDEU določa, da Unija v primeru nepogodbene odgovornosti v skladu s splošnimi načeli, ki so skupna pravnim ureditvam držav članic, nadomesti kakršno koli škodo, ki so jo povzročile njene institucije ali njeni uslužbenci pri opravljanju svojih dolžnosti.
151
V skladu s sodno prakso je nastanek nepogodbene odgovornosti Unije na podlagi člena 340, drugi odstavek, PDEU, odvisen od izpolnitve več pogojev, in sicer mora obstajati dovolj resna kršitev pravnega pravila, katerega cilj je podeliti pravice posameznikom, škoda mora biti dejanska, med kršitvijo obveznosti, ki je naložena izdajatelju akta, in škodo, ki je nastala oškodovancem, pa mora obstajati vzročna zveza (glej sodbo z dne 5. marca 2024, Kočner/Europol, C‑755/21 P, EU:C:2024:202, točka 117 in navedena sodna praksa).
152
Če eden od pogojev, navedenih v točki 151 zgoraj, ni izpolnjen, je treba tožbo v celoti zavrniti, ne da bi bilo treba preučiti druge pogoje za nepogodbeno odgovornost Unije (glej sodbi z dne 9. septembra 2008, FIAMM in drugi/Svet in Komisija, C‑120/06 P in C‑121/06 P, EU:C:2008:476, točka 165 in navedena sodna praksa, in z dne 21. decembra 2023, United Parcel Service/Komisija, C‑297/22 P, EU:C:2023:1027, točka 61 in navedena sodna praksa).
153
V obravnavani zadevi, kot je razvidno iz preučitve tožbenih razlogov, navedenih v podporo predlogu za razglasitev ničnosti, tožeča stranka ni dokazala obstoja dovolj resne kršitve pravnega pravila, katerega cilj je podeliti pravice posameznikom. Zato je treba tudi te odškodninske zahtevke zavrniti v delu, v katerem temeljijo na členih 268 in 340 PDEU.
154
Te ugotovitve ni mogoče ovreči s sodbama z dne 20. januarja 2021, Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), in z dne 11. junija 2024, Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), na kateri se je tožeča stranka sklicevala v svojih vlogah oziroma na obravnavi.
155
Sodišče je v točki 56 sodbe z dne 11. junija 2024, Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), opozorilo, da iz sodne prakse izhaja, da je treba denarne zneske – kadar te zneske v nasprotju s pravom Unije poberejo bodisi nacionalni organi bodisi institucija, organ, urad ali agencija Unije – vrniti in temu vračilu prišteti zamudne obresti za celotno obdobje od plačila teh denarnih zneskov do datuma njihovega vračila, kar je izraz splošnega načela vračila neupravičeno plačanih zneskov.
156
Poleg tega, kot je Sodišče razsodilo v točki 62 sodbe z dne 11. junija 2024, Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), in kot v bistvu izhaja iz točk 103 in 104 sodbe z dne 20. januarja 2021, Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), kadar je institucija, organ, urad ali agencija Unije v skladu s členom 266, prvi odstavek, PDEU, zavezana vračilu določenega denarnega zneska prišteti obresti, nima nobenega polja proste presoje glede primernosti plačila teh obresti, tako da zgolj kršitev prava Unije, ki jo predstavlja zavrnitev plačila navedenih obresti, zadostuje za ugotovitev obstoja dovolj resne kršitve tega prava, zaradi katere lahko nastane nepogodbena odgovornost Unije.
157
Drugače kot tožeča stranka v zadevah, v katerih sta bili izdani sodbi z dne 20. januarja 2021, Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), in z dne 11. junija 2024, Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), v katerih je Sodišče dokončno ugotovilo, da so bile takrat sporne globe neupravičeno plačane, pa je tožeča stranka od 15. aprila 2016 ostala zavezana za plačilo predhodnega prispevka, ki ji je bil naložen za prispevno obdobje 2016 na podlagi člena 2, člena 67(4) ter členov 69 in 70 Uredbe št. 806/2014 in katerega znesek ni bil znižan (glej točki 138 in 149 zgoraj).
158
Poleg tega in v nasprotju s sklepoma, obravnavanima v zadevah, v katerih sta bili izdani sodbi z dne 20. januarja 2021, Komisija/Printeos (C‑301/19 P, EU:C:2021:39), in z dne 11. junija 2024, Komisija/Deutsche Telekom (C‑221/22 P, EU:C:2024:488), sta tako izpodbijani sklep kot sklep z dne 19. marca 2020 začela učinkovati, ne da bi bilo kršeno načelo pravne varnosti (glej točko 144 zgoraj), na datum pred njunim sprejetjem, to je 15. aprila 2016, tako da ni treba plačati nobenih zamudnih obresti za obdobje od 23. junija 2016, ko je tožeča stranka plačala svoj predhodni prispevek za prispevno obdobje 2016, do datuma sprejetja enega od teh sklepov.
159
Torej EOR ni bil dolžan vrniti predhodnih prispevkov skupaj z obrestmi.
160
Glede na navedeno je treba odškodninske zahtevke tožeče stranke zavrniti.
Stroški
161
V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker tožeča stranka ni uspela, se ji naloži, da v skladu s predlogom EOR nosi svoje stroške in stroške zadnjenavedenega.
162
V skladu s členom 138(1) Poslovnika Komisija nosi svoje stroške.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (osmi razširjeni senat)
razsodilo:
1.
Tožba se zavrne.
2.
Banco Cooperativo Español, S.A. nosi svoje stroške in stroške Enotnega odbora za reševanje (EOR).
3.
Evropska komisija nosi svoje stroške.
Kornezov
Petrlík
Kecsmár
Kingston
Spangsberg Grønfeldt
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 30. aprila 2025.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: španščina.