PRESUDA PRVOSTUPANJSKOG SUDA9. studenoga 1995.(*)„Povrat carina − Načelo kontradiktornosti − Posebna situacija“U predmetu T-346/94_France-aviation SA,
francusko trgovačko društvo sa sjedištem u Châteaufortu (Francuska),
koje zastupa J.-C. Cavaillé, odvjetnik iz Lyona, s izabranom adresom za
dostavu u Luxembourgu, u pisarnici Guya Arendta, 62, avenue Guillaumetužitelj_protivKomisije Europskih zajednica, koju
zastupaju R. Wainwright, glavni pravni savjetnik i J.-F. Pasquier,
državni dužnosnik privremeno upućen na rad u Komisiji, u svojstvu
agenata, s izabranom adresom za dostavu u Luxembourgu kod Carlosa Gomeza
de la Cruza, člana pravne službe, Centre Wagner, Kirchbergtuženik_povodom
zahtjeva za poništenje Odluke Komisije REM 4/94 od 18. srpnja 1994.
kojom je prema zahtjevu Francuske Republike utvrđeno da povrat uvozne
carine u slučaju tuženika nije opravdan_PRVOSTUPANJSKI SUD EUROPSKIH ZAJEDNICA (prvo vijeće)u sastavu: M. Kirschner, u svojstvu predsjednika, M. Kalogeropoulos i V. Tiili, suci_tajnik: H. Jung_uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 27. rujna 1995._donosi sljedećuPresudu Pravni okvir i činjenice o pozadini spora1        Tužitelj,
čija je glavna gospodarska djelatnost održavanje lakih zrakoplova
civilne ili vojne namjene, od 1980. uvozi u Francusku komponente i
rezervne dijelove za zrakoplove. Što se tiče primjene carinske tarife
Zajednice, uvezena roba potpada pod različite tarifne podbrojeve, ovisno
o tome je li civilne namjene (oslobađa se carine) ili vojne namjene
(carina se naplaćuje).2        Nesporno
je među strankama da tužitelj prilikom uvoza za većinu odnosnih
dijelova ne može a priori utvrditi njihovu kasniju uporabu,
odnosno navesti hoće li biti ugrađeni u civilne ili vojne letjelice. Iz
tog razloga za te dijelove nikada nije ishodio niti zatražio pisano
odobrenje propisano člankom 3. stavkom 1. Uredbe Komisije (EEZ) br.
4142/87 od 9. prosinca 1987. o određivanju uvjeta pod kojima je određena
roba pri uvozu podobna za povoljnije tarifno postupanje zbog njihove
krajnje uporabe (SL L 387., str. 81., u daljnjem tekstu: Uredba br.
4142/87), koje je predstavljalo preduvjet za oslobođenje od uvoznih
carina za dijelove koje je tužitelj koristio zbog njihove „civilne“
uporabe.3        S
obzirom na te okolnosti, francuska carinska administracija je najprije
dopuštala da se svi dijelovi koje tužitelj uvozi, neovisno o njihovoj
krajnjoj uporabi, deklariraju kao „civilni“, uz uvjet naknadnog
periodičnog reguliranja statusa dijelova koji su bili upotrijebljeni u
vojne svrhe i tako bili podložni carini.4        Kao
što proizlazi iz spisa predmeta, francuska carinska administracija je
tijekom 1988. obavijestila tužitelja da praksa uvoza uz oslobođenje od
carina i plaćanje carina na temelju naknadnog obračuna nije bila
pravilna. Također je podsjetila tužitelja da se početkom iste godine
obvezao uspostaviti računalno vođeno carinsko skladište što bi mu
omogućilo deklariranje svakog komada robe prema njegovoj civilnoj ili
vojnoj uporabi prilikom izlaska iz skladišta. Naime, prema Uredbi Vijeća
(EEZ) br. 2503/88 od 25. srpnja 1988. o carinskim skladištima (SL L
225, str. 1.), carinsko skladište služi, među ostalim, i pružanju pomoći
gospodarskim subjektima koji nisu upoznati s konačnom namjenom robe
koja potječe izvan područja Zajednice ili koji još ne žele odrediti
konačnu uporabu te robe.5        Tuženik
je dopisom od 26. prosinca 1988. stvarno zatražio otvaranje privatnog
carinskog skladišta u vlastitim prostorijama u zračnoj luci. Godinu dana
kasnije, s obzirom na to da taj zahtjev još nije bio riješen, francuska
carinska administracija je dopisom od 28. studenoga 1989. potvrdila
primjenu metode naknadnog obračunavanja carine koja se primjenjivala
tijekom prethodnih godina, dodajući i da se „uzimajući u obzir nastale
teškoće […] pri uspostavi posebnog privatnog skladišta, u ovoj situaciji
neće odrediti nikakva kazna“.6        Tuženik
je dopisom od 25. lipnja 1991. ponovno zatražio od nadležnog carinskog
ureda otvaranje privatnog carinskog skladišta. Dopisom od 2. listopada
1991. regionalni direktor carinske uprave ukazao je na poteškoće u vezi s
promjenom pravila o skladištima. Konačno, dopisom od 16. travnja 1992.
regionalni direktor carinske uprave obavijestio je tužitelja o
dopuštenju za upravljanje zatraženim skladištem. Nakon prijenosa do tada
nadležnog ureda carinske uprave, isti direktor mu je dopisom od 20.
listopada 1992. dostavio dopunu uz već izdano dopuštenje. Carinsko
skladište uspostavljeno je tek 1. siječnja 1993. i tužitelj to
zakašnjenje pripisuje gore opisanom „kašnjenju administracije“.7        Prethodno
je nadležni carinski ured dopisom od 12. lipnja 1990. obavijestio
tužitelja da će mu do tada dopušteno povlašteno tarifno postupanje biti
ukinuto, počevši od 1. srpnja 1990., zato što nije poštovao svoju obvezu
uspostavljanja navedenog carinskog skladišta za 1990. Tuženik je zbog
toga bio obvezan pustiti svu uvezenu robu u slobodan promet te odmah
platiti pripadajuću carinu, uključujući i za komponente koje su kasnije
trebale biti namijenjene za „civilnu“ uporabu. Navedeni dopis sadrži s
tim u vezi i sljedeći navod: “Od sada morate na kraju obračunskog
razdoblja podnijeti zahtjev za povrat carina i davanja za dijelove
letjelica koji budu namijenjeni za civilnu uporabu“.8        Nakon
prvog zahtjeva za povrat koji je tužitelj podnio u listopadu 1991.
direktor regionalnog carinskog ureda je dopisom od 23. prosinca 1991.
odgovorio da je „povrat načelno odobren“, navodeći da je potrebno
dostaviti još neke dokaze kako bi nadležna služba obavila nadzor.
Tuženik je nadalje dopisom od 12. srpnja 1993. podnesenim carinskoj
upravi zatražio povrat carine plaćene za uvoz iz 1990., 1991. i 1992.,
za dijelove koji su u konačnici bili ugrađeni u civilne letjelice. Točan
iznos koji je tužitelj zahtijevao određen je tek kasnije, a iznosio je
1.610.338 FF. Francuske vlasti i Komisija nisu dovodile u pitanje ni taj
iznos niti način na koji je izračunan.9        Središnja
uprava za carine i posredna davanja je dopisom od 4. siječnja 1994.
upozorila tužitelja na činjenicu da u trenutku kada je odnosna uvezena
roba stavljena u promet on nije raspolagao odobrenjem za primjenu
povlaštenog tarifnog postupanja za posebne namjene, tako da su carine
koje je tužitelj plaćao bile zakonito naplaćene u skladu s odredbama
Uredbe br. 4142/87. Središnja uprava je tužitelja također obavijestila
da je, uzimajući u obzir posebne okolnosti predmeta, odlučila zahtjev za
povrat proslijediti Komisiji Europskih zajednica na temelju članka 13.
stavka 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1430/79 od 2. srpnja 1979. o povratu
ili otpustu uvoznih ili izvoznih carina (SL L 175, str. 1.), koji u
verziji koja proizlazi iz Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3069/86 od 7.
listopada 1986. o izmjeni Uredbe br. 1430/79 (SL L 286, u daljnjem
tekstu: članak 13.) propisuje:„Uvozne
carine mogu se vratiti ili otpustiti u posebnim situacijama, osim onih
navedenih u odjeljcima A do D koje proizlaze iz okolnosti u kojima se
nije radilo o prijevarnom postupanju ili o očitoj nemarnosti odnosne
osobe [...]“ [neslužbeni prijevod]10      Francusko
ministarstvo za proračun je dopisom od 4. veljače 1994. proslijedilo
Komisiji spis tužitelja na temelju procesnog pravila članka 905. Uredbe
Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za
provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o
Carinskom zakoniku Zajednice (SL L 253, str. 1., u daljnjem tekstu:
Uredba br. 2454/93, i SL L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na
hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3.). Ta odredba nalazi
se u poglavlju u kojem su navedene određene specifične standardne
situacije u kojima se pretpostavke za povrat automatski smatraju
ispunjenima ili neispunjenima. Kada nacionalna tijela utvrde postojanje
jedne od tih dviju situacija, nadležni su za odlučivanje o dodjeli ili
odbijanju povrata. U protivnom, ako nisu u mogućnosti donijeti takvu
odluku, a zahtjevu su priloženi dokazi koji mogu opravdati odobravanje
povrata, nacionalna tijela mogu proslijediti zahtjev na odlučivanje
Komisiji, dok spis poslan Komisiji mora uključivati sve činjenice
potrebne za potpuno ispitivanje predanog slučaja.11      Ako
se pokaže da su podaci koje je država članica proslijedila Europskoj
Komisiji nedostatni, Komisija može zatražiti dostavu dodatnih podataka.
Nakon savjetovanja sa skupinom stručnjaka koja se sastoji od
predstavnika svih država članica, a koji se sastaju u okviru odbora za
carinska oslobađanja da razmotre predmetni slučaj, Komisija odlučuje
opravdava li ili ne posebna situacija koja je razmotrena povrat (članak
907.). Obavijest o toj odluci dostavlja se odnosnoj državi članici, a na
temelju te odluke nacionalna tijela odlučuju o zahtjevu stranke (članak
908.).12      Francusko
ministarstvo za proračun je u dopisu od 4. veljače 1994. priložilo spis
od dvije stranice u kojem je bio objašnjen tužiteljev slučaj u
razdoblju od 1990. do 1992. bez opisivanja carinskog sustava koji se na
njega primjenjivao do 1990. kao ni promjene sustava koja je uvedena u
srpnju 1990. i bez korespondencije s tužiteljem između 1988. i 1992. na
temu mogućeg povrata i uspostavljanja carinskog skladišta. Spis osobito
ističe:–        da
tužitelj pri prispijeću robe nije mogao odrediti koji će dijelovi biti
ugrađeni u civilne a koji u vojne letjelice, što je bio razlog zbog
kojega nije zatražio dopuštenje za primjenu postupka krajnje uporabe, –        da
je tužitelj stoga pustio uvezenu robu u slobodan promet i platio
pripadajuće carine iako je mogao tražiti izuzeće u okviru navedenog
postupka_–        da
tužitelj od 1993. godine prema savjetu carinskih službi uvezenu robu
skladišti u carinskom skladištu.Računovodstveni
i carinski dokumenti priloženi navedenom spisu sadrže također i dopis
koji je tužitelj 12. srpnja 1993. uputio središnjoj upravi za carine i
posredna davanja u kojem su opisani ukidanje dotadašnjeg povlaštenog
tarifnog postupanja s učinkom od 1. srpnja 1990., uspostava carinskog
skladišta od 1. siječnja 1993. zbog zakašnjenja koje su prouzročile
različite izmjene mjerodavnog zakonodavstva te potvrda koju je dobio o
tome da može tražiti povrat carine plaćene za godine 1990., 1991. i
1992.13      U
spisu proslijeđenom 4. veljače 1994. francuska je administracija
predlagala odobravanje povrata plaćene carine za dijelove namijenjene
„civilnoj“ uporabi. Naime, tužitelj nije mogao a priori
razlikovati te dijelove jer su oni bili isti neovisno o naravi
letjelice. Tužitelj je radi bolje učinkovitosti grupirao uvoz umjesto da
posebno uvozi dijelove za civilne letjelice. S navedenim dijelovima se
postupalo u skladu s režimom posebne namijene. Francuska administracija
smatrala je da se „to društvo ne može teretiti za prijevarno postupanje
ili očitu nemarnost“.
14      Ministarstvo
je u svibnju 1994. na zahtjev Komisije dopunilo spis dostavom brojčanih
podataka i preslike carinske deklaracije.15      Komisija
je 18. srpnja 1994. na temelju navedenog spisa i nakon savjetovanja sa
skupinom stručnjaka osnovanom na temelju važeće uredbe, primjenjujući
članak 13. stavak 1., donijela Odluku REM 4/94 prema kojoj u ovom
slučaju povrat uvozne carine nije bio opravdan iz razloga:–        što
tužitelj nije poštovao nijednu od pretpostavki propisanih Uredbom br.
4142/87 za odobrenje povoljnijeg tarifnog postupanja pri uvozu zbog
posebne namijene, a osobito pretpostavke ishođenja prethodnog pisanog
dopuštenja s obzirom na to da takvo odobrenje nema retroaktivni učinak;–        što nepoštovanje propisa ne predstavlja posebnu situaciju u smislu članka 13.;–        što se radilo o višekratnim uvozima i jer se pogreška ponavljala;–        što je tužitelj pokazao očitu nemarnost.16      Komisija
je tu odluku proslijedila francuskoj administraciji, koja je dopisom od
13. kolovoza 1994. obavijestila tužitelja o odluci i bitnim razlozima
za njezino donošenje. Kao što proizlazi iz štambilja na dopisu, tužitelj
je dopis zaprimio u svom sjedištu 23. kolovoza 1994. Postupak17      Tužitelj
je u tim okolnostima podnio ovu tužbu, koju je tajništvo
Prvostupanjskog suda zaprimilo 18. listopada 1994.18      Pisani
dio postupka slijedio je uobičajeni tijek. Odlukom Prvostupanjskog suda
od 9. ožujka 1995., nakon što je saslušao očitovanja stranaka, predmet
je upućen prvom vijeću u sastavu od troje sudaca. Na temelju izvještaja
suca izvjestitelja Prvostupanjski sud (prvo vijeće) odlučio je otvoriti
usmeni dio postupka bez određivanja prethodnih mjera izvođenja dokaza.
Međutim, odredio je određene mjere upravljanja postupkom. Stranke su na
raspravi od 27. rujna 1995. iznijele svoja izlaganja i odgovorile na
pitanja Prvostupanjskog suda. Na kraju rasprave predsjednik je proglasio
zatvaranje usmenog dijela postupka. Zahtjevi stranaka19      Tuženik od Prvostupanjskog suda zahtijeva da:–        poništi
Odluku Komisije REM 4/94 od 18. srpnja 1994. upućenu Republici
Francuskoj, središnjoj upravi za carine i posredna davanja;–        utvrdi
da je zahtjev za povrat upućen putem francuske središnje uprave za
carine u načelu osnovan, s time da će navedena uprava provjeriti iznos
carine koji se mora vratiti;–        naloži tuženiku snošenje troškova. 20      Komisija od Prvostupanjskog suda zahtjeva da:–        odbije tužbu;–        naloži tužitelju snošenje troškova. Zahtjev za poništenje odluke 21      Tužitelj
je u potporu svom zahtjevu za poništenje naveo tri tužbena razloga,
koji se svaki posebno odnose na povredu načela kontradiktornosti, jer
nije bio u mogućnosti iznijeti svoje tvrdnje Komisiji, na povredu načela
legitimnih očekivanja, jer su pobijanom odlukom povrijeđena njegova
očekivanja koja je legitimno imao u pogledu navoda francuske carinske
administracije o povratu plaćene carine, i zbog pogrešnog tumačenja
pojma „posebna situacija“ u smislu članka 13., jer Komisija očito nije
ispitala njegovu stvarnu situaciju u pogledu svih relevantnih
mogućnosti. Prvostupanjski sud smatra potrebnim prvo ispitati tužbeni
razlog koji se odnosi na povredu načela kontradiktornosti. Tužbeni razlog povrede načela kontradiktornosti Navodi stranaka22      Tužitelj
tvrdi da je načelo kontradiktornosti, nužno za poštovanje prava obrane −
priznato kao temeljno načelo prava Zajednice − pravilo opće primjene
prema kojem adresati odluka javnih vlasti koje na osjetljiv način utječu
na njihove interese moraju biti u mogućnosti učinkovito iznijeti svoje
stavove (presude Suda od 23. listopada 1974., Transocean Marine
Paint/Komisija, 17/74, Zb., str. 1063., t. 15., i od 9. studenoga 1983.,
Michelin/Komisija, 322/81, Zb., str. 3461., t. 7.). Načelo
kontradiktornosti ne primjenjuje se samo u postupcima koji dovode do
sankcija, već također i u postupcima koji mogu imati nepovoljne
posljedice za poduzeća, poput postupka u ovom slučaju.23      Tužitelj
navodi kako mu nije bilo omogućeno, ni pred skupinom stručnjaka ni pred
službama Komisije, iznijeti svoje argumente. S tim u vezi ističe da je
povreda načela kontradiktornosti u ovom slučaju dovela Komisiju do
pogreške u analizi i do primjene Uredbe br. 4142/87 na način koji ni po
čemu nije odgovarao stvarnoj situaciji. Naime, u spisu koji je
proslijedila Komisiji francuska carinska administracija nije objasnila
vlastitu ulogu u događajima koji su doveli do zahtjeva za povrat. Stoga
tužitelj nije bio u mogućnosti iznijeti bitne argumente u svrhu obrane
svoga slučaja pred Komisijom i pred skupinom stručnjaka.24      Komisija,
iako priznajući značaj načela kontradiktornosti, upućuje na sudsku
praksu Suda, prema kojoj postupak donošenja odluka o povratu − koji
sadrži različite etape, od kojih se neke provode na nacionalnoj razini
(poduzeća podnose zahtjeve, carinska administracija preliminarno
ispituje zahtjev), a neke na razini Zajednice (upućivanje zahtjeva
Komisiji, ispitivanje spisa od strane odbora za carinska oslobađanja,
savjetovanje sa skupinom stručnjaka, odluka Komisije, obavješćivanje
odnosne države članice) − zainteresiranima pruža sva nužna pravna
jamstva (presude od 17. ožujka 1983., Control Data/Komisija, 294/81,
Zb., str. 911., od 13. studenoga 1984., Van Gend & Loos/Komisija,
98/83 i 230/83, Zb., str. 3763., i od 6. srpnja 1993., CT Control
(Rotterdam) i JCT Benelux/Komisija, C-121/91 i C-122/91, Zb., str.
I-3873., točka 48.).25      Komisija
dalje tvrdi da je, u ovom slučaju, postupak protekao pravilno i da je
tužitelju bilo omogućeno da iznese argumente pred francuskim vlastima
koje su poduprle njegov zahtjev za povrat pred Komisijom i skupinom
stručnjaka. Ako francuske vlasti i nisu objasnile ulogu koju su možda
imale u tom predmetu, to je vjerojatno stoga što su smatrale da je nije
bilo potrebno spominjati, bilo zato što za to nije bilo dokaza bilo zato
što to nije imalo utjecaja na ispitivanje osnovanosti zahtjeva. Osim
toga, u pogledu spisa koji su proslijedila nacionalna tijela Komisija
nije utvrdila potrebnim zahtijevati dodatne podatke koji, u svakom
slučaju, ne bi mogli dovesti do drugačije odluke.26      U
odgovoru na pitanje Prvostupanjskog suda koje se odnosi na relevantnost
presude Suda od 21. studenoga 1991., Technische Universität München
(C-269/90, Zb., str. I-5469.), Komisija smatra da tu sudsku praksu nije
moguće primijeniti na ovaj spor. Naime, razlozi zbog kojih su ta dva
predmeta upućena Komisiji nisu usporedivi: u predmetu C-269/90 radilo se
o podizanju tehničke ocjene zahtjeva za oslobođenje od carine
predviđenog za znanstvene uređaje na najprikladniju razinu odlučivanja, s
obzirom na to da je nacionalno tijelo ocijenilo da je Komisija, uz
pomoć država članica, bila u boljem položaju od njega za provedbu
tehničkih usporedbi i provjeravanje postoje li istovjetni uređaji u
cijeloj Zajednici; naprotiv, u ovom slučaju koji se odnosi na povrat
carine, podizanje razine nadležnosti ovisilo je o tome kakva je odluka
bila donesena i kakve su bile njezine posljedice na vlastite resurse
Zajednice, jer Komisija postaje nadležna kada se radi o odluci o mogućem
povratu dok država članica zadržava ovlast donošenja odluke kada se
radi o odbijanju povrata. Komisija je ponovila da, u svakom slučaju,
pojedinosti koje je tužitelj smatrao da ih je naveo u potporu svom
zahtjevu ne bi bile dovele do drugačije odluke.
27      Komisija
je u odgovoru Prvostupanjskom sudu na pitanje o sustavu posebnih
namjena na kraju istaknula da je ishođenje dopuštenja nužna pretpostavka
za odobrenje prava na primjenu toga sustava. Razumije se da bi u fazi
dopuštenja, a osobito u fazi deklaracije o puštanju u slobodan promet,
ovlaštenik morao biti sposoban odrediti robu koja ispunjava pretpostavke
za sustav posebne namjene. Za tužitelja bi jedino zakonsko rješenje
bilo dakle da se određivanje te robe provede najkasnije u trenutku
deklaracije o puštanju u slobodan promet. Jasno je međutim da, ako je
tužitelj ocijenio da u trenutku puštanja u slobodan promet nije bilo
moguće razdijeliti proizvode s obzirom na civilnu i vojnu uporabu,
prethodno ishođenje odobrenja za sustav posebne namjene nije imalo
smisla. Komisija iz toga zaključuje da, u svakom slučaju, tužitelj nije
mogao, čak i da je želio, ishoditi dopuštenje za korištenje sustava
posebne namjene, pa ni shodno tome ostvariti korist od toga. Ocjena Prvostupanjskog suda28      Prvo
treba zaključiti da je, u skladu s gore opisanim pravnim okvirom,
upravni postupak koji je doveo do usvajanja sporne odluke sadržavao
različite etape, s jedne strane, na nacionalnoj razini gdje je tužitelj
francuskoj administraciji podnio zahtjev za povrat s priloženim dokazima
i, s druge strane, na razini Zajednice, gdje je francuska
administracija pripremila i proslijedila spis tužitelja Komisiji koja
je, prema mišljenju skupine stručnjaka, tužiteljev zahtjev utvrdila
neosnovanim.29      U
tom kontekstu Komisija − upućujući na navedene presude Control
Data/Komisija, Van Gend & Loos/Komisija te posebno CT Control
(Rotterdam) i JCT Benelux/Komisija – tvrdi da je, u ovom slučaju,
poštovano pravo tužitelja da bude saslušan s obzirom na to da je sporni
postupak omogućio tužitelju da izloži svoje argumente pred francuskim
vlastima i da je njegov spis, koji su one proslijedile, bio na
raspolaganju i skupini stručnjaka i Komisiji.30      Prvostupanjski
sud u tom pogledu zaključuje da pravo tužitelja da bude saslušan u
postupku poput onoga koji je predmet ovog spora treba biti djelotvorno
zajamčeno, ponajprije u okviru odnosa između stranke i nacionalne
administracije. Naime, Uredba br. 2454/93 propisuje samo kontakt između
zainteresirane stranke i administracije, s jedne strane, i između
administracije i Komisije, s druge strane. Iako taj propis ne propisuje
neposredan kontakt između službi Komisije i zainteresirane stranke, to
ne znači nužno da će Komisiji u svakom slučaju kada bude morala ispitati
zahtjev za povrat biti dovoljni samo podaci koje joj je proslijedila
nacionalna administracija. U tom pogledu treba podsjetiti da članak 905.
stavak 2. Uredbe br. 2454/93 propisuje da Komisija može od odnosne
države članice zatražiti dostavu dodatnih podataka. Slijedom toga, valja
ispitati je li u ovom slučaju Komisija trebala podnijeti takav zahtjev
radi poštovanja tužiteljevog prava na saslušanje, i to pomoću dodatnih
obrazloženja koja bi tužitelj najprije pružio francuskoj administraciji,
a ona ih onda proslijedila Komisiji.31      S
tim u vezi treba istaknuti da se ovaj predmet, što se tiče činjenica,
bitno razlikuje od predmeta navedenih u točkama 24. i 29. gore. Naime, u
ovom slučaju tužitelj se poziva na nepotpunost spisa pripremljenog i
proslijeđenog od strane nacionalnih vlasti, dok takav prigovor nije
istaknut u tri gore navedena predmeta. U predmetu CT Control (Rotterdam)
i JCT Benelux/Komisija tužitelji su sami priznali da su svi argumenti
koje su mogli istaknuti bili navedeni u njihovom zahtjevu te da nisu
postojali novi elementi koje bi mogli ugraditi u svoju argumentaciju
(točka 49. presude). U ovom slučaju, naprotiv, tužitelj je izjavio, u
odgovoru na mjere upravljanja postupkom koje je odredio Prvostupanjski
sud, da nije sudjelovao u pripremanju spisa i da nije imao uvid u spis
prije nego što je on bio proslijeđen te ga zapravo nikada nije ni
proučio.32      Osim
toga treba navesti da je u navedenoj presudi u predmetu Technische
Universität München, koja se odnosi na oslobođenje od carine za uvoz
znanstvenog uređaja, Sud istaknuo da, kada se radi o upravnom postupku
koji se odnosi na složene tehničke procjene, Komisija raspolaže
diskrecijskom ovlašću, uz naglasak na tome da je u odnosu na tu
diskrecijsku ovlast poštovanje jamstava koja u upravnim postupcima daje
pravni poredak Zajednice od temeljne važnosti te da se među tim
jamstvima osobito nalazi pravo stranke da iznese svoj stav (točke 13. i
14.). Budući da relevantni propis Zajednice ne predviđa mogućnost za
uvoznika da iznese svoje stajalište pred Komisijom, iako bi njegovi
navodi o svojstvima uređaja znanstvene namjene koji se uvoze i o
njihovoj planiranoj upotrebi bili vrlo korisni, Sud je ocijenio da pravo
na saslušanje u takvom postupku zahtijeva da se zainteresiranoj stranci
mora također i u postupku koji se vodi pred Komisijom omogućiti da
izrazi svoje mišljenje i da korisno iznese svoje stajalište o
relevantnosti činjenica kao i, ako je potrebno, o dokumentima koje
institucije Zajednice razmatraju (točke od 23. do 25.).33      Potrebno
je ispitati može li shvaćanje Suda izneseno gore biti relevantno u
okviru postupka primjene članka 13. kao što je u ovom slučaju. U tom
pogledu Komisija je sigurno opravdano prigovorila da ona nikada ne
provodi „složene tehničke ocjene“ kada odlučuje o povratu carine.
Prvostupanjski sud međutim smatra da nije samo posebna tehnička narav
spisa to što dovodi do prava zainteresirane osobe na saslušanje pred
Komisijom, već je to diskrecijska ovlast kojom ona raspolaže s tim u
vezi.34      Međutim,
Prvostupanjski sud je utvrdio da Komisija ima, s više gledišta,
određeni diskrecijski prostor u primjeni članka 13. koji je Sud
okarakterizirao kao „opću odredbu pravičnosti“ (presuda od 15. prosinca
1983. u predmetu Schoellershammer/Komisija, 283/82, Zb., str. 4219., t.
7.). S jedne strane, ova se odredba odnosi na „posebne situacije“, što
nužno pretpostavlja da Komisija uzima u obzir i odvaguje među brojnim
činjeničnim i pravnim podacima one koji bi mogli biti relevantni za
konačnu odluku. S druge strane, Komisija mora provjeriti je li
zainteresirana stranka odgovorna ne samo za nemar, nego i za „očiti“
nemar. Konačno, prije donošenja odluke Komisija se mora savjetovati sa
skupinom stručnjaka prema članku 907. Uredbe br. 2454/93, što znači da
ona može ali ne mora poštovati mišljenje te skupine. U odnosu na sve te
čimbenike, Prvostupanjski sud smatra da, u okviru postupka primjene
članka 13., Komisija raspolaže diskrecijskom ocjenom koja je najmanje
jednaka onoj koju joj je Sud priznao u navedenoj presudi Technische
Universität München. Slijedom toga, poštovanje prava na saslušanje mora
biti zajamčeno u postupcima povrata carina.35      Što
se ovog slučaja tiče, treba zaključiti da spis koji je proslijeđen
Komisiji sadrži dopis koji je 12. srpnja 1993. tužitelj uputio carinskoj
upravi, u kojem iznosi probleme s uspostavom carinskog skladišta i
spominje „potvrdu“ mogućeg povrata carina plaćenih između 1990. i 1992.
Međutim, korespondencija između tužitelja i francuske carinske
administracije o tim dvjema temama se ne nalazi u spisu. Stoga je jasno
da je Komisija pobijanu odluku donijela na temelju nepotpunog spisa. 36      Potrebno
je još dodati da su francuske vlasti u svom spisu predlagale da se
odobri povrat, navodeći kako se tužitelju ne može pripisati „nikakav
nemar“. Ako je Komisija razmišljala odstupiti od tog stajališta i odbiti
zahtjev za povrat iz razloga što bi tužitelj bio odgovoran čak za
„očiti nemar“ − pridjev „očiti“ je izričito dodan gore navedenom Uredbom
br. 3069/86 od 7. listopada 1986. − bila je dužna omogućiti tužitelju
da ga saslušaju francuske vlasti. Naime, takva odluka o stupnju nemara
podrazumijeva složenu pravnu ocjenu koja se mogla provesti samo na
temelju svih relevantnih činjenica, uključujući odluke i izjave
nacionalne administracije u odnosu na tužitelja. Prvostupanjski sud
smatra da je u situaciji u kojoj je Komisija teško optužila tužitelja za
„očiti nemar“ još potrebnije da nacionalna administracija sasluša
tužitelja nego što je to bilo u navedenom predmetu Technische
Universität München, u kojem je Sud smatrao da Komisija mora saslušati
uvoznika tijekom postupka koji se vodio pred njom čak iako je u pitanju
bila samo objektivna tehnička ocjena znanstvenog uređaja.37      Osim
toga, kao što ističe Komisija, okolnost da je francuski član skupine
stručnjaka konzultirane prije donošenja pobijane odluke bio protiv
povrata nema značaja. Naime, nije utvrđeno, a nije se ni tvrdilo, da je
taj član bio u upoznat sa svim okolnostima slučaja.38      Iz
toga proizlazi da je pobijana odluka donesena na temelju upravnog
postupka u kojem je došlo do povrede prava tužitelja na saslušanje.39      Budući
da Komisija ističe da čak i da je Prvostupanjski sud uzeo u obzir
dodatne podatke koje mu je tužitelj dostavio to ne bi imalo utjecaja na
pobijanu odluku, treba podsjetiti da se takva argumentacija, kojom
Komisija pokušava negirati značaj gore utvrđenog nedostatka u postupku,
ne može prihvatiti. Naime, Prvostupanjski sud ne može preuzeti ulogu
nadležnog upravnog tijela niti predvidjeti odluku koju bi to tijelo
donijelo u novom upravnom postupku u odnosu na spis koji bi dopunile
francuske vlasti i tužitelj. Osim toga, skupina stručnjaka s kojom se
Komisija prema članku 907. Uredbe br. 2454/93 morala savjetovati prije
donošenja odluke nije se još upoznala s takvim dopunjenim spisom pa se
stoga nije mogla očitovati u uvjetima potpunog poznavanja predmeta.40      Iz
svega navedenog proizlazi da je potrebno prihvatiti tužbeni razlog zbog
povrede načela kontradiktornosti. Slijedom navedenog, pobijanu odluku
treba poništiti bez potrebe da se odlučuje o ostalim tužbenim razlozima
koje je naveo tužitelj. Zahtjev za utvrđivanje zahtjeva za povrat opravdanim41      Tužitelj
je u odgovoru na pitanje koje mu je postavio Prvostupanjski sud izjavio
da ustraje u svojim zahtjevima za utvrđenje čak i ako pobijana odluka
bude poništena. U tom pogledu tužitelj ističe da se njegov zahtjev
ponajprije temelji na legitimnim očekivanjima koja je imao na osnovi
izjava francuskih vlasti u odnosu na povrat plaćene carine. Taj pravni
temelj, koji izlazi iz okvira uobičajenog postupka prema članku 905. i
narednim člancima Uredbe br. 2454/93 potpada samo pod nadležnost
Prvostupanjskog suda te mu omogućuje da u odnosu na tužitelja donese
neposredno izvršnu odluku što se tiče zahtijevanog povrata.42      U
tom pogledu treba podsjetiti da prema ustaljenoj sudskoj praksi u
okviru tužbe za poništenje podnesene prema članku 173. Ugovora o EZ-u
sud Zajednice ne može, bez zadiranja u ovlasti upravnog tijela, naložiti
instituciji Zajednice poduzimanje mjera za izvršenje presude kojom je
odluka poništena (vidjeti, na primjer, rješenje Prvostupanjskog suda od
27. svibnja 1994., J/ Komisija, T-5/94, Zb., str. II-391., t. 17., i
presudu Prvostupanjskog suda od 8. studenoga 1990., Barbi/Komisija,
T-73/89, Zb., str. II-619., t. 38.). Naime, članak 176. Ugovora o EZ-u,
prema kojem institucija čiji je akt proglašen ništavim mora poduzeti
mjere za izvršenje te presude, u tom je pogledu ograničavajuća odredba.
Potrebno je dodati da, u svakom slučaju, Komisija mora u ovom predmetu
ponovno pokrenuti upravni postupak, tako da bi bilo prerano za to da
Prvostupanjski sud odluči o tužbenom razlogu zbog povrede načela
legitimnih očekivanja.43      Slijedom
navedenog, zahtjev koji se odnosi na utvrđivanje opravdanosti zahtjeva
za povrat mora se odbaciti kao nedopušten. Troškovi44      Sukladno
odredbama članka 87. stavka 2. prvog podstavka Poslovnika, stranka koja
ne uspije u postupku snosi troškove, ako je takav zahtjev postavljen.
Budući da Komisija nije uspjela u postupku, istoj valja naložiti
snošenje troškova. Slijedom navedenoga_PRVOSTUPANJSKI SUD (prvo vijeće)proglašava i presuđuje:1.      Poništava se Odluka REM 4/94 od 18. srpnja 1994. upućena Republici Francuskoj, središnjoj upravi za carine i posredna davanja.2.      U preostalom dijelu tužba se odbacuje. 3.      Nalaže se Komisiji snošenje troškova.Kirschner
Kalogeropoulos
TiiliObjavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 9. studenoga 1995.Tajnik         PredsjednikH. Jung       H. Kirschner             *Jezik postupka: francuski