62004CC0416
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
F. G. JACOBSA,
predstavljeni 15. decembra 2005 (
1
)
Zadeva C-416/04 P
The Sunrider Corp.
proti
Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT)
„Pritožba — Znamka Skupnosti — Členi 8(1)(b), 15(3) in 43(2) in (3) Uredbe (ES) št. 40/94 — Verjetnost zmede — Prijava besedne znamke Skupnosti VITAFRUIT — Ugovor imetnika nacionalne besedne znamke VITAFRUT — Resna in dejanska uporaba prejšnje znamke — Dokaz o soglasju imetnika za uporabo prejšnje znamke — Podobnost proizvodov“
1.
Obravnavana zadeva je pritožba zoper sodbo Sodišča prve stopnje, (
2
) s katero je bila potrjena odločba prvega odbora za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT), na podlagi katere je bila zavrnjena pritožba zoper odločbo oddelka za ugovore UUNT.
2.
S slednjo odločbo je bilo ugotovljeno, da je bila znamka resno in dejansko uporabljena v smislu člena 43 Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti (
3
) in da so proizvodi, ki jih označujeta navedena znamka in prijavljena znamka Skupnosti, podobni v smislu člena 8(1)(b) navedene uredbe.
Zakonodaja Skupnosti
3.
Člen 8(1) Uredbe št. 40/94 določa, v delu kjer je upoštevno:
„Ob ugovoru imetnika prejšnje znamke se znamka [Skupnosti], za katero je vložena prijava, ne registrira v naslednjih primerih:
[…]
(b)
če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, ki jih označujejo znamke, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka; verjetnost zmede zajema verjetnost povezovanja s prejšnjo znamko. […]“
4.
Člen 8(2)(a) določa, da „prejšnj[a] znamk[a]“ vključuje znamke, registrirane v državi članici.
5.
Člen 42 Uredbe št. 40/94 določa, da se lahko v treh mesecih od datuma objave prijave znamke Skupnosti vloži pisni ugovor zoper registracijo znamke, ki temelji na tem, da znamka ne more biti registrirana po členu 8.
6.
Člen 43 Uredbe št. 40/94 določa, v delu kjer je upoštevno:
„2.   Če tako zahteva prijavitelj, imetnik prejšnje znamke Skupnosti, ki je vložil pisni ugovor, priskrbi dokaz o tem, da se je v obdobju petih let pred datumom objave znamke Skupnosti prejšnja znamka Skupnosti resno in dejansko uporabljala v Skupnosti za blago ali storitve, za katere je registrirana in ki jih imetnik navaja kot razlog za ugovor, […], da je bila prejšnja znamka Skupnosti na ta dan registrirana vsaj pet let. Če ustreznega dokazila ni, se ugovor zavrne. Če se je prejšnja znamka Skupnosti uporabljala le za del blaga ali storitev, za katere je registrirana, se za namene preizkusa ugovora šteje, da je registrirana le za ta del blaga ali storitev. […]
3.   Odstavek 2 se uporabi za prejšnje nacionalne znamke iz člena 8(2)(a), pri čemer se uporaba v državi članici, v kateri je prejšnja nacionalna znamka varovana, zamenja z uporabo v Skupnosti.“
7.
V obravnavani zadevi ni sporno, da uporaba prejšnje znamke s soglasjem imetnika pomeni uporabo s strani imetnika. (
4
)
8.
Pravilo 22 Uredbe Komisije za izvedbo Uredbe o znamki Skupnosti (
5
) določa, v delu kjer je upoštevno:
„2.   Podatki in dokazila za dokaz o uporabi zajemajo podatke o kraju, času, obsegu in naravi uporabe znamke v koliziji za blago in storitve, za katere je registrirana in na kateri temelji ugovor, in dokaze, ki podpirajo te podatke v skladu z odstavkom 3.
3.   Dokazi so načeloma omejeni na predložitev dodatne dokumentacije in predmetov, kot so embalaža, nalepke, ceniki, katalogi, računi, fotografije, časopisni oglasi in pisne izjave iz člena 76(1)(f) uredbe.“
Ozadje sodbe Sodišča prve stopnje
9.
Družba Sunrider Corporation (v nadaljevanju: pritožnica) je 1. aprila 1996 pri UUNT vložila zahtevo za registracijo znamke Skupnosti. Znamka, katere registracija je bila predlagana, je besedna znamka VITAFRUIT. Proizvodi, za katere je bila predlagana registracija, vključujejo „mineralne vode in sodavice ter druge brezalkoholne pijače; sadne in zelenjavne pijače, sadne sokove; sirupe in druge pripravke za proizvodnjo pijač; pijače na zeliščni in vitaminski osnovi“. Prijava je bila objavljena 5. januarja 1998.
10.
Juan Espadafor Caba (v nadaljevanju: nasprotna stranka) je 1. aprila 1998 na podlagi člena 42 Uredbe št. 40/94 vložil ugovor zoper registracijo prijavljene znamke. Ugovor je temeljil na tem, da je prejšnja znamka, besedna znamka VITAFRUT, v Španiji že bila registrirana za proizvode „brezalkoholne in neterapevtske negazirane pijače, neterapevtske hladne pijače vseh vrst, gazirani pripravki, šumeča zrnca, sadni in zelenjavni sokovi brez fermentacije (razen mošta), limonade, oranžade, hladne pijače (razen mandljevega mleka), sodavice, voda Seidlitz in umetni sladoled“.
11.
Nasprotna stranka se je v podporo svojemu ugovoru oprla na člen 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.
12.
Pritožnica je oktobra 1998 v skladu s členom 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 zahtevala, da nasprotna stranka priskrbi dokaz, da je v obdobju pet let pred datumom objave prijave znamke Skupnosti prejšnjo znamko resno in dejansko uporabljala v Španiji. Oddelek za ugovore UUNT je nasprotno stranko pozval, naj priskrbi tak dokaz. Nasprotna stranka je UUNT predložila (i) šest oznak s steklenic, na katerih je prejšnja znamka, ter (ii) štirinajst računov in naročilnic, od katerih jih je deset z datumom pred 5. januarjem 1998. Iz računov je bilo razvidno, da je prodajo proizvodov pod prejšnjo znamko opravljala družba Industrias Espadafor SA in ne imetnik te znamke (nasprotna stranka J. Espadafor Caba).
13.
Z odločbo z dne 23. avgusta 2000 je oddelek za ugovore zavrnil prijavo znamke za proizvode „mineralne vode in sodavice ter druge brezalkoholne pijače; sadne in zelenjavne pijače, sadni sokovi; sirupi in drugi pripravki za proizvodnjo pijač; pijače na zeliščni in vitaminski osnovi“. Menil je, prvič, da se je na podlagi dokazov, ki jih je priskrbela nasprotna stranka, v smislu člena 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 prejšnja znamka resno in dejansko uporabljala za proizvode „sadni in zelenjavni sokovi brez fermentacije, limonade, oranžade“. Drugič, oddelek za ugovore je menil, da so ti proizvodi deloma podobni in deloma enaki proizvodom „mineralne vode in sodavice ter druge brezalkoholne pijače; sadne in zelenjavne pijače, sadni sokovi; sirupi in drugi pripravki za proizvodnjo pijač; pijače na zeliščni in vitaminski osnovi“ iz prijave znamke Skupnosti in da obstaja verjetnost zmede v smislu člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 med zadevnima znakoma.
14.
Pritožnica se je 23. oktobra 2000 pritožila zoper odločbo oddelka za ugovore. Prvi odbor za pritožbe UUNT (v nadaljevanju: odbor za pritožbe) je z odločbo z dne 8. aprila 2002 pritožbo zavrnil. V bistvu je potrdil ugotovitve iz odločbe oddelka za ugovore, pri čemer pa je poudaril, da je bila uporaba prejšnje znamke dokazana le glede proizvodov, imenovanih „koncentrati sokov“.
15.
Pritožnica je vložila tožbo na Sodišče prve stopnje.
Sodba Sodišča prve stopnje
16.
Pritožnica je pred Sodiščem prve stopnje uveljavljala dva tožbena razloga. V prvem je uveljavljala kršitev člena 43(2) Uredbe št. 40/94. Ta tožbeni razlog je bil razdeljen na dva dela, v prvem delu prvega tožbenega razloga pritožnica zatrjuje, da je UUNT upošteval uporabo znamke s strani tretje osebe kot resno in dejansko uporabo prejšnje znamke, ne da bi bilo dokazano, da je bilo pridobljeno soglasje imetnika znamke, v drugem delu pa, da je UUNT napačno razložil pojem resne in dejanske uporabe. V drugem tožbenem razlogu je uveljavljala kršitev člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.
17.
Sodišče prve stopnje je v zvezi s prvim delom prvega tožbenega razloga razsodilo:
„19.
Na podlagi člena 43(2) in (3) ter člena 15(1) Uredbe št. 40/94 se ugovor zoper registracijo znamke Skupnosti zavrne, če imetnik obravnavane prejšnje znamke ne priskrbi dokaza, da jo je njen imetnik resno in dejansko uporabljal v obdobju petih let pred datumom objave prijave znamke Skupnosti. Po drugi strani pa, če uspe imetniku prejšnje znamke priskrbeti tak dokaz, UUNT nadaljuje preizkus razlogov za zavrnitev, ki jih je uveljavljala nasprotna stranka.
20.
V skladu s členom 15(3) Uredbe št. 40/94 v zvezi s členom 43(3) te uredbe se uporaba prejšnje nacionalne znamke, ki jo je izvrševal tretji s soglasjem imetnika, šteje, kot da jo je izvrševal imetnik.
21.
Uvodoma je treba opozoriti, da je Sodišče prve stopnje že razsodilo, da obseg preizkusa, ki ga je dolžan opraviti odbor za pritožbe UUNT ob upoštevanju odločbe, ki je predmet pritožbe (v obravnavani zadevi je to odločba oddelka za ugovore), ni odvisen od tega, ali stranka, ki je vložila pritožbo, uveljavlja kak poseben razlog glede te odločbe s tem, da graja, kako je enota UUNT, ki je odločala na prvi stopnji, razlagala ali uporabila pravno pravilo, ali celo, kako je ta enota presojala kak dokazni element (v tem smislu glej sodbo Sodišča prve stopnje z dne 23. septembra 2003 v zadevi Henkel proti UUNT – LHS (UK) (KLEENCARE), T-308/01, Recueil, str. II-3253, točka 32). Tudi če stranka, ki je vložila pritožbo pred odborom za pritožbe UUNT, ni uveljavljala kakega posebnega razloga, mora odbor za pritožbe glede na vse upoštevne pravne in dejanske elemente, ki so mu na voljo, kljub temu preizkusiti, ali je mogoče ob odločanju o pritožbi zakonito izdati novo odločbo z istim izrekom, kot ga ima odločba, ki je predmet pritožbe (zgoraj navedena sodba KLEENCARE, točka 29). Del tega preizkusa je tudi vprašanje, ali je med dejstvi in dokazi, ki jih je predložila druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe, tudi dokaz o resni in dejanski uporabi bodisi imetnika prejšnje znamke bodisi tretjega, ki ima dovoljenje iz člena 43(2) in (3) ter člena 15(3) Uredbe št. 40/94. Iz navedenega izhaja, da je prvi del tega razloga dopusten.
22.
Po drugi strani iz preizkusa utemeljenosti izhaja, da so resnične navedbe, da tožeča stranka ni izpodbijala obstoja soglasja imetnika prejšnje znamke niti pred oddelkom za ugovore niti pred odborom za pritožbe.
23.
Kot je razvidno iz računov, ki jih je predložila druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe, je prodajo proizvodov pod prejšnjo znamko opravljala družba Industrias Espadafor SA in ne imetnik znamke, čeprav ime zadevne družbe vsebuje tudi njegovo ime.
24.
S tem ko nasprotna stranka navaja, da je tretji uporabljal prejšnjo znamko v smislu resne in dejanske uporabe iz člena 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94, posredno zatrjuje, da se je uporaba izvajala z njegovim soglasjem.
25.
Glede resničnosti te posredne ugotovitve pa je očitno, da če bi bila prejšnja znamka v uporabi, kot izhaja iz računov, predloženih UUNT, brez soglasja imetnika in bi torej pomenila kršitev njegove pravice do znamke, bi imela družba Industrias Espadafor SA interes, da imetniku zadevne znamke dokazov o taki uporabi ne razkrije. Zato je malo verjetno, da bi lahko imetnik neke znamke predložil dokaz o tem, da so znamko uporabljali proti njegovi volji.
26.
Na to domnevo bi se UUNT lahko oprl še toliko bolj, ker tožeča stranka ni izpodbijala, da je družba Industrias Espadafor SA uporabljala prejšnjo znamko s soglasjem nasprotne stranke. Ne zadostuje splošno navajanje tožeče stranke med postopkom pred UUNT, da dokazi, ki jih je predložila nasprotna stranka, ne zadoščajo, da bi bila njena resna in dejanska uporaba dokazana.
27.
Iz spisa izhaja, da je tožeča stranka natančno napadla domnevno premajhen gospodarski obseg uporabe, ki je bil izkazan, kot tudi kakovost predloženih dokaznih elementov. Po drugi strani pa iz tega, kar je zapisala tožeča stranka med navedbami v postopku pred UUNT, ni mogoče sklepati, da bi tožeča stranka usmerila pozornost UUNT na dejstvo, da je šlo za uporabo, ki jo je izvajal tretji, ali da bi omenjala dvome glede soglasja imetnika znamke k tej uporabi.
28.
Ti elementi so dovolj trdna podlaga, da lahko odbor za pritožbe iz njih sklepa, da se je prejšnja znamka uporabljala s soglasjem njenega imetnika.
29.
Iz navedenega izhaja, da je treba prvi del razloga glede kršitve člena 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 zavrniti kot neutemeljenega.“
18.
Sodišče prve stopnje je v zvezi z drugim delom prvega tožbenega razloga, in sicer da je UUNT napačno razložil pojem resne in dejanske uporabe, razsodilo:
„36.
Kot izhaja iz devete uvodne izjave Uredbe št. 40/94, je zakonodajalec menil, da ni razloga za varstvo prejšnje znamke, razen če se znamka dejansko uporablja. V skladu s to uvodno izjavo člen 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 določa, da lahko prijavitelj znamke Skupnosti zahteva dokaz o tem, da se je v obdobju petih let pred datumom objave znamke, ki je bila predmet ugovora, prejšnja znamka resno in dejansko uporabljala na ozemlju, na katerem je varovana (sodba Sodišča prve stopnje z dne 12. decembra 2002 v zadevi Kabushiki Kaisha Fernandes proti UUNT – Harrison (HIWATT), T-39/01, Recueil, str. II-5233, točka 34).
37.
Na podlagi pravila 22(2) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL L 303, str. 1) se mora dokaz o uporabi nanašati na kraj, čas, obseg in naravo uporabe prejšnje znamke. Po drugi strani pa se ne zahteva, naj nasprotna stranka predloži pisno izjavo o prometu, ki je bil dosežen z izkoriščanjem prejšnje znamke. Člena 43(2) in 76 Uredbe št. 40/94 ter pravilo 22(3) Uredbe št. 2868/95 dopuščajo nasprotni stranki, da izbere dokazna sredstva, ki jih šteje za primerna za dokazovanje, da je bila v upoštevnem obdobju prejšnja znamka predmet resne in dejanske uporabe. Zato je treba zavrniti očitke tožeče stranke v zvezi z nepredložitvijo izjave o skupnem letnem prometu, ki je bil dosežen s prodajo proizvodov pod prejšnjo znamko.
38.
Pri razlagi pojma resne in dejanske uporabe je treba upoštevati, da je ratio legis določbe, da mora biti prejšnja znamka predmet resne in dejanske uporabe, da bi se lahko nanjo uspešno sklicevali zoper prijavljeno znamko Skupnosti, v zmanjševanju števila konfliktov med dvema znamkama, kadar iz dejanskega delovanja znamke na trgu ne izhaja gospodarska upravičenost (sodba Sodišča prve stopnje z dne 12. marca 2003 v zadevi Goulbourn proti UUNT – Redcats (Silk Cocoon), T-174/01, Recueil, str. II 789, točka 38). Po drugi strani pa ni namen navedene določbe presojati gospodarski učinek niti nadzorovati gospodarske strategije podjetja ali celo zoževati varstvo znamk samo na količinsko velika gospodarska izkoriščanja.
39.
Kot izhaja iz sodbe Sodišča z dne 11. marca 2003 v zadevi Ansul (C-40/01, Recueil, str. I-2439), ki se nanaša na razlago člena 12(1) Direktive Sveta št. 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40, str. 1), katere normativna vsebina je v bistvu enaka vsebini člena 43(2) Uredbe št. 40/94, je znamka predmet resne in dejanske uporabe, če se uporablja v skladu s svojo bistveno funkcijo, ki je v zagotavljanju istovetnosti izvora blaga ali storitev, za katere je bila registrirana, da bi se ustvarilo ali ohranilo tržišče za to blago in storitve, v nasprotju s simbolično uporabo, katere edini cilj je ohranjanje pravic, ki jih daje znamka (zgoraj navedena sodba Ansul, točka 43). V zvezi s tem določa pogoj, ki se nanaša na resno in dejansko uporabo znamke, da se znamka taka, kot je zaščitena na upoštevnem ozemlju, uporablja javno in navzven (zgoraj navedeni sodbi Ansul, točka 37, in Silk Cocoon, točka 39).
40.
Pri presoji resne in dejanske uporabe znamke je treba upoštevati vsa dejstva in okoliščine, ki so pomembna za ugotovitev, ali se znamka dejansko gospodarsko izkorišča, še posebej, ali se v zadevnem gospodarskem sektorju taka uporaba šteje za upravičeno za ohranjanje ali ustvarjanje deleža na trgu za blago ali storitve, ki jih varuje znamka, naravo tega blaga ali storitev, značilnosti trga ter obseg in pogostost uporabe znamke (zgoraj navedena sodba Ansul, točka 43).
41.
V zvezi z obsegom uporabe prejšnje znamke je treba upoštevati zlasti, na eni strani, gospodarski obseg celote dejanj, ki pomenijo uporabo, in na drugi strani, dolžino obdobja, v katerem so bila dejanja, ki pomenijo uporabo, izvrševana, ter njihovo pogostost.
42.
Da bi se v določeni zadevi preizkusilo resnost in dejanskost uporabe prejšnje znamke, je treba opraviti celovito presojo glede na vse upoštevne dejavnike obravnavanega primera. Taka presoja pomeni določeno stopnjo neodvisnosti med upoštevanimi dejavniki. Tako se lahko majhen obseg proizvodov, ki se tržijo pod navedeno znamko, kompenzira z močno intenzivnostjo ali veliko stalnostjo v času uporabe te znamke, in obratno. Poleg tega doseženega prometa in obsega prodaje proizvodov pod prejšnjo znamko ni mogoče presojati v absolutnem smislu, ampak v razmerju z drugimi upoštevnimi dejavniki, kot so obseg komercialne dejavnosti, zmožnost proizvodnje ali trženja oziroma stopnja razvejanosti podjetja, ki izkorišča znamko, ter značilnosti blaga ali storitev na zadevnem trgu. Z navedenim je Sodišče pojasnilo, da ni nujno, da je uporaba prejšnje znamke vedno količinsko velika, da se lahko označi za resno in dejansko (zgoraj navedena sodba Ansul, točka 39).
43.
Glede na zgoraj navedeno je treba preizkusiti, ali je UUNT pravilno ocenil, da so dokazni elementi, ki jih je predložila druga stranka v postopku pred UUNT, izkazovali resno in dejansko uporabo prejšnje znamke.
44.
Glede na to, da je bila prijava znamke Skupnosti, ki jo je vložila tožeča stranka, objavljena 5. januarja 1998, se obdobje petih let iz člena 43(2) Uredbe št. 40/94 nanaša na čas od 5. januarja 1993 do 4. januarja 1998 (v nadaljevanju: upoštevno obdobje).
45.
Kot izhaja iz člena 15(1) iste uredbe, se sankcije iz tega člena uporabljajo samo za znamke, katerih resna in dejanska uporaba je bila prekinjena v obdobju petih zaporednih let. Za izognitev navedenim sankcijam torej zadošča, da je bila znamka predmet resne in dejanske uporabe v delu upoštevnega obdobja.
46.
Računi, ki jih je predložila druga stranka v postopku pred UUNT, izkazujejo, da je bila znamka med koncem meseca maja 1996 in sredino meseca maja 1997, to je v obdobju enajstih mesecev in pol, predmet dejanj, ki pomenijo uporabo.
47.
Iz njih tudi izhaja, da so bile opravljene dobave za stranko v Španiji in da so bile zaračunane v španskih pezetah. Iz tega izhaja, da je bilo blago namenjeno na španski trg, ki je bil upoštevni trg.
48.
Vrednost obsega trženih proizvodov ne presega 4800 EUR, kar ustreza prodaji 293 enot, ki so v računih navedene kot ‚cajas‘ (‚zaboji‘), v vsakem je dvanajst kosov, to je 3516 kosov skupaj, pri čemer je cena brez davka na dodano vrednost za kos 227 španskih pezet (1,36 EUR). Čeprav je tak obseg prodaje relativno majhen, pa je mogoče glede na predložene račune zaključiti, da so bili na njih navedeni proizvodi trženi relativno redno v obdobju, ki je daljše od enajstih mesecev, to je v obdobju, ki ni niti posebno kratko niti ni blizu dneva objave prijave znamke Skupnosti, ki jo je vložila tožeča stranka.
49.
Opravljena prodaja predstavlja uporabo, ki je objektivno primerna za ustvarjanje ali ohranjanje tržišča za obravnavano blago, katerega komercialni obseg glede na trajanje in pogostost uporabe ni tako majhen, da bi privedel do zaključka, da gre za čisto simbolično, minimalno ali navidezno uporabo z edinim ciljem ohranjanja varstva pravic znamke.
50.
Enako velja za dejstvo, da se računi glasijo na eno samo stranko. Zadostuje, da se znamka uporablja javno in navzven, ne le v podjetju, ki je imetnik prejšnje znamke, ali pri distribuciji, ki jo to podjetje poseduje oziroma nadzira. V tem primeru tožeča stranka ni navedla, da pripada prejemnik računov drugi stranki v postopku pred UUNT, in to tudi ne izhaja iz nobene okoliščine primera. Zato se ni treba opirati na trditev UUNT na obravnavi, da je stranka bistveni dobavitelj španskih supermarketov.
51.
V zvezi z naravo uporabe prejšnje znamke je treba navesti, da so proizvodi v računih navedeni z izrazom ‚concentrado‘ (koncentrirani), ki mu sledi, prvič, oznaka za aromo (‚kiwi‘ (kivi), ‚menta‘ (meta), ‚granadina‘ (sirup iz soka granatnih jabolk), ‚maracuya‘ (marakuja), ‚lima‘ (limeta), ali ‚azul trop.‘) in, drugič, v narekovajih beseda ‚vitafrut‘. Tako poimenovanje nakazuje, da so obravnavani proizvodi koncentrirani sadni sokovi ali koncentrati sokov iz različnega sadja.
52.
Še več, iz etiket, ki jih je predložila druga stranka v postopku, izhaja, da gre za koncentrirane sokove iz različnega sadja, ki so namenjeni končnim potrošnikom, in ne za koncentrate sokov, namenjene industriji za proizvodnjo sadnih sokov. Ker je na etiketah oznaka ‚bebida concentrada para diluir 1 + 3‘ (‚koncentrirana pijača za redčenje 1 + 3‘), je bil proizvod očitno namenjen končnemu potrošniku.
53.
Kot je navedla tožeča stranka, na etiketah ni datuma. Zato je brez pomena vprašanje, ali je na etiketah običajno zapisan datum, trditev, ki jo zagovarja tožeča stranka, UUNT pa izpodbija. Čeprav etikete same nimajo odločujočega pomena, pa lahko po drugi strani podpirajo preostale dokazne elemente, ki so bili predloženi v postopku pred UUNT.
54.
Iz navedenega izhaja, da je druga stranka v postopku pred odborom za pritožbe predložila dokaz, da je bilo v obdobju od maja 1996 do maja 1997 španski stranki z njenim soglasjem prodanih približno 300 enot po dvanajst kosov vsakega koncentriranega soka iz različnega sadja, kar ustreza prometu v višini približno 4800 EUR. Čeprav gre za omejen obseg uporabe prejšnje znamke in bi bilo bolje razpolagati z več dokaznimi elementi v zvezi z načinom uporabe v upoštevnem obdobju, pa dejstva in dokazi, ki jih je predložila druga stranka v postopku, zadostujejo za ugotovitev resne in dejanske uporabe. Zato je pravilno, da je UUNT v izpodbijani odločbi ugotovil, da je bila prejšnja znamka predmet resne in dejanske uporabe glede dela proizvodov, za katerega je bila registrirana, to je glede sadnih sokov.
55.
Glede zatrjevanega nasprotja med izpodbijano odločbo in odločbo četrtega odbora za pritožbe UUNT v zadevi R 578/2000-4 (HIPOVITON proti HIPPOVIT) je treba poudariti, da je bila slednja razveljavljena s sodbo Sodišča prve stopnje z dne 8. julija 2004 v zadevi MFE Marienfelde proti UUNT – Vetoquinol (HIPOVITON), T-334/01, ZOdl, str. II-2787.
56.
Glede na zgoraj navedeno, drugi del tega razloga ni utemeljen. […]“
19.
Sodišče prve stopnje je v zvezi z drugim tožbenim razlogom glede kršitve člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 razsodilo:
„63.
Na podlagi člena 8(1)(b) Uredbe št. 40/94 se ob ugovoru imetnika prejšnje znamke registracija znamke zavrne, če obstaja enakost ali podobnost med blagom ali storitvami, za katere se predlaga registracija, in med tistimi, za katere je prejšnja znamka registrirana, in kadar je stopnja podobnosti med obravnavanima znamkama dovolj velika, da se lahko šteje, da obstaja verjetnost zmede med njima v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka. Sicer pa na podlagi člena 8(2)(a)(ii) Uredbe št. 40/94 izraz ‚prejšnje znamke‘ pomeni znamke, ki so registrirane v državi članici, z datumom zahtev za registracijo, ki predhodi datumu zahteve za registracijo znamke Skupnosti.
64.
V obravnavanem primeru tožeča stranka napada ugotovitev odbora za pritožbe samo glede vprašanja, ali obstaja enakost ali podobnost med, na eni strani, proizvodi, imenovanimi ‚pijače na zeliščni in vitaminski osnovi‘, ki so navedeni v prijavi znamke, in, na drugi strani, proizvodi, glede katerih je bila predmet resne in dejanske uporabe prejšnja znamka, to je glede ‚sadnih sokov‘ (točki 19 in 20 izpodbijane odločbe).
65.
Kot izhaja iz sodne prakse, je treba pri presoji podobnosti med obravnavanimi proizvodi ali storitvami upoštevati vse upoštevne dejavnike, ki označujejo razmerje med temi proizvodi ali storitvami, še posebej pa njihovo naravo, namen, način uporabe ter njihovo konkurenčnost ali komplementarnost (sodba Sodišča z dne 29. septembra 1998 v zadevi Canon, C-39/97, Recueil, str. I-5507, točka 23).
66.
V obravnavanem primeru je bilo v točki 52 zgoraj ugotovljeno, da se je prejšnja znamka uporabljala za koncentrirane sadne sokove, ki so namenjeni končnim potrošnikom, in ne za koncentrate sadnih sokov, namenjene industrijskim proizvajalcem sadnih sokov. Zato je treba trditev tožeče stranke, da so obravnavani proizvodi namenjeni različnim kupcem, to je v primeru sokovnih koncentratov industriji, in v primeru pijač na zeliščni in vitaminski osnovi končnim potrošnikom, zavrniti.
67.
Dalje, odbor za pritožbe je pravilno utemeljil, da je namen obravnavanih proizvodov enak, to je potešitev žeje, in da so v širšem smislu konkurenčni. Glede narave in uporabe obravnavanih proizvodov gre v obeh primerih za brezalkoholne pijače, ki se ponavadi uživajo hladne in imajo seveda v večini primerov različno sestavo. Različna sestava pa ne bi mogla spremeniti ugotovitve, da navedeni proizvodi ostajajo medsebojno zamenljivi zato, ker so namenjeni za zadovoljevanje enake potreb.
68.
Iz navedenega izhaja, da odbor za pritožbe z ugotovitvijo, da so obravnavani proizvodi podobni, ni zagrešil nobene napake v presoji. Ta razlog tako ni utemeljen […]“
20.
Sodišče prve stopnje je zato tožbo zavrnilo.
Pritožba na Sodišče
21.
Pritožnica se je pritožila na Sodišče. Uveljavlja tri pritožbene razloge, ki se povsem ujemajo s tremi vprašanji, ki jih je izpostavila pred Sodiščem prve stopnje.
Prvi pritožbeni razlog
22.
Pritožnica v okviru prvega pritožbenega razloga trdi, da je Sodišče prve stopnje napačno razložilo člen 43(2) in (3) Uredbe št. 40/94 v povezavi s členom 15(3) iste uredbe, ko je upoštevalo uporabo znamke VITAFRUT s strani tretje osebe. Natančneje, pritožnica očita Sodišču prve stopnje, da je napačno razlagalo porazdelitev dokaznega bremena iz člena 15(1) in (3), upoštevalo elemente brez dokazne moči, ki jih je predložila nasprotna stranka, in se oprlo na domneve namesto na dokaze.
23.
Člen 15(1) v obravnavani zadevi ni upošteven, saj je omejen na sankcije za neuporabo znamke Skupnosti. Domnevam, da se je hotela pritožnica sklicevati na člen 43(2), ki se uporablja na podlagi člena 43(3). Je pa pravilno, da se člen 15(3) po analogiji uporablja za postopek z ugovorom v zvezi s prejšnjo znamko. Slednja določba določa, da se uporaba znamke „s soglasjem imetnika [šteje za] uporabo s strani imetnika.“
24.
V bistvu je očitek pritožnice ta, da Sodišče prve stopnje ni ustrezno preučilo, ali pomeni uporaba znamke s strani tretje osebe uporabo s strani nasprotne stranke v smislu člena 15(3).
25.
Menim, da je Sodišče prve stopnje to vprašanje obravnavalo pravilno.
26.
Sodišče prve stopnje je navedlo, da s tem ko nasprotna stranka navaja, da uporaba prejšnje znamke s strani tretjega pomeni resno in dejansko uporabo, „posredno zatrjuje, da se je uporabljala z njegovim soglasjem.“ (
6
)
27.
V nadaljevanju je navedlo dve konkretni ugotovitvi. Prvič, če bi tretja oseba prejšnjo znamko uporabljala brez soglasja imetnika, bi taka uporaba pomenila kršitev njegove pravice do znamke in bi imela torej tretja oseba očitno interes, da imetniku dokazov o taki uporabi ne razkrije. Zato je malo verjetno, da bi lahko imetnik predložil dokaz o taki uporabi. (
7
)
28.
Ta pristop se zdi očitno razumen. Bilo bi brez pomena in v nasprotju z načelom dobrega upravljanja in ekonomičnosti postopka, če bi UUNT od imetnika znamke sistematično zahteval, da predloži dokaze o soglasju v takih okoliščinah.
29.
Zadeva bi bila seveda drugačna, če bi bila pritožnica pred UUNT postavila vprašanje neobstoja soglasja. To pa je predmet druge ugotovitve Sodišča prve stopnje; nič v dokumentih pred njim ni kazalo na to, da je pritožnica v obravnavani zadevi to storila. (
8
)
30.
Zato je Sodišče prve stopnje sklenilo, da so ti elementi „dovolj trdna podlaga, da lahko odbor za pritožbe iz njih sklepa, da je bila uporaba prejšnje znamke izvajana s soglasjem njegovega imetnika.“ (
9
) S tem sklepom se strinjam in menim, da Sodišče prve stopnje v zvezi z dokaznim bremenom ni ravnalo napačno.
31.
Pritožnica v okviru prvega pritožbenega razloga navaja še nekaj, kar pa moram priznati, da težko razumem.
32.
Pritožnica navaja, da bi moralo Sodišče prve stopnje v skladu s sodbo Henkel proti UUNT – LHS (UK) (KLEENCARE), (
10
) sàmo odločiti o tem, ali bi bilo možno v času njegove sodbe zakonito sprejeti novo odločbo z istim izrekom kot ga ima odločba odbora za pritožbe UUNT. Sodišče je torej zmotno uporabilo pravo, ker je presodilo, da se je UUNT takrat, ko je odbor za pritožbe sprejel odločbo, lahko oprl na domnevo, da je imetnik znamke VITAFRUT dal soglasje za uporabo te znamke s strani tretje osebe.
33.
Točke 25, 26 in 29 sodbe Henkel proti UUNT – LHS (UK) (KLEENCARE) se glasijo:
„25.
Iz sodne prakse izhaja, da v smislu njunih funkcij med preizkuševalcem in odborom za pritožbe obstaja kontinuiteta (sodbi Sodišča prve stopnje z dne8. julija 1999 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT (BABY-DRY), T-163/98, Recueil, str. II-2383, točke od 38 do 44, in z dne 12. decembra 2002 v zadevi Procter & Gamble proti UUNT (oblika mila), T-63/01, Recueil, str. II-5255, točka 21). Navedena sodna praksa se lahko primerno uporablja tudi za razmerje med drugimi oddelki Urada, ki odločajo o prijavi na prvi stopnji, kot so oddelki za ugovore, oddelki za izbris in odbori za pritožbe.
26.
Posledično pooblastila odborov za pritožbe Urada vključujejo, da morajo ti ponovno preučiti odločitve oddelkov Urada na prvi stopnji. V okviru te ponovne preučitve je rezultat pritožbe odvisen od tega, ali je mogoče v času odločbe o pritožbi zakonito sprejeti novo določbo z istim izrekom, kot ga ima izpodbijana odločba. Odbori za pritožbe torej lahko, samo ob upoštevanju člena 74(2) Uredbe št. 40/94, dovolijo pritožbo na podlagi novih dejstev, na katera se opira stranka, ki se je pritožila, ali na podlagi novih dokazov, ki jih je ta stranka predložila.
[…]
29.
Na podlagi ugotovitev iz točk 25 in 26 zgoraj Sodišče ugotavlja, da – v nasprotju s tem, kar trdi Urad – obseg presoje odbora za pritožbe načeloma ni odvisen od razlogov, na katere se opira stranka, ki se je pritožila. Zato je odbor za pritožbe, tudi če stranka, ki se je pritožila, ni uveljavljala konkretnega pritožbenega razloga, vseeno dolžan preučiti, ali je glede na vse upoštevne dejanske in pravne elemente mogoče v času pritožbene odločbe zakonito sprejeti novo odločbo z istim izrekom kot ga ima izpodbijana odločba.“
34.
Navedene točke v bistvu zadevajo pooblastila odborov za pritožbe za presojo na podlagi novih dejstev ali dokazov, ki preizkuševalcu ali drugim organom UUNT, ki so odločali o prijavi na prvi stopnji, niso bili znani. Sodišče prve stopnje jih je v tem kontekstu izrecno obravnavalo in uporabilo pri ugotovitvi, da je prvi del prvega tožbenega razloga pritožnice dopusten. Ne razumem pa, kako naj bi bila ta pooblastila odborov za pritožbe upoštevna za pooblastila Sodišča prve stopnje pri obravnavi pritožbe zoper odločbo odbora za pritožbe, kjer očitno ne gre za kontinuiteto funkcije.
35.
Zato bi prvi pritožbeni razlog pritožnice zavrnil kot neutemeljen.
Drugi pritožbeni razlog
36.
Pritožnica trdi, da je Sodišče prve stopnje napačno razložilo pojem resne in dejanske uporabe v smislu člena 43(2) Uredbe št. 40/94. Še posebej se sklicuje na „ugotovitve“ navedenega sodišča v točkah 48 in 49 sodbe.
37.
Na prvi pogled – in kot navaja UUNT – ti dve točki vsebujeta dejanske ugotovitve, ki temeljijo na tem, kako je Sodišče prve stopnje presodilo dokaze pred njim. Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je Sodišče prve stopnje izključno pristojno, da ugotovi in presodi upoštevna dejstva in dokaze. Presoja dejstev in dokazov tako ni, razen ob njihovem izkrivljanju, pravno vprašanje, ki bi bilo kot tako podvrženo nadzoru Sodišča v okviru pritožbe. (
11
)
38.
Menim, da je treba upoštevati tudi to, da so bila dejanska in pravna vprašanja, ki so predmet pritožbe v zvezi z znamkami pred Sodiščem, načeloma obravnavana že na treh predhodnih stopnjah: najprej jih je obravnaval pristojen oddelek UUNT, nato odbor za pritožbe in zatem še Sodišče prve stopnje.
39.
Kakor koli, Sodišče prve stopnje je vse dokaze, na katere se pritožnica sklicuje v obravnavani pritožbi, (
12
) konkretno omenilo in preizkusilo v točkah od 46 do 50 svoje sodbe.
40.
Samo za eno od trditev pritožnice se mi zdi, da bi lahko vsebovala resnično pravno vprašanje, in sicer njena trditev, (
13
) da etikete brez datuma ne morejo biti v podporo drugim dokazom, kot je navedeno v točki 53 sodbe. Vendar pa iz točke 52 izhaja, da je Sodišče prve stopnje menilo le, da etikete potrjujejo dokaze na podlagi računov, da gre pri obravnavanih proizvodih za koncentrirane sokove iz različnega sadja, ki so namenjeni končnim potrošnikom, in ne za koncentrate sokov, namenjene proizvajalcem. Glede na to, da pritožnica te ugotovitve ne izpodbija – in je v pritožbi načeloma tudi ne bi mogla – in ker je tožnica poleg tega v pritožbi navedla, da je „zadevno blago […] namenjeno dnevni uporabi končnih potrošnikov“, (
14
) menim, da je trditev pritožnice glede etiket brez datuma nedopustna, podredno pa neutemeljena.
41.
Nazadnje bi dejal, da tudi če bi za ostale trditve iz drugega pritožbenega razloga pritožnice šteli, da zadevajo pravna vprašanja in so torej dopustne, se mi zdi, da je Sodišče prve stopnje pri svoji ugotovitvi, da je odbor za pritožbe pravilno razložil pojem resne in dejanske uporabe, pazljivo analiziralo (
15
) in skrbno uporabilo (
16
) namen zahteve po resni in dejanski uporabi ter načela, ki jih je v zvezi s tem pojmom vzpostavilo Sodišče v sodbi Ansul. (
17
) Navedena načela je Sodišče nadalje pojasnilo v svojem sklepu La Mer Technology Inc, (
18
) na katerega sta se na obravnavi sklicevali obe stranki, niso pa se spremenila; sklep La Mer je bil izdan v skladu s členom 104(3) Poslovnika Sodišča ravno zato, ker je Sodišče zavzelo stališče, da je mogoče o odgovoru na vprašanja za predhodno odločanje iz navedene zadeve jasno sklepati iz sodbe Ansul. (
19
)
42.
Zato menim, da je drugi pritožbeni razlog nedopusten, podredno pa neutemeljen.
Tretji pritožbeni razlog
43.
Pritožnica v okviru tretjega pritožbenega razloga trdi, da je Sodišče prve stopnje s tem, ko je presodilo, (
20
) da odbor za pritožbe z ugotovitvijo, da so obravnavani proizvodi podobni, ni zagrešil nobene napake v presoji, nepravilno uporabilo člen 8(1)(b) Uredbe št. 40/94.
44.
Natančneje, pritožnica trdi, da je Sodišče po tem, ko je „pravilno ugotovilo, da je treba pri presoji podobnosti med obravnavanimi proizvodi ali storitvami upoštevati vse upoštevne dejavnike, ki označujejo razmerje med temi proizvodi ali storitvami, vključno z njihovo naravo, namenom, načinom uporabe ter njihovo konkurenčnostjo ali komplementarnostjo […], pa je upoštevalo samo nekaj teh upoštevnih dejavnikov, in sicer končne uporabnike, način uporabe in ali so si med seboj konkurenčni.“
45.
Edini dejavnik, ki je naveden na prvem od navedenih seznamov in ga ni na drugem seznamu, je narava proizvodov, ki pa jo je Sodišče prve stopnje dejansko upoštevalo. (
21
)
46.
Pritožnica navaja, da presoja Sodišča prve stopnje v točkah 66 in 67 sodbe „ni prepričljiva“ in navaja vrsto trditev, za katere meni, da podpirajo njeno stališče, da zadevni proizvodi niso podobni. Večinoma te navedbe dobesedno ali skoraj dobesedno povzemajo njene navedbe pred Sodiščem prve stopnje, (
22
) nekaj pa je takih, ki so se prvič pojavile pred Sodiščem. Vse pa so dejanske navedbe.
47.
Menim, da pritožnica ni navedla nobene nepravilne uporabe prava s strani Sodišča prve stopnje. Strinjam se z UUNT, da je tretji pritožbeni razlog omejen na dejstva in bi ga bilo zato treba zavrniti kot nedopustnega.
48.
V vsakem primeru pa ocenjujem, da sodba vsebuje pravilen povzetek načel, ki veljajo za presojo podobnosti, ki jih je Sodišče določilo v sodbi Canon, (
23
) in pravilno uporabo teh načel v obravnavani zadevi. (
24
)
49.
Zato menim, da je tretji pritožbeni razlog nedopusten, podredno pa neutemeljen.
Predlog
50.
Iz navedenih razlogov menim, da bi moralo Sodišče:
(1)
zavrniti pritožbo;
(2)
pritožnici naložiti plačilo stroškov.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Sodba z dne 8. julija 2004 v zadevi Sunrider proti UUNT – Espadafor Caba (VITAFRUIT) (T-203/02, ZOdl., str. II-2811).
(
3
)	Uredba Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL 1994, L 11, str. 1), kakor je bila spremenjena.
(
4
)	Po analogiji s členom 15(3) Uredbe št. 40/94, ki v kontekstu razveljavitve znamke Skupnosti zaradi neobstoja resnične in dejanske uporabe v obdobju petih let po registraciji določa: „Šteje se, da uporaba znamke Skupnosti s soglasjem imetnika pomeni uporabo s strani imetnika.“
(
5
)	Uredba Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL L 303, str. 1).
(
6
)	Točka 24.
(
7
)	Točka 25.
(
8
)	Točki 26 in 27.
(
9
)	Točka 28.
(
10
)	Navedena v točki 21 zgoraj, v točki 17 navedene sodbe Sodišča prve stopnje. Pritožnica navaja točko 29 zgoraj navedene sodbe Henkel proti UUNT – LHS (UK) (KLEENCARE).
(
11
)	Glej novejšo sodbo z dne 15. septembra 2005 v zadevi BioID proti UUNT (C-37/03 P, ZOdl., str. I-7975, točka 43).
(
12
)	Točke od B(V)(2)(b)(kk) do (qq) na straneh 15 in 16.
(
13
)	Točka B(V)(2)(b)(ss) na strani 17 pritožbe.
(
14
)	Točka B(V)(2)(b)(oo) na strani 16.
(
15
)	Točka 36 in od 38 do 42.
(
16
)	Točke od 44 do 54.
(
17
)	Sodba z dne 11. marca 2003 (C-40/01, Recueil, str. I-2439).
(
18
)	Sklep z dne 27. januarja 2004 (C-259/02, Recueil, str. I-1159).
(
19
)	Točka 14 sklepa. Sodišče je dejansko tako menilo glede prvih šest vprašanj za predhodno odločanje, ki so vsa zadevala obseg in vrsto uporabe, medtem ko je glede sedmega vprašanja, ki je zadevalo upoštevnost uporabe po vložitvi prijave in ki se v obravnavani zadevi neposredno ne postavlja, menilo, da odgovor ne pušča prostora za razumen dvom. Sodba Court of Appeal, Anglija in Wales, z dne 29. julija 2005, izdana po pritožbi zoper odločbo predložitvenega sodišča, vsebuje nekaj zanimivih in poučnih delov, kjer obravnava ta vprašanja ([2005] ETMR 114).
(
20
)	V točki 68.
(
21
)	Glej točko 67 njegove sodbe, navedeno v točki 19 zgoraj.
(
22
)	Točke B(V)(3)(b)(aa), (bb), (cc) in (ee)(aaa) ter (bbb) pritožbe so torej besedilno enake ali podobne točkam B(III)(2)(c)(bb), (cc), (dd) in (ee) tožbi pred Sodiščem prve stopnje, povzetim v točkah od 59 do 61 sodbe.
(
23
)	Sodba z dne 29. septembra 1998 (C-39/97, Recueil, str. I-5507).
(
24
)	Glej točke od 65 do 67.