SODBA SODIŠČAz dne 5. februarja 1963(*)V zadevi 26/62_katere
predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je
Tariefcommissie, nizozemsko upravno sodišče, ki na zadnji stopnji odloča
v finančnih sporih, naslovilo na Sodišče na podlagi člena 177(1)(a) in
(3) Pogodbe o ustanovitvi Evropske gospodarske skupnosti, v postopku Algemene Transport- en Expeditie Onderneming van Gend en Loos NV,
s sedežem v Utrechtu, ki jo zastopata H. G. Stibbe in L. F. D. ter
Kuile, odvetnika v Amsterdamu, z naslovom za vročanje na generalnem
konzulatu Nizozemske v Luksemburgu_inNederlandse Administratie der Belastingen,
ki jo zastopa inšpektor za prihodke in trošarine iz Zaandama, z
naslovom za vročanje na veleposlaništvu Nizozemske v Luksemburgu_za odločitev o teh predhodnih vprašanjih:1.
ali člen 12 Pogodbe EGS lahko učinkuje v nacionalnem pravu oziroma ali
lahko državljani na podlagi tega člena uveljavljajo posamezne pravice,
ki jih morajo sodišča varovati;2. če je
odgovor pritrdilen, ali je odmera uvozne dajatve v višini 8 % za
uvoz na Nizozemsko tožeče stranke za ureaformaldehid s poreklom iz
Zvezne republike Nemčije pomenila nedovoljeno povečanje v smislu člena
12 Pogodbe EGS ali pa je šlo v obravnavanem primeru za utemeljeno
spremembo uvozne dajatve, ki se je uporabljala pred 1. marcem 1960, ki
je ni mogoče šteti za prepovedano pod pogoji iz člena 12, čeprav je
pomenila povečanje z aritmetičnega stališča, SODIŠČE_v
sestavi A. M. Donner, predsednik, L. Delvaux in R. Rossi, predsednika
senatov, O. Riese, Ch. L. Hammes (poročevalec), A. Trabucchi in R.
Lecourt, sodniki_generalni pravobranilec: K. Roemer_sodni tajnik: A. Van Houtte_izreka naslednjoSodbo I – PostopekOb
upoštevanju tega, da proti predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ki
ga je na Sodišče na podlagi člena 177 Pogodbe EGS naslovilo
Tariefcommissie, sodišče v smislu tega člena, glede pristojnosti Sodišča
ni bilo nobenega ugovora; ker glede predloga tudi niso podani razlogi, ki bi jih Sodišče moralo upoštevati po uradni dolžnosti. II – Prvo vprašanje A – Pristojnost SodiščaOb
upoštevanju, da nizozemska in belgijska vlada izpodbijata pristojnost
Sodišča z obrazložitvijo, da vprašanje v tej zadevi ne zadeva razlage,
ampak uporabo Pogodbe v okviru ustavnega prava Nizozemske; ker
naj Sodišče zlasti ne bi bilo pristojno za odločanje o priznanju
prevlade določb Pogodbe EGS nad nizozemsko zakonodajo in drugimi
sporazumi, ki jih je sprejela Nizozemska in vnesla v nizozemsko notranje
pravo; ker so za rešitev takih sporov izključno pristojna nacionalna
sodišča, razen za tožbe pod pogoji, določenimi v členih 169 in 170
Pogodbe; vendar ob upoštevanju, da v tej
zadevi Sodišče ni zaprošeno za odločitev o uporabi Pogodbe v skladu z
načeli nizozemskega nacionalnega prava, ki so še naprej v pristojnosti
nacionalnih sodišč, temveč je v skladu s členom 177(1)(a) Pogodbe
zaprošeno le za razlago obsega člena 12 Pogodbe v okviru prava Skupnosti
in s stališča njegovega učinka na posameznike; ker ta ugovor torej nima pravne podlage;ob
upoštevanju, da belgijska vlada uveljavlja tudi nepristojnost Sodišča, z
utemeljitvijo, da odgovor, ki ga Sodišče utegne dati na prvo vprašanje
Tariefcommissie, ne bo imel nobenega vpliva na rešitev spora,
predloženega temu sodišču; ob upoštevanju,
da je za pristojnost Sodišča v tej zadevi potrebno in zadošča le, da se
zastavljeno vprašanje jasno nanaša na razlago Pogodbe; ker
ugotovitve, ki nacionalno sodišče utegnejo voditi k postavitvi vprašanj
Sodišču, in pomen teh vprašanj, ki mu ga nacionalno sodišče daje v
okviru spora, predloženega v sojenje, niso podvrženi odločanju Sodišča; ob upoštevanju, da se predloženi vprašanji glede na svoje besedilo nanašata na razlago Pogodbe;ker je Sodišče zato pristojno odgovoriti na vprašanji;ker ta ugovor prav tako ni utemeljen. B – TemeljOb
upoštevanju, da Tariefcommissie s prvim vprašanjem sprašuje, ali ima
člen 12 Pogodbe lahko neposreden učinek v nacionalnem pravu tako, da
državljani države članice na podlagi tega člena uveljavljajo pravice, ki
jih mora nacionalno sodišče varovati;ob
upoštevanju, da je za ugotovitev takega učinka določb mednarodne pogodbe
treba upoštevati duha, sistematiko in besedilo teh določb; ob
upoštevanju, da cilj Pogodbe EGS, ki je vzpostavitev skupnega trga,
katerega delovanje neposredno zadeva subjekte Skupnosti, pomeni, da je
ta Pogodba več kot mednarodni sporazum, ki vzpostavlja zgolj
obojestranske obveznosti držav pogodbenic; ker
je taka razlaga potrjena v preambuli Pogodbe, ki se nanaša ne le na
vlade, ampak tudi na državljane, še očitneje pa z ustanovitvijo organov,
v katerih so institucionalizirane suverene pravice, katerih izvrševanje
zadeva tako države članice kot njihove državljane; ker
je dalje treba pripomniti, da imajo državljani držav, ki so se združile
v Skupnost, možnost sodelovati pri delovanju Skupnosti prek Evropskega
parlamenta in Ekonomsko-socialnega odbora; ker
poleg tega naloga Sodišča v okviru člena 177, katerega cilj je
zagotoviti, da nacionalna sodišča Pogodbo razlagajo enotno, potrjuje, da
so države članice pravu Skupnosti priznale moč, ki jo njihovi
državljani lahko uveljavljajo pred nacionalnimi sodišči;ker
iz vsega navedenega izhaja, da pomeni Skupnost nov pravni red
mednarodnega prava, v korist katerega so države članice omejile, čeprav
na omejenih področjih, svoje suverene pravice in katerega subjekti so ne
le države članice, ampak tudi njihovi državljani;ker
pravo Skupnosti torej, neodvisno od zakonodaj držav članic,
posameznikom ne nalaga samo obveznosti, ampak jim daje tudi pravice, ki
postanejo del njihove pravne dediščine; ker
take pravice nastanejo ne samo z izrecno podelitvijo s Pogodbo, ampak
tudi na podlagi obveznosti, ki jih Pogodba jasno opredeli in naloži
posameznikom, državam članicam in institucijam Skupnosti; ob
upoštevanju, da je treba glede na sistematiko Pogodbe, kar zadeva
carine in dajatve z enakim učinkom, poudariti, da člen 9, ki Skupnost
utemeljuje na carinski uniji, kot ključno določbo vsebuje prepoved carin
in dajatev;ker je ta določba uvrščena na
začetek dela pogodbe, ki opredeljuje „Temelje Skupnosti“; v členu 12 je
uporabljena in pojasnjena; ob upoštevanju, da besedilo člena 12 določa jasno in brezpogojno obveznost ne storitve, ampak opustitve dejanj; ker
te obveznosti ne spremlja noben pridržek držav članic, s katerim bi
izvajanje tega člena pogojevale z zapovednim aktom notranjega prava; ker
je ta prepoved popolnoma primerna za to, da ustvarja neposredne učinke v
pravnih razmerjih med državami članicami in njihovimi subjekti; ob upoštevanju, da izvajanje člena 12 ne zahteva nobenih zakonodajnih posegov držav; ker
dejstvo, da so v tem členu kot subjekti, ki so zavezani opustitvam,
države članice, ne izključuje možnosti, da ne bi mogla uporaba tega
člena koristiti njihovim državljanom;ob
upoštevanju, da je argument, ki so ga v svojih stališčih Sodišču
predložile tri vlade in ki se sklicuje na člena 169 in 170 Pogodbe,
napačen; ker dejstvo, da omenjena člena
pogodbe omogočata Komisiji in državam članicam, da na Sodišču sprožijo
postopek zoper državo članico, ki ni izpolnila obveznosti, še ne pomeni,
da se državljani ne morejo sklicevati na te obveznosti pred
nacionalnimi sodišči; prav tako dejstvo, da ima Komisija po Pogodbi na
voljo sredstva za zagotavljanje izpolnjevanja obveznosti, ne izključuje
možnosti, da se posamezniki pred nacionalnimi sodišči sklicujejo na
kršitve obveznosti;ker če država članica
omeji zajamčeno varstvo pred kršitvijo člena 12, bo v postopkih na
podlagi členov 169 in 170 svojim državljanom odpravila neposredno pravno
varstvo individualnih pravic;ker bi bila
uporaba teh členov po uveljavitvi nacionalne odločitve, sprejete v
nasprotju z določbami Pogodbe, lahko neučinkovita;ker
je skrb zainteresiranih posameznikov za varovanje svojih pravic
učinkovit nadzor, ki se pridružuje nadzoru, ki ga člena 169 in 170
poverjata Komisiji in državam članicam;
ob
upoštevanju, da iz navedenega izhaja, da je treba člen 12 v skladu z
namenom, sistematiko in besedilom Pogodbe razlagati tako, da ima
neposreden učinek in ustvarja individualne pravice, ki jih morajo
nacionalna sodišča varovati. III – Drugo vprašanje A – Pristojnost SodiščaOb
upoštevanju, da v skladu s stališči belgijske in nizozemske vlade to
vprašanje od Sodišča zahteva, preden lahko nanj odgovori, pregled
tarifne razvrstitve ureaformaldehida, uvoženega na Nizozemsko; o tej
razvrstitvi glede na „Tariefbesluit“ iz leta 1947 namreč Van Gend &
Loos in inšpektor carinske in davčne uprave Zaandam zastopata različna
mnenja;
ker postavljeno vprašanje ne
zadeva razlage Pogodbe, ampak izvajanje nizozemske carinske zakonodaje
glede razvrstitve aminoplastov, kar je zunaj pristojnosti, ki jo ima
Sodišče Evropskih skupnosti po členu 177(1)(a); ker Sodišče torej ni pristojno za obravnavo vprašanja Tariefcommissie;ob
upoštevanju, da je sicer resnični pomen vprašanja Tariefcommissie, ali,
pravno gledano, dejansko povečanje carinskih dajatev za določen
izdelek, ki ne izhaja iz povečanja carinske stopnje, ampak iz nove
razvrstitve, ki je nastala zaradi spremembe tarifnega opisa, krši
prepoved na podlagi določb člena 12 Pogodbe;ob
upoštevanju, da s tega stališča postavljeno vprašanje zadeva razlago te
določbe Pogodbe ali, natančneje, razlago pomena, ki ga imajo predpisi,
uporabljani pred uveljavitvijo Pogodbe;ker je Sodišče torej pristojno za odgovor na to vprašanje. B – PredmetOb
upoštevanju, da iz besedila in sistematike člena 12 Pogodbe izhaja, da
je treba za ugotovitev, ali so bile carine oziroma dajatve z enakim
učinkom povečane v nasprotju s prepovedjo iz omenjenega člena,
upoštevati carine in dajatve, ki so se uporabljale na dan, ko je Pogodba
začela veljati;dalje, ob upoštevanju
prepovedi iz člena 12 Pogodbe, tak nezakonit dvig lahko izhaja iz
preureditve carinske tarife, ki povzroča uvrstitev v višji dajatveni
razred, ali pa iz dejanskega zvišanja carinske stopnje;ob
upoštevanju, da pri tem ni pomembno, na kakšen način so se povečale
carine, če je za isti izdelek v isti državi, potem ko je Pogodba začela
veljati, veljala višja carinska stopnja;ker
je izvajanje člena 12, v skladu z zgornjo razlago, v pristojnosti
nacionalnega sodišča, ki mora ugotoviti, ali se carini podvrženi
izdelek, v tem primeru ureaformaldehid s poreklom v Zvezni republiki
Nemčiji, carini na podlagi veljavnih carinskih ukrepov Nizozemske z
uvozno dajatvijo, višjo od tiste, ki se je uporabljala 1. januarja 1958;
ker Sodišče ni pristojno za odločitev o
utemeljenosti nasprotujočih si trditev v tej zadevi, ki so mu bile
predložena med postopkom, tako da jo mora prepustiti odločitvi
nacionalnih sodišč. IV– StroškiStroški, ki so jih imele Komisija in države članice s predložitvijo stališč Sodišču, se ne povrnejo; ker je ta postopek za stranke ena od stopenj v postopku pred nacionalnim sodiščem, to odloči o stroških;na podlagi procesnih vlog;po predstavitvi poročila sodnika poročevalca;po tem, ko so tožeče stranke in Komisija EGS podale ustne navedbe;po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca;na podlagi členov 9, 12, 14, 169, 170 in 177 Pogodbe o ustanovitvi Evropske gospodarske skupnosti;na podlagi Protokola o Statutu Sodišča Evropskih skupnosti;na podlagi Poslovnika Sodišča Evropskih skupnosti. Iz teh razlogov je SODIŠČEv odgovoru na vprašanji, ki ju je z odločbo z dne 16. avgusta 1962 postavilo Tariefcommissie, razsodilo:1)      Člen
12 Pogodbe o ustanovitvi Evropske gospodarske skupnosti ima neposredni
učinek in za subjekte ustvarja individualne pravice, ki jih morajo
nacionalna sodišča varovati. 2)      Za
ugotovitev, ali so bile carine oziroma dajatve z enakim učinkom
povečane s kršitvijo prepovedi iz člena 12 Pogodbe, je treba upoštevati
carine in dajatve, ki jih je zadevna država dejansko uporabljala na dan,
ko je Pogodba začela veljati. Tako povečanje lahko izhaja iz
preureditve carinske tarife, ki povzroči uvrstitev v višji dajatveni
razred, ali pa iz dejanskega zvišanja carinske stopnje.3)      O stroških tega postopka odloči Tariefcommissie.DonnerDelvauxRossiRieseHammesTrabucchi       Lecourt Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 5. februarja 1963.Sodni tajnik       PredsednikA. Van Houtte        A. M. Donner* Jezik postopka: nizozemščina.