62013CC0473_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Uvod
1. Ali je lahko državljan tretje države pred odstranitvijo pridržan v zaporu, ker dežela, ki je odgovorna za izvršitev njegovega pridržanja, nima posebnih centrov, kot so določeni v členu 16(1) Direktive 2008/115/ES(2) ?
2. Poleg tega, ali lahko ta državljan soglaša s tem, da je pridržan z navadnimi zaporniki, in se tako odpove pravici, ki jo ima na podlagi te določbe, in sicer da je pridržan ločeno od njih?
3. Taki sta v bistvu vprašanji, ki se postavljata v združenih zadevah C‑473/13 in C‑514/13 ter v zadevi C‑474/13.
4. Sodišču se torej predlaga, naj natančno opredeli pogoje, v katerih morajo države članice, v tem primeru Zvezna republika Nemčija, zagotavljati pridržanje državljanov tretjih držav pred odstranitvijo na podlagi Direktive.
5. V skladu s členom 79(2) PDEU je cilj Direktive vzpostavitev učinkovite politike odstranitve in repatriacije, ki temelji na skupnih standardih in ukrepih pravnega varstva, da se osebe vrnejo na human način in ob polnem spoštovanju njihovih temeljnih pravic in dostojanstva.(3)
6. Iz uvodnih izjav 13 in 16 ter besedila člena 15(1) Direktive izhaja, da morajo države članice izvesti postopek odstranitve z najmanj prisilnimi ukrepi, ki so mogoči. Za zagotavljanje učinkovitosti postopkov vračanja Direktiva torej določa stopnjevanje ukrepov, ki se začne pri ukrepu, ki zadevni osebi pušča največ svobode, to je določitev roka za prostovoljni odhod, in konča pri prisilnih ukrepih, ki svobodo najbolj omejujejo, to je pridržanje v posebnem centru. Samo če bi lahko ravnanje zadevne osebe – glede na presojo vsakega posebnega položaja – ogrozilo izvršitev odločbe o vrnitvi v obliki odstranitve, lahko države članice tej osebi s pridržanjem odvzamejo prostost.(4)
7. Ta zadnji ukrep je ukrep, ki najbolj omejuje svobodo in ki ga omogoča Direktiva v okviru postopka prisilne odstranitve.(5) Načeloma gre za ukrep, ki se uporabi kot zadnja možnost.(6) Zato ga je zakonodajalec Unije strogo omejil v okviru poglavja IV Direktive, tako da je zagotovil po eni strani upoštevanje načela sorazmernosti v zvezi z uporabljenimi ukrepi in zastavljenimi cilji ter po drugi strani spoštovanje temeljnih pravic zadevnih državljanov.(7)
8. V tem okviru člen 16(1) Direktive v slovenski različici določa:
„Pridržanje se praviloma izvaja v posebnih centrih za pridržanje. Če država članica ne more zagotoviti nastanitve
v posebnem centru za pridržanje in mora za to uporabiti nastanitev v zaporu, so državljani tretjih držav v pridržanju ločeni od navadnih zapornikov .“(8)
9. Člen 16(1) Direktive torej za države članice določa dve zahtevi v zvezi s pogoji in ureditvijo pridržanja.
10. Prvič, pridržanje je treba izvajati v posebnem centru s prilagojenim načinom bivanja in, drugič, v primeru, da mora država članica za pridržanje izjemoma uporabiti zapor, mora zagotoviti ločenost teh državljanov od navadnih zapornikov, pri čemer je ta zadnja zahteva predstavljena kot nedotakljiva, ker je obvezna ne glede na kraj pridržanja.
11. V Nemčiji pa je vsaka od teh zahtev izpolnjena le delno.
12. Vedeti je namreč treba, da v skladu s členoma 83 in 84 temeljnega zakona Zvezne republike Nemčije (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland, v nadaljevanju: temeljni zakon) zvezne dežele (Bundesländer) zagotavljajo izvrševanje pridržanj, odrejenih zaradi odstranitve nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav.
13. Od 16 dežel, ki sestavljajo Zvezno republiko Nemčijo, pa jih na dan predložitve teh predlogov za sprejetje predhodne odločbe 10 ni imelo posebnih centrov za pridržanje, tako da so bili državljani tretjih držav pred odstranitvijo nastanjeni v zaporih ter so za nekatere izmed njih veljala ista pravila in omejitve kot za navadne zapornike.(9)
14. Tako je bila v zadevi C‑473/13 Adala Bero, ki je sirska državljanka, od 6. januarja do 2. februarja 2011 pridržana v zaporu v Frankfurtu na Majni, saj dežela Hessen nima posebnega centra za pridržanje, ki bi bil primeren za sprejem žensk. Iz stališč, ki jih je vložila A. Bero, je razvidno, da ni bila ločena od navadnih zapornikov in oseb v priporu.
15. V zadevi C‑514/13 je bil Ettayebi Bouzalmate, ki je maroški državljan, od 14. julija 2013 pridržan na ločenem oddelku zapora v Münchnu, in to za tri mesece, ker dežela Bavarska nima posebnih centrov za pridržanje.(10)
16. Nazadnje, v zadevi C‑474/13 je bila Thi Ly Pham, ki je vietnamska državljanka, od 29. marca do 10. julija 2012 pridržana v zaporu v Nürnbergu (dežela Bavarska) in je poleg tega soglašala s tem, da je pridržana z navadnimi zaporniki.
17. Iz stališč, ki jih je vložila T. L. Pham, je razvidno, da je podpisala vnaprej pripravljeno pisno izjavo, ki se glasi:
„Pham Thi Ly, v pridržanju
Izjavljam, da soglašam s tem, da se me nastani z zaporniki.
V Nürnbergu, 30. marca 2012
Podpis“
18. Vsa ta pridržanja so bila odrejena na podlagi člena 62a(1) zakona z dne 30. julija 2004 o prebivanju, poklicni dejavnosti in vključevanju tujcev na zveznem ozemlju (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (Aufenthaltsgesetz))(11), katerega namen je v nemški pravni red prenesti člen 16(1) Direktive.
19. Člen 62a(1) Aufenthaltsgesetz določa:
„Pridržanje zaradi odstranitve se praviloma izvaja v posebnih centrih za pridržanje. Če dežela nima posebnega centra za pridržanje,
se lahko pridržanje izvaja v drugih zavodih za prestajanje kazni v tej deželi; v takem primeru morajo biti osebe, pridržane pred odstranitvijo, ločene od drugih zapornikov.“(12)
20. V postopkih v glavni stvari se Bundesgerichtsthof (zadevi C‑473/13 in C‑474/13) in Landgericht München (zadeva C‑514/13) sprašujeta o zakonitosti pridržanja glede na načela, določena v členu 16(1) Direktive.
21. Zaradi enakosti vprašanja za predhodno odločanje sta bili zadevi C‑473/13 in C‑514/13 združeni za pisni postopek in izdajo sodbe. Ker je zadeva C‑474/13 tesno povezana s tema združenima zadevama, sem se odločil predstaviti skupne sklepne predloge.
A – Združeni zadevi C‑473/13 in C‑514/13
22. V združenih zadevah C‑473/13 in C‑514/13 se Bundesgerichtshof in Landgericht München sprašujeta o naravi razlogov, ki državi članici omogočajo, da odredi pridržanje nezakonitega migranta v zaporu.
23. Predložitveni sodišči želita predvsem izvedeti, ali je člen 62a(1) Aufenthaltsgesetz združljiv z načeli, na katerih temelji člen 16(1) Direktive, in se zlasti sprašujeta, ali je treba za izvajanje teh načel upoštevati zvezno ureditev Nemčije in pristojnosti, pridržane vsaki od zveznih dežel.
24. Z nemško zakonodajo je namreč pristojni deželi izrecno dovoljeno, da državljane tretjih držav pred odstranitvijo nastani v zapore, če „nima posebnega centra za pridržanje“.
25. Zato sta Bundesgerichtshof in Landgericht München prekinili odločanje ter pri Sodišču vložili predlog za sprejetje predhodne odločbe. Vprašanji, ki ju postavljata v tem okviru, sta v bistvu enaki.
26. V zadevi C‑473/13 je Bundesgerichtshof v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali ima država članica na podlagi člena 16(1) Direktive […] obveznost izvajanja pridržanja zaradi odstranitve v posebnih centrih za pridržanje tudi takrat, kadar so taki centri le v nekaterih federalnih enotah te države?“
27. V zadevi C‑514/13 je Landgericht München svoje vprašanje oblikovalo tako:
„Ali iz člena 16(1) Direktive […] izhaja, da mora država članica pridržanje zaradi odstranitve praviloma izvajati v posebnih centrih za pridržanje, tudi če takšni centri obstajajo samo v nekaterih federalnih enotah te države članice, v tisti enoti, v kateri se v skladu s predpisi o federalni ureditvi izvaja pridržanje, pa ne?“
28. Stališča so vložile stranke v postopkih v glavni stvari, nemška, nizozemska, švedska in švicarska vlada ter Evropska komisija.
B – Zadeva C‑474/13
29. Zadeva C‑474/13 se uvršča v isti okvir kot združeni zadevi C‑473/13 in C‑514/13. Vseeno se z njo postavlja vprašanje obsega, ki ga je treba pripisati obveznosti ločenosti nezakonitih migrantov od navadnih zapornikov, določeni v členu 16(1) Direktive. Naj namreč spomnim, da je bila zadevna oseba tri mesece nastanjena v zaporu v Nürnbergu in je poleg tega soglašala s tem, da je pridržana z navadnimi zaporniki.
30. Zato se Bundesgerichtshof v tej zadevi sprašuje o zakonitosti takega pridržanja z vidika člena 16(1) Direktive glede na soglasje, ki ga je dala zadevna oseba.
31. Bundesgerichtshof je torej prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je v skladu s členom 16(1) Direktive […], da se oseba, ki je pridržana zaradi odstranitve, namesti skupaj z zaporniki, če je ta oseba s to skupno nastanitvijo soglašala?“
32. Stališča so vložile stranki v postopku v glavni stvari, nemška in nizozemska vlada ter Komisija.
C – Pomen vprašanj
33. S tremi predlogi za sprejetje predhodne odločbe se postavlja resnično načelno vprašanje glede pogojev pridržanja migrantov pred odstranitvijo, ki so določeni v členu 16(1) Direktive.
34. S postavljanjem vprašanja pridržanja migrantov pred vrnitvijo se razkrivajo podobe stvarnosti, ki je velikokrat tragična. Celostni pogled nanjo kaže na problem ustreznosti sistema, uvedenega na ravni Evropske unije. Zgolj z opazovanjem tega sistema je mogoče ugotoviti, da logika sprejetih načel vodi v neravnovesje med državami članicami. Nekatere so zaradi geografskega položaja bolj obremenjene kot druge, ekonomskega bremena, ki je posledica tega, pa ni mogoče prezreti.
35. Vendar sta Evropsko sodišče za človekove pravice in zatem Sodišče z uporabo temeljnih pravnih načel v dobro poznanih sodbah(13) opozorili, da trenutno veljavni sistem ne more imeti takega rezultata, da bi celotno breme nosile samo države članice, ki se neposredno spopadajo z množičnim vstopom migrantov.
36. Pred zadevnimi sodbami je namreč zaradi same uporabe določb prava Unije hote ali nehote nastajal položaj, ki je bil za nekatere države članice lagodnejši kot za druge.
37. Zato sta navedeni sodišči opozorili, da mora zahteva po spoštovanju temeljnih pravic prevladati nad lagodnostjo.
38. Danes bi rad Sodišču predlagal sprejetje vsebinsko podobnega pristopa v obravnavanih zadevah.
39. Zaradi pritoka migrantov je postalo pridržanje pred odstranitvijo izjemno pomembno. Razlogi za ta boleč položaj so številni in znani. Uvrščajo se v okvir zunanje politike držav članic in Unije, ki je področje, pridržano državam članicam.
40. Nasprotno pa pravni pogoji odločbe o pridržanju in materialni pogoji njene izvršitve spadajo v okvir sodnega nadzora.
41. Pravni pogoji odločb o pridržanju v teh zadevah niso sporni. Materialni pogoji izvršitve teh odločb pa so v središču obravnavanega problema.
42. Direktiva popolnoma nedvoumno določa, da je odločba o pridržanju ukrep, ki se uporabi kot zadnja možnost. Za ta ukrep potrjuje popolno podrednost, povezano z nujnostjo zagotoviti odstranitev migranta. Direktiva torej posebej jasno določa, da je položaj migranta, čigar edina napaka je njegova revščina in čigar edini zločin je, da je poskusil tej revščini pobegniti, čeprav za ceno neverjetnih tveganj za zelo negotov izid, nasprotje položaja prestopnika. Ta temeljna značilnost je nujno izražena v ureditvi izvršitve ukrepa, ki se zato tako nujno razlikuje od izvršitve kazni.
43. Na tej točki je namreč treba pojasniti, da se zaporov, ki so bodisi zavodi za prestajanje kazni zapora in ustrezajo natančno določenim namenom, povezanim s samim pojmom kazni, bodisi pripori, ne sme zamenjevati s posebnimi centri za pridržanje, določenimi z Direktivo. Posameznik je zaprt v zaporu samo iz dveh razlogov, bodisi pred sojenjem bodisi za izvršitev kazenske sankcije, pri čemer oba primera spadata v okvir postopka, povezanega s strožjo kazensko sankcijo.
44. Pred sodbo je pripor mogoč le iz natančno določenih razlogov, ki kot temeljni pogoj predpostavljajo združitev elementov, zaradi katerih obstaja utemeljen sum, če ne verjetnost, da je bila storjena kršitev z določeno težo, čemur se dodajo elementi, ki se nanašajo na značilnosti storjenega dejanja, okoliščine storitve, neobstoj jamstev zastopanja zadevne osebe, potrebo po ohranitvi dokazov in preprečevanje vplivanja na priče ter na elemente osebnosti zadevne osebe, zaradi katerih je dostop sodnih organov do nje nujen.
45. Pripor pred sodbo torej ustreza zlasti potrebi po preprečevanju stika s tretjimi osebami ali pobega. Nujna posledica tega je, da se tudi v zvezi z zavodi ali oddelki zavodov, namenjenimi osebam, ki jim še ni bilo sojeno, v ureditvi pripora, ki se uporablja, upoštevajo ti osnovni cilji. V okviru obveznosti, ki izhajajo iz tega, v teh objektih nikakor ni mogoče dopustiti prostega gibanja oseb, ki so v njih pridržane proti svoji volji, niti prostega dostopa tretjih oseb ali svobodnih stikov z zunanjim svetom, ker so ureditve pripora zasnovane prav za preprečevanje takih stikov.
46. To še bolj velja za zavode ali oddelke zavodov, namenjene obsojenim zapornikom, v zvezi s katerimi je ena od glavnih, sicer upravičenih skrbi uprave zapora, da prepreči njihov pobeg ter skupinska dejanja in nasilništvo proti osebju. Upoštevanje teh elementov se očitno odraža v sistemu, ki velja za zapornike, in načinu upravljanja teh zavodov.
47. Ne glede na zgornje preudarke splošno pravilo delovanja takih zavodov temelji na ločenosti moških, žensk in mladoletnikov, ki se izraža z njihovim razporejanjem v ločene zavode ali na ločene oddelke istega zavoda.
48. V zvezi z mladoletniki se ne sme pozabiti, da je njihov pripor načeloma vedno izjemen ukrep, za katerega se predpostavlja, da se uporablja za mladoletnike, ki so bodisi skoraj polnoletni bodisi imajo težaven psihološki profil, v vseh primerih pa zaradi težjih dejanj.
49. Torej bo treba ob upoštevanju na eni strani teh informacij ter na drugi strani zahtev Direktive in Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) preučiti, ali se pri uporabi takih ureditev za migrante, ki so v pridržanju pred odstranitvijo, spoštujejo pravice, ki so jim priznane v Uniji.
50. V teh sklepnih predlogih bom predstavil razloge, iz katerih menim, da državljan tretje države pred odstranitvijo ne more biti pridržan v zaporu, ker dežela, ki je odgovorna za izvršitev njegovega pridržanja, nima posebnih centrov, kot so določeni v členu 16(1) Direktive.
51. Trdil bom tudi, da ta državljan ne more biti pridržan skupaj z navadnimi zaporniki z izgovorom, da se je odpovedal pravici, ki jo ima na podlagi navedene določbe, in sicer da je pridržan ločeno od njih.
II – Pravni okvir
52. V uvodnih izjavah 11, 13, 16, 17 in 24 Direktive je navedeno:
„(11)	Vzpostaviti bi bilo treba skupne minimalne ukrepe pravnega varstva za odločbe v zvezi z vrnitvijo, da se zagotovi učinkovito varstvo interesov zadevnih posameznikov. […]
[…]
(13) Pri uporabi prisilnih ukrepov bi bilo treba izrecno upoštevati načeli sorazmernosti in učinkovitosti glede na uporabljene ukrepe in zastavljene cilje. […] Državam članicam bi morala biti omogočena uporaba različnih možnosti za spremljanje prisilnega vračanja.
[…]
(16) Uporaba pridržanja z namenom odstranitve bi morala biti omejena in bi morala v zvezi z uporabljenimi ukrepi in zastavljenimi cilji upoštevati načelo sorazmernosti. Pridržanje je upravičeno samo z namenom priprave vrnitve ali izvedbe postopka odstranitve in če uporaba milejših prisilnih ukrepov ni zadostna.
(17) S pridržanimi državljani tretjih držav bi bilo treba ravnati humano in dostojanstveno, ob spoštovanju njihovih temeljnih pravic in v skladu z mednarodnim in nacionalnim pravom. Brez poseganja v prvo prijetje s strani organov pregona, ki ga ureja nacionalna zakonodaja, bi se moralo pridržanje praviloma izvajati v posebnih centrih za pridržanje.
[…]
(24) Ta direktiva spoštuje temeljne pravice in sprejeta načela, zlasti načela Listine […].“
53. Člen 1 Direktive določa:
„Ta direktiva določa skupne standarde in postopke, ki se uporabljajo v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav, v skladu s temeljnimi pravicami kot splošnimi načeli prava Skupnosti in mednarodnega prava, vključno z obveznostmi, ki se nanašajo na zaščito beguncev in človekove pravice.“
54. Člen 4 Direktive, naslovljen „Ugodnejše določbe“, v odstavku 3 določa:
„Ta direktiva ne vpliva na pravico držav članic, da sprejmejo ali ohranijo določbe, ki so ugodnejše za osebe, za katere se uporabljajo, če so takšne določbe združljive s to direktivo.“
55. Člen 15(2), zadnji pododstavek, Direktive določa, da „[č]e je pridržanje nezakonito, se zadevnega državljana tretje države nemudoma izpusti“.
56. Člen 16 Direktive, naslovljen „Pogoji pridržanja“, v odstavku 1 določa:
„Pridržanje se praviloma izvaja v posebnih centrih za pridržanje. Če država članica ne more zagotoviti nastanitve v posebnem centru za pridržanje in mora za to uporabiti nastanitev v zaporu, so državljani tretjih držav v pridržanju ločeni od navadnih zapornikov.“
57. Člen 17(2) in (3) Direktive določa:
„2. Družinam, pridržanim pred odstranitvijo, se zagotovi ločena namestitev, kjer je zagotovljena ustrezna zasebnost.
3. Pridržani mladoletniki se lahko v prostem času ukvarjajo z dejavnostmi, vključno z igrami in rekreacijskimi dejavnostmi, primernimi njihovi starosti, ter imajo, odvisno od dolžine prebivanja, dostop do izobraževanja.“
58. Nazadnje, člen 18 Direktive, naslovljen „Nujne razmere“, določa:
„1. Če nenavadno veliko število državljanov tretjih držav, ki se morajo vrniti, predstavlja nepredvideno veliko breme za zmogljivosti centrov za pridržanje v državi članici ali za njeno upravno ali sodno osebje, lahko ta država članica v času takšnih izrednih razmer […] sprejme nujne ukrepe v zvezi s pogoji pridržanja, ki odstopajo od tistih iz členov 16(1) in 17(2).
2. Če se zadevna država članica zateče k takšnim izrednim ukrepom, o tem obvesti Komisijo. Slednjo obvesti tudi takoj, ko ni več vzrokov za uporabo teh izrednih ukrepov.
3. Nič v tem členu se ne sme razumeti kot dovoljenje državam članicam, da odstopajo od svoje splošne obveznosti za sprejetje vseh ustreznih, bodisi splošnih ali posebnih, ukrepov, da zagotovijo izpolnjevanje svojih obveznosti iz te direktive.“
III – Uvodne ugotovitve
59. Uvodoma opozarjam, da Direktiva, kot je razvidno iz informacij, ki jih je predložilo Bundesgerichtshof v zadevi C‑473/13, 6. januarja 2011, ko je bila A. Bero pridržana, ni bila prenesena v nemški pravni red.
60. Člen 62a Aufenthaltsgesetz je namreč začel veljati 26. novembra 2011 oziroma po tem, ko je bila zadevna oseba izpuščena na prostost. Ta določba se torej ni uporabljala v okviru postopka, uvedenega zoper A. Bero. Vendar se ta lahko sklicuje na člen 16(1) Direktive, ker se je na dan, ko je bila pridržana, rok za prenos Direktive, ki je v njenem členu 20(1), prvi pododstavek, določen na 24. december 2010, že iztekel.
61. V skladu z ustaljeno sodno prakso pa so posamezniki v primerih, v katerih so določbe direktive vsebinsko brezpogojne in dovolj natančne, upravičeni, da se nanje sklicujejo proti državi, če ta v predpisanem roku direktive ni prenesla v nacionalno pravo ali če je ni prenesla pravilno. Kot je Sodišče navedlo v zgoraj navedeni sodbi El Dridi(14), je enako pri členih 15 in 16 Direktive, ki sta brezpogojna in dovolj natančna, da ne potrebujeta drugih posebnih elementov, da bi se državam članicam omogočilo njuno izvajanje.(15)
IV – Analiza člena 16(1) Direktive
62. Za preučitev vsakega izmed vprašanj, predloženih Sodišču, je potrebna skupna razlaga besedila in namena člena 16(1) Direktive.
A – Besedilo člena 16(1) Direktive
63. Posebno pozornost bom namenil slovenski in nemški različici člena 16(1) Direktive. Med tema jezikovnima različicama je namreč bistvena razlika, kar je očitno vplivalo na izrazje, ki ga je nemški zakonodajalec uporabil v svojem nacionalnem zakonu o prenosu.
64. Kar zadeva prvi stavek člena 16(1) Direktive, ta določa načelo, da se „[p]ridržanje […] praviloma izvaja v posebnih centrih za pridržanje“.
65. To načelo je zapisano jasno in enotno v vseh jezikih Unije.(16) Zato sem prepričan, da je zakonodajalec Unije želel postaviti načelo, po katerem morajo države članice ustanoviti posebne centre za pridržanje državljanov tretjih držav pred odstranitvijo, razen v posebnih okoliščinah.
66. Strogost tega načela je namreč ublažena z uporabo izraza „praviloma“, ki predpostavlja odstopanja.
67. Zakonodajalec Unije je uvedel izjemo od navedenega načela v drugem stavku člena 16(1) Direktive.(17)
68. Tako so v slovenski različici te določbe državljani tretjih držav pred odstranitvijo lahko pridržani v zaporih, „[č]e država članica ne more
zagotoviti nastanitve v posebnem centru za pridržanje“(18) ali, v njeni angleški različici, „[w]here a Member State cannot
provide accomodation in a specialised detention facility“(19) .
69. Nemška različica navedene določbe se bistveno razlikuje glede okoliščin, v katerih država članica lahko odstopi od načela, določenega v členu 16(1), prvi stavek, Direktive. V skladu s to nemško različico je namreč pridržanje v zaporu dovoljeno, „[č]e v državi članici posebni centri za pridržanje ne obstajajo “(20) („Sind in einem Mitgliedstaat solche speziellen Hafteinrichtungen nicht vorhanden“).
70. Ta različica je samo delno prenesena v besedilo nemške zakonodaje za prenos člena 16(1) Direktive. Naj namreč spomnim, da člen 62a(1) Aufenthaltsgesetz določa:
„Pridržanje zaradi odstranitve se praviloma izvaja v posebnih centrih za pridržanje. Če dežela nima posebnega centra za pridržanje, se lahko pridržanje izvaja v drugih zavodih za prestajanje kazni v tej deželi“.(21)
71. Ugotoviti je treba, da sta bila obseg razlogov, iz katerih lahko država članica odstopi od predpisanega načela, in s tem obseg same izjeme bistveno spremenjena kot skupna posledica različice člena 16(1), drugi stavek, Direktive v nemščino in njegovega prenosa v nemški pravni red.
72. Pred preučitvijo skladnosti zadevnega zakona o prenosu s pravom Unije je treba zato preučiti, ali se lahko nemška različica te določbe, v kateri so uporabljene besede „[č]e v državi članici posebni centri za pridržanje ne obstajajo “(22), upravičeno uporabi kot podlaga za razlago, ki upravičuje ukrepe, sprejete v postopkih v glavni stvari.
73. Po mojem mnenju je jasno, da je člen 16(1), drugi stavek, Direktive v nemščino preveden napačno.
74. Po eni strani so različice te določbe in zlasti različice izraza „[č]e država članica ne more “(23) v vseh drugih jezikih Unije enotne ter sledijo francoski in angleški različici te določbe. Kot je razsodilo Sodišče, pa jezikovna različica, ki se razlikuje, sama ne more prevladati nad drugimi jezikovnimi različicami.(24)
75. Po drugi strani iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba za zagotovitev enotne razlage in uporabe določbe, katere različica v enem jeziku Unije se razlikuje od različic v drugih jezikih, to določbo razlagati ne le glede na splošno sistematiko besedila, katerega del je, ampak tudi glede na cilj, ki ga želi doseči zakonodajalec Unije.(25)
76. Z nemško različico člena 16(1), drugi stavek, Direktive in zlasti uporabo besed „[č]e v državi članici posebni centri za pridržanje ne obstajajo “(26) pa se odvzema polni učinek načelu, ki ga zakonodajalec Unije določa v členu 16(1), prvi stavek, Direktive, in nedvomno ogrožajo cilji, ki jih želi ta doseči.
77. Ni namreč dvoma, da je želel zakonodajalec Unije državam članicam naložiti obveznost, da ustanovijo posebne centre za pridržanje, da se uresniči poseben, ugodnejši sistem, ki je v korist migrantov, ki čakajo na odstranitev. Zato in v nasprotju z mnenjem, ki ga je izrazila nemška vlada, je popolnoma jasno, da namen tega zakonodajalca ni bil tem državam omogočiti, da se sklicujejo na neobstoj teh centrov na svojem ozemlju za odstopanje od predpisanega načela.
78. Če bi bilo tako, bi s tem postala gradnja centrov, prilagojenih posebnosti pridržanja, popolnoma neobvezen pogoj, ki je v celoti prepuščen prosti presoji držav članic. S tega vidika bi bilo torej treba izraz „[č]e država članica ne more “(27) iz člena 16(1) Direktive razlagati tako, da se nanaša na položaje, v katerih „država članica noče“, saj je to pomen, ki bi ga konkretno dobil navedeni izraz.
79. Poleg tega bi bile s tem države članice odvrnjene od gradnje posebnih centrov za pridržanje, ker bi lahko nastanitev nezakonitih migrantov organizirale v zaporih – kar je v sistematiki Direktive vendarle samo izjemna rešitev – in, nazadnje, s tem bi bila državam članicam oproščena huda kršitev obveznosti, ki jih imajo ne le na podlagi Direktive, ampak tudi na podlagi svojih mednarodnih zavez.
80. Zato menim, da za analizo teh vprašanj ni mogoče upoštevati nemške različice člena 16(1), drugi stavek, Direktive, v skladu s katero lahko država članica nastanitev organizira v zaporu, če posebni centri za pridržanje na njenem ozemlju ne obstajajo.
B – Namen člena 16(1) Direktive
81. Namen člena 16(1) Direktive izhaja iz vodilnega načela, izraženega v njenem členu 1, ki ga je mogoče razumeti le v skladu in povezavi s členom 1 Listine. To besedilo primarne zakonodaje, katerega uporaba tu ne more biti vprašljiva, določa, da je „[č]lovekovo dostojanstvo […] nedotakljivo [ter da ga je] [t]reba […] spoštovati in varovati“. To sklicevanje na človekovo dostojanstvo je torej nujno zajeto v sklicevanjih na temeljne pravice, vključenih v člen 1 Direktive.
82. Zato se lahko člen 16(1) Direktive in, splošneje, določbe, v katerih so posebej obravnavani pogoji pridržanja tujcev pred odstranitvijo, uporabljajo konkretno in v skladu s temi besedili samo, če zagotavljajo spoštovanje teh vrednot.
83. Zato menim, da prav zaradi upoštevanja teh pravil pridržanje državljana tretje države pred odstranitvijo iz člena 16(1) Direktive temelji na dveh pomembnih načelih v zvezi s pogoji in ureditvijo pridržanja. Prvič, pridržanje je treba izvajati v posebnem centru s prilagojenim načinom bivanja in, drugič, v primeru, da mora država članica za pridržanje izjemoma uporabiti zapor, mora zagotoviti ločenost tega državljana od navadnih zapornikov, pri čemer je ta zadnja zahteva predstavljena kot nedotakljiva, ker je obvezna ne glede na kraj pridržanja.
84. Poleg tega in še vedno v skladu s sklicevanji, ki jih vsebuje člen 1 Direktive, zakonodajalec Unije na tem mestu v pravo Unije prenaša sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice. S to sodno prakso se namreč zahteva, da so kraj, ureditev in pogoji pridržanja nezakonitih migrantov „ustrezni“, da se ne ogrozijo pravice, določene v členih 3, 5 in 8 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP).(28)
85. Zakonodajalec Unije v pravo Unije prenaša tudi deseto in enajsto smernico iz dokumenta „Dvajset smernic o prisilnem vračanju“, ki ga je 4. maja 2005 sprejel odbor ministrov Sveta Evrope in na katerega se Direktiva sklicuje v uvodni izjavi 3.
86. V točki 1 desete smernice se namreč zahteva, da so osebe, pridržane pred odstranitvijo, „običajno“ nastanjene v temu posebej namenjenih objektih, ki zagotavljajo materialne pogoje in ureditev, prilagojene njihovemu pravnemu položaju.(29) Poleg tega ta smernica v točki 4 določa, da so te osebe ločene od obdolžencev in obsojencev. Kar zadeva enajsto smernico, se v njenih točkah od 2 do 4 zahteva, da se družinam zagotovi ločena namestitev, da se ohrani njihova zasebnost, z osebjem in zmogljivostmi, ki upoštevajo posebne potrebe otrok in jim zlasti omogočajo dostop do izobraževanja ter ukvarjanje z rekreacijskimi dejavnostmi.(30)
87. Za to je Evropsko sodišče za človekove pravice oblikovalo neizčrpen seznam meril, z vidika katerih presoja ustreznost kraja, pogojev in ureditve pridržanja.(31)
88. Najprej, pri zasnovi in razporeditvi objekta se je treba čim bolj izogibati vzbujanju vtisa zapornega okolja. Dalje, osebje v tem objektu mora biti primerno usposobljeno ter imeti zlasti določeno jezikovno in zdravstveno znanje. Navedeni objekt mora biti čist in zagotavljati zadosten življenjski prostor številu oseb, ki ga je mogoče nastaniti v njem. Predvsem mora imeti skupne nemešane sobe in zadostno število prosto dostopnih sanitarij. Poleg tega mora vključevati prostor in potrebno opremo za preskrbo s pripravljeno hrano ter prosto dostopen telefon. Center mora imeti tudi medicinsko opremo ter prostor, namenjen sprejemu družin in konzularnih organov. Na voljo morata biti še prostor za izobraževanje in prostočasne dejavnosti ter zlasti območje za gibanje na svežem zraku. Nazadnje, če je center namenjen sprejemu družin, Evropsko sodišče za človekove pravice zahteva, da so sobe posebej opremljene z osnovnimi zmogljivostmi, potrebnimi za pridržanje majhnih otrok, s prilagojeno in varno opremo za njihovo nego.(32)
89. Evropsko sodišče za človekove pravice je z vidika teh meril presodilo, da zapor ni „primerno“ ali „ustrezno“ mesto za sprejem in pridržanje državljanov tretjih držav pred odstranitvijo.
90. Zahteve, ki jih določa Evropsko sodišče za človekove pravice, zakonodajalec Unije pa prenaša v pravo Unije, temeljijo na naravi in namenu ukrepa pridržanja.
91. Ta ukrep se po svojem bistvu zelo jasno razlikuje od kazenskega ukrepa. Ne gre za kaznovanje migranta zaradi kaznivega dejanja ali prekrška, ki bi ga storil, temveč za pripravo njegove odstranitve iz zadevne države članice. V okviru Direktive zakonodajalec Unije sicer pazi, da v zvezi s tem migrantom ne uporablja izrazov „pripor“ ali „zaporna kazen“. Poleg tega v členu 15 Direktive navaja, da se lahko pridržanje odredi le v zvezi z osebami, ki so predmet postopka odstranitve, in da mora prispevati izključno k uresničitvi te odstranitve.(33) Nazadnje, zakonodajalec Unije v okviru Direktive 2003/9/ES(34) opredeljuje pridržanje oziroma pripor kot to, „da država članica prosilca za azil pridrži na nekem mestu, kjer se mu odvzame svoboda gibanja “(35) .
92. Pridržanje zato ni kazen, izrečena zaradi storitve kaznivega dejanja, njegov cilj pa ni poprava vedenja zadevne osebe, da bi jo bilo mogoče po prestani kazni vključiti nazaj v družbo. Poleg tega razlogi, na katerih temelji pravna podlaga ukrepa pridržanja, ne vključujejo nobenega kaznovanja vedenja. V tej fazi se ne sme pozabiti, da migrant pred odstranitvijo ne spada v okvir nobenega kazenskega predpisa in da je Sodišče, čeprav državi članici priznava legitimno pravico, da nezakonit vstop na svoje ozemlje opredeli kot „kaznivo dejanje“, presodilo tudi, da je treba prednost pred morebitno kazenskopravno naravo tega ravnanja dati odstranitvi.(36)
93. Zato ni nobenega utemeljenega razloga, da se to pridržanje izvaja v pogojih in v okviru ureditve, ki se uporabljajo za zapore.
94. Če je prva obveznost držav članic, da v skladu s členom 1 Listine zagotavljajo spoštovanje človekovega dostojanstva, to pomeni, prvič, da moškim, ženskam in otrokom pred odstranitvijo ne dajejo podobe prestopnikov – kar je že sámo po sebi poseg v to dostojanstvo – s tem, da jih obravnavajo kot take.
95. Drugič, to zahteva, da so te osebe pridržane v pogojih, ki ustrezajo njihovemu pravnemu položaju, in da se v skladu z načelom sorazmernosti(37) zagotovi, da zaradi načinov izvršitve pridržanja ne bodo izpostavljene omejitvam, ki jih vključuje zaporna ureditev ter s katerimi seveda ni mogoče zadostiti pravilom in načelom, določenim v Direktivi in aktih, ki se prenašajo z njo, niti spoštovanju temeljnih pravic, na katerih Direktiva temelji. To pomeni ureditev in materialne pogoje pridržanja, ki so prilagojeni njihovemu pravnemu položaju in s katerimi je mogoče zadovoljiti njihove posebne potrebe, zlasti potrebe najranljivejših. Navedeno velja za določbe člena 17(2) in (3) Direktive, ki določajo, da je treba družinam, pridržanim pred odstranitvijo, zagotoviti ločeno namestitev ter da morajo imeti mladoletniki dostop do izobraževanja in možnost ukvarjanja s primernimi dejavnostmi, to je določbe, ki so sicer le odsev členov 7, 14(1) in 24 Listine.
96. Logična in nujna posledica zgoraj navedenega je zato zahteva, da se nastanijo v centrih, ki so posebej prilagojeni naravi pridržanja. V zvezi s tem so v Direktivi opisani minimalni pogoji, ki jih mora to pridržanje izpolnjevati, lahko pa se zanj uporabijo še milejši pogoji.
97. Jasno je, da zapor ne omogoča izpolnjevanja pravil in načel iz Direktive, ker je pač namenjen drugi uporabi, in ne pridržanju pred odstranitvijo. Tam namreč materialni pogoji zagotovo niso prilagojeni, zlasti ne za sprejem družin in otrok. Zaradi notranjih pravil delovanja je občutek zapora vseprisoten, ker so izhodi časovno natančno določeni, policijska navzočnost obsežna, nadzor strog, obvladovanje pa popolno.(38) Temu je treba dodati dvomljive okoliščine, gnečo, stres, negotovost in sovražno okolje v zaporih, poleg tega pa se ne sme pozabiti, da upravne omejitve v teh zavodih pogosto zmanjšujejo možnosti upravnih in pravnih ukrepov, za katere bi si prizadevali migranti.
98. V skladu z isto logiko in če bi bilo treba pridržanje izjemoma izvajati v zaporu, se z Direktivo zahteva ločenost migrantov in navadnih zapornikov.
99. Ta obveznost ločenosti neposredno prispeva k spoštovanju človekovega dostojanstva in temeljnih pravic tistega, ki ni storil nobenega kaznivega dejanja in celo nobenega prekrška. Z njo je mogoče zagotoviti, da se znotraj samega zapornega objekta pridržanje migranta pred odstranitvijo razlikuje od izvrševanja kazni in se izvaja v pogojih in v okviru ureditve, ki so prilagojeni njegovemu pravnemu položaju. Nazadnje, s to obveznostjo je mogoče preprečiti tveganja, povezana s kriminalizacijo nekaterih migrantov, in se izogniti nasilju, ki je povezano z zapornim okoljem in lahko prizadene najranljivejše osebe.
100. Menim, da to zahteva strogo ločevanje migrantov od navadnih zapornikov z uvedbo samostojnega oddelka, ki je popolnoma ločen od preostanka zapora in ne omogoča nikakršnega komuniciranja z obsojenci ali priporniki. Komisija je sicer v členu 15(2), prvi pododstavek, predloga direktive z dne 1. septembra 2005(39) od držav članic zahtevala, da zagotovijo, da so državljani tretjih držav „ stalno fizično
ločeni od navadnih zapornikov“(40) . Upravičeno.
101. Menim, da so pravila delovanja uprave zapora v nasprotju z izvajanjem načel, določenih v Direktivi, iz razlogov, povezanih zlasti z upravičenimi varnostnimi zahtevami, ki jih vključuje delovanje takih zavodov. Če se dovoli kontakt med navadnimi zaporniki in tujci v pridržanju, hkrati pa se zadnjim zagotavlja pravno predpisana prilagodljivost ureditve, zlasti kar zadeva stike z zunanjim svetom, se pojavi tveganje, da bodo prek teh tujcev tudi sami obsojenci navezali zunanje stike, posledic česar si ni težko predstavljati. Tako sploh nisem presenečen nad svojo ugotovitvijo – ta izhaja iz stališč, ki jih je predložil zlasti zapor v Münchnu, če jih pravilno razumem – da se za tujce v pridržanju dejansko uporablja zaporna ureditev, in ne ureditev, ki bi bila posebej prilagojena in skladna z zahtevami Direktive. Tega sicer ni mogoče očitati napaki uprave zapora, saj ta zlasti iz varnostnih razlogov, ki sem jih pravkar navedel, ne more ravnati drugače. Torej so dejansko logika in potrebe samega sistema tiste, ki so po naravi nezdružljive z zahtevami Direktive in zaradi katerih te ni mogoče uporabljati v zapornem okolju.
102. Zato po mojem mnenju ni dvoma, da je želel zakonodajalec Unije glede na namen zahtev, ki jih je določil v členu 16(1) Direktive, državljanom tretjih držav pred odstranitvijo dejansko prihraniti zaporno ureditev, ker je od vsake države članice zahteval, da po eni strani na svojem ozemlju ustanovi posebne centre za pridržanje in da po drugi strani zagotovi ločenost državljanov tretjih držav pred odstranitvijo od navadnih zapornikov, če izjemoma odredi pridržanje v zaporu.
103. Ob upoštevanju tega je treba zdaj podrobno analizirati vsako od vprašanj, postavljenih v združenih zadevah C‑473/13 in C‑514/13 ter v zadevi C‑474/13.
V – Preučitev vprašanj
A – Uvodne ugotovitve
104. Za dobro razumevanje okoliščin teh predlogov za sprejetje predhodne odločbe je treba povedati naslednje.
105. Prvič, spomniti je treba, da v skladu s členoma 83 in 84 temeljnega zakona dežele zagotavljajo izvrševanje pridržanj, odrejenih zaradi odstranitve nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav.
106. Od 16 dežel, ki sestavljajo Zvezno republiko Nemčijo, pa jih 10 nima posebnih centrov za pridržanje.(41) V teh okoliščinah in razen v položajih, v katerih si nekatere dežele zagotavljajo medsebojno upravno pomoč, so državljani tretjih držav pred odstranitvijo nastanjeni v zapore, za nekatere od njih pa veljajo ista pravila in omejitve kot za navadne zapornike ali osebe v priporu.
107. Ta položaj je v poročilu, izdanem 22. februarja 2012(42), obsodil Evropski odbor pri Svetu Evrope za preprečevanje mučenja in nečloveškega ali ponižujočega ravnanja ali kaznovanja (v nadaljevanju: CPT).
108. Drugič, ločenost migrantov pred odstranitvijo od navadnih zapornikov ni zagotovljena v vseh zaporih na ozemlju, zlasti kar zadeva pridržanje žensk in otrok.(43) To je razvidno ne le iz stališč, ki jih je vložila nemška vlada, ampak tudi iz nacionalne sodne prakse.
109. Tako je Landgericht Leipzig (dežela Saška) s sklepom z dne 20. septembra 2011 na podlagi člena 16(1) Direktive odpravilo pridržanje tunizijskega državljana, ker si je delil celico z obsojencem.(44) V skladu s poročilom, ki ga je 22. februarja 2012 izdal CPT, takrat v zaporu v Leipzigu ni bilo posebnih oddelkov, namenjenih sprejemu državljanov tretjih držav pred odstranitvijo.(45)
110. Enako je Landgericht Traunstein (dežela Bavarska) s sklepom z dne 21. avgusta 2012 odpravilo pridržanje mladoletnika pred odstranitvijo, ker je bil pridržan v zavodu za prestajanje mladoletniškega zapora.(46) Zapor v Münchnu ima namreč samo en ločen oddelek, ki je namenjen sprejemu samo odraslih moških. Kot je nemška vlada navedla v odgovoru odboru CPT, so zato mladoletniki pridržani v zavodu za prestajanje mladoletniškega zapora skupaj z mladoletnimi prestopniki.(47) Kar zadeva migrantke, so te pridržane na oddelku zapora, namenjenem samo ženskam. Enak položaj je v deželah Baden-Württemberg, Hessen(48) in Saška(49) .
111. Poleg tega, da je ta položaj nezakonit, je tudi nezaslišan. Nosečnice in mladoletniki so namreč posebej ranljivi in zaradi svojega stanja, starosti ali odvisnosti potrebujejo posebno pozornost organov oblasti, od česar nista pripravljena odstopiti niti zakonodajalec Unije v členu 17(2) Direktive niti Evropsko sodišče za človekove pravice v svoji sodni praksi.(50)
112. Tretjič, glede ureditve oddelkov, čeprav so urejena posebna krila, to ne spremeni dejstva, da lahko migranti med obroki, sprehodi ali tudi oskrbo v ambulanti večinoma prihajajo v stik z navadnimi zaporniki. Iz stališč, ki jih je predložil zapor v Münchnu v zadevi C‑514/13, je razvidno, da osebe v upravnem pridržanju med postopkom sprejema in obiski, v različnih čakalnicah (obisk zdravnika, premestitev) ali med bivanjem v ambulanti niso ločene od navadnih zapornikov. Tako je E. Bouzalmate po poskusu samomora 12 dni preživel v skupni ambulanti zapora.
113. Nazadnje, pridržanje nezakonitih migrantov se v večini dežel očitno izvaja v skladu s splošnimi pogoji, ki jih določa zakon o izvrševanju kazenskih sankcij ter rehabilitacijskih in preventivnih ukrepih z odvzemom prostosti z dne 16. marca 1976, in zlasti v skladu s pravili iz njegovih členov od 3 do 49, od 51 do 121, 171, od 173 do 175 (pravila v zvezi z obleko, nakupi in delom), 178(3) (posebno pravilo za mladoletnike) in od 179 do 187.(51)
114. Po tem pregledu se je treba lotiti različnih obravnavanih zadev.
B – Združeni zadevi C‑473/13 in C‑514/13
115. Predložitveni sodišči s svojim vprašanjem v bistvu Sodišče sprašujeta, ali je treba člen 16(1) Direktive razlagati tako, da nasprotuje predpisom države članice, ki glede na njeno zvezno ureditev določajo, da lahko zvezne dežele državljane tretjih držav pred odstranitvijo nastanijo v zaporu, če na ozemlju pristojne zvezne dežele ni posebnih centrov za pridržanje.
116. Naj pojasnim, da vprašanje, ali Direktiva nalaga – in če je tako, v kakšnih rokih – takojšnjo izgradnjo minimalnega števila centrov za pridržanje, po mojem mnenju ne spada v okvir teh vprašanj. Problematika, ki izhaja iz teh vprašanj, je osredotočena na posamične primere, predložene Sodišču, in se dejansko nanaša na vprašanje, ali lahko država članica, ne da bi se sklicevala na izredne razmere, odstopi od pravila iz člena 16(1), drugi stavek, Direktive.
117. Naj namreč spomnim, da je bila A. Bero pridržana v zaporu, ker dežela Hessen ni imela posebnih centrov za pridržanje, ki bi bili primerni za sprejem žensk. Iz stališč, ki jih je vložila A. Bero, je tudi razvidno, da ni bila ločena od navadnih zapornikov in oseb v priporu.
118. Kar zadeva E. Bouzalmateja, je bil ta pridržan na ločenem oddelku zapora v Münchnu, ker dežela Bavarska nima posebnih centrov za pridržanje.
119. Bundesgerichtshof in Landgericht München se v predložitvenih odločbah sprašujeta, ali se je mogoče na tak razlog, ki temelji na zvezni ureditvi Nemčije, zakonito sklicevati v okviru člena 16(1) Direktive.
120. Po eni strani trdita, da morajo nacionalni organi pridržanje državljanov tretjih držav pred odstranitvijo zagotavljati v posebnih centrih ne glede na to, kje na nacionalnem ozemlju so. Zato presojata, da za izvajanje načel, določenih v členu 16(1) Direktive, ni treba upoštevati pristojnosti, ki so pridržane vsaki izmed zveznih dežel. V tem primeru bi bilo pridržanje zadevnih oseb v nasprotju z zahtevami Direktive.
121. Po drugi strani predložitveni sodišči poudarjata, da mora Unija na podlagi člena 4(2) PEU spoštovati zvezno ureditev držav članic.
122. Nemška vlada v stališčih opozarja, da je zakonodajalec Unije na podlagi člena 4(2) PEU dejansko zavezan spoštovati nacionalno identiteto držav članic, ki je neločljivo povezana z njihovimi temeljnimi političnimi in ustavnimi strukturami, vključno z regionalno in lokalno samoupravo. Zato meni, da bi morale biti dežele v skladu delitvijo pristojnosti, organiziranih s temeljnim zakonom, svobodne pri odločanju, ali in v kolikšnem obsegu morajo ustanavljati in upravljati posebne centre za pridržanje ob upoštevanju svoje velikosti, geografskega položaja in števila oseb, pridržanih zaradi odstranitve, ter da bi morale biti tudi svobodne, da po potrebi odločijo o vzpostavitvi upravnega sodelovanja z drugimi deželami. Posledično nemška vlada trdi, da bi se posegalo v upravno suverenost zvezne dežele, če ta migrantov pred odstranitvijo ne bi mogla nastaniti v zapor v svoji pristojnosti, ker drugje na nacionalnem ozemlju obstajajo posebni centri za pridržanje.
123. Ob upoštevanju teh elementov nemška vlada zato meni, da mora izjema iz člena 16(1), drugi stavek, Direktive zajemati položaj, ko država članica na ozemlju pristojne zvezne dežele nima posebnih centrov za pridržanje, vendar je vseeno zavezana spoštovati delitev pristojnosti, določenih z ustavnimi pravili države.
124. Res je, da lahko država članica v skladu s členom 16(1), drugi stavek, Direktive odredi nastanitev nezakonitega migranta v zaporu, če „ne more“ zagotoviti njegove nastanitve v posebnem centru za pridržanje. Vendar ta določba ne določa natančneje razlogov, iz katerih država članica tega ne bi mogla storiti.
125. Ali v teh okoliščinah zakonodajalec Unije prepušča opredelitev razlogov, iz katerih se lahko posameznik nastani ne v posebnem centru za pridržanje, ampak v zaporu, diskreciji vsake države članice?
126. Nemška in nizozemska vlada menita, da je odgovor na to vprašanje pritrdilen. V svoji razlagi se izogibata povezovanju člena 16 Direktive z njenim členom 18, čeprav zadnjenavedeni člen vsebuje tako pomembno pojasnilo prvega, da je treba po mojem mnenju ta člena razlagati povezano, pri čemer je sicer v besedilu člena 18 jasno navedeno, da ta pomeni izjemo od člena 16.
127. Člen 16(1) Direktive tako določa načelo, to je izvrševanje pridržanja v posebnem centru, in izjemo, če država članica tega ne more zagotoviti.
128. Člen 18 Direktive izrecno določa položaj, v katerem je táko odstopanje mogoče, in sicer če se država članica spopada z „nujnimi razmerami“, pri čemer je ta izraz naslov navedenega člena.
129. V tej fazi se je sicer že mogoče spraševati o razlogih, iz katerih je zakonodajalec Unije izrecno določil odstopanje, ki temelji na nujnosti razmer, če je to odstopanje tako naravno in običajno, kot zatrjujeta nemška in nizozemska vlada. Če bi bilo nekaj dovoljeno zaradi upravne prikladnosti, bi moralo to veljati še bolj v nujnih razmerah, ne da bi bilo treba to natančno določiti v Direktivi.
130. Zato je v duhu Direktive zagotovo treba strogo omejiti razloge, na katere se lahko sklicujejo države članice za odreditev nastanitve v zaporu, ne le zato, ker gre za ukrep, ki najbolj omejuje svobodo in ki ga omogoča Direktiva, ampak tudi zato, ker gre za izjemo in je torej nujno opozoriti na meje manevrskega prostora držav članic, ki jih Direktiva sama določa za zagotovitev svojega polnega učinka.
131. Nujne razmere, kot so opredeljene v členu 18 Direktive, so torej edini razlog, ki ga je izrecno določil zakonodajalec Unije za odstopanje od obveznosti namestitve v posebnem centru za pridržanje. V skladu s to določbo lahko država članica sprejme nujne ukrepe, ki odstopajo od načel, določenih v členih 16(1) in 17(2) Direktive, če nenavadno veliko število državljanov tretjih držav, ki se morajo vrniti, predstavlja nepredvideno veliko breme za zmogljivosti njenih centrov za pridržanje ali za njeno upravno in sodno osebje. Navedena določba omogoča upoštevanje veliko večjega bremena, s katerim se morajo spopasti nekatere države članice glede na svojo geografsko lego. Masovni prihod migrantov, kot na primer v državah ob Sredozemskem morju, po mojem mnenju spada pod to izjemo.
132. Ali je to edini razlog, na katerega se je mogoče sklicevati?
133. Zdi se mi, da besedilo Direktive ne omogoča pritrdilnega odgovora na to vprašanje. Vendar je mogoče iz tega besedila sklepati o lastnostih, ki bi jih morale imeti morebitne okoliščine, na katere bi se lahko država članica sklicevala v ta namen.
134. V odstavku 2 člena 18 Direktive so namreč odstopanja, določena v odstavku 1 tega člena, izrecno opredeljena kot „izredni ukrepi“ in navedeni odstavek 2 določa, da je treba v tem primeru Komisijo obvestiti o začetku in koncu uporabe zadevnih ukrepov.
135. Zdi se mi jasno, da je mogoče izredne ukrepe, ki zahtevajo načelni nadzor s strani Komisije, utemeljiti samo z izjemnimi okoliščinami, ki ustrezajo merilom nujnosti ali resnosti, podobnim tistim iz člena 18 Direktive.
136. Zato menim, da lahko država članica, razen v nujnih primerih, povezanih s prihodom migrantov, odredi pridržanje državljana tretje države, ki čaka na odstranitev, v zaporu samo, če obstajajo izjemni in utemeljeni razlogi, kot so tisti, ki se nanašajo na nujnost in ki nesporno kažejo, da tehtanje interesov narekuje to rešitev. Če se država članica spopada s težavami v zvezi s pridržanjem migranta pred odstranitvijo, menim, da mora na podlagi presoje vsakega posameznega primera opredeliti razloge, iz katerih je potrebna nastanitev v zaporu, ker mora ta nastanitev zagotoviti ločitev migranta od navadnih zapornikov. Poleg tega mora svojo odločitev obrazložiti glede na okoliščine obravnavanega primera in upoštevati obveznosti, ki so ji naložene s členom 18(2) Direktive. Menim tudi, čeprav se Komisija na obravnavi s to idejo ni strinjala, da bi moralo biti migrantu zoper to odločbo o pridržanju dovoljeno pravno sredstvo, vsaj upravno.
137. Zato bom z vidika teh ugotovitev, ki izhajajo zgolj iz dobesednega branja samega besedila, po vrsti preučil razloge, ki jih navajajo pristojni nacionalni organi v okviru postopkov v glavni stvari, in tiste, ki jih navajajo vlade držav članic v svojih stališčih.
1. Razlogi, ki jih navajata Regierungspräsidium Kassel (zadeva C‑473/13) in Kreisverwaltung Kleve (zadeva C‑514/13)
138. V združenih zadevah C‑473/13 in C‑514/13 se pristojna nacionalna organa za utemeljitev zadevnih pridržanj opirata na pristojnosti, pridržane vsaki izmed dežel, in na besedilo člena 62a(1) Aufenthaltsgesetz. Kot je bilo navedeno, se s to določbo vsaki izmed dežel priznava pravica, da odredi pridržanje nezakonitih migrantov v zaporih, če na svojem ozemlju nima posebnih centrov za pridržanje.
139. Naj spomnim, da trenutno 10 dežel nima takih centrov. Tako je iz listin, ki jih je predložilo predložitveno sodišče v zadevi C‑514/13, razvidno, da so osebe, za katere se v deželi Bavarska odredi upravno pridržanje, od 1. januarja 2012 samodejno pridržane v zaporih v Aschaffenburgu, Münchnu in Nürnbergu.(52)
140. Pridržanje nezakonitega migranta v zaporu z obrazložitvijo, da na delu ozemlja države članice posebni centri za pridržanje ne obstajajo, pa po mojem mnenju ni sprejemljiv razlog, saj nikakor ne ustreza zgoraj opredeljenim merilom. Ta položaj namreč nikakor ni posledica razmer, kot so izrecno opisane v členu 18 Direktive ali ki bi ustrezale merilom nujnosti ali resnosti, podobnim tistim, ki so navedena v tej določbi. Dejansko se ustvarja vtis, da posebni centri za pridržanje ne obstajajo preprosto zato, ker v nekaterih deželah niso bili zgrajeni in ker zmogljivosti obstoječih sprejemnih centrov niso bile uporabljene.
141. Poleg tega se mi ne zdi, da je zvezna ureditev države članice ovira za uporabo načel Direktive.
142. V zvezi s tem je pomembno spomniti na dve bistveni načeli sodne prakse Sodišča.
143. Prvič, Sodišče je večkrat razsodilo, da se država članica ne more sklicevati na nacionalne določbe ali prakso, ki izhajajo iz njene zvezne ureditve, da bi morda upravičila nespoštovanje obveznosti, določenih z posamezno direktivo.(53) Tako v skladu z ustaljeno sodno prakso institucijam Unije ni treba upoštevati delitve pristojnosti, določenih z ustavnimi pravili vsake države članice, ali obveznosti, ki jih imajo lahko organi zvezne države oziroma organi zveznih dežel, niti jim ni treba o tej delitvi ali teh obveznostih odločati.(54)
144. Zato mora država članica takoj, ko ima na svojem ozemlju na voljo poseben center za pridržanje z zadostno sprejemno zmogljivostjo, odrediti nastanitev zadevne osebe v tem centru, pri čemer zvezna ureditev te države in geografski položaj tega centra nista pomembna.
145. Drugič, države članice morajo svojo zakonodajo urediti tako, da zagotovijo spoštovanje temeljnih pravic posameznikov. Zlasti ne morejo uporabljati predpisov, tudi na področju kazenskega prava, s katerimi bi se lahko ogrozilo uresničevanje ciljev, zastavljenih z neko direktivo, in s katerimi bi se tej direktivi posledično odvzel njen polni učinek. V skladu s členom 4(3), drugi in tretji pododstavek, PEU namreč države članice „sprejemajo vse splošne ali posebne ukrepe, potrebne za zagotovitev izpolnjevanja obveznosti, ki izhajajo iz Pogodb ali aktov institucij Unije“, in se zlasti „vzdržijo vseh ukrepov, ki bi lahko ogrozili uresničevanje ciljev Unije“, vključno s cilji, ki jim sledijo direktive. Ta obveznost velja za vse organe držav članic(55), naj gre za organe zvezne države ali – v primeru, da ima država članica zvezno ureditev – organe zveznih dežel.
146. V Nemčiji so pristojnosti glede izvajanja prava Unije razdeljene med zvezno državo in zvezne dežele. Vendar je treba poudariti, da si v skladu s členom 35(1) temeljnega zakona vsi organi zvezne države in zveznih dežel zagotavljajo medsebojno sodno in upravno pomoč, ne da bi to posegalo v upravno suverenost zveznih dežel, na katero se v svojih stališčih sklicuje nemška vlada.
147. Na podlagi te določbe člen 5(1), točka 2, nemškega zakona o upravnem postopku (Verwaltungsverfahrensgesetz) organom zveznih dežel omogoča predložitev prošenj za medsebojno upravno pomoč, kadar kateri od njih ne more sprejeti upravnih ukrepov zlasti zaradi neobstoja potrebnih zmogljivosti ali pomanjkanja osebja.
148. Tako je dežela Posarje sklenila sporazum o upravnem sodelovanju, ki ji omogoča, da državljane tretjih držav pred odstranitvijo nastani v posebnem centru v Ingelheimu v deželi Porenje-Pfalz. Od 152 mest, kolikor jih ima ta center, jih je 50 danih na razpolago deželi Posarje.(56) Dežela Hamburg je prav tako sklenila sporazum o sodelovanju, da bi zagotovila nastanitev za pridržanje žensk in mladoletnikov v posebnih centrih na ozemlju dežele Brandenburg.(57) Kot kaže, je enako v primeru dežel Saška in Schleswig-Holstein, ki na podlagi sporazuma o sodelovanju, sklenjenega z deželo Brandenburg, nastanjujeta migrante v posebnih centrih za pridržanje v berlinskem Köpenicku in Eisenhüttenstadtu.(58)
149. V zadevi C‑514/13 je sicer predložitveno sodišče izrecno predvidelo uporabo medsebojne upravne pomoči. Iz procesnih dokumentov z dne 10., 12. in 13. septembra 2013 je namreč razvidno, da je organe dežele Porenje-Pfalz izrecno zaprosilo, naj zadevno osebo nastanijo v posebnem centru za pridržanje v Ingelheimu. Navesti je treba, da je bila ta prošnja sprejeta, nato pa zaradi poskusa samomora zadevne osebe zavrnjena.
150. Zato se mi zdi, da zvezna ureditev Nemčije ne nasprotuje nastanitvi nezakonitih migrantov v posebnih centrih za pridržanje, tudi če pristojna dežela na svojem ozemlju nima takih centrov.
151.
Menim namreč, da v tem primeru ukrepi v zvezi z medsebojno upravno pomočjo in zlasti sporazumi o sodelovanju med različnimi zveznimi deželami, ki so res prostovoljni, omogočajo, da se zagotovi upoštevanje člena 16(1) Direktive, hkrati pa spoštuje zvezna ureditev Nemčije.
2. Razlogi, ki jih navajajo vlade držav članic v svojih stališčih
a) Interes in dobrobit migranta
152. Po navedbah nemške in nizozemske vlade obstajajo okoliščine, v katerih interes in dobrobit migranta zahtevata njegovo nastanitev v zaporu, s čimer je utemeljeno odstopanje od načel, določenih v členu 16(1), drugi stavek, Direktive. Ta nastanitev naj bi bila „ugodnejši ukrep“ v smislu člena 4(3) Direktive, ker naj bi pristojnim nacionalnim organom omogočala, da zagotovijo „posamezniku prilagojeno rešitev“, ki je v interesu migranta v smislu uvodne izjave 6 Direktive.(59)
153. Nemška vlada namreč pojasnjuje, da zapori zaradi povprečnega trajanja prestajanja kazni navadnih zapornikov, ki je seveda daljše od povprečnega trajanja pridržanja migrantov, ponujajo raznovrstnejše in pogostejše aktivnosti, prostočasne dejavnosti in oskrbo kot posebni centri za pridržanje, pa tudi boljše okolje v smislu varnosti. Mladoletniki, nastanjeni v zavodih za prestajanje mladoletniškega zapora, naj bi bili v teh zavodih tako lahko deležni posebne oskrbe in izobraževanja ter naj bi lahko, če želijo, sodelovali v dejavnostih s svojimi vrstniki. Osebe z posebnimi zdravstvenimi težavami naj bi lahko dobile zdravstveno oskrbo, ki v posebnih centrih za pridržanje ni nujno na voljo. Nazadnje, zaradi zasnove zapora naj bi se lahko zagotovilo boljše obvladovanje oseb, ki pomenijo tveganje za varnost drugih, in take osebe naj bi lahko nadziralo usposobljeno osebje.
154. Po mnenju nemške vlade nastanitev migranta v zaporu v zadevnem kraju omogoča tudi izogibanje nevšečnostim, povezanim z geografsko oddaljenostjo centrov za pridržanje. Najprej, ta nastanitev omogoča zagotoviti učinkovitost postopka odstranitve. Dalje, migrantu omogoča, da se izogne dolgim potem in olajšuje ohranjanje stikov z družino in prijatelji ter prav tako lažje pravno ukrepa. Nazadnje, če družinski član prestaja kazen v zaporu, bi nastanitev migranta v istem zaporu omogočala združitev teh družinskih članov.
155. Naj opozorim, da je nemška vlada nekatere od teh trditev navedla v odgovoru, ki ga je dala odboru CPT po poročilu, izdanem 22. februarja 2012.(60)
156. Razen kar seveda zadeva osebe, ki pomenijo tveganje za varnost drugih in za katere je po mojem mnenju sklicevanje na teorijo nujnosti ustrezno, se mi zdijo ta pojasnila vprašljiva.
157. Čeprav se s členom 5 Direktive od držav članic res zahteva, da pri njenem izvajanju upoštevajo največje koristi otroka, družinsko življenje in zdravstveno stanje zadevne osebe, je očitno, da ne gre za zahtevo v smislu, ki ga v svojih stališčih izražata nemška in nizozemska vlada.
158. Brez dvoma so mogoče okoliščine, v katerih je nastanitev v zaporu bolj zaželena kot nastanitev v centru za pridržanje. To so prav tiste okoliščine, ki jih zakonodajalec Unije opisuje v členu 18 Direktive, ali druge, ki bi bile podobno resne ali nujne. Razen v teh primerih se mi zdi težko trditi, da je lahko pridržanje v zaporu „ugodnejši ukrep“ ali „posamezniku prilagojena rešitev“ z vidika osebe pred odstranitvijo, naj gre za mladoletnika ali bolnika. S táko trditvijo bi se še enkrat prezrla funkcija zaporne kazni, ki je zasnovana kot instrument sankcije, katere namen je zagotoviti oddolžitev za storjeno kršitev.
159. V zvezi s tem je jasno, da se države članice za odreditev takega pridržanja ne morejo opirati na besedilo člena 4(3) Direktive.
160. Namreč, čeprav ta določba državam članicam omogoča sprejetje ali ohranitev določb za nezakonito prebivajoče državljane tretjih držav, ki so ugodnejše od tistih iz Direktive, če so z njo v skladu, je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi El Dridi(61) opozorilo, da Direktiva tem državam ne dovoljuje uporabe strožjih določb na področju, ki ga ta direktiva ureja.(62)
161. Očitno pa je, da pridržanje v zaporu ni samo strožji ukrep od ukrepov v okviru prisilne odstranitve, ampak pomeni tudi kršitev načel, ki jih določa Direktiva, če tega pridržanja ne spremljajo jamstva, zahtevana v njenem členu 16(1).
162. Naj ponovim trditve, ki jih v svojih stališčih navajata nemška in nizozemska vlada.
163. Prvič, mladoletniki, nastanjeni v zavodu za prestajanje mladoletniškega zapora, naj bi bili lahko deležni posebne oskrbe in izobraževanja ter naj bi lahko sodelovali v dejavnostih s svojimi vrstniki. Na kakšno oskrbo se nanaša ta trditev? Čeprav mladi v zavodu za prestajanje mladoletniškega zapora, torej prestopniki, potrebujejo oskrbo, ki se uvršča v okvir psihološkega svetovanja, ne poznam razloga, zakaj bi moralo biti samoumevno, da mladi migranti, ki niso prestopniki, potrebujejo táko svetovanje.
164. Tu vidim enačenje migranta z mladoletnim prestopnikom, pri čemer njegova nastanitev v prostorih za mladoletnike povzroči ločitev otroka od staršev, kar je prav to, kar se želi z Direktivo preprečiti. Tu ne vidim vpliva členov 1 in 24 Listine, zlasti odstavka 3 zadnjenavedenega člena, ki določa, da „[ima] [v]sak otrok […] pravico do rednih osebnih odnosov in neposrednih stikov z obema staršema, če to ni v nasprotju z njegovimi koristmi“.
165. Poleg tega, čeprav Direktiva določa, da morajo imeti mladoletniki dostop do dejavnosti, primernih njihovi starosti, zlasti športnih in rekreativnih, močno dvomim, da je zakonodajalec Unije želel določiti, da sodelujejo pri skupnih dejavnostih z mladoletnimi prestopniki, in to zaradi kriminalizacije, ki jo tak položaj lahko povzroči.
166. Drugič, migranti s posebnimi zdravstvenimi težavami naj bi v zaporih lahko dobili primerno zdravstveno oskrbo, ki v centrih za pridržanje ni nujno na voljo. Jasno je, da od vsakega centra za pridržanje ni mogoče zahtevati, da lahko zagotovi celotno paleto zdravstvenih storitev. V nasprotju s tem in v skladu s členom 16(3) Direktive opozarjam, da morajo zagotoviti nujno zdravstveno oskrbo in osnovno zdravljenje. Če zdravstveno stanje zahteva intenzivno zdravljenje, močno dvomim, da lahko zapor nadomesti bolnišnico. Poleg tega je zagotovo treba tudi zapornikom, če njihove zdravstvene težave dosežejo določeno stopnjo resnosti, zagotoviti oskrbo zunaj zavoda.
167. Tretjič, pridržanje migranta v zaporu v pristojnem kraju ali deželi naj bi mu omogočalo ohranjanje stikov z družino in prijatelji. Taka prekinitev pa nujno nastane, kadar migrant čaka na odstranitev, morebitna prisotnost staršev na kraju samem pa mu ne omogoča, da bi zanj veljale določbe, ki bi mu dovoljevale ostati na ozemlju Unije.
168. Četrtič, preselitev migranta do oddaljenega posebnega centra bi pomenila začetek postopka odstranitve. Ta utemeljitev po mojem mnenju ni dopustna, ker je namen posebnega centra za pridržanje olajšati vsa dejanja, ki omogočajo zagotoviti hitro in učinkovito vrnitev posameznika v matično državo ob spoštovanju pravic, ki so mu priznane.
169. Petič, migrant naj bi bil lahko nastanjen v istem zaporu kot drugi člani njegove družine, ki v njem prestajajo kazen. Ne vidim, zakaj taka nastanitev ne bi bila mogoča v posebnem centru za pridržanje, v katerem je združitev družine pravilo v skladu s členom 17(2) Direktive. Ta zahteva po združitvi družine pa po mojem označuje bistveno razliko ureditve pridržanja od ureditve zapora in zato prepoveduje uporabo zadnje. V zvezi s tem menim, da so omejitve, povezane z zaporno ureditvijo, ki vključuje namestitev v celicah, s časovno natančno določenimi obroki in nalogami ter močno skrajšanim časom za „sprehode“ in včasih nošenjem uniforme, zelo dobro ponazorjene v stališčih zapora v Münchnu.
b) Stroški ustanovitve posebnih centrov za pridržanje in stroški prevozov v oddaljene centre za pridržanje
170. Nemška vlada opozarja, da bi bilo pretirano drago, če bi vsaka dežela ustanovila posebne centre za pridržanje za vse zadevne osebe, in sicer za moške, ženske in otroke, zlasti ob upoštevanju razmeroma majhnega števila teh oseb, predvsem žensk in otrok.(63) Meni tudi, da mora imeti država članica določeno prožnost pri organizaciji teh centrov, ker število oseb, ki morajo biti pridržane, ni fiksno in ker trajanje njihovega pridržanja ni daljše od nekaj tednov do nekaj mesecev.
171. Nizozemska, švedska in švicarska vlada poleg tega omenjajo veliko in nesorazmerno breme, ki ga lahko pomeni daljši prevoz migranta in pristojnih organov v geografsko oddaljeni center za pridržanje, kar bi povzročilo zamude in nesorazmerno oviralo izvršitev postopka vračanja. Nizozemska vlada v zvezi s tem omenja zlasti položaj, v katerem se lahko znajde država članica, ko v posebnem centru za pridržanje ni nobenega razpoložljivega mesta ali pa je ta center začasno zaprt.
172. Razumem, da se lahko država članica spopada s težavo prezasedenosti centrov za pridržanje v obdobju, ko se je upravno pridržanje močno razširilo, in da je lahko tudi prisiljena zapreti nekatere od teh centrov, na primer zaradi preureditve ali obnove. Zato se ne sme spregledati, da pridržanje nezakonitih migrantov v zaporih lahko prav tako povzroči prezasedenost teh zavodov, ki povzroči velike stroške. Kolikor vem, se številne države članice pritožujejo nad trajno prezasedenostjo zaporov.
173. Razumem tudi, da lahko prevoz v poseben center za pridržanje ustvari stroške in zahteva organizacijo, tudi če je treba kmalu izvršiti postopek odstranitve. Vendar si nobena država članica v okviru sprejetja Direktive ni mogla predstavljati ali celo trditi, da bodo obveznosti in načela, določena v tej direktivi, izvedljivi brez stroškov. V zvezi s tem je treba tudi ugotoviti, da je nastanitev migrantov v zaporih zelo draga z vidika prostora in ureditve prostorov. Zahteva popolno preureditev nekaterih prostorov teh zavodov, tako da bo ureditev pridržanja skladna z zahtevami iz Direktive. Zato je gospodarnost, ki jo zatrjujejo države članice, po mojem mnenju iluzorna. Nazadnje, rad bi vedel, kolikšni so na več enakih mestih stroški za zapor in za center za pridržanje.
174. Glede na vse te elemente zato menim, da je z izjemo nujnih razmer, ki so izrecno navedene v členu 18 Direktive, samo z izjemnimi okoliščinami, ki ustrezajo merilom nujnosti ali resnosti, ki so podobni tistim iz navedene določbe ali spadajo pod nujnost, mogoče utemeljiti, da je država članica prisiljena odstopiti od načela iz člena 16(1), prvi stavek, Direktive in odrediti pridržanje državljana tretje države pred odstranitvijo v zaporu.
175. Po mojem mnenju noben od razlogov, navedenih v okviru teh sporov o glavni stvari, ne izpolnjuje teh meril.
176. Glede na vse te ugotovitve zato menim, da je treba člen 16(1) Direktive razlagati tako, da nasprotuje predpisom države članice, ki glede na njeno zvezno ureditev določajo, da lahko zvezne dežele državljane tretjih držav pred odstranitvijo pridržijo v zaporu, če na ozemlju pristojne zvezne dežele ni posebnih centrov za pridržanje.
C – Zadeva C‑474/13
177. V zadevi C‑474/13 Bundesgerichtshof v bistvu sprašuje Sodišče, ali lahko država članica v skladu s členom 16(1) Direktive opusti ločevanje državljana tretje države, ki je zaradi odstranitve pridržan v zaporu, od navadnih zapornikov, ker je migrant soglašal s to skupno namestitvijo.(64)
178. Z drugimi besedami, ali lahko migrant, ki je pridržan zaradi odstranitve, soglaša s tem, da je obravnavan enako kot prestopnik ali storilec kaznivega dejanja?
179. Bundesgerichtshof v predložitveni odločbi meni, da bi zadevna oseba morala imeti možnost soglašati s pridržanjem z navadnimi zaporniki zaradi „priložnosti, da je v stiku s svojimi rojaki ali vrstniki“. Poleg tega trdi, da je edini namen obveznosti ločenosti izboljšati položaj zadevne osebe in da opustitev take obveznosti ne vpliva na bistveno vsebino človekovega dostojanstva, saj izvršitev kazni kot taka ni poseg v človekovo dostojanstvo.
180. Predložitveno sodišče vseeno poudarja, da zakonodajalec Unije v okviru člena 16(1) Direktive ni predvidel nobene izjeme od obveznosti ločenosti. Poleg tega se sprašuje, ali ne obstaja tveganje, da se ta obveznost zaobide, če „zadevni organi zadevnim osebam redno dajejo v podpis vnaprej pripravljene izjave o soglasju ali jih silijo v to, da dajo soglasje“.
181. Stadt Schweinfurt, Amt für Meldewesen und Statistik ter nemška in nizozemska vlada v svojih stališčih menijo, da je taka praksa združljiva s členom 16(1) Direktive.
182. V bistvu se opirajo na interes in dobrobit migranta, ki naj bi v nekaterih okoliščinah zahtevala odstopanje od obveznosti ločenosti, predpisane s to določbo. Skupna namestitev z navadnimi zaporniki naj bi namreč omogočala izboljšanje njegovega položaja in s tem izpolnitev cilja iz navedene določbe.
183. Po mnenju nemške vlade ta skupna namestitev zadevni osebi med drugim omogoča, „da med pridržanjem naveže družbene stike z rojaki“, s čimer se strinja tudi nizozemska vlada, poleg tega pa jo zaradi te namestitve lažje obiščejo starši in sorodniki. Z navedeno skupno namestitvijo naj bi bilo torej mogoče preprečiti družbeno osamitev, ki bi je bila zadevna oseba deležna v centru za pridržanje zaradi njegove geografske oddaljenosti in majhnega števila oseb v centrih, ki imajo isto državljanstvo in govorijo isti jezik. Kot navaja nemška vlada, oseba težje doživlja tak položaj kot pa nevšečnosti, povezane s skupno namestitvijo z obsojenci. Poleg tega nemška vlada trdi, da ni v nasprotju s spoštovanjem človekovega dostojanstva, da je migrant pred odstranitvijo pridržan z navadnimi zaporniki in v istih pogojih kot oni. Nasprotno, spoštovanje tega načela naj bi zahtevalo, da se upošteva želja, ki jo izrazi zadevna oseba, po nastanitvi z zaporniki z istim državljanstvom.
184. Skratka, vsi trdijo, da lahko taka praksa pomeni ukrep, ki je za zadevno osebo ugodnejši kot stroga obveznost ločenosti. Po mnenju nizozemske vlade je zato ta praksa v skladu s členom 4(3) Direktive in omogoča – v smislu uvodne izjave 6 Direktive – „oblikovanje rešitev po meri v interesu tujca“.
185. Sam to razlago odločno zavračam in menim, da je jasno, da je treba na vprašanje, ki ga je postavilo Bundesgerichtshof, odgovoriti nikalno.
186. Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem meri na položaj, v katerem je zadevna oseba „soglašala“ s tem, da je nameščena skupaj z navadnimi zaporniki, tako da je napisala pisno izjavo o soglasju. Glagol „soglašati“ („einwilligen“ v nemščini) pa nakazuje, da se je pred tem nekaj predlagalo. V okviru zadeve C‑474/13 to pomeni, da so pristojni nacionalni organi pred tem zadevni osebi tako ali drugače „predlagali“, naj se odpove temu jamstvu.
187. Iz stališč, ki jih je vložila T. L. Pham, je razvidno, da je podpisala vnaprej pripravljeno pisno izjavo, ki se glasi:
„Pham Thi Ly, v pridržanju
Izjavljam, da soglašam s tem, da se me nastani z zaporniki.
V Nürnbergu, 30. marca 2012
Podpis“
188. Glede na elemente, ki so mi na voljo, imam vtis, da nacionalnih organov pri njihovem ukrepu ni vodil interes T. L. Pham in še manj morebitna želja, ki bi jo ta izrazila glede svojih pogojev pridržanja. Na podlagi nobenega elementa iz spisa, še manj pa na podlagi izjave, ki jo je podpisala T. L. Pham, ni mogoče potrditi, da je ta izrecno zaprosila za pridržanje z rojaki. Prav nasprotno. Iz elementov, ki so mi na voljo, izhaja, da ni dobro znala nemškega jezika in da so bile 31. marca 2012 v enem izmed 37 zaporov dežele Bavarska zaprte samo tri Vietnamke. Po mojem mnenju je bil ta ukrep organov v resnici potreben zaradi neobstoja objektov, ki bi bili primerni za sprejem T. L. Pham, pri čemer ji poleg tega ti organi niso ponudili nobene druge možnosti glede njenega pridržanja.
189. Zdi pa se mi, da bi bilo težko priznati, da lahko država članica – poleg stiske, v kateri se znajde migrant zaradi prisilne odstranitve in nemoči v takem položaju – temu migrantu tako ali drugače predlaga, naj se odpove jamstvu, ki se mu izrecno priznava s pravom Unije, ker ta država nima potrebnih zmogljivosti, da bi ga pridržala v posebnem centru ali ga po potrebi ločila od navadnih zapornikov.
190. Če ponovim, priznanje, da lahko države članice opustijo zagotavljanje ločenosti migranta od navadnih zapornikov, ker je ta s tem soglašal, bi omogočalo, da nacionalni organi zaobidejo obveznost iz člena 16(1) Direktive ter da se na koncu tem državam oprosti huda kršitev obveznosti, ki jih imajo na podlagi Direktive in svojih mednarodnih zavez.
191. V okviru zadeve C‑474/13 se mi zdi torej očitno, da táko soglasje ne more biti utemeljen razlog, ki bi državi članici omogočal, da odstopa od obveznosti ločenosti iz člena 16(1) Direktive.
192. Besedilo člena 16(1), drugi stavek, Direktive je popolnoma jasno ter je podlaga, naj spomnim, za brezpogojno in natančno obveznost. Zakonodajalec Unije ne uvaja nobene izjeme od obveznosti ločenosti, tako da država članica na podlagi Direktive ne more odstopati od tega načela, celo, po mojem mnenju, v nujnih razmerah iz člena 18 Direktive.
193. Dalje, cilji Direktive, ki jih ne bom ponavljal, očitno nasprotujejo taki praksi.
194. Če država članica opusti ločevanje migrantov pred odstranitvijo od navadnih zapornikov, ravna ne le v nasprotju z namenom Direktive, to je humano in dostojanstveno vrniti migrante ob polnem spoštovanju njihovih temeljnih pravic(65), ampak tudi nesorazmerno glede na namen pridržanja.
195. Ta država se namreč nagiba k enačenju pridržanja državljana tretje države pred odstranitvijo z ukrepom izvršitve kazni, tako da je nezakoniti migrant obravnavan enako kot storilec kaznivega dejanja, saj je pridržan na enakem kraju, v enakih pogojih in v okviru enake ureditve kot navadni zaporniki.
196. Seveda se lahko strinjam z mnenjem Bundesgerichtshof, ko to načelno navaja, da izvršitev kazni sama po sebi ni poseg v človekovo dostojanstvo. Ko obsojenec odsluži zakonito naloženo in izrečeno kazen, je to tudi zanj, ker je odplačal svoj dolg družbi, način, da si povrne dostojanstvo kot državljan. Toda ali je mogoče enako mnenje brez pridržkov izraziti glede T. L. Pham, ki je postavljena v položaj osebe, ki prestaja kazen, čeprav nikakor ni kršila zakona? Zdi se mi, da tu primerjava ni mogoča.
197. Poleg tega se mi zdi z vidika temeljnih pravic več kot nevarno trditi, da pridržanje v zaporu omogoča „izboljšanje položaja“ migranta, in tako spodkopavati načela, določena v členu 16(1) Direktive, z opiranjem na varovanje interesov in dostojanstva nezakonitega migranta. Poleg tega, kot sem navedel v točkah od 159 do 161 teh sklepnih predlogov, s členom 4(3) Direktive ni mogoče utemeljiti take prakse, ker gre za ukrep, ki je sam po sebi veliko strožji od tistega, ki ga je določil zakonodajalec Unije.
198. Zato se nikakor ne strinjam z zamislijo, ki jo je predložitveno sodišče predstavilo v predložitveni odločbi, in sicer da se lahko zadevna oseba odpove temu jamstvu, kadar obstajajo na primer „priložnosti, da je v stiku s svojimi rojaki ali vrstniki“, s katero se strinja tudi nizozemska vlada. Zapor ni počitniški ali družabni klub. Poleg tega je mogoče ob preučitvi statističnih podatkov, ki jih je pripravila dežela Bavarska, v zvezi z državljanstvom oseb, ki so bile 31. marca 2012, ko je bila T. L. Pham pridržana, zaprte na celotnem ozemlju(66) (to je v 37 zaporih, od katerih jih predvsem devet sprejema ženske)(67), ugotoviti, da so imele samo tri zapornice vietnamsko državljanstvo, sedem je bilo Afričank – kar zajema 57 držav ter prav toliko jezikov in dialektov – nobena zapornica pa ni bila kitajskega, iraškega, libanonskega ali albanskega izvora. Zdi se mi, da so priložnosti v vsakem primeru precej redke.
199. Nazadnje, glede na okoliščine, v katerih je T. L. Pham dala svoje soglasje, dvomim o njegovi veljavi.
200. Najprej, iz stališč, ki jih je predložila T. L. Pham, je razvidno, da ni imela zadostnega znanja nemškega jezika, da bi lahko razumela izjavo, ki jo je podpisala, in nič ne kaže na to, da bi bila ta izjava prevedena.
201. Poleg tega je zadevna odpoved nastopila v položaju izrazitega neravnovesja med organi, odgovornimi za izvršitev pridržanja, in nezakonitim migrantom. Treba se je zavedati, da se oseba, ki je pridržana zaradi odstranitve, znajde v položaju nemoči v razmerju do organov oblasti, in ni mogoče izključiti, da da soglasje, ker je izpostavljena pritisku, naj bo ta še tako neznaten. Kot navaja predložitveno sodišče v predložitveni odločbi, „zadevni organi zadevnim osebam redno dajejo v podpis vnaprej pripravljene izjave o soglasju ali jih silijo v to, da dajo soglasje“.
202. Nazadnje, upoštevati je treba tudi duševno nebogljenost, v kateri se lahko znajde migrant med pridržanjem, in težave, s katerimi se lahko srečuje, na primer zaradi svojega jezika, pri seznanjanju s pravicami, ki so mu priznane. V zvezi s tem številni nimajo sredstev, da bi imeli v tej fazi na voljo pravno pomoč, in se ne bodo popolnoma zavedali svojih pravic v trenutku, ko bodo pozvani, naj se jim odpovejo. Številni ne bodo dojeli obsega in posledic take izjave. Zato ne morem tvegati priznanja pravne veljave soglasju, ki je bilo dano v takih okoliščinah.
203. Ker je poleg tega položaj, ki je bil predlagan T. L. Pham, iz navedenih razlogov pomenil poslabšanje njenih razmer, se zdi, da bi ji moral za zagotovitev spoštovanja njenih pravic pomagati svetovalec. Iz stališč, predloženih na obravnavi, pa je razvidno, da je imela odvetnika šele v poznejši fazi postopka.
204. Zato in ob upoštevanju vseh teh ugotovitev menim, da je treba člen 16(1) Direktive razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica opusti zagotovitev ločenosti državljana tretje države, ki je zaradi odstranitve pridržan v zaporu, od navadnih zapornikov, ker je ta državljan tretje države soglašal s to skupno namestitvijo.
VI – Predlog
205. Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev Sodišču predlagam, naj na vprašanja, ki sta jih predložili Bundesgerichtshof in Landgericht München odgovori:
1. V združenih zadevah C‑473/13 in C‑514/13:
Člen 16(1) Direktive 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav je treba razlagati tako, da nasprotuje predpisom države članice, ki glede na njeno zvezno ureditev določajo, da lahko zvezne dežele državljane tretjih držav pred odstranitvijo pridržijo v zaporu, če na ozemlju pristojne zvezne dežele ni posebnih centrov za pridržanje.
2. V zadevi C‑474/13:
Člen 16(1) Direktive 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica opusti zagotovitev ločenosti državljana tretje države, ki je zaradi odstranitve pridržan v zaporu, od navadnih zapornikov, ker je ta državljan tretje države soglašal s to skupno namestitvijo.
(1) .
(2)  –	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav (UL L 348, str. 98, v nadaljevanju: Direktiva).
(3)  –	Glej člen 1 ter uvodni izjavi 2 in 11 Direktive.
(4)  –	Sodba El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, točki 39 in 41).
(5)  –	Ibidem
(točka 42).
(6)  –	Evropsko sodišče za človekove pravice je tako v sodbi z dne 19. januarja 2012 v zadevi Popov proti Franciji opozorilo, da „je […] omejitev gibanja ukrep v skrajnem primeru, ki ga ni mogoče nadomestiti z nobenim drugim“ (točka 119). Glej tudi Resolucijo 1707 (2010), v kateri parlamentarna skupščina Sveta Evrope opozarja, da „je pridržanje […] nezakonitih migrantov izjemen ukrep, ki se uporabi samo, če so bile preučene vse druge možnosti in se nobena ni izkazala za prepričljivo“ (točka 9.1.1).
(7)  –	Glej uvodne izjave 13, 16, 17 oziroma 24 Direktive.
(8)  – Moj poudarek.
(9)  –	Gre za dežele Hamburg, Hessen, Baden-Württemberg, Bavarska, Mecklenburg-Predpomorjanska, Spodnja Saška, Severno Porenje - Vestfalija, Saška, Saška-Anhalt in Turingija. Posebne centre za pridržanje pa imajo dežele Berlin, Schleswig-Holstein, Porenje-Pfalz v sodelovanju s Posarjem, Brandenburgom in Bremnom.
(10)  –	Na obravnavi sem izvedel, da je bil sklep o pridržanju E. Bouzalmateja razglašen za ničen.
(11)  –	BGBl. 2004 I, str. 1950.
(12)  – Moj poudarek.
(13)  –	Glej zlasti sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 11. junija 2009 v zadevi S.D. proti Grčiji; zgoraj navedeno sodbo Popov proti Franciji in sodbo z dne 23. julija 2013 v zadevi Aden Ahmed proti Malti.
(14)  –	EU:C:2011:268
(15)  –	Točki 46 in 47 ter navedena sodna praksa.
(16)  –	V češčini: „Zajištění se zpravidla vykonává ve zvláštních zajišťovacích zařízeních“; v nemščini: „Die Inhaftierung erfolgt grundsätzlich in speziellen Hafteinrichtungen“; v angleščini: „Detention shall take place as a rule in specialised detention facilities“; v finščini: „Säilöönotto tapahtuu yleensä erityisissä säilöönottolaitoksissa“; v italijanščini: „Il trattenimento avviene di norma in appositi centri di permanenza temporanea“; v nizozemščini: „Voor bewaring wordt in de regel gebruik gemaakt van speciale inrichtingen voor bewaring“ in v poljščini: „Przetrzymywanie odbywa się z reguły w specjalnych ośrodkach detencyjnych“.
(17)  –	Glej tudi izjemo v členu 18 Direktive, h kateri se bom še vrnil.
(18)  –	Moj poudarek.
(19)  –	Idem .
(20)  –	Idem .
(21)  – Idem .
(22)  –	Idem .
(23)  –	Idem .
(24)  –	Glej zlasti sodbo Ferriere Nord/Komisija (C‑219/95 P, EU:C:1997:375, točka 15).
(25)  –	Glej zlasti sodbo Endendijk (C‑187/07, EU:C:2008:197, točka 22 in naslednje).
(26)  –	Moj poudarek.
(27)  –	Idem .
(28)  –	V skladu z ustaljeno sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice mora vsak odvzem prostosti ne le spadati v okvir katere od izjem, določenih v členu 5(1), od (a) do (f), EKČP, ampak mora biti tudi „zakonit“ (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo ESČP Popov proti Franciji, točka 118 in navedena sodna praksa). Za to Evropsko sodišče za človekove pravice zahteva povezavo med razlogom, podanim za dovoljeni odvzem prostosti, na eni strani ter krajem in ureditvijo pridržanja na drugi ( idem ).
(29)  –	Glej tudi osmo izmed desetih smernic o opredelitvi okoliščin, v katerih je pridržanje prosilcev za azil in nezakonitih migrantov zakonsko dopustno, v kateri parlamentarna skupščina Sveta Evrope navaja, da morajo biti kraj, pogoji in ureditev pridržanja primerni, ter dokument za razpravo, naslovljen „Les droits fondamentaux des migrants en situation irrégulière en Europe“ (CommDH/IssuePaper(2007)1, naslov III, točka (ii)).
(30)  –	V istem smislu parlamentarna skupščina Sveta Evrope v okviru drugega od „petnajstih evropskih pravil o opredelitvi minimalnih standardov, ki se uporabljajo za pogoje pridržanja nezakonitih migrantov in prosilcev za azil“, zahteva, da so pridržane osebe nameščene v posebej zasnovanih centrih za pridržanje v zvezi s priseljevanjem, in ne v zaporih. Navedena skupščina v petem in šestem evropskem pravilu tudi zahteva, da temu namenjeni objekti zagotavljajo materialne pogoje in ureditev, prilagojene pravnemu in dejanskemu položaju zadevnih oseb.
(31)  –	Glej tudi pojasnila k deseti in enajsti od dvajsetih smernic Sveta Evrope o prisilnem vračanju.
(32)  –	Glej zgoraj navedeno sodbo ESČP Popov proti Franciji.
(33)  –	Zakonodajalec Unije tako v pravo Unije prenaša sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice, v skladu s katero je lahko odvzem prostosti skladen s členom 5(1)(f) EKČP samo, če se izvede zaradi izvršitve postopka za izgon in je sorazmeren s tem ciljem (glej sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 15. novembra 1996 v zadevi Chacal proti Združenemu kraljestvu, Recueil des arrêts et décisions
1996-V, točki 112 in 113, ter zgoraj navedeno sodbo Popov proti Franciji, točka 140).
(34)  –	Direktiva Sveta z dne 27. januarja 2003 o minimalnih standardih za sprejem prosilcev za azil (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 101).
(35)  –	Člen 2(k) Direktive 2003/9. Moj poudarek.
(36)  –	Glej sodbo El Dridi (EU:C:2011:268, točka 59).
(37)  –	Glej uvodni izjavi 13 in 16 Direktive.
(38)  –	Glej v zvezi s tem stališča zapora v Münchnu v prilogi 2 k predložitveni odločbi v zadevi C‑514/13.
(39)  –	COM(2005) 391 final.
(40)  –	Moj poudarek.
(41)  –	Od predložitve teh predlogov za sprejetje predhodne odločbe se je ta položaj spremenil. Tako iz odločbe notranjega ministrstva dežele Bavarska, sprejete novembra 2013, izhaja, da je zapor v Mühldorfu am Inn prenovljen za ustanovitev posebnega centra za pridr žanje, ki lahko sprejme 82 oseb, med njimi 14 žensk, ki čakajo na odstranitev. Ta zavod je bil izbran zato, ker je geografsko blizu letališča v Münchnu (glej članek v časniku Wochenblatt
z dne 14. novembra 2013 z naslovom „Aus Mühldorfer ‚Kuschelknast‘ wird Bayerns einziges ‚Abschiebe-Gewahrsam‘“).
(42)  –	Report to the German Government on the visit to Germany carried out by the European Committee for the Prevention of Torture and Inhuman or Degrading Treatment or Punishment (CPT) from 25 November to 7 December 2010 (CPT/Inf (2012) 6, točka 33).
(43)  –	Iz odgovora nemške vlade na poročilo CPT z dne 22. februarja 2012 (Response of the German Government to the Report of the European Committee for the Prevention of Torture and Inhuman or Degrading Treatment or Punishment (CPT) on its visit to Germany from 25 November to 2 December 2010 (CPT/Inf (2012) 7) je razvidno, da se pridržanje migrantov pred odstranitvijo na samostojnih oddelkih zapora, ki so ločeni od preostanka zavoda, izvaja v deželah Brandenburg, Bremen, Porenje-Pfalz, Severno Porenje - Vestfalija in Spodnja Saška (str. 23 in 24).
(44)  –	LG Leipzig – 07 T 104/11.
(45)  –	Glej CPT/Inf (2012) 6, točka 31.
(46)  –	LG Traunstein – 4 T 3104/12.
(47)  –	„As a general rule, minors are not detained pending deportation. This is the case only in severely limited exceptional cases, and the principle of proportionality is strictly adhered to. As a rule, minors are placed in the custody of the youth welfare office“ (CPT/Inf (2012) 7, str. 24).
(48)  –	Glej odgovor dežele Hessen v prilogi 3a k predložitveni odločbi v zadevi C‑514/13, v katerem ta pojasnjuje, da „[k]ar zadeva odrasle ženske ter mlade in otroke obeh spolov, njihovo majhno število ne omogoča ustanovitve prilagojenih centrov za pridržanje. Če je treba take osebe poslati v upravno pridržanje, se to izvaja v zaporu Frankfurt na Majni III (za ženske) in zavodih za prestajanje mladoletniškega zapora“ (prosti prevod).
(49)  –	Glej odgovor dežele Saška v prilogi 3a k predložitveni odločbi v zadevi C‑514/13, v katerem ta dežela napotuje na odgovor, ki ga je dala na točko 49 poslanskega vprašanja z dne 5. septembra 2012 (Drucksache 17/10597) in v katerem je navedeno, da „[k]ar zadeva pridržanje odraslih žensk, se zaradi majhnega števila pridržanih žensk (večino časa samo ena oseba) to izvaja – da bi se preprečila popolna osamitev – v zaporu v Chemnitzu, in sicer na oddelku, namenjenem samo osebam v priporu“ (str. 114, prosti prevod).
(50)  – Glej tudi sklep Bundesgerichtshof z dne 7. marca 2012 (V ZB 41/12), v katerem se nemško vrhovno sodišče izrecno sklicuje na ločeno nastanitev mladoletnikov v pridržanju od navadnih zapornikov in poudarja pomen pogojev, določenih v členu 17, od (3) do (5), Direktive.
(51)  –	Glej odgovore različnih dežel na točko 52 zgoraj navedenega poslanskega vprašanja z dne 5. septembra 2012 (str. od 124 do 127).
(52)  –	Glej prilogo 3a k predložitveni odločbi v zadevi C‑514/13.
(53)  –	Glej sodbo Komisija/Nemčija (C‑67/05, EU:C:2005:791, točka 9 in navedena sodna praksa).
(54)  –	Glej zlasti sodbo Nemčija/Komisija (C‑8/88, EU:C:1990:241, točka 13).
(55)  –	Glej sodbo Impact (C‑268/06, EU:C:2008:223, točka 85 in na vedena sodna praksa). Glej v zvezi s tem tudi sklep Région wallonne/Komisija (C‑95/97, EU:C:1997:184, točka 7).
(56)  –	Glej prilogo 3b k predložitveni odločbi v zadevi C‑514/13.
(57)  –	Glej odgovor dežele Hamburg v prilogi 3a k predložitveni odločbi v zadevi C‑514/13.
(58)  –	Glej str. 3 stališč A. Bero v francoski različici.
(59)  –	Točka 29 in naslednje stališč nizozemske vlade.
(60)  –	Glej CPT/Inf (2012) 7. Po navedbah nemške vlade pridržanje v zaporu v nekaterih primerih omogoča, da imajo zadevni posamezniki na voljo skupne zmogljivosti in osebje ter da so pridržani v kraju, ki je razmeroma blizu njihovemu „prebivališču“ (str. 24). Glej tudi odgovor dežele Hessen v prilogi 3a k predložitveni odločbi v zadevi C‑514/13, v katerem ta navaja, da „[p]osebni centri za pridržanje v deželi Hessen niso predvideni in tudi niso potrebni“ (prosti prevod).
(61)  –	EU:C:2011:268.
(62)  –	Točka 33.
(63)  –	Nemška vlada je v odgovoru na poročilo CPT navedla tudi ekonomske trditve, povezane z ustanovitvijo posebnih centrov, in menila, da se lahko ob upoštevanju razmeroma majhnega števila oseb, ki so trenutno pridržane, sedanji sistem šteje za ustrezen [CPT/Inf (2012) 7, str. 24]. Glej tudi odgovor dežele Hessen v prilogi 3a k predložitveni odločbi v zadevi C‑514/13, v katerem ta navaja, da „[p]osebni centri za pridržanje v deželi Hessen niso predvideni in tudi niso potrebni“ (prosti prevod).
(64)  –	O tem pridržanju so odločali tudi organi dežele Bavarska na podlagi člena 62a(1) Aufenthaltsgesetz. Razlog za to, da T. L. Pham ni bilo mogoče nastaniti v posebnem centru za pridržanje, ni razviden iz nobenega elementa iz spisa. Vseeno in glede na elemente, ki so mi bili dani na voljo v okviru združenih zadev C‑473/13 in C‑514/13, se mi zdi, da je ta nastanitev v zaporu utemeljena z neobstojem posebnih centrov za pridržanje v deželi Bavarska. Ker te utemeljitve po mojem mnenju glede na zahteve, določene v členu 16(1) Direktive, ni mogoče sprejeti, bi bilo zato táko pridržanje nezakonito. Če bi bilo to pridržanje vseeno upravičeno zaradi utemeljenega razloga, se vprašanje njegove zakonitosti postavlja, ker je bila zadevna oseba nastanjena skupaj z navadnimi zaporniki, potem ko je soglašala s tem.
(65)  –	Glej uvodne izjave 13, 16, 17 in 24 Direktive.
(66)  –	Bayerisches Landesamt für Statistik und Datenverarbeitung – Strafvollzugsstatistik in Bayern 2012, Stichtagerhebung zum 31. März (Kennziffer B VI 6 j 2012, str. 10).
(67)  –	Glej spletni naslov: http://www.justizvollzug-bayern.de/JV/Anstalten/Zustaendigkeiten.