62024CJ0471
PRESUDA SUDA (treće vijeće)
12. veljače 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Nepoštene odredbe u potrošačkim ugovorima – Direktiva 93/13/EEZ – Ugovor o kreditu – Ugovor o hipotekarnom kreditu s promjenjivom kamatnom stopom – Ugovorna odredba kojom se predviđa fiksiranje kamatne stope na temelju referentne vrijednosti u smislu Uredbe (EU) 2016/1011 – Članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 – Ugovorna odredba koja je odraz obveznih zakonskih ili regulatornih odredbi – Članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 – Pojam ‚definicija glavnog predmeta ugovora’ – Zahtjev transparentnosti – Članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 – Nepoštenost”
U predmetu C‑471/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sąd Okręgowy w Częstochowie (Okružni sud u Częstochowi, Poljska), odlukom od 31. svibnja 2024., koju je Sud zaprimio 3. srpnja 2024., u postupku
J. J.
protiv
PKO BP S. A.
SUD (treće vijeće),
u sastavu: C. Lycourgos, predsjednik vijeća, O. Spineanu‑Matei (izvjestiteljica), S. Rodin, N. Piçarra i N. Fenger, suci,
nezavisna odvjetnica: L. Medina,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 11. lipnja 2025.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za J. J., S. Frejowski, radca prawny, D. Rosa i A. Twardygrosz, adwokaci,
–
za PKO BP S. A., A. Cudna‑Wagner, radca prawny, P. Haiduk, B. Miąskiewicz i M. Romanowski, adwokaci,
–
za poljsku vladu, B. Majczyna, E. Buczkowska i M. Kozak, u svojstvu agenata,
–
za češku vladu, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,
–
za portugalsku vladu, P. Barros da Costa, A. Cunha, C. Freire, A. Morais i A. Rodrigues, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, M. Brauhoff i P. Kienapfel, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisne odvjetnice na raspravi održanoj 11. rujna 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 2., članka 2., članka 3. stavaka 1. i 2., članka 4. stavka 2. i članka 6. stavka 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24. i ispravak SL 2024./90009, L).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe J. J., potrošača, i društva PKO BP S. A. (u daljnjem tekstu: društvo PKO), banke sa sjedištem u Poljskoj, u pogledu, s jedne strane, nemogućnosti izvršenja ili ništavosti odredbe ugovora o hipotekarnom kreditu koja se odnosi na utvrđivanje promjenjive kamatne stope i, s druge strane, povrata dijela iznosâ koji je taj potrošač platio toj banci na temelju tog ugovora.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 93/13
3
Uvodne izjave 13. i 16. Direktive 93/13 glase kako slijedi:
„budući da se pretpostavlja da zakonske ili regulatorne odredbe država članica kojima se izravno ili neizravno utvrđuju odredbe potrošačkih ugovora ne sadržavaju nepoštene odredbe; budući da se stoga ne čini potrebnim da ovoj [d]irektivi podliježu odredbe koje se temelje na obvezujućim zakonskim ili regulatornim odredbama i načelima ili odredbama međunarodnih konvencija čije su stranke države članice ili [Europska] [z]ajednica; budući da se u tom pogledu izrazom iz članka 1. stavka 2. koji glasi ‚obvezujuć[e] zakonsk[e] ili regulatorn[e] odredb[e]’ obuhvaćaju i pravila koja se u skladu sa zakonom primjenjuju između ugovornih stranaka ako nisu utvrđena nikakva drukčija rješenja;
[…]
[…] budući da prodavatelj robe ili pružatelj usluga možda ispunjava uvjet o dobroj vjeri ako postupa pošteno i pravedno u odnosu na drugu stranu o čijim zakonitim interesima mora voditi računa”.
4
U skladu s člankom 1. stavkom 2. te direktive:
„Ugovorne odredbe koje se temelje na obavezujućim zakonskim ili regulatornim odredbama i odredbama ili načelima međunarodnih konvencija čije su stranke države članice ili Zajednica, posebno u području prijevoza, ne podliježu odredbama ove [d]irektive.”
5
Člankom 3. stavkom 1. navedene direktive predviđa se:
„Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.”
6
Člankom 4. stavkom 2. iste direktive određuje se:
„Procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene ne odnosi se na definiciju glavnog predmeta ugovora ni na primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i robu, na drugoj, sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene.”
7
Članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 glasi kako slijedi:
„Države članice utvrđuju da nepoštene odredbe upotrijebljene u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem nisu obvezujuće za potrošača, kako je predviđeno nacionalnim pravom, te da ugovor i dalje obvezuje stranke na temelju tih odredaba ako može i dalje važiti bez tih nepoštenih odredaba.”
Direktiva 2008/48/EZ
8
U skladu s člankom 3. točkom (j) Direktive 2008/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2008. o ugovorima o potrošačkim kreditima i stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 87/102/EEZ (SL 2008., L 133, str. 66.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 13., str. 58. i ispravak SL 2014., L 283, str. 66.):
„Za potrebe ove [d]irektive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(j)
‚stopa zaduživanja’ znači kamatna stopa izražena kao fiksni ili varijabilni postotak koja se primjenjuje godišnje na iznos dobivenog kredita”.
Direktiva 2014/17
9
Uvodna izjava 7. Direktive 2014/17/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 4. veljače 2014. o ugovorima o potrošačkim kreditima koji se odnose na stambene nekretnine i o izmjeni direktiva 2008/48/EZ i 2013/36/EU i Uredbe (EU) br. 1093/2010 (SL 2014., L 60. str. 34. i ispravci SL 2015., L 65, str. 22 i SL 2015., L 246, str. 11.) kako je izmijenjena Uredbom (EU) 2016/1011 Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2016. (SL 2016., L 171, str. 1. i ispravak SL 2017., L 137, str. 41.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2014/17) glasi:
„Kako bi nastalo istinsko unutarnje tržište s visokim i ujednačenim stupnjem zaštite potrošača, ovom se [d]irektivom utvrđuju odredbe koje podliježu maksimalnoj usklađenosti u odnosu na pružanje informacija prije sklapanja ugovora putem standardiziranog oblika Europskog standardiziranog informativnog obrasca (ESIS) i izračuna [efektivne kamatne stope] EKS‑a. […]”
10
Člankom 2. te direktive, naslovljenim „Razina usklađivanja”, određuje se:
„1.   Ova [d]irektiva ne sprečava države članice da zadrže ili uvedu strože odredbe s ciljem zaštite potrošača, pod uvjetom da su te odredbe u skladu s njihovim obvezama prema pravu Unije.
2.   Iznimno od stavka 1., države članice ne smiju zadržavati niti uvoditi u svoje nacionalno pravo odredbe koje odstupaju od onih utvrđenih u članku 14. stavku 2. i Prilogu II. dijelu A u pogledu standardnih informacija prije sklapanja ugovora putem [ESIS‑a] i članku 17. stavcima od 1. do 5., 7. i 8. te Prilogu I. u pogledu zajedničkog, dosljednog standarda [Europske] [u]nije za izračun [EKS‑a].”
11
Člankom 13. navedene direktive, naslovljenim „Opće informacije”, u stavku 1. predviđa se:
„Države članice osiguravaju da vjerovnici ili prema potrebi, vezani kreditni posrednici ili njihovi imenovani predstavnici u svako doba stavljaju na raspolaganje jasne i razumljive opće informacije o ugovorima o kreditu i to na papiru ili na nekom drugom trajnom mediju ili u elektroničkom obliku. […]
Takve opće informacije obuhvaćaju najmanje sljedeće:
[…]
(ea)
ako se ugovori pozivaju na referentnu vrijednost kako je definirana u članku 3. stavku 1. točki 3. Uredbe (EU) 2016/1011 […] imena referentnih vrijednosti i njihovih administratora te moguće implikacije za potrošača;
[…]”
12
Člankom 14. iste direktive, naslovljenim „Informacije prije sklapanja ugovora”, određuje se:
„1.   Države članice osiguravaju da vjerovnik i, prema potrebi, kreditni posrednik ili imenovani predstavnik, potrošaču stavi na raspolaganje personalizirane informacije koje su mu potrebne za usporedbu kredita dostupnih na tržištu, procjenu njihovih implikacija i donošenje informirane odluke o tome hoće li sklopiti ugovor o kreditu […]
[…]
2.   Personalizirane informacije iz stavka 1., na papiru ili na nekom drugom trajnom mediju, daju se putem ESIS‑a, kako je utvrđeno u Prilogu II.”
13
Člankom 17. Direktive 2014/17, naslovljenim „Izračun EKS‑a”, u stavku 6. određuje se:
„Ako ugovor o kreditu dopušta varijacije stope zaduživanja, države članice osiguravaju da se potrošača, barem putem ESIS‑a, obavijesti o mogućim učincima varijacija na iznose koje je dužan platiti i na EKS. To se vrši tako da se kupcu dostavi novi EKS koji ilustrira moguće rizike povezane sa značajnim povećanjem stope zaduživanja. Ako nije određena gornja granica stope zaduživanja, te se informacije moraju popratiti s upozorenjem u kojem je naglašeno da se ukupan trošak kredita za potrošača, koji EKS prikazuje, može promijeniti. […]”
14
Prilog II. toj direktivi naslovljen je „Europski standardizirani informativni obrazac (ESIS)”. Njegov dio A sadržava sljedeće podatke:
„Tekst iz ovog predloška prenosi se u ESIS kao takav. Navodi u uglatim zagradama zamjenjuju se odgovarajućim podacima. […]
[…]
Podaci navedeni u nastavku navode se u jednom dokumentu. […]
Model ESIS‑a
[…]
4. Kamatna stopa i drugi troškovi
[EKS] ukupan je trošak kredita izražen kao godišnji postotak. EKS se navodi kao pomoć prilikom uspoređivanja različitih ponuda.
[…]
(Prema potrebi) Navedeni EKS izračunava se na temelju pretpostavki o kamatnoj stopi.
(Prema potrebi) Zbog toga što je [dio] Vašeg kredita kredit s varijabilnom kamatnom stopom, stvarni EKS mogao bi se razlikovati od navedenog EKS‑a ako se kamatna stopa za Vaš kredit promijeni. Primjerice, ako bi kamatna stopa porasla na [scenarij opisan u dijelu B], EKS bi mogao porasti na [umetnuti primjer EKS‑a koji odgovara tom scenariju].
[…] 6. Iznos svakog obroka
[…]
(Prema potrebi) Kamatna stopa na [dio] ovog kredita može se promijeniti. To znači da bi se iznos vaših obroka mogao povećati ili smanjiti. Primjerice, ako bi kamatna stopa porasla na [scenarij opisan u dijelu B], vaše uplate mogle bi porasti na [umetnuti iznos obroka koji odgovara tom scenariju]
[…]”
15
Dio B Priloga II. navedenoj direktivi naslovljen je „Upute za ispunjavanje ESIS‑a”. Odjeljak 3. točka 6. i odjeljak 4. točka 2. tog dijela glase kako slijedi:
„Odjeljak 3. Glavna obilježja kredita
[…]
6.
U ovom odjeljku navodi se je li stopa zaduživanja fiksna ili varijabilna i, prema potrebi, razdoblja tijekom kojih će ta stopa ostati fiksna; učestalost kasnijih revizija i postojanje ograničenja u pogledu varijabilnosti stope zaduživanja, kao što su gornje ili donje granice.
Objašnjava se formula koja se koristi za reviziju stope zaduživanja i njezinih raznih sastavnica (npr. referentne stope, marže kamatne stope). Vjerovnik navodi, npr. upućujući na internetsku stranicu, gdje se mogu pronaći dodatne informacije o indeksima ili stopama korištenim u formuli, npr. Euriboru ili referentnoj stopi središnje banke.
[…]
„Odjeljak 4. Kamatna stopa i drugi troškovi
[…]
2.
Stopa zaduživanja navodi se kao postotna vrijednost. Ako je stopa zaduživanja varijabilna i ako se temelji na referentnoj stopi, vjerovnik može naznačiti stopu zaduživanja navodeći referentnu stopu i postotnu vrijednost kamatne marže vjerovnika. Međutim, vjerovnik navodi vrijednost referentne stope koja vrijedi na dan izdavanja ESIS‑a.
Ako je stopa zaduživanja varijabilna, navode se sljedeće informacije: (a) pretpostavke korištene za izračun EKS‑a; (b) prema potrebi, primjenjive gornje i donje granice i (c) upozorenje da bi varijabilnost mogla nepovoljno utjecati na stvarnu razinu EKS‑a. Radi privlačenja pozornosti potrošača, font korišten za upozorenja mora biti veći i isticati se u glavnom dijelu ESIS‑a. Upozorenje mora biti popraćeno oglednim primjerom EKS‑a. […] Ako ne postoji gornja granica, u primjeru se navodi EKS s najvišom stopom zaduživanja barem u posljednjih 20 godina, ili, ako su osnovni podaci za izračun stope zaduživanja dostupni za razdoblje kraće od 20 godina, za najduže razdoblje za koje su ti podaci dostupni, na temelju najviše vrijednosti bilo koje vanjske referentne stope korištene pri izračunavanju stope zaduživanja, prema potrebi […]”
Uredba 2016/1011
16
Uredba 2016/1011 sadržava, među ostalim, sljedeće uvodne izjave:
„(1)
Određivanje cijene mnogih financijskih instrumenata i financijskih ugovora ovisi o točnosti i cjelovitosti referentnih vrijednosti. Ozbiljni slučajevi manipuliranja referentnim kamatnim stopama, primjerice LIBOR‑om [(London Interbank Offered Rate)], EURIBOR‑om [(Euro Interbank Offered Rate)], te navodne manipulacije referentnim vrijednostima u sektorima energetike, nafte i deviznog poslovanja potvrđuju da referentne vrijednosti mogu biti podložne sukobu interesa. Korištenje diskrecijskih prava te slabi sustavi upravljanja povećavaju ranjivost referentnih vrijednosti u odnosu na manipulacije. Netočnost i necjelovitost indeksa koji se upotrebljavaju kao referentne vrijednosti, odnosno sumnja u njihovu točnost i cjelovitost, mogu narušiti povjerenje u tržište, prouzročiti gubitke potrošačima i ulagateljima te poremetiti realno gospodarstvo. Stoga je potrebno osigurati točnost, robusnost i cjelovitost referentnih vrijednosti i postupka njihova utvrđivanja.
[…]
(5)
Pravila Unije o zaštiti potrošača ne odnose se na konkretno pitanje prikladnih informacija o referentnim vrijednostima u financijskim ugovorima. Zbog pritužaba potrošača i sudskih postupaka povezanih s upotrebom referentnih vrijednosti u nekoliko država članica, legitimna bi zabrinutost za zaštitu potrošača vjerojatno dovela do donošenja neusklađenih mjera na nacionalnoj razini, što bi moglo prouzročiti fragmentiranje unutarnjeg tržišta zbog neusklađenih uvjeta tržišnog natjecanja povezanih s različitim razinama zaštite potrošača.
(6)
Stoga je, da bi se osiguralo pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta i poboljšali uvjeti njegova funkcioniranja, osobito u pogledu financijskih tržišta, te da bi se osigurala visoka razina zaštite potrošača i ulagatelja, primjereno utvrditi regulatorni okvir za referentne vrijednosti na razini Unije.
[…]
(8)
Područje primjene ove [u]redbe trebalo bi biti široko koliko je god potrebno da se stvori preventivan regulatorni okvir. Pružanje referentnih vrijednosti uključuje diskrecijska prava pri njihovom utvrđivanju i nužno podliježe određenim vrstama sukoba interesa, što znači da postoje mogućnosti i poticaji za manipulaciju referentnim vrijednostima. Takvi čimbenici rizika zajednički su svim referentnim vrijednostima te bi trebali podlijegati zahtjevima za primjereno upravljanje i kontrolu. Međutim, stupanj je rizika promjenljiv te bi stoga primijenjeni pristup trebao biti prilagođen konkretnim okolnostima. Budući da se ranjivost i važnost referentnih vrijednosti mijenjaju s vremenom, ograničavanjem područja primjene upućivanjem na indekse koji su trenutačno važni ili ranjivi ne bi se obuhvatili rizici koje referentne vrijednosti predstavljaju u budućnosti. Konkretno, referentne vrijednosti koje trenutačno nemaju široku primjenu mogle bi se više upotrebljavati u budućnosti, pa bi, u tom pogledu, i neznatna manipulacija mogla imati znatan utjecaj.
[…]
(17)
Indeks se računa s pomoću formule ili neke druge metode na osnovi temeljnih vrijednosti. Pri sastavljanju formule, izvedbi potrebnog izračuna i utvrđivanju ulaznih podataka postoji određeni stupanj diskrecijskih prava, zbog čega postoji rizik od manipulacije, te bi stoga sve referentne vrijednosti koje imaju tu značajku diskrecijskih prava trebale biti obuhvaćene ovom [u]redbom.
[…]
(22)
Manipulacija ili nepouzdanost referentnih vrijednosti mogu naštetiti ulagateljima i potrošačima. Stoga bi ovom [u]redbom trebalo uspostaviti okvir za čuvanje evidencije administratora i doprinositelja te za osiguranje transparentnosti u pogledu svrhe referentne vrijednosti i metodologije, na temelju čega se učinkovitije i poštenije mogu riješiti eventualni odštetni zahtjevi u skladu s nacionalnim pravom ili pravom Unije.
[…]
(26)
Bilo koja diskrecijska prava koja se mogu primijeniti pri pružanju ulaznih podataka otvaraju mogućnost manipulacije referentnom vrijednošću. Ako se ulazni podatci temelje na transakcijama, manje je diskrecijskih prava i mogućnosti za manipulaciju podatcima. Stoga bi se administratori, kao opće pravilo, trebali koristiti ulaznim podatcima temeljenim na stvarnim transakcijama, ako je to moguće, a drugim podatcima samo u slučaju kad su podatci o transakcijama nedovoljni ili neprikladni da bi se osigurala cjelovitost i točnost referentne vrijednosti.
[…]
(71)
Potrošači mogu sklopiti financijske ugovore, posebno ugovore o hipotekama i potrošačkim kreditima, koji se pozivaju na referentnu vrijednost, ali nejednaka pregovaračka moć i primjena općih uvjeta poslovanja znači da mogu imati ograničen utjecaj na odabir primijenjene referentne vrijednosti. Stoga je potrebno osigurati da vjerovnici i kreditni posrednici potrošačima obvezno pruže barem odgovarajuće informacije. U tu svrhu trebalo bi na odgovarajući način izmijeniti direktive 2008/48/EZ i 2014/17/EU.
[…]”
17
U skladu s člankom 1. te uredbe:
„Ovom [u]redbom uvodi se zajednički okvir za osiguravanje točnosti i cjelovitosti indeksa koji se upotrebljavaju kao referentne vrijednosti u financijskim instrumentima i financijskim ugovorima, ili za mjerenje uspješnosti investicijskih fondova u Uniji. Time se ovom [u]redbom doprinosi pravilnom funkcioniranju unutarnjeg tržišta uz istodobno postizanje visoke razine zaštite potrošača i ulagatelja.”
18
Člankom 2. stavkom 1. navedene uredbe predviđa se:
„Ova se [u]redba primjenjuje na pružanje referentnih vrijednosti, doprinos ulaznih podataka referentnim vrijednostima i upotrebu referentnih vrijednosti unutar Unije.”
19
Člankom 3. stavkom 1. iste uredbe određuje se:
„Za potrebe ove [u]redbe primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
10.
‚nadzirani doprinositelj’ znači subjekt pod nadzorom koji administratoru smještenom u Uniji doprinosi ulazne podatke;
[…]
17.
‚nadzirani subjekt’ znači bilo koje od sljedećeg:
(a)
kreditna institucija kako je definirana u članku 4. stavku 1. točki 1. Uredbe (EU) br. 575/2013 Europskog parlamenta i Vijeća [od 26. lipnja 2013. o bonitetnim zahtjevima za kreditne institucije i investicijska društva i o izmjeni Uredbe (EU) br. 648/2012 (SL 2013., L 176, str. 1.)];
[…]
(i)
nekreditna institucija kako je definirano u članku 4. točki 10. Direktive 2014/17/EU za potrebe ugovora o kreditu definiranih u članku 4. točki 3. te [d]irektive;
[…]
22.
‚referentna kamatna stopa’ znači referentna vrijednost koja se za potrebe točke 1. podtočke (b)ii. ovog stavka utvrđuje na temelju stope po kojoj banke mogu pozajmiti od druge banke ili agenata koji nisu banke ili se kod njih zadužiti na tržištu novca;
[…]”
20
Glava II. Uredbe 2016/1011, naslovljena „Cjelovitost i pouzdanost referentne vrijednosti”, sadržava poglavlje 1., naslovljeno „Upravljanje i kontrola administratora”, koje uključuje skup odredbi kojima se uređuje djelatnost administratora referentnih vrijednosti. Tako se člankom 4. te uredbe utvrđuju zahtjevi u području upravljanja i sukobâ interesâ, njezinim člankom 5. utvrđuju se zahtjevi u vezi s funkcijom nadzora nad svim aspektima pružanja referentnih vrijednosti, člankom 6. utvrđuju se zahtjevi u vezi s kontrolnim okvirom kojim se jamči da je pružanje, objavljivanje ili stavljanje na raspolaganje referentnih vrijednosti u skladu s navedenom uredbom, a njezinim člankom 7. stavkom 3., utvrđuju se zahtjevi koji se odnose na imenovanje neovisnog vanjskog revizora koji provjerava poštuje li administrator metodologiju referentne vrijednosti i istu uredbu.
21
Člankom 9. Uredbe 2016/1011, naslovljenim „Mehanizam za rješavanje pritužbi”, koji također čini dio pravilâ o upravljanju i kontroli administratora referentne vrijednosti, predviđa se:
„1.   Administrator uspostavlja postupke za primanje, istraživanje i zadržavanje evidencije o podnesenim pritužbama, uključujući i pritužbe na administratorov postupak utvrđivanja referentnih vrijednosti, te ih objavljuje.
2.   Takvim se mehanizmom za rješavanje pritužbi osigurava sljedeće:
(a)
administrator stavlja na raspolaganje politiku postupanja s pritužbama putem koje se mogu podnijeti pritužbe o tome je li određeno utvrđivanje referentne vrijednosti reprezentativno u odnosu na tržišnu vrijednost, o predloženim promjenama u postupku utvrđivanja referentne vrijednosti, o primjeni metodologije na utvrđivanje određene referentne vrijednosti i o drugim odlukama povezanima s postupkom utvrđivanja referentne vrijednosti;
[…]”
22
U glavi II. Uredbe 2016/1011, poglavlje 2., naslovljeno „Ulazni podatci, metodologija i izvješćivanje o kršenju”, sadržava članke 11. do 14. Tim člankom 11., naslovljenim „Ulazni podatci”, određuje se:
„1.   Pružanje referentne vrijednosti uređeno je sljedećim zahtjevima koji se odnose na ulazne podatke:
(a)
ulazni podatci trebaju biti dostatni da točno i pouzdano odraze tržišnu ili gospodarsku stvarnost koja se treba mjeriti referentnom vrijednošću. Ulazni podatci su transakcijski podatci ako su oni dostupni i prikladni. Ako transakcijski podatci nisu dostatni ili prikladni da točno i pouzdano odraze tržišnu ili gospodarsku stvarnost koja se treba mjeriti referentnom vrijednošću, mogu se upotrebljavati i ulazni podatci koji nisu transakcijski, uključujući procijenjene cijene, ponude i obvezujuće ponude ili druge vrijednosti;
(b)
ulazni podatci iz točke (a) moraju biti provjerljivi;
[…]
(d)
ako se referentna vrijednost temelji na ulaznim podatcima koje su dostavili doprinositelji, administrator po potrebi dobiva ulazne podatke od pouzdanog i reprezentativnog tijela ili skupine doprinositelja kako bi se osiguralo da izračunata referentna vrijednost pouzdano odražava tržišnu ili ekonomsku stvarnost koju treba mjeriti;
(e)
administrator ne upotrebljava ulazne podatke doprinositelja ako administrator raspolaže bilo kakvim naznakama da se doprinositelji ne pridržavaju kodeksa ponašanja iz članka 15. te u takvom slučaju pribavlja reprezentativne javno dostupne podatke.
2.   Administratori osiguravaju da je njihovim kontrolama koje se odnose na ulazne podatke obuhvaćeno sljedeće:
[…]
(b)
postupak za vrednovanje ulaznih podataka doprinositelja i isključivanje doprinositelja iz pružanja daljnjih ulaznih podataka ili primjena drugih sankcija na doprinositelja zbog nepridržavanja propisa kad je to potrebno; i
(c)
postupak potvrđivanja valjanosti ulaznih podataka, među ostalim s obzirom na druge pokazatelje ili podatke, radi osiguranja cjelovitosti i točnosti podataka.
[…]”
23
U skladu s člankom 12. Uredbe 2016/1011, naslovljenim „Metodologija”:
„1.   Administrator se koristi metodologijom za utvrđivanje referentnih vrijednosti koja:
(a)
je robusna i pouzdana;
(b)
ima jasna pravila kojima se određuje kako i kada se može upotrijebiti diskrecijsko pravo u utvrđivanju referentne vrijednosti;
(c)
je stroga, trajna i omogućuje potvrđivanje valjanosti, uključujući, prema potrebi, i retroaktivno testiranje u odnosu na dostupne transakcijske podatke;
(d)
je otporna i osigurava da se referentna vrijednost može izračunati u najširem spektru mogućih okolnosti, a da se pritom ne ugrozi njezina cjelovitost;
(e)
je provjerljiva i moguće ju je pratiti.
[…]
3.   Administrator raspolaže jasnim objavljenim pravilima za utvrđivanje okolnosti u kojima količina ili kvaliteta ulaznih podataka ne ispunjava metodološke norme za točno i pouzdano utvrđivanje referentne vrijednosti te u kojima se opisuje može li se i kako u takvim okolnostima izračunati referentna vrijednost.”
24
Člankom 13. te uredbe, naslovljenim „Transparentnost metodologije”, u stavku 1. točkama (a) i (b) predviđa se:
„Administrator transparentno obavlja poslove razvoja, primjene i upravljanja u vezi s referentnom vrijednošću i metodologijom. U tu svrhu administrator objavljuje ili stavlja na raspolaganje sljedeće informacije:
(a)
ključne elemente metodologije kojom se administrator koristi za svaku pruženu i objavljenu referentnu vrijednost ili, po potrebi, za svaku pruženu i objavljenu obitelj referentnih vrijednosti;
(b)
pojedinosti o unutarnjem preispitivanju i odobravanju određene metodologije te o učestalosti takva preispitivanja”.
25
Člankom 14. navedene uredbe, naslovljenim „Izvješćivanje o kršenju”, u stavku 1. i stavku 2. prvom podstavku određuje se:
„1.   Administrator uspostavlja primjerene sustave i djelotvorne načine kontrole kojima osigurava cjelovitost ulaznih podataka kako bi mogao utvrditi i nadležnom tijelu prijaviti svako ponašanje koje bi moglo uključivati manipulacije ili pokušaj manipulacije referentnom vrijednošću u skladu s Uredbom (EU) br. 596/2014 [Europskog parlamenta i Vijeća od 16. travnja 2014. o zlouporabi tržišta (Uredba o zlouporabi tržišta) te stavljanju izvan snage Direktive 2003/6/EZ Europskog parlamenta i Vijeća i direktiva Komisije 2003/124/EZ, 2003/125/EZ i 2004/72/EZ (SL 2014., L 173, str. 1. i ispravak SL 2016., L 287, str. 320.)].
2.   Administrator prati ulazne podatke i doprinositelje kako bi mogao obavijestiti nadležno tijelo i dostaviti sve relevantne informacije ako sumnja da je u vezi s referentnom vrijednošću došlo do ponašanja koje može uključivati manipulacije ili pokušaj manipulacije referentnom vrijednošću u skladu s Uredbom (EU) br. 596/2014, uključujući tajne dogovore o manipulaciji.”
26
Poglavlje 3. Uredbe 2016/1011, koje sadržava članke 15. i 16., odnosi se na kodeks ponašanja i zahtjeve za doprinositelje.
27
U skladu s člankom 15. stavkom 1. Uredbe 2016/1011, kada se referentna vrijednost temelji na ulaznim podacima doprinositelja, njezin administrator mora izraditi kodeks ponašanja u skladu s odredbama te uredbe, u kojem se određuju odgovornosti doprinositelja u pogledu pružanja ulaznih podataka te osigurava da se doprinositelji stalno pridržavaju tog kodeksa. U stavku 2. tog članka pojašnjava se da navedeni kodeks mora sadržavati barem jasan opis ulaznih podataka koje treba pružiti i potrebne zahtjeve kako bi se osiguralo da se ulazni podaci pružaju u skladu s člancima 11. i 14. navedene uredbe, politike kojima se osigurava da doprinositelj pruža sve relevantne ulazne podatke te sustave i kontrole koje doprinositelj treba uspostaviti. U skladu sa stavcima 4. i 5. navedenog članka 15., kontrolu kodeksa ponašanja u odnosu na zahtjeve iste uredbe provodi nadležno nacionalno tijelo.
28
Člankom 16. Uredbe 2016/1011, naslovljenim „Zahtjevi za nadzirane doprinositelje u pogledu upravljanja i kontrola”, u stavcima 1. i 2. određuje se:
„1.   Sljedeći zahtjevi u pogledu upravljanja i kontrole primjenjuju se na nadzirane doprinositelje:
(a)
nadzirani doprinositelj osigurava da postojeći ili potencijalni sukob interesa ne utječe na pružanje ulaznih podataka te da se diskrecijska prava, ako su potrebna, izvršavaju neovisno i pošteno, na temelju bitnih informacija te u skladu s kodeksom ponašanja navedenim u članku 15.;
(b)
nadzirani doprinositelj raspolaže kontrolnim okvirom s pomoću kojeg osigurava cjelovitost, točnost i pouzdanost ulaznih podataka te usklađenost pružanja ulaznih podataka s ovom Uredbom i kodeksom ponašanja navedenim u članku 15.
2.   Nadzirani doprinositelj raspolaže djelotvornim sustavima i kontrolama kako bi se osigurala cjelovitost i pouzdanost svih doprinosa ulaznih podataka administratoru, uključujući:
[…]
(d)
vođenje, tijekom odgovarajućeg vremenskog razdoblja, evidencije o komunikaciji povezanoj s pružanjem ulaznih podataka, o svim informacijama koje su upotrijebljene kako bi doprinositelj izvršio unos podataka te o bilo kakvom postojećem ili mogućem sukobu interesa uključujući, među ostalim, izloženost doprinositelja financijskim instrumentima koji se pozivaju na referentnu vrijednost;
(e)
vođenje evidencije o unutarnjim i vanjskim revizijama.”
29
U skladu s člankom 20. stavkom 1. Uredbe 2016/1011 Europska komisija ovlaštena je donijeti provedbene akte kako bi svake dvije godine uspostavila i preispitala popis ključnih referentnih vrijednosti.
30
Glava IV. te uredbe naslovljena je „Transparentnost i zaštita potrošača”. Pod tim se naslovom nalazi članak 27. navedene uredbe, naslovljen „Izjava o referentnoj vrijednosti”, kojim se u stavcima 1. i 2. predviđa:
„1.   U roku od dva tjedna od uvrštenja administratora u registar [administratora i referentnih vrijednost koji vodi Europsko nadzorno tijelo za vrijednosne papire i tržišta kapitala (ESMA)] iz članka 36., administrator na način kojim se jamči pravedan i jednostavan pristup objavljuje izjavu o svakoj referentnoj vrijednosti ili, prema potrebi, o svakoj obitelji referentnih vrijednosti koja se može koristiti u Uniji u skladu s člankom 29.
Kada taj administrator počne pružati novu referentnu vrijednost ili obitelj referentnih vrijednosti koja se može upotrebljavati u Uniji u skladu s člankom 29., u roku od dva tjedna na način kojim se jamči pravedan i jednostavan pristup administrator objavljuje izjavu o svakoj referentnoj vrijednosti, ili, prema potrebi, obitelji referentnih vrijednosti.
[…]
Izjavom o referentnoj vrijednosti se:
(a)
jasno i nedvosmisleno definira tržišna ili gospodarska stvarnost koja se mjeri referentnom vrijednošću te okolnosti u kojima to mjerenje može postati nepouzdano;
(b)
utvrđuju tehničke specifikacije u kojima su jasno i nedvosmisleno određeni elementi izračuna referentne vrijednosti u odnosu na koje je moguća primjena diskrecijskih prava, kriteriji u skladu s kojima se to čini, položaj osoba koje ih mogu izvršavati i način na koji se ta diskrecijska prava mogu naknadno vrednovati;
[…]
2.   Izjava o referentnoj vrijednosti sadržava najmanje sljedeće:
(a)
definicije svih ključnih izraza koji se odnose na referentnu vrijednost;
(b)
obrazloženje za donošenje metodologije referentne vrijednosti i postupaka za preispitivanje i odobravanje metodologije;
(c)
kriterije i postupke za utvrđivanje referentnih vrijednosti, uključujući opis ulaznih podataka, prednost danu različitim vrstama ulaznih podataka, minimalne podatke potrebne za utvrđivanje referentne vrijednosti, primjenu svih modela ili metoda ekstrapolacije i eventualnih postupaka za rebalans sastavnica u indeksu referentne vrijednosti;
(d)
kontrole i pravila kojima se uređuje primjena prosudbe ili diskrecijskog prava od strane administratora ili bilo kojeg doprinositelja kako bi se osigurala dosljednost u primjeni te prosudbe ili diskrecijskog prava;
[…]
(f)
postupke za postupanje s pogreškama u ulaznim podatcima […]
[…]”
31
Člankom 29. Uredbe 2016/1011 određuje se da nadzirani subjekt može u Uniji upotrebljavati, među ostalim, referentnu vrijednost ili kombinaciju referentnih vrijednosti ako referentnu vrijednost pruža administrator smješten u Uniji te uvršten u javni registar koji vodi ESMA, iz članka 36. te uredbe, a koji ima, među ostalim, identitet odobrenih ili registriranih administratora te nadležnih tijela odgovornih za nadzor.
32
Glava VI. te uredbe naslovljena je „Odobrenje, registracija i nadzor administratora”. Poglavlje 1., naslovljeno „Odobrenje i registracija”, sadržava, među ostalim, članke 34. i 35. te uredbe, kojima se predviđaju sustav odobrenja ili registracije koji se primjenjuje na svaku fizičku ili pravnu osobu smještenu u Uniji koja namjerava djelovati u svojstvu administratora referentne vrijednosti, uz sudjelovanje nadležnog nacionalnog tijela, i ovlast tog tijela da povuče ili suspendira takvo odobrenje ili registraciju.
33
Poglavlje 3., naslovljeno „Uloga nadležnih tijela”, sadržava, među ostalim, članke 41. i 42. Uredbe 2016/1011. Tim se člankom 41., naslovljenim „Ovlasti nadležnih tijela”, određuje da, kako bi ispunila dužnosti koje imaju na temelju te uredbe, ta tijela imaju, u skladu sa svojim nacionalnim pravom, barem nadzorne i istražne ovlasti navedene u stavku 1. navedenog članka 41., kojim se predviđa, među ostalim, pristup dokumentima i podacima, prikupljanje informacija od svake osobe uključene u pružanje referentne vrijednosti ili doprinošenje njezinu definiranju, prema potrebi pozivanjem i ispitivanjem te osobe, izravni nadzori i istrage izvan privatnih stambenih objekata fizičkih osoba, zapljena dokumenata i podataka u prostorima pravnih osoba, pribavljanje zapisa i mjere potrebne da se osigura pravilno informiranje javnosti o pružanju referentne vrijednosti, uključujući zahtjev za objavu ispravaka u vezi s prethodnim doprinosima referentnoj vrijednosti ili njezinim iznosima. U skladu s člankom 42. navedene uredbe, te ovlasti uključuju izricanje upravnih novčanih kazni i poduzimanje drugih upravnih mjera.
34
U Prilogu I. Uredbi 2016/1011 pojašnjavaju se ili dopunjuju određene posebne odredbe te uredbe u odnosu na referentne kamatne stope, osobito u pogledu točnosti i dostatnosti ulaznih podataka te kontrola koje doprinositelji trebaju uspostaviti kao i onih koje se na njih primjenjuju.
Provedbena uredba (EU) 2016/1368
35
Na temelju članka 20. stavka 1. Uredbe 2016/1011 Komisija je donijela Provedbenu uredbu (EU) 2016/1368 od 11. kolovoza 2016. o utvrđivanju popisa ključnih referentnih vrijednosti koje se upotrebljavaju na financijskim tržištima u skladu s Uredbom (EU) 2016/1011 Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2016., L 217, str. 1.). Provedbena uredba 2016/1368 izmijenjena je Provedbenom uredbom Komisije (EU) 2019/482 od 22. ožujka 2019. (SL 2019., L 82, str. 26.), koja je stupila na snagu 26. ožujka 2019.
36
Prilog Provedbenoj uredbi 2016/1368, kako je izmijenjen Uredbom 2019/482, sadržavao je, u trenutku nastanka činjenica iz kojih proizlazi spor u glavnom postupku, popis ključnih referentnih vrijednosti u kojem se pod brojem 5. navodila referentna vrijednost „Varšavska međubankovna ponudbena kamatna stopa (WIBOR)”, čiji je administrator društvo GPW Benchmark S. A., a lokacija u Varšavi (Poljska).
Poljsko pravo
Zakon o građanskom zakoniku
37
Člankom 3851 Ustawa – Kodeks cywilnya (Zakon o građanskom zakoniku) od 23. travnja 1964. (Dz. U. iz 1964., br. 16, poz. 93.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, određuje se:
„1.   Odredbe potrošačkog ugovora o kojima se nije pojedinačno pregovaralo nisu obvezujuće za potrošača ako se njima utvrđuju prava i obveze potrošača na način koji nije u skladu s dobrim običajima i koji grubo narušava njegove interese (nedopuštene ugovorne odredbe). Ova se odredba ne odnosi na ugovorne odredbe kojima se uređuju glavne obveze strana, među kojima su cijena ili naknada, ako su sastavljene na nedvosmislen način.
2.   Ako u skladu sa stavkom 1. pojedina odredba ugovora nije obvezujuća za potrošača, ostale ugovorne odredbe i dalje su obvezujuće za strane.
3.   Odredbe ugovora o kojima se nije pojedinačno pregovaralo jesu one ugovorne odredbe na čiji sadržaj potrošač nije imao stvaran utjecaj. Osobito je riječ o ugovornim odredbama preuzetima iz tipskog ugovora koji je potrošaču predložila druga ugovorna strana.
4.   Teret dokazivanja da je riječ o odredbi o kojoj se pojedinačno pregovaralo na onoj je strani koja se na to poziva.”
Zakon o hipotekarnim kreditima
38
Ustawa o kredycie hipotecznym oraz o nadzorze nad pośrednikami kredytu hipotecznego i agentami (Zakon o hipotekarnim kreditima i nadzoru nad posrednicima i agentima pri hipotekarnim kreditima) od 23. ožujka 2017. (Dz. U. iz 2017., poz. 819., u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o hipotekarnim kreditima), u članku 10. stavku 1. točkama 5. i 6. određuje:
„Vjerovnik, posrednik pri hipotekarnom kreditu i agent dužni su u bilo kojem trenutku na trajnom mediju ili u elektroničkom obliku, pružiti potrošaču jasne i razumljive opće informacije o ugovoru o hipotekarnom kreditu uključujući barem sljedeće informacije:
[…]
5.
u slučaju ugovorâ o hipotekarnom kreditu koji se pozivaju na referentnu vrijednost: imena referentnih vrijednosti i njihovih administratora iz članka 3. stavka 1. točke 6. Uredbe [2016/1011] kao i informacije o mogućim posljedicama za potrošača;
6.
vrste dostupne stope hipotekarnog zaduživanja, uz navođenje je li stopa fiksna ili promjenjiva ili je riječ o njihovoj kombinaciji, zajedno s kratkim opisom značajki fiksne i promjenjive stope, uključujući implikacije za potrošača povezane s time.”
39
Člankom 11. stavcima 1. do 2. Zakona o hipotekarnim kreditima predviđa se:
„1.   Prije sklapanja ugovora o hipotekarnom kreditu vjerovnik, posrednik pri hipotekarnom kreditu i agent dužni su pružiti potrošaču, na trajnom mediju, personalizirane informacije potrebne za usporedbu hipotekarnih kredita dostupnih na tržištu, procjenu posljedica ugovaranja tih kredita i donošenje informirane odluke o tome hoće li sklopiti taj ugovor.
2.   Vjerovnik, posrednik pri hipotekarnom kreditu i agent pružaju informacije iz stavka 1. na obrascu s informacijama o hipotekarnom kreditu čiji se obrazac nalazi u Prilogu 1. Zakonu.”
40
Na temelju članka 29. stavaka 1. i 2. Zakona o hipotekarnim kreditima:
„1.   Ugovorom o hipotekarnom kreditu utvrđuju se elementi navedeni u članku 69. stavku 2. Zakona od 29. kolovoza 1997. o bankovnom pravu te:
[…]
8.
načini i uvjeti utvrđivanja kamatne stope na temelju koje se izračunava iznos mjesečnih obroka koji se sastoje od glavnice i kamata.
[…]
2.   Ako strane nisu ugovorile fiksnu kamatnu stopu za hipotekarni kredit, metoda utvrđivanja kamatne stope iz stavka 1. točke 8. podrazumijeva iznos referentne vrijednosti i iznos marže utvrđene ugovorom o hipotekarnom kreditu.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
41
Kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, 18. lipnja 2019. tužitelj iz glavnog postupka obratio se društvu PKO kako bi dobio hipotekarni kredit u iznosu od 400000 poljskih zlota (PLN) (otprilike 96700 eura). Tužitelj iz glavnog postupka tom je prigodom obaviješten o, među ostalim, općim rizicima kredita s promjenjivom kamatnom stopom. Nije dobio nikakve informacije o načinu na koji funkcionira određena referentna vrijednost.
42
Stranke glavnog postupka sklopile su 1. kolovoza 2019. ugovor o hipotekarnom kreditu u ukupnom iznosu od 413436,69 poljskih zlota (otprilike 99980 eura), namijenjen kupnji nekretnine za stanovanje, uz rok otplate od 20 godina (u daljnjem tekstu: ugovor o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku). Na taj se kredit primjenjivala promjenjiva kamatna stopa čiji je iznos izračunan na temelju, s jedne strane, referentne vrijednosti WIBOR 6M, koji je dio obitelji referentnih vrijednosti WIBOR, koji je referentna kamatna stopa u smislu članka 3. stavka 1. točke 22. Uredbe 2016/1011, čiji je iznos na datum sklapanja tog ugovora bio utvrđen na 1,79 % i, s druge strane, fiksne marže od 1,85 %, pri čemu se primjenjiva stopa mijenjala ovisno o kretanjima tog indeksa na polugodišnjoj osnovi.
43
U općim uvjetima ugovora o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku referentna vrijednost WIBOR 6M opisana je kao referentna vrijednost za depozite u poljskim zlotima u šest mjeseci na poljskom međubankovnom tržištu, čiji se iznos utvrđuje u skladu s pravilima koja se osobito odnose na referentnu vrijednost WIBOR i koji je objavljen na internetskoj stranici administratora tih indeksa, društva GPW Benchmark.
44
U posebnim uvjetima tog ugovora navodi se da je društvo PKO obavijestilo dužnika o riziku povezanom s primjenom promjenjive kamatne stope, što može dovesti do povećanja iznosa kamata, a time i mjesečnih obroka, u slučaju povećanja referentne vrijednosti. Informacije o tomu nalaze se i u općim uvjetima.
45
Nakon neuspješnog osporavanja zakonitosti ugovornih odredbi o promjenjivoj kamatnoj stopi s društvom PKO, tužitelj iz glavnog postupka podnio je 18. rujna 2023. tužbu protiv te banke Sądu Okręgowy w Częstochowie (Okružni sud u Częstochowi, Poljska), sudu koji je uputio zahtjev.
46
Tom tužbom najprije traži, s jedne strane, da se utvrdi da je odredba ugovora o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku o promjenjivoj kamatnoj stopi nepoštena u dijelu u kojem upućuje na referentnu vrijednost WIBOR 6M i, prema tomu, da ga ta odredba u tom dijelu ne obvezuje ili je, u svakom slučaju, ništava, i, s druge strane, plaćanje iznosa od 10828,93 poljskih zlota (oko 2620 eura), uvećanog za zatezne kamate.
47
Sud koji je uputio zahtjev navodi da, prema mišljenju tužitelja u glavnom postupku, društvo PKO nije dostavilo pouzdane, razumljive i potpune informacije o riziku povezanom s primjenom promjenjive kamatne stope i mehanizma utvrđivanja referentne vrijednosti WIBOR 6M, osobito u pogledu utjecaja koji bi banke koje pružaju ulazne podatke koji služe njegovu utvrđivanju, među kojima je i društvo PKO, mogle imati na utvrđivanje uzastopnih vrijednosti tog indeksa, neovisno o prevladavajućim gospodarskim uvjetima na nacionalnom međubankovnom tržištu i gospodarskoj stvarnosti. Tužitelj iz glavnog postupka tvrdi da banke tako stvaraju „skrivenu maržu”, dok se odredbe o promjenjivoj kamatnoj stopi trebaju temeljiti samo na objektivnim indeksima na koje strane ugovora o kreditu ne mogu imati nikakav utjecaj. Zbog toga je društvo PKO moglo utjecati na visinu dužnikove obveze u pogledu kamata te je, osim toga, na njega prenijelo cjelokupan rizik koji se odnosi na promjenu kamatne stope.
48
Tužitelj u glavnom postupku također navodi da mu društvo PKO nije pružilo informacije u pogledu dosljednosti referentne vrijednosti WIBOR 6M, zbog čega nije moglo procijeniti gospodarske posljedice svoje obveze.
49
Kad je riječ o posljedicama navodne nevaljanosti upućivanja na taj indeks, tužitelj u glavnom postupku tvrdi da predmetnu odredbu ugovora o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku treba, s obzirom na to da sadržava takvo upućivanje, smatrati samostalnom odredbom te se stoga može ukloniti bez zadiranja u bit tog ugovora, ostavljajući samo fiksnu maržu utvrđenu u korist banke kao kamatnu stopu.
50
Društvo PKO osporava da referentna vrijednost WIBOR 6M nije povezana sa stvarnim transakcijama, kao i mogućnost da banke doprinositeljice tom indeksu njime manipuliraju ili međusobno sklope sporazum s ciljem utvrđivanja njegovih uzastopnih vrijednosti.
51
Ističe da je tužitelj iz glavnog postupka bio pravilno obaviješten o rizicima povezanima sa sklapanjem ugovora o kreditu s promjenjivom kamatnom stopom i naglašava da je kamatna stopa predviđena ugovorom o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku bila znatno niža od zakonske kamatne stope te osjetno niža od najviše kamatne stope utvrđene Zakonom o građanskom zakoniku, u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku.
52
Sud koji je uputio zahtjev navodi da se osporavanje koje ističe tužitelj u glavnom postupku odnosi na moguću nepoštenost primjene referentne vrijednosti WIBOR 6M u odredbama koje se odnose na primjenu promjenjive kamatne stope u ugovoru o hipotekarnom kreditu. Utvrđuje da je u ovom slučaju riječ o ključnoj referentnoj vrijednosti u smislu članka 20. stavka 1. Uredbe 2016/1011.
53
Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev pita se o samoj mogućnosti razmatranja odredbe o primjeni promjenjive kamatne stope u ugovoru o hipotekarnom kreditu sklopljenom u Poljskoj s obzirom na Direktivu 93/13, uzimajući u obzir njezin članak 1. stavak 2.
54
Naime, ističe da metoda utvrđivanja kamatne stope predviđena ugovorom o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku odgovara članku 29. stavku 2. Zakona o hipotekarnim kreditima, kojim se predviđa da, ako kamatna stopa nije fiksna, utvrđivanje kamatne stope podrazumijeva iznos referentne vrijednosti i iznos utvrđene marže. Stoga, u slučaju primjene promjenjive kamatne stope, zakonom se nameće obveza upotrebe referentne vrijednosti. Moglo bi biti relevantno i to da bi, kada ta referentna vrijednost jest ključna referentna vrijednost uređena Uredbom 2016/1011, kao u ovom slučaju, zaštita potrošača bila znatno ojačana u odnosu na upotrebu druge vrste indeksa.
55
Kao drugo, u slučaju da je moguće razmatrati osporavanu odredbu ugovora o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku s obzirom na Direktivu 93/13, sud koji je uputio zahtjev smatra da je ona obuhvaćena glavnim predmetom ugovora u smislu članka 4. stavka 2. te direktive i stoga nastoji doznati poštuje li se zahtjev transparentnosti propisan tom odredbom.
56
U tom pogledu taj sud ističe da se tom odredbom definira metoda prilagodbe kamatne stope i učestalost prilagodbi, da ugovornu referentnu vrijednost pruža administrator ovlašten u skladu s Uredbom 2016/1011, da taj ugovor sadržava informacije o tom administratoru i o osnovi za utvrđivanje te referentne vrijednosti te da su njegove uzastopne vrijednosti lako dostupne javnosti.
57
Međutim, sud koji je uputio zahtjev nastoji doznati nameće li zahtjev transparentnosti vjerovniku, prodavatelju robe ili pružatelju usluge, da pruži i druge informacije koje bi potrošaču mogle omogućiti da oblikuje mišljenje o budućem kretanju ugovorne referentne vrijednosti i njezinim posljedicama na njegove ugovorne obveze. Taj sud među tim dodatnim informacijama koje bi se mogle zahtijevati navodi način na koji je taj indeks osmišljen, čimbenike i okolnosti koji utječu na utvrđivanje njegove vrijednosti, kao što su stope inflacije i nezaposlenosti, postojanje bilo kakvih „dvojbi” u pogledu transparentnosti njegova funkcioniranja, povezane s činjenicom da ulazne podatke pružaju banke i da oni nužno ne odgovaraju stvarnim transakcijama, kriterije upotrijebljene za izradu tih podataka, način na koji su prikupljeni prije njihova pružanja i činjenicu da je vjerovnik jedna od tih banaka doprinositeljica.
58
Međutim, sud koji je uputio zahtjev ističe, kao prvo, da ni Zakon o hipotekarnim kreditima ni direktive 2008/48 i 2014/17 ne obvezuju vjerovnika da pruži takve informacije i, kao drugo, da podaci koje je društvo PKO dostavilo kao doprinositelj referentnoj vrijednosti WIBOR 6M imaju ograničen utjecaj na njega jer je to društvo samo jedna od deset banaka doprinositeljica. Osim toga, čini mu se da složenost ili tehnička narav nekih od tih informacija otežava predstavljanje tih informacija na razumljiv način prosječnom potrošaču bez ekonomskih znanja, tako da neprenošenje takvih informacija možda jednostavno ne bi utjecalo na donošenje odluke potrošačâ.
59
Kao treće, u slučaju da zbog nedovoljne transparentnosti osporavane odredbe ugovora o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku tu odredbu treba razmotriti s obzirom na njezinu moguću nepoštenost, sud koji je uputio zahtjev pita se o posljedicama određenih dvojbi u pogledu transparentnosti načina utvrđivanja referentne vrijednosti WIBOR 6M dvojbi s kojima je društvo PKO moralo biti upoznato, ali o kojima nije obavijestilo potrošača, tako da bi korištenje tog indeksa u tom ugovoru moglo dovesti do neravnoteže između strana.
60
Međutim, sud koji je uputio zahtjev ističe da je u vrijeme sklapanja navedenog ugovora tržište kredita u Poljskoj bilo obilježeno gotovo isključivošću, s jedne strane, kredita s promjenjivom kamatnom stopom i, s druge strane, korištenjem referentne vrijednosti WIBOR u odnosu na te kredite. Stoga, čak i ako je potrošač htio odabrati kredit s fiksnom kamatnom stopom ili je imao dvojbe u pogledu toga kako funkcionira referentna vrijednost WIBOR, moguće je da, čak i nakon što je propisno obaviješten o tom funkcioniranju, nije imao drugog izbora nego prihvatiti sklapanje ugovora s promjenjivom kamatnom stopom indeksiranom uz taj indeks. U svakom slučaju, poljsko pravo nameće upotrebu referentne vrijednosti WIBOR jer je on postao ključna referentna vrijednost u smislu Uredbe 2016/1011. Osim toga, korištenje drugih indeksa bilo bi nepovoljno za potrošača, s obzirom na njihovu manju transparentnost.
61
Usto, taj sud nastoji doznati je li ponuda kredita s promjenjivom kamatnom stopom sama po sebi povreda potrošačeva interesa jer je on tijekom cijelog trajanja ugovora izložen riziku povećanja kamata, uz jedinu zaštitu da ona ne može biti viša od zakonske gornje granice primjenjivih kamatnih stopa.
62
Kao četvrto i posljednje, u slučaju da razmatranje odredbe dovede do utvrđenja nepoštenosti korištenja referentnom vrijednošću WIBOR, sud koji je uputio zahtjev pita se o posljedicama koje proizlaze iz takvog utvrđenja.
63
Predviđa mogućnost da se u osporavanoj odredbi ugovora o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku element koji se odnosi na upućivanje na referentnu vrijednost WIBOR 6M smatra odvojivim, kao zasebna ugovorna obveza, tako da bi taj element sam mogao biti nevaljan, čime bi se u odnosu na potrošača izbjegle nepovoljne posljedice poništenja tog ugovora u cijelosti. U tom bi se slučaju kamatna stopa smanjila na fiksnu maržu utvrđenu u korist banke.
64
Međutim, sud koji je uputio zahtjev primjećuje da bi, prema prevladavajućoj nacionalnoj sudskoj praksi, takva izmjena utjecala na bit takve odredbe. Ističe, među ostalim, da je tako izmijenjen ugovor o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku sadržavao osjetno različite perspektive za strane, osobito u pogledu činjenice da povoljan karakter kredita s fiksnom kamatnom stopom ovisi o predvidljivom kretanju kamatnih stopa u trenutku sklapanja ugovora.
65
U tim okolnostima Sąd Okręgowy w Częstochowie (Okružni sud u Częstochowi) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 1. stavak 2. Direktive [93/13] tumačiti na način da se njime dopušta ispitivanje ugovornih odredbi o promjenjivoj kamatnoj stopi koja se temelji na referentnoj vrijednosti WIBOR?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, treba li članak 4. stavak 2. Direktive [93/13] tumačiti na način da se njime dopušta ispitivanje [nepoštenosti] ugovornih odredbi o promjenjivoj kamatnoj stopi koja se temelji na referentnoj vrijednosti WIBOR?
3.
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo i drugo pitanje, treba li članak 3. stavak 1. Direktive [93/13] tumačiti na način da se može smatrati da su ugovorne odredbe o promjenjivoj kamatnoj stopi koja se temelji na referentnoj vrijednosti WIBOR protivne uvjetu o dobroj vjeri i da na štetu potrošača dovode do znatnije neravnoteže u ugovornim pravima i obvezama strana proizišlima iz ugovora, s obzirom na nepravilno obavještavanje potrošača u pogledu izloženosti riziku promjenjive kamatne stope, uključujući osobito nenavođenje toga na koji se način utvrđuje referentna vrijednost koja je osnova za utvrđivanje promjenjive kamatne stope i koje su dvojbe povezane s njezinom netransparentnošću te neravnomjernim raspoređivanjem tog rizika između ugovornih strana?
4.
U slučaju potvrdnog odgovora na prethodno navedena pitanja, treba li članak 6. stavak 1. u vezi s člankom 3. stavkom 1. i drugom rečenicom stavka 2. te člankom 2. Direktive [93/13] tumačiti na način da, ako se ugovorna odredba o promjenjivoj kamatnoj stopi koja se temelji na referentnoj vrijednosti WIBOR proglasi nepoštenom, ugovor i dalje može izvršavati kao ugovor u kojem će se iznos kamatne stope [primjenjive] na glavnicu kredita temeljiti na drugoj sastavnici kamatne stope iz ugovora, odnosno na bankovnoj marži, što će dovesti do promjene kamatne stope kredita iz promjenjive u fiksnu?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
66
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 tumačiti na način da je iznimkom koja je njime predviđena obuhvaćena odredba ugovora o hipotekarnom kreditu kojom se utvrđuje promjenjiva kamatna stopa koja se temelji na referentnoj vrijednosti u smislu Uredbe 2016/1011 i fiksnoj marži.
67
Taj sud u tom pogledu ističe, s jedne strane, da je promjenjiva kamatna stopa utvrđena u osporavanoj odredbi ugovora o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku u skladu s člankom 29. stavkom 2. Zakona o hipotekarnim kreditima i, s druge strane, da se mora pretpostaviti, s obzirom na to da je nadležno nacionalno tijelo dodijelilo odobrenje iz članka 34. Uredbe 2016/1011 administratoru referentne vrijednosti WIBOR, referentne vrijednosti iz te odredbe, da je taj indeks u skladu sa svim odredbama te uredbe koje se primjenjuju na ključne referentne vrijednosti.
68
Valja podsjetiti na to da se člankom 1. stavkom 2. Direktive 93/13 isključuje iz njezina materijalnog područja primjene ugovorne odredbe koje su odraz „[obveznih] zakonskih ili regulatornih odredaba”, što je izraz koji, s obzirom na trinaestu uvodnu izjavu te direktive, obuhvaća istodobno odredbe nacionalnog prava koje se primjenjuju između ugovornih strana neovisno o njihovu izboru i one koje su dispozitivne naravi, to jest koje se primjenjuju automatski kada ne postoji drukčiji dogovor među stranama (presuda od 5. svibnja 2022., Zagrebačka banka, C‑567/20, EU:C:2022:352, t. 55. i navedena sudska praksa) s obzirom na to da se smatra da takve odredbe ne sadržavaju nepošten element.
69
Iznimku uspostavljenu tom odredbom treba usko tumačiti (presuda od 20. rujna 2018., OTP Bank i OTP Faktoring, C‑51/17, EU:C:2018:750, t. 54. i navedena sudska praksa).
70
Što se tiče, kao prvo, činjenice da je osporavana odredba ugovora o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku u skladu s člankom 29. stavkom 2. Zakona o hipotekarnim kreditima, valja istaknuti da se tom odredbom samo predviđa da, ako strane ugovora o hipotekarnom kreditu nisu ugovorile fiksnu kamatnu stopu, metoda utvrđivanja kamatne stope podrazumijeva iznos referentne vrijednosti i iznos marže utvrđene ugovorom.
71
Međutim, iz točke 33. presude od 30. svibnja 2024., Raiffeisen Bank (C‑176/23, EU:C:2024:443), proizlazi da se isključenje predviđeno člankom 1. stavkom 2. Direktive 93/13 ne primjenjuje u slučaju u kojem se propisom uspostavlja samo opći okvir za određivanje kamatne stope koja se primjenjuje na takve kredite, ostavljajući pritom prodavatelju robe ili pružatelju usluge marginu prosudbe u pogledu kako odabira referentne vrijednosti te stope tako i visine fiksne marže koja se može dodati toj stopi.
72
Posljedično, nacionalna odredba kao što je članak 29. stavak 2. Zakona o hipotekarnim kreditima ne može biti prepreka primjeni Direktive 93/13.
73
Kao drugo, kad je riječ o činjenici da indeks iz osporavane odredbe ugovora o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku jest referentna vrijednost u smislu Uredbe 2016/1011, čija metodologija i, općenitije, funkcioniranje moraju biti u skladu sa svim zahtjevima koji se tom uredbom nameću za pružanje ključnih referentnih vrijednosti, valja istaknuti da je točno da se članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 u načelu odnosi, kao što je to navedeno u trinaestoj uvodnoj izjavi te direktive, na zakonske i regulatorne odredbe država članica.
74
Međutim, odredbe koje se nalaze u aktima koje je zakonodavac Unije donio u obliku uredbi treba u tom pogledu izjednačiti sa zakonskim i regulatornim odredbama država članica, uzimajući u obzir učinke tih propisa kako su utvrđeni u članku 288. drugom stavku UFEU‑a, kada je cilj takvih odredbi prava Unije na isti način obvezno ili dispozitivno odrediti prava i obveze strana određenih ugovora. Naime, svrha isključenja uspostavljenog člankom 1. stavkom 2. Direktive 93/13, koje je već navedeno u točki 68. ove presude, to jest da se u načelu može pretpostaviti da je nacionalni zakonodavac uspostavio ravnotežu između svih tih prava i obveza, a koju je zakonodavac Unije namjeravao očuvati (vidjeti u tom smislu presudu od 6. srpnja 2023., First Bank, C‑593/22, EU:C:2023:555, t. 22. i navedenu sudsku praksu) također vrijedi kada navedena prava i obveze izravno određuje sâm zakonodavac Unije.
75
Međutim, kad je riječ o Uredbi 2016/1011, valja utvrditi da je, kao prvo, u skladu s njezinim člankom 1., njezin cilj uspostava zajedničkog okvira za osiguravanje točnosti i cjelovitosti indeksa koji se upotrebljavaju kao referentne vrijednosti, među ostalim, u financijskim ugovorima, kako bi se doprinijelo pravilnom funkcioniranju unutarnjeg tržišta uz istodobno postizanje visoke razine zaštite potrošača. U tu se svrhu tom uredbom utvrđuje skup zahtjeva, osobito u pogledu metodologije tih indeksa, koji se primjenjuju na njihove administratore i doprinositelje. Stoga cilj navedene uredbe nije uspostaviti ravnotežu između prava i obveza strana financijskih ugovora, nego se njome uvode obveze primjenjive na subjekte koji djeluju u posebnim svojstvima, neovisno o činjenici da doprinositelji također mogu biti korisnici referentne vrijednosti.
76
Kao drugo, iako je nadležno nacionalno tijelo dodijelilo odobrenje iz članka 34. Uredbe 2016/1011 administratoru referentne vrijednosti WIBOR i tako potvrdilo usklađenost pravila kojima se uređuje metodologija tog indeksa sa svim zahtjevima propisanima tom uredbom, ta pravila ipak potječu od privatnog subjekta, odnosno administratora navedenog indeksa, i stoga nisu zakonodavne ili regulatorne prirode u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 93/13.
77
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da odredba ugovora o hipotekarnom kreditu – kojom se određuje promjenjiva kamatna stopa koja se temelji na referentnoj vrijednosti u smislu Uredbe 2016/1011 i na fiksnoj marži – nije obuhvaćena iznimkom koja je u njemu predviđena, ako se zakonskim ili regulatornim odredbama primjenjivima na takvu odredbu utvrđuje samo opći okvir za utvrđivanje kamatne stope takvih ugovora, ostavljajući pritom prodavatelju robe ili pružatelju usluga mogućnost utvrđivanja ugovorne referentne vrijednosti ili fiksne marže koja se može dodati vrijednosti tog indeksa.
Drugo pitanje
78
Uvodno valja podsjetiti na to da se, u skladu s člankom 4. stavkom 2. Direktive 93/13 procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene ne odnosi na definiciju glavnog predmeta ugovora ni na, s jedne strane, primjerenost cijene i naknade i, s druge strane, isporučene usluge i robu, sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene.
79
Kao što to proizlazi iz razmatranjâ odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, a koja se odnose na drugo pitanje, sud koji je uputio zahtjev smatra da se odredba ugovora o hipotekarnom kreditu kojom se utvrđuje promjenjiva kamatna stopa koja se temelji na referentnoj vrijednosti i fiksnoj marži, kao što je osporavana odredba ugovora o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku, može odnositi na „definiciju glavnog predmeta ugovora” u smislu tog članka 4. stavka 2. i sudske prakse koja se odnosi na tu odredbu, prema kojoj se potonja odnosi na odredbe kojima se određuju bitni sastojci ugovora i koje ga kao takve određuju (vidjeti u tom smislu presude od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, t. 49. i od 16. ožujka 2023., Caixabank (Naknada za obradu kredita), C‑565/21, EU:C:2023:212, t. 17.).
80
Čini se da je takva kvalifikacija, za koju je nadležan sud koji je uputio zahtjev (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2019., Kiss i CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, t. 33. i navedenu sudsku praksu), u skladu sa sudskom praksom Suda, s obzirom na to da je Sud već pojasnio da odredba kojom se utvrđuje kamatna stopa u ugovoru o kreditu može biti dio glavnog predmeta tog ugovora (presuda od 26. veljače 2015., Matei, C‑143/13, EU:C:2015:127, t. 62.).
81
Budući da mu se čini vjerojatnim da je osporavana odredba ugovora o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku obuhvaćena definicijom glavnog predmeta tog ugovora, sud koji je uputio zahtjev traži tumačenje izrazâ „sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene”, kojima je zakonodavac Unije uključio zahtjev transparentnosti u članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 (vidjeti u tom smislu presudu od 30. travnja 2025., Justa, C‑39/24, EU:C:2025:298, t. 29. i 35. i navedenu sudsku praksu). Naime, kao što to proizlazi iz te odredbe, nepoštenost odredbe koja je obuhvaćena definicijom glavnog predmeta ugovora može se razmatrati samo ako se pokaže da osporavana odredba nije predstavljena „jasno i razumljivo” i stoga ne ispunjava taj zahtjev transparentnosti.
82
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev osobito nastoji doznati treba li vjerovnik dati podatke u pogledu određenih elemenata metodologije ugovorne referentne vrijednosti, kao što je činjenica da korišteni ulazni podaci mogu odgovarati ponudama za transakcije koje nisu ostvarene ili čimbenicima koji mogu utjecati na promjenu te vrijednosti.
83
Stoga treba smatrati da svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 tumačiti na način da se, kada ugovor o hipotekarnom kreditu sadržava odredbu o promjenjivoj kamatnoj stopi koja se temelji na referentnoj vrijednosti, u smislu Uredbe 2016/1011, zahtjevom transparentnosti koji proizlazi iz te odredbe vjerovniku nameću određene posebne obveze informiranja u pogledu metodologije tog indeksa.
84
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da taj zahtjev transparentnosti valja razumjeti tako da nameće obvezu toga da ne samo konkretna odredba potrošaču bude gramatički razumljiva nego i da on može, na temelju točnih i razumljivih kriterija, procijeniti ekonomske posljedice koje iz toga za njega proizlaze (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2019., Kiss i CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, t. 37. i navedenu sudsku praksu).
85
Naime, pružanje informacija o uvjetima ugovora i posljedicama njegova sklapanja, prije sklapanja ugovora, ima temeljnu važnost za potrošača. On osobito na osnovi tih informacija donosi odluku o tome želi li biti obvezan uvjetima koje je prethodno sastavio prodavatelj robe ili pružatelj usluga. Posljedično, s obzirom na to da se sustav zaštite uspostavljen Direktivom 93/13 temelji na ideji da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluge, osobito u pogledu razine obaviještenosti, zahtjev transparentnosti treba shvatiti u širem smislu (presuda od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 51. i 52. te navedena sudska praksa).
86
Kada je konkretno riječ o odredbi kojom se u okviru ugovora o hipotekarnom kreditu predviđa naknada za taj kredit u obliku kamata koje se obračunavaju na temelju promjenjive stope utvrđene, kao u glavnom postupku, pozivanjem na službeni indeks, zahtjev transparentnosti treba shvatiti tako da prosječan potrošač, koji je uobičajeno obaviješten i postupa s dužnom pažnjom i razboritošću, može shvatiti konkretno funkcioniranje načina izračuna te stope i samim time na osnovi preciznih i razumljivih kriterija procijeniti potencijalno značajne ekonomske posljedice koje bi takva ugovorna odredba mogla imati na njegove financijske obveze (presuda od 12. prosinca 2024., Kutxabank, C‑300/23, EU:C:2024:1026, t. 79. i navedena sudska praksa).
87
Poštovanje zahtjeva transparentnosti treba ocijeniti vodeći računa o svim relevantnim činjeničnim elementima, među kojima su ne samo odredbe ugovora o kojem je riječ, nego i oglašavanje i obavijesti koje je vjerovnik učinio dostupnima u sklopu pregovora o njegovu sklapanju (presuda od 3. listopada 2019., Kiss i CIB Bank, C‑621/17, EU:C:2019:820, t. 44. i navedena sudska praksa).
88
Također valja uzeti u obzir okolnost da su glavni elementi koji se odnose na izračun ugovorne referentne vrijednosti lako dostupni zbog njihova objavljivanja, pod uvjetom da je, s obzirom na javno raspoložive i dostupne informacije te informacije koje se, kada je to primjereno, dobivaju od prodavatelja robe ili pružatelja usluga, prosječan potrošač, koji je uobičajeno obaviješten i postupa s dužnom pažnjom i razboritošću, mogao razumjeti konkretno funkcioniranje načina izračuna promjenjive kamatne stope, osobito s obzirom na to da uključuje referentni indeks, i samim time na osnovi preciznih i razumljivih kriterija procijeniti potencijalno značajne ekonomske posljedice koje bi takva ugovorna odredba mogla imati na njegove financijske obveze (presuda od 12. prosinca 2024., Kutxabank, C‑300/23, EU:C:2024:1026, t. 80. i 82. i navedena sudska praksa).
89
Osim toga, kako bi se utvrdilo ispunjava li odredba ugovora o kreditu koja je obuhvaćena člankom 4. stavkom 2. Direktive 93/13 zahtjev transparentnosti propisan tom odredbom, valja uzeti u obzir sve odredbe prava Unije kojima se utvrđuju obveze informiranja potrošača koje se mogu primijeniti na predmetni ugovor (vidjeti u tom smislu presudu od 20. rujna 2018, EOS KSI Slovensko, C‑448/17, EU:C:2018:745, t. 62.).
90
U ovom slučaju, kad je riječ o ugovoru o hipotekarnom kreditu koji ulazi u područje primjene Direktive 2014/17 i čija se promjenjiva kamatna stopa temelji na referentnoj vrijednosti iz Uredbe 2016/1011, valja uzeti u obzir činjenicu da se tim dvama aktima precizno utvrđuju obveze informiranja potrošača s ciljem njihove zaštite, kao što to osobito proizlazi iz uvodne izjave 7. te direktive kao i iz uvodnih izjava 5., 6. i 71. te uredbe.
91
Stoga se Direktivom 2014/17 na više razina uređuje obveza vjerovnika da pruže informacije.
92
S jedne strane, u stadiju posebnog kontakta s određenim potencijalnim dužnikom, člankom 14. Direktive 2014/17 vjerovniku se nalaže da pruži personalizirane informacije prije sklapanja ugovora koje su potrebne kako bi taj potencijalni dužnik mogao usporediti kredite dostupne na tržištu, ocijeniti njihove implikacije i donijeti informiranu odluku. Te se informacije dostavljaju putem ESIS‑a, standardiziranog informativnog obrasca na razini Unije. U skladu s člankom 17. stavkom 6. te direktive, u slučaju kredita s promjenjivom kamatnom stopom, potrošač mora biti obaviješten, barem putem ESIS‑a, o mogućim učincima prilagodbe stope na dugovane iznose i o EKS‑u, pri čemu mu se mora dostaviti dodatni EKS kako bi se prikazali mogući rizici povezani sa znatnim povećanjem stope zaduživanja i uz te informacije mora se dostaviti upozorenje da za potrošača može doći do izmjena ukupnih troškova kredita koji su navedeni u EKS‑u.
93
Iz Priloga II. Direktivi 2014/17, u kojem se navode podaci koje mora sadržavati ESIS kao i njegov sadržaj (dio A) te u kojem se nalaze upute koje vjerovnici moraju slijediti kako bi ispunili taj obrazac (dio B), proizlazi da se, kada se potrošaču nudi ugovor o hipotekarnom kreditu s promjenjivom kamatnom stopom, obveza pružanja posebnih informacija koja se nameće vjerovniku odnosi na utjecaj promjenjivosti kamatne stope na EKS. U tom pogledu valja istaknuti da se izmjene koje je zakonodavac Unije uveo u tu direktivu kada je donio Uredbu 2016/1011 nisu odnosile na taj prilog. Tako nije predvidio da za kredite s promjenjivom kamatnom stopom koja se temelji na referentnoj vrijednosti iz te uredbe, ESIS sadržava posebne informacije o metodologiji te referentne vrijednosti ili mogućim uzrocima njezine promjene.
94
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 2. stavkom 2. Direktive 2014/17, nacionalno pravo država članica ne smije sadržavati odredbe koje odstupaju od onih utvrđenih u članku 14. stavku 2. i dijelu A Priloga II. toj direktivi u pogledu standardnih informacija prije sklapanja ugovora putem ESIS‑a.
95
S druge strane, na općenitijoj razini, u skladu s člankom 13. stavkom 1. drugim podstavkom točkom (ea) Direktive 2014/17, vjerovnik koji na tržištu nudi sklapanje ugovorâ o kreditu u kojima se upućuje na referentnu vrijednost u smislu Uredbe 2016/1011 dužan je, među općim informacijama koje mora učiniti stalno dostupnima, dostaviti „imena referentnih vrijednosti [o kojima je riječ] i njihovih administratora te moguće implikacije za potrošača”. Kao što to proizlazi iz uvodne izjave 71. Uredbe 2016/1011, kojom je ta odredba uvedena u Direktivu 2014/17, time što je propisano obavještavanje o tim elementima, zakonodavac Unije nastojao je osigurati da se potrošačima pruže informacije koje je smatrao primjerenima, s obzirom na slabiji položaj u kojem se nalaze u pogledu izbora referentne vrijednosti zbog nejednake pregovaračke moći i primjene općih uvjeta poslovanja.
96
Osim toga, s obzirom na to da su informacije koje treba pružiti na temelju članka 13. stavka 1. drugog podstavka točke (ea) opće informacije o ugovorima o kreditu koje vjerovnik mora učiniti stalno dostupnima, izrazi „moguće implikacije za potrošača” u ugovorima kojima se upućuje na referentnu vrijednost iz te odredbe ne mogu se odnositi na konkretnije informacije od personaliziranih informacija prije sklapanja ugovora opisanih u točkama 92. i 93. ove presude. Konkretnije, ti se izrazi ne mogu odnositi na metodologiju referentnih vrijednosti koje koristi taj vjerovnik u ugovorima koje nudi ili na čimbenike koji mogu utjecati na njihovu promjenu.
97
Uredbom 2016/1011 za administratore referentnih vrijednost propisuju se pak obveze informiranja.
98
U tom pogledu, s jedne strane, članak 13. te uredbe predviđa opću obvezu transparentnosti za te administratore kojom im se nameće, među ostalim, objavljivanje ili stavljanje na raspolaganje glavnih elemenata metodologije svake referentne vrijednosti ili obitelji referentnih vrijednosti koje pružaju i objavljuju.
99
S druge strane, člankom 27. navedene uredbe, s ciljem transparentnosti i zaštite potrošača, navedenim administratorima nalaže se da za svaku referentnu vrijednost ili obitelj referentnih vrijednosti objavljuju na pristupačan, jasan i nedvosmislen način izjavu kojom se mora, među ostalim, definirati tržište ili gospodarska stvarnost koja se mjeri referentnom vrijednošću te okolnosti u kojima to mjerenje može postati nepouzdano te navesti, pomoću tehničkih specifikacija, elemente izračuna referentne vrijednosti u odnosu na koje je moguća primjena diskrecijskih prava, kriteriji u skladu s kojima se to čini i položaj osoba koje ih mogu izvršavati i način na koji se ta diskrecijska prava mogu a posteriori vrednovati. Osim toga, u toj se izjavi definiraju svi ključni izrazi koji se odnose na referentnu vrijednost, pojašnjavaju se razlozi odabira metodologije, kriteriji i postupci primijenjeni za njezino utvrđivanje, uključujući opis ulaznih podataka, prednost danu različitim vrstama ulaznih podataka, minimalni podaci potrebni za utvrđivanje tog indeksa, primjena svih modela ili metoda ekstrapolacije i eventualni postupci za rebalans sastavnica navedenog indeksa kao i kontrole i pravila kojima se uređuje primjena prosudbe ili diskrecijskog prava od strane administratora ili bilo kojeg doprinositelja, kako bi se osigurala dosljednost u primjeni takve prosudbe ili diskrecijskog prava.
100
Kao što je to nezavisna odvjetnica u biti istaknula u točki 54. svojeg mišljenja, objava informacija za koje je odgovoran administrator referentne vrijednosti može omogućiti svim dionicima, među kojima su i potrošači, da razumiju metodologiju koja se koristi za utvrđivanje te referentne vrijednosti.
101
Stoga je očito da se, kad je riječ o ugovorima o kreditu koji se odnose na stambene nekretnine, Direktiva 2014/17 i Uredba 2016/1011 kombiniraju utvrđivanjem preciznih obveza informiranja potrošača u pogledu, s jedne strane, odredbi ugovora o hipotekarnim kreditima kojima se utvrđuje promjenjiva kamatna stopa koja upućuje na referentnu vrijednost iz te uredbe i, s druge strane, takvih referentnih vrijednosti i da su te obveze podijeljene između vjerovnika i administratora tih indeksa. U tako utvrđenom okviru, na prvima je da potrošačima daju podatke koji će im istodobno omogućiti da procijene konkretne posljedice promjenjivosti kamatne stope na obveze koje za njih proizlaze iz ugovora koji im je ponuđen i da se upoznaju sa svim informacijama koje administrator referentne vrijednosti mora objaviti.
102
U tom kontekstu, s obzirom na to da, u svjetlu sudske prakse navedene u točki 89. ove presude, valja uzeti u obzir sve odredbe prava Unije kojima se utvrđuju obveze informiranja potrošača koje se u ovom slučaju mogu primijeniti na odredbu o utvrđivanju promjenjive kamatne stope koja se temelji na referentnoj vrijednosti u smislu Uredbe 2016/1011, vjerovnikovo poštovanje zahtjeva transparentnosti predviđenog Direktivom 93/13 u slučaju sklapanja ugovora o hipotekarnom kreditu koji sadržava takvu odredbu, ako se ta odredba, kao u glavnom postupku, nalazi u ugovoru o kreditu koji se odnosi na stambenu nekretninu, treba ocijeniti s obzirom na obveze koje su mu propisane Direktivom 2014/17.
103
S obzirom na navedeno, kada podaci koje je vjerovnik dostavio ne upućuju samo na javno dostupne informacije, kao što su one koje se Uredbom 2016/1011 zahtijevaju od svakog administratora referentne vrijednosti da ih stavi na raspolaganje, nego ih opisuju, sažimaju ili pojašnjavaju, ti podaci moraju biti točni u odnosu na te informacije.
104
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. stavak 2. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da, kada ugovor o hipotekarnom kreditu koji se odnosi na stambenu nekretninu sadržava odredbu kojom se utvrđuje promjenjiva kamatna stopa koja se temelji na referentnoj vrijednosti u smislu Uredbe 2016/1011, zahtjev transparentnosti koji proizlazi iz te odredbe ne nameće vjerovniku određene posebne obveze informiranja u pogledu metodologije tog indeksa. Činjenica da je vjerovnik poštovao sve obveze informiranja koje mu se Direktivom 2014/17 nameću u pogledu takve odredbe i da, ako je dao dodatne informacije, nije dostavio podatke koji bi dali iskrivljenu sliku navedenog indeksa može dokazati da je taj vjerovnik ispunio taj zahtjev transparentnosti u pogledu te odredbe.
Treće pitanje
105
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da, kada se odredbom ugovora o hipotekarnom kreditu utvrđuje promjenjiva kamatna stopa koja se temelji na referentnoj vrijednosti u smislu Uredbe 2016/1011, s jedne strane, činjenica da potrošač nije obaviješten o određenim posebnostima ugovorne referentne vrijednosti, osobito o tomu da se njezinom metodologijom predviđa upotreba ulaznih podataka koji nužno ne odgovaraju stvarnim transakcijama i tomu da je vjerovnik jedna od banaka koje doprinose utvrđivanju te vrijednosti i, s druge strane, te su posebnosti po svojoj prirodi takve da tu odredbu čine nepoštenom.
106
U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da, s jedne strane, tužitelj u glavnom postupku dovodi u pitanje objektivnost referentne vrijednosti WIBOR 6M jer se njegove uzastopne vrijednosti određuju na temelju ulaznih podataka koji uglavnom ne proizlaze iz stvarno izvršenih transakcija na poljskom međubankovnom tržištu, nego iz ponuda predstavljenih na tom tržištu, što doprinositeljima tog indeksa daje marginu prosudbe.
107
S druge strane, s obzirom na taj element metodologije referentne vrijednosti WIBOR 6M, činjenica da je društvo PKO jedna od banaka koje doprinose tom indeksu, pružajući njegovu administratoru ulazne podatke koje koristi za određivanje svojih uzastopnih vrijednosti, omogućuje mu da utječe na kretanje navedenog indeksa. Na taj si je način društvo PKO, koristeći se tim indeksom kako bi utvrdilo promjenjivu kamatnu stopu koja se primjenjuje na ugovor kojeg je sam strana, ostavilo mogućnost da utječe na visinu obveze dužnika i da stoga poveća prihode koje ostvaruje na temelju tog ugovora. Tužitelj iz glavnog postupka tvrdi da je u takvim okolnostima obvezan snositi cjelokupan rizik povezan s promjenjivošću kamatne stope, dok se vjerovniku pogoduje „skrivenom maržom”.
108
Uvodno valja istaknuti da, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 81. ove presude, odgovor na treće pitanje, koje se odnosi na ocjenu moguće nepoštenosti odredbe kao što je osporavana odredba ugovora o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku, pretpostavlja da iz prethodne ocjene suda koji je uputio zahtjev proizlazi da zahtjev transparentnosti propisan člankom 4. stavkom 2. Direktive 93/13 nije poštovan u pogledu te odredbe.
109
U tom kontekstu valja naglasiti da, iako je moguće nepoštovanje tog zahtjeva transparentnosti jedan od elemenata koje treba uzeti u obzir u okviru ocjene nepoštenosti ugovorne odredbe, iz članka 4. stavka 2. Direktive 93/13 ipak proizlazi da povreda navedenog zahtjeva sama po sebi ne znači da je ta odredba nepoštena (vidjeti u tom smislu presudu od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 66. i navedenu sudsku praksu).
110
Isto vrijedi i kada takva povreda proizlazi iz kršenja obveze koju prodavatelj robe ili pružatelj usluga ima na temelju propisa Unije koji nisu Direktiva 93/13, kao što bi to mogao biti slučaj, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, u pogledu obveza pružanja informacija koje vjerovnik ima na temelju Direktive 2014/17.
111
S obzirom na navedeno, treba podsjetiti na to da se, na temelju članka 3. stavka 1. Direktive 93/13, ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama strana, proizišlih iz ugovora.
112
U okviru ocjene koju nacionalni sud treba provesti na temelju te odredbe, na njemu je da, s obzirom na sve okolnosti slučaja, ispita, kao prvo, moguće nepoštovanje zahtjeva dobre vjere i kao drugo, postojanje eventualne znatnije neravnoteže na štetu potrošača, u smislu navedene odredbe (presuda od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 63. i navedena sudska praksa).
113
S jedne strane, kad je riječ o tomu u kojim je okolnostima ta neravnoteža nastala „u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri”, nacionalni sud treba, vodeći računa o uvodnoj izjavi 16. Direktive 93/13, provjeriti može li prodavatelj robe ili pružatelj usluga, kada na pošten i pravičan način posluje s potrošačem, razumno očekivati da će ovaj prihvatiti takvu ugovornu odredbu prilikom pojedinačnih pregovora (presude od 14. ožujka 2013., Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, t. 69. i od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 64. i navedena sudska praksa).
114
S druge strane, kako bi se utvrdilo stvara li neka odredba na štetu potrošača „znatniju neravnotežu” u pravima i obvezama strana proizišlima iz ugovora, osobito valja voditi računa o pravilima nacionalnog prava koja se primjenjuju u slučaju da se strane o tomu nisu dogovorile, kako bi se procijenilo stavlja li taj ugovor i, ako je to slučaj, u kojoj mjeri, potrošača u nepovoljniji pravni položaj od onog predviđenog tim pravilima (vidjeti u tom pogledu presudu od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 65. i navedenu sudsku praksu).
115
Nastavno na tu sudsku praksu, valja smatrati da, kada je za određenu vrstu ugovora ugovorni element uređen unutar sveobuhvatnog pravnog okvira, potrošač se u načelu ne može staviti u nepovoljnu situaciju u pogledu tog elementa kada je on određen u ugovoru na način koji je u skladu sa zahtjevima takvog okvira. Naime, po analogiji s ratio legis članka 1. stavka 2. Direktive 93/13, legitimno je pretpostaviti da je tim okvirom zakonodavac u pogledu navedenog elementa uspostavio ravnotežu između svih prava i obveza strana ugovora te vrste.
116
Osim toga, iz točke 74. ove presude proizlazi da nije važno je li takav pravni okvir utvrđen pravilima nacionalnog prava ili uredbom koju je donio zakonodavac Unije.
117
U ovom se slučaju ističe nepoštenost osporavane odredbe ugovora o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku, koja se odnosi na promjenjivu kamatnu stopu, zbog toga što se ulazni podaci koji služe za utvrđivanje uzastopnih vrijednosti ugovornog referentnog indeksa u biti sastoje od ponuda predstavljenih na međubankovnom tržištu o kojem je riječ, ali koje ne odgovaraju stvarnim transakcijama, i što te podatke administratoru tog indeksa dostavlja grupa banaka, koje se same mogu koristiti navedenim indeksom u ugovorima koje sklapaju s potrošačima.
118
U tom pogledu valja istaknuti da se, u skladu s člankom 2. Uredbe 2016/1011, tom uredbom uređuje kako pružanje referentnih vrijednosti od strane njihovih administratora tako i pružanje ulaznih podataka koji služe kao osnova za te indekse od strane njihovih doprinositelja te upotreba takvih indeksa.
119
Kao prvo, kad je riječ o pružanju referentnih vrijednosti, člankom 27. Uredbe 2016/1011 predviđa se da je administrator takve referentne vrijednosti dužan objaviti izjavu u kojoj su navedena njezina bitna obilježja, kao što je to navedeno u točki 99. ove presude.
120
Osim toga, člancima 12. i 13. Uredbe 2016/1011 utvrđuju se zahtjevi u pogledu dosljednosti i transparentnosti metodologije, kojom se treba omogućiti točno i pouzdano utvrđivanje referentne vrijednosti.
121
Usto, člancima 4. do 7. te uredbe propisani su konkretni zahtjevi u vezi s upravljanjem i sukobom interesa, nadzorom svih aspekata pružanja referentnih vrijednosti, kontrole usklađenosti s Uredbom 2016/1011 i poštovanja metodologije.
122
Kao drugo, kad je riječ o pružanju ulaznih podataka, uz odredbe članka 27. Uredbe 2016/1011 koje se odnose na pravila kojima se uređuje postupanje doprinositelja pri korištenju svojim diskrecijskim pravom kao i postupanje u pogledu pogrešaka kojima su zahvaćeni ulazni podaci, navedeno u točki 119. ove presude, tom se uredbom u njezinu članku 11. utvrđuju zahtjevi u pogledu reprezentativnosti, cjelovitosti, točnosti, kontrole i potvrđivanja valjanosti tih podataka te u članku 14., obveza administratora da uspostave djelotvornu kontrolu, osobito u pogledu cjelovitosti ulaznih podataka i postupanja doprinositelja, kako bi utvrdio i nadležnom nacionalnom tijelu prijavio moguće manipulacije ili pokušaje manipulacije.
123
Osim toga, u skladu s člankom 15. Uredbe 2016/1011, administrator referentne vrijednosti, pod nadzorom nacionalnog nadležnog tijela, treba izraditi kodeks ponašanja koji je obvezujući za doprinositelje i kojim se osigurava da ga doprinositelji u svakom trenutku poštuju. Taj kodeks ponašanja sadržava, među ostalim, zahtjeve nužne za poštovanje članaka 11. i 14. te uredbe, za potpunost ulaznih podataka i kontrole koje moraju uvesti svi doprinositelji u pogledu pružanja ulaznih podataka, osobito u pogledu politike o primjeni diskrecijskog prava pri pružanju tih podataka i upravljanju sukobima interesa. Usto, člankom 16. navedene uredbe za nadzirane doprinositelje, u smislu njezina članka 3. stavka 1. točke 10., propisani su stroži zahtjevi u području sukoba interesa, diskrecijskog prava, integriteta, točnosti i pouzdanosti ulaznih podataka kao i u pogledu kontrola.
124
Također valja naglasiti da se poštovanje svih zahtjeva navedenih u točkama 119. do 123. ove presude osigurava putem sustava a priori kontrole i nadzora, čija je provedba povjerena osobito nadležnim nacionalnim tijelima, koja pri izvršavanju svojih zadaća raspolažu širokim ovlastima navedenima u članku 41. Uredbe 2016/1011, a koja na temelju njezina članka 42. uključuju ovlast izricanja administrativnih sankcija u slučaju povrede, među ostalim, članaka iz tih točaka ove presude ili u slučaju nesuradnje ili nepoštovanja istrage, nadzora ili zahtjeva tih tijela.
125
Štoviše, dionici mogu pokrenuti mehanizam za podnošenje pritužbi koji je predviđen i uređen člankom 9. Uredbe 2016/1011 kako bi osporili, među ostalim, to je li određeno utvrđivanje referentne vrijednosti reprezentativno u odnosu na tržišnu vrijednost.
126
Kao treće i posljednje, kad je riječ o upotrebi referentnih vrijednosti, člankom 29. Uredbe 2016/1011 izričito se dopušta nadziranim subjektima, u smislu njezina članka 3. stavka 1. točke 17., a da se pritom ne isključuju nadzirani doprinositelji, u smislu točke 10. tog članka 3. stavka 1., da u Uniji upotrebljavaju referentnu vrijednost koju pruža administrator smješten u Uniji i upisan u registar koji vodi ESMA. Osim toga, s obzirom na prirodu referentne kamatne stope, kako je definirana u točki 22. navedenog članka 3. stavka 1., takva se stopa nužno treba utvrditi na temelju podataka koje dostavljaju banke, koje i same koriste te podatke s obzirom na prirodu svoje djelatnosti.
127
Usto, s obzirom na pravila za administratore referentnih vrijednosti u pogledu pouzdanosti tih vrijednosti te na obvezu tih administratora, kao i doprinositelja, da osiguraju cjelovitost ulaznih podataka i, općenitije, pouzdanost mjerenja gospodarske stvarnosti koja se takvom vrijednošću treba mjeriti, pod nadzorom nadležnih nacionalnih tijela, ne može se smatrati da je jedna od banaka doprinositeljica, među drugima, u poziciji da sama provodi odlučujući utjecaj na vrijednost referentne kamatne stope, osobito ako je ta stopa relevantna za nacionalno tržište.
128
Stoga je očito da Uredba 2016/1011 sadržava skup odredbi kojima se detaljno uređuje pružanje referentnih vrijednosti, pružanje ulaznih podataka koji služe za utvrđivanje tih vrijednosti, osobito u pogledu prirode tih podataka i njihove pouzdanosti te upotrebe navedenih vrijednosti. Osim toga, iz preambule te uredbe i nekoliko odredaba navedene uredbe, a osobito iz njezinih uvodnih izjava 1., 5., 6., 8., 17., 22. i 71. te njezinih članaka 1., 9. i 13., kao i odredbi njezine glave IV., proizlazi da je cilj intervencije zakonodavca Unije bio osigurati ravnotežu između općeg interesa povezanog s potrebom raspolaganja takvim vrijednostima, osobito za sklapanje financijskih ugovora kao što su ugovori o hipotekarnom kreditu, i interesa potrošača da raspolažu jamstvima u pogledu cjelovitosti i transparentnosti tih vrijednosti, osobito uzimajući u obzir rizike sukoba interesa i manipulacije koji mogu utjecati na njihovo pružanje.
129
Slijedom toga, upotreba referentne vrijednosti u ugovoru o hipotekarnom kreditu za koji se u trenutku sklapanja tog ugovora može smatrati da je u skladu sa zahtjevima okvira utvrđenog Uredbom 2016/1011, osobito što se tiče njezine metodologije, s obzirom na nadzor predviđen tom uredbom, u načelu nije takve prirode da može sama po sebi stvoriti, na štetu potrošača, znatniju neravnotežu u pravima i obvezama strana, neovisno o činjenici da je vjerovnik jedna od banaka koje dostavljaju ulazne podatke koje je administrator te vrijednosti upotrijebio pri utvrđivanju njezinih uzastopnih vrijednosti.
130
Stoga u takvim okolnostima taj vjerovnik nije dužan, osim obveza informiranja koje ima na temelju Direktive 2014/17, obavijestiti dužnika o tomu da se, u skladu s metodologijom ugovorne referentne vrijednosti, ona može utvrditi na temelju ulaznih podataka koji ne odgovaraju stvarnim transakcijama, nego ponudama predstavljenima na tržištu o kojem je riječ ili da je navedeni vjerovnik jedna od banaka koje doprinose utvrđivanju te vrijednosti.
131
Što se tiče cjelovite ocjene osporavane odredbe ugovora o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku, valja podsjetiti na to da kad je riječ o mogućoj nepoštenosti odredbe koja se odnosi na izračun kamata iz ugovora o kreditu, bitno je usporediti način izračuna stope redovnih kamata utvrđen tom odredbom i stvarnu visinu te stope koja iz njega proizlazi s uobičajenim načinima izračuna i zakonskom kamatnom stopom kao i kamatnim stopama na tržištu na dan sklapanja predmetnog ugovora o kreditu za kredit čiji su iznos i trajanje istovjetni onima iz tog ugovora o kreditu (vidjeti u tom smislu presudu od 13. srpnja 2023., Banco Santander (Upućivanje na službeni indeks), C‑265/22, EU:C:2023:578, t. 65. i navedenu sudsku praksu).
132
U ovom slučaju, razmatranja suda koji je uputio zahtjev u pogledu prirode i visine kamatnih stopa općenito utvrđenih na tržištu hipotekarnih kredita u Poljskoj kao i visine referentne vrijednosti WIBOR 6M s obzirom na visinu drugih sličnih indeksa u vrijeme sklapanja ugovora o kreditu o kojem je riječ u glavnom postupku stoga su relevantni elementi u okviru ocjene osporavane odredbe tog ugovora o kreditu, promatrane u cijelosti, s obzirom na članak 3. stavak 1. Direktive 93/13.
133
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 3. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da, kada se odredbom ugovora o hipotekarnom kreditu utvrđuje promjenjiva kamatna stopa koja se temelji na referentnoj vrijednosti u smislu Uredbe 2016/1011, s jedne strane, činjenica da potrošač nije obaviješten o određenim posebnostima ugovorne referentne vrijednosti, osobito o tomu da se njezinom metodologijom predviđa upotreba ulaznih podataka koji nužno ne odgovaraju stvarnim transakcijama i tomu da je vjerovnik jedna od banaka koje doprinose utvrđivanju te vrijednosti i, s druge strane, te posebnosti po svojoj prirodi nisu takve da tu odredbu čine nepoštenom, pod uvjetom da se može smatrati da je navedena vrijednost u skladu s tom uredbom u trenutku sklapanja tog ugovora.
Četvrto pitanje
134
U svojem zahtjevu za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev naveo je da ne namjerava nadzirati ocjenu nadležnog nacionalnog tijela prema kojoj je referentna vrijednost WIBOR u skladu s Uredbom 2016/1011. U tim okolnostima, uzimajući u obzir odgovor na treće pitanje, na četvrto pitanje nije potrebno odgovoriti.
Troškovi
135
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:
1.
Članak 1. stavak 2. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima
treba tumačiti na način da:
odredba ugovora o hipotekarnom kreditu – kojom se određuje promjenjiva kamatna stopa koja se temelji na referentnoj vrijednosti u smislu Uredbe (EU) 2016/1011 Europskog parlamenta i Vijeća od 8. lipnja 2016. o indeksima koji se upotrebljavaju kao referentne vrijednosti u financijskim instrumentima i financijskim ugovorima ili za mjerenje uspješnosti investicijskih fondova i o izmjeni direktiva 2008/48/EZ i 2014/17/EU te Uredbe (EU) br. 596/2014 i na fiksnoj marži – nije obuhvaćena iznimkom koja je u njemu predviđena, ako se zakonskim ili regulatornim odredbama primjenjivima na takvu odredbu utvrđuje samo opći okvir za utvrđivanje kamatne stope takvih ugovora, ostavljajući pritom prodavatelju robe ili pružatelju usluga mogućnost utvrđivanja ugovorne referentne vrijednosti ili fiksne marže koja se može dodati vrijednosti tog indeksa.
2.
Članak 4. stavak 2. Direktive 93/13
treba tumačiti na način da:
kada ugovor o hipotekarnom kreditu koji se odnosi na stambenu nekretninu sadržava odredbu kojom se utvrđuje promjenjiva kamatna stopa koja se temelji na referentnoj vrijednosti u smislu Uredbe 2016/1011, zahtjev transparentnosti koji proizlazi iz te odredbe ne nameće vjerovniku određene posebne obveze informiranja u pogledu metodologije tog indeksa. Činjenica da je vjerovnik poštovao sve obveze informiranja koje mu se Direktivom 2014/17/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 4. veljače 2014. o ugovorima o potrošačkim kreditima koji se odnose na stambene nekretnine i o izmjeni direktiva 2008/48/EZ i 2013/36/EU i Uredbe (EU) br. 1093/2010, kako je izmijenjena Uredbom (EU) 2016/1011, nameću u pogledu takve odredbe i da, ako je dao dodatne informacije, nije dostavio podatke koji bi dali iskrivljenu sliku navedenog indeksa može dokazati da je taj vjerovnik ispunio taj zahtjev transparentnosti u pogledu te odredbe.
3.
Članak 3. stavak 1. Direktive 93/13
treba tumačiti na način da:
kada se odredbom ugovora o hipotekarnom kreditu utvrđuje promjenjiva kamatna stopa koja se temelji na referentnoj vrijednosti u smislu Uredbe 2016/1011, s jedne strane, činjenica da potrošač nije obaviješten o određenim posebnostima ugovorne referentne vrijednosti, osobito o tomu da se njezinom metodologijom predviđa upotreba ulaznih podataka koji nužno ne odgovaraju stvarnim transakcijama i tomu da je vjerovnik jedna od banaka koje doprinose utvrđivanju te vrijednosti i, s druge strane, te posebnosti po svojoj prirodi nisu takve da tu odredbu čine nepoštenom, pod uvjetom da se može smatrati da je navedena vrijednost u skladu s tom uredbom u trenutku sklapanja tog ugovora.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: poljski