62008TJ0543_HR
Stranke
Osnova
Operativni dio
Stranke
U predmetu T‑543/08,
RWE AG,
sa sjedištem u Essenu (Njemačka),
RWE Dea AG,
sa sjedištem u Hamburgu (Njemačka),
koje zastupaju C. Stadler, M. Röhrig i S. Budde, odvjetnici,
tužitelji,
protiv
Europske komisije,
koju zastupaju A. Antoniadis i R. Sauer, u svojstvu agenata,
tuženik,
povodom zahtjeva za poništenje članaka 1. i 2. Odluke Komisije C (2008) 5476 final od 1. listopada 2008. o postupku primjene članka 81. (UEZ‑a) i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/39.181 – Vosak za svijeće), [neslužbeni prijevod] u dijelu u kojem se odnosi na tužitelje i, podredno, zahtjeva za smanjenje iznosa novčane kazne koja im je izrečena,
OPĆI SUD (treće vijeće),
u sastavu: O. Czúcz (izvjestitelj), predsjednik, I. Labucka i D. Gratsias, suci,
tajnik: K. Andová, administratorica,
uzimajući u obzir pisani postupak i nakon rasprave održane 20. ožujka 2012.,
donosi sljedeću
Presudu
Osnova
Okolnosti spora i pobijana odluka
1. Upravni postupak i donošenje pobijane odluke
1. Odlukom C (2008) 5476 final
od 1. listopada 2008. o postupku primjene članka 81. [UEZ‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/39.181 – Vosak za svijeće) (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) Komisija Europskih zajednica utvrdila je da su tužitelji, društva RWE AG i RWE Dea AG (u daljnjem tekstu zajedno nazvana: RWE), s drugim poduzetnicima prekršila članak 81. stavak 1. UEZ‑a i članak 53. stavak 1. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (EGP), sudjelujući u zabranjenom sporazumu koji se odnosi na tržište parafinskog voska u EGP‑u i njemačko tržište prešanog parafina.
2. Uz tužitelje, adresati pobijane odluke su sljedeća društva: ENI SpA, Esso Deutschland GmbH, Esso Société anonyme française, ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA i Exxon Mobil Corp. (u daljnjem tekstu zajedno nazvana: ExxonMobil), H & R ChemPharm GmbH, H & R Wax Company Vertrieb GmbH i Hansen & Rosenthal KG (u daljnjem tekstu zajedno nazvana: H & R), Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG, Mol Nyrt., Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA, Repsol Petróleo SA i Repsol YPF SA (u daljnjem tekstu zajedno nazvana: Repsol), Sasol Wax GmbH, Sasol Wax. International AG, Sasol Holding in Germany GmbH i Sasol Ltd (u daljnjem tekstu zajedno nazvana: Sasol), Shell Deutschland Oil GmbH, Shell Deutschland Schmierstoff GmbH, Deutsche Shell GmbH, Shell International Petroleum Company Ltd, The Shell Petroleum Company Ltd, Shell Petroleum NV i The Shell Transport and Trading Company Ltd (u daljnjem tekstu zajedno nazvana: Shell) kao i Total SA i Total France SA (u daljnjem tekstu zajedno nazvana: Total) (uvodna izjava 1. pobijane odluke).
3. Parafinski vosak proizvodi se u rafinerijama iz sirove nafte. Upotrebljava se za proizvodnju proizvoda kao što su svijeće, kemikalije, gume i automobilski proizvodi te u industriji kaučuka, ambalaže, ljepila i žvakaćih guma (uvodna izjava 4. pobijane odluke).
4. Prešani parafin sirovina je potrebna za proizvodnju parafinskog voska. Nastaje u rafinerijama kao nusproizvod prilikom proizvodnje temeljnih ulja iz sirove nafte. Također se prodaje krajnjim kupcima, primjerice proizvođačima iverice (uvodna izjava 5. pobijane odluke).
5. Komisija je svoju istragu započela nakon što ju je društvo Shell Deutschland Schmierstoff dopisom od 17. ožujka 2005. obavijestilo o postojanju zabranjenog sporazuma, podnijevši zahtjev za dodjelu oslobađanja od kazni na temelju Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (SL 2002, C 45, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 62., u daljnjem tekstu: Obavijest o suradnji iz 2002.) (uvodna izjava 72. pobijane odluke).
6. Dana 28. i 29. travnja 2005. Komisija je, sukladno članku 20. stavku 4. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. Ugovora o EZ‑u (SL 2003, L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165.), provela provjere na terenu u službenim prostorima društava H & R/Tudapetrol, ENI, MOL kao i u onima koji pripadaju društvima grupâ Sasol, ExxonMobil, Repsol i Total (uvodna izjava 75. pobijane odluke). U službenim prostorima tužiteljâ nije provedena nikakva provjera.
7. Dana 25. svibnja 2007. Komisija je gore u točki 2. navedenim društvima, među kojima su tužitelji, uputila Obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama (uvodna izjava 85. pobijane odluke). Dopisom od 13. kolovoza 2007. tužitelji su odgovorili na Obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama.
8. Dana 10. i 11. prosinca 2007. Komisija je sazvala saslušanje na kojem su sudjelovali tužitelji (uvodna izjava 91. pobijane odluke).
9. S obzirom na dokaze kojima je raspolagala, Komisija je u pobijanoj odluci smatrala da su adresati, koji čine većinu proizvođača parafinskog voska i prešanog parafina u EGP‑u, sudjelovali u jedinstvenoj, složenoj i trajnoj povredi iz članka 81. UEZ‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u, koja je pokrivala područje EGP‑a. Ta povreda sastojala se od sporazuma ili usklađenih djelovanja o određivanju cijena i razmjeni i otkrivanju osjetljivih poslovnih informacija o parafinskom vosku (u daljnjem tekstu: glavni dio povrede). Vezano za društva RWE (kasnije Shell), ExxonMobil, MOL, Repsol, Sasol i Total, povreda koja se odnosila na parafinski vosak obuhvaćala je i podjelu kupaca ili tržištâ (u daljnjem tekstu: drugi dio povrede). Osim toga, povreda koju su počinila društva RWE, ExxonMobil, Sasol i Total odnosila se i na prešani parafin koji se prodavao krajnjim kupcima na njemačkom tržištu (u daljnjem tekstu: dio povrede „prešani parafin“) (uvodne izjave 2., 95. i 328. i članak 1. pobijane odluke).
10. Postupanja koja predstavljaju povredu ostvarena su tijekom protutržišnih sastanaka koje su sudionici nazivali „tehničkim sastancima“ ili ponekad sastancima „Blauer Salon“ te tijekom „sastanaka o prešanom parafinu“ koji su bili osobito posvećeni pitanjima u vezi s prešanim parafinom.
11. Novčane kazne izrečene u ovom slučaju izračunate su na temelju Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003 (SL 2006, C 210, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 58.) (u daljnjem tekstu: Smjernice iz 2006.), koje su bile na snazi u trenutku dostave Obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama gore u točki 2. navedenim društvima.
12. Pobijana odluka sadrži, među ostalim, sljedeće odredbe:
„Članak 1.
Sljedeći poduzetnici povrijedili su članak 81. stavak 1. [UEZ‑a] i počevši od 1. siječnja 1994. članak 53. Sporazuma o EGP‑u sudjelujući tijekom navedenih razdoblja u trajnom sporazumu i/ili usklađenom djelovanju u sektoru parafinskog voska na zajedničkom tržištu i od 1. siječnja 1994. u EGP‑u:
[…]
RWE‑Dea AG: od 3. rujna 1992. do 30. lipnja 2002.;
RWE AG: od 3. rujna 1992. do 30. lipnja 2002.;
[…]
Kad je riječ o sljedećim poduzetnicima povreda se također odnosi na prešani parafin koji su u navedenim razdobljima prodavali krajnjim kupcima na njemačkom tržištu:
[…]
RWE‑Dea AG: od 30. listopada 1997. do 30. lipnja 2002.;
RWE AG: od 30. listopada 1997. do 30. lipnja 2002.;
[…]
Članak 2.
Za povrede iz članka 1. izriču se sljedeće novčane kazne:
ENI SpA: 29.120.000 eura;
Esso Société anonyme française: 83.588.400 eura,
od toga solidarno s
ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA i ExxonMobi1 Corporation: 34.670.400 eura, od toga solidarno s Esso Deutschland GmbH 27.081.600 eura;
Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG: 12.000.000 eura;
Hansen & Rosenthal KG solidarno s H & R Wax Company Vertrieb GmbH: 24.000.000 eura,
od toga solidarno s
H & R ChemPharm GmbH: 22.000.000 eura;
MOL Nyrt.: 23.700.000 eura;
Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA solidarno s Repsol Petróleo SA i Repsol YPF SA: 19.800.000 eura;
Sasol Wax GmbH: 318.200.000 eura,
od toga solidarno sa
Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH i Sasol Limited: 250.700.000 eura;
Shell Deutschland Oil GmbH, Shell Deutschland Schmierstoff GmbH, Deutsche Shell GmbH, Shell International Petroleum Company Limited, The Shell Petroleum Company Limited, Shell Petroleum NV i The Shell Transport and Trading Company Limited: 0 eura;
RWE‑Dea AG solidarno s RWE AG: 37.440.000 eura;
Total France SA solidarno s Total SA: 128.163.000 eura.“
2. Struktura grupe RWE i zajedničkog pothvata Shell & Dea Oil
13. Tužitelji su odgovorni zbog postupanja zaposlenika društva Dea Mineraloel AG, koje je kasnije postalo Dea Mineraloel GmbH (u daljnjem tekstu: Dea Mineraloel).
14. Od 3. rujna 1992. do 2. siječnja 2002. društvo Dea Mineraloel bilo je društvo kći društva RWE‑Dea Aktiengesellschaft für Mineraloel und Chemie, kasnije preimenovanog u RWE Dea, koje je u njemu držalo 100-postotni udjel. Društvo RWE Dea bilo je društvo kći s 99,4-postotnim udjelom društva RWE AG.
15. Dana 2. siječnja 2002. društvo Deutsche Shell preuzelo je zajedničku kontrolu nad društvom Dea Mineraloel s društvom RWE Dea, stjecanjem 50 % udjela u društvu Dea Mineraloel. Koncentracija je odobrena Odlukom Komisije C (2001) 4526 final od 20. prosinca 2001., kojom je koncentracija proglašena spojivom sa zajedničkim tržištem i Ugovorom o EGP‑u (predmet COMP/M.2389 – Shell/Dea) (u daljnjem tekstu: odluka kojom se dopušta koncentracija). Društvo Dea Mineraloel tako je postalo zajednički pothvat, preimenovano u Shell & Dea Oil, s 50-postotnim udjelom društava Deutsche Shell i RWE Dea, u kojem su potonja ujedinila svoje djelatnosti u sektoru nafte i petrokemije.
16. Dana 1. srpnja 2002. društvo Shell steklo je 50 % preostalih udjela zajedničkog pothvata Shell & Dea Oil. Društvo Shell & Dea Oil u 2003. preimenovano je u Shell Deutschland Oil. Od 1. travnja 2004. djelatnost „vosak“ društva Shell Deutschland Oil prenesena je na njegovo društvo kćer koje je u 100-postotnom udjelu držalo društvo Shell Deutschland Schmierstoff.
Postupak i tužbeni zahtjev stranaka
17. Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 15. prosinca 2008. tužitelji su pokrenuli ovaj postupak.
18. Na temelju izvještaja suca izvjestitelja, Opći sud (treće vijeće) odlučio je otvoriti usmeni postupak. U okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih člankom 64. Poslovnika Općeg suda, pozvao je stranke da u pisanom obliku odgovore na nekoliko pitanja i dostave određene dokumente. Stranke su tom zahtjevu udovoljile u dodijeljenom roku.
19. Usmena izlaganja stranaka i njihovi odgovori na pitanja koja je postavio Opći sud saslušani su na raspravi održanoj 20. ožujka 2013.
20. S obzirom na činjeničnu povezanost s predmetima T‑540/08, Esso i dr./Komisija, T‑541/08, Sasol i dr./Komisija, T‑544/08, Hansen & Rosenthal i H & R Wax Company Vertrieb/Komisija, T‑548/08, Total/Komisija, T‑550/08, Tudapetrol/Komisija, T‑551/08, H & R ChemPharm/Komisija, T‑558/08, ENI/Komisija, T‑562/08, Repsol YPF Lubricantes y especialidades i dr./Komisija i T‑566/08, Total Raffinage i Marketing/Komisija te sličnosti postavljenih pravnih pitanja, Opći sud odlučio je da će presudu u ovom predmetu donijeti tek nakon usmenih rasprava u navedenim povezanim predmetima, od kojih je zadnja održana 3. srpnja 2013.
21. Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:
– poništi članak 1. pobijane odluke u dijelu u kojem utvrđuje da su tužitelji povrijedili članak 81. stavak 1. UEZ‑a i članak 53. Sporazuma o EGP‑u;
– poništi članak 2. pobijane odluke u dijelu u kojem im je izrečena novčana kazna od 37.440.000 eura;
– podredno, smanji iznos novčane kazne koja im je izrečena;
– naloži Komisiji snošenje troškova.
22. Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
– odbije tužbu;
– naloži tužiteljima snošenje troškova.
Pravo
23. U prilog svojim zahtjevima tužitelji ističu tri tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog temelji se na povredi članka 81. stavka 1. UEZ‑a i članka 23. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 1/2003, zbog navodno pogrešnog utvrđenja postojanja gospodarske jedinice između tužiteljâ s jedne strane i društava Dea Mineraloel ili Shell & Dea Oil s druge strane. Drugi tužbeni razlog, istaknut podredno, temelji se na povredi načela jednakog postupanja zbog pogrešne primjene Obavijesti o suradnji iz 2002. i osobito neproširenju pogodnosti iz zahtjeva za suradnju društva Shell na tužitelje. Treći tužbeni razlog, istaknut podredno, temelji se na povredi članka 23. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 1/2003, zbog navodnog nepoštovanja načela koja uređuju određivanje iznosa novčane kazne.
1. Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na navodno pogrešnom utvrđenju postojanja gospodarske jedinice između tužiteljâ i društava Dea Mineraloel ili Shell & Dea Oil
24. Tužitelji ističu da je, pripisujući im odgovornost za povredu koju je počinilo društvo Dea Mineraloel tijekom razdoblja od 3. rujna 1992. do 2. siječnja 2002. i za onu koju je počinilo društvo Shell & Dea Oil tijekom razdoblja od 2. siječnja do 30. lipnja 2002. (u daljnjem tekstu: razdoblje zajedničkog pothvata), Komisija povrijedila članak 81. stavak 1. UEZ‑a i članak 23. stavak 2. točku (a) Uredbe br. 1/2003 jer je pogrešno tumačila pojam poduzetnika u smislu članka 81. UEZ‑a.
Uvodna očitovanja
25. Što se tiče solidarne odgovornosti društva majke za postupanje njezinog društva kćeri ili zajedničkog pothvata koji je u njegovom vlasništvu, valja podsjetiti da okolnost da društvo kći ili zajednički pothvat ima odvojenu pravnu osobnost nije dovoljna za odbacivanje mogućnosti da njegovo postupanje bude pripisano društvu majci (vidjeti, u tom smislu, presudu Suda od 14. srpnja 1972., Imperial Chemical Industries/Komisija, 48/69, Zb., str. 619., t. 132.).
26. Naime, pravo tržišnog natjecanja Unije koje se odnosi na djelatnosti poduzetnika i pojam poduzetnika obuhvaća svaki subjekt koji obavlja gospodarsku djelatnost, neovisno o pravnom statusu tog subjekta i njegovom načinu financiranja (presuda Suda od 10. rujna 2009., Akzo Nobel i dr./Komisija, C‑97/08 P, Zb., str. II‑8237., t. 54. i presuda Općeg suda od 13. srpnja 2011., General Technic‑Otis i dr./Komisija, T‑141/07, T‑142/07, T‑145/07 i T‑146/07, Zb., str. II‑4977., t. 53.).
27. Sudac Unije također je precizirao da pojam poduzetnika stavljen u taj kontekst treba biti shvaćen tako da određuje gospodarsku jedinicu čak i kada je s pravne točke gledišta ta gospodarska jedinica sastavljena od više fizičkih ili pravnih osoba (vidjeti presudu Suda od 12. srpnja 1984., Hydrotherm Gerätebau, 170/83, Zb., str. 2999., t. 11., presudu Akzo Nobel i dr./Komisija, gore navedenu u točki 26., t. 55. i navedenu sudsku praksu i presudu Općeg suda od 29. lipnja 2000., DSG/Komisija, T‑234/95, Zb., str. II‑2603., t. 124.). Tako je naglasio da za primjenu pravila tržišnog natjecanja nije odlučujuće formalno odvajanje dvaju društava koje proizlazi iz njihove odvojene pravne osobnosti, nego je odlučujuće mjerilo postoji li jedinstvenost njihovog postupanja na tržištu ili ne. Stoga se može pokazati potrebnim odrediti čine li ili obuhvaćaju li dva ili više društava koja imaju odvojene pravne osobnosti jednog te istog poduzetnika ili gospodarskog subjekta s jedinstvenim postupanjem na tržištu (presuda Imperial Chemical Industries/Komisija, gore navedena u točki 25., t. 140., presuda Općeg suda od 15. rujna 2005., DaimlerChrysler/Komisija, T‑325/01, Zb., str. II‑3319., t. 85. i presuda General Technic‑Otis i dr./Komisija, gore navedena u točki 26., t. 54.).
28. Ako jedno takvo gospodarsko tijelo povrijedi pravila tržišnog natjecanja, ono je, prema načelu osobne odgovornosti, dužno snositi odgovornost za tu povredu (presuda Akzo Nobel i dr./Komisija, gore navedena u točki 26., t. 56. i presuda General Technic‑Otis i dr./Komisija, gore navedena u točki 26., t. 55.).
29. Ponašanje društva kćeri može se pripisati društvu majci zbog njegove pripadnosti istome poduzetniku kada to društvo kći ne odlučuje samostalno o svom ponašanju na tržištu jer je u tom pogledu pod odlučujućim utjecajem društva majke, uzimajući osobito u obzir gospodarske, organizacijske i pravne veze koje ujedinjuju te dvije pravne osobe (vidjeti, u tom smislu, presudu Akzo Nobel i dr./Komisija, gore navedenu u točki 26., t. 58. i presudu Općeg suda od 20. ožujka 2002., HFB i dr./Komisija, T‑9/99, Zb., str. II‑1487., t. 527.).
30. Ponašanje na tržištu društva kćeri pod odlučujućim je utjecajem društva majke osobito u slučaju kada društvo kći u tom pogledu u bitnome provodi upute koje je dobilo od društva majke (presuda Suda Imperial Chemical Industries/Komisija, gore navedena u točki 25., t. 133., 137. i 138. i presuda od 16. studenoga 2000., Metsä-Serla i dr./Komisija, C‑294/98 P, Zb., str. I‑10065., t. 27.).
31. Ponašanje na tržištu društva kćeri načelno je također pod odlučujućim utjecajem društva majke kada ono zadrži samo ovlast određivanja ili odobravanja određene strateške poslovne odluke, u ovom slučaju putem svojih predstavnika u tijelima društva kćeri, dok je ovlast određivanja poslovne politike stricto sensu društva kćeri delegirana direktorima zaduženima za njegovo operativno upravljanje, a koje je izabralo društvo majka i koji predstavljaju i promiču njegove gospodarske interese (vidjeti, u tom smislu, presudu Općeg suda od 9. rujna 2011., Alliance One International/Komisija, T‑25/06, Zb., str. II‑5741., t. 138. i 139.).
32. Kada je osigurana jedinstvenost postupanja na tržištu društva kćeri i njegovog društva majke, osobito u slučajevima opisanima u točkama 30. i 31. ove presude ili drugim gospodarskim, organizacijskim i pravnim vezama koje ujedinjuju društva, ona čine dijelove jedne te iste gospodarske jedinice i stoga samo jednog poduzetnika, prema sudskoj praksi spomenutoj u točki 27. ove presude. Činjenica da društvo majka i njegovo društvo kći čine jednog poduzetnika u smislu članka 81. UEZ‑a omogućava Komisiji da uputi odluku kojom se društvu majci izriču kazne a da nije potrebno utvrditi osobnu uključenost potonje u povredu (vidjeti, u tom smislu, presudu Akzo Nobel i dr./Komisija, gore navedenu u točki 26., t. 59.).
33. Sudska praksa prikazana u točkama 25. do 32. ove presude također je primjenjiva na pripisivanje odgovornosti jednom ili više društava majki za povredu koju je počinio njihov zajednički pothvat (presuda General Technic‑Otis i dr./Komisija, gore navedena u točki 26., t. 52. do 56.).
34. S obzirom na ta pravila treba ispitati argumente tužiteljâ i točnost utvrđenja sadržanih u pobijanoj odluci u vezi s pripisivanjem odgovornosti za postupanja društva Dea Mineraloel koje tužitelji drže u 100-postotnom udjelu (prvi dio) i društva Shell & Dea Oil koje tužitelji drže u 50-postotnom udjelu (drugi dio).
Prvi dio: pripisivanje tužiteljima odgovornosti za povredu koju je počinilo društvo Dea Mineraloel (razdoblje prije 2. siječnja 2002.)
Pobijana odluka
35. U pobijanoj odluci Komisija je smatrala sljedeće:
„[…]
(545) Za izvršavanje odlučujućeg utjecaja na poslovnu politiku društva kćeri nije potrebno svakodnevno izvršavanje upravljanja poslovanjem društva kćeri. Upravljanje društvom kćeri može biti povjereno i samom društvu kćeri, ali to ne isključuje da društvo majka određuje ciljeve i politike koje utječu na uspjeh grupe i njezinu povezanost te sankcionira svako ponašanje protivno navedenim ciljevima i politikama. Zaista, društvo RWE priznaje da se društvo RWE AG posvećuje općim pitanjima kao što su strategija, planiranje, kontrola i financiranje za račun grupe RWE i da prima tehnička izvješća. Društvo RWE također je izjavilo da, iako ni [uprava] ni nadzorni odbor [društva RWE Dea] nisu izvršavali utjecaj na djelatnosti društva Dea Mineraloel, oni jesu bili zainteresirani za djelatnosti društva Dea Mineraloel […] koje su uključivale kapital, razvoj marži/dobiti, rizika itd. te da su se oslanjali na izvješća koja su dobivali i koja su se činila točnima, čineći nepotrebnim aktivan nadzor tih djelatnosti. […] Te izjave dokazuju činjenicu da su [tužitelji] imali interes i mogli izvršavati kontrolu barem nad strateškim i financijskim pitanjima svojih društava kćeri i da su stvarno izvršavali (određenu) kontrolu nad određenim strateškim pitanjima kao i putem sustava izvještavanja.
(546) Argumenti prema kojima je parafinski vosak za društvo RWE bio važan samo u ograničenom opsegu, da su se izvješća koja su primali činila točnima i da stoga društva RWE AG ili [RWE Dea] nisu aktivno nadzirala djelatnosti društva Dea Mineraloel nisu dovoljno uvjerljivi dokazi u pogledu stvarne autonomije društva kćeri. Činjenica da sâmo društvo majka nije sudjelovalo u različitim djelatnostima nije odlučujuća za pitanje treba li smatrati da ono s operativnim jedinicama grupe čini jedinstven gospodarski subjekt. Podjela zadataka normalna je pojava u grupi društava. Gospodarska jedinica prema definiciji izvršava ukupnost glavnih funkcija gospodarskog subjekta u pravnim osobama od kojih se sastoji. […]
(553) Komisija stoga zaključuje da su društva RWE AG i [RWE Dea] izvršavala odlučujući utjecaj i stvarnu kontrolu nad [društvom Dea Mineraloel] od 3. rujna 1992. do 1. siječnja 2002. [tako što su] činili dijelove poduzetnika koji je počinio povredu.“
Pretpostavka postojanja gospodarske jedinice između društva kćeri i njegovog jedinog društva majke
36. Valja podsjetiti da u posebnom slučaju kada društvo majka drži 100 % kapitala društva kćeri koje je povrijedilo pravila tržišnog natjecanja Unije, to društvo majka može s jedne strane izvršavati odlučujući utjecaj na ponašanje toga društva kćeri i s druge strane postoji oboriva pretpostavka prema kojoj navedeno društvo majka stvarno izvršava odlučujući utjecaj na postupanje svoga društva kćeri. Pod tim je uvjetima za ispunjenje pretpostavke da društvo majka izvršava odlučujući utjecaj na poslovne odluke društva kćeri dovoljno da Komisija dokaže da društvo majka drži cijeli ili gotovo cijeli kapital društva kćeri. Komisija će tako moći utvrditi da je društvo majka solidarno odgovorno za plaćanje novčane kazne izrečene njegovom društvu kćeri osim ako društvo majka, na kojem leži teret obaranja te pretpostavke, ne iznese dokaze na temelju kojih se može utvrditi da se njegovo društvo kći samostalno ponaša na tržištu (vidjeti presudu Akzo Nobel i dr./Komisija, gore navedenu u točki 26., t. 60. i 61. i navedenu sudsku praksu).
37. Osim toga, prema sudskoj praksi, pretpostavka odgovornosti temeljena na tome da jedno društvo u cijelosti drži kapital drugog društva primjenjuje se ne samo u slučaju kada postoji izravna veza između društva majke i njegovog društva kćeri nego također u slučajevima kada je, kao u ovom slučaju, taj odnos neizravan u pogledu posredovanja drugog društva (presuda Suda od 20. siječnja 2011., General Química i dr./Komisija, C‑90/09 P, Zb., str. I‑1., t. 90.).
38. Društvo majka koje drži gotovo cijeli kapital svojeg društva kćeri nalazi se načelno u položaju sličnom onom isključivog vlasnika, što se tiče njegove ovlasti izvršavanja odlučujućeg utjecaja na ponašanje svojeg društva kćeri, s obzirom na gospodarske, organizacijske i pravne veze koje ga ujedinjuju s navedenim društvom kćeri. Stoga Komisija na tu situaciju može opravdano primijeniti ista dokazna pravila odnosno primijeniti pretpostavku prema kojoj je navedeno društvo majka zaista iskoristilo mogućnost korištenja svojom ovlasti izvršavanja odlučujućeg utjecaja na ponašanje svojeg društva kćeri. Naravno, nije isključeno da u određenim slučajevima manjinski dioničari u pogledu društva kćeri mogu raspolagati pravima koja omogućuju dovođenje u pitanje gore navedene analogije. Međutim, uz činjenicu da se takva prava općenito ne vezuju na udjele koji su zaista minimalni, kao što su oni o kojima je riječ u ovom slučaju, tužitelji u ovom slučaju nisu dostavili nijedan takav dokaz (vidjeti, u tom smislu, presudu Općeg suda od 7. lipnja 2011., Arkema France i dr./Komisija, T‑217/06, Zb., str. II‑2593., t. 53.).
39. Kada pretpostavka nije pobijena, Komisija može utvrditi da društvo kći i društva majke izravno i neizravno čine dio jedne te iste gospodarske jedinice i stoga čine jednog poduzetnika, u smislu sudske prakse spomenute u točki 27. ove presude. Činjenica da društvo majka i njegovo društvo kći čine jednog poduzetnika u smislu članka 81. UEZ‑a omogućava Komisiji da uputi odluku kojom se društvu majci izriču kazne a da nije potrebno utvrditi osobnu uključenost potonje u povredu (vidjeti sudsku praksu navedenu u točki 32. ove presude).
40. Prema sudskoj praksi, kako bi oborili pretpostavku opisanu u točki 36. ove presude, na tužiteljima je da dostave sve dokaze o organizacijskim, gospodarskim i pravnim vezama koje postoje između njih i društva Dea Mineraloel, a za koje smatraju da mogu pokazati da ona ne čine jedinstven gospodarski subjekt. Naime, tijekom svoje ocjene Opći sud treba uzeti u obzir ukupnost dostavljenih dokaza čija se narav i važnost mogu razlikovati ovisno o njihovim posebnostima u svakom konkretnom slučaju (presuda Općeg suda od 12. prosinca 2007., Akzo Nobel i dr./Komisija, T‑112/05, Zb., str. II‑5049., t. 65.).
41. Pretpostavka o kojoj je riječ temelji se na utvrđenjima prema kojima, s jedne strane – osim u zaista iznimnim okolnostima – društvo koje drži kapital društva kćeri u cijelosti može, već samo na temelju tog udjela u kapitalu, izvršavati odlučujući utjecaj na ponašanje tog društva kćeri i, s druge strane, nepostojanje stvarnog izvršavanja te ovlasti utjecaja u pravilu je najsvrhovitije utvrđivati u sferi subjekata na koje se ta pretpostavka primjenjuje (presuda Suda od 29. rujna 2011., Elf Aquitaine/Komisija, C‑521/09 P, Zb., str. I‑8947., t. 60.).
42. Usto, primjena takve pretpostavke opravdava se činjenicom da u slučajevima kada je društvo majka jedini dioničar društva kćeri, ono raspolaže svim mogućim instrumentima osiguranja usklađenosti poslovnog ponašanja društva kćeri sa svojim. Jedini je dioničar onaj koji načelno određuje opseg autonomije društva kćeri sastavljanjem njegovog statuta, koji bira svoje članove uprave i koji donosi ili odobrava strateške poslovne odluke društva kćeri, u ovom slučaju prisutnošću svojih predstavnika u njegovim tijelima. Također, gospodarska jedinica između društva majke i njezinog društva kćeri obično je osigurana obvezama koje proizlaze iz prava društava država članica, kao što su sastavljanje konsolidiranih financijskih izvještaja, obveza društva kćeri da o svojim djelatnostima redovito izvještava društvo majku kao i toga da glavna skupština koju sastavlja sâmo društvo majka potvrđuje godišnja izvješća društva kćeri, a što nužno znači da društvo majka, barem u grubim crtama, prati poslovne aktivnosti društva kćeri.
43. Dakle, primjena pretpostavke stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja društva majke na poslovno ponašanje njezinog društva kćeri opravdana je kada ona obuhvaća situacije koje su tipične za odnose između društva kćeri i njegovog jedinog društva majke te da prema tome okolnost da samo jedno društvo majka drži cijeli ili gotovo cijeli kapital društva kćeri načelno znači njihovo jedinstveno postupanje na tržištu.
44. Međutim, ovo ne isključuje da zainteresirana društva nakon primitka Obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama imaju mnogo prilika za dokazivanje da mehanizmi opisani u točki 42. ove presude, koji obično dovode do usklađivanja poslovnog ponašanja društva kćeri s onim njegovog društva majke, nisu normalno funkcionirali, tako da je gospodarska jedinica grupe prestala postojati.
Argumenti tužiteljâ u vezi s obaranjem pretpostavke
45. U ovom slučaju tužitelji ne osporavaju da je Komisija na temelju toga što je društvo RWE Dea držalo cijeli kapital društva Dea Mineraloel, a društvo RWE AG 99,4 % kapitala tog društva, u nedostatku dokaza o protivnom, mogla pretpostaviti da su ona stvarno izvršavala odlučujući utjecaj na poslovno ponašanje društva Dea Mineraloel.
46. Međutim, oni smatraju da su u svom odgovoru na Obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama iznijeli dovoljno dokaza za pobijanje pretpostavke.
– Operativna autonomija društva Dea Mineraloel
47. Tužitelji ističu da je Komisija u pobijanoj odluci pogrešno smatrala da za izvršavanje odlučujućeg utjecaja društva majke na poslovno ponašanje društva kćeri nije nužno „preuzimanje“ vođenja tekućih poslova društva kćeri. Stoga su njihovi argumenti navedeni u odgovorima na Obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama bili dovoljni za pobijanje pretpostavke.
48. Kao prvo, tužitelji pojašnjavaju da se društvo RWE AG kao glavno društvo grupe usredotočuje na zadaće vođenja grupe kao što su strategija, planiranje, kontrola i financiranje. Tvrde da društvo RWE AG nije izvršavalo nikakav utjecaj na operativni dio djelatnosti društava RWE Dea ili Dea Mineraloel.
49. U tom pogledu Opći je sud već presudio da činjenica da društvo kći raspolaže vlastitom lokalnom upravom i vlastitim sredstvima ne dokazuje sama po sebi da ono određuje svoje ponašanje na tržištu samostalno u odnosu na svoje društvo majku. Podjela zadataka između društava kćeri i njihovih društava majki i osobito činjenica povjeravanja operativnog upravljanja lokalnim direktorima društva kćeri u 100‑postotnom vlasništvu uobičajena je praksa velikih poduzeća sastavljenih od mnogobrojnih društava kćeri koje u cijelosti drži isto nadređeno društvo. Prema tome, u slučaju držanja cijelog ili gotovo cijelog kapitala društva kćeri koje je izravno uključeno u povredu, dokazi izneseni u tom pogledu ne mogu pobiti pretpostavku stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja društva majke i nadređenog društva na ponašanje društva kćeri (vidjeti, u tom smislu, presudu Alliance One International/Komisija, gore navedenu u točki 31., t. 130. i 131.).
50. Taj pristup opravdava se, među ostalim, činjenicom da, u slučaju društva kćeri koje u udjelu od 100 % ili gotovo 100 % drži jedno društvo majka, postoji načelno samo jedan poslovni interes i da članove tijela društva kćeri određuje i imenuje jedini dioničar, koji im može davati barem neformalne upute i određivati kriterije uspješnosti. Stoga u takvom slučaju nužno postoji odnos povjerenja između direktora društva kćeri i onih društva majke te navedeni direktori djeluju nužno tako da predstavljaju i promiču jedini poslovni interes koji postoji, to jest onaj društva majke (vidjeti također točku 31. ove presude). Dakle, jedinstvenost postupanja na tržištu društva majke i njegovog društva kćeri osigurana je unatoč autonomiji koja je priznata direktorima društva kćeri u vezi s operativnim upravljanjem potonjim, a koja proizlazi iz određivanja njegove poslovne politike stricto sensu . Usto, jedini dioničar u pravilu jest onaj koji sam i prema svojim vlastitim interesima određuje načine donošenja odluka društva kćeri i odlučuje o opsegu njegove operativne autonomije, koju prema svom nahođenju može izmijeniti mijenjajući pravila koja uređuju funkcioniranje društva kćeri ili u okviru restrukturiranja ili čak stvaranjem neformalnih struktura odlučivanja. Prema tome, direktori društva kćeri načelno tako osiguravaju usklađenost poslovnog ponašanja društva kćeri s onim ostatka grupe prilikom izvršavanja svojih autonomnih ovlasti.
51. Kao drugo, valja dodati da aspekti koje tužitelji ističu odgovaraju konceptu decentraliziranog upravljanja koji je tipičan za velika poduzeća koja obavljaju različite djelatnosti i ne proizlaze ni iz kakve izvanredne okolnosti. Protivno tome, tužitelji priznaju da se društvo RWE AG posvećuje zadacima kao što su strategija, planiranje, kontrola i financiranje za račun grupe te da je primalo tehnička izvješća od društva Dea Mineraloel, dok je društvo RWE Dea bilo zainteresirano za djelatnosti društva Dea Mineraloel koje se odnose na kapital, razvoj marži ili dobiti i rizika.
52. Kao treće, tužitelji tvrde da je Komisija u pobijanoj odluci prema njima primijenila nedosljedan pristup jer je operativno upravljanje ispitala u kontekstu pripisivanja odgovornosti z a postupanja zajedničkog pothvata BP‑a i Mobila (uvodna izjava 374. pobijane odluke) tim društvima majkama. Međutim, odbila je uzeti u obzir operativnu autonomiju društva Dea Mineraloel.
53. U tom pogledu valja naglasiti (vidjeti također ispitivanje drugog dijela ovog tužbenog razloga) da odgovarajuće ovlasti svakog društva majke u operativnom upravljanju zajedničkim pothvatom predstavljaju relevantnu okolnost prilikom ocjene mogućnosti pripisivanja odgovornosti za povredu koju je počinio zajednički pothvat društvima majkama jer zajedničko upravljanje zajedničkim pothvatom svjedoči o postojanju gospodarske jedinice između zajedničkog pothvata i društava majki koja izvršavaju navedeno zajedničko upravljanje. Međutim, u slučaju društva Dea Mineraloel ne radi se o zajedničkom pothvatu nego o društvu kćeri koje u 100-postotnom udjelu drži društvo RWE Dea, a na koje se primjenjuju drukčija dokazna pravila zbog postojanja samo jednog dioničara, samo jednog poslovnog interesa i činjenice da sve direktore određuje i imenuje, izravno ili neizravno, sâmo društvo majka (vidjeti točke 42. i 50. ove presude).
54. Stoga je irelevantan argument temeljen na ispitivanju pripisivanja odgovornosti za povredu koju je počinio zajednički pothvat koji su osnovala društva BP i Mobil.
55. Iz toga proizlazi da argumenti tužiteljâ temeljeni na operativnoj autonomiji društva Dea Mineraloel, koji ne mogu dokazati da je gospodarska jedinica između njega i tužiteljâ prestala postojati, trebaju biti odbijeni.
– Nepostojanje utjecaja na djelatnosti vezane za parafinski vosak i malen postotak prodaje tih proizvoda u prihodu društva Dea Mineraloel
56. Tužitelji ističu da društvo RWE AG nije davalo nikakve upute društvu Dea Mineraloel vezano za upravljanje tekućim poslovima. Tvrde da je suglasnost uprave i nadzornog odbora društva RWE AG morala biti pribavljena samo za provođenje velikih projekata važnih za cijelu grupu. Međutim, kako djelatnost „parafinski vosak“ nikada nije bila važna za grupu u njezinoj ukupnosti, navedena tijela društva RWE AG nisu se bavila pitanjima povezanima s upravljanjem u tom području.
57. Tužitelji također ističu da ni uprava ni nadzorni odbor društva RWE Dea nisu izvršavali utjecaj na djelatnost „parafinski vosak“ društva Dea Mineraloel, niti su davali upute potonjem u vezi s tom djelatnosti. Osim toga, što se tiče proizvodnje parafinskog voska, uprava društva RWE Dea bila je samo upoznata s tjednim predstavljanjem računovodstvenih izvješća koja su sadržavala sažetak rezultata poslovanja društva Mineralölwerk Grasbrook. To tjedno predstavljanje računovodstvenih izvješća odgovaralo je u bitnome mjesečnom rezultatu koji je dostavljala računovodstvena služba. Stoga s točke gledišta uprave društva RWE Dea nije bilo potrebno aktivno pratiti djelatnost „parafinski vosak“.
58. Prema tužiteljima, djelatnost na koju se odnosi zabranjeni sporazum predstavlja samo 0,1 do 0,2 % prihoda društva Dea Mineraloel, a što je „jaka indicija“ nepostojanja odlučujućeg utjecaja čelnih ljudi grupe.
59. Kao prvo, prema sudskoj praksi, ni odnos poticanja vezano za povredu između društva majke i njezinog društva kćeri ni još više njegova uključenost u navedenu povredu ne ovlašćuje Komisiju da uputi odluku kojom se društvu majci grupe društava izriču kazne, nego je na to ovlašćuje činjenica da ona čine jednog poduzetnika u smislu članka 81. UEZ‑a. Dakle, pripisivanje protupravnog ponašanja društva kćeri njegovom društvu majci ne zahtijeva dokaz da društvo majka utječe na politiku svoga društva kćeri u konkretnom području koje je predmet povrede. Iz toga slijedi da je za obaranje pretpostavke irelevantna činjenica da direktori društva majke nisu imali spoznaja o povredi i da nisu davali upute o proizvodnji ili prodaji proizvoda koji su bili predmet zabranjenog sporazuma (presuda Općeg suda od 12. prosinca 2007., Akzo Nobel i dr./Komisija, gore navedena u točki 40., t. 58. i 83. i presuda od 13. srpnja 2011., Shell Petroleum i dr./Komisija, T‑38/07, Zb., str. II‑4383., t. 69. i 70.).
60. Nadalje, činjenica da područje ili djelatnost na koje se povreda odnosi čini samo malen postotak ukupnih djelatnosti grupe ili društva majke iz istovjetnih razloga nije takve naravi da bi mogla dokazati samostalnost navedenog društva kćeri u odnosu prema društvu majci i stoga nema utjecaja na primjenu pretpostavke stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja društva majke na poslovno ponašanje društva kćeri na tržištu (presuda Općeg suda od 30. rujna 2009., Arkema/Komisija, T‑168/05, još neobjavljena u Zb., t. 79.; vidjeti također, u tom smislu, presudu Općeg suda od 26. travnja 2007., Bolloré i dr./Komisija, T‑109/02, T‑118/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 i T‑136/02, Zb., str. II‑947., t. 144.).
61. Usto, malen postotak prodaje proizvoda koji su predmet zabranjenog sporazuma u prihodu grupe ne mijenja činjenicu da rezultati ostvareni u tom području u pravilu ulaze u konsolidirane rezultate društava majki. Dakle, profitabilnost tih djelatnosti od interesa je za društva majke i grupu u njezinoj ukupnosti.
62. Konačno, valja podsjetiti da se ne zahtijeva postojanje formalnih uputa koje društvo majka daje svojem društvu kćeri kako bi se utvrdilo postojanje gospodarske jedinice između navedenih društava (vidjeti točku 31. ove presude). Naime, gospodarska jedinica između njih također je osigurana kada je ovlast određivanja poslovne politike stricto sensu društva kćeri delegirana direktorima zaduženima za njegovo operativno upravljanje koje na njihove položaje bira i na kojima ih održava društvo majka te koji predstavljaju i promiču jedini postojeći poslovni interes, to jest onaj društva majke koje je jedini vlasnik. Ti direktori tako osiguravaju usklađenost poslovnog postupanja društva kćeri s onim društva majke prilikom izvršavanja svojih autonomnih ovlasti (vidjeti točku 50. ove presude). Intervencija društva majke može stoga biti ograničena na situacije kada rezultati društva kćeri ne odgovaraju očekivanjima društva majke, dok se u slučaju normalnih rezultata društvo majka može ograničiti na praćenje djelatnosti društva kćeri putem izvješća koje ono sastavlja i na odobravanje mogućih strateških odluka.
63. Dakle, treba odbiti argumente tužiteljâ vezane za nepostojanje njihovog utjecaja u području parafinskog voska.
64. Stoga valja potvrditi utvrđenje Komisije prema kojem tužitelji i društvo Dea Mineraloel čine dio poduzetnika koji je počinio povredu tijekom razdoblja od 3. rujna 1992. do 1. siječnja 2002. Stoga Komisija nije pogriješila smatrajući ih odgovornima za povredu.
Navodna objektivna odgovornost tužiteljâ
65. Tužitelji smatraju da Komisijin pristup u ovom slučaju uključuje odgovornost „praktično neovisnu o bilo kakvoj krivnji“, a što je nespojivo s načelom osobne odgovornosti. Posljedica odbijanja argumenata koje su tužitelji isticali kako bi pobili pretpostavku stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja značila bi pretvaranje navedene pretpostavke u neoborivu pretpostavku postojanja gospodarske jedinice u slučaju društava kćeri koje u 100-postotnom udjelu drži društvo majka.
66. Valja podsjetiti da je primjena pretpostavke stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja društva majke na poslovno ponašanje njegovog društva kćeri opravdana ako obuhvaća situacije karakteristične za odnos između društva kćeri i njegovog jedinog društva majke i ako navedena pretpostavka nije neoboriva (vidjeti točke 41. do 44. ove presude).
67. Međutim, obaranje pretpostavke nije pitanje količine i detaljnosti dokaza u slučaju kada oni prikazuju uobičajenu situaciju organizacije u velikom multinacionalnom poduzeću gdje su ovlasti operativnog upravljanja delegirane direktorima njegovih lokalnih jedinica. Kako bi pretpostavka bila oborena, treba prikazati neuobičajene okolnosti koje dokazuju da je, unatoč okolnosti da cijeli kapital društava kćeri drže njihova društva majke, gospodarska jedinica grupe prestala postojati jer mehanizmi koji osiguravaju usklađivanje poslovnog ponašanja društava kćeri i društava majki nisu normalno funkcionirali.
68. Osim toga, na temelju načela individualizacije kazni i sankcija koje je primjenjivo u svakom upravnom postupku, a koje može dovesti do izricanja sankcija na temelju pravila tržišnog natjecanja Unije, poduzetnik može biti kažnjen samo za činjenice koje se njemu osobno stavljaju na teret (vidjeti, u tom smislu, presudu Općeg suda od 13. prosinca 2001., Krupp Thyssen Stainless i Acciai speciali Terni/Komisija, T‑45/98 i T‑47/98, Zb., str. II‑3757, t. 63.).
69. Međutim, to načelo mora biti spojivo s pojmom poduzetnika i sudskom praksom prema kojoj činjenica da društvo majka i njegovo društvo kći čine jednog poduzetnika u smislu članka 81. UEZ‑a ovlašćuje Komisiju da odluku kojom izriče novčane kazne uputi društvu majci grupe društava. Dakle, treba ustvrditi da su tužitelji osobno kažnjeni za povredu za koju im se stavlja na teret da su je počinili oni sami zbog uskih gospodarskih, organizacijskih i pravnih veza koje su ih ujedinjavale s društvom Dea Mineraloel, a koje proizlaze iz držanja cijelog kapitala potonjeg (vidjeti, u tom smislu, presudu Metsä-Serla i dr./Komisija, gore navedenu u točki 30., t. 34.).
70. Iz prethodno navedenog proizlazi da je Komisija na temelju pretpostavki o kojima je riječ u ovom slučaju i koje nisu pobijene mogla utvrditi da tužitelji čine dio „poduzetnika“ koji je povrijedio članak 81. UEZ‑a. Prema tome, poštovana su načela osobne odgovornosti i individualizacije kazni i sankcija.
71. Iz toga slijedi da ovaj prigovor treba biti odbijen.
72. S obzirom na prethodno navedeno, valja zaključiti da Komisija nije povrijedila članak 81. UEZ‑a i članak 23. stavak 2. Uredbe br. 1/2003 kada je tužiteljima pripisala odgovornost za povredu koju je počinilo društvo Dea Mineraloel.
73. Slijedom navedenog, prvi dio prvog tužbenog razloga valja odbiti kao neosnovan.
Drugi dio: pripisivanje tužiteljima odgovornosti za povredu koju je počinilo društvo Shell & Dea Oil (razdoblje od 2. siječnja do 30. lipnja 2002.)
74. Tužitelji ističu da im je Komisija pogrešno pripisala odgovornost za povredu koju je počinilo društvo Shell & Dea Oil, zajednički pothvat koji su tijekom razdoblja zajedničkog pothvata od 2. siječnja do 30. lipnja 2002. u jednakim dijelovima držala društva RWE Dea i Shell. Upozoravaju da je društvo Shell tijekom osnivanja zajedničkog pothvata preuzelo operativnu kontrolu nad njim. Stoga tvrde da Komisija tužiteljima ne može izreći novčanu kaznu za povredu koju je počinio taj subjekt.
75. U pobijanoj odluci Komisija je društva Shell i RWE smatrala solidarno odgovornima za protutržišna postupanja društva Shell & Dea Oil (uvodna izjava 552. pobijane odluke). Komisija je tužiteljima pripisala odgovornost za ta postupanja na temelju sljedećih razmatranja:
„[…]
(510) Kada su društva Shell i [RWE Dea] u siječnju 2002. osnovala svoj zajednički pothvat, postojeće društvo Dea Mineraloel […] upotrijebljeno je kao sredstvo za osnivanje zajedničkog pothvata koji je 2. siječnja 2002. preimenovan u Shell & Dea Oil GmbH te je istodobno postao društvo kći pod zajedničkom kontrolom društava Deutsche Shell GmbH (50 %) i [RWE Dea] (50 %). Zajednički pothvat osnovan je s namjerom da nakon prijelaznog razdoblja, koje je trebalo započeti osnivanjem zajedničkog pothvata i završiti najkasnije 1. srpnja 2004., društvo Shell stekne isključivu kontrolu nad povezanim djelatnostima. Tijekom prijelaznog razdoblja članove uprave koji su bili zaduženi za upravljanje tekućim poslovima zajedničkog pothvata trebao je u jednakom omjeru odrediti svaki dioničar, ali je predsjednik uprave ipak trebao raspolagati odlučujućim glasom i trebalo ga je odrediti društvo Shell. Osim toga, svaka je stranka raspolagala određenim pravima veta namijenjenima zaštiti svojeg odlučujućeg utjecaja na zajednički pothvat i stoga su društva Shell i RWE tijekom prijelaznog razdoblja izvršavala zajedničku kontrolu nad zajedničkim pothvatom [zabilješka na dnu stranice br. 666 pobijane odluke u tom pogledu upućuje na odluku kojom se odobrava koncentracija].
[…]
(549) [Iz sudske prakse, osobito presude Općeg suda od 27. rujna 2006., Avebe/Komisija, T‑314/01, Zb., str. II‑3085.] proizlazi da ovlast upravljanja kojom jedno društvo raspolaže nad drugim može biti stvarni dokaz izvršavanja odlučujućeg utjecaja na drugog poduzetnika. U ovom slučaju ovlast zajedničkog upravljanja društava Shell i RWE u upravi zajedničkog pothvata bila je dokazana (vidjeti uvodnu izjavu 510.) na temelju sporazuma o osnivanju zajedničkog pothvata. Članove uprave zadužene za tekuće poslove zajedničkog pothvata mogao je odrediti svaki [član društva]. Odluke skupštine [članova društva] morale su biti donesene običnom većinom (svaka stranka držala je 50 % prava glasa, a jedna ili druga stranka mogla je blokirati odluke). Tijekom razdoblja o kojem je riječ određene odluke morao je donijeti odbor zajedničkog pothvata koji se sastojao od šest članova od kojih je troje imenovao svaki [član društva], a odluke su morale biti donesene jednoglasno. Odbor zajedničkog pothvata imao je sve slobode i ovlasti za određeni broj strateških odluka kao što su poslovni plan, godišnji proračun, strukturne promjene u zajedničkom pothvatu, ulaganja iznad određenog praga i imenovanje članova uprave („prava veta“ spomenuta u uvodnoj izjavi 510.). Prema tome, s obzirom na to da su ta prava veta štitila odlučujući utjecaj svake stranke na zajednički pothvat, Komisija zaključuje da su tijekom razdoblja zajedničkog pothvata društva Shell i RWE izvršavala zajedničku kontrolu nad zajedničkim pothvatom [vidjeti zabilješku na dnu stranice br. 680 pobijane odluke i odluke kojom se odobrava koncentracija].
(550) U tim okolnostima činjenica da je predsjednik uprave kojeg je odredilo društvo Shell raspolagao odlučujućim glasom ne može se smatrati važnom, a još manje odlučujućom, koja može dovesti u pitanje zajedničku odgovornost društava Shell i RWE […] jer taj sustav ne utječe na prava veta. S obzirom na strukturu upravljanja zajedničkim pothvatom, ne može se prihvatiti argument koji je istaknulo društvo RWE, a prema kojem se poslovna i cjenovna politika zajedničkog pothvata temeljila na odlukama i kontroli samo društva Shell i da je uprava zajedničkog pothvata bila integrirana u strukturu društva Shell. Ni činjenica da je od osnivanja zajedničkog pothvata bilo predviđeno da društvo Shell nakon prijelaznog razdoblja preuzme ukupnu kontrolu nad djelatnosti ne mijenja ništa na tome da je zajednički pothvat zbog razloga spomenutih u uvodnim izjavama (510.) i (549.) tijekom prijelaznog razdoblja podlijegao zajedničkoj kontroli društava Shell i RWE.
(551) Stoga, uzimajući u obzir ovlasti zajedničkog upravljanja (i osobito odbora zajedničkog pothvata) i činjenicu da su društva Shell i RWE zajedno kontrolirala 100 % kapitala zajedničkog pothvata (svako je držalo 50 %), zaključci o odgovornosti svakog društva majke u ovom predmetu u skladu su s presudom [Avebe/Komisija].
(553) […] Društva RWE AG i RWE‑Dea AG izvršavala su odlučujući utjecaj i stvarnu kontrolu nad [zajedničkim pothvatom] od 2. siječnja 2002. do 30. lipnja 2002. (zajedno s grupom Shell). Stoga društva RWE AG i RWE‑Dea AG treba smatrati solidarno odgovornima s grupom Shell za postupanje […] društva Shell & Dea Oil između 2. siječnja 2002. i 30. lipnja 2002. U tim dvama razdobljima društva RWE AG i RWE‑Dea AG činila su dio poduzetnika koji je počinio povredu.
76. Kao prvo, tužitelji ističu da, protivno onome što je Komisija tvrdila u pobijanoj odluci, presuda Općeg suda od 27. rujna 2006. Avebe/Komisija (T‑314/01, Zb., str. II‑3085.) ne uspostavlja opću pretpostavku o izvršavanju odlučujućeg utjecaja na poslovno ponašanje zajedničkog pothvata koji u istim dijelovima drže dva društva majke.
77. Kao drugo, smatraju da Komisija u pobijanoj odluci nije utvrdila „zajedničko upravljanje“ društava Shell i RWE u zajedničkom pothvatu. Oni naglašavaju da je u presudi Avebe/Komisija, gore navedenoj u točki 76., zajedničko upravljanje utvrđeno na temelju indicija koje u ovom slučaju ne postoje.
78. Posebice, u predmetu koji je doveo do presude Avebe/Komisija, gore navedene u točki 76., društva majke bila su „zajedno odgovorna“ za politiku poduzeća i ravnopravno zastupana u svim tijelima, uključujući tijela uprave (direktori). Nasuprot tome, u ovom slučaju, iako je bilo osigurano paritetno upravljanje, predsjednik uprave, kojeg je odredilo društvo Shell, raspolagao je odlučujućim glasom u slučaju izjednačenosti glasova.
79. Osim toga, u predmetu koji je doveo do presude Avebe/Komisija, gore navedene u točki 76., zajednički pothvat morao je redovito izvještavati osobe koje su ovlastila dva društva majke. U ovom konkretnom slučaju uprava je od početka bila integrirana u strukture odlučivanja i izvještavanja grupe Shell.
80. Kao treće, tužitelji smatraju da obilježja uprave društva Shell & Dea Oil proizlaze iz njegove prijelazne naravi koja je isključivala zajedničko upravljanje.
81. Oni u tom pogledu ističu da je prema odredbama sporazuma o osnivanju zajedničkog pothvata društvo Shell trebalo steći većinu udjela zajedničkog pothvata do isteka određenog roka, dok je društvo RWE steklo pravo da društvu Shell ponudi svoje udjele u zajedničkom pothvatu. Naime, u postupku koji je doveo do donošenja odluke kojom se odobrava koncentracija (na koju se Komisija oslonila u uvodnim izjavama 510., 530. i 549. pobijane odluke) Komisija nije ispitala i utvrdila stjecanje zajedničke kontrole, nego neposredno stjecanje isključive kontrole društva Shell.
82. Integracija uprave društva Shell & Dea Oil u strukture odlučivanja i izvještavanja proizlazila je osobito iz poslovnika o radu njegove uprave. U skladu s točkom 1.1. navedenog poslovnika, uprava društva Shell & Dea Oil trebala je biti integrirana u društvo Shell Europe Oil Products Ltd. U skladu s točkom 1.2. istog poslovnika, predsjednik uprave društva Shell & Dea Oil bio je dužan organizirati upravu prema međunarodnim standardima društva Shell. Na temelju točke 3. tog poslovnika, svaki član uprave čini dio struktura odlučivanja i izvještavanja društva Shell. Na temelju točke 4. tog poslovnika, predsjednik uprave bio je dužan surađivati s predsjednikom društva Shell Europe Oil Products.
83. Te strukture odlučivanja i izvještavanja bile su uvedene i poštovane tijekom osnivanja zajedničkog pothvata. Primjerice, osoba S., koja je nakon osnivanja zajedničkog pothvata bila zadužena za upravljanje prodajom parafinskog voska, nije podnosila izvještaje upravi zajedničkog pothvata. Ona je svoj izvještaj izravno podnosila osobi G., koja je bila član uprave zadužen za vosak u Europi grupe Shell u društvu Shell UK Oil Products Ltd. Što se tiče politike distribucije i operativne djelatnosti društva Shell & Dea Oil u području parafinskog voska, nije postojao nikakav postupak tijela kojim bi društvo RWE Dea moglo izvršavati utjecaj na temelju njegove ovlasti imenovanja kao člana društva. Tijekom osnivanja zajedničkog pothvata politikom distribucije i operativne djelatnosti u praksi je upravljalo jedino društvo Shell.
84. Integracija zajedničkog pothvata u strukture društva Shell pokazivala se i u drugim važnim područjima poduzeća. Tako je proveden projekt pod nazivom „Stjecanje financijske kontrole“ s ciljem primjene sustava predstavljanja računovodstvenih izvješća društva Shell i na društvo Shell & Dea Oil i pripreme primjene tih sustava u računovodstvu ranijeg društva Dea Mineraloel. U tom je pogledu društvo Shell & Dea Oil – kao što to proizlazi iz dokumenta naslovljenog „Kurzinformationen zum FCP‑Projekt“ (kratke obavijesti o projektu FCP) – već smatrano dijelom europske organizacije društva Shell. Prema navedenom dokumentu, „načelo sporazuma o osnivanju zajedničkog pothvata značilo je da zajednički pothvat, kao dio europske organizacije društva Shell, mora usvojiti standarde, sustave, poslovne procese i kul turu društva Shell“ i „da stoga u okviru uspostavljanja zajedničkog pothvata Shell [ & ] Dea Oil svi operativni procesi društava Shell i Dea moraju biti usklađeni“, što je pojašnjeno time da „su operativni procesi društva Shell standard koji treba postići“.
85. Potom su tužitelji upozorili da tijekom trajanja zajedničkog pothvata zaposlenici računovodstvene službe društva RWE Dea nisu imali pristup računovodstvenim izvješćima društva Shell & Dea Oil.
86. Stoga, prema tužiteljima, elementi koje je Komisija prikupila u pobijanoj odluci ne dokazuju postojanje „zajedničkog upravljanja“ u smislu presude Avebe/Komisija, gore navedene u točki 76., nego u najboljem slučaju zajedničku kontrolu u smislu članka 3. stavka 1. i članka 4. stavka 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 139/2004 od 20. siječnja 2004. o kontroli koncentracija između poduzetnika (SL L 24, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 5., str. 73.). Naime, dokazivanje zajedničkog upravljanja kvalitativno je opsežnije od onoga zajedničke kontrole i pretpostavlja da društva majke stvarno i aktivno zajednički upravljaju poslovima.
87. Budući da Komisija u konkretnom slučaju nije pružila dokaz zajedničkog upravljanja, pobijana odluka treba biti poništena u mjeri u kojoj je Komisija tužiteljima pripisala odgovornost za povredu koju je počinilo društvo Shell & Dea Oil.
88. Kao prvo, Komisija smatra da postoji pretpostavka stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja dvaju društava majki na poslovno ponašanje zajedničkog pothvata kada su utvrđeni ne samo zajednička kontrola nad (gotovo) 100 % udjela društva nego i ovlasti zajedničkog upravljanja dvaju društava majki poslovnom politikom zajedničkog pothvata.
89. Kao drugo, Komisija smatra da je dokazala postojanje ovlasti zajedničkog upravljanja pozivajući se na odredbe sporazuma o osnivanju zajedničkog pothvata. Tužitelji ne osporavaju da je okolnostima na koje se poziva Komisija utvrđeno postojanje odlučujućeg utjecaja dvaju društava majki na strateške odluke društva Shell & Dea Oil. S obzirom na to da društva majke imaju najbolji uvid u ocjenu konkretnog uređenja kontrolnog izvještavanja u zajedničkom pothvatu, ona su ta na kojima je da iznesu dokaz o protivnom kada je Komisija, na temelju okolnosti koje je utvrdila, dokazala postojanje ovlasti zajedničke kontrole nad poslovnom politikom zajedničkog pothvata, uspostavljajući time pretpostavku izvršavanja odlučujućeg utjecaja dvaju društava majki.
90. Tužitelji tvrde samo da oni nisu izvršavali nikakav utjecaj na politiku distribucije i politiku cijena, to jest operativno upravljanje društvom Shell & Dea Oil. Oni potvrđuju da je svakodnevno upravljanje zajedničkim pothvatom bilo integrirano u „hijerarhijske i strukture odlučivanja“ grupe Shell. Međutim, prema Komisiji, za utvrđivanje postojanja gospodarskog subjekta dovoljno je da se odlučujući utjecaj koji su izvršavala društva majke proširuje na poslovnu politiku društva kćeri u širem smislu, a osobito na strateške odluke. Stoga argument temeljen na privilegiranoj mogućnosti grupe Shell da izvršava utjecaj na politiku distribucije i cijena društva Shell & Dea Oil nije dovoljan za dokazivanje da dva društva majke nisu zajedno izvršavala utjecaj.
91. Osim toga, iz odredbi sporazuma o osnivanju zajedničkog pothvata proizlazi da dva društva majke zajedno izvršavaju upravljanje zajedničkim pothvatom. Društva RWE Dea i Deutsche Shell bila su paritetno zastupljena u skupštini članova društva zbog držanja kapitala zajedničkog pothvata u istim udjelima. I sastav odbora zajedničkog pothvata i uprave također je bio paritetan. Dva društva majke imala su također isti broj predstavnika u nadzornom odboru.
92. Dok je društvo RWE imenovalo predsjednika odbora zajedničkog pothvata i onog nadzornog odbora, predsjednika uprave određivalo je društvo Shell uz suglasnost društva RWE. U slučaju izjednačenosti glasova, predsjednik je imao pravo odlučujućeg glasa, ali su predstavnici u upravi bili dužni poduzeti sve razumne napore za postizanje sporazuma prilikom odlučivanja. Osim toga, niz članova uprave tužiteljâ imenovan je u nadzorni odbor zajedničkog pothvata.
93. Što se tiče podjele ovlasti, uprava je bila jedina odgovorna za operativno upravljanje zajedničkim pothvatom, ali je bila podvrgnuta nadzoru i ovlastima upravljanja odbora zajedničkog pothvata i skupštine članova društva. To uređenje bilo je povezano s obvezom obavještavanja i izvještavanja te pravom revizije društva majke. Stoga su tužitelji, protivno svojim tvrdnjama, primali obavijesti koje su se odnosile na njih te su sami mogli izvršavati kontrolu.
94. Prema Komisiji, strateška pitanja bila su rezervirana za odbor zajedničkog pothvata i, u zadnjem stupnju, skupštinu članova društva, u kojoj su se odluke donosile običnom većinom. U skupštini članova društva i odboru zajedničkog pothvata dva društva majke bila su dužna potruditi se da “izbjegnu situacije izjednačenosti glasova“ i, kao zadnju mogućnost, rješenje nađu matična društva svake grupe.
95. Prema Komisiji, zajednički pothvat nije imao upravu neovisnu o društvima majkama i dva društva majke morala su dogovoriti zajednički smjer o svim pitanjima. Usto, dva društva majke na isti su način bila obavještavana o djelatnostima zajedničkog pothvata i mogla su, na temelju izvješća koja su im bila dostavljena, izvršavati svoj utjecaj u tijelima zajedničkog pothvata. To činjenično stanje opravdava pretpostavku da su dva društva majke stvarno izvršavala odlučujući utjecaj na poslovnu politiku društva Shell & Dea Oil.
96. Tužitelji na to odgovaraju da je uprava društva Shell & Dea Oil od početka bila „u potpunosti integrirana u hijerarhijske i strukture odlučivanja grupe Shell“. Što se tiče poslovnika za operativno upravljanje, iz njega zaista proizlazi da je u pogledu mogućeg kasnijeg preuzimanja isključive kontrole društva Shell od početka bilo predviđeno usklađivanje između djelatnosti zajedničkog pothvata i one grupe Shell. Međutim, prema Komisiji, radi se samo o očekivanoj organizacijskoj integraciji u grupu Shell, bez dovođenja u pitanje zajedničkog upravljanja zajedničkim pothvatom. Tako je društvo Shell trebalo poduprijeti zajednički pothvat kao partner u suradnji i savjetnik. No, poslovnik pojašnjava da to ipak nije imalo utjecaja na ovlasti upravljanja društva RWE.
97. Osim toga, Komisija ističe da tvrdnja tužiteljâ prema kojoj direktor prodaje zajedničkog pothvata nije podnosio izvještaje svojim direktorima nego samo članu uprave društva Shell zaduženom za vosak u Europi nije poduprta nijednim dokazom. Tvrdnja tužiteljâ odnosila se u svakom slučaju samo na strukturu djelatnosti izvještavanja, koja možda jest bila ustrojena tako da su se podaci o prodaji prikupljali i obrađivali u društvu Shell – koje je i dalje imalo svoju djelatnost „vosak“, dok su ranije djelatnosti „vosak“ društva RWE bile koncentrirane u zajedničkom pothvatu. Direktor prodaje bio je član uprave ili u svakom slučaju u svojstvu „direktora prve razine“ te je svakako bio dužan surađivati s upravom i obavještavati je. Prema Komisiji, upravu je stoga izravno izvještavao odgovarajući direktor ili služba društva Shell za djelatnosti izvještavanja, a što je bilo i dalje potrebno s obzirom na to da je u skladu s točkom 13.4. sporazuma o osnivanju zajedničkog pothvata potonji morao, sa svoje strane, podnositi izvještaj odboru zajedničkog pothvata.
98. Komisija dodaje da prilagodba računovodstvenog sustava ne opravdava pretpostavku postojanja isključive ovlasti upravljanja grupe Shell. Društvo RWE Dea imalo je pristup računovodstvenim podacima društva Shell & Dea Oil. Dokument naslovljen „Kratke obavijesti o projektu FCP“ potvrđuje, među ostalim, da se radilo o jedinstvenoj organizaciji zajedničkog pothvata, prilagođenoj „poslovnim procesima društva Shell“, a ne o prijenosu ovlasti odlučivanja na društvo Shell. Protivno tvrdnjama tužiteljâ, navedeni dokument pokazuje da treba „podnijeti izvješće dvama članovima društva“.
Zajednička kontrola i zajedničko izvršavanje odlučujućeg utjecaja na poslovno ponašanje zajedničkog pothvata
99. Tužitelji osporavaju da je dokaz zajedničke kontrole dovoljan za utvrđivanje zajedničkog izvršavanja odlučujućeg utjecaja dvaju društava majki na poslovno ponašanje zajedničkog pothvata. Komisija drži da se izvršavanje takvog utjecaja može pretpostaviti u slučaju kada dva društva majke drže 100 % kapitala zajedničkog pothvata u istim udjelima i kada postoji ovlast zajedničkog upravljanja. Osim toga, ona smatra da ovlast zajedničkog upravljanja može biti dokazana na temelju podataka sadržanih u sporazumu o osnivanju zajedničkog pothvata.
100. Kao prvo, valja podsjetiti da se, prema članku 3. stavku 2. Uredbe br. 139/2004, „kontrola temelji na pravima, ugovorima ili bilo kakvom drugom sredstvu, koje zasebno ili u kombinaciji, vodeći računa o svim činjeničnim i pravnim okolnostima, omogućava prevladavajući utjecaj na poduzetnika“.
101. U skladu sa sudskom praksom, Komisija se ne može, kako bi primjenom članka 81. UEZ‑a protutržišno ponašanje jednog društva pripisala drugom, temeljiti na samoj sposobnosti izvršavanja odlučujućeg utjecaja, kako može u okviru primjene Uredbe br. 139/2004 prilikom utvrđivanja kontrole, a da pritom ne ispita je li taj utjecaj bio stvarno izvršen (presuda General Technic‑Otis i dr./Komisija, gore navedena u točki 26., t. 69.).
102. Protivno tome, načelno je na Komisiji da dokaže takav odlučujući utjecaj na temelju ukupnosti činjeničnih okolnosti (vidjeti presudu Avebe/Komisija, gore navedenu u točki 76., t. 136. i navedenu sudsku praksu). U te činjenice ulazi popunjavanje mjesta u upravi društva majke i onoj njegovog društva kćeri ili zajedničkog pothvata istim fizičkim osobama (presuda Općeg suda od 12. srpnja 2011., Fuji Electric/Komisija, T‑132/07, Zb., str. II‑4091., t. 184.; vidjeti također, u tom smislu, presudu Suda od 28. lipnja 2005., Dansk Rørindustri i dr./Komisija, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P do C‑208/02 P i C‑213/02 P, C‑189/02 P, Zb., str. I‑5425., t. 119. i 120.) ili okolnost da su navedena društva bila dužna slijediti upute jedinstvene uprave bez ovlasti neovisnog ponašanja na tržištu (vidjeti, u tom smislu, presudu HFB i dr./Komisija, gore navedenu u točki 29., t. 527.).
103. U ovom slučaju Komisija svoj sud nije temeljila na takvom izravnom dokazivanju izvršavanja odlučujućeg utjecaja društava RWE i Shell na poslovno ponašanje društva Shell & Dea Oil.
104. Naime, utvrđenje u uvodnoj izjavi 510. pobijane odluke, prema kojoj su „tijekom prijelaznog razdoblja društva Shell i RWE zajednički izvršavala kontrolu nad zajedničkim pothvatom“, temeljilo se na odluci kojom se dopušta koncentracija, kao što to proizlazi iz zabilješke na dnu stranice br. 666 pobijane odluke. Potom je, u uvodnoj izjavi 549. pobijane odluke, Komisija utvrdila da je „u ovom slučaju ovlast zajedničkog upravljanja društava Shell i RWE u upravi zajedničkog pothvata dokazana (vidjeti uvodnu izjavu 510.) na temelju sporazuma o osnivanju zajedničkog pothvata“. Također, u uvodnoj izjavi 549. pobijane odluke Komisija je apstraktno ispitala načine odlučivanja u drugim tijelima zajedničkog pothvata, to jest jedino na temelju sporazuma o osnivanju zajedničkog pothvata. Na tom temelju Komisija je na kraju navedene uvodne izjave zaključila da su tijekom razdoblja zajedničkog pothvata društva Shell i RWE izvršavala zajedničku kontrolu nad zajedničkim pothvatom i u zabilješci na dnu stranice br. 680 pobijane odluke izričito uputila na odluku kojom se odobrava koncentracija.
105. Iz toga slijedi da je u ovom slučaju Komisija o zajedničkom izvršavanju odlučujućeg utjecaja društava Shell i RWE na poslovno ponašanje društva Shell & Dea Oil zaključila isključivo na temelju apstraktne analize sporazuma o osnivanju zajedničkog pothvata, potpisanog prije početka poslovanja društva Shell & Dea Oil, poput analize provedene prema pravilima koja uređuju odobravanje koncentracija.
106. Kao drugo, Opći sud zato mora ispitati u kojoj mjeri takva apstraktna i predviđajuća analiza, izvršena u području koncentracija gdje donošenje odluke o odobrenju prethodi početku poslovanja zajedničkog pothvata, može služiti i za dokazivanje stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja na poslovno ponašanje zajedničkog pothvata u odluci kojom se društvima majkama pripisuje odgovornost za povrede iz članka 81. UEZ‑a koje je u prošlosti počinio navedeni zajednički pothvat.
107. U tom pogledu iz sudske prakse proizlazi da, čak i kada ovlast ili mogućnost određivanja poslovnih odluka zajedničkog pothvata sama po sebi proizlazi samo iz jednostavne mogućnosti izvršavanja odlučujućeg utjecaja na njegovo poslovno ponašanje i time pojma „kontrole“ u smislu Uredbe br. 139/2004, Komisija i sudac Unije mogu pretpostaviti da su zakonske odredbe i odredbe sporazuma o poslovanju navedenog poduzetnika, osobito ugovora kojim se osniva zajednički pothvat i sporazuma dioničara o glasovima, provedene i poštovane. U takvim okolnostima ispitivanje stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja na poslovno ponašanje zajedničkog pothvata može se sastojati od apstraktne analize dokumenata potpisanih prije početka njegovog poslovanja, poput analize vezane za kontrolu. Osobito kada navedene odredbe propisuju da su glasovi svakog društva majke nužni za donošenje neke odluke u tijelima zajedničkog pothvata, Komisija i sudac Unije mogu, u nedostatku dokaza o suprotnome ustvrditi da su navedene odluke zajednički donijela društva majke (vidjeti, u tom smislu, presude Avebe/Komisija, gore navedenu u točki 76., t. 137. do 139., Fuji Electric/Komisija, gore navedenu u točki 102., t. 186. do 193. i General Technic‑Otis/Komisija, gore navedenu u točki 26., t. 112. i 113.).
108. Međutim, budući da je ispitivanje u pogledu stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja retrospektivno i stoga se može temeljiti na konkretnim okolnostima, i Komisija i zainteresirane stranke mogu dostaviti dokaze da su poslovne odluke zajedničkog pothvata bile donesene na načine različite od onih koji bi proizlazili iz samog apstraktnog ispitivanja sporazuma o djelovanju zajedničkog pothvata (vidjeti, u tom smislu, presude Fuji Electric/Komisija, gore navedenu u točki 102., t. 194. i 195. i General Technic‑Otis i dr./Komisija, gore navedenu u točki 26., t. 115. do 117.). Osobito Komisija ili zainteresirane stranke mogu dostaviti dokaze da je, unatoč ovlasti samo jednog društva majke da donosi odluke o kojima je riječ putem svojih predstavnika u tijelima zajedničkog pothvata, odluke jednoglasno donosilo više društava majki ili sva.
Osnovanost utvrđenja Komisije u vezi s pripisivanjem društvima RWE i Shell odgovornosti za povredu koju je počinilo društvo Shell & Dea Oil
109. S obzirom na razmatranja sadržana u točkama 99. do 108. ove presude, valja ispitati je li Komisija u pobijanoj odluci dokazala dovoljno okolnosti koje omogućavaju pripisivanje tužiteljima odgovornosti za povredu koju je počinilo društvo Shell & Dea Oil.
110. Iz pobijane odluke proizlazi da je Komisija svoje utvrđenje o solidarnoj odgovornosti tužiteljâ i grupe Shell za povredu koju je počinilo društvo Shell & Dea Oil temeljila na dvama elementima: prvo, na postojanju ovlasti zajedničkog upravljanja koje je utvrdila na temelju ispitivanja sporazuma o osnivanju zajedničkog pothvata, pozivajući se na odluku kojom se odobrava koncentracija, na temelju koje su društva Shell i RWE najprije stekla zajedničku kontrolu nad društvom Shell & Dea Oil, a potom nakon isteka prijelaznog razdoblja društvo Shell steklo isključivu kontrolu nad zajedničkim pothvatom; drugo, na činjenici da su dva društva majke zajednički i u jednakim dijelovima držala ukupnost kapitala zajedničkog pothvata.
111. Kao prvo, što se tiče tvrdnje tužiteljâ prema kojoj se „ovlast zajedničkog upravljanja“ prije zasniva na samoj mogućnosti izvršavanja odlučujućeg utjecaja, to jest kontrole u smislu članka 2. Uredbe br. 139/2004, nego na stvarnom izvršavanju navedene kontrole, dovoljno je podsjetiti da se zaključak o stvarnom zajedničkom upravljanju, u nedostatku dokaza o protivnom, može izvesti iz ovlasti zajedničkog upravljanja kakva proizlazi iz sporazuma koji uređuju poslovanje zajedničkog pothvata (vidjeti točke 107. i 108. ove presude).
112. Kao drugo, što se tiče naravi zajedničke uprave, Opći je sud u svojoj presudi Avebe/Komisija, gore navedenoj u točki 76. (t. 136. do 138.), relevantnima ocijenio indicije da su članovi tijela zajedničkog pothvata koje je odredilo svako društvo majka i koji predstavljaju njihove poslovne interese morali usko surađivati prilikom određivanja i provedbe poslovne politike zajedničkog pothvata te da su odluke koje su oni donosili morale nužno odražavati suglasnost volja svakog društva majke koje Komisija smatra odgovornim. Među ostalim, ona je također istaknula elemente koji dokazuju redovite kontakte između društava majki i članova tijela zajedničkog pothvata koje je odredilo svako od njih u vezi s poslovnom politikom zajedničkog pothvata. Opći sud ispitao je ne samo donošenje strateških odluka u okviru zajedničkog pothvata nego i vođenje tekućih poslova te naveo da su dva direktora koje su odredila dva društva majke i u tom pogledu morala usko surađivati (presuda Avebe/Komisija, gore navedena u točki 76., t. 136. do 138.).
113. Osim toga, u presudi General Technic‑Otis i dr./Komisija, gore navedenoj u točki 26. (t. 112. i 118.), Opći je sud naglasio da je zajednički pothvat u 75-postotnom udjelu držalo društvo Otis Belgique, a u preostalom 25-postotnom društvo General Technic te da je na temelju statuta zajedničkog pothvata svaki član društva bio predstavljen u upravi zajedničkog pothvata razmjerno njegovom udjelu u kapitalu. S obzirom na to da su odluke uprave morale biti donesene većinom od 80 % glasova, društvo Otis svoju je suglasnost sa svim navedenim odlukama izražavalo putem svojih predstavnika u upravi tijekom cijelog razdoblja povrede.
114. Kao treće, u ovom je slučaju točno da je društvo RWE raspolagalo ovlašću veta u odboru zajedničkog pothvata i skupštini članova društva, ali to se nije odnosilo na sve odluke u vezi s vođenjem zajedničkog pothvata. Nasuprot tome, odlučujući glas predsjednika uprave, kojeg je odredilo društvo Shell, znači da su članovi koje je odredilo društvo Shell mogli donositi odluke u upravi unatoč mogućem prigovoru članova koje je odredilo društvo RWE. Stoga na temelju samih odredbi sporazuma o osnivanju zajedničkog pothvata spomenutih u pobijanoj odluci ne može biti utvrđeno da su dva društva majke vodila zajednički pothvat usko surađujući i da je donošenje odluka uprave zajedničkog pothvata nužno odražavalo volju svakog društva majke koje se smatra odgovornim.
115. Naposljetku, valja istaknuti da Komisija nije iznijela nijedan konkretan činjenični dokaz kao što su, osobito, zapisnici sastanaka uprave kako bi dokazala da je zajednički pothvat bio vođen u uskoj suradnji dvaju društava majki i da su odluke donesene u navedenoj upravi odražavale volju svakog društva majke koje se smatra odgovornim.
116. Stoga u ovom slučaju ne postoje indicije na temelju kojih je Opći sud utvrdio zajedničko upravljanje u presudi Avebe/Komisija, gore navedenoj u točki 76., i presudi General Technic‑Otis i dr./Komisija, gore navedenoj u točki 26.
117. Kao treće, Komisija ipak ističe da je za utvrđivanje postojanja gospodarskog subjekta dovoljno da se odlučujući utjecaj koji su izvršavala društva majke proširuje na poslovnu politiku društva kćeri u širem smislu, a osobito na strateške odluke.
118. U tom pogledu prvo treba naglasiti da je upravni odbor imao važnu ulogu u određivanju poslovne politike društva Shell & Dea Oil. Prema točki 13.2. sporazuma o osnivanju zajedničkog pothvata, navedeni upravni odbor bio je jedini odgovoran za upravljanje djelatnosti zajedničkog pothvata i raspolagao je ovlastima za provedbu ciljeva zajedničkog pothvata, bez zahvata u strateške ovlasti rezervirane za odbor zajedničkog pothvata. Prema točki 12.5. navedenog sporazuma, navedene rezervirane ovlasti ograničavaju se u bitnome na donošenje proračuna i poslovnog plana, odluke o ulaganjima i ugovore s trećima koji imaju vrijednost iznad određenog praga, određivanje članova uprave kao i restrukturiranje.
119. Drugo, iz sudske prakse gore navedene u točkama 112. i 113. proizlazi da je utjecaj društava majki na operativno upravljanje zajedničkim pothvatom izvršen preko članova njegove uprave koje su ona odredila vrlo važan za ocjenu postojanja gospodarske jedinice između njih i navedenog zajedničkog pothvata.
120. Treće, točno je da je pitanje operativnog upravljanja nebitno kada se radi o društvu kćeri koje u 100-postotnom udjelu drži samo jedno društvo majka jer dokazivanje operativne autonomije društva kćeri ne može samo po sebi oboriti pretpostavku izvršavanja odlučujućeg utjecaja (vidjeti sudsku praksu navedenu u točki 49. ove presude).
121. Međutim, u slučaju jedinstvenog dioničarstva, sve odluke – uključujući one koje se odnose na operativno upravljanje društvom kćeri – donose članovi uprave koje je odredilo ili imenovalo, izravno ili neizravno (putem tijela čije je članove odredilo društvo majka), sâmo društvo majka. Također, u nedostatku drugog dioničara, jedini poslovni interesi koji se očituju u društvu kćeri jesu načelno oni jedinog dioničara. Dakle, Komisija može pretpostaviti stvarno izvršavanje odlučujućeg utjecaja čak i u slučajevima kada operativno upravljanje samostalno obavljaju članovi uprave društva kćeri.
122. U slučaju zajedničkih pothvata postoji velik broj dioničara i odluke tijela zajedničkog pothvata donose članovi koji predstavljaju poslovne interese različitih društava majki koji se mogu preklapati, ali se mogu i razlikovati. Stoga je i dalje važno pitanje je li društvo majka izvršavalo stvarni utjecaj na operativno upravljanje zajedničkim pothvatom, osobito putem direktora koje je ono odredilo.
123. Kao četvrto, valja podsjetiti da su tužitelji već u svome odgovoru na Obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama iznijeli relevantne okolnosti koje se tiču ocjene postojanja zajedničkog upravljanja. Oni su isticali da su se poslovna i cjenovna politika zajedničkog pothvata, to jest, u bitnome, operativno upravljanje, zasnivale na odlukama i kontroli samo društva Shell i da je uprava zajedničkog pothvata bila integrirana u strukturu društva Shell. Međutim, jedini argumenti koje je Komisija istaknula u pobijanoj odluci kako bi pobila te okolnosti temeljili su se na ovlastima veta kojima je društvo RWE raspolagalo u odboru zajedničkog pothvata i u skupštini članova društva. Kao što to proizlazi osobito iz točke 118. ove presude, operativno upravljanje zajedničkim pothvatom nije bilo ovlast tih tijela. U protivnom, odluke koje su važne s točke gledišta ocjene zajedničkog upravljanja u biti treba donositi upravni odbor.
124. Stoga Komisija u pobijanoj odluci nije utvrdila zajedničko upravljanje zajedničkim pothvatom.
125. Konačno valja ustvrditi da se u pobijanoj odluci, osim zajedničkog upravljanja, Komisija nije pozvala ni na jednu indiciju temeljenu na gospodarskim, organizacijskim i pravnim vezama kojima dokazuje stvarno izvršavanje odlučujućeg utjecaja društva RWE na poslovno ponašanje zajedničkog pothvata.
126. Činjenica da su društva RWE i Shell zajedno držala 100 % kapitala društva Shell & Dea Oil ne dovodi do sličnosti činjeničnog stanja u ovom predmetu i onog u predmetu koji je doveo do presude Avebe/Komisija, gore navedene u točki 76., jer je u navedenoj presudi Opći sud utvrdio postojanje zajedničkog upravljanja zajedničkim pothvatom te je svoje zaključke o stvarnom izvršavanju odlučujućeg utjecaja temeljio na drugim relevantnim indicijama, koje u ovom slučaju ne postoje.
127. U svoju obranu Komisija je dostavila popis u vezi s istodobnim popunjavanjem više pozicija u društvima Dea Mineraloel, Shell & Dea Oil i društvima tužiteljima, a koji dokazuje da su tri člana uprave društva RWE Dea istodobno između 2. siječnja i 30. lipnja 2002. bili članovi nadzornog odbora društva Shell & Dea Oil. U tom pogledu valja istaknuti da su, prije nego što su postali članovi nadzornog odbora društva Shell & Dea Oil, te iste osobe bile članovi uprave društva Dea Mineraloel. Međutim, tijekom razdoblja zajedničkog pothvata nije postojalo nikakvo preklapanje između članova uprave ili odbora zajedničkog pothvata s jedne strane i članova tijela tužiteljâ s druge strane.
128. Čak i pod pretpostavkom da istodobno popunjavanje više pozicija koje je Komisija utvrdila u ovom slučaju može utjecati na ocjenu stvarnog izvršavanja odlučujućeg utjecaja, ta okolnost u tom pogledu ne može ići u prilog zaključku iz pobijane odluke. Naime, obrazloženje mora zainteresiranoj osobi, načelno, biti priopćeno u isto vrijeme kao i odluka koja je tereti. Nepostojanje obrazloženja ne može biti otklonjeno činjenicom da zainteresirana osoba razloge odluke saznaje tijekom postupka pred tijelima Unije (presude Suda od 26. studenoga 1981., Michel/Parlament, 195/80, Zb., str. 2861., t. 22. i Elf Aquitaine/Komisija, gore navedena u točki 41., t. 149.).
129. S obzirom na sve prethodno navedeno, valja zaključiti da elementi koje je Komisija prikupila u pobijanoj odluci nisu dostatni za utvrđenje da su tužitelji i društvo Shell zajedno određivali postupke društva Shell & Dea Oil na tržištu, tako da Komisija ne može valjano zaključiti o postojanju gospodarske jedinice koju su činili tužitelji i društvo Shell & Dea Oil. Stoga je Komisija povrijedila članak 81. UEZ‑a kada je samo na temelju elemenata navedenih u pobijanoj odluci zaključila o postojanju solidarne odgovornosti tužiteljâ za povredu koju je počinilo društvo Shell & Dea Oil.
130. Stoga valja prihvatiti drugi dio prvog tužbenog razloga i poništiti pobijanu odluku u dijelu u kojem je Komisija utvrdila sudjelovanje tužiteljâ u zabranjenom sporazumu tijekom razdoblja od 2. siječnja do 30. lipnja 2002. Posljedice utvrđene nezakonitosti na iznos novčane kazne bit će ispitane u točki 260. i sljedećima.
2. Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na neprimjenjivanju Obavijesti o suradnji iz 2002. u pogledu tužiteljâ
131. Tužitelji su podredno istaknuli da je Komisija pogrešno primijenila Obavijest o suradnji iz 2002. i da je povrijedila načelo jednakog postupanja u dijelu u kojem tužitelje nije oslobodila od izrečene novčane kazne niti smanjila njezin iznos, uzimajući u obzir zahtjev za suradnju koji je postavilo društvo Shell Deutschland Schmierstoff u ime, osobito, društva Shell Deutschland Oil. Novčana kazna izrečena tužiteljima stoga treba „biti ukinuta ili barem znatno smanjena“, u skladu s duhom navedene obavijesti i namjerom društva Shell koja je iznesena u njegovom zahtjevu za suradnju.
Prvi dio: neproširenje pogodnosti iz zahtjeva za suradnju društva Shell na tužitelje
Pobijana odluka
132. U pobijanoj odluci Komisija je utvrdila kako slijedi:
„ […]
„(732) Društvo Shell [bilo je] prvi poduzetnik koji je dostavio dokaze o povredi koja čini predmet ove odluke. Dostavljeni dokazi omogućili su Komisiji da donese odluku kojom je odredila provođenje provjera u vezi s navodnom povredom u tom sektoru. […]
(736) Društvu Shell stoga se dodjeljuje oslobađanje od kazni u skladu sa [stavkom] 8. Obavijesti o suradnji iz 2002. Iz toga slijedi da je novčana kazna društvu Shell smanjena u visini od 100 %. To se smanjenje također primjenjuje na solidarnu odgovornost društva Shell što se tiče ponašanja društva Shell Deutschland Oil GmbH/Shell & Dea Oil. Društvo RWE stoga je jedino odgovorno za dio novčane kazne koji proizlazi iz njegovog postupanja.“
133. Što se tiče neprimjenjivosti zahtjeva za suradnju društva Shell Deutschland Schmierstoff na tužitelje, Komisija je u pobijanoj odluci smatrala kako slijedi:
„[…]
(524) Društvo Shell tvrdi da tijekom razdoblja u kojem je društvo Dea Mineraloel činilo dio poduzetnika RWE (to jest nakon početka povrede 3. rujna 1992. do 30. lipnja 2002.) i društvu RWE treba dodijeliti uvjetno oslobađanje od kazni društva Shell.
(525) Društvo Shell, među ostalim, izjavljuje da ono ne može niti bi trebalo biti smatrano solidarno odgovornim s društvom RWE za razdoblje između 2. siječnja i 30. siječnja 2002. ako Komisija odluči izreći novčanu kaznu društvu RWE. U tom slučaju odgovornosti društava Shell i RWE trebaju biti razmatrane odvojeno. […]
(527) Komisija ne može prihvatiti općenitu izjavu kao razlog uključivanja društva RWE u poduzetnike kojima se dodjeljuje uvjetno oslobađanje od kazne koje je dodijeljeno društvu Shell. Članak 81. [UEZ‑a] odnosi se na protutržišno ponašanje na tržištu tijekom danog razdoblja, dok se Obavijest o suradnji iz 2002. odnosi na zahtjeve za suradnju tijekom upravnog postupka. Za potonje Komisija stoga mora ocijeniti kojem je poduzetniku podnositelj zahtjeva pripadao u trenutku zahtjeva. U trenutku podnošenja zahtjeva za dodjelu oslobađanja od kazni društva Shell, društva Shell i RWE nisu pripadala istom poduzetniku. Društvo Shell stoga je jedini poduzetnik koji ispunjava zahtjeve Obavijesti o suradnji iz 2002. te stoga može biti oslobođeno od kazne.“
Prvi prigovor, koji se temelji na neproširenju oslobađanja od kazne dodijeljenoga društvu Shell u vezi s povredom koju je počinilo društvo Dea Mineraloel
134. Tužitelji ističu da Komisija nije proširila učinak zahtjeva za suradnju koji je podnijelo društvo Shell na povredu koju je počinilo društvo Dea Mineraloel između 1992. i 2. siječnja 2002., kada su tužitelji potonju držali u 100-postotnom udjelu. Oni naglašavaju da je društvo Shell Deutschland Oil pravni sljednik društva Dea Mineraloel, nakon što ga je steklo društvo Shell. Usto, društvo koje je podnijelo zahtjev za suradnju, Shell Deutschland Schmierstoff, jest društvo kći društva Shell Deutschland Oil.
135. Prema tužiteljima, prilikom primjene Obavijesti o suradnji iz 2002. poduzetnik kojem se dodjeljuje oslobađanje od kazni mora biti uzet u obzir kakav je postojao u trenutku kada je povreda bila počinjena, tako da je Komisija povrijedila navedenu obavijest kada je na njih odbila proširiti pogodnosti zahtjeva za suradnju koji je podnijelo društvo Shell Deutschland Schmierstoff. To osobito proizlazi iz članka 23. stavka 3. Uredbe br. 1/2003, prema kojem prilikom određivanja iznosa novčane kazne izrečene poduzetnicima za povrede članka 81. UEZ‑a treba uzeti u obzir njezinu težinu i trajanje. Prema tužiteljima, s obzirom na to da se težina i trajanje povrede odnose na poduzetnika kakav je postojao tijekom sudjelovanja u povredi, prilikom primjene Obavijesti o suradnji iz 2002. treba primjenjivati istu definiciju poduzetnika.
136. Kao prvo valja istaknuti da prema sudskoj praksi mogućnost sankcioniranja društva majke za ponašanje društva kćeri nema utjecaja na zakonitost odluke upućene samom društvu kćeri koje je sudjelovalo u povredi. Prema tome, Komisija ima izbor kazniti ili društvo kćer koje je sudjelovalo u povredi ili društvo majku koje ga je kontroliralo tijekom razdoblja sudjelovanja u povredi. Taj izbor ima i pod pretpostavkom gospodarskog sljedništva pod kontrolom društva kćeri, tako da ponašanje društva kćeri može pripisati bivšem društvu majci za razdoblje koje prethodi prijenosu i nakon toga novom društvu majci (vidjeti presudu Općeg suda od 14. prosinca 2006., Raiffeisen Zentralbank Österreich i dr./Komisija, T‑259/02 do T‑264/02 i T‑271/02, Zb., str. II‑5169., t. 331. i 332. i navedenu sudsku praksu).
137. Iz ove sudske prakse proizlazi da se Komisija temeljila na odvojenom ispitivanju i utvrđivanju odgovornosti starog i novog društva majke i društva kćeri koje je bilo izravno uključeno u povredu.
138. Stoga Komisija u ovom slučaju nije pogriješila u ocjeni kada je odvojeno utvrdila odgovornost društva RWE za povredu koju je počinilo društvo Dea Mineraloel (između 1992. i 2. siječnja 2002.) i odgovornost društva Shell za povredu koju su počinila društva koja su naslijedila društvo Dea Mineraloel, to jest društvo Shell Deutschland Oil i društvo kći potonjeg, društvo Shell Deutschland Schmierstoff (počevši od 30. lipnja 2002.).
139. Kao drugo, valja ispitati cilj Komisijinog programa oslobađanja odnosno smanjenja kazni.
140. U tom pogledu već je bilo odlučeno da se smanjenje iznosa novčanih kazni u slučaju suradnje poduzetnika koji sudjeluju u povredama prava tržišnog natjecanja Unije temelji na razmatranju prema kojem takva suradnja olakšava Komisijin zadatak usmjeren na utvrđivanje postojanja povrede i, ako je to potrebno, njezin prestanak (presuda Dansk Rørindustri i dr./Komisija, gore navedena u točki 102., t. 399. i presuda Općeg suda od 8. listopada 2008., Schunk i Schunk Kohlenstoff‑Technik/Komisija, T‑69/04, Zb., str. II‑2567., t. 225.).
141. Osim toga, valja podsjetiti da Obavijest o suradnji iz 2002. u stavcima 3. i 4. glasi kako slijedi: [neslužbeni prijevod]
„Komisija zna da određeni poduzetnici koji sudjeluju u nezakonitim zabranjenim sporazumima žele prekinuti svoje sudjelovanje i obavijestiti je o postojanju tih zabranjenih sporazuma, ali ih od toga odvraćaju visoke novčane kazne koje im mogu biti izrečene. […] Komisija smatra da je u interesu [Unije] da poduzetnici koji surađuju s njom dobiju povoljniji tretman. Korist potrošača i građana od osiguranja otkrivanja i kažnjavanja zabranjenih sporazuma premašuje korist od kažnjavanja tih poduzetnika koji omogućuju Komisiji otkrivanje i zabranu takvih djelovanja.“ [neslužbeni prijevod]
142. Stoga iz Obavijesti o suradnji iz 2002. proizlazi da krivnja i odgovornost poduzetnika za povredu nisu zahvaćene primjenom navedene obavijesti i da su uklonjene ili smanjene samo financijske posljedice navedene odgovornosti kako bi se potaknulo poduzetnike da otkriju tajne zabranjene sporazume.
143. Iz toga slijedi da je jedini cilj programa oslobađanja od kazni odnosno njihovog smanjenja olakšati otkrivanje takvih postupanja u interesu europskih potrošača i građana, poticanjem sudionika u zabranjenim sporazumima da ih otkriju. Prema tome, pogodnosti koje poduzetnici koji sudjeluju u takvim postupanjima mogu dobiti ne smiju prelaziti razinu potrebnu za osiguranje pune djelotvornosti programa oslobađanja od kazni odnosno njihovog smanjenja.
144. Kao treće, sukladno stavku 8. Obavijesti o suradnji iz 2002., Komisija poduzetnika oslobađa cijele novčane kazne koja bi mu inače bila izrečena a) kada je poduzetnik prvi koji dostavlja dokaze koji joj omogućavaju donošenje odluke kojom određuje provođenje ispitivanja vezano za navodni zabranjeni sporazum ili b) kada je poduzetnik prvi koji joj dostavlja dokaze koji omogućavaju utvrđivanje povrede članka 81. UEZ‑a u vezi s navodnim zabranjenim sporazumom.
145. Stoga, protivno članku 23. stavcima 2. i 3. Uredbe br. 1/2003 koji se odnose na trajanje povrede i time na različite sastave poduzeća koje obuhvaća društvo koje je izravno odgovorno ili predmetnu djelatnost tijekom cijelog trajanja povrede, Obavijest o suradnji iz 2002. usredotočuje se na trenutak podnošenja zahtjeva za suradnju, tako da pojam „poduzetnik“ načelno označava gospodarski subjekt kakav postoji u trenutku podnošenja navedenog zahtjeva.
146. To tumačenje u konačnici je sukladno cilju Obavijesti o suradnji iz 2002., a koji je olakšavanje otkrivanja zabranjenih sporazuma poticanjem sudionika da ih otkriju. Naime, s obzirom na mogućnost pripisivanja odgovornosti nekog društva koje izravno sudjeluje u zabranjenom sporazumu drugim društvima s kojima ono čini jedan gospodarski subjekt, kako bi se održalo poticanje na otkrivanje podataka koji znače i odgovornost navedenog društva, potrebno je omogućiti da sva društva koja pripadaju poduzetniku u trenutku podnošenja zahtjeva za suradnju budu oslobođena sankcija koje bi bile izrečene bez navedenog zahtjeva.
147. Nasuprot tome, proširenje dosega pogodnosti u vezi sa zahtjevom za suradnju na poduzetnike kojima je pripadalo društvo izravno uključeno u zabranjeni sporazum ili predmetnu djelatnost u normalnim okolnostima nema utjecaja na pravni položaj društava koja čine jednog poduzetnika s društvom koje podnosi zahtjev u trenutku njegovog podnošenja. Stoga takvo proširenje načelno ne može služiti jedinom cilju Obavijesti o suradnji iz 2002., a koji je poticanje poduzetnika da otkriju tajne zabranjene sporazume u interesu potrošača Unije.
148. Iz toga slijedi da Komisija nije povrijedila Obavijest o suradnji iz 2002. kada je u uvodnoj izjavi 527. pobijane odluke procijenila da opseg poduzetnika kojima treba dodijeliti oslobađanje od kazni treba biti definiran na temelju činjenica koje su postojale u trenutku podnošenja zahtjeva za suradnju.
149. Kao četvrto, valja istaknuti da tužitelji u okviru ovog dijela ističu samo da im treba dodijeliti oslobađanje od kazni koje je društvo Shell dobilo zbog informacija što ih je društvo Shell Deutschland Schmierstoff, a koje je u trenutku podnošenja zahtjeva za suradnju pripadalo grupi Shell, dostavilo Komisiji.
150. Treba smatrati da, što se tiče razdoblja prije 2. siječnja 2002., proširenje pogodnosti oslobađanja od kazni na tužitelje nije moglo povećati djelotvornost primjene Komisijinog programa oslobađanja od kazni odnosno njihovog smanjenja niti bi europski potrošači od toga imali koristi. Naime, odgovornost tužiteljâ utvrđena je odvojeno od one društva Shell. Prema tome, novčana kazna koja im je bila izrečena nije mogla prouzročiti nikakvu štetnu financijsku posljedicu društvu Shell i tako ga obeshrabriti da dostavi sve informacije koje je namjeravalo podijeliti s Komisijom kako bi steklo oslobađanje od kazni na temelju Obavijesti o suradnji iz 2002.
151. Osim toga, kao što je to Komisija pravilno iznijela, nije nepravedno nagraditi novo društvo majku društva kćeri koje je internom revizijom otkrilo povredu i potom odlučilo surađivati s Komisijom dodijelivši mu oslobađanje od kazni, a ne dodijeliti pogodnosti te mjere ranijem vlasniku poduzeća koji nije uložio te napore i nije pridonio pojašnjenju povrede.
152. Stoga je u ovom slučaju Komisija primijenila Obavijest o suradnji u skladu s njezinim ciljem.
153. Kao peto, naposljetku valja podsjetiti da je prema sudskoj praksi načelo jednakog postupanja, koje zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano, opće načelo prava Unije zajamčeno člancima 20. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (vidjeti, u tom smislu, presudu Suda od 14. rujna 2010., Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija i dr., C‑550/07 P, Zb., str. I‑8301., t. 54. i 55.).
154. U ovom slučaju postoji znatna razlika između položaja tužiteljâ i društava koja pripadaju grupi Shell i kojima je oslobađanje od kazni dodijeljeno nakon zahtjeva za suradnju društva Shell Deutschland Schmierstoff, naime, u dijelu u kojem su potonja, za razliku od tužiteljâ, činila poduzetnika u smislu članka 81. UEZ‑a s društvom Shell Deutschland Schmierstoff u trenutku podnošenja navedenog zahtjeva. Ta je razlika važna u pogledu proširenja pogodnosti oslobađanja od kazni, kao što to proizlazi iz analize sadržane u točkama 145. do 148. ove presude.
155. Prema tome, Komisija je u različitim situacijama postupala na različit način, tako da nije povrijedila načelo jednakog postupanja.
156. Iz prethodno navedenog proizlazi da treba potvrditi utvrđenje Komisije prema kojem tužiteljima ne može biti dodijeljeno oslobađanje od kazni koje je dodijeljeno društvu Shell u vezi s povredom koju je počinilo društvo Dea Mineraloel.
Drugi prigovor, koji se temelji na neproširenju oslobađanja od kazni dodijeljenog društvu Shell u vezi s povredom koju je počinilo društvo Shell & Dea Oil
157. Svojim drugim prigovorom tužitelji kritiziraju neproširenje oslobađanja od kazni koje je stekla grupa Shell u pogledu novčane kazne koja im je izrečena zbog povrede koju je počinilo društvo Shell & Dea Oil, zajednički pothvat koji su zajedno držala društva Shell i RWE tijekom razdoblja između 2. siječnja i 30. lipnja 2002.
158. U tom je pogledu dovoljno podsjetiti da je nakon analize drugog dijela prvog tužbenog razloga Opći sud odlučio poništiti pobijanu odluku u dijelu u kojem je Komisija kaznila tužitelje za povredu koju je počinilo društvo Shell & Dea Oil. Stoga više nije potrebno ispitivati ovaj prigovor.
159. S obzirom na prethodno navedeno, valja odbiti prigovor temeljen na neproširenju oslobađanja od kazni dodijeljenog društvu Shell za povredu koju je počinilo društvo Dea Mineraloel te ne treba odlučivati o neproširenju oslobađanja od kazni dodijeljenog društvu Shell za povredu koju je počinilo društvo Shell & Dea Oil.
Drugi dio: pravo tužiteljâ na potpuno oslobađanje od novčane kazne ili na znatno smanjenje njezinog iznosa na temelju Obavijesti o suradnji iz 2002.
160. Tužitelji ističu da im je trebalo biti dodijeljeno oslobađanje od kazni ili znatno smanjenje njezinog iznosa na temelju Obavijesti o suradnji iz 2002. Naime, informacije koje je dostavilo društvo Shell potjecale su od bivših zaposlenika društava Dea Mineraloel i Shell & Dea Oil, koje je kasnije postalo Shell Deutschland Oil, društvo majka društva Shell Deutschland Schmierstoff.
161. U svakom slučaju, tužitelji smatraju da su i oni tijekom upravnog postupka mogli iznijeti važne dokaze te da je jedini razlog zbog kojeg ih nisu mogli ranije iznijeti bio to što ih je Komisija prekasno obavijestila o okolnosti da je i protiv njih pokrenuta istraga.
162. Kao prvo, treba podsjetiti da prema sudskoj praksi Komisija raspolaže ovlašću diskrecijske ocjene prilikom procjene jesu li podaci ili dokumenti koje su poduzetnici dobrovoljno dostavili olakšali njezin zadatak i treba li poduzetnicima dodijeliti oslobađanje od kazni ili smanjenje iznosa novčane kazne u smislu Obavijesti o suradnji iz 2002. (vidjeti, u tom smislu, presudu Suda Dansk Rørindustri i dr./Komisija, gore navedenu u točki 102., t. 394. i presudu od 24. rujna 2009., Erste Group Bank i dr./Komisija, C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P i C‑137/07, Zb., str. I‑8681., t. 248.). Ipak, Opći sud ne može se temeljiti na navedenoj margini prosudbe kako bi se odrekao izvršavanja temeljite kako pravne tako i činjenične kontrole Komisijine ocjene u tom pogledu (vidjeti, analogijom, presudu Suda od 8. prosinca 2011., Chalkor/Komisija, C‑386/10 P, Zb. str. I‑13085., t. 62.).
163. Nadalje, prema sudskoj praksi navedenoj u točki 140. ove presude, smanjenje iznosa novčanih kazni u slučaju suradnje poduzetnika koji sudjeluju u povredama prava tržišnog natjecanja Unije temelji se na razmatranju da takva suradnja olakšava Komisijin zadatak usmjeren na utvrđivanje postojanja povrede i, ako je to potrebno, njezin prestanak.
164. Osim toga, kao što je to utvrđeno u točki 143. ove presude, jedini je cilj programa oslobađanja od kazni odnosno njihovog smanjenja olakšati otkrivanje tajnih zabranjenih sporazuma u interesu europskih potrošača i građana poticanjem sudionika da ih otkriju. Prema tome, pogodnosti koje mogu dobiti poduzetnici koji sudjeluju u takvim postupanjima ne smiju prelaziti razinu potrebnu za osiguranje pune djelotvornosti programa oslobađanja od kazni odnosno njihovog smanjenja.
165. Naposljetku valja podsjetiti da, protivno članku 23. stavcima 2. i 3. Uredbe 1/2003, koji se odnosi na trajanje povrede i time na različite sastave poduzeća koje obuhvaća društvo koje je izravno odgovorno ili predmetnu djelatnost tijekom cijelog trajanja povrede, Obavijest o suradnji iz 2002. usredotočuje se na trenutak podnošenja zahtjeva za suradnju, tako da pojam „poduzetnik“ načelno označava gospodarski subjekt kakav postoji u trenutku podnošenja navedenog zahtjeva.
166. Iz prethodnih razmatranja proizlazi da činjenica da su informacije koje su društvu Shell omogućile da mu se dodijele pogodnosti iz programa oslobađanja od kazni odnosno njihovog smanjenja dostavili zaposlenici koji su, prije nego što je društvo Shell steklo društvo Dea Mineraloel, bili zaposlenici grupe RWE, nije bitna prilikom ocjene sposobnosti tužiteljâ za dodjelu oslobađanja od kazni ili smanjenje iznosa kazne.
167. Naime, tužitelji se ne pozivaju ni na jedno pravno pravilo koje bi obvezivalo Komisiju da ih oslobodi plaćanja kazne zbog činjenice da su zaposlenici društva koje je podnijelo zahtjev za suradnju, a koji su pridonijeli otkrivanju zabranjenog sporazuma ili djelatnosti koja je predmet zabranjenog sporazuma, tijekom proteklog razdoblja društva činili dio društva koje su oni držali.
168. Nasuprot tome, iz Obavijesti o suradnji iz 2002., koja se usredotočuje na trenutak podnošenja zahtjeva za suradnju, proizlazi da pogodnosti od otkrića zaposlenika društva koje je podnijelo zahtjev za suradnju može imati samo poduzetnik kojem je navedeno društvo pripadalo u trenutku podnošenja zahtjeva za suradnju. Samo takvo tumačenje osigurava da opseg oslobađanja od kazni ili smanjenje iznosa novčane kazne dodijeljeni na temelju programa oslobađanja od kazni odnosno njihovog smanjenja ne prelazi ono što je potrebno za postizanje njihovog cilja, a to je potaknuti sudionike tajnih zabranjenih sporazuma da ih otkriju.
169. Stoga valja odbiti prvi prigovor tužiteljâ.
170. Kao drugo, tužitelji tvrde da im je Komisija trebala dodijeliti znatno smanjenje iznosa novčane kazne zbog dokaza koje su joj dostavili tijekom upravnog postupka.
171. U tom pogledu valja ustvrditi da tužitelji navode samo odbijanje argumenta društva MOL koje se navodi u uvodnoj izjavi 222. pobijane odluke u vezi s kojim su pružili dodatne dokaze. Međutim, kao što je to izložila Komisija, sudjelovanje društva MOL u zabranjenom sporazumu bilo je utvrđeno na temelju mnogih dokaza. Osim toga, treba istaknuti da su tužitelji te informacije dostavili u odgovoru na Komisijin zahtjev za pružanje informacija u trenutku kada su već barem tri druga poduzetnika dobrovoljno dostavila dokaze i informacije vezane za funkcioniranje zabranjenog sporazuma. Komisija stoga nije pogriješila ni postupila nezakonito kada je tužiteljima odbila dodijeliti oslobađanje od kazni ili smanjenje njezinog iznosa na temelju Obavijesti o suradnji iz 2002.
172. U svakom slučaju, prilikom izvršavanja svoje ovlasti neograničene nadležnosti, Opći sud smatra da s obzirom na sve činjenične i pravne okolnosti predmeta elementi koje su iznijeli tužitelji ne opravdavaju takvo smanjenje.
173. S obzirom na prethodno navedeno, valja odbiti drugi dio drugog tužbenog razloga.
Treći dio, koji se temelji na povredi prava na obranu tužiteljâ
174. U okviru trećeg dijela drugog tužbenog razloga tužitelji u bitnome ističu da su njihove mogućnosti podnošenja zahtjeva za suradnju od početka bile znatno smanjene jer je djelatnost na koju se odnosila povreda o kojoj je riječ bila prenesena na društvo Shell. Činjenica da ih Komisija nije obavijestila o istrazi pokrenutoj i protiv njih prije slanja Obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama lišila ih je mogućnosti da na vrijeme postave zahtjev za suradnju. Time je Komisija povrijedila njihovo pravo na obranu.
175. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, poštovanje prava na obranu zahtijeva da se zainteresiranom poduzetniku tijekom upravnog postupka omogući da učinkovito izrazi svoje stajalište o postojanju i važnosti činjenica i navedenih okolnosti kao i o dokumentima koje je Komisija priložila u prilog svojoj tvrdnji postojanja povrede Ugovora (presuda Suda od 7. lipnja 1983., Musique Diffusion française i dr./Komisija, 100/80 do 103/80, Zb., str. 1825., t. 10. i presuda od 6. travnja 1995., BPB Industries i British Gypsum/Komisija, C‑310/93 P, Zb., str. I‑865., t. 21.).
176. Članak 27. stavak 1. Uredbe br. 1/2003 odražava to načelo u dijelu u kojem propisuje slanje strankama Obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u kojoj na jasan način trebaju biti navedeni svi bitni elementi na koje se Komisija oslanja u toj fazi postupka (presuda Suda od 7. siječnja 2004., Aalborg Portland i dr./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P i C‑219/00 P, Zb., str. I‑123., t. 67.), kako bi zainteresiranim osobama omogućila da se stvarno upoznaju s postupanjima koja im se stavljaju na teret i učinkovito istaknu svoju obranu prije nego što je ona donijela konačnu odluku. Taj je zahtjev ispunjen ako navedena odluka zainteresiranim osobama ne stavlja na teret povrede različite od onih koje su navedene u Obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama i ako se oslanja samo na činjenice o kojima su se zainteresirane osobe mogle očitovati (vidjeti, u tom smislu, presudu Općeg suda od 19. ožujka 2003., CMA CGM i dr./Komisija, T‑213/00, Zb., str. II‑913, t. 109. i navedenu sudsku praksu).
177. U ovom slučaju tužitelji ne tvrde da Obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama koja im je upućena ne sadrži sve elemente na koje se Komisija u pobijanoj odluci oslanja protiv njih. Oni samo ističu da ih je izostanak Komisijine obavijesti o otvaranju upravnog postupka stavio u nepovoljan položaj u odnosu na poduzetnike kod kojih je Komisija provela provjere.
178. Međutim, Sud je već presudio da u slučaju kada je adresatu Obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama dana mogućnost da učinkovito iznese svoje stajalište tijekom kontradiktornog upravnog postupka o postojanju i važnosti činjenica i okolnosti koje je navela Komisija, potonja načelno nije dužna poduzeti istražne mjere prema tome adresatu prije slanja Obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama (presuda Elf Aquitaine/Komisija, gore navedena u točki 41., t. 122.).
179. Stoga se tužitelji ne mogu valjano pozivati na povredu svojeg prava na obranu.
180. Ovo utvrđenje ne može biti dovedeno u pitanje pozivanjem tužiteljâ na Odluku Komisije od 3. rujna 2004. u vezi s postupkom primjene članka 81. [UEZ‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/E-1/38.069 – Bakrene instalacijske cijevi). Treba podsjetiti da odluke koje se odnose na druge predmete mogu biti samo indikativnog karaktera jer dane okolnosti predmeta nisu istovjetne (vidjeti, u tom smislu, presudu Suda od 21. rujna 2006., JCB Service/Komisija, C‑167/04 P, Zb., str. I‑8935., t. 201. i 205. i presudu od 7. lipnja 2007., Britannia Alloys & Chemicals/Komisija, C‑76/06 P, Zb., str. I‑4405., t. 60.).
181. Također, tužitelji se ne mogu valjano pozivati na okolnost da im je prijenos djelatnosti obuhvaćene zabranjenim sporazumom na društvo Shell otežao suradnju s Komisijom.
182. Naime, kao što to Komisija ispravno ističe, ništa nije sprečavalo tužitelje da podnesu zahtjev za suradnju tijekom razdoblja u kojem je društvo Dea Mineraloel s njima činilo jedan gospodarski subjekt.
183. Također treba podsjetiti da cilj programa oslobađanja od kazni odnosno njihovog smanjenja nije da se obaviješću o pokretanju Komisijinog postupka poduzetnicima koji sudjeluju u tajnim zabranjenim sporazumima pruži mogućnost da izbjegnu financijske posljedice svoje odgovornosti, nego olakšati otkrivanje takvih postupanja u interesu europskih potrošača i građana, poticanjem sudionika da ih otkriju. Stoga pogodnosti koje mogu dobiti poduzetnici koji sudjeluju u takvim postupanjima ne mogu prelaziti razinu potrebnu za osiguranje pune učinkovitosti programa oslobađanja od kazni odnosno njihovog smanjenja.
184. Međutim, nijedan interes europskih potrošača ne zahtijeva da Komisija oslobađanje od kazni ili smanjenje njezinog iznosa dodijeli većem broju poduzetnika od onog koji je potreban za osiguranje pune djelotvornosti programa oslobađanja od kazni odnosno njihovog smanjenja, dodjeljujući takvo oslobađanje ili smanjenje poduzetnicima koji nisu prvi dostavili dokaze koji Komisiji omogućavaju da odredi provjere ili utvrdi povredu.
185. Stoga valja odbiti treći dio drugog tužbenog razloga i, prema tome, drugi tužbeni razlog u cijelosti.
2. 3. Treći tužbeni razlog, u vezi s određivanjem prihoda uzetog u obzir za izračun iznosa novčane kazne izrečene tužiteljima
186. Prema tužiteljima, prilikom određivanja prihoda koji treba uzeti kao osnovicu za izračun iznosa novčane kazne Komisija je povrijedila članak 23. stavke 2. i 3. Uredbe br. 1/2003 nepoštovanjem bitnih načela određivanja iznosa novčane kazne, osobito načela jednakog postupanja i proporcionalnosti. Oni su u bitnome istaknuli da je Komisija za osnovicu uzela prosjek prihoda ostvarenih na tržištima obuhvaćenima zabranjenim sporazumom tijekom godina 1999. do 2001., a što je izračunala na temelju podataka koje je dostavilo društvo Shell, a ne onih koje su dostavili tužitelji. Naposljetku, oni ističu da je Komisija povrijedila svoju obvezu obrazlaganja u tom pogledu.
Prvi dio, koji se temelji na nedovoljnom obrazloženju pobijane odluke u vezi s vrijednosti prihoda tužiteljâ od prodaje
187. Tužitelji ističu da je Komisija povrijedila svoju obvezu obrazlaganja u vezi s izračunom njihovih vrijednosti prihoda od prodaje. S jedne strane, iz pobijane odluke ne proizlazi razlog zbog kojeg je za referentno razdoblje odabrala tri zadnje godine sudjelovanja u povredi. S druge strane, nije dovoljno obrazložila uzimanje u obzir podataka koje je dostavilo društvo Shell u vezi s vrijednosti prihoda tužiteljâ od prodaje.
188. Najprije je potrebno podsjetiti da obveza obrazlaganja propisana člankom 253. UEZ‑a mora biti prilagođena prirodi akta u pitanju i mora jasno i nedvojbeno izražavati obrazloženje institucije, autora akta, tako da omogući zainteresiranim osobama da saznaju razloge za poduzete mjere i nadležnom sudu da provede nadzor (presude Suda od 22. ožujka 2001., Francuska/Komisija, C‑17/99, Zb., str. I‑2481. i Elf Aquitaine/Komisija, gore navedena u točki 41., t. 146.).
189. Dakle, cilj obveze obrazlaganja pojedinačne odluke, osim omogućavanja sudskog nadzora, jest dostaviti zainteresiranoj osobi dovoljno informacija kako bi mogla prepoznati sadrži li odluka možda neku manu koja joj omogućava osporavanje njezine valjanosti (vidjeti, u tom smislu, presude Suda od 2. listopada 2003., Corus UK/Komisija, C‑199/99 P, Zb., str. I‑11177., t. 145. i Dansk Rørindustri i dr./Komisija, gore navedena u točki 102., t. 462.).
190. Obrazloženje načelno treba biti priopćeno zainteresiranoj osobi u isto vrijeme kada i odluka na koju podnosi prigovor. Nepostojanje obrazloženja ne može biti otklonjeno time da zainteresirana osoba razloge odluke sazna tijekom postupka pred tijelima Unije (presude Michel/Parlament, gore navedena u točki 128., t. 22.; Dansk Rørindustri i dr./Komisija, gore navedena u točki 102., t. 463. i Elf Aquitaine/Komisija, gore navedena u točki 41., t. 149.).
191. Ustaljena je sudska praksa da se obveza obrazlaganja mora ocijeniti vodeći računa o okolnostima slučaja, osobito o sadržaju akta u pitanju, prirodi razloga koji su navedeni i interesu koji bi adresati akta ili druge osobe na koje se akt izravno i osobno odnosi mogli imati za dobivanje objašnjenja. U obrazloženju nije potrebno podrobno navoditi sve relevantne činjenične i pravne elemente, s obzirom na to da se pitanje ispunjava li obrazloženje zahtjeve iz članka 253. UEZ‑a treba ocjenjivati ne samo s obzirom na tekst obrazloženja, nego i na njegov kontekst te na ukupnost pravnih pravila kojima se uređuje predmetno područje (presude Suda od 2. travnja 1998., Komisija/Sytraval i Brink’s France, C‑367/95 P, Zb., str. I‑1719., t. 63. i od 10. srpnja 2008., Bertelsmann i Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P, Zb., str. I‑4951., t. 166. i 178.).
192. Kada se, kao u ovom slučaju, odluka o primjeni pravila Unije u području prava tržišnog natjecanja odnosi na više adresata i pripisivost povrede, ona mora sadržavati dostatno obrazloženje u pogledu svakog svojeg adresata, osobito onih među njima koji u skladu s tom odlukom trebaju odgovarati za tu povredu. Stoga u pogledu društva majke koje se smatra odgovornim za protupravno ponašanje svojeg društva kćeri takva odluka mora načelno sadržavati opširan prikaz razloga koji opravdavaju pripisivost povrede tom društvu (vidjeti presudu Elf Aquitaine/Komisija, gore navedenu u točki 41., t. 152. i navedenu sudsku praksu).
Prvi prigovor, koji se temelji na nedovoljnom obrazlaganju pobijane odluke u vezi s prosjekom vrijednosti prihoda od prodaje tri posljednje godine sudjelovanja u povredi
193. Kao prvo, tužitelji ističu da je prema Smjernicama iz 2006. referentno razdoblje za određivanje relevantnog prihoda posljednja godina sudjelovanja u povredi. Prema uvodnim izjavama 629. i 631. pobijane odluke, za grupu RWE ta godina odgovarala je 2001. godini. Tvrde da im pobijana odluka ne omogućava da razumiju razloge zbog kojih je Komisija kao općenitu metodu odabrala uzimanje u obzir prosjeka vrijednosti prihoda od prodaje ostvarenih tijekom tri godine umjesto one koja je ostvarena tijekom samo jedne godine.
194. U tom pogledu valja podsjetiti da je, u skladu sa stavkom 13. Smjernica iz 2006., Komisija u uvodnoj izjavi 629. pobijane odluke navela da se u pogledu određivanja osnovnog iznosa novčane kazne koju treba izreći obično temelji na vrijednostima prihoda od prodaje poduzetnika ostvarenima na tržištu obuhvaćenom zabranjenim sporazumom tijekom cijele zadnje godine njegovog sudjelovanja u povredi.
195. U uvodnim izjavama 632. i 633. pobijane odluke Komisija se osvrnula na argumente društava ExxonMobil i MOL temeljenima na činjenici da su proširenja Unije, a osobito ono u 2004., izvršila jak utjecaj na vrijednost prihoda od prodaje više sudionika. Treba dodati da su i sami tužitelji u tom pogledu u svojem odgovoru na Obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama naveli da prema njihovom mišljenju treba biti uzeta u obzir samo vrijednost prihoda od prodaje društva Dea Mineraloel ostvarena u petnaest država članica od kojih se Unija sastojala prije 1. svibnja 2004. Komisija je na te argumente u uvodnoj izjavi 634. pobijane odluke odgovorila kako slijedi:
„Komisija priznaje da 2004. zbog proširenja Europske unije u svibnju jest izvanredna godina. [Ona] smatra da je primjereno ne koristiti vrijednost prihoda od prodaje ostvarenu tijekom 2004. godine kao jedinu osnovicu za izračun novčane kazne, nego koristiti vrijednost prihoda od prodaje tri zadnje poslovne godine sudjelovanja subjekta u povredi.“
196. S obzirom na to, razlog zbog kojeg je Komisija uzela u obzir prosjek vrijedno sti prihoda od prodaje ostvarene tijekom razdoblja tri posljednje godine sudjelovanja u povredi, umjesto one ostvarene tijekom cijele zadnje godine sudjelovanja, jasno proizlazi iz pobijane odluke.
197. Kao drugo, tužitelji ipak ističu da Komisija nije obrazložila svoj odabir uzimanja u obzir vrijednosti prihoda od prodaje koju su ostvarili tijekom razdoblja između 1999. i 2001., umjesto one ostvarene samo tijekom 2001. godine. Usto je Komisija odbila argument tužiteljâ prema kojem je poslovna godina 2001./2002. bila izvanredna i prema kojem bi se, protivno tome, trebala temeljiti na prosječnom prihodu ostvarenom tijekom cijelog trajanja povrede koju je počinilo društvo Dea Mineraloel, to jest tijekom godina 1992./1993. do 2001./2002. (uvodna izjava 639. pobijane odluke). Međutim, Komisija nije ni na kakav način objasnila zašto se, umjesto da odabere to referentno razdoblje, temeljila na prosječnom prihodu godina 1999. do 2001.
198. U tom pogledu valja podsjetiti na sudsku praksu navedenu u točki 191. ove presude, prema kojoj se obrazloženje treba ocijeniti vodeći računa o okolnostima konkretnog slučaja, osobito o sadržaju akta u pitanju, prirodi razloga koji su navedeni i interesu koji bi adresati akta ili druge osobe na koje se akt izravno i osobno odnosi mogli imati za dobivanje objašnjenja. Nije potrebno da se u obrazloženju navedu svi činjenični i pravni elementi, s obzirom na to da se pitanje ispunjava li obrazloženje zahtjeve iz članka 253. UEZ‑a mora ocijeniti ne samo u odnosu na način kako je formulirano nego i u odnosu na svoj kontekst i sva pravna pravila koja uređuju predmetno područje.
199. Osim toga, prvo valja podsjetiti da je prema sudskoj praksi Komisija dužna razgraničiti razdoblje koje treba uzeti u obzir tako da dobiveni podaci budu što više usporedivi (presuda Općeg suda od 14. svibnja 1998., Fiskeby Bord/Komisija, T‑319/94, Zb., str. II‑1331., t. 42.). Drugo, treba ustvrditi da je u pobijanoj odluci Komisija sustavno primjenjivala vrijednost prihoda od prodaje ostvarenih tijekom tri zadnje godine sudjelovanja u zabranjenom sporazumu za svakog optuženog poduzetnika, u skladu s metodom koja je utvrđena u uvodnoj izjavi 634. pobijane odluke.
200. Stoga pobijana odluka kako je tumačena u svojoj ukupnosti i u svojem kontekstu, s obzirom na sva pravna pravila koja uređuju predmetno područje, omogućava razumijevanje razloga zbog kojih je Komisija odabrala razdoblje od 1999. do 2001. umjesto samo 2001. godinu kao referentno razdoblje koje treba uzeti u obzir za tužitelje. Dakle, prigovor koji se temelji na nedovoljnom obrazloženju u tom pogledu treba biti odbijen.
Drugi prigovor, koji se temelji na nedovoljnom obrazloženju pobijane odluke u vezi s određivanjem vrijednosti prihoda od prodaje
201. Tužitelji tvrde da im obrazloženje pobijane odluke ne omogućuje da ispitaju točnost Komisijinog određivanja njihove vrijednosti prihoda od prodaje za razdoblje od 1999. do 2001.
202. Tvrde da na temelju pobijane odluke nisu mogli provjeriti je li Komisija ispravno odredila prosječan prihod za razdoblje od 1999. do 2001. Komisija se očito temeljila na navodima društva Shell jer je smatrala da društvo RWE nije moglo dostaviti prihod za 2001. godinu odvojeno za parafinski vosak i prešani parafin. Prema uvodnoj izjavi 628. pobijane odluke, podaci koje je dostavila grupa Shell poklapali su se s ukupnim podacima o prodaji koje su naveli tužitelji. Međutim, tužitelji nisu mogli provjeriti tu tvrdnju jer im tijekom upravnog postupka nije bio omogućen pristup podacima o prihodu koje je dostavilo društvo Shell. Prema njihovim podacima, djelatnost „parafinski vosak“ ranijeg društva Dea Mineraloel postizala je tijekom poslovnih godina 1998./1999. do 2000./2001. prosječne prihode od prodaje u visini od otprilike 18,2 milijuna eura. Taj je iznos oko 280.000 eura niži od onoga koji je procijenila Komisija.
203. Valja podsjetiti da uvodna izjava 59. pobijane odluke glasi:
„Godišnja prosječna vrijednost prihoda od prodaje [grupe RWE] parafinskog voska u EGP‑a bila je, prema društvu Shell, 13.785.353 eura u godinama [od] 1999. do 2001. Prosječna godišnja vrijednost prihoda od prodaje prešanog parafina u EGP‑u iznosila je, prema društvu Shell, 4.670.083 eura u godinama [od] 1999. do 2001.“
204. Prema uvodnoj izjavi 628. pobijane odluke:
„Komisija se koristila podacima koje su joj dostavili poduzetnici u svrhe izračuna. Kako društvo RWE nije moglo dostaviti vrijednost prihoda od prodaje po proizvodu za 2001., Komisija se u tom pogledu koristila podacima koje je dostavilo društvo Shell, a za koje se činilo da se poklapaju s podacima o ukupnoj prodaji koje je društvo RWE moglo dostaviti.“
205. U tom pogledu već je presuđeno da je, što se tiče određivanja novčanih kazni zbog povrede prava tržišnog natjecanja Unije, Komisija ispunila obvezu obrazlaganja kada je u svojoj odluci navela kriterije procjene koji su joj omogućili određivanje težine i trajanja počinjene povrede te da pritom nije dužna u njoj navesti detaljna obrazloženja ili brojčane podatke o načinu izračuna iznosa novčane kazne (vidjeti, u tom smislu, presudu Suda od 16. studenoga 2000, Cascades/Komisija, C‑279/98 P, Zb., str. I‑9693., t. 38. do 47. i presudu Općeg suda od 30. rujna 2003., Atlantic Container Line i dr./Komisija, T‑191/98, T‑212/98 do T‑214/98, Zb., str. II ‑3275., t. 1532.). Navođenje brojčanih podataka o načinu izračuna iznosa novčanih kazni, koliko god bilo korisno, nije nužno u pogledu obveze obrazlaganja (presuda Suda od 2. listopada 2003., Salzgitter/Komisija, C‑182/99 P, Zb., str. I‑10761., t. 75. i presuda Općeg suda od 8. listopada 2008., SGL Carbon/Komisija, T‑68/04, Zb., str. II‑2511., t. 31.).
206. Među ostalim, valja istaknuti da su u svome odgovoru od 31. siječnja 2008. na Komisijin zahtjev za pružanje informacija tužitelji tvrdili da ne mogu dostaviti podatke za poslovnu godinu 2001./2002. U nedostatku navedenih podataka, vrijednost prihoda od prodaje za kalendarsku godinu 2001., koju je Komisija sustavno uzimala u obzir u pobijanoj odluci, nije mogla biti određena. Također, tužitelji su u tom odgovoru tvrdili da ne mogu dostaviti podatke odvojeno za parafinski vosak i prešani parafin za prethodne poslovne godine. Međutim, takvi raščlanjeni podaci bili su potrebni za izračun iznosa novčane kazne, imajući u vidu činjenicu da su koeficijenti određeni zbog težine povrede bili različiti za te dvije skupine proizvoda, to jest 18 % za parafinski vosak i 15 % za prešani parafin.
207. Naposljetku treba ustvrditi da su tužitelji u svome odgovoru od 5. ožujka 2008. na Komisijin zahtjev za pružanje informacija naveli da su kontaktirali s društvom Shell kako bi se informirali o podacima o prodaji potonjeg koji su bili raspoloživi te da su bili obaviješteni o podacima o prodaji koje je društvo Shell već dostavilo Komisiji za poslovnu godinu 2001./2002. Uputili su na podatke koje je društvo Shell dostavilo za tu poslovnu godinu, priznajući nepostojanje takvih pouzdanih i raspoloživih podataka za grupu RWE.
208. S obzirom na to, valja istaknuti da tužitelji tijekom korespondencije koja je uslijedila nakon odgovora na Obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama nisu osporavali Komisijino korištenje podataka o prodaji koje je dostavilo društvo Shell, nego su, štoviše, ohrabrivali Komisiju da se njima koristi vezano za poslovnu godinu 2001./2002.
209. S obzirom na prethodno navedeno, valja ustvrditi da pobijana odluka, kako je tumačena u svojoj ukupnosti i u svojem kontekstu, osobito s obzirom na korespondenciju razmijenjenu između tužiteljâ i Komisije i s obzirom na sva pravna pravila koja uređuju predmetno područje, omogućava razumijevanje razloga zbog kojih se Komisija koristila podacima koje je dostavilo društvo Shell.
210. Što se tiče tvrdnje tužiteljâ prema kojoj pobijana odluka ne omogućava razumijevanje metode koju je društvo Shell primijenilo prilikom podjele prihoda između parafinskog voska i prešanog parafina, valja primijetiti da je Komisija ispunila svoju obvezu obrazlaganja kada je u svojoj odluci navela kriterije ocjene koji su joj omogućili da ocijeni težinu i trajanje počinjene povrede te da pritom nije dužna u njoj navesti detaljna obrazloženja ili brojčane podatke o načinu izračuna iznosa novčane kazne (vidjeti sudsku praksu navedenu u točki 205. ove presude).
211. Osim toga, Komisija može na temelju navoda koje su tužitelji iznijeli tijekom upravnog postupka opravdano pretpostaviti da neće osporavati podatke koje je dostavilo društvo Shell, s obzirom na navođenje kontakata između dviju grupa i činjenicu da su tužitelji sami upućivali na podatke koje je dostavilo društvo Shell. Međutim, s obzirom na to da ne postoji opća obveza pobližeg određivanja svih relevantnih činjeničnih i pravnih okolnosti te na okolnost da opseg obveze obrazlaganja ovisi osobito o kontekstu donošenja pobijanog akta, Komisija je mogla u pobijanu odluku ne uključiti detaljnu analizu podataka koje je dostavilo društvo Shell, osobito s obzirom na navode tužiteljâ o kontaktima s društvom Shell u tom pogledu i njihovo upućivanje na dio podataka koje je posjedovalo društvo Shell.
212. Konačno, u odgovoru na pisano pitanje Općeg suda tužitelji su potvrdili da im je 25. siječnja 2008. društvo Shell dalo na raspolaganje podatke o prihodu koji su potjecali iz iste baze podataka kao što je ona iz koje su proizišli podaci koje je društvo Shell dostavilo Komisiji. Sama činjenica da se podaci dobiveni od društva Shell ne odnose na kalendarske godine nego na poslovne godine, od početka srpnja do kraja lipnja svake godine, nije mogla spriječiti tužitelje da razumiju metode Komisijinog izračuna jer pobijana odluka pobliže određuje da je vrijednost prihoda od prodaje bila izračunata na temelju razdoblja koje se odnosilo na kalendarske godine. Stoga su tužitelji na temelju pobijane odluke i konteksta njezinog donošenja mogli razumjeti da je Komisija podatke koji se odnose na financijske godine prilagodila svojoj metodi u kojoj se u obzir uzimaju kalendarske godine.
213. Stoga valja odbiti prvi dio trećeg tužbenog razloga.
Drugi dio, koji se temelji na povredi načela proporcionalnosti i Uredbe br. 1/2003 prilikom određivanja iznosa novčane kazne izrečene tužiteljima
Izbor referentnog razdoblja (kalendarske godine 1999. do 2001.)
214. Tužitelji ističu da je iznos novčane kazne koja im je izrečena nerazmjeran u odnosu na težinu povrede jer je vrijednost njihovih prihoda od prodaje tijekom referentnog razdoblja koje je Komisija izabrala (1999. do 2001.) bila znatno viša nego tijekom prethodnog razdoblja (1992. do 1998.) i sljedećeg razdoblja (2002. do 2004.). Iznos novčane kazne izračunate na temelju tako određene vrijednosti prihoda od prodaje ne odražava težinu povrede koju su počinili jer vrijednost prihoda od prodaje ostvarene tijekom razdoblja nije bila reprezentativna za cijelo razdoblje povrede. Stoga je Komisija povrijedila članak 23. Uredbe br. 1/2003 i načelo proporcionalnosti.
215. Prema tužiteljima, kako bi bolje odrazila težinu povrede, Komisija je bila dužna uzeti u obzir prosjek vrijednosti prihoda od prodaje ostvarene na tržištima obuhvaćenima zabranjenim sporazumom tijekom cijelog trajanja njihovog sudjelovanja u povredi. Da se Komisija temeljila na prosječno ostvarenom prihodu tijekom poslovnih godina 1992./1993. do 2000./2001., ona bi ceteris paribus
došla do novčane kazne u iznosu od 30,95 milijuna eura, umjesto 37.440.000 eura koju im je izrekla.
216. Prema sudskoj praksi, načelo proporcionalnosti zahtijeva da akti institucija Unije ne prelaze granice koje su prikladne i nužne za ostvarenje opravdanih ciljeva kojima teži predmetna uredba, pri čemu je, kad je moguće odabrati između više podobnih mjera, potrebno odabrati onu koja je najmanje ograničavajuća i čiji nedostaci ne smiju biti nerazmjerni ciljevima kojima se teži (presuda Suda od 13. studenoga 1990., Fedesa i dr., C‑331/88, Zb., str. I‑4023., t. 13. i presuda od 5. svibnja 1998., Ujedinjena Kraljevina/Komisija, C‑180/96, Zb., str. I‑2265., t. 96., presuda Općeg suda od 12. rujna 2007., Prym i Prym Consumer/Komisija, T‑30/05, još neobjavljena u Zborniku, t. 223.).
217. U postupcima koje pokreće Komisija u svrhu sankcioniranja povreda pravila tržišnog natjecanja primjena tog načela podrazumijeva da novčane kazne ne smiju biti nerazmjerne željenim ciljevima, odnosno poštivanju tih pravila i da iznos novčane kazne izrečene poduzeću zbog povrede pravila tržišnog natjecanja mora biti razmjeran povredi, gledanoj kao cjelini, vodeći računa osobito o njenoj težini (vidjeti, u tom smislu, presudu Prym i Prym Consumer/Komisija, gore navedenu u točki 216., t. 223. i 234. i navedenu sudsku praksu). Preciznije, načelo proporcionalnosti zahtijeva od Komisije da novčanu kaznu odredi razmjerno elementima uzetim u obzir prilikom utvrđivanja težine povrede i da te elemente primijeni na dosljedan i objektivno opravdan način (presuda Općeg suda od 27. rujna 2006., Jungbunzlauer/Komisija, T‑43/02, Zb., str. II ‑3435., t. 226. do 228. i presuda od 28. travnja 2010., Amann & Söhne i Cousin Filterie/Komisija, T‑446/05, Zb., str. II‑1255., t. 171.).
218. Osim toga, što se tiče izbora referentnog razdoblja, iz sudske prakse proizlazi da je Komisija dužna odabrati metodu izračuna koja joj omogućuje uzimanje u obzir veličine i gospodarske moći svakog poduzetnika o kojem je riječ kao i opseg povrede koju je počinio svaki od njih, s obzirom na ekonomsku situaciju kakva je bila u vrijeme počinjenja povrede. Osim toga, potrebno je razgraničiti razdoblje koje treba uzeti u obzir tako da dobiveni prihod, gledajući dijelove tržišta, bude što više usporediv. Iz toga slijedi da referentna godina ne mora nužno biti cijela zadnja godina tijekom koje je povreda trajala (presuda Općeg suda od 5. listopada 2011., Romana Tabacchi/Komisija, T‑11/06, Zb., str. II‑6681., t. 177.; vidjeti također, u tom smislu, presudu Općeg suda od 13. rujna 2010., Trioplast Wittenheim/Komisija, T‑26/06, još neobjavljenu u Zborniku, t. 81. i 82. i navedenu sudsku praksu).
219. Iz toga proizlazi da određeni poduzetnik ne može zahtijevati da se Komisija s obzirom na njega temelji na razdoblju različitom od onoga koje inače primjenjuje, osim u slučaju kada dokaže da prihod koji je ostvario tijekom toga razdoblja, zbog razloga koji su mu svojstveni, ne odražava njegovu stvarnu veličinu i gospodarsku moć ni opseg povrede koju je počinio (presude Općeg suda Fiskeby Bord/Komisija, gore navedena u točki 199., t. 42. i od 30. rujna 2009., Akzo Nobel i dr./Komisija, T‑175/05, još neobjavljena u Zborniku, t. 142.).
220. Kao prvo, valja istaknuti da je primjenjujući prosjek tri zadnje godine sudjelovanja svakog poduzetnika koji je bio uključen u povredu Komisija izabrala referentno razdoblje koje općenito ispunjava zahtjeve utvrđene sudskom praksom navedenom u točki 216. ove presude za razgraničavanje razdoblja koje treba uzeti u obzir tako da dobiveni podaci budu što više usporedivi.
221. Kao drugo, tužitelji nisu dokazali da prihod koji su ostvarili tijekom toga razdoblja, zbog razloga koji su im svojstveni, ne odražava njihovu stvarnu veličinu i gospodarsku moć ni opseg povrede koju su počinili.
222. Naime, iako je točno da je prosjek relevantnih vrijednosti prihoda od prodaje u godinama od 1999. do 2001. bio iznad godišnjih vrijednosti prethodnih godina sudjelovanja, iz točke 130. tužbe proizlazi da je on u bitnome bio takav zbog okolnosti da se prihod tužiteljâ ostvaren na tržištima obuhvaćenima zabranjenim sporazumom tijekom razdoblja sudjelovanja u povredi neprestano povećavao. Međutim, takvo povećanje može biti tipična posljedica zabranjenog sporazuma čiji su glavni ciljevi povećanje cijena proizvoda o kojima je riječ. Također, takvo povećanje može proizlaziti i iz općih čimbenika kao što su inflacija ili činjenica da su cijene sirovina proizvoda o kojima je riječ također imale trend rasta na svjetskom tržištu, što je bio slučaj u ovom primjeru jer se prema podacima koje je dostavila Komisija cijena sirove nafte znatno povećala između 1992. i 2001.
223. Konačno, tužitelji ne spominju nikakvu izvanrednu okolnost koja je mogla prouzročiti povećanje vrijednosti njihovih prihoda od prodaje za razdoblje od 1992. do 2001. Osim toga, valja primijetiti da navedeno povećanje slijedi trend i upućuje na visok stupanj ovisnosti o cijeni sirove nafte.
224. Također, tužitelji se ne mogu valjano osloniti na činjenicu da je prosječna godišnja vrijednost njihovog prihoda od prodaje ostvarena tijekom referentnog razdoblja bila viša od one u razdoblju između 2002. i 2004. Naime, tijekom tog zadnjeg razdoblja, osim prve polovice 2002., tužitelji nisu bili vlasnici društva koje je bilo izravno uključeno u povredu. Prema tome, pad vrijednosti prihoda od prodaje društva Shell Deutschland Oil u odnosu na onu društva Dea Mineraloel nije ni u kakvoj vezi s poslovnom politikom tužiteljâ, tako da se na njega ne mogu pozivati u svoju korist.
225. Stoga tužitelji nisu dokazali da vrijednost prihoda od prodaje koju su ostvarili tijekom referentnog razdoblja, zbog razloga koji su im svojstveni, ne odražava njihovu stvarnu veličinu i gospodarsku moć ni opseg povrede koju su počinili.
226. Budući da Komisijin odabir referentnog razdoblja ispunjava zahtjeve uspostavljene sudskom praksom, argumenti tužiteljâ o mogućnosti rekonstrukcije podataka za poslovnu godinu 1993./1994. trebaju biti odbijeni kao bespredmetni.
227. S obzirom na prethodno navedeno, valja ustvrditi da Komisija nije povrijedila članak 23. stavak 3. Uredbe br. 1/2003 ni načelo proporcionalnosti uzevši za osnovicu izračuna prosječnu godišnju vrijednost prihoda od prodaje tužiteljâ za razdoblje od 1999. do 2001.
228. U svakom slučaju, izvršavanjem svoje ovlasti neograničene nadležnosti, Opći sud smatra da je odabir referentnog razdoblja u pogledu tužiteljâ opravdan svim činjeničnim i pravnim okolnostima predmeta.
Uzimanje u obzir podataka koje je dostavilo društvo Shell
229. Svojim drugim prigovorom tužitelji ističu da se Komisija oslanjala na podatke o vrijednosti prihoda od prodaje koje je dostavilo društvo Shell, a ne na one koje su joj dostavili oni.
230. Najprije valja podsjetiti da se, prema stavcima 15. i 16. Smjernica iz 2006., za određivanje vrijednosti prihoda od prodaje poduzetnika Komisija koristi najbolje dostupnim podacima tog poduzetnika. Ako su podaci koje je poduzetnik stavio na raspolaganje nepotpuni ili nepouzdani, Komisija može odrediti vrijednost prihoda od prodaje na temelju djelomičnih podataka koje je dobila ili svih drugih informacija koje drži bitnima ili primjerenima.
231. U tom pogledu kao prvo valja istaknuti da su tužitelji tijekom upravnog postupka u više navrata navodili da ne mogu dostaviti podatke za poslovnu godinu 2001./2002. Međutim, prva polovica te poslovne godine odnosila se na kalendarsku godinu 2001., koja je dio referentnog razdoblja koje je Komisija uzela u obzir (kalendarske godine 1999. do 2001.).
232. Potom su tužitelji u odgovoru na Komisijine zahtjeve za pružanje informacija u više navrata navodili da ne mogu dostaviti podatke o prihodima odvojeno po skupinama proizvoda. Međutim, s obzirom na to da su koeficijenti težine povrede koje je koristila Komisija bili različiti za parafinski vosak i za prešani parafin, odvojeni podaci bili su nužni za izračun iznosa novčanih kazni (vidjeti točku 206. ove presude).
233. Budući da su podaci koje su dostavili tužitelji bili nepotpuni, Komisija je morala primijeniti druge podatke kako bi mogla izračunati iznos novčane kazne koju treba izreći tužiteljima.
234. Kao drugo, iz odgovora društva Shell na Komisijin zahtjev za pružanje informacija od 31. siječnja 2008. proizlazi da su podaci koje je dostavilo društvo Shell bili dosljedni i potpuni i sami po sebi dovoljni za Komisijin izračun.
235. Kao treće, valja podsjetiti (vidjeti točke 207. i 208. ove presude) da su tužitelji u svojem odgovoru od 5. ožujka 2008. na Komisijin zahtjev za pružanje informacija naveli da su kontaktirali s društvom Shell kako bi se informirali o podacima o prodaji dostupnima za njih te da su bili upoznati s time da je društvo Shell Komisiji već dostavilo podatke o prodaji za poslovnu godinu 2001./2002. Oni su se pozivali na podatke koje je društvo Shell dostavilo za tu poslovnu godinu, priznajući nepostojanje takvih pouzdanih i raspoloživih podataka za grupu RWE.
236. Kao četvrto, tužitelji ne ističu izričito da je vrijednost prihoda od prodaje koju je Komisija utvrdila za kalendarske godine od 1999. do 2001. za parafinski vosak i prešani parafin pogrešna. Oni samo upućuju na to da je djelatnost „parafinski vosak“ ranijeg društva Dea Mineraloel tijekom poslovnih godina 1998./1999. do 2000./2001. prosječno dosezala prihod od prodaje od otprilike 18,2 milijuna eura i da je ta brojka otprilike 280.000 eura niža od one koju je procijenila Komisija. Međutim, taj argument ne može dokazati pogrešku Komisije, s obzirom na to da se podaci koje su dostavili tužitelji odnose na poslovne godine 1998./1999. do 2000./2001., a ne na kalendarske godine koje je Komisija sustavno uzimala u obzir u pobijanoj odluci. Osim toga, iz podataka koje su dostavili tužitelji u točki 130. tužbe proizlazi da je vrijednost prihoda od prodaje za parafinski vosak tijekom poslovne godine 1998./1999 bila 16.304.000 eura, dok je ta brojka za poslovnu godinu 1999./2000. iznosila 19.543.000 eura. Tijekom poslovne godine 2000./2001. vrijednost prihoda od prodaje za parafinski vosak bila je 18.677.000 eura. Stoga je vjerojatno da je razlika od 280.000 eura posljedica činjenice da je razdoblje koje su odabrali tužitelji uključivalo drugu polovicu 1998. godine, kada je vrijednost prihoda od prodaje bila niža od one ostvarene tijekom druge polovice 2001. godine, a koja nije bila uključena u izračun tužiteljâ.
237. Kao peto, tužitelji Komisiji ne mogu valjano prigovarati da nije upotpunila podatke koje je dostavilo društvo Shell njihovim djelomičnim podacima i njihovim procjenama. Naime, kada Komisija posjeduje potpune, dosljedne i vjerodostojne podatke, iz izvora na koji se tužitelji sami pozivaju što se tiče dijela podataka, ona ne može biti obvezana da ih kombinira s podacima iz drugog izvora koji su izračunati na temelju drukčije metodologije i čija kompatibilnost stoga nije izvjesna.
238. Zato prigovor tužiteljâ koji se temelji na uzimanju u obzir podataka o vrijednosti prihoda od prodaje koje je dostavilo društvo Shell treba biti odbijen.
239. Stoga valja odbiti drugi dio trećeg tužbenog razloga.
Treći dio, koji se temelji na povredi načela jednakog postupanja i Smjernica iz 2006.
240. Tužitelji ističu da se prilikom određivanja osnovnog iznosa novčane kazne koja im je izrečena Komisija temeljila na prosječnom godišnjem prihodu u godinama 1999. do 2001., dok je za društvo Shell uzet u obzir prosječan godišnji prihod za godine 2002. do 2004. (za parafinski vosak) i 2001. do 2003. (za prešani parafin). Ta razlika u izračunu imala je za posljedicu povredu načela jednakog postupanja iz dvaju razloga.
241. S jedne strane, tužitelji ističu da ih se smatra odgovornima za povrede koje su počinila društva Dea Mineraloel i Shell & Dea Oil tijekom razdoblja od 3. rujna 1992. do 30. lipnja 2002. Smatraju da bi društvo Shell trebalo smatrati odgovornim za navedenu povredu tijekom istog razdoblja i, osim toga, za povredu koju su počinila društva koja su naslijedila društvo Shell & Dea Oil za ukupno razdoblje od 3. rujna 1992. do 17. ožujka 2005. Međutim, zbog razlike u referentnom razdoblju, osnovni iznos novčane kazne izračunat za društvo Shell bio je niži od onoga utvrđenog za društvo RWE, iako je razdoblje sudjelovanja u zabranjenom sporazumu u slučaju društva Shell bilo znatno, gotovo tri godine dulje. Takvo određivanje osnovnog iznosa novčane kazne smatraju „diskriminatornim“.
242. S druge strane, tvrde da je nejednako postupanje prema tužiteljima i društvu Shell tijekom razdoblja njihovog zajedničkog sudjelovanja u društvu Shell & Dea Oil, to jest od 2. siječnja do 30. lipnja 2002., također bilo očito. Osnovni iznos novčane kazne koji je prorata temporis primijenjen na tužitelje za to je razdoblje porastao na 1,6 milijuna eura. Za društvo Shell to je bilo manje od 1,2 milijuna eura, iako je protiv njega solidarno izrečena novčana kazna zbog iste povrede koju je počinilo društvo Shell & Dea Oil, kako proizlazi iz uvodne izjave 530. pobijane odluke.
243. Prema tužiteljima, da je Komisija – kao za društvo Shell – s obzirom na njih odredila osnovni iznos novčane kazne temeljeći se na prosječnom godišnjem prihodu u godinama 2002. do 2004. za parafinski vosak i onom godina 2001. do 2003. za prešani parafin, došla bi do iznosa od otprilike 24,93 milijuna eura i, ceteris paribus, novčane kazne u iznosu od 29,92 milijuna eura. To otprilike odgovara iznosu novčane kazne koji proizlazi iz izračuna izvršenog polazeći od prosječnog godišnjeg prihoda poslovnih godina 1992./1993. do 2000./2001. Stoga je samo određivanje prihoda koje treba izvršiti polazeći od prosječnog prihoda u poslovnim godinama 1992./1993. do 2000./2001. bilo u skladu sa Smjernicama iz 2006. i načelom jednakog postupanja.
244. Kao prvo, što se tiče općenitog prigovora tužiteljâ temeljenog na primjeni referentnog razdoblja umjesto izračuna osnovnog iznosa izvršenog polazeći od prihoda od prodaje koji se odnosi na svaku godinu povrede, valja uputiti na razmatranja izložena u točkama 216. do 225. ove presude. Iz njih proizlazi da se Komisija za određivanje vrijednosti prihoda od prodaje temeljila na referentnom razdoblju koje proizlazi iz podataka koji se što je usporedivije moguće odnose na sve poduzetnike o kojima je riječ, osim ako poduzetnik ne dokaže da vrijednost prihoda od prodaje koju je ostvario tijekom referentnog razdoblja, zbog razloga koji su mu svojstveni, ne odražava njegovu stvarnu veličinu i gospodarsku moć ni opseg povrede koju je počinio. Međutim, tužitelji nisu dokazali da bi u ovom primjeru to bio slučaj.
245. Kao drugo, nije potrebno ispitivati povredu načela jednakog postupanja što se tiče razdoblja postojanja zajedničkog pothvata društva Shell & Dea Oil jer Komisija u pobijanoj odluci nije prikupila dovoljno elemenata kako bi tužiteljima pripisala odgovornost za njegova postupanja (vidjeti točku 130. ove presude).
246. Kao treće, valja ispitati prigovor tužiteljâ temeljen na činjenici da je, iako se osnovni iznos novčane kazne izračunate za društvo Shell temeljio na istoj povredi koju je počinilo isto društvo kao i u njihovom slučaju, i iako je trajanje sudjelovanja u povredi društva Shell bilo dulje od onoga tužiteljâ, osnovni iznos novčane kazne izračunate za njega bio niži (30 milijuna eura) od onog izračunatog za tužitelje (31,2 milijuna eura).
247. Treba podsjetiti da je osnovni iznos novčane kazne utvrđene za tužitelje bio znatno viši od onoga utvrđenog za društvo Shell samo zbog činjenice da je referentno razdoblje različito. Prosječna godišnja vrijednost prihoda od prodaje društva Shell Deutschland Oil tijekom razdoblja od 2002. do 2004. za parafinski vosak i tijekom razdoblja od 2001. do 2003. za prešani parafin bila je niža od one društva Dea Mineraloel tijekom razdoblja od 1999. do 2001.
248. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, prilikom određivanja iznosa novčanih kazni Komisija mora poštovati načelo jednakog postupanja prema kojem je zabranjeno da se u usporedivim situacijama postupa na različit način i da se u različitim situacijama postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (presuda Općeg suda od 29. travnja 2004., Tokai Carbon i dr./Komisija, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01 do T‑246/01, T‑251/01 i T‑252/01, Zb., str. II‑1181., t. 219.).
249. Naravno, Sud je s jedne strane već presudio da korištenje jedne zajedničke referentne godine za sve poduzetnike koji su sudjelovali u istoj povredi svakom poduzetniku daje sigurnost da će prema njemu biti postupano na isti način kao i prema drugima, da se sankcije određuju na jedinstven način i, s druge strane, da izbor referentne godine koja čini dio razdoblja sudjelovanja u povredi omogućava ocjenu opsega povrede koju je počinio s obzirom na ekonomsku situaciju kakva je bila tijekom toga razdoblja (presuda Suda od 2. listopada 2003., Aristrain/Komisija, C‑199/99 P, C‑196/99 P, Zb., str. I‑11005., t. 129.).
250. Međutim, iz toga ne proizlazi da je izbor jednog zajedničkog referentnog razdoblja jedino sredstvo za određivanje sankcija na način koji je u skladu s načelom jednakog postupanja. Posebice Komisija može također uzeti u obzir činjenicu da se za danog poduzetnika zajednička referentna godina nalazi izvan razdoblja počinjenja povrede i stoga ne predstavlja korisnu naznaku njegove stvarne težine tijekom povrede i stoga uzeti u obzir njegov prihod koji se odnosi na godinu koja je različita od zajedničke referentne godine, pod uvjetom da izračun osnovnog iznosa novčane kazne u pogledu različitih članova zabranjenog sporazuma ostaje dosljedan i objektivno opravdan.
251. Međutim, u ovom slučaju, uzimajući u obzir prosječnu godišnju vrijednost prihoda od prodaje u tri zadnje godine sudjelovanja u povredi, Komisija je na sve članove zabranjenog sporazuma primijenila jedinstven kriterij na objektivan način, upravo s ciljem poštovanja jednakog postupanja prema svim sudionicima.
252. Osim toga, treba ustvrditi da je pad vrijednosti prihoda od prodaje koji je za posljedicu imao to da je osnovni iznos novčane kazne utvrđen za društvo Shell bio niži od onog utvrđenog za društvo RWE nastupio tijekom razdoblja od 2002. do 2004. S obzirom na to da je riječ o prvih šest mjeseci toga razdoblja, stvarno izvršavanje odlučujućeg utjecaja društva RWE na društvo Shell & Dea Oil nije bilo utvrđeno. Za preostale dvije godine i devet mjeseci nesporno je da su društva Shell Deutschland Oil i Shell Deutschland Schmierstoff funkcionirala potpuno neovisno o društvu RWE. Stoga je Komisija opravdano smatrala da tužitelji ne trebaju imati koristi od činjenice da je doprinos društva Shell u zabranjenom sporazumu izgubio svoju gospodarsku važnost prema njegovom kraju, kada tužitelji u njemu više nisu sudjelovali, osobito s obzirom na činjenicu da je tijekom njihovog sudjelovanja u povredi vrijednost prihoda od prodaje tužiteljâ na tržištima obuhvaćenima zabranjenim sporazumom pokazivala trend neprestanog rasta.
253. Stoga valja zaključiti da je osnovni iznos novčane kazne izračunat za tužitelje bio viši od onog izračunatog za grupu Shell isključivo zbog činjenice da je vrijednost prihoda od prodaje ostvarena na tržištima obuhvaćenima zabranjenim sporazumom znatno pala nakon što je društvo Shell steklo društvo Dea Mineraloel. S obzirom na to da su tužitelji bili u drukčijoj situaciji od one društva Shell u vezi s okolnostima bitnima za određivanje iznosa novčane kazne, njihov prigovor temeljen na nejednakom postupanju treba biti odbijen.
254. U svakom slučaju, izvršavanjem svoje ovlasti neograničene nadležnosti, Opći sud smatra da osnovni iznos koji je utvrdila Komisija s obzirom na sve činjenične i pravne okolnosti predmeta ispravno odražava težinu i trajanje povrede koju je počinilo društvo Dea Mineraloel.
255. S obzirom na sva prethodno navedena razmatranja, valja odbiti i treći dio trećeg tužbenog razloga te stoga treći tužbeni razlog u njegovoj cijelosti.
3. 4. Izvršavanje ovlasti neograničene nadležnosti i određivanje konačnog iznosa novčane kazne
256. Valja podsjetiti da je nadzor zakonitosti odluka koje je donijela Komisija upotpunjen ovlašću neograničene nadležnosti, koja je sucu Unije priznata u članku 31. Uredbe br. 1/2003 u skladu s člankom 229. UEZ‑a. Ta nadležnost ovlašćuje suca da, pored samog nadzora zakonitosti sankcije, ocjenu Komisije zamijeni svojom ocjenom i u skladu s tim ukine, smanji ili poveća iznos kazne ili izrečene dnevne kazne. Nadzor propisan Ugovorima time, u skladu sa zahtjevima prava na djelotvornu sudsku zaštitu određenog u članku 47. Povelje o temeljnim pravima, znači da sudac Unije izvršava nadzor, kako pravni tako i činjenični, i ima ovlast ocijeniti dokaze, poništiti pobijanu odluku i izmijeniti iznos novčanih kazni (vidjeti, u tom smislu, presudu Suda od 8. veljače 2007., Groupe Danone/Komisija, C‑3/06 P, Zb., str. I‑1331., t. 60. do 62. i presudu Općeg suda od 21. listopada 2003., General Motors Nederland i Opel Nederland/Komisija, T‑368/00, Zb., str. II‑4491., t. 181.).
257. Stoga je na Općem sudu, u okviru njegove ovlasti neograničene nadležnosti, da u trenutku kada donosi svoju odluku ocijeni treba li tužitelju izreći novčanu kaznu iznos koje pravilno odražava težinu i trajanje povrede o kojoj je riječ tako da su navedene novčane kazne razmjerne u odnosu na kriterije propisane u članku 23. stavku 3. Uredbe br. 1/2003 (vidjeti, u tom smislu, presudu Općeg suda od 11. ožujka 1999, Aristrain/Komisija, T‑156/94, Zb., str. II‑645., t. 584. do 586. i presudu od 9. srpnja 2003., Cheil Jedang/Komisija, T‑220/00, Zb., str. II‑2473., t. 93.).
258. Međutim, treba naglasiti da izvršavanje neograničene nadležnosti ne predstavlja vršenje nadzora po službenoj dužnosti i podsjetiti da je postupak pred sudovima Unije kontradiktoran (presuda Chalkor/Komisija, gore navedena u t. 162., t. 64.).
259. U ovom slučaju za izračun iznosa novčane kazne izrečene tužiteljima Komisija je na ime težine povrede uzela u obzir 18 % godišnje vrijednosti prihoda od prodaje parafinskog voska i 15 % godišnje vrijednosti prihoda od prodaje prešanog parafina. Tako dobiveni iznosi pomnoženi su zbog trajanja povrede koeficijentom 10 za parafinski vosak i 5 za prešani parafin. Sveukupno, uključujući „ulazne naknade“ koje su primijenjene zbog težine povrede, čiji je postotak također bio 18 % vrijednosti prihoda od prodaje parafinskog voska i 15 % vrijednosti prihoda od prodaje prešanog parafina, Komisija je primijenila multiplikatore od 11 za parafinski vosak i od 6 za prešani parafin.
260. Treba podsjetiti da sudjelovanje tužiteljâ u povredi nije bilo utvrđeno što se tiče razdoblja od 2. siječnja do 30. lipnja 2002. i da treba poništiti pobijanu odluku što se tiče toga razdoblja u dijelu u kojem se odnosi na tužitelje (vidjeti točku 130. ove presude). Stoga, nakon oduzimanja toga razdoblja od trajanja sudjelovanja tužiteljâ u povredi, valja smanjiti multiplikatore koje je Komisija primijenila s 11 na 10,5 za parafinski vosak i sa 6 na 5,5 u dijelu koji se odnosi na prešani parafin.
261. Koeficijent je, dakle, određen bez zahvata u novu analizu koju će Komisija možda provesti nakon ove presude u vezi s pripisivosti tužiteljima povrede koju je počinilo društvo Shell & Dea Oil.
262. Konačno, za dio novčane kazne izrečene za razdoblje od 3. rujna 1992. do 2. siječnja 2002. Opći sud, izvršavanjem svoje ovlasti neograničene nadležnosti, smatra da je iznos novčane kazne izrečen tužiteljima primjeren uzimajući u obzir težinu i trajanje počinjene povrede.
263. S obzirom na prethodno navedeno, iznos novčane kazne određuje se na 35.888.562 eura.
Troškovi
264. U skladu s člankom 87. stavkom 3. Poslovnika Općeg suda, Opći sud može podijeliti troškove ili odlučiti da svaka stranka snosi vlastite troškove ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima.
265. U ovom slučaju Opći je sud prihvatio samo drugi dio prvog tužbenog razloga tužiteljâ. Slijedom navedenog, iznos novčane kazne koja im je izrečena smanjuje se za 4,1 %. Stoga pravičnom ocjenom činjenica u predmetu valja odlučiti da će tužitelji snositi četiri petine vlastitih troškova i četiri petine Komisijinih troškova. Komisija će snositi petinu vlastitih troškova i petinu troškova tužiteljâ.
Operativni dio
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (treće vijeće)
proglašava i presuđuje:
1. Članak 1. Odluke Komisije C (2008) 5476 final
od 1. listopada 2008. o postupku primjene članka 81. (UEZ‑a) i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/39.181 – Vosak za svijeće) poništava se u dijelu u kojem je Europska komisija u njemu utvrdila da su društva RWE AG i RWE Dea AG sudjelovala u povredi nakon 2. siječnja 2002.
2. Iznos novčane kazne izrečene društvima RWE i RWE Dea određuje se na 35.888.562 eura.
3. U preostalom dijelu tužba se odbija.
4. Komisija će snositi petinu vlastitih troškova i petinu troškova društava RWE i RWE Dea. Društva RWE i RWE Dea snosit će četiri petine vlastitih troškova i četiri petine Komisijinih troškova.