ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА (седми състав)
24 март 2026 година(*)
„ Преюдициално запитване — Член 53, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда — Член 267 ДФЕС — Застрахователна дейност — Директива 2009/138/ЕО — Член 2, параграф 2 — Приложение — Част А, точка 14 — Член 14, параграф 1 — Предварително лицензиране — Недопустимост “
По дело C‑426/23
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Софийски районен съд (България) с акт от 11 юли 2023 г., постъпил в Съда на 11 юли 2023 г., в рамките на производство по дело
Д. Д.
Б. Ж.
срещу
„Файненшъл България“ ЕООД
СЪДЪТ (седми състав),
състоящ се от: F. Schalin, председател на състава, M. Gavalec и Z. Csehi (докладчик), съдии,
генерален адвокат: D. Spielmann,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–        за „Файненшъл България“ ЕООД, от П. Бл. Дамянов,
–        за чешкото правителство, от L. Březinová, M. Smolek и J. Vláčil, в качеството на представители,
–        за Европейската комисия, от G. Goddin, P. Kienapfel, P. Ondrůšek и E. Русева, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, да се произнесе с мотивирано определение в съответствие с член 53, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда,
постанови настоящото
Определение
1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 4, параграфи 1 и 2, член 5, член 6, параграф 1 и член 7 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (ОВ L 95 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273, и поправка в OB L 17, 2023 г., стр. 100), както и на точка 1, букви б), в), и), й) и м) от приложението към тази директива, на член 8 от Директива 2005/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 година относно нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители на вътрешния пазар и изменение на Директива 84/450/ЕИО на Съвета, Директиви 97/7/EО, 98/27/EО и 2002/65/EО на Европейския парламент и на Съвета, и Регламент (EО) № 2006/2004 на Европейския парламент и на Съвета („Директива за нелоялни търговски практики“) (ОВ L 149, 2005 г., стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 14, стр. 260), на член 3, буква ж), на член 10, параграф 2, буква ж), на член 15, параграф 2 и на член 23, второ изречение от Директива 2008/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета (ОВ L 133, 2008 г., стр. 66), както и на член 2, параграф 2 и член 14, параграф 1 от Директива 2009/138/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 година относно започването и упражняването на застрахователна и презастрахователна дейност (Платежоспособност II) (ОВ L 335, 2009 г., стр. 1).
2        Запитването е отправено в рамките на два спора между две физически лица и „Файненшъл България“ ЕООД, дружество по българското право, чиято основна дейност се състои в обезпечаване на дълговете на физически лица в качеството им на потребители.
Правна уредба
3        Член 2 от Директива 2009/138, озаглавен „Приложно поле“, гласи в параграф 2:
„По отношение на общото застраховане, настоящата директива се прилага към общите застрахователни дейности от класовете, посочени в приложение I, част А. За целите на параграф 1, първа алинея общо застраховане включва дейността, която се състои от оказване на помощ, предоставяна на лица, изпаднали в затруднение по време на пътуване, когато са далеч от местоживеенето си или от обичайното си пребиваване. Тя се състои в задължението, срещу предварително заплатена премия, за оказване на непосредствена помощ на бенефициера по договора за оказване на помощ, когато това лице е изпаднало в затруднено положение в резултат на случайно настъпило събитие в случаите и при условията, предвидени в договора.
Помощта може да се състои в предоставянето на обезщетения в брой или в натура. Предоставянето на обезщетения в натура може да се извършва и посредством служителите или оборудването на лицето, което ги предоставя.
Дейността по оказване на помощ не покрива сервизно обслужване, поддръжка, следпродажбени услуги или просто посочване или предоставяне на помощ като посредник“.
4        Член 14 от тази директива, озаглавен „Принцип на лицензиране“, предвижда в параграф 1:
„Започването на пряка застрахователна или презастрахователна дейност, попадаща в приложното поле на настоящата директива, подлежи на предварително лицензиране“.
5        Точка 14 от част А от приложение I към посочената директива гласи:
„Класификация на рисковете според класа застраховка
[…]
14.      Кредити:
–        несъстоятелност (обща),
–        експортен кредит,
–        кредит на вноски,
–        ипотеки,
–        земеделски кредит“.
Споровете в главните производства и преюдициалните въпроси
6        Споровете в главните производства са между две физически лица, а именно Д. Д. по дело № 49315/2022 и Б. Ж. по дело № 51629/2022, и Файненшъл България.
7        Що се отнася до дело № 49315/2022, на 19 януари 2021 г. Д. Д. и „Изи асет мениджмънт“ АД сключват договор за кредит, по силата на който Д. Д. получава кредит в размер на 1 250 български лева (BGN) (около 640 евро) с лихвен процент от 35 % годишно и с годишен процент на разходите (ГПР) от 41,34 %.
8        Според член 4 от този договор Д. Д. трябва да предостави обезпечение или чрез две физически лица, избрани от него, които да се ангажират като поръчители, или чрез банкова гаранция. Според тази разпоредба поръчителите трябва по-специално да имат нетно трудово възнаграждение от поне 1 000 BGN (около 511 евро), да работят по безсрочен трудов договор и да не са изтеглили или да не обезпечават други кредити. Посоченият договор обаче не съдържа клауза относно последиците при неизпълнение на това задължение от страна на длъжника.
9        На 19 януари 2021 г., в деня на сключване на договора за кредит и на отпускането му, Д. Д. сключва и договор за обезпечаване на поръчителство с дъщерно дружество на Изи асет мениджмънт, а именно с Файненшъл България, по силата на който последното дружество се задължава да заплати произтичащите от задължението на длъжника суми на кредитора, ако последният поиска това. В замяна на това длъжникът се задължава да заплати на Файненшъл България възнаграждение в размер на 500 BGN (около 255 евро), което се заплаща като надбавка към вноските по кредита директно на кредитора, а именно на Изи асет мениджмънт.
10      Тъй като смята, че това възнаграждение, предвидено в договора за обезпечаване на поръчителство, представлява разход, свързан с ползването на кредита, който обаче не е нито включен, нито изчислен в ГПР, Д. Д. оспорва пред Софийски районен съд (България), който е запитващата юрисдикция, валидността на договора за кредит, както и валидността на договора за поръчителство, тъй като, що се отнася до последния, предвиденото в него възнаграждение е прекомерно. Файненшъл България оспорва твърдението, че тези два договора съдържат неравноправни клаузи, и поддържа, че договорът за поръчителство е сключен доброволно от Д. Д.
11      Що се отнася до дело № 51629/2022, запитващата юрисдикция отбелязва, че фактическата обстановка и предметът на предявения пред нея иск са почти същите като тези по дело № 49315/2022. Единствените специфични аспекти на дело № 51629/2022 били конкретните елементи на договорите, предмет на това дело. В частност договорът за кредит е сключен на 17 януари 2020 г., размерът на кредита е 2 250 BGN (около 1 150 евро), лихвеният процент е 40 %, а ГПР — 49 %. Дължимото по договора за поръчителство възнаграждение възлиза на 900 BGN (около 460 евро).
12      Тъй като има съмнения как трябва да бъде тълкувано правото на Съюза, Софийски районен съд решава да спре производствата и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Следва ли чл. 4, пар. 2 и чл. 6, пар. 1 от Директива [93/13] да се тълкуват в смисъл, че когато договор за кредит предвижда задължение на потребителя да сключи договор за поръчителство, по който поръчител е лице, посочено от кредитора, съдържанието на договора за поръчителство не представлява „основен предмет“ на договора с това трето лице, а част от съдържанието на договора за кредит? Има ли при това значение дали кредиторът и поръчителят са свързани лица?
2)      Следва ли т. 1, б. „и“ от приложението към Директива [93/13] да се тълкува в смисъл, че когато потребителят има задължение за осигуряване на поръчител по вече сключен договор за кредит, като една от възможностите това да стане е с ангажиране на посочено от кредитора лице, съдържанието на задължението на потребителя по сключения по-късно в деня на сключване на договора за кредит договор за осигуряване на поръчител следва да се смята за неясно поради невъзможност да избере или предложи лицето, което ще му бъде посочено от кредитора като бъдещ поръчител?
3)      При отговор на предходния въпрос в смисъл, че предметът на договора за поръчителство е ясен, следва ли т. 1, б. „и“, „й“ и „м“ от приложението към Директива [93/13] да се тълкуват в смисъл, че когато потребителят е поел задължение за осигуряване на поръчител по вече сключен договор за кредит, като една от възможностите това да стане е с ангажиране на посочено от кредитора лице, съдържанието на задължението на потребителя по договора за кредит следва да се смята неясно и това може да доведе до недействителност на договора за кредит или отделни негови клаузи?
4)      Следва ли чл. 4, пар. 1 от Директива [93/13], тълкуван във връзка с чл. 8 от Директива [2005/29], да се тълкува в смисъл, че когато лице, което предоставя кредит, предвижда потребителят да сключи договор с посочено от кредитодателя лице, което да обезпечава вземането му срещу потребителя, представлява винаги случай на възползване от неизгодната позиция на потребителя, и оттам — агресивна търговска практика?
5)      При отрицателен отговор на четвъртия въпрос — следва ли чл. 4, пар. 1 и чл. 7 от Директива [93/13], тълкувани във връзка с чл. 8 от Директива [2005/29], да се тълкуват в смисъл, че в едностранно съдебно производство като това за издаване на заповед за изпълнение, в което потребителят не участва, съдът може да обоснове съмнение за неравноправност на договорна клауза на основание единствено на съмнение, че клаузата може да е приета от потребителя в резултат на нелоялна търговска практика, или последната следва да се установи със сигурност?
6)      Следва ли чл. 15, пар. 2 от Директива [2008/48] да се тълкува в смисъл, че посочената разпоредба се прилага в случаите, когато договорът за кредит е свързан с допълнителна услуга — осигуряване на платено поръчителство от трето лице, и дава възможност на потребителя да предяви не само свои притезателни права поради неправомерно поведение на поръчителя като плащане след изтичане на законов срок, а и процесуални възражения, които изключват задължението към поръчителя?
7)      Допуска ли чл. 15, пар. 2 от Директива [2008/48] във връзка с принципа за ефективност, или евентуално, ако се приеме, че договорът за кредит и за поръчителство са свързани сделки — чл. 5 и чл. 7 от Директива [93/13] във връзка с т. 1, б. „б“ и „в“ от Приложението към същата директива, национална съдебна практика, според която, когато поръчителят по свързан с договор за потребителски кредит, който е получил възнаграждение от потребителя, за да гарантира по договора за кредит, е заплатил на основния кредитор въз основа на клауза в договора въпреки изтичането на законов срок като този по чл. 147 [Закона за задълженията и договорите], който според съдебната практика погасява напълно поръчителството, поръчителят въпреки това може да се позове на встъпване в правата на първоначалния кредитор и да иска плащане от главния длъжник, позовавайки се на неяснота в съдебните актове по прилагане на закона?
8)      Следва ли чл. 3, буква „ж“ от Директива [2008/48] във връзка с чл. 5 от Директива [93/13] да се тълкува в смисъл, че при уредено в договора за кредит задължение за сключване на свързан с договора за кредит договор за поръчителство, което е обвързано с увеличаване на общия размер на задължението по кредита, [ГПР] по кредита следва да се изчислява и съобразно увеличените вноски с оглед възнаграждението на поръчителя? Има ли при това значение кой е избрал поръчителя и свързан ли е той с първоначалния кредитор?
9)      Следва ли чл. 10, пар. 2, буква „ж“ от Директива [2008/48] да се тълкува в смисъл, че неправилното посочване на [ГПР] в договор за кредит, сключен между търговец и потребител — кредитополучател, следва да се приеме за липса на посочване на [ГПР] в договора за кредит и националният съд да приложи последиците на вътрешното си право, предвидени за непосочване на [ГПР] в договор за потребителски кредит? Следва ли да се приеме, че тези последици задължително обвързват и платилия поръчител в отношенията му към потребителя?
10)      Следва ли чл. 23, изр. второ от Директива [2008/48] да се тълкува в смисъл, че предвидена от националния законодател санкция нищожност на договора за потребителски кредит, при която се връща само отпуснатата главница, е пропорционална за случаите, в които договор за потребителски кредит не съдържа точно посочване на [ГПР], като не посочва тези за професионален поръчител, избран от кредитора (въпреки че число за такъв процент е посочено в текста на договора за кредит)?
11)      Следва ли чл. 2, пар. 2 от Директива [2009/138] във връзка с [част] А, т. 14 от Приложение № 1 към същата директива да се тълкува в смисъл, че предоставянето по занятие на дейност на платено поръчителство, при което дружеството — поръчител заплаща във всички случаи на неизпълнение пълната сума на [получения] кредит, изтеглен от потребител — главен длъжник, а възнаграждението се заплаща независимо от неизпълнението от потребителя с всяка вноска по кредита, [представлява] „застрахователна дейност“ по смисъла на посочената директива[?]
12)      При положителен отговор на единадесети въпрос — следва ли чл. 14, пар. 1 от Директива [2009/138] да се тълкува в смисъл, че за лице, извършващо дейността, посочена в единадесетия въпрос, възниква задължение за лицензиране пред националните регулаторни органи, отговорни за издаване на лиценз на застраховател?“.
Производството пред Съда
13      С решение на председателя на Съда от 11 януари 2024 г. производството по настоящото дело е спряно до обявяването на решение от 13 март 2025 г., „АПС бета България“ и „Агенция за контрол на просрочени задължения“ (C‑337/23, EU:C:2025:183).
14      С писмо от 2 май 2025 г. секретариатът на Съда изпраща това решение на запитващата юрисдикция и я приканва да посочи дали с оглед на последното поддържа преюдициалното си запитване.
15      С определение от 19 юни 2025 г. запитващата юрисдикция уведомява Съда, че оттегля преюдициалните си въпроси от първи до десети, като посочва, че въпросното решение отговаря на тези въпроси. За разлика от това тази юрисдикция посочва, че продължава да поддържа единадесетия и дванадесетия си преюдициален въпрос, като изтъква, че макар Директива 2009/138 да не уреждала разглежданото в главното производство положение, тя се нуждаела от тълкуване на тази директива, за да разтълкува националното си право.
16      Впоследствие запитващата юрисдикция е приканена да изясни съображенията за такова поддържане, що се отнася до правните и фактическите обстоятелства, които според нея разграничават споровете в главните производства от положението, описано в точки 42 и 43 от същото решение. В отговора си от 18 септември 2025 г., макар да внася някои корекции от фактическо естество, тази юрисдикция все пак не уточнява съображенията за това поддържане.
По допустимостта на преюдициалното запитване
17      По силата на член 53, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато преюдициално запитване е явно недопустимо, Съдът може във всеки един момент, след изслушване на генералния адвокат и без да провежда докрай производството, да реши да се произнесе с мотивирано определение.
18      Тази разпоредба следва да се приложи по настоящото дело.
19      В това отношение следва да се отбележи, че с оглед на оттеглянето на въпроси от първи до десети предметът на настоящото преюдициално запитване се ограничава до единадесетия и дванадесетия въпрос, които съответстват на единадесетия и дванадесетия въпрос, с които е сезиран Съдът по делото, довело до постановяване на решение от 13 март 2025 г., „АПС бета България“ и „Агенция за контрол на просрочени задължения“ (C‑337/23, EU:C:2025:183), които въпроси Съдът обявява за недопустими в точка 44 от това решение.
20      С единадесетия въпрос по настоящото дело по същество запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 2, параграф 2 от Директива 2009/138 във връзка с точка 14 от част А от приложение I към нея трябва да се тълкува в смисъл, че упражняването по занятие на дейност на платено поръчителство, в рамките на която, от една страна, дружеството поръчител изплаща на кредитора във всички случаи на неизпълнение от потребителя пълната сума, дължима по сключен от последния кредит, а от друга страна, възнаграждението се заплаща с всяка вноска по кредита, независимо от такова неизпълнение, представлява „застрахователна дейност“ по смисъла на посочената директива. При утвърдителен отговор с дванадесетия си въпрос тази юрисдикция иска да се установи дали член 14, параграф 1 от Директива 2009/138 трябва да се тълкува в смисъл, че за лице, извършващо тази дейност, възниква задължение за лицензиране пред националните регулаторни органи, отговорни за издаване на лиценз на застрахователи.
21      Според постоянната съдебна практика въведеното с член 267 ДФЕС производство представлява инструмент за сътрудничество между Съда и националните юрисдикции, чрез който Съдът предоставя на националните юрисдикции насоки за тълкуването на правото на Съюза, необходими им за разрешаване на висящия пред тях спор. Основанието за отправяне на преюдициално запитване е не формулирането на консултативни становища по общи или хипотетични въпроси, а необходимостта от отговор за ефективното решаване на даден правен спор относно правото на Съюза (решение от 26 март 2020 г., Miasto Łowicz и Prokurator Generalny, C‑558/18 и C‑563/18, EU:C:2020:234, т. 44 и цитираната съдебна практика).
22      Всъщност, видно от самия текст на член 267 ДФЕС, отправеното преюдициално запитване трябва да е „необходимо“, за да може запитващата юрисдикция да постанови „нейното решение“ по образуваното пред нея дело (решение от 26 март 2020 г., Miasto Łowicz и Prokurator Generalny, C‑558/18 и C‑563/18, EU:C:2020:234, т. 45 и цитираната съдебна практика).
23      Действително според постоянната съдебна практика Съдът трябва да може в най-голяма степен да разчита на преценката на националния съд по отношение на това доколко отправените до него въпроси са необходими. Съдът обаче трябва да има възможност да прави всяка присъща на изпълнението на собствените му функции преценка, по-специално за да провери допустимостта на отправеното до него преюдициално запитване, като при използването на възможностите, предоставени от член 267 ДФЕС, националният съд трябва да отчита ролята на Съда в тази област (решение от 22 юни 2023 г., État belge (Обстоятелства, настъпили след приемането на решението за връщане), C‑711/21 и C‑712/21, EU:C:2023:503, т. 31).
24      Затова е необходимо националните юрисдикции да обяснят причините, поради които считат, че за решаването на спора е необходим отговор на поставените от тях въпроси, когато тези причини не произтичат недвусмислено от документите по делото (решение от 22 юни 2023 г., État belge (Обстоятелства, настъпили след приемането на решението за връщане), C‑711/21 и C‑712/21, EU:C:2023:503, т. 32).
25      В случая отговорът на запитващата юрисдикция на искането за предоставяне на информация, припомнено в точка 16 от настоящото определение, не позволява да се разбере защо е необходим отговор на тези въпроси, за да може тази юрисдикция да се произнесе по спора, с който е сезирана, по-специално като се вземат предвид вече дадените отговори в рамките на делото, по което е постановено решение от 13 март 2025 г., „АПС бета България“ и „Агенция за контрол на просрочени задължения“ (C‑337/23, EU:C:2025:183).
26      При тези условия следва да се заключи, че единадесетият и дванадесетият въпрос, а следователно и настоящото преюдициално запитване в неговата цялост са явно недопустими.
По съдебните разноски
27      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски.
По изложените съображения Съдът (седми състав) определи:
Преюдициалното запитване, отправено от Софийски районен съд (България) с акт от 11 юли 2023 г., е явно недопустимо.
Съставено в Люксембург на 24 март 2026 година.
Секретар
Председател на състава
A. Calot Escobar
F. Schalin
*      Език на производството: български.