62020TJ0069
PRESUDA OPĆEG SUDA (sedmo prošireno vijeće)
13. studenoga 2024. (
*1
)
„Tržišno natjecanje – Koncentracije – Njemačka tržišta televizijskih usluga i telekomunikacijskih usluga – Odluka kojom se koncentracija proglašava spojivom s unutarnjim tržištem i Sporazumom o EGP‑u – Obveze – Ocjena horizontalnih i vertikalnih učinaka koncentracije – Odnos tržišnog natjecanja između sudionika koncentracije – Promjena specifična za koncentraciju – Očita pogreška u ocjeni”
U predmetu T‑69/20,
Tele Columbus AG, sa sjedištem u Berlinu (Njemačka), koji zastupaju C. Wagner i J. Hackl, odvjetnici,
tužitelj,
protiv
Europske komisije, koju zastupaju G. Conte, A. Keidel, J. Szczodrowski i C. Vollrath, u svojstvu agenata,
tuženik,
koju podupire
Vodafone Group plc, sa sjedištem u Newburyju (Ujedinjena Kraljevina), koji zastupaju V. Vollmann, solicitor, C. Jeffs, A. Chadd i D. Seeliger, odvjetnici,
intervenijent,
OPĆI SUD (sedmo prošireno vijeće),
u sastavu: M. van der Woude, predsjednik, R. da Silva Passos (izvjestitelj), I. Reine, L. Truchot i M. Sampol Pucurull, suci,
tajnik: S. Jund, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
nakon rasprave održane 22. rujna 2023.,
donosi sljedeću
Presudu (
1
)
1
Svojom tužbom na temelju članka 263. UFEU‑a, tužitelj, društvo Tele Columbus AG zahtijeva poništenje Odluke Komisije C(2019) 5187 final od 18. srpnja 2019. kojom se spojivom s unutarnjim tržištem i Sporazumom o EGP‑u proglašava koncentracija usmjerena na stjecanje određene imovine društva Liberty Global plc od strane društva Vodafone Group plc (predmet COMP/M.8864- Vodafone/Certain Liberty Global Assets) (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
[omissis]
II. Postupak i zahtjevi stranaka
[omissis]
48
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi pobijanu odluku;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
49
Komisija i društvo Vodafone od Općeg suda zahtijevaju da:
–
odbije tužbu;
–
tužitelju naloži snošenje troškova.
III. O pravu
[omissis]
B.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na očitim pogreškama u ocjeni i postupovnim nepravilnostima u okviru ispitivanja nekoordiniranih horizontalnih učinaka na tržištu višestambenih zgrada (u daljnjem tekstu: MDU tržište)
[omissis]
2. Prvi dio, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni koja utječe na ocjenu postojanja izravnog tržišnog natjecanja između stranaka koncentracije
[omissis]
82
U tom pogledu valja pojasniti da izravno tržišno natjecanje među poduzetnicima postoji ako se oni natječu za iste korisnike.
83
U ovom slučaju nije sporno da se kabelske mreže sudionikâ koncentracije ne preklapaju i da, u stvarnosti, kada MDU korisnik želi sklopiti ugovor s pružateljem televizijskih signala, on u načelu jedino može odabrati između sudionika koncentracije u kabelskom području u kojem se nalazi nekretnina koju treba priključiti i jednog od njegovih konkurenata, kao što je tužitelj. Je li MDU tržište, prije koncentracije, bilo nacionalno ili je bilo ograničeno na kabelsko područje sudionika koncentracije ne čini razliku jer u obama slučajevima to utvrđenje vrijedi.
84
Iz toga proizlazi da se društvo Unitymedia ne može valjano kvalificirati kao „alternativni pružatelj” za stambena društva na MDU tržištu, kojega bi koncentracija uklonila, kao što to tvrdi tužitelj. Iz prethodno navedenog također proizlazi da proizvodi koje su sudionici koncentracije stavili na tržište, u praksi, nisu bili konkurenti, i to neovisno o zemljopisnom razgraničenju MDU tržišta, tako da se prvi dio ovog tužbenog razloga ne može prihvatiti.
85
Drugi argumenti koje je istaknuo tužitelj ne dokazuju suprotno.
86
Najprije, što se tiče tužiteljeve tvrdnje prema kojoj se djelatnosti sudionika koncentracije preklapaju, valja naglasiti da, iako ne postoji nikakvo preklapanje između kabelskih mreža društava Vodafone i Unitymedia, što tužitelj ne dovodi u pitanje, točno je da je Komisija u pobijanoj odluci utvrdila da ipak postoje određena preklapanja između njihovih djelatnosti s obzirom na to da su, u tom slučaju, ti operatori kupovali posredničke usluge prijenosa televizijskog signala od drugog sudionika ili od drugog mrežnog operatora 3. razine kako bi mogli doći do dotičnih MDU korisnika.
87
Valja, međutim, istaknuti da tužitelj, iako osporava njihovu zanemarivost, ne dovodi u pitanje brojke koje je Komisija kao takve otkrila tijekom postupka pred Općim sudom u vezi s ugovorima koje su sudionici koncentracije sklopili izvan svojih kabelskih područja i brojem dotičnih korisnika. U tom pogledu valja istaknuti da te brojke pokazuju da su ti ugovori predstavljali vrlo ograničen broj MDU korisnika u pogledu priključenih kućanstava i tržišni udjel koji je, s obzirom na to da je bio manji od 1 %, tako zanemariv da nije mogao predstavljati preostalo tržišno natjecanje koje treba zaštititi.
88
Nadalje, što se tiče tužiteljeve tvrdnje prema kojoj bi se poslovna strategija sudionika koncentracije mogla razvijati, tako da oni mogu odlučiti proširiti djelatnosti izvan svojih kabelskih područja, valja utvrditi da se takva tvrdnja odnosi na postojanje potencijalnog tržišnog natjecanja, a ne na navodno postojeće izravno tržišno natjecanje, što ga čini bespredmetnim u okviru prvog dijela ovog tužbenog razloga.
89
Isto vrijedi i u pogledu tužiteljeve tvrdnje prema kojoj su kumulirani tržišni udjeli i vrijednost indeksa Herfindahl‑Hirschman na MDU tržištu, koji je definiran kao nacionalno mjerilo, bili vrlo visoki, s obzirom na to da cilj tih podataka nije dokazati postojanje izravnog tržišnog natjecanja između dvaju sudionika koncentracije prije nje. Što se tiče konkretno indeksa Herfindahl‑Hirschman, koji je jednak zbroju kvadrata tržišnih udjela svakog od poduzetnika prisutnih na tržištu, valja utvrditi da se on koristi za mjerenje stupnjeva koncentracije na tržištu i da je mogao dati prvu naznaku konkurentskih pritisaka koji bi se izvršavali nakon koncentracije (vidjeti u tom smislu presudu od 7. lipnja 2013., Spar Österreichische Warenhandels/Komisija, T‑405/08, neobjavljenu, EU:T:2013:306, t. 65.).
90
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da tužitelj ne dokazuje da je Komisija u pobijanoj odluci, očito pogrešno, smatrala da sudionici koncentracije nisu bili izravni konkurenti prije koncentracije. Stoga prvi dio ovog tužbenog razloga treba odbiti.
3. Četvrti dio, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni koja utječe na ocjenu postojanja neizravnog tržišnog natjecanja između sudionika koncentracije
[omissis]
103
Uvodno valja pojasniti da se poduzetnici koji ne sudjeluju u izravnom tržišnom natjecanju ipak mogu nalaziti u odnosu neizravnog tržišnog natjecanja, posebno kada su podložni sličnim konkurentskim pritiscima od strane drugih poduzetnika s kojima se svaki od njih izravno natječe ili kada drugi čimbenici, kao što su zahtjevi koje nameću korisnici, na usporediv način ograničavaju njihovu mogućnost određivanja cijena i poslovnih uvjeta.
104
U tom pogledu valja primijetiti da je tužiteljeva argumentacija – koja je, u biti, opisana u točkama 98. do 101. ove presude – visoke razine općenitosti, nije potkrijepljena nijednim dokazom te se temelji na nejasnim tvrdnjama, što ne može biti dovoljno da dovede u pitanje Komisijine ocjene. Jedini je konkretan argument onaj koji se temelji na cijenama i obilježjima ponuda u paketu za internet i telefon. S obzirom na to da se odnose na druga tržišta, cijene i obilježja ponuda koje navodi tužitelj nisu relevantni za ocjenu postojanja neizravnog tržišnog natjecanja na MDU tržištu, koje se odnosi na prijenos televizijskog signala.
105
Nadalje, iz pobijane odluke proizlazi (vidjeti osobito uvodnu izjavu 697. pobijane odluke), a tužitelj to ne osporava, da su brojni ugovori s MDU korisnicima rezultat pregovora, nadmetanja ili službenih postupaka javne nabave, koji su u načelu tajni. Ugovori koje su sudionici koncentracije sklopili sa svojim MDU korisnicima stoga nisu tipski ugovori, na čije bi uvjete moglo utjecati ono što nudi druga strana u svojem kabelskom području ili određeni subjekti koji djeluju na nacionalnoj razini, suprotno tužiteljevoj tvrdnji.
106
Također valja istaknuti da je Komisija, u pobijanoj odluci, objasnila, s jedne strane, da ispitivanje internih dokumenata sudionika koncentracije nije pružilo nijedan element koji upućuje na to da su navedeni sudionici uzeli u obzir njihove odredbe i uvjete tijekom njihovih pregovora u vezi s MDU ugovorima i, s druge strane, da su sudionici koncentracije podnijeli uvjerljive dokaze kako bi osporili usklađivanje MDU ugovora s čitavim njemačkim državnim područjem. Činjenica da tužitelj ne smatra da su takva utvrđenja „vjerojatna” nije dovoljna da bi ih se dovelo u pitanje.
107
Slijedom toga, tužitelj nije dokazao da je Komisija, očito pogrešno, u pobijanoj odluci zaključila da sudionici koncentracije nisu bili neizravni konkurenti.
108
Budući da tužitelj nije dokazao da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni kada je smatrala da koncentracija neće dovesti do gubitka bilo kakvog neizravnog tržišnog natjecanja, ovaj prigovor treba odbiti a da nije potrebno ocijeniti je li ona pogriješila time što je smatrala da neizravno tržišno natjecanje treba biti osobito jako ili da je nužan sustavni prijenos uvjeta.
109
Četvrti dio ovog tužbenog razloga stoga treba odbiti.
4. Treći dio, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni i povredi prava na saslušanje i načela dobre uprave koja utječe na ocjenu postojanja potencijalnog tržišnog natjecanja između sudionika koncentracije
[omissis]
b) Očita pogreška u ocjeni koju je počinila Komisija jer se isključivo oslonila na kriterije subjektivnog ulaganja i interne dokumente sudionika koncentracije
[omissis]
139
U tom pogledu, kao prvo, valja podsjetiti na to da se, u području kontrole koncentracija, prema ustaljenoj sudskoj praksi, ispitivanje uvjeta tržišnog natjecanja ne temelji samo na trenutačnom tržišnom natjecanju koje provode poduzetnici koji su već prisutni na predmetnom tržištu, nego i na potencijalnom tržišnom natjecanju, kako bi se saznalo postoje li, uzimajući u obzir strukturu tržišta te gospodarski i pravni kontekst kojim se uređuje njegovo funkcioniranje, stvarne i konkretne mogućnosti da se predmetni poduzetnici međusobno natječu ili da novi konkurent može ući na mjerodavno tržište i konkurirati etabliranim poduzetnicima (vidjeti presudu od 4. srpnja 2006., easyJet/Komisija, T‑177/04, EU:T:2006:187, t. 116. i navedenu sudsku praksu).
140
Kako bi se utvrdilo je li poduzetnik potencijalni konkurent na tržištu, Komisija mora utvrditi bi li, da nije bilo predmetne koncentracije, imao stvarne i konkretne mogućnosti da uđe na to tržište i natječe se s etabliranim poduzetnicima. Takav se zaključak ne smije temeljiti na pukoj pretpostavci, nego se mora potkrijepiti činjeničnim elementima ili analizom struktura mjerodavnog tržišta. Stoga se poduzetnika ne može smatrati potencijalnim konkurentom ako njegov ulazak na tržište ne odgovara ekonomski održivoj strategiji (vidjeti po analogiji presudu od 29. lipnja 2012., E.ON Ruhrgas i E.ON/Komisija, T‑360/09, EU:T:2012:332, t. 86. i navedenu sudsku praksu).
141
Osim toga, gospodarska održivost strategije ulaska na tržište ne može se izjednačiti s pukom isplativošću takve strategije. Ako bi to bio slučaj, sama teoretska sposobnost ulaska na tržište mogla bi se smatrati dovoljnom za utvrđivanje postojanja potencijalnog tržišnog natjecanja. Stoga Komisija može uzeti u obzir komercijalni ili gospodarski interes za ulazak na tržište poduzetnika čija se svojstva potencijalnog konkurenta analiziraju (vidjeti u tom smislu presude od 21. rujna 2005., EDP/Komisija, T‑87/05, EU:T:2005:333, t. 177., 185., 187., 188., 191. i 195 i od 4. srpnja 2006., easyJet/Komisija, T‑177/04, EU:T:2006:187, t. 123.) i, slijedom navedenog, oslanjati se na njegove kriterije ulaganja. Stoga Komisija ne može poduzetnika kvalificirati kao potencijalnog konkurenta na temelju općih i apstraktnih razmatranja a da pritom ne uzme u obzir komercijalne interese tog poduzetnika, njegovu kratkoročnu i srednjoročnu razvojnu strategiju i kriterije profitabilnosti koje je u tu svrhu odredio.
142
Iz toga slijedi da, kada Komisija utvrdi, kao prvo, da predmetni poduzetnik nije poduzeo nikakav korak kako bi ušao na tržište u dovoljno kratkom razdoblju izračunanom u svjetlu obilježja tržišta, kao drugo, da navedeni poduzetnik ne smatra da je za njega ekonomski razumno i zanimljivo ući na tržište i stoga, kao treće, da navedeni poduzetnik ne planira u znatnoj mjeri ući na tržište u budućnosti, ona može, a da pritom ne počini očitu pogrešku u ocjeni, zaključiti da predmetni poduzetnik nije potencijalni konkurent drugom sudioniku koncentracije. Takvo je utvrđenje dovoljno za odbijanje prvog tužiteljeva prigovora, prema kojem je Komisija u ovom slučaju zanemarila kriterije relevantne za ispitivanje potencijalnog tržišnog natjecanja oslanjajući se gotovo isključivo na subjektivne kriterije ulaganja i interne dokumente sudionika koncentracije.
143
Kao drugo, što se tiče tužiteljeve tvrdnje prema kojoj se Komisija nije mogla osloniti na kriterije ulaganja sudionika koncentracije, s obzirom na to da su se oni mogli izmijeniti u bilo kojem trenutku ili čak njima manipulirati, i da nisu odgovarali praksi sektora, valja podsjetiti na to da se gospodarska održivost strategije ulaska na tržište ne može izjednačiti s pukom isplativošću takve strategije i da se Komisija može osloniti na komercijalni ili gospodarski interes za ulazak na tržište poduzetnika čija se svojstva potencijalnog konkurenta analiziraju (vidjeti točke 140. i 141. ove presude) i, slijedom navedenog, na njegove kriterije ulaganja.
144
S druge strane, uzimajući u obzir zahtjev žurnog postupanja i strogih rokova koji se nalažu Komisiji u okviru postupka kontrole koncentracija, valja istaknuti da Komisija ne može biti dužna provesti provjere u pogledu svih informacija koje zaprimi ako nema naznaka koje upućuju na njihovu netočnost. Naime, iako Komisiji obveza savjesnog i nepristranog ispitivanja, u okviru takvog postupka, ne omogućuje uzimanje u obzir elemenata ili informacija koji se ne mogu smatrati istinitima, navedenim zahtjevom žurnog postupanja, ipak, se podrazumijeva da ona ne može sama, detaljno, provjeriti autentičnost i pouzdanost svih komunikacija koje su joj poslane, s obzirom na to da postupak kontrole koncentracija nužno, i u određenoj mjeri, počiva na povjerenju (presuda od 7. svibnja 2009., NVV i dr./Komisija, T‑151/05, EU:T:2009:144, t. 184.).
145
Nadalje, valja naglasiti da su propisima koji se primjenjuju na kontrolu koncentracija predviđene različite mjere za odvraćanje i kažnjavanje prijenosa netočnih ili obmanjujućih informacija. Naime, stranke koje prijavljuju koncentraciju podliježu, na temelju članka 4. stavka 1. i članka 6. stavka 2. Uredbe br. 802/2004, izričitoj obvezi da Komisiji istinito i potpuno dostave činjenice i okolnosti relevantne za odluku o sukladnosti, pri čemu je ta obveza sankcionirana člankom 14. Uredbe br. 139/2004. Osim toga, Komisija također može na temelju članka 6. stavka 3. točke (a) i članka 8. stavka 6. točke (a) Uredbe br. 139/2004 ukinuti odluku o sukladnosti ako se temelji na netočnim podacima za koje je odgovoran jedan od predmetnih poduzetnika ili ako je do nje došlo obmanom (presuda od 7. svibnja 2009., NVV i dr./Komisija, T‑151/05, EU:T:2009:144, t. 185.).
146
Naposljetku, valja utvrditi, s jedne strane, da osobito iz uvodne izjave 742. i bilješke na stranici 553. pobijane odluke proizlazi da je Komisija provjerila projekcije sudionika koncentracije, u okviru kojih su potonji ispitali profitabilnost, s obzirom na njihove kriterije ulaganja, nekoliko projekata uvođenja infrastrukture, te je smatrala da su njihovi rezultati bili dovoljno pouzdani i, s druge strane, da se Komisija nije oslonila samo na kriterije ulaganja sudionika koncentracije kako bi zaključila da među njima ne postoji potencijalno tržišno natjecanje, nego je osobito uzela u obzir činjenicu da, u praksi, ni društvo Vodafone ni društvo Unitymedia nikada nisu podvostručili kabelsku mrežu drugog sudionika i da su ti sudionici samo zanemarivo proširili svoju mrežu unutar vlastitog kabelskog područja, iako je takvo unutarnje proširenje bilo isplativije.
147
Taj drugi tužiteljev prigovor koji se odnosi na pouzdanost kriterija ulaganja sudionika koncentracije stoga se ne može prihvatiti.
148
Treće, s obzirom na odluku Komisije od 16. lipnja 2011. u predmetu M.5900 - LGI/KBW, koju navodi tužitelj, valja pojasniti da je Komisija, u toj odluci, uputila koncentraciju – koja joj je bila prijavljena i koja se odnosila na stjecanje društva KBW od strane društva LGI – nadležnim tijelima Savezne Republike Njemačke, u skladu s člankom 9. stavkom 3. točkom (b) Uredbe br. 139/2004, nakon što je utvrdila da su ispunjeni uvjeti za upućivanje na temelju članka 9. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 139/2004. U takvoj odluci o upućivanju Komisija ne odlučuje o sukladnosti koncentracije s unutarnjim tržištem (vidjeti u tom smislu presude od 3. travnja 2003., Royal Philips Electronics/Komisija, T‑119/02, EU:T:2003:101, t. 275., i od 30. rujna 2003., Cableuropa i dr./Komisija, T‑346/02 i T‑347/02, EU:T:2003:256, t. 52.). Naime, svrha ove vrste odluke nije odlučivanje o učincima koncentracije na mjerodavna tržišta koja su predmet upućivanja, već prijenos odgovornosti za to ispitivanje na nadležna nacionalna tijela koja to traže kako bi oni odlučivali u skladu sa svojim nacionalnim pravom tržišnog natjecanja (vidjeti, u tom smislu, presude od 3. travnja 2003., Royal Philips Electronics/Komisija, T‑119/02, EU:T:2003:101, t. 276., i od 30. rujna 2003., Cableuropa i dr./Komisija, T‑346/02 i T‑347/02, EU:T:2003:256, t. 53.).
149
Osim toga, Komisija u odluci o upućivanju ne može, a da time takav mehanizam ne liši njegova sadržaja, provesti ispitivanje spojivosti koncentracije na način da vezuje predmetna nacionalna tijela u pogledu merituma, nego mora samo provjeriti, nakon ispitivanja prima facie, prijeti li predmetna koncentracija, na temelju elemenata kojima raspolaže u trenutku ocjene osnovanosti zahtjeva za upućivanje predmeta, stvaranjem ili jačanjem vladajućeg položaja na predmetnim tržištima (vidjeti presudu od 30. rujna 2003., Cableuropa i dr./Komisija, T‑346/02 i T‑347/02, EU:T:2003:256, t. 217. i navedenu sudsku praksu).
150
Stoga valja smatrati da Komisija u odluci od 16. lipnja 2011. u predmetu M.5900 – LGI/KBW nije dala konačnu ocjenu o mogućem postojanju potencijalno konkurentskog odnosa između sudionika koncentracije. Ta je ocjena uostalom potvrđena hipotetskim formulama upotrijebljenima u toj odluci.
151
Osim toga, čak i pod pretpostavkom da je takva tužiteljeva tvrdnja u vezi s predmetom M.5900 – LGI/KBW točna, dovoljno je podsjetiti na to da Komisiju, u svakom slučaju, ne obvezuje njezina prethodna praksa. Naime, valja napomenuti da kada Komisija odlučuje o spojivosti koncentracije sa zajedničkim tržištem na temelju prijave i spisa koji se odnose na tu koncentraciju, tužitelj nema pravo dovoditi u pitanje njezina utvrđenja jer se ona razlikuju od onih prethodno donesenih u drugom predmetu na temelju različite prijave i različitih spisa, čak i pod pretpostavkom da su predmetna tržišta u dvama predmetima slična, pa čak i istovjetna (presude od 14. prosinca 2005., General Electric/Komisija, T‑210/01, EU:T:2005:456, t. 118. i od 13. svibnja 2015., Niki Luftfahrt/Komisija, T‑162/10, EU:T:2015:283, t. 142.).
152
Što se tiče odluka Saveznog ureda za zaštitu tržišnog natjecanja na koje se poziva tužitelj, treba napomenuti da, s obzirom na preciznu raspodjelu ovlasti na kojoj se temelji Uredba br. 139/2004, odluke nacionalnih tijela ne mogu obvezivati Komisiju u okviru postupaka kontrole koncentracija (vidjeti u tom smislu presude od 18. prosinca 2007., Cementbouw Handel & Industrie/Komisija, C‑202/06 P, EU:C:2007:814, t. 56. i od 7. svibnja 2009., NVV i dr./Komisija, T‑151/05, EU:T:2009:144, t. 139), posebno kada se tiču sudionika druge koncentracije i drugog razdoblja.
153
Iz prethodno navedenog proizlazi da Komisija nije počinila nikakvu očitu pogrešku u ocjeni time što je uzela u obzir kriterije ulaganja i interne dokumente sudionika koncentracije kako bi utvrdila treba li ih smatrati potencijalnim konkurentima.
c) Očita pogreška u ocjeni koju je počinila Komisija jer nije u dovoljnoj mjeri uzela u obzir druge elemente
[omissis]
160
U tom pogledu, što se tiče, kao prvo, mišljenja poduzetnika koji su već aktivni na predmetnom tržištu, izraženog tijekom istraživanja tržišta, valja naglasiti da ga Komisija ima pravo uzeti u obzir. Međutim, taj kriterij ne može biti odlučujući za ocjenu postojanja potencijalnog tržišnog natjecanja.
161
Naime, iako mišljenje konkurenata može predstavljati važan izvor informacija o predvidivom učinku koncentracije na tržište, ono ne može obvezivati Komisiju u njezinoj neovisnoj procjeni utjecaja koncentracije na to tržište (vidjeti u tom smislu presude od 25. ožujka 1999., Gencor/Komisija, T‑102/96, EU:T:1999:65, t. 290. i 291., i od 5. listopada 2020., HeidelbergCement i Schwenk Zement/Komisija, T‑380/17, EU:T:2020:471, t. 673 (neobjavljeno)).
162
U svakom slučaju, valja utvrditi da iz uvodnih izjava 727., 728., 752. i 753. pobijane odluke proizlazi da je Komisija doista uzela u obzir mišljenje konkurentskih operatora, jer iz tih uvodnih izjava proizlazi da je započela temeljito ispitivanje postojanja potencijalnog tržišnog natjecanja među sudionicima koncentracije, u pogledu primjedbi koje su oni iznijeli.
163
Što se tiče tužiteljeve tvrdnje prema kojoj su sudionici koncentracije već bili aktivni u kabelskom području drugoga, da je društvo Vodafone već vršilo ulaganja u kabelsko područje društva Unitymedia ili da su ti sudionici pratili njihove djelatnosti, valja istaknuti da se ti elementi odnose na navodno postojanje stvarnog izravnog ili neizravnog tržišnog natjecanja, zbog čega je takva tvrdnja bespredmetna u okviru ovog dijela tužbenog razloga koji se odnosi na potencijalno tržišno natjecanje. U svakom slučaju, iz ispitivanja prvog i drugog dijela u ovoj presudi proizlazi da Komisija nije počinila očitu pogrešku u ocjeni time što je u pobijanoj odluci mogla zaključiti da stranke koncentracije na tržištu MDU nisu bili ni izravni ni neizravni konkurenti.
164
Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da prvi tužiteljev prigovor treba odbiti.
165
Kao drugo, što se tiče tužiteljeve tvrdnje prema kojoj je Komisija, nakon što je utvrdila da manji operatori provode ulaganja izvan svojih područja pokrivenosti, trebala smatrati da i društva Vodafone i Unitymedia to mogu učiniti, valja utvrditi da je Komisija, u pobijanoj odluci, objasnila razloge zbog kojih te strategije nisu bile primjenjive na sudionike koncentracije.
166
Što se konkretno tiče tužiteljeva slučaja, dokazi izneseni u uvodnoj izjavi 744. točki (a) i uvodnim izjavama 797. do 799. pobijane odluke, koje tužitelj nije osporio kao takve, pokazuju da tužitelj nije stvarno proveo podvostručenje kabelske mreže u godinama koje su prethodile donošenju pobijane odluke. Konkretno, grafikon 20. naveden u uvodnoj izjavi 798. pobijane odluke pokazuje da se broj kućanstava povezanih s tužiteljevom mrežom nije znatno povećao između 2012. i 2018., osim zbog stjecanja prethodno postojeće imovine drugih društava.
167
Što se tiče društva Deutsche Telekom, iz uvodne izjave 744. točke (c) pobijane odluke i odgovora tog operatora koji se u njoj navodi proizlazi da je njegova situacija bila vrlo različita od one sudionika koncentracije, osobito zato što je društvo Deutsche Telekom već posjedovalo vrlo široku mrežu optičkih vlakana, i da se koristilo tom mrežom za pružanje usluga širokopojasnog pristupa putem digitalne pretplatničke tehnologije (Digital Subscriber Line, DSL), što tužitelj ni na koji način ne osporava. Stoga se društvo Deutsche Telekom, kako bi svoju ponudu MDU‑ovim korisnicima proširio na nova područja, mogao osloniti na vlastite vodove optičkih vlakana ili postojeće kanale te je u pravilu trebao izgraditi samo potrebne kratke dijelove mreže 3. razine.
168
Iz toga slijedi da se na temelju slučajeva podvostručavanja mreže koje su proveli ti operatori ne mogu dovesti u pitanje Komisijine ocjene o potencijalnom tržišnom natjecanju između sudionika koncentracije.
169
Slijedom toga, drugi tužiteljev prigovor treba odbiti.
170
Kao treće, što se tiče činjenice da Komisija nije uzela u obzir postojeću infrastrukturu društva Vodafone, osobito u kabelskom području društva Unitymedia, i činjenicu da su slični troškovi bili nužni za proširenje kabelske mreže, bilo unutar ili izvan kabelskog područja sudionika koncentracije, valja istaknuti da iz uvodne izjave 740. pobijane odluke proizlazi da su projekcije društva Vodafone, koje je Komisija provjerila, doista uzimale u obzir postojeće infrastrukture tog operatora kao i uvođenje 5G‑a, međutim, na temelju njih nije bilo dovoljno profitabilno podvostručavanje kabelske mreže.
171
Štoviše, valja istaknuti da je Komisija u uvodnoj izjavi 737. pobijane odluke utvrdila da podvostručavanje kabelske mreže općenito nije bilo privlačno društvu Vodafone, „osobito u odnosu na dodavanje novih kućanstava u njegovu vlastitu kabelsku mrežu koje je uključivalo manja ulaganja u infrastrukturu i pružalo veće mogućnosti prihoda zbog nepostojanja već postojećeg operatora”. Iz toga slijedi da je Komisija utvrdila da se podvostručavanje kabelske mreže izvan njezina područja pokazalo manje isplativim nego proširenje kabelske mreže na vlastitom području, što tužitelj ne osporava. U ovom slučaju, tužitelj samo tvrdi da su troškovi povezani s razvojem kabelskog operatora njegove mreže unutar njegova kabelskog područja bili slični onima nastalima proširenjem njegove kabelske mreže izvan njegova područja pokrivenosti, a da pritom uopće nije potkrijepio takvu tvrdnju i osobito ne osporavajući te elemente koje je iznijela Komisija.
172
S druge strane, valja utvrditi da je, u dvama odlomcima koje je objavila Komisija, na temelju rješenja od 30. ožujka 2023., uvodnih izjava 736. i 759. pobijane odluke, Komisija navela da je utvrdila da su sudionici koncentracije, tijekom posljednjih pet godina, samo zanemarivo proširili svoju mrežu unutar svojih odgovarajućih kabelskih područja ili u njihovoj blizini. To utvrđenje, koje tužitelj nije doveo u pitanje u svojim očitovanjima od 2. lipnja 2023., potvrđuje Komisijin zaključak prema kojem bi proširenje sudionika koncentracije u kabelsko područje drugog sudionika bilo malo vjerojatno u nedostatku koncentracije. Naime, iako su društva Vodafone i Unitymedia samo zanemarivo proširili svoju kabelsku mrežu unutar svojih kabelskih područja prije koncentracije, bilo je doista malo vjerojatno da svoje kabelske mreže proširuju izvan svojih područja, a osobito u onima drugog sudionika, s obzirom na to da je takvo proširenje bilo manje isplativo od proširenja unutar njihovih vlastitih kabelskih područja.
173
Slijedom toga, taj treći prigovor koji je istaknuo tužitelj ne može se prihvatiti.
174
Kao četvrto, što se tiče tužiteljeve tvrdnje prema kojoj Komisija nije uzela u obzir činjenicu da su se društva Vodafone i Unitymedia mogla natjecati na temelju sredstava koja nisu povezana s infrastrukturom, valja utvrditi da se, suprotno tužiteljevim tvrdnjama, Komisija nije ograničila na ispitivanje vjerojatnosti potencijalnog tržišnog natjecanja putem podvostručavanja kabelske mreže, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 745. pobijane odluke u pogledu društva Vodafone i uvodne izjave 763. u pogledu društva Unitymedia. Komisija je u tom kontekstu smatrala da je također malo vjerojatno da bi jedan sudionik ušao u kabelsko područje drugog sudionika sredstvima koja se ne temelje na infrastrukturi, poput, među ostalim, iznajmljenih vodova, satelitske infrastrukture ili mreža 4. razine, tako da se taj četvrti prigovor ne može prihvatiti.
175
U svakom slučaju, Komisija je pred Općim sudom objasnila, a da joj tužitelj nije proturječio, da iako je teoretski bilo moguće pružati usluge prijenosa televizijskih signala MDU korisnicima, bez korištenja vlastite infrastrukture 3. razine, nije bila riječ, u praksi, o mogućnosti koja je zanimljiva sa stajališta tržišnog natjecanja. U tom pogledu valja također istaknuti da je Komisija, u uvodnoj izjavi 820. pobijane odluke, na koju se tužitelj u više navrata pozivao u okviru ovog postupka, utvrdila da su operatori 4. razine, među kojima je i tužitelj, u potpunosti bili ovisni o volji stranaka da ponude usluge intermedijarnog prijenosa televizijskog signala pod konkurentnim uvjetima, što tužitelj ne osporava. Nadalje, u uvodnoj izjavi 1479. pobijane odluke, Komisija je istaknula da su operatori 4. razine sami objasnili da su bili aktivni u segmentu tržišne niše, dok su stambene udruge tvrdile da operatori 4. razine često ne ispunjavaju zahtjeve potrebne po pitanju razine usluge i da nisu bili u mogućnosti preuzeti nadogradnje mreže 3. razine, što tužitelj također ne osporava. Ti elementi potvrđuju Komisijino utvrđenje prema kojem je malo vjerojatno da bi sudionici koncentracije proširiti svoje djelatnosti u kabelskom području drugog sudionika oslanjajući se na sredstva koji se ne temelje na infrastrukturi.
176
Stoga valja odbiti četvrti prigovor na koji se poziva tužitelj.
[omissis]
e) Navodni prešutni sporazum između sudionika koncentracije
188
Tužitelj također ističe da, ako se sudionici koncentracije nisu natjecali i nikad nisu podvostručili svoje kabelske mreže, to je bilo zato što je među njima postojao implicitan ili prešutan sporazum. Prema tužiteljevu mišljenju, da je Komisija postupila pravilno, trebala je utvrditi da bi, u slučaju da ni društvo Vodafone ni društvo Unitymedia nisu proširili svoje djelatnosti na MDU tržište u kabelskom području drugoga, to bilo isključivo zbog takvog prešutnog sporazuma.
[omissis]
191
U tom pogledu valja napomenuti da se tužiteljeva kritika ne odnosi na koncentraciju ispitanu u pobijanoj odluci ni na njezine učinke na MDU tržište, nego se njome prije nastoji pokušati objasniti razlog zbog kojeg se sudionici te koncentracije prije nje nisu natjecali.
192
Valja istaknuti da se, kao što to proizlazi iz članka 21. stavka 1. Uredbe br. 139/2004, ta uredba primjenjuje samo na koncentracije definirane u članku 3. te uredbe, na koje se načelno ne primjenjuje Uredba Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.). Naprotiv, potonja uredba ostaje primjenjiva na ponašanja poduzetnika koja, ne predstavljajući koncentraciju u smislu Uredbe br. 139/2004, ipak mogu dovesti do koordinacije među poduzetnicima suprotne članku 101. UFEU‑a i koja su zbog toga podvrgnuta kontroli Komisije ili nacionalnih tijela za tržišno natjecanje (presuda od 7. rujna 2017., Austria Asphalt, C‑248/16, EU:C:2017:643, t. 32. i 33.).
193
Iz toga proizlazi da je tužiteljev prigovor koji se temelji na navodnom implicitnom ili prešutnom sporazumu između sudionika koncentracije prije nje bespredmetan, jer se ne odnosi na predmet pobijane odluke, odnosno na koncentraciju na koju se primjenjuje Uredba br. 139/2004, nego se više odnosi na prakse koje su potencijalno obuhvaćene područjem primjene članaka 101. ili 102. UFEU‑a i Uredbe br. 1/2003. Stoga, čak i da su tužiteljeve tvrdnje bile osnovane, to jest čak i da je prije koncentracije postojao implicitan ili prešutan sporazum između sudionika koncentracije kojim se objašnjava nepostojanje stvarnog ili potencijalnog tržišnog natjecanja između njih na MDU tržištu, kao što to tvrdi tužitelj, to ne bi omogućilo dovođenje u pitanje zaključka do kojeg je Komisija došla u pogledu tog tržišta, odnosno nepostojanja tržišnog natjecanja među sudionicima koncentracije, čije bi uklanjanje moglo dovesti do znatne prepreke učinkovitom tržišnom natjecanju (u daljnjem tekstu: ZPUTN).
194
U svakom slučaju, valja podsjetiti na to da je Komisija, u pobijanoj odluci, smatrala da tvrdnje trećih strana koje se temelje na prešutnom sporazumu među sudionicima koncentracije nisu bile potvrđene ispitivanjem internih dokumenata navedenih stranaka te su im proturječili dokazi koji su se nalazili u spisu o nedovoljnoj profitabilnosti podvostručavanja kabelskih mreža (vidjeti bilješke na stranici broj 534. i 566.). Argumenti koje je istaknuo tužitelj, a koji su svi već prethodno odbijeni u okviru ispitivanja ovog dijela, ne mogu dovesti u pitanje to Komisijino utvrđenje. Osim toga, upitan o pitanju prešutnog sporazuma između sudionika koncentracije na raspravi, tužitelj u tom pogledu nije bio u mogućnosti predočiti ni najmanji dokaz. Naposljetku, što se tiče dviju navedenih odluka Saveznog ureda za zaštitu tržišnog natjecanja, valja podsjetiti na to da one ne mogu obvezivati Komisiju, kao što je to navedeno u gornjoj točki 152. ove presude.
[omissis]
5. Drugi dio, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni i nedostatku u obrazloženju jer Komisija nije uzela u obzir veliko povećanje resursa subjekta nastalog koncentracijom
[omissis]
b) Očita pogreška u ocjeni
[omissis]
219
U tom pogledu valja istaknuti da se u članku 2. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 139/2004, među elementima koje treba uzeti u obzir prilikom ocjene je li koncentracija spojiva s unutarnjim tržištem, spominje gospodarska i financijska snaga.
220
Međutim, kako bi ocijenila spojivost koncentracije s unutarnjim tržištem, Komisija uzima u obzir skup elemenata poput strukture predmetnih tržišta, stvarnog ili potencijalnog tržišnog natjecanja poduzetnika, položaja kao i gospodarsku i financijsku snagu predmetnih poduzetnika, mogućnosti izbora dobavljača i korisnika, postojanje prepreka ulasku na tržište te razvoj ponude i potražnje (presuda od 15. veljače 2005., Komisija/Tetra Laval, C‑12/03 P, EU:C:2005:87, t. 125.). Na temelju samog utvrđenja povećanja sredstava poduzetnika nastalog koncentracijom ne može se zaključiti da je riječ o ZOUTN‑u.
221
Iz toga slijedi da okolnost da koncentracija između dvaju poduzetnika uzrokuje povećanje sredstava poduzetnika nastalog koncentracijom, čak i ako je dokazano, nije samo po sebi dovoljno da bi se navedena koncentracija proglasila nespojivom s unutarnjim tržištem. Naime, još valja dokazati da to povećanje sredstava dovodi do ZOUTN‑a.
222
U ovom slučaju, bez potrebe za rješavanjem pitanja je li povećanje sredstava bilo „svojstveno” za koncentraciju, tužitelj ne dokazuje kako je takvo povećanje moglo dovesti do ZOUTN‑a.
223
Time što dovodi do sinergija ili smanjenja troškova u korist subjekta koji iz nje nastaje, koncentracija nužno ne ograničava tržišno natjecanje. Osim toga, koncentracija ne dovodi automatski do ZOUTN‑a zato što stvara ili jača vladajući položaj ili zato što samo jedan poduzetnik u vladajućem položaju odlučuje o strategiji tržišnog natjecanja i politici cijena poduzetnika nastalog koncentracijom na cijelom državnom području. Naime, okolnost da bi koncentracija stvorila ili ojačala vladajući položaj nije sama po sebi dovoljna da bi se smatralo da je ta koncentracija nespojiva s unutarnjim tržištem, s obzirom na to da bitno ne ograničava učinkovito tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu ili njegovu znatnom dijelu (vidjeti u tom smislu i po analogiji, presudu od 20. listopada 2021., Polskie Linie Lotnicze LOT/Komisija, T‑296/18, EU:T:2021:724, t. 107.).
224
Osim toga, potrebno je naglasiti da Komisija može proglasiti neku koncentraciju nespojivom s unutarnjim tržištem samo ako utvrdi postojanje ZOUTN‑a koji je njezina izravna i neposredna posljedica. Takvo ograničavanje koje bi proizlazilo iz budućih odluka subjekta nastalog koncentracijom može se isključivo smatrati izravnom i neposrednom posljedicom koncentracije ako to buduće ponašanje postane moguće i gospodarski svrsishodno izmjenom značajki i ustrojstva tržišta obuhvaćenog koncentracijom (presuda od 11. prosinca 2013., Cisco Systems i Messagenet/Komisija, T‑79/12, EU:T:2013:635, t. 118.).
225
Međutim, u ovom je slučaju nesporno da su se i društvo Vodafone i društvo Unitymedia na MDU tržištu već nalazili u vladajućem položaju u njihovim kabelskim područjima prije koncentracije, zbog čega su oba već imala mogućnost da se, u znatnoj mjeri, ponašaju neovisno o svojim konkurentima i MDU korisnicima. Slijedom toga, čak i ako jest, kao što to tvrdi tužitelj, poduzetnik nastao koncentracijom – i ako je zahvaljujući povećanju svojih resursa mogao istisnuti svoje preostale konkurente primjenom, među ostalim, predatorskih cijena – valja utvrditi da je to već bio slučaj prije koncentracije i da to buduće ponašanje, stoga, nije bilo moguće i gospodarski opravdano izmjenom obilježja i strukture tržišta obuhvaćenog koncentracijom.
226
U svakom slučaju, ako bi poduzetnik koji je nastao koncentracijom uspostavio protutržišne prakse s ciljem istiskivanja preostalog tržišnog natjecanja na MDU tržištu, treće bi osobe mogle prijaviti takvu moguću zlouporabu nacionalnim tijelima nadležnima za zaštitu tržišnog natjecanja ili Komisiji, ne dovodeći u pitanje mogućnost da ta tijela postupaju po službenoj dužnosti, u skladu s člankom 5. i člankom 7. stavkom 1. Uredbe br. 1/2003 (vidjeti u tom smislu presudu od 13. svibnja 2015., Niki Luftfahrt/Komisija, T‑162/10, EU:T:2015:283, t. 250.).
227
Naposljetku, Komisija nije vezana ni odlukom Oberlandesgerichta Düsseldorf (Visoki zemaljski sud u Düsseldorfu) od 14. kolovoza 2013. ni vlastitom praksom odlučivanja.
228
Što se tiče odluke Oberlandesgerichta Düsseldorf (Visoki zemaljski sud u Düsseldorfu), valja osim toga utvrditi da je ona donesena 2013., dok je koncentracija prijavljena 2018. Međutim, telekomunikacijska se tržišta vrlo brzo mijenjaju. U tom kontekstu, protek pet godina također može opravdati neuzimanje u obzir te odluke. Također treba napomenuti da, s obzirom na preciznu raspodjelu ovlasti na kojoj se temelji Uredba br. 139/2004, odluke nacionalnih tijela ne mogu obvezivati Komisiju u okviru postupaka kontrole koncentracija (vidjeti u tom smislu presude od 18. prosinca 2007., Cementbouw Handel & Industrie/Komisija, C‑202/06 P, EU:C:2007:814, t. 56. i od 7. svibnja 2009., NVV i dr./Komisija, T‑151/05, EU:T:2009:144, t. 139.).
229
Što se tiče dosadašnje prakse odlučivanja Komisije, valja napomenuti da kada Komisija odlučuje o sukladnosti koncentracije s unutarnjim tržištem na temelju prijave i spisa koji se odnose na tu koncentraciju, tužitelj nema pravo dovoditi u pitanje njezina utvrđenja jer se ona razlikuju od onih prethodno donesenih u drugom predmetu na temelju različite prijave i različitih spisa, čak i pod pretpostavkom da su predmetna tržišta u dvama predmetima slična, pa čak i istovjetna (presude od 14. prosinca 2005., General Electric/Komisija, T‑210/01, EU:T:2005:456, t. 118. i od 13. svibnja 2015., Niki Luftfahrt/Komisija, T‑162/10, EU:T:2015:283, t. 142.).
230
Iz prethodno navedenog proizlazi da tužitelj ne dokazuje da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni time što nije zaključila da postoje neusklađeni horizontalni učinci na MDU tržištu zbog povećanja sredstava koje proizlazi iz koncentracije.
[omissis]
D.
Treći tužbeni razlog, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni i postupovnim nepravilnostima u okviru ispitivanja nekoordiniranih vertikalnih učinaka na posredničkom tržištu i MDU tržištu
[omissis]
3. Drugi dio, koji se temelji na očitim pogreškama u ocjeni
[omissis]
314
U tom pogledu valja utvrditi da iz točke 31. Smjernica za ocjenu nehorizontalnih koncentracija prema Uredbi Vijeća o kontroli koncentracija između poduzetnika (SL 2008., C 265, str. 6., u daljnjem tekstu: Smjernice o nehorizontalnim koncentracijama) proizlazi da do uskrate opskrbe dolazi kada je vjerojatno da će, nakon predmetne koncentracije, novi poduzetnik ograničiti pristup proizvodima ili uslugama koje bi pružao da navedena koncentracija nije provedena, osobito kada je vjerojatno da će taj poduzetnik povećati troškove svojih konkurenata koji se nalaze niže u lancu opskrbe, otežavajući im opskrbu resursima po cijenama i pod uvjetima koji su istovjetni onima koji bi prevladavali da te koncentracije nije bilo.
315
U skladu s točkom 32. Smjernica o nehorizontalnim koncentracijama, pri ocjenjivanju vjerojatnosti scenarija protutržišne uskrate opskrbe Komisija ispituje, kao prvo, bi li poduzetnik nastao koncentracijom imao, uslijed koncentracije, sposobnost znatno uskratiti pristup opskrbi, kao drugo, bi li on imao interes to učiniti, te, kao treće, bi li strategija uskrate imala značajan negativan utjecaj na silazno tržišno natjecanje.
316
Valja primijetiti da su ta tri uvjeta kumulativna, tako da je nepostojanje jednog od njih dovoljno da se isključi rizik od protutržišne uskrate opskrbe (presude od 23. svibnja 2019., KPN/Komisija, T‑370/17, EU:T:2019:354, t. 118. i 119. i od 27. siječnja 2021., KPN/Komisija, T‑691/18, neobjavljena, EU:T:2021:43, t. 111. i 112.). Osim toga, što se konkretnije tiče trećeg od tih uvjeta, valja istaknuti da, kako bi takav uvjet bio ispunjen, treba dokazati negativan utjecaj koji bi imao znatan utjecaj na silazno tržišno natjecanje, što proizlazi iz točke 32. Smjernica o nehorizontalnim koncentracijama.
317
Valja utvrditi da je Komisija, u pobijanoj odluci, unatoč nepostojanju nove vertikalne veze između uzlaznog posredničkog i silaznog MDU tržišta koje proizlazi iz koncentracije, u uvodnim izjavama 1476. do 1506. pobijane odluke, ispitala ta tri uvjeta, a da tužitelj nije kritizirao taj pristup.
318
U ovom slučaju, Opći sud smatra svrsishodnim započeti ispitivanjem argumenata koje je tužitelj iznio kako bi dokazao da je Komisija, u pobijanoj odluci očito pogrešno zaključila da treći od tih uvjeta nije ispunjen, odnosno njegov treći prigovor, ukratko prikazan u točki 312. ove presude.
319
U tom pogledu, valja utvrditi da, u tom okviru, tužitelj ne dovodi u pitanje više elemenata koji su naveli Komisiju na zaključak da eventualna strategija uskrate opskrbe u svakom slučaju ne bi imala značajan negativan utjecaj na silazno tržišno natjecanje.
320
Stoga tužitelj ne osporava da takva strategija nije utjecala na njegovu glavnu djelatnost, jer se ona odvijala izvan kabelskog područja društva Unitymedia. Osim toga, iako tužitelj osporava Komisijin zaključak prema kojem je on bio samo slabo aktivan u kabelskom području društva Unitymedia, on ipak ni na koji način ne potkrepljuje takvu tvrdnju i osobito ne dovodi u pitanje činjenicu da nije mogao sudjelovati u postupcima javne nabave koji su zahtijevali ažuriranja mreže 3. razine, po svojoj prirodi ograničeno, s obzirom na to da je [0 – 5] % njegova udjela u predmetnom tržištu i njegovo ograničeno sudjelovanje u postupcima javne nabave u kabelskom području društva Unitymedia.
321
Osim toga, nijedan od argumenata koje je iznio tužitelj nije osnovan.
322
Što se tiče, kao prvo, tužiteljeve tvrdnje prema kojoj je on izvršavao dostatan konkurentski pritisak na kabelsko područje društva Unitymedia, unatoč činjenici da je tamo samo preprodao njegov proizvod, valja utvrditi da takva tvrdnja nije popraćena dokazima na temelju kojih se mogu dovesti u pitanje objašnjenja iz uvodnih izjava 1501. i 1503. pobijane odluke, kako su navedena u točkama 283. i 284. ove presude.
323
Stoga tužitelj ni na koji način ne potkrepljuje svoju tvrdnju prema kojoj bi nestanak preprodavača, koji su u prošlosti bili uspješni u postupku javne nabave, imao znatan negativan utjecaj na tržišno natjecanje.
324
K tomu, valja utvrditi da, suprotno tužiteljevoj tvrdnji, nije u okviru postupka kontrole koncentracije osigurati jačanje tužitelja kao glavnog konkurenta sudionika koncentracije i glavnog izvora preostalog tržišnog natjecanja, tim više što tužitelj ne pojašnjava od čega se sastoji takvo pojačanje, ni iz koje pravne osnove ono treba proizlaziti.
325
Naposljetku, tužitelj se neosnovano poziva na činjenicu da je, što se tiče nekoordiniranih horizontalnih učinaka na tržištu fiksnog pristupa internetu, Komisija prihvatila korektivnu mjeru koja je isključivo usmjerena na preprodavače. Naime, kao što objašnjava Komisija, postoje znatne razlike između MDU tržišta i tržišta fiksnog pristupa internetu, zbog kojih je u slučaju potonjeg tržišta bilo potrebno poduzeti korektivne mjere. Naime, uvjeti tržišnog natjecanja na dvama tržištima bili su različiti (vidjeti uvodne izjave 391. i sljedeće točke, kao i uvodne izjave 700. i sljedeće pobijane odluke). U tom pogledu, na MDU tržištu, naglasak je bio prije svega stavljen na infrastrukturu koja se stavlja na raspolaganje (vidjeti uvodne izjave 107. i 699. pobijane odluke), a dobavljači četvrte razine tamo nisu vršili značajan konkurentski pritisak (vidjeti uvodne izjave 818. do 820. i 1478. do 1480. pobijane odluke). Suprotno tomu, društvo Vodafone izvršavalo je prije koncentracije znatan konkurentski pritisak na tržištu fiksnog pristupa internetu (vidjeti uvodne izjave 445. do 499., a posebno uvodnu izjavu 454. pobijane odluke) na način da je korektivna mjera bila nužna (vidjeti posebno uvodnu izjavu 1898. pobijane odluke).
326
Što se tiče, kao drugo, tužiteljeve tvrdnje prema kojoj se on samo privremeno oslonio na posredničke usluge prijenosa televizijskog signala koje pruža društvo Unitymedia do uvođenja vlastite mreže 3. razine, iz uvodne izjave 798. i iz slike 20. pobijane odluke, na koje Komisija upućuje u uvodnoj izjavi 1504. navedene odluke, proizlazi da se Komisijine ocjene temelje i na odgovoru na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku i na vlastitim brojkama koje je dostavio sam tužitelj. Dokazi izneseni u uvodnoj izjavi 744. točki (a) i uvodnim izjavama 797. do 799. pobijane odluke pokazuju da tužitelj nije stvarno poduzeo podvostručavanje kabelske mreže drugog operatora tijekom godina koje su prethodile donošenju pobijane odluke. Konkretno, grafikon 20. pobijane odluke, kao i u uvodnoj izjavi 798. navedene odluke, pokazuje da se broj kućanstava povezanih s tužiteljevom mrežom nije znatno povećao između 2012. i 2018., osim zbog stjecanja prethodno postojeće imovine drugih društava. Tužitelj se samo poziva na svoje vlastite izjave, ali ne podnosi nijedan dokaz koji bi proturječio zaključku prema kojem je on „u posljednjih nekoliko godina samo vrlo slabo razvio svoju infrastrukturu 3. razine”.
327
Iz toga slijedi da argumenti koje je istaknuo tužitelj ne dokazuju da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni, kada je smatrala da dokazi kojima je raspolagala dokazuju da slabljenje tužitelja na kabelskom području društva Unitymedia nema znatan negativan utjecaj na tržišno natjecanje na tržištu maloprodajne opskrbe MDU korisnicima.
328
Stoga, valja odbiti treći prigovor koji je tužitelj istaknuo u prilog drugom dijelu trećeg tužbenog razloga.
329
Uzimajući u obzir kumulativnu narav triju uvjeta koji se odnose na postojanje rizika od uskrate opskrbe, što tužitelj uostalom ne osporava, činjenica da tužitelj nije dokazao da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni smatrajući da treći od tih uvjeta nije ispunjen dovoljan je za otklanjanje takvog rizika od uskrate, a da još nije potrebno ispitati je li Komisija, očito pogrešno, smatrala da ni druga dva uvjeta nisu bila ispunjena. Slijedom toga, nije potrebno ispitati osnovanost prvog i drugog tužiteljeva prigovora u prilog drugom dijelu trećeg tužbenog razloga, koji se, u biti, odnose na ta prva dva uvjeta.
330
S obzirom na prethodno navedeno, valja odbiti treći tužbeni razlog, pri čemu nije potrebno ispitati je li tužitelj imao interes da se na njega pozove.
E.
Treći tužbeni razlog, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni i postupovnim nepravilnostima u okviru ispitivanja nekoordiniranih horizontalnih učinaka na tržištu otkupa televizijskih signala
[omissis]
2. Očita pogreška u ocjeni tužitelja
[omissis]
348
Što se tiče, kao prvo, prigovora Komisiji da se navodno ograničila na analizu određenih protutržišnih učinaka koji se odnose na zajamčene naknade ili na OTT usluge i HBBTV, tužitelj samo navodi određene tehničke funkcije i određene komercijalne aspekte koje je, prema njegovu mišljenju, Komisija trebala ispitati, ali ni na koji način ne objašnjava na koji bi način koncentracija mogla utjecati na njih, i konkretnije razloge zbog kojih, i način na koji bi, poduzetnik nastao koncentracijom imao mogućnost, a osobito interes, pogoršati te funkcije i komercijalne aspekte tijekom svojih pregovora s televizijskim kućama, zbog čega bi, osobito s obzirom na njihovu važnost, to moglo dovesti do bitnog ograničavanja učinkovitog tržišnog natjecanja na tržištu otkupa televizijskih signala i po čemu je takvo vjerojatno pogoršanje tih funkcija i komercijalnih aspekata svojstveno koncentraciji, što omogućuje da se odbije taj prvi prigovor.
349
U svakom slučaju, kao što to pravilno ističe Komisija, sama činjenica da Komisija nije provela sva ispitivanja koja tužitelj želi ili smatra korisnima, sama po sebi, ne opravdava poništenje pobijane odluke.
350
Što se tiče, kao drugo, tvrdnje prema kojoj Komisija nije uzela u obzir činjenicu da je subjekt nastao koncentracijom imao sposobnost i poticaj da uspostavi djelomičnu isključivost kako bi zabranio širenje sadržaja putem nekih svojih konkurenata, kao što je ona sama, valja utvrditi da je takva tvrdnja vrlo općenita i uopće nije potkrijepljena.
351
Osim toga, iako tužitelj tvrdi da bi subjekt nastao koncentracijom imao sposobnost i poticaj za uvođenje takve strategije djelomične isključivosti protiv nekih njegovih konkurenata, valja utvrditi da on čak ni ne pokušava dokazati da bi takva strategija imala znatan negativan utjecaj na silazno tržišno natjecanje, oslanjajući se primjerice na dokaze koji dokazuju da bi potencijalno veliki dio stambenih društava u pogledu tržišta MDU, ili njemačkih televizijskih gledatelja u pogledu SDU tržišta ‚bio spreman prijeći na ponudu subjekta nastalog koncentracijom iz jedinog razloga što određeni kanali ne bi bili ponuđeni od strane njihova trenutnog dobavljača. Kao što to proizlazi iz točaka 315. i 316. ove presude i sudske prakse koja se u njima navodi, tri uvjeta navedena u točki 32. Smjernica o nehorizontalnim koncentracijama kumulativna su, tako da je nepostojanje jednog od njih dovoljno da se isključi rizik od protutržišne uskrate opskrbe, što omogućuje odbijanje tog drugog prigovora.
352
U svakom slučaju, sklapanje, od strane poduzetnika u dominantnom položaju, isključivih ugovora s dobavljačem čiji je cilj istisnuti sa silaznog tržišta jednog ili više pojedinačno određenih konkurenata, vjerojatno će predstavljati ponašanje suprotno pravu o tržišnom natjecanju (vidjeti u tom smislu presuda od 22. ožujka 2011., Altstoff Recycling Austria/Komisija, T‑419/03, EU:T:2011:102, t. 51.). Upitana u tom pogledu tijekom rasprave, Komisija je također potvrdila da bi, ako bi subjekt nastao koncentracijom sklopio ugovor o potpunoj ili djelomičnoj isključivosti s televizijskom kućom, to potencijalno predstavljalo kršenje članka 101. ili 102. UFEU‑a.
353
Slijedom toga, valja smatrati da je bilo malo vjerojatno da bi poduzetnik nastao koncentracijom bio potaknut na sklapanje takvih sporazuma nakon te koncentracije, što se također primjenjivalo na televizijske kuće. Naime, iz sudske prakse proizlazi da, iako je prikladno uzeti u obzir poticaje za protutržišna ponašanja, valja također uzeti u obzir činjenicu da bi se navedeni poticaji mogli smanjiti, ili čak ukinuti, zbog nezakonitosti predmetnih postupanja, vjerojatnosti njihova otkrivanja, progona nadležnih tijela kako na razini Unije tako i na nacionalnoj razini te novčanih sankcija koje iz toga mogu proizaći (vidjeti u tom smislu presude od 25. listopada 2002., Tetra Laval/Komisija, T‑5/02, EU:T:2002:264, t. 159. i od 14. prosinca 2005., General Electric/Komisija, T‑210/01, EU:T:2005:456, t. 303. do 311.). Stoga se Komisiji ne može prigovoriti da nije uzela u obzir nevjerojatnu mogućnost, s obzirom na njezinu potencijalno nezakonitu prirodu, da poduzetnik nastao koncentracijom sklopi isključivi ugovor s televizijskom kućom kojim bi jedan ili više konkurenata na silaznim tržištima, kao što je tužitelj, bili lišeni pristupa određenim sadržajima.
354
Što se tiče, kao treće, tvrdnje prema kojoj bi poduzetnik nastao koncentracijom mogao na MDU tržištu iskorištavati prednosti koje bi imao na tržištu otkupa televizijskih signala, valja utvrditi da je tužitelj te elemente već istaknuo u prilog drugom dijelu svojeg prvog tužbenog razloga, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni i nedostatku u obrazloženju, jer Komisija, u okviru svojeg ispitivanja MDU tržišta, nije uzela u obzir veliko povećanje sredstava poduzetnika nastalog koncentracijom. Taj je drugi dio odbijen zbog razloga navedenih u točkama 199. do 230. ove presude, tako da se taj treći prigovor ne može prihvatiti.
355
U svakom slučaju, ako bi mu navodne prednosti koje bi imao poduzetnik nastao koncentracijom omogućile da MDU korisnicima ponudi povoljnije cijene, kao što to tvrdi tužitelj, valja smatrati da je to pokazatelj pozitivnih učinaka na potrošače, jer je bilo vjerojatno da bi se takvo smanjenje cijene odrazilo na iznos mjesečne zakupnine zakupnika predmetnih nekretnina, prije nego ZOUTN‑a. K tomu, valja utvrditi da tužitelj ni na koji način ne dokazuje da bi prednosti koje navodi, odnosno naplata zajamčenih naknada i stjecanje sadržaja pod povoljnijim uvjetima od onih najmanjih kabelskih operatora, bile svojstvene koncentraciji.
356
Dakle, tužitelj nije dokazao da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni u okviru ispitivanja nekoordiniranih horizontalnih učinaka na tržištu otkupa televizijskih signala, što dovodi do toga da četvrti tužbeni razlog treba odbiti.
F.
Peti tužbeni razlog, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni i postupovnoj nepravilnosti u okviru ispitivanja obveza
[omissis]
2. Prvi dio, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni WCBA obveze
[omissis]
370
Nadalje, što se tiče tužiteljeve tvrdnje prema kojoj bi WCBA obveza bila nedjelotvorna jer se njome ne bi omogućilo nadoknaditi nestanak konkurentskog pritiska putem infrastrukture i inovacija koje je društvo Unitymedia izvršavalo prije transakcije, važno je napomenuti da je glavni cilj WCBA obveze bio riješiti problem tržišnog natjecanja koji proizlazi iz nestanka konkurentskog pritiska koji je proizlazio iz DSL djelatnosti društva Vodafone u kabelskom području društva Unitymedia, kao što to osobito proizlazi iz uvodne izjave 1898. pobijane odluke.
371
Naime, nakon koncentracije, djelatnost koju je obavljalo društvo Unitymedia putem svoje kabelske mreže nastavila bi se i nju bi preuzelo društvo Vodafone. S druge strane, društvo Vodafone planiralo je prekinuti svoju DSL djelatnost u kabelskom području društva Unitymedia, kojim je upravljalo na temelju veleprodajnog pristupa koji je pružalo društvo Deutsche Telekom (vidjeti posebno uvodne izjave 566., 604. i 605. pobijane odluke). Iz toga slijedi da bi nakon transakcije prestala DSL djelatnost društva Vodafone, odnosno djelatnost preprodaje DSL proizvoda društva Deutsche Telekom.
372
WCBA obveza se, stoga, nije mogla smatrati neučinkovitom jer je predviđala ulazak operatora, društva Telefónica, koje ne bi bilo aktivno u području infrastrukture, nego bi samo vršilo preprodaju, s obzirom na to da je njegov cilj bio upravo nadoknaditi nestanak operatora, društva Vodafone, u kabelskom području društva Unitymedia, koje nije bilo aktivno u području infrastrukture, nego je samo vršilo preprodaju, tako da se taj prvi prigovor ne može prihvatiti.
373
U svakom slučaju, iz uvodne izjave 452. pobijane odluke osobito proizlazi da je društvo Vodafone u svojem kabelskom području ulagalo i inoviralo prije koncentracije. Osim toga, nakon koncentracije, kabelska djelatnost poduzetnika nastalog koncentracijom i dalje bi bila suočena, u kabelskom području društva Unitymedia, s tržišnim natjecanjem s drugim subjektima, kao što su društva Deutsche Telekom, United Internet i Telefónica, što također proizlazi iz te uvodne izjave. Iz toga proizlazi da bi poduzetnik nastao koncentracijom vjerojatno morao, u starom kabelskom području društva Unitymedia, izvršiti ulaganja u infrastrukturu i inovacije slične onima koje je potonji izvršio prije koncentracije. U svakom slučaju, tužitelj nije podnio nijedan dokaz kojim bi u dovoljnoj mjeri dokazao da bi, unatoč tim okolnostima i, konkretnije, unatoč tržišnom natjecanju društava Deutsche Telekom, United Internet i Telefónica, poduzetnik nastao koncentracijom prestao ulagati i inovirati u ranije kabelsko područje društva Unitymedia, zbog čega bi koncentracija dovela do nestanka konkurentskog pritiska koji proizlazi iz takvih ulaganja i inovacija.
374
Kao drugo, što se tiče tužiteljeve tvrdnje prema kojoj Komisija nije mogla prihvatiti WCBA obvezu zbog njezine porazne i nestrukturne naravi, točno je da, kao što to utvrđuje tužitelj, Komisija u točki 15. Obavijesti o korektivnim mjerama objašnjava da su obveze strukturnog karaktera, kao što je obveza prodaje djelatnosti, općenito poželjne s gledišta cilja utvrđenog u Uredbi br. 139/2004, s obzirom na to da trajno sprečavaju probleme tržišnog natjecanja koji proizlaze iz prijavljene koncentracije i ne zahtijevaju srednjoročne ili dugoročne mjere nadzora. Osim toga, Komisija u točki 17. navedene obavijesti naglašava da obveze koje se odnose na buduće ponašanje poduzetnika nastalog koncentracijom mogu biti dopuštene samo iznimno, u vrlo specifičnim okolnostima.
375
Nadalje, Komisija ima ovlast prihvatiti samo obveze takve naravi da čine koncentraciju sukladnom unutarnjem tržištu. Drugim riječima, obveze koje su predložili predmetni poduzetnici moraju omogućiti Komisiji zaključak da predmetna koncentracija ne bi bitno ograničavala učinkovito tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu ili njegovu znatnom dijelu, osobito zbog stvaranja ili jačanja vladajućeg položaja u smislu članka 2. stavka 2. te uredbe (vidjeti presudu od 23. veljače 2006., Cementbouw Handel & Industrie/Komisija, T‑282/02, EU:T:2006:64, t. 294. i navedenu sudsku praksu).
376
Cilj je obveza preuzetih tijekom II. faze, osobito, riješiti probleme tržišnog natjecanja koje je Komisija utvrdila tijekom I. faze i koji su je naveli na otvaranje II. faze. Prema tome, kad Opći sud mora ispitati mogu li obveze preuzete tijekom II. faze, s obzirom na svoj doseg i sadržaj, omogućiti Komisiji da donese odluku o odobrenju koncentracije, na njemu je da provjeri je li Komisija mogla, a da ne počini očitu pogrešku u ocjeni, smatrati da navedene obveze predstavljaju izravno i dovoljno rješenje problema tržišnog natjecanja utvrđenih tijekom I. faze (vidjeti u tom smislu presudu od 13. svibnja 2015., Niki Luftfahrt/Komisija, T‑162/10, EU:T:2015:283, t. 298.).
377
U skladu s uvodnom izjavom 30. Uredbe br. 139/2004, ako predmetni poduzetnici mijenjaju prijavljenu koncentraciju, nudeći da će preuzeti obveze s ciljem usklađivanja koncentracije s unutarnjim tržištem, Komisija treba moći ocijeniti tu koncentraciju, u njezinu izmijenjenom obliku, sukladnom s unutarnjim tržištem. Preuzete obveze trebaju biti razmjerne problemima tržišnog natjecanja i potrebno ih je u potpunosti ukoniti (vidjeti, u tom smislu, presudu od 23. veljače 2006., Cementbouw Handel & Industrie/Komisija, T‑282/02, EU:T:2006:64, t. 307.).
378
Konačno, obveze ponašanja po svojoj prirodi nisu nedostatne za sprječavanje ZOUTN‑a na unutarnjem tržištu ili njegovu značajnom dijelu, posebno zbog stvaranja ili jačanja vladajućeg položaja i moraju se ocjenjivati od slučaja do slučaja na isti način kao strukturne obveze (vidjeti, u tom smislu, presudu od 21. rujna 2005., EDP/Komisija, T‑87/05, EU:T:2005:333, t. 100. i navedenu sudsku praksu).
379
Tako Komisija u točki 15. Obavijesti o korektivnim mjerama naglašava da nije moguće a priori isključiti mogućnost da druge vrste obveza osim strukturnih obveza također mogu spriječiti stvaranje ZOUTN‑a.
380
Iz prethodno navedenog proizlazi da je točno da Komisija u Obavijesti o korektivnim mjerama daje prednost strukturnim obvezama, osobito zbog jednostavnosti njihove provedbe. Međutim, valja utvrditi da primarno prikladnost i dostatnost obveza za rješavanje utvrđenog problema tržišnog natjecanja, kao i sigurnost da se navedene obveze mogu provesti, uređuje njihovo prihvaćanje.
381
Tužitelj stoga neosnovano tvrdi da je Komisija trebala odbiti obvezu društva WCBA samo zato što se odnosila samo na ponašanje poduzetnika nastalog koncentracijom, što omogućuje odbijanje drugog prigovora.
382
Kao treće, što se tiče tvrdnje tužitelja koja se temelji na navodnoj nemogućnosti društva Telefónica da izvršava značajan konkurentski pritisak na tržištu fiksnog pristupa internetu, valja utvrditi da se sadržaj uvodne izjave 529. pobijane odluke, na koji se tužitelj pozvao u prilog ovom prigovoru, odnosi na izjavu društva Deutsche Telekom o konkurentskoj snazi društva Telefónica prije uzimanja u obzir obveze društva WCBA, što omogućuje odbijanje tužiteljeva argumenta prema kojem je sama Komisija, u toj uvodnoj izjavi, priznala tu nesposobnost društva Telefónica.
383
Osim toga, što se tiče argumenta tužitelja koji se temelji na navodno ograničenim brzinama koje bi bile ponuđene društvu Telefónica na temelju obveze društva WCBA, točno je da je Komisija u uvodnoj izjavi 531. pobijane odluke iznijela sljedeća utvrđenja:
„Društvo Telefónica je odnedavno imalo ponudu na 250 Mbit/s u svojem portfelju proizvoda. Dosad je predložilo samo brzine od 10, 50 i 100 Mbit/s, što konkurenti smatraju ozbiljnim ograničenjem njegove konkurentnosti. To kasno uvođenje viših brzina u njegov portfelj proizvoda važan je dokaz ograničene konkurentnosti društva Telefónica na tržištu.”
384
Međutim, valja naglasiti da su se takva Komisijina utvrđenja odnosila na situaciju društva Telefónica bez obveze društva WCBA.
385
Stoga, valja smatrati da se na temelju tih utvrđenja, kojima se ne uzimaju u obzir sve obveze koje je društvo Vodafone preuzelo u okviru obveze društva WCBA, ne može izvesti nikakav zaključak o mogućnosti i poticanju društva Telefónica da djeluje kao održiva i aktivna konkurentska snaga nakon što se ta obveza provede.
386
Osim toga, valja istaknuti da je u uvodnim izjavama 1896. do 1917. pobijane odluke, u odjeljku naslovljenom „Opseg”, Komisija detaljno ispitala obvezu društva WCBA. Konkretnije, u uvodnim izjavama 1901. do 1906. navedene odluke Komisija je ispitala brzine koje je društvo Vodafone ponudilo društvu Telefónica. Kao što to intervenijent ističe u okviru ovog postupka, društvo Telefónica imalo je na raspolaganju hipotetski maksimalni protok od 250 Mbit/s za svoje DSL djelatnosti. Za usporedbu, obveza društvu WCBA omogućuje pristup brzinama do 300 Mbit/s u trenutku njezine provedbe i do 500 Mbit/s nakon toga. Stoga je Komisija u uvodnoj izjavi 1906. pobijane odluke smatrala da bi brzine dostupne u okviru obveze društva WCBA predstavljale znatne prednosti u odnosu na one dostupne na DSL infrastrukturi društva Deutsche Telekom. Konkretno, istaknula je da bi ta obveza nudila brzine veće od najbržeg tehnički dostupnog proizvoda s DSL infrastrukturom te bi stvorila konkurenta koji je u pogledu brzine bio bliži društvu Unitymedia nego DSL poslovanju društva Vodafone. Komisija je općenito smatrala da bi brzine dostupne na temelju obveze društva WCBA predstavljale poboljšanje u odnosu na veleprodajnu ponudu društva Deutsche Telekom i da bi bile dovoljne kako bi se društvu Telefónica omogućilo učinkovito tržišno natjecanje na tržištu fiksnog pristupa internetu u doglednoj budućnosti.
387
Stoga, na temelju same okolnosti da je Komisija, prije uzimanja u obzir WCBA obveze, smatrala da je zakašnjelo uvođenje većih brzina u portfelj proizvoda društva Telefónica važan dokaz njegove ograničene konkurentnosti na tržištu, ne može se izvesti nikakav zaključak o sposobnosti i poticanju društva Telefónica da djeluje kao održiva i aktivna konkurentska snaga, a stoga ni o prikladnosti i dostatnosti WCBA obveze nakon provedbe, što omogućuje odbijanje tog trećeg prigovora.
388
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da prvi dio petog tužbenog razloga, koji se temelji na očitoj pogrešci koju je Komisija počinila u ocjeni WCBA obveze, treba odbiti.
3. Drugi dio, koji se temelji na postupovnoj nepravilnosti i očitoj pogrešci u ocjeni obveza koje se odnose na tržište otkupa televizijskih signala
389
Kao prvo, tužitelj tvrdi da je Komisija počinila postupovnu nepravilnost time što je prihvatila obvezu u vezi sa zajamčenim naknadama, s obzirom na to da je ona podnesena nepravodobno, nakon isteka roka predviđenog u članku 19. stavku 2. Uredbe br. 802/2004 i bez savjetovanja sa sudionicima na tržištu.
[omissis]
400
Što se tiče, kao drugo, tužiteljeve tvrdnje prema kojoj bi OTT obveza bila nedostatna, s obzirom na to da su OTT usluge još uvijek imale tek ograničenu važnost u Njemačkoj i zato što nije zaštitila druge kabelske operatore i pružatelje IPTV‑a, valja utvrditi, s jedne strane, da iz uvodne izjave 1266. pobijane odluke proizlazi da se utvrđen problem tržišnog natjecanja, za koji je ovaj pravni lijek trebao ponuditi rješenje, sastojao od povećane mogućnosti subjekta nastalog koncentracijom da spriječi nastanak i razvoj određenih inovativnih televizijskih usluga, čija je rastuća važnost utvrđena, čime bi se omogućila veća interakcija između televizijske kuće i gledatelja, uključujući OTT.
401
Slijedom toga, neovisno o pitanju vremenskog okvira u kojem su OTT usluge mogle ograničiti manevarski prostor i povećanu pregovaračku moć poduzetnika nastalog koncentracijom, valja utvrditi da se OTT obvezom, s obzirom na to da bi se njome spriječilo društvo Vodafone, od datuma donošenja pobijane odluke, ne samo sklopiti ili obnoviti sporazum s televizijskom kućom koji bi uključivao izraze kojima se izravno ili neizravno ograničava mogućnost te televizijske kuće da nudi OTT uslugu u Njemačkoj, nego i obvezivalo da ne provede takve klauzule koje bi postojale i da ukloni slična ograničenja u postojećim ugovorima (vidjeti točke 13. i 14. odjeljka B.II teksta obvezâ), odmah vjerojatno spriječilo društvo Vodafone da ometa pojavu i razvoj OTT usluga i, stoga, eliminira utvrđeni problem tržišnog natjecanja zbog kojeg je usvojena.
402
S druge strane, valja istaknuti da, iako je Komisija u pobijanoj odluci smatrala da bi poduzetnik nastao koncentracijom imao mogućnost i poticaj spriječiti nastanak i razvoj inovativnih televizijskih usluga kao što su HBBTV i OTT i da je društvo Vodafone, kako bi riješilo taj problem tržišnog natjecanja, predložilo obveze OTT i HBBTV, ona nije smatrala da bi to bio slučaj s drugim sredstvima emitiranja, kao što su drugi kabelski operatori ili dobavljači IPTV‑a. Što se tiče potonjeg proizvoda, valja utvrditi da je on, za razliku od OTT‑a, bio u fazi usporavanja, s ograničenim tržišnim udjelom od 8 % (vidjeti uvodnu izjavu 291. pobijane odluke), što tužitelj ne osporava.
403
Tužitelj nije prigovorio Komisiji da nije smatrala da bi subjekt nastao koncentracijom imao sposobnost i interes ometanja pojave i razvoja drugih sredstava emitiranja, kao što su drugi kabelski operatori ili dobavljači IPTV‑a, s posljedicom da nije bilo potrebno nametnuti obvezu u tom pogledu, što omogućuje odbijanje te tužiteljeve tvrdnje.
404
Kao treće, što se tiče tužiteljeve tvrdnje prema kojoj postojeći kapacitet između internetske mreže poduzetnika nastalog koncentracijom i trećih pružatelja usluga međusobnog povezivanja interneta predviđene u okviru OTT obveze ne bi bio dovoljan da se zajamči brzina koja omogućuje pružanje OTT usluga, ali prema kojem bi radije bilo potrebno odrediti broj kućanstava priključenih po razdjelniku na 32, valja utvrditi da tužitelj takvu tvrdnju ne potkrepljuje nikakvim dokazom, tako da se taj treći prigovor ne može prihvatiti.
405
U svakom slučaju, valja istaknuti da iz točke 15. odjeljka B.II. teksta obveza proizlazi da je cilj drugog aspekta OTT obveze, koji se odnosi na međupovezivanje za OTT usluge, bio zadržati barem tri nezagušena pristupa prema IP mreži poduzetnika nastalog koncentracijom u Njemačkoj. Drugim riječima, cilj je bio osigurati dovoljno kapaciteta međusobnog povezivanja kako bi se širokopojasnim korisnicima subjekta nastalog koncentracijom omogućio pristup bilo kojoj OTT usluzi u Njemačkoj, bilo putem interkonekcijskih točaka opisanih u točki 16. odjeljka B.II. teksta obveza ili na drugi način.
406
U tu svrhu, točka 16. odjeljka B.II. teksta obveza predviđala je, među ostalim, sljedeće obveze. Kao prvo, društvo Vodafone osigurava da svakodnevno korištenje na svim točkama međusobnog povezivanja poduzetnika nastalog koncentracijom sa svakom od skupina najmanje tri renomirana pružatelja međusobnog povezivanja koji su bili spremni prodati usluge prijenosa, putem jedne ili više fizičkih točaka međusobnog povezivanja u Njemačkoj, na kojima se promet mogao kretati prema korisnicima širokopojasne mreže, ne prelazi 80 %, što za posljedicu ima to da bi bilo najmanje 20 % raspoloživog kapaciteta iznad dnevnog vrha. Kao drugo, društvo Vodafone osiguravalo je da raspoloživi kapacitet iznad najviše dnevne vrijednosti bude najmanje 20 Gbit/s. Ta se brojka svake godine revidira u skladu s postupkom opisanim u tekstu obveza. Međutim, tužitelj konkretno ne objašnjava po čemu bi to bilo nedostatno.
407
U tom pogledu valja također istaknuti da su Komisija i intervenijent u biti objasnili, pri čemu im se nije proturječilo, da bi poduzetnik nastao koncentracijom bio snažno potaknut na smanjenje zagušenja na razini lokalne petlje jer bi takvo zagušenje, koje uzrokuje uska grla „na posljednjem kilometru” (on the last mile), također ugrozilo privlačnost njegove vlastite fiksne ponude širokopojasnih usluga te bi ga izložilo riziku gubitka korisnika u korist drugih operatora.
408
Usto, valja utvrditi da je Komisija, u uvodnoj izjavi 1929. pobijane odluke, istaknula da je internetska neutralnost, zajamčena Uredbom (EU) 2015/2120 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2015. o utvrđivanju mjera u vezi s pristupom otvorenom internetu te o izmjeni Direktive 2002/22/EZ o univerzalnoj usluzi i pravima korisnika u vezi s elektroničkim komunikacijskim mrežama i uslugama i Uredbe (EU) br. 531/2012 o roamingu u javnim pokretnim komunikacijskim mrežama u Uniji (SL 2015., L 310, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 53., str. 249.) trebala spriječiti poduzetnika nastalog koncentracijom da usvoji jednostrane ograničavajuće prakse s ciljem zaobilaženja obveze, kao što su redefiniranje prioriteta u području prometa ili diskriminacija, što tužitelj ne osporava.
409
S obzirom na prethodno navedeno, valja smatrati da tužitelj nije dokazao da je OTT obveza bila nedostatna za osiguranje dostatne kvalitete prijema za korisnike OTT televizije, što omogućuje odbijanje trećeg prigovora.
410
Kad je riječ, kao četvrto, o tužiteljevoj tvrdnji prema kojoj OTT obveza i HBBTV obveza ne bi spriječile poduzetnika nastalog koncentracijom da zloupotrijebi svoj položaj, na način da ugrozi druge tehničke funkcije, valja podsjetiti na to da iz točaka 348. i 349. ove presude proizlazi da tužitelj u okviru svojeg četvrtog tužbenog razloga nije uspio dokazati da je Komisija propustila utvrditi da je poduzetnik nastao koncentracijom mogao ugroziti i druge tehničke funkcije, kao što su „CI Plus”, „TVHD”, elektronički programski vodič ili usluge VOD‑a, usluge propuštenih sadržaja i usluge trenutačnog reemitiranja, odnosno iste one koje navodi u prilog ovoj tvrdnji.
411
Konkretnije, tužitelj ne dokazuje, kao prvo, na koji bi način koncentracija mogla utjecati na navedene funkcije, kao ni razloge zbog kojih bi i način na koji bi poduzetnik nastao koncentracijom imao mogućnost, a prije svega interes, pogoršati te aspekte tijekom pregovora s televizijskim kućama, kao drugo, po čemu je, osobito s obzirom na njihovu važnost, to moglo dovesti do bitnog ograničavanja učinkovitog tržišnog natjecanja na tržištu otkupa televizijskih signala i, kao treće, kako bi takvo vjerojatno pogoršanje tih funkcija bilo svojstveno koncentraciji, što dovodi do toga da nije bilo potrebno nametnuti obvezu u tom pogledu, što omogućuje odbijanje te tužiteljeve tvrdnje.
412
Kao peto, što se tiče tužiteljeve tvrdnje prema kojoj obveza u vezi s zajamčenim naknadama ne bi spriječila poduzetnika nastalog koncentracijom da učini druge uvjete od tih naknada nepovoljnijima za televizijske kuće, valja utvrditi da se tužitelj i intervenijent slažu oko činjenice da pregovori između televizijskih kuća i televizijskih platformi nisu bili ograničeni na priljev prihoda televizijskih kuća prema poduzetniku nastalom koncentracijom, tj. zajamčene naknade, već su obuhvaćali i plaćanja sadržaja i plaćanja za tehničku kvalitetu ili dodatne funkcije i usluge koje je u korist televizijskih kuća izvršio poduzetnik nastao koncentracijom.
413
Međutim, najprije valja utvrditi da je Komisija, u uvodnoj izjavi 1221. pobijane odluke, navela da su zajamčene naknade bile izravno povezane s prijenosom signala kabelske televizije te su stoga činile glavni element protoka plaćanja na koji bi utjecala povećana tržišna snaga subjekta nastalog koncentracijom na tržištu otkupa televizijskih signala. Osim toga, u uvodnoj izjavi 1959. navedene odluke Komisija je objasnila da, iako je nedavni razvoj televizijskih usluga s dodanom vrijednošću pridonio povećanju prihoda od televizijskih platformi prema televizijskim kućama, zajamčene naknade uvijek su predstavljale iznimno važan financijski element u ugovornom odnosu između televizijskih kuća i platformi za kabelsku televiziju. Komisija je dodala da određeni elementi spisa upućuju na to da je učinak koncentracije na tok prihoda od poduzetnika nastalog koncentracijom prema televizijskim kućama mogao biti ograničen (vidjeti odjeljak VIII. C.2.11.3.9. (ii.) pobijane odluke), dok nijedan element u spisu nije upućivao na to da isto vrijedi i za zajamčene naknade (vidjeti i uvodnu izjavu 1261.).
414
Iz toga proizlazi da je Komisija mogla, a da pritom ne počini očitu pogrešku, uzeti u obzir okolnost da obveza nepovećavanja naknada za otkup može biti protuteža riziku smanjenja opsega i kvalitete televizijske ponude malim korisnicima, zbog znatnog pogoršanja ugovornih uvjeta koje je poduzetnik nastao koncentracijom nametnuo televizijskim kućama bez naknade.
415
Nadalje, valja smatrati da je Komisija osnovano uzela u obzir komplementarnu narav obveze u vezi sa zajamčenim naknadama i OTT obvezu, jer je prva izravno utjecala na financijski odnos između poduzetnika nastalog koncentracijom i predmetnih televizijskih kuća u pogledu ponuda tradicionalne i linearne televizije, a druga bi imala učinak na pružanje dodatnih usluga.
416
Osim toga, Komisija je tijekom postupka pred Općim sudom tvrdila, a tužitelj to nije osporio, da bi, ako poduzetnik koji je nastao koncentracijom doda znatna plaćanja različita od zajamčenih naknada, to predstavljalo izbjegavanje lako prepoznatljivih obveza.
417
Naposljetku, pod pretpostavkom da se njegova tvrdnja o izbjegavanju obveza primjenjuje i na naplatnu televiziju, tužitelj nije podnio ni dokaze kojima bi osporio Komisijinu tvrdnju prema kojoj je, što se tiče naplatnih televizijskih kanala, svako ponašanje poput onog koje je opisao bilo protivno OTT obvezi.
418
Iz prethodno navedenog proizlazi da tužitelj ne može dokazati da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni time što je prihvatila OTT obvezu, obvezu u vezi sa zajamčenim naknadama i obvezu HBBTV‑a, zbog čega taj prvi prigovor treba odbiti.
419
Što se tiče, kao drugo, nepravodobnog podnošenja obveze u vezi sa zajamčenim naknadama i postupovne nepravilnosti koja je stoga proizašla iz njezina prihvaćanja od strane Komisije, valja istaknuti da iz članka 19. stavka 2. Uredbe br. 802/2004, na koji upućuje tužitelj, proizlazi da se obveze koje predmetni poduzetnici predlažu u skladu s člankom 8. stavkom 2. Uredbe br. 139/2004 moraju priopćiti Komisiji u roku od 65 radnih dana računajući od datuma pokretanja postupka. Ako je rok za donošenje odluke na temelju članka 8. stavka 2. Uredbe br. 139/2004 produžen, automatski se produžuje i rok od 65 radnih dana za isti broj radnih dana.
420
Osim toga, iz točke 94. Obavijesti o korektivnim mjerama proizlazi samo da će, kada stranke izmijene predložene obveze nakon isteka roka od 65 radnih dana, Komisija prihvatiti te izmijenjene obveze samo ako može jasno utvrditi – na temelju svoje ocjene informacija koje su već pribavljene u okviru istrage, osobito rezultata prethodnog ispitivanja sudionika na tržištu i bez provođenja drugog savjetovanja iste vrste – da će takve obveze, nakon provedbe, potpuno ukloniti, uklanjanjem svake dvosmislenosti, utvrđenih problema tržišnog natjecanja i uz uvjet da raspolaže dovoljnim vremenom za provedbu odgovarajuće analize i savjetovanja s državama članicama. Osim toga, iz bilješke br. 107 te obavijesti, koja se odnosi na njezinu točku 94., proizlazi da savjetovanje s državama članicama obično pretpostavlja da im Komisija može uputiti nacrt konačne odluke koji obuhvaća ocjenu izmijenjenih obveza najmanje deset radnih dana prije sastanka savjetodavnog odbora s državama članicama.
421
Naposljetku, valja istaknuti da se u sudskoj praksi smatralo da su ta dva uvjeta kumulativna te da su pojašnjena, na način da Komisija može uzeti u obzir obveze koje su sudionici nepravodobno podnijeli u prijavljenoj koncentraciji, kao prvo, rješavaju li oni jasno i bez potrebe za dodatnom istragom prethodno utvrđene probleme tržišnog natjecanja i, kao drugo, postoji li dovoljno vremena za savjetovanje s državama članicama o tim obvezama (vidjeti presudu od 6. srpnja 2010., Ryanair/Komisija, T‑342/07, EU:T:2010:280, t. 455. i navedenu sudsku praksu).
422
U ovom slučaju valja utvrditi da su ta dva uvjeta ispunjena.
423
Što se tiče, kao prvo, prvog uvjeta, iz točaka 398. do 418. ove presude proizlazi da su tužiteljevi argumenti koji se temelje na nedostatnosti obveze u vezi sa zajamčenim naknadama odbijeni. Stoga treba smatrati da tužitelj nije dokazao da Komisija nije mogla jasno dokazati – na temelju svoje ocjene informacija već pribavljenih u okviru istrage, osobito rezultata prethodnog savjetovanja sudionika na tržištu – da bi, jednom kada se provede, obveza u vezi sa zajamčenim naknadama jasno i bez potrebe za dodatnom istragom riješila prethodno utvrđene probleme tržišnog natjecanja.
424
Kad je riječ, kao drugo, o drugom uvjetu, valja istaknuti da iz uvodnih izjava 25. i 26. pobijane odluke proizlazi da je stranka koja je prijavila koncentraciju 11. lipnja 2019. podnijela revidirani nacrt obveza i da je savjetodavni odbor raspravljao o nacrtu odluke te dao pozitivno mišljenje 28. lipnja. Iz toga proizlazi da je, u ovom slučaju, Komisija mogla državama članicama uputiti nacrt konačne odluke koji sadržava ocjenu izmijenjenih obveza najmanje deset radnih dana prije sastanka savjetodavnog odbora, što tužitelj ne osporava i, prema tome, imao je dovoljno vremena da se savjetuje s državama članicama o obvezi u vezi sa zajamčenim naknadama.
425
Iz prethodno navedenog proizlazi da je Komisija mogla uzeti u obzir obvezu u vezi na zajamčenim naknadama, unatoč njezinu nepravodobnom podnošenju, s posljedicom da tužiteljev prigovor koji se temelji na navodnoj postupovnoj nepravilnosti treba odbiti, kao i drugi dio ovog tužbenog razloga.
426
S obzirom na prethodno navedeno, valja odbiti peti tužbeni razlog.
[omissis]
Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (sedmo prošireno vijeće)
proglašava i presuđuje:
1.
Tužba se odbija.
2.
Društvu Tele Columbus AG nalaže se snošenje troškova.
van der Woude
da Silva Passos
Reine
Truchot
Sampol Pucurull
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 13. studenoga 2024.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački
(
1
)	Navedene su samo one točke predmetne presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.