62025CJ0195
PRESUDA SUDA (treće vijeće)
20. studenoga 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Politika azila – Područje slobode, sigurnosti i pravde – Status izbjeglice ili status stečen na temelju supsidijarne zaštite – Zajednički postupci za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite – Direktiva 2001/55/EZ – Privremena zaštita u slučaju masovnog priljeva raseljenih osoba – Članci 17. i 19. – Pojam ‚zahtjev za azil’ – Članak 3. stavak 1. – Odobravanje statusa supsidijarne zaštite osobi koja uživa privremenu zaštitu – Direktiva 2011/95/EU – Članak 18. – Direktiva 2013/32/EU – Članak 33. stavak 2. – Izravni učinak”
U predmetu C‑195/25 [Framholm] (
i
),
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstolen (Upravni sud u Göteborgu, Migracijski sud, Švedska), odlukom od 11. ožujka 2025., koju je Sud zaprimio 11. ožujka 2025., u postupku
AA,
BA,
CA,
DA,
EA,
FA
protiv
Migrationsverket
SUD (treće vijeće),
u sastavu: C. Lycourgos, predsjednik vijeća, O. Spineanu‑Matei, S. Rodin (izvjestitelj), N. Piçarra, i N. Fenger suci,
nezavisni odvjetnik: M. Campos Sánchez‑Bordona,
tajnik: C. Strömholm, administratorica,
uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 10. srpnja 2025.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za AA, BA, CA, DA, EA i FA, E. Nygren, jurist,
–
za Migrationsverket, C. Bexelius i J. M. Edlund, u svojstvu agenata,
–
za švedsku vladu, O. Åbrink i C. Meyer‑Seitz, u svojstvu agenata,
–
za bugarsku vladu, T. Mitova, u svojstvu agenta,
–
za Europsku komisiju, F. Blanc, M. Debieuvre, C. Faroghi i A. Katsimerou, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 11. rujna 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje:
–
članka 3. stavka 1., članka 17. stavka 1. i članka 19. stavka 2. Direktive Vijeća 2001/55/EZ od 20. srpnja 2001. o minimalnim standardima za dodjelu privremene zaštite u slučaju masovnog priljeva raseljenih osoba te o mjerama za promicanje uravnoteženih napora država članica pri prihvatu i snošenju posljedica prihvata tih osoba (SL 2001., L 212, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 49.);
–
Direktive 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite (SL 2011., L 337, str. 9.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 248. i ispravci SL 2020., L 76, str. 37. i SL 2023./90216, L), kao i
–
članka 10. stavka 2. Direktive 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite (SL 2013., L 180, str. 60.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 249. i ispravci SL 2020., L 76, str. 38., SL 2020., L 415, str. 90. i SL 2023./90200, L).
2
Ovaj zahtjev upućen je u okviru spora između šest državljana trećih zemalja koji uživaju privremenu zaštitu i Migrationsverketa (Ured za migracije, Švedska) (u daljnjem tekstu: Ured) u vezi s odlukama potonjeg o odbijanju njihovih zahtjeva za međunarodnu zaštitu kojima su tražili odobravanje statusa izbjeglica i statusa supsidijarne zaštite.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2001/55
3
Članak 1. Direktive 2001/55 predviđa:
„Cilj ove Direktive jest utvrditi minimalne standarde za dodjelu privremene zaštite u slučaju masovnog priljeva raseljenih osoba iz trećih zemalja koje se ne mogu vratiti u svoju zemlju podrijetla te promicati uravnotežene napore država članica pri prihvatu i snošenju posljedica prihvata tih osoba.”
4
Članak 2. te direktive propisuje:
„Za potrebe ove Direktive:
(a)
‚privremena zaštita’ znači izvanredni postupak kojim se u slučaju masovnog priljeva ili neizbježnog masovnog priljeva raseljenih osoba iz trećih zemalja koje se ne mogu vratiti u svoju zemlju podrijetla predviđa neodgodiva i privremena zaštita za takve osobe, posebno ako postoji i rizik od toga da se sustavom azila neće moći riješiti priljev bez negativnih posljedica za njegovo uspješno djelovanje, u interesu dotičnih osoba i drugih osoba koje traže zaštitu;
[…]
(e)
‚izbjeglice’ znači državljani treće zemlje ili osobe bez državljanstva u smislu članka 1.A [Konvencije o statusu izbjeglica, potpisane u Ženevi 28. srpnja 1951. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 189., str. 150., br. 2545. (1954.)), kako je dopunjena Protokolom o statusu izbjeglica, sklopljenim u New Yorku 31. siječnja 1967. (u daljnjem tekstu: Ženevska konvencija)];
[…]
(g)
‚boravišna dozvola’ znači svaka dozvola ili odobrenje koje su izdala tijela države članice u obliku koji se predviđa zakonodavstvom te države, a kojim se državljaninu treće zemlje ili osobi bez državljanstva dopušta boravak na njezinom državnom području;
[…]”
5
U skladu s člankom 3. navedene direktive:
„1.   Privremena zaštita ne pretpostavlja priznavanje statusa izbjeglice prema Ženevskoj konvenciji.
2.   Države članice primjenjuju privremenu zaštitu uz primjereno poštovanje ljudskih prava i temeljnih sloboda te svojih obveza u pogledu zabrane protjerivanja.
[…]
5.   Ova Direktiva ne utječe na isključivo pravo država članica da usvoje ili zadrže povoljnije uvjete za osobe pod privremenom zaštitom.”
6
Članak 17. iste direktive glasi kako slijedi:
„1.   Osobama koje uživaju privremenu zaštitu mora se omogućiti da u svakom trenutku podnesu zahtjev za azil.
2.   Razmatranje svakog zahtjeva za azil koji nije obrađen prije isteka razdoblja privremene zaštite dovršava se po završetku tog razdoblja.”
7
Člankom 19. Direktive 2001/55 određuje se:
„1.   Države članice mogu predvidjeti da osoba ne može istodobno uživati privremenu zaštitu i imati status podnositelja zahtjeva za azil za vrijeme razmatranja zahtjeva.
2.   U slučajevima kada, nakon što je razmotren zahtjev za azil, status izbjeglice ili, ako je primjenljivo, drugi oblik zaštite nije odobren osobi koja ima pravo na privremenu zaštitu ili je već uživa, države članice, ne dovodeći u pitanje članak 28., osiguravaju da ta osoba dobije ili da nastavlja uživati privremenu zaštitu u preostalom razdoblju trajanja zaštite.”
Direktiva 2011/95
8
Direktivom 2011/95 donesenom na temelju članka 78. stavka 2. točaka (a) i (b) UFEU‑a izvan snage je stavljena Direktiva Vijeća 2004/83/EZ od 29. travnja 2004. o minimalnim standardima za kvalifikaciju i status državljana treće zemlje ili osoba bez državljanstva kao izbjeglica ili osoba kojima je na drugi način potrebna međunarodna zaštita te o sadržaju odobrene zaštite (SL 2004., L 304, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 64.).
9
U uvodnim izjavama 12., 23., 24., 33. i 39. Direktive 2011/95 navedeno je:
„(12)
Glavni je cilj ove Direktive, s jedne strane, osigurati da države članice primjenjuju zajedničke kriterije za utvrđivanje osoba kojima je zaista potrebna međunarodna zaštita i, s druge strane, osigurati da minimalna razina pogodnosti bude dostupna tim osobama u svim državama članicama.
[…]
(23)
Trebalo bi utvrditi standarde za utvrđivanje statusa izbjeglice i njegovog sadržaja kako bi se nadležnim tijelima država članica pomoglo pri primjeni Ženevske konvencije.
(24)
Nužno je uvesti zajedničke kriterije prema kojima će se tražiteljima azila priznavati status izbjeglica u smislu članka 1. Ženevske konvencije.
[…]
(33)
Također bi trebalo utvrditi standarde za određivanje statusa koji stječu osobe kojima je odobrena supsidijarna zaštita te za utvrđivanje sadržaja takvog statusa. Supsidijarna bi zaštita trebala biti komplementarna i dodatna zaštiti izbjeglica sadržanoj u Ženevskoj konvenciji.
[…]
(39)
Prilikom odazivanja na poziv Programa iz Stockholma za uspostavu jedinstvenog statusa izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu, i uz izuzetak odstupanja koja su potrebna i objektivno opravdana, korisnicima supsidijarne zaštite trebaju se odobriti jednaka prava i povlastice koje uživaju izbjeglice na temelju ove Direktive te trebaju podlijegati jednakim uvjetima za ostvarivanje tih prava i povlastica.”
10
U skladu s člankom 1. te direktive, naslovljenim „Cilj”:
„Cilj je ove Direktive utvrditi standarde u pogledu kvalifikacije državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva kao korisnika međunarodne zaštite, jedinstvenog statusa izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaja odobrene zaštite.”
11
Članak 2. navedene direktive, naslovljen „Definicije”, određuje:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
(a)
‚međunarodna zaštita’ znači status izbjeglice i status osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita kako je definirana u točkama (e) i (g);
[…]
(f)
‚osoba koja ispunjava uvjete za supsidijarnu zaštitu’ znači državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva koja ne ispunjava uvjete za dobivanje statusa izbjeglice ali za koju se opravdano vjeruje da bi se dotična osoba, ako bi se vratila u svoju državu porijekla ili, ako se radi o osobi bez državljanstva, u državu prethodnog uobičajenog boravišta, bila izložena trpljenju ozbiljne nepravde kako je definirano člankom 15., i na koju se ne primjenjuje članak 17. stavci 1. i 2., te koja nije u mogućnosti ili, zbog takve opasnosti, ne želi staviti se pod zaštitu te države;
(g)
‚status osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita’ znači priznavanje, od strane države članice, državljanina treće zemlje ili osobe bez državljanstva kao osobe koja ispunjava uvjete za supsidijarnu zaštitu;
(h)
‚zahtjev za međunarodnom zaštitom’ znači zahtjev za zaštitom koji državi članici podnosi državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva, a može se shvatiti kao traženje statusa izbjeglice ili supsidijarne zaštite, pri čemu podnositelj zahtjeva ne traži izrijekom drugu vrstu zaštite koja je izvan djelokruga ove Direktive, a koja se može zasebno tražiti;
[…]”
12
Člankom 18. iste direktive naslovljenim „Odobravanje statusa supsidijarne zaštite” određuje se:
„Države članice odobravaju supsidijarnu zaštitu državljaninu treće zemlje ili osobi bez državljanstva koja ispunjava uvjete za dobivanje supsidijarne zaštite u skladu s poglavljima II. i V.”
Direktiva 2013/32
13
Direktivom 2013/32, donesenom na temelju članka 78. stavka 2. točke (d) UFEU‑a, stavljena je izvan snage Direktiva Vijeća 2005/85/EZ od 1. prosinca 2005. o minimalnim normama koje se odnose na postupke priznavanja i ukidanja statusa izbjeglica u državama članicama (SL 2005., L 326, str. 13.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 7., str. 19.).
14
Uvodne izjave 4. i 13. te direktive glase:
„(4)
[…] Zajednički europski sustav azila uključuje, kratkoročno, zajedničke standarde za pravične i učinkovite postupke azila u državama članicama te, dugoročno, pravila Unije koja vode do zajedničkog postupka azila u [Europskoj] Uniji.
[…]
(13)
Približavanje pravila postupaka za priznavanja i ukidanje međunarodne zaštite trebalo bi pomoći u ograničavanju sekundarnog kretanja podnositelja zahtjeva za međunarodnom zaštitom između država članica, u slučajevima kada je takvo kretanje uzrokovano razlikama u pravnim okvirima te u uspostavi jednakih uvjeta za primjenu Direktive 2011/95/EU u državama članicama.”
15
U skladu s člankom 1. Direktive 2013/32 naslovljenim „Svrha”:
„Svrha je ove Direktive uspostava zajedničkih postupaka za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite u skladu s Direktivom [2011/95].”
16
Članak 2. Direktive 2013/32, naslovljen „Definicije”, predviđa:
„Za potrebe ove Direktive:
[…]
(b)
‚zahtjev za međunarodnu zaštitu’ ili ‚zahtjev’ znači zahtjev državljana treće zemlje ili osobe bez državljanstva za zaštitu od strane države članice za koju se smatra da traži status izbjeglice ili status supsidijarne zaštite, a koja nije izričito zatražila drugu vrstu zaštite izvan područja primjene Direktive [2011/95] koja se može posebno primijeniti;
[…]
(f)
‚tijelo odlučivanja’ znači nesudsko ili upravno tijelo u državi članici nadležnoj za razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu, koje je ovlašteno donositi odluke u prvom stupnju u tim predmetima;
[…]
(h)
‚osoba ovlaštena na supsidijarnu zaštitu’ znači državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva koji ispunjavaju uvjete iz članka 2. točke (f) Direktive [2011/95];
(i)
‚međunarodna zaštita’ znači status izbjeglice i status supsidijarne zaštite, kako su definirani u točkama (j) i (k);
(j)
‚status izbjeglice’ znači priznavanje državljana treće zemlje ili osobe bez državljanstva izbjeglicom od strane države članice;
(k)
‚status osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita’ znači priznavanje, od strane države članice, državljanina treće zemlje ili osobe bez državljanstva kao osobe koja ispunjava uvjete za supsidijarnu zaštitu;
[…]”
17
Članak 3. Direktive 2013/32 naslovljen „Područje primjene”, u stavku 1. određuje:
„Ova se Direktiva primjenjuje na sve zahtjeve za međunarodnu zaštitu podnesene na državnom području države članice, uključujući na granici, teritorijalnim vodama ili tranzitnim zonama države članice, te na oduzimanje međunarodne zaštite.”
18
Članak 10. te direktive, naslovljen „Uvjeti za razmatranje zahtjeva”, u stavku 2. propisuje kako slijedi:
„Prilikom razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, tijelo odlučivanja prvo utvrđuje ispunjava li podnositelj zahtjeva uvjete za status izbjeglice, a ako ne ispunjava, utvrđuje ispunjava li podnositelj zahtjeva uvjete za ostvarivanje supsidijarne zaštite.”
19
Članak 33. navedene direktive naslovljen „Nedopušteni zahtjevi”, u stavku 2. određuje:
„Države članice mogu smatrati zahtjev za međunarodnu zaštitu nedopuštenim samo ako:
(a)
je druga država članica priznala međunarodnu zaštitu;
(b)
se zemlja koja nije država članica smatra prvom zemljom azila podnositelja zahtjeva, u skladu s člankom 35.;
(c)
se država koja nije država članica smatra sigurnom trećom zemljom za podnositelja zahtjeva, u skladu s člankom 38.;
(d)
je zahtjev naknadni zahtjev, pri čemu ne postoje elementi ili utvrđenja u vezi razmatranja je li podnositelj zahtjeva koji ispunjava uvjete kao ovlaštenik međunarodne zaštite na temelju Direktive [2011/95], naveo ili podnio te nove elemente ili utvrđenja; ili
(e)
uzdržavana osoba podnositelja zahtjeva podnese zahtjev nakon što su on ili ona, u skladu s člankom 7. stavkom 2., suglasni da će njegov ili njezin slučaj biti dio zahtjeva podnesenog u njegovo ili njezino ime, te ne postoje nikakva jamstva u vezi uzdržavane osobe koji bi opravdavali poseban zahtjev.”
Provedbena odluka (EU) 2022/382 i naknadne provedbene odluke
20
Na temelju Direktive 2001/55 donesena je Provedbena odluka Vijeća (EU) 2022/382 od 4. ožujka 2022. o utvrđivanju postojanja masovnog priljeva raseljenih osoba iz Ukrajine u smislu članka 5. Direktive 2001/55/EZ koja ima učinak uvođenja privremene zaštite (SL 2022., L 71, str. 1.).
21
Člankom 2. stavcima 1. do 3. te provedbene odluke određuje se:
„1.   Ova se Odluka primjenjuje na sljedeće kategorije osoba raseljenih iz Ukrajine 24. veljače 2022. ili nakon tog datuma zbog vojne invazije ruskih oružanih snaga koja je počela na taj datum:
(a)
ukrajinske državljane koji su boravili u Ukrajini prije 24. veljače 2022.;
(b)
osobe bez državljanstva i državljane trećih zemalja, osim Ukrajine, koji su uživali međunarodnu zaštitu ili jednaku nacionalnu zaštitu u Ukrajini prije 24. veljače 2022; i
(c)
članove obitelji osoba iz točaka (a) i (b).
2.   Države članice primjenjuju ovu Odluku ili odgovarajuću zaštitu u skladu sa svojim nacionalnim pravom u odnosu na osobe bez državljanstva i državljane trećih zemalja, osim Ukrajine, koji mogu dokazati da su zakonito boravili u Ukrajini prije 24. veljače 2022. na temelju valjane boravišne dozvole za trajni boravak izdane u skladu s ukrajinskim pravom i koji se ne mogu vratiti u sigurne i trajne uvjete u svoju zemlju ili regiju podrijetla.
3.   U skladu s člankom 7. Direktive [2001/55] države članice također mogu primijeniti ovu Odluku na druge osobe, među ostalim i na osobe bez državljanstva i državljane trećih zemalja, osim Ukrajine, koje su zakonito boravile u Ukrajini i koje se ne mogu vratiti u sigurne i trajne uvjete u svoju zemlju ili regiju podrijetla.”
22
Privremena zaštita odobrena raseljenim osobama iz Ukrajine iz članka 2. Provedbene odluke 2022/382 produljena je nekoliko puta, a posljednji put člankom 1. Provedbene odluke Vijeća (EU) 2025/1460 od 15. srpnja 2025. o produljenju privremene zaštite uvedene Provedbenom odlukom (EU) 2022/382 (SL 2025./1460, L), i to do 4. ožujka 2027.
Švedsko pravo
23
Odredbe kojima se uređuje pravo na boravak stranaca u Švedskoj i odobravanje međunarodne zaštite nalaze se u Utlänningslagu (2005:716) (Zakon o strancima (2005:716) (u daljnjem tekstu: Zakon o strancima).
24
Poglavljem 21. tog zakona u nacionalno pravo prenose se odredbe o privremenoj zaštiti uvedene Direktivom 2001/55. To je poglavlje izmijenjeno u okviru prenošenja Direktiva 2004/83 i 2005/85, ali ne prilikom stupanja na snagu Direktiva 2011/95 i 2013/32 koje su ih zamijenile.
25
Članak 5. poglavlja 21. navedenog zakona glasi:
„Izdavanje strancu boravišne dozvole u okviru privremene zaštite nije prepreka za razmatranje zahtjeva za boravišnu dozvolu koji je podnio u svojstvu izbjeglice u smislu poglavlja 4. članka 1. Isto vrijedi za zahtjev za priznavanje statusa izbjeglice iz poglavlja 4. članka 3. te zahtjev za putnu ispravu iz poglavlja 4. članka 4.
Razmatranje zahtjeva na temelju prvog stavka može se odgoditi samo iz posebnih razloga. Ako se zahtjev ne razmotri prije isteka privremene zaštite, on se razmatra što je prije moguće nakon tog roka.”
26
Ured, koji je tijelo nadležno za izdavanje boravišnih dozvola na temelju privremene zaštite, donosi pravna mišljenja u kojima daje upute svojim administratorima.
27
U skladu s pravnim mišljenjem naslovljenim „Ordningen för prövningen enligt 21 kap. utlänningslagen” (Sustav za razmatranje zahtjeva podnesenih na temelju poglavlja 21. Zakona o strancima), članak 5. tog poglavlja ne protivi se tomu da osoba koja uživa privremenu zaštitu podnese zahtjev za odobravanje statusa izbjeglice. Međutim, u skladu s tim mišljenjem, tekst tog članka 5. ne predviđa mogućnost razmatranja zahtjevâ za supsidijarnu zaštitu.
Glavni postupak i prethodna pitanja
28
Osoba AA, nigerijski državljanin koji ima dozvolu stalnog boravka u Ukrajini, BA, ukrajinska državljanka, i njihovo četvero djece, CA, DA, EA i FA, ukrajinski državljani, u Švedskoj uživaju pravo na privremenu zaštitu u smislu Direktive 2001/55. Ta im je zaštita odobrena na temelju Provedbene odluke 2022/382 čiji su učinci posljednji put produljeni Provedbenom odlukom 2025/1460. Tužitelji iz glavnog postupka usto su podnijeli zahtjeve za međunarodnu zaštitu.
29
Ured je odbio zahtjev koji je osoba AA podnijela kao neosnovan u dijelu u kojem se odnosio na status izbjeglice i kao nedopušten u dijelu u kojem se odnosio na status supsidijarne zaštite. Zahtjev koji su podnijeli osoba BA i njezino četvero djece odbijen je kao neosnovan u dijelu u kojem se odnosio na status izbjeglice te je odbijen bez razmatranja merituma u dijelu u kojem se odnosio na status supsidijarne zaštite. U odlukama o odbijanju tih zahtjeva Ured je, među ostalim, naveo da nacionalni propis kojim se uređuje pravo boravka stranaca i priznavanje međunarodne zaštite, konkretnije članak 5. poglavlja 21. Zakona o strancima, ne dopušta osobama koje uživaju privremenu zaštitu u smislu Direktive 2001/55 da podnesu zahtjev za odobravanje statusa supsidijarne zaštite u smislu članka 2. Direktive 2011/95 i članka 2. Direktive 2013/32.
30
Tužitelji u glavnom postupku podnijeli su tužbu protiv navedenih odluka Förvaltningsrätten i Göteborgu, migrationsdomstolenu (Upravni sud u Göteborgu, Migracijski sud, Švedska), koji je sud koji je uputio zahtjev.
31
U prilog svojoj tužbi tužitelji iz glavnog postupka ističu da se Direktive 2011/95 i 2013/32, kojima se uređuju uvjeti i postupak za priznavanje međunarodne zaštite, primjenjuju na osobe koje uživaju privremenu zaštitu u smislu Direktive 2001/55. U tom pogledu, pravo na podnošenje zahtjeva za azil predviđeno člankom 17. Direktive 2001/55 treba shvatiti kao pravo na podnošenje zahtjeva za dodjelu statusa izbjeglice ili statusa osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita u skladu s Direktivama 2011/95 i 2013/32. Naime, pojam „zahtjev za azil” u smislu članka 17. Direktive 2001/55 treba shvatiti kao sinonim za zahtjev za „međunarodnu zaštitu”, kako je definiran u Direktivama 2011/95 i 2013/32. Uzimajući u obzir svrhu Direktive 2001/55 i strukturu njezinih članaka 17. i 19., koji imaju izravan učinak, članak 5. poglavlja 21. Zakona o strancima nije u skladu s pravom Unije te je, usto, trebao biti izmijenjen na način da uključuje pravo na podnošenje zahtjeva za dobivanje statusa supsidijarne zaštite.
32
Ured tvrdi da članak 5. poglavlja 21. Zakona o strancima ne dopušta razmatranje zahtjeva za odobravanje statusa supsidijarne zaštite koji je podnio strani državljanin koji uživa privremenu zaštitu. Pojašnjava da nakon prenošenja Direktiva 2004/83 i 2005/85, koje su zamijenjene Direktivama 2011/95 i 2013/32, članak 5. poglavlja 21. Zakona o strancima, kojim se stranim državljanima koji uživaju privremenu zaštitu omogućuje traženje statusa izbjeglice, nije izmijenjen na način da ti državljani mogu podnijeti zahtjev za supsidijarnu zaštitu. Takav izbor je u skladu s pravom Unije. Naime, Direktiva 2001/55 predstavlja poseban sustav koji se primjenjivao prije i umjesto općih pravila o obradi zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji se odnose na odobravanje statusa izbjeglice ili statusa supsidijarne zaštite. Dodjela privremene zaštite dovela bi do djelomične neprimjene odredbi Direktiva 2011/95 i 2013/32. Jedina iznimka od tog pravila jest pravo podnošenja zahtjeva za azil, odnosno zahtjeva za odobravanje statusa izbjeglice. Međutim, osnovanost zahtjeva tužiteljâ iz glavnog postupka za dodjelu tog statusa razmotrena je prije nego što su ti zahtjevi odbijeni.
33
Sud koji je uputio zahtjev najprije se pita o tumačenju članaka 3., 17. i 19. Direktive 2001/55, kao i o njihovoj povezanosti s Direktivama 2011/95 i 2013/32. Smatra da su te dvije potonje direktive primjenjive i na zahtjev za odobravanje statusa izbjeglice i na zahtjev za odobravanje statusa supsidijarne zaštite koji su podnijele osobe koje uživaju privremenu zaštitu na temelju Direktive 2001/55, s obzirom na to da je odobravanje tih prvih dvaju statusa, drugog ako prvi nije odobren, predmet jednog te istog zahtjeva.
34
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, iz sudske prakse Suda osobito proizlazi da se Direktivom 2001/55 nastoji omogućiti brzo upravljanje masovnim priljevom osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te privremena zaštita koju ona omogućuje ne sprečava kasnije podnošenje potpunog zahtjeva za međunarodnu zaštitu (presuda od 19. prosinca 2024., Kaduna, C‑244/24 i C‑290/24, EU:C:2024:1038, t. 125. do 127.).
35
Sud koji je uputio zahtjev nadalje ističe da Direktivu 2001/55 treba tumačiti s obzirom na činjenicu da supsidijarna zaštita nije bila dio Unijina sustava azila prilikom donošenja te direktive, jer je supsidijarna zaštita u pravo Unije uvedena Direktivom 2004/83 koja je zamijenjenom Direktivom 2011/95. Iz teksta članka 19. stavka 2. Direktive 2001/55 i Komunikacije Komisije o operativnim smjernicama za provedbu Provedbene odluke Vijeća 2022/382 o utvrđivanju postojanja masovnog priljeva raseljenih osoba iz Ukrajine u smislu članka 5. Direktive 2001/55/EZ koja ima učinak uvođenja privremene zaštite (SL 2022., C 126I, str. 1) osobito proizlazi da pojam „zahtjev za azil” iz članka 17. stavka 1. Direktive 2001/55 treba tumačiti na način da se odnosi i na zahtjev za priznavanje statusa izbjeglice i na zahtjev za odobravanje statusa supsidijarne zaštite.
36
S obzirom na prethodna razmatranja, sud koji je uputio zahtjev također se pita imaju li članak 17. stavak 1. i članak 19. stavak 2. Direktive 2001/55, u vezi s člankom 10. stavkom 2. Direktive 2013/32, izravan učinak. Naposljetku, dvoji o usklađenosti predmetnog švedskog zakonodavstva s pravom Unije i posljedicama eventualne neusklađenosti.
37
U tim je okolnostima Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstolen (Upravni sud u Göteborgu, Migracijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Primjenjuju li se Direktiva [2011/95] i Direktiva [2013/32] na zahtjeve za priznavanje statusa izbjeglice i na zahtjeve za odobravanje statusa supsidijarne zaštite nakon što je dodijeljena privremena zaštita na temelju Direktive [2001/55]?
2.
(a)
Treba li članak 17. stavak 1. i članak 19. stavak 2. Direktive 2001/55/EZ tumačiti na način da se mogućnost podnošenja ‚zahtjeva za azil’ odnosi i na mogućnost podnošenja zahtjeva za dodjelu statusa izbjeglice i zahtjeva za dodjelu statusa osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita, te da takav zahtjev treba razmotriti s obzirom na Direktive 2011/95 i 2013/32?
(b)
Treba li članak 3. stavak 1. Direktive 2001/55 tumačiti na način da se privremena zaštita predviđena tom direktivom protivi priznavanju statusa osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita, predviđenog Direktivom [2011/95], kad je riječ o osobama koje ispunjavaju uvjete za privremenu zaštitu ili je već uživaju na temelju prve direktive?
3.
Ako se članak 17. stavak 1. i članak 19. stavak 2. Direktive [2001/55] primjenjuju i na pravo na podnošenje zahtjeva za dodjelu statusa osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita na temelju Direktive [2011/95], jesu li ti članci, u vezi s člankom 10. stavkom 2. Direktive 2013/32, dovoljno jasni i precizni da bi imali izravan učinak?
4.
Je li u skladu s pravom Unije nacionalno zakonodavstvo, poput […] članka 5. iz poglavlja 21. [Zakona o strancima], ako se njime priznaje samo pravo na podnošenje zahtjeva za dodjelu statusa izbjeglice, a ne i zahtjeva za dodjelu statusa osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita?”
Postupak pred Sudom
38
U svojem zahtjevu za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev zatražio je od Suda da o ovom predmetu odluči u hitnom prethodnom postupku predviđenom člankom 107. Poslovnika Suda.
39
Treće vijeće Suda odlučilo je 27. ožujka 2025., na prijedlog suca izvjestitelja i nakon saslušanja nezavisnog odvjetnika, da ne treba prihvatiti taj zahtjev jer u ovom slučaju nije ispunjen uvjet hitnosti koji se zahtijeva tom odredbom.
40
Na temelju rješenja predsjednika Suda od 22. svibnja 2025. odlučeno je da će se ovaj predmet provesti po ubrzanom postupku predviđenom člankom 105. stavkom 1. Poslovnika Suda.
O prethodnim pitanjima
Prvo i drugo pitanje
41
Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja zajedno razmotriti, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 3., 17. i 19. Direktive 2001/55, u vezi s Direktivama 2011/95 i 2013/32, tumačiti na način da dopuštaju državi članici da odbije zahtjev za međunarodnu zaštitu u dijelu u kojem se njime traži odobravanje statusa supsidijarne zaštite samo zbog toga što podnositelj zahtjeva uživa privremenu zaštitu na temelju Direktive 2001/55.
42
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, odredbe prava Unije koje, poput članaka 3., 17. i 19. Direktive 2001/55, ne sadržavaju nikakvo izravno upućivanje na pravo država članica radi utvrđenja njihova smisla i dosega moraju se u pravilu autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Uniji, uzimajući u obzir ne samo tekst te odredbe nego i njezin kontekst i cilj koji se želi postići propisom o kojem je riječ (vidjeti osobito presudu od 16. srpnja 2020., AFMB i dr., C‑610/18, EU:C:2020:565, t. 50.).
43
Kad je riječ, kao prvo, o tekstu odredbi čije tumačenje traži sud koji je uputio zahtjev, valja naglasiti, s jedne strane, da se člankom 3. stavkom 1. Direktive 2001/55 pojašnjava da privremena zaštita ne dovodi u pitanje priznavanje statusa izbjeglice na temelju Ženevske konvencije, dok članak 17. te direktive predviđa da se osobama koje uživaju privremenu zaštitu mora omogućiti da u svakom trenutku podnesu zahtjev za azil i da se razmatranje zahtjeva za azil koji nije obrađen prije isteka razdoblja privremene zaštite dovršava po završetku tog razdoblja.
44
S druge strane, na temelju članka 19. Direktive 2001/55, u slučajevima kada, nakon što je razmotren zahtjev za azil, status izbjeglice ili, ako je primjenjivo, drugi oblik zaštite nije odobren osobi koja ima pravo na privremenu zaštitu ili je već uživa, države članice, ne dovodeći u pitanje članak 28. te direktive, osiguravaju da ta osoba dobije ili da nastavlja uživati privremenu zaštitu u preostalom razdoblju trajanja zaštite.
45
Stoga, iako ti članci izričito spominju samo mogućnost da osoba koja uživa privremenu zaštitu zatraži i dobije status izbjeglice, ne može se, suprotno tomu, smatrati da iz samog teksta navedenih članaka proizlazi da oni dopuštaju državama članicama da odbiju razmotriti ispunjava li podnositelj zahtjeva za međunarodnu zaštitu uvjete za dobivanje statusa osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita dok taj podnositelj zahtjeva uživa privremenu zaštitu predviđenu Direktivom 2001/55.
46
Naime, s jedne strane, iz samog teksta članka 19. Direktive 2001/55 proizlazi da se druga zaštita, koja nije azil, može priznati osobama koje uživaju privremenu zaštitu. S druge strane, ni članci 3., 17. i 19. te direktive ni bilo koja druga odredba navedene direktive ne upućuju na način na koji se postupak za dobivanje supsidijarne zaštite primjenjuje na osobu koja uživa privremenu zaštitu na temelju navedene direktive. Kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 45. i 46. svojeg mišljenja, nepostojanje u toj direktivi bilo kakvog propisa u tom pogledu objašnjava se i činjenicom da je Direktiva 2001/55 donesena prije Direktive 2004/83, kojom je uspostavljen status supsidijarne zaštite, i okolnošću da prva od tih direktiva nikada nije bila izmijenjena.
47
Kao drugo, kad je riječ o cilju Direktive 2001/55, iz njezina članka 1. proizlazi da je jedan od njezinih ciljeva utvrditi minimalne standarde za dodjelu privremene zaštite u slučaju masovnog priljeva raseljenih osoba iz trećih zemalja koje se ne mogu vratiti u svoju zemlju podrijetla. Kao što to proizlazi iz članka 2. točke (a) te direktive, provedbom te zaštite osobito se nastoji izbjeći da se sustav namijenjen dodjeljivanju prava na međunarodnu zaštitu preoptereti masovnim i istodobnim podnošenjem zahtjevâ za stjecanje statusa izbjeglica, i to u interesu tih raseljenih osoba i drugih osoba koje traže međunarodnu zaštitu. Iz toga slijedi da je cilj mehanizma privremene zaštite, među ostalim, očuvati dobro funkcioniranje sustava međunarodne zaštite u državama članicama (presuda od 19. prosinca 2024., Kaduna, C‑244/24 i C‑290/24, EU:C:2024:1038, t. 81. i 125.).
48
Iz toga proizlazi da Direktiva 2001/55 osigurava, među ostalim, očuvanje stvarne mogućnost državljana trećih zemalja i osoba bez državljanstva koji uživaju privremenu zaštitu da dobiju međunarodnu zaštitu nakon odgovarajućeg razmatranja njihove pojedinačne situacije, pri čemu im se neodgodivo jamči zaštita manjeg dosega (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2024., Kaduna, C‑244/24 i C‑290/24, EU:C:2024:1038, t. 127.).
49
Doista, takav cilj ide u prilog tumačenju članaka 3., 17. i 19. Direktive 2001/55 prema kojem ti članci sprečavaju države članice da smatraju da osoba koja uživa privremenu zaštitu ne može tražiti supsidijarnu zaštitu za vrijeme trajanja te privremene zaštite.
50
Kao treće, kontekst u kojem se nalazi Direktiva 2001/55 također ide u prilog takvom tumačenju, pri čemu u tom području posebnu pozornost treba posvetiti Direktivama 2011/95 i 2013/32 koje su, poput Direktive 2001/55, dio zajedničke politike u području međunarodne zaštite koju je zakonodavac Unije uspostavio na temelju onoga što je sada članak 78. UFEU‑a.
51
U tom pogledu, kao prvo, valja istaknuti da se Direktivom 2011/95, kao i Direktivom 2004/83 koju zamjenjuje, uspostavljaju dva različita sustava međunarodne zaštite, odnosno status izbjeglice i status osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita (vidjeti u tom smislu presudu od 13. rujna 2018., Ahmed, C‑369/17, EU:C:2018:713, t. 38.).
52
Kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 6. i 33. Direktive 2011/95, cilj supsidijarne zaštite je nadopuna zaštite izbjeglica propisane u Ženevskoj konvenciji (presuda od 13. rujna 2018., Ahmed, C‑369/17, EU:C:2018:713, t. 39.).
53
Valja također istaknuti da iz članaka 13. i 18. Direktive 2011/95, u vezi s definicijama izraza „izbjeglica” i „osoba koja ispunjava uvjete za supsidijarnu zaštitu”, sadržanih u njezinu članku 2. točkama (d) i (f), proizlazi da međunarodnu zaštitu na koju se ta direktiva odnosi u načelu treba odobriti državljaninu treće zemlje i osobi bez državljanstva koji osnovano strahuju od proganjanja zbog svoje rase, vjere, nacionalnosti, političkog mišljenja ili pripadnosti određenoj društvenoj skupini ili koji su izloženi stvarnoj opasnosti od trpljenja ozbiljne nepravde, u smislu članka 15. navedene direktive (presuda od 29. srpnja 2019., Torubarov, C‑556/17, EU:C:2019:626, t. 49.).
54
Stoga, kada osoba ispunjava minimalne standarde utvrđene pravom Unije za uživanje jednog od tih statusa jer ispunjava uvjete predviđene poglavljima II. i III. odnosno poglavljima II. i V. Direktive 2011/95, države članice dužne su, podložno razlozima za isključenje predviđenima tom direktivom, odobriti traženu međunarodnu zaštitu, pri čemu one ne raspolažu diskrecijskom ovlasti u tom pogledu (vidjeti u tom smislu presudu od 29. srpnja 2019., Torubarov, C‑556/17, EU:C:2019:626, t. 50.).
55
Suprotno tomu, nijednom odredbom Direktive 2011/95 ne predviđa se da se pravo na supsidijarnu zaštitu ne može priznati osobama koje uživaju privremenu zaštitu, što je u skladu s utvrđenjem iz točaka 45. i 46. ove presude u pogledu članaka 3., 17. i 19. Direktive 2001/55.
56
Kao drugo, Direktiva 2013/32 u svojem članku 2. definira zahtjev za međunarodnu zaštitu kao zahtjev državljana treće zemlje ili osobe bez državljanstva za zaštitu od strane države članice za koju se smatra da traži status izbjeglice ili status supsidijarne zaštite.
57
Kad je riječ o članku 10. stavku 2. te direktive, njime se predviđa da je prilikom razmatranja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, tijelo odlučivanja prvo utvrđuje ispunjava li podnositelj zahtjeva uvjete za status izbjeglice, a ako ne ispunjava, utvrđuje ispunjava li podnositelj zahtjeva uvjete za ostvarivanje supsidijarne zaštite. Iz toga slijedi da se, kao što je to istaknula Komisija, zahtjev za međunarodnu zaštitu može odbiti kao neosnovan samo pod uvjetom da je nadležno tijelo zaključilo da se podnositelju zahtjeva ne može priznati ni status izbjeglice ni status osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita.
58
Sud je također presudio da članak 33. stavak 2. Direktive 2013/32, koji se odnosi na nedopuštene zahtjeve, treba usko tumačiti i stoga se ne može primijeniti na situaciju koja ne odgovara njegovu tekstu. U toj se odredbi taksativno nabrajaju situacije u kojima države članice mogu odbaciti zahtjev za međunarodnu zaštitu kao nedopušten, bez ikakvog razmatranja merituma tog zahtjeva (vidjeti u tom smislu presude od 19. ožujka 2020., Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, t. 30. i od 1. kolovoza 2022., Bundesrepublik Deutschland (Dijete izbjeglica rođeno izvan države domaćina), C‑720/20, EU:C:2022:603, t. 51.).
59
Doista, činjenica da osoba uživa privremenu zaštitu nije jedan od razloga za nedopuštenost zahtjeva za međunarodnu zaštitu navedenih u članku 33. stavku 2. Direktive 2013/32.
60
Stoga, i iz Direktive 2011/95 i iz Direktive 2013/32 proizlazi, s jedne strane, da država članica ne može odbaciti kao nedopušten zahtjev za međunarodnu zaštitu samo zato što ga je podnio državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva koja uživa privremenu zaštitu predviđenu Direktivom 2001/55 i, s druge strane, da prije nego što odbije taj zahtjev kao neosnovan, mora razmotriti ispunjava li taj podnositelj zahtjeva uvjete za ostvarivanje statusa izbjeglice ili, ako ne, ispunjava li uvjete za odobrenje statusa supsidijarne zaštite, pri čemu okolnost da već uživa pravo na privremenu zaštitu u tom pogledu nije relevantna.
61
S obzirom na prethodno navedeno, na prva dva pitanja valja odgovoriti tako da članke 3., 17. i 19. Direktive 2001/55, u vezi s Direktivama 2011/95 i 2013/32, treba tumačiti na način da ne dopuštaju državi članici da odbije zahtjev za međunarodnu zaštitu u dijelu u kojem se njime traži odobravanje statusa supsidijarne zaštite samo zbog toga što podnositelj zahtjeva uživa privremenu zaštitu na temelju Direktive 2001/55.
Treće i četvrto pitanje
62
Svojim trećim i četvrtim pitanjem, koja valja zajedno razmotriti, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 17. stavak 1. i članak 19. stavak 2. Direktive 2001/55, u vezi s člankom 10. stavkom 2. Direktive 2013/32, tumačiti na način da imaju izravan učinak.
63
U tom pogledu najprije valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud mora, ako je to potrebno, preoblikovati postavljeno pitanje. Usto, Sud može uzeti u obzir pravila prava Unije na koja se nacionalni sud nije pozvao u svojem pitanju (vidjeti, među ostalim, presudu od 4. rujna 2025., Casa Judeţeană de Asigurări de Sănătate Mureș i dr., C‑489/23, EU:C:2025:651, t. 63. i navedenu sudsku praksu).
64
U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da svojim trećim i četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev želi utvrditi treba li izuzeti iz primjene švedsko zakonodavstvo na temelju kojeg je nadležno nacionalno tijelo dužno smatrati da državljanin treće zemlje ili osoba bez državljanstva ne može dobiti supsidijarnu zaštitu u smislu Direktiva 2011/95 i 2013/32, sve dok uživa privremenu zaštitu na temelju Direktive 2001/55, zbog toga što je to zakonodavstvo protivno odredbi prava Unije koja ima izravan učinak.
65
Doista, iz točaka 45. i 46. te točaka 53. do 60. ove presude proizlazi, s jedne strane, da se članku 18. Direktive 2011/95 i članku 33. stavku 2. Direktive 2013/32 protivi to da država članica odbije odobriti status osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita državljaninu treće zemlje ili osobi bez državljanstva samo zato što potonji uživa privremenu zaštitu na temelju Direktive 2001/55 i, s druge strane, da članci 17. i 19. Direktive 2001/55 ne mogu dovesti u pitanje takav zaključak.
66
U tim okolnostima valja preoblikovati treće i četvrto pitanje i smatrati da njima sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 18. Direktive 2011/95 i članak 33. Direktive 2013/32 tumačiti na način da imaju izravan učinak i da je stoga, ako nacionalno zakonodavstvo nije moguće tumačiti u skladu sa zahtjevima koji proizlaze iz tih članaka, na nacionalnim sudovima da izuzmu iz primjene to zakonodavstvo.
67
Kao prvo, valja podsjetiti na to da se, kako bi se osigurala djelotvornost svih odredaba prava Unije, načelom nadređenosti nacionalnim sudovima nalaže, među ostalim, da u najvećoj mogućoj mjeri tumače svoje nacionalno pravo u skladu s pravom Unije (presuda od 24. lipnja 2019., Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, t. 57.).
68
Obveza usklađenog tumačenja nacionalnog prava podliježe, međutim, određenim ograničenjima i ne može služiti kao temelj za tumačenje nacionalnog prava contra legem (presuda od 6. listopada 2021., Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, t. 72. i navedena sudska praksa).
69
Slijedom toga, na sudu koji je uputio zahtjev je da ocijeni može li se članak 5. poglavlja 21. Zakona o strancima tumačiti na način da dobivanje dozvole boravka na temelju Direktive 2001/55 nije prepreka razmatranju osnovanosti zahtjeva za međunarodnu zaštitu koji se odnosi na odobravanje statusa supsidijarne zaštite. Činjenica da je tumačenje te nacionalne odredbe koja nije u skladu s pravom Unije potvrđeno mišljenjem Ureda u tom pogledu nije relevantna.
70
Kao drugo, u slučaju da sud koji je uputio zahtjev utvrdi da se nacionalno zakonodavstvo ne može tumačiti u skladu s pravom Unije, valja podsjetiti na to da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, u svim slučajevima kad su odredbe neke direktive s obzirom na svoj sadržaj bezuvjetne i dovoljno precizne, pojedinci se mogu na njih pozvati pred nacionalnim sudovima protiv države, bilo zato što je propustila pravodobno prenijeti tu direktivu u nacionalno pravo, bilo zato što ju je nepravilno prenijela (presuda od 6. studenoga 2018., Max‑Planck‑Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C‑684/16, EU:C:2018:874, t. 63. i navedena sudska praksa).
71
U ovom slučaju, u članku 18. Direktive 2011/95, kojim se utvrđuje pravo svakog državljanina treće zemlje ili osobe bez državljanstva da im se odobri supsidijarna zaštita ako ispunjavaju uvjete predviđene u poglavljima II. i V. te direktive, navodi se pravilo čiji je sadržaj bezuvjetan i dovoljno precizan da bi mu se priznao izravan učinak.
72
Isto tako, budući da članak 33. Direktive 2013/32 taksativno nabraja, kao što je to navedeno u točki 58. ove presude, slučajeve u kojima se zahtjev za međunarodnu zaštitu može odbaciti kao nedopušten, u tom se članku navodi pravilo čiji je sadržaj bezuvjetan i dovoljno precizan da bi se moglo smatrati da ima izravan učinak (presuda od 14. svibnja 2020., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU i C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, t. 182.).
73
Stoga, ako sud koji je uputio zahtjev utvrdi da njegovo nacionalno pravo nije moguće tumačiti u skladu s člankom 18. Direktive 2011/95 i člankom 33. Direktive 2013/32, dužan je u okviru svojih nadležnosti osigurati pravnu zaštitu koja za pojedince proizlazi iz tih članaka 18. i 33. i zajamčiti njihov puni učinak, prema potrebi izuzimajući iz primjene članak 5. poglavlja 21. Zakona o strancima (vidjeti po analogiji presudu od 3. lipnja 2025., Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, t. 72.).
74
S obzirom na prethodno navedeno, na treće i četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 18. Direktive 2011/95 i članak 33. Direktive 2013/32 treba tumačiti na način da imaju izravan učinak i da je stoga, ako nacionalno zakonodavstvo nije moguće tumačiti u skladu sa zahtjevima koji proizlaze iz tih članaka 18. i 33., na nacionalnim sudovima da to zakonodavstvo izuzmu iz primjene.
Troškovi
75
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:
1.
Članke 3., 17. i 19. Direktive Vijeća 2001/55/EZ od 20. srpnja 2001. o minimalnim standardima za dodjelu privremene zaštite u slučaju masovnog priljeva raseljenih osoba te o mjerama za promicanje uravnoteženih napora država članica pri prihvatu i snošenju posljedica prihvata tih osoba, u vezi s Direktivom 2011/95/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 13. prosinca 2011. o standardima za kvalifikaciju državljana trećih zemalja ili osoba bez državljanstva za ostvarivanje međunarodne zaštite, za jedinstveni status izbjeglica ili osoba koje ispunjavaju uvjete za supsidijarnu zaštitu te sadržaj odobrene zaštite te Direktivom 2013/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. o zajedničkim postupcima za priznavanje i oduzimanje međunarodne zaštite,
treba tumačiti na način da:
ne dopuštaju državi članici da odbije zahtjev za međunarodnu zaštitu u dijelu u kojem se njime traži odobravanje statusa supsidijarne zaštite samo zbog toga što podnositelj zahtjeva uživa privremenu zaštitu na temelju Direktive 2001/55.
2.
Članak 18. Direktive 2011/95 i članak 33. Direktive 2013/32
treba tumačiti na način da:
imaju izravan učinak i da je stoga, ako nacionalno zakonodavstvo nije moguće tumačiti u skladu sa zahtjevima koji proizlaze iz tih članaka 18. i 33., na nacionalnim sudovima da to zakonodavstvo izuzmu iz primjene.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: švedski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.