HOTĂRÂREA CURȚIIdin 22 octombrie 1987(*)„Necompetența
instanțelor naționale în privința constatării lipsei de validitate a
actelor comunitare – Validitatea unei decizii în domeniul recuperării
ulterioare a taxelor de import”În cauza C‑314/85_având
ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare adresată
Curții în temeiul articolului 177 din Tratatul CEE de Finanzgericht
Hamburg (Republica Federală Germania), în litigiul aflat pe rolul
acestei instanțe întreFoto‑Frost, cu sediul în Ammersbek_șiHauptzollamt Lübeck‑Ost_cu
privire, pe de o parte, la interpretarea articolului 177 din tratat, a
articolului 5 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1697/79 al
Consiliului din 24 iulie 1979 privind recuperarea ulterioară a taxelor
de import sau de export care nu au fost solicitate de la debitor pentru
mărfuri plasate sub un regim vamal care implică obligația de a plăti
asemenea taxe (JO L 197, p. 1), precum și a Protocolului cu
privire la comerțul intern german și la problemele conexe din 25 martie
1957 și, pe de altă parte, la validitatea unei decizii adresate la 6 mai
1983 Republicii Federale Germania prin care Comisia a constatat că este
necesară recuperarea ulterioară a taxelor de import într‑un caz
determinat_CURTEA_compusă
din domnii Mackenzie Stuart, președinte, G. Bosco, J. C. Moitinho
de Almeida și G. C. Rodríguez Iglesias, președinți de camere, T.
Koopmans, U. Everling, K. Bahlmann, Y. Galmot, R. Joliet, T. F.
O’Higgins și F. Schockweiler, judecători_avocat general: domnul G. F. Mancini_grefier: domnul J. A. Pompe, grefier adjunct_luând în considerare observațiile prezentate:–        pentru
Foto‑Frost, reclamantă în acțiunea principală, de H. Heemann, avocat în
Hamburg, asistat de domnul H. Frost, în calitate de expert;–        pentru
guvernul Republicii Federale Germania, de domnul M. Seidel, în calitate
de agent;–        pentru
Comisia Comunităților Europene, de J. Sack, membru al Serviciului
juridic al Comisiei, în calitate de agent_având în vedere raportul de ședință, completat în urma procedurii orale desfășurate la 16 decembrie 1986_după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 19 mai 1987_pronunță prezentaHotărâre1        Prin
Ordonanța din 29 august 1985, primită de Curte la 18 octombrie 1985,
Finanzgericht Hamburg a adresat, în temeiul articolului 177 din Tratatul
CEE, mai multe întrebări privind, pe de o parte, interpretarea
articolului 177 din tratat, a articolului 5 alineatul (2) din
Regulamentul nr. 1697/79 al Consiliului din 24 iulie 1979 privind
recuperarea ulterioară a taxelor de import sau de export care nu au fost
solicitate de la debitor pentru mărfuri plasate sub un regim vamal care
implică obligația de a plăti asemenea taxe (JO L 197, p. 1),
precum și a Protocolului cu privire la comerțul intern german și la
problemele conexe din 25 martie 1957 și, pe de altă parte, validitatea
unei decizii adresate la 6 mai 1983 Republicii Federale Germania prin
care Comisia a constatat că este necesară recuperarea ulterioară a
taxelor de import într‑un caz determinat.2        Aceste
întrebări au fost adresate în cadrul unui litigiu în care Foto‑Frost,
comerciant stabilit la Ammersbek (Republica Federală Germania), care
desfășoară activități de import, export și comerț angro cu articole
fotografice (denumit în continuare „Foto‑Frost”), urmărește anularea
unei înștiințări de plată privind recuperarea ulterioară a unor taxe
vamale, emisă de Hauptzollamt Lübeck‑Ost după ce Comisia, prin Decizia
din 6 mai 1983 adresată Republicii Federale Germania, stabilise că nu
era permis să nu se procedeze la această recuperare.3        Operațiunile
la care se raporta recuperarea constau în importul și punerea în liberă
circulație în Republica Federală Germania de către Foto‑Frost de
binocluri prismatice originare din Republica Democrată Germania.
Foto‑Frost achiziționase aceste mărfuri de la comercianți stabiliți în
Danemarca și în Regatul Unit, care i le expediaseră în regim de tranzit
comunitar extern din antrepozitele vamale situate în Danemarca și,
respectiv, în Țările de Jos.4        Birourile
vamale competente au permis inițial intrarea mărfurilor cu scutirea de
plata taxelor de import, în considerarea faptului că acestea erau
originare din Republica Democrată Germania. În urma unui control,
Hauptzollamt Lübeck‑Ost, biroul vamal principal, a considerat că trebuie
plătite taxe vamale în temeiul legislației vamale germane. Acesta a
apreciat totuși că, în cazul respectiv, nu era necesar să se procedeze
la recuperarea ulterioară a acestor drepturi, întrucât Foto‑Frost
îndeplinea condițiile prevăzute la articolul 5 alineatul (2) din
Regulamentul nr. 1697/79 al Consiliului, potrivit căruia
„autoritățile competente pot să nu procedeze la recuperarea ulterioară a
sumei reprezentând taxe de import sau taxe de export care nu au fost
percepute ca urmare a unei erori din partea autorităților competente
care nu ar fi putut fi detectată în condiții rezonabile de către
debitor, acesta acționând la rândul lui cu bună‑credință și respectând
toate dispozițiile prevăzute de legislația în vigoare în ceea ce
privește declarația vamală”. Din ordonanța de trimitere rezultă că
Hauptzollamt a considerat că Foto‑Frost își completase corect declarația
vamală și că nu i se putea pretinde să fi detectat eroarea comisă, atât
timp cât alte birouri vamale apreciaseră, cu ocazia unor operațiuni
anterioare analoage, că nu trebuiau plătite taxe în cazul unor astfel de
operațiuni.5        Cu
toate acestea, întrucât valoarea taxelor în cauză depășea 2 000
ECU, în conformitate cu Regulamentul nr. 1573/80 al Comisiei din 20
iunie 1980 de stabilire a dispozițiilor de punere în aplicare a
articolului 5 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1697/79 al
Consiliului (JO L 161, p. 1), citat anterior, Hauptzollamt nu
avea dreptul de a decide din proprie inițiativă să nu procedeze la
recuperarea ulterioară a acelor taxe. Prin urmare, la cererea
Hauptzollamt, ministrul federal al finanțelor a solicitat Comisiei să
decidă, în temeiul articolului 6 din Regulamentul nr. 1573/80,
citat anterior, dacă era permis să nu se procedeze la recuperarea
ulterioară a taxelor în cauză.6        La
6 mai 1983, Comisia a adresat Republicii Federale Germania o decizie
negativă în acest sens. Comisia și‑a motivat decizia afirmând că
„birourile vamale în cauză nu au făcut o aplicare greșită a
dispozițiilor de reglementare a comerțului intern german, ci doar au
acceptat ca fiind corecte, fără a le contesta imediat, informațiile care
figurau în declarațiile prezentate de importator. Această modalitate de
a proceda […] nu împiedică câtuși de puțin autoritățile în cauză să
efectueze ulterior o rectificare în ceea ce privește taxarea, după cum
prevede în mod expres articolul 10 din Directiva 79/695/CEE a
Consiliului din 24 iulie 1979 privind armonizarea procedurilor de punere
a mărfurilor în liberă circulație (JO L 205, p. 19)”. De
asemenea, Comisia a considerat că „pe de altă parte, importatorul era în
măsură să aprecieze circumstanțele în care se desfășuraseră importurile
în cauză prin prisma dispozițiilor care reglementează comerțul intern
german, a căror aplicare o solicita. Astfel, acesta putea să detecteze
orice eroare în aplicarea acestor dispoziții. Pe de altă parte, s‑a
stabilit că acesta nu a respectat toate dispozițiile prevăzute de
legislația în vigoare în ceea ce privește declarațiile vamale”.7        Ca
urmare a acestei decizii, Hauptzollamt a emis înștiințarea de plată
privind recuperarea ulterioară atacată de Foto‑Frost prin acțiunea
principală.8        Foto‑Frost
a solicitat Finanzgericht Hamburg să dispună suspendarea executării
acestei înștiințări de plată. Finanzgericht a admis această cerere,
motivând că operațiunile în cauză păreau să intre în sfera comerțului
intern german și, prin urmare, erau scutite de taxe vamale în temeiul
protocolului privind acest comerț.9        Ulterior,
Foto‑Frost a sesizat Finanzgericht Hamburg cu o acțiune prin care a
solicitat anularea înștiințării de plată privind recuperarea ulterioară.
Finanzgericht a considerat că validitatea Deciziei Comisiei din 6 mai
1983 era discutabilă, întrucât toate condițiile enunțate la articolul 5
alineatul (2) din Regulamentul nr. 1697/79 al Consiliului pentru a
se putea să nu se procedeze la recuperarea ulterioară îi păreau a fi
îndeplinite. Întrucât înștiințarea de plată atacată se întemeia pe
decizia Comisiei, Finanzgericht a apreciat că nu o poate anula decât în
cazul în care și decizia comunitară era lipsită de validitate. În
consecință, Finanzgericht a fost determinat să adreseze Curții
următoarele patru întrebări preliminare:„1)      Poate
instanța națională să aprecieze validitatea unei decizii care a fost
adoptată de Comisie în conformitate cu articolul 6 din Regulamentul
(CEE) nr. 1573/80 al Comisiei din 20 iunie 1980 (JO L 161,
p. 1) în ceea ce privește decizia de a nu se proceda la recuperarea
ulterioară a taxelor de import în temeiul articolului 5 alineatul (2)
din Regulamentul (CEE) nr. 1697/79 al Consiliului din 24 iulie 1979
(JO L 197, p. 1) și prin care se stabilește că decizia de a
nu se proceda la recuperarea ulterioară a taxelor de import în cauză nu
este justificată și, dacă este cazul, poate instanța națională să decidă
în cadrul unei acțiuni cu care este sesizată că trebuie să nu se
procedeze la recuperarea ulterioară, contrar deciziei Comisiei
menționate anterior?2)      În
cazul în care instanța națională nu ar avea competența de a se pronunța
cu privire la validitatea deciziei adoptate de Comisie, este validă
Decizia Comisiei din 6 mai 1983 (Rec., 3/83)?3)      În
cazul în care instanța națională ar avea competența de a se pronunța cu
privire la validitatea deciziei adoptate de Comisie, articolul 5
alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 1697/79 trebuie să fie
interpretat în sensul că acesta conferă o putere de decizie
discreționară, a cărei exercitare poate face doar obiectul unui control
limitat din partea instanței naționale cu scopul a stabili dacă decizia
este afectată de un abuz de putere, care trebuie, dacă este cazul, să
fie specificat, fără ca instanța națională să aibă posibilitatea
adoptării unei decizii discreționare, sau este vorba despre o abilitare
referitoare la adoptarea unei măsuri echitabile, a cărei legalitate
poate fi supusă în întregime aprecierii instanței?4)      În
cazul în care nu ar fi permis, în temeiul articolului 5 alineatul (2)
din Regulamentul (CEE) nr. 1697/79, să nu se procedeze la
recuperarea taxelor vamale, mărfurile originare din Republica Democrată
Germania introduse în Republica Federală Germania în regim de tranzit
comunitar (procedură externă) prin alt stat membru, cu excepția
Republicii Federale Germania, se încadrează în comerțul intern german,
în sensul Protocolului privind comerțul intern german și problemele
conexe din 25 martie 1957, astfel încât, la importul acestor mărfuri în
Republica Federală Germania, să nu fie necesar să se plătească nici taxe
vamale, nici impozitul pe cifra de afaceri la import, sau, dimpotrivă,
taxele menționate anterior trebuie percepute asemănător importurilor
originare din țări terțe, astfel încât este necesar să se perceapă, pe
de o parte, taxele vamale comunitare, în conformitate cu dispozițiile
legislației vamale, și, pe de altă parte, impozitul pe cifra de afaceri
la import, în conformitate cu articolul 2 alineatul (2) din A șasea
directivă comunitară privind armonizarea legislațiilor statelor membre
referitoare la impozitul pe cifra de afaceri?”10      Pentru
o prezentare mai detaliată a faptelor și a dispozițiilor de drept
comunitar aplicabile, precum și pentru expunerea observațiilor
prezentate de Foto‑Frost, de Hauptzollamt Lübeck‑Ost, de guvernul
Republicii Federale Germania și de Comisie, se face trimitere la
raportul de ședință. Cu privire la prima întrebare11      Prin
intermediul primei întrebări formulate, Finanzgericht solicită să se
stabilească dacă are competența să se pronunțe cu privire la lipsa de
validitate a unei decizii a Comisiei de tipul aceleia din 6 mai 1983.
Finanzgericht contestă validitatea acestei decizii pentru motivul că
toate condițiile impuse la articolul 5 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 1697/79 pentru a se putea să nu se procedeze la recuperarea
ulterioară îi par a fi întrunite în speță. Acesta apreciază totuși că,
dată fiind repartizarea competențelor între Curte și instanțele
naționale, astfel cum rezultă din articolul 177 din tratat, numai Curtea
este abilitată să constate lipsa de validitate a actelor instituțiilor
comunitare.12      Trebuie
amintit că articolul 177 din tratat atribuie Curții competența de a
hotărî, cu titlu preliminar, atât cu privire la interpretarea tratatelor
și a actelor instituțiilor comunitare, cât și cu privire la validitatea
acestor acte. În conformitate cu al doilea paragraf al acestui articol,
instanțele naționale pot să adreseze astfel de întrebări Curții, iar
potrivit celui de al treilea paragraf al aceluiași articol, aceste
instanțe sunt obligate să procedeze astfel în cazul în care hotărârile
lor nu sunt supuse vreunei căi de atac în dreptul intern.13      Deși
conferă instanțelor naționale, ale căror hotărâri sunt supuse unei căi
de atac în dreptul intern, posibilitatea de a adresa Curții întrebări
preliminare în interpretare sau în aprecierea validității, articolul 177
nu soluționează problema competenței acestor instanțe de a constata ele
însele lipsa de validitate a actelor instituțiilor comunitare.14      Aceste
instanțe pot să examineze validitatea unui act comunitar și, în cazul
în care consideră nefondate motivele referitoare la lipsa de validitate
invocate de părți în fața lor, pot să respingă aceste motive,
concluzionând că actul este pe deplin valid. Într‑adevăr, acționând în
acest mod, acestea nu pun în discuție existența actului comunitar.15      În
schimb, acestea nu au competența de a declara că actele instituțiilor
comunitare sunt lipsite de validitate. Într‑adevăr, astfel cum s‑a
subliniat în Hotărârea din 13 mai 1981 (International Chemical
Corporation, 66/80, Rec., p. 1191), competențele recunoscute Curții
prin articolul 177 vizează în principal asigurarea aplicării uniforme a
dreptului comunitar de către instanțele naționale. Această cerință de
uniformitate este absolut necesară atunci când este contestată
validitatea unui act comunitar. Divergențele dintre instanțele statelor
membre cu privire la validitatea actelor comunitare ar fi de natură să
compromită însăși unitatea ordinii juridice comunitare și să aducă
atingere cerinței fundamentale a securității juridice.16      Necesara
coerență a sistemului de protecție jurisdicțională instituit prin
tratat impune aceeași concluzie. În această privință, trebuie amintit că
trimiterea preliminară în aprecierea validității constituie, asemănător
acțiunii în anulare, o modalitate de control al legalității actelor
adoptate de instituțiile comunitare. Astfel cum Curtea a subliniat în
Hotărârea din 23 aprilie 1986 (Parti écologiste „Les Verts”/Parlamentul
European, 294/83, Rec., p. 1339), „prin articolele 173 și 184, pe
de o parte, și prin articolul 177, pe de altă parte, tratatul a
instituit un sistem complet de căi de atac și de proceduri menit să
încredințeze Curții de Justiție controlul legalității actelor adoptate
de instituții”.17      Întrucât
prin articolul 173 se atribuie Curții competența exclusivă de a anula
un act adoptat de o instituție comunitară, coerența sistemului impune să
fie rezervată tot Curții competența de a constata lipsa de validitate a
aceluiași act în cazul în care aceasta este invocată în fața unei
instanțe naționale.18      De
altfel, Curtea se află în cea mai bună poziție pentru a se pronunța cu
privire la validitatea actelor comunitare. În temeiul articolului 20 din
Protocolul privind Statutul Curții de Justiție a Comunităților
Europene, instituțiile comunitare ale căror acte sunt atacate au dreptul
să intervină în fața Curții pentru a apăra validitatea acestor acte. De
asemenea, în temeiul articolului 21 al doilea paragraf din același
protocol, Curtea poate solicita instituțiilor comunitare care nu sunt
părți în cauză toate informațiile pe care le consideră necesare pentru
soluționarea procesului.19      Trebuie
adăugat că, în anumite condiții în cazul măsurilor provizorii, pot fi
impuse execepții de la regula potrivit căreia instanțele naționale nu
sunt competente să constate lipsa de validitate a actelor comunitare,
caz care nu este însă evocat de întrebarea adresată de instanța
națională. 20      În
consecință, trebuie să se răspundă la prima întrebare că instanțele
naționale nu au competența de a constata lipsa de validitate a actelor
adoptate de instituțiile comunitare. Cu privire la a doua întrebare21      A
doua și a treia întrebare au fost adresate plecându‑se de la premisa că
operațiunile în cauză ar fi efectiv supuse la plata taxelor vamale. În
cazul în care Curtea ar fi singura care ar avea competența de a se
pronunța cu privire la validitatea deciziei Comisiei, Finanzgericht
solicită să se stabilească prin a doua întrebare dacă decizia respectivă
este validă.22      Trebuie
subliniat că dispozițiile articolului 5 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 1697/79 stabilesc trei condiții precise pentru ca autoritățile
competente să poată să nu procedeze la recuperarea ulterioară. Prin
urmare, acestea trebuie interpretate în sensul că, din moment ce toate
aceste condiții sunt îndeplinite, debitorul are dreptul să nu se
procedeze la recuperare.23      Trebuie
să se analizeze în continuare dacă cele trei condiții enunțate la
articolul 5 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1697/79 sunt
îndeplinite în speță. Într‑adevăr, Curtea poate să verifice existența
faptelor care stau la baza unui act comunitar și consecințele juridice
pe care instituția comunitară le‑a dedus din aceasta, în situația în
care, în cadrul unei trimiteri preliminare în aprecierea validității, se
susține că acestea sunt inexacte.24      Prima
condiție enunțată de dispoziția menționată anterior este ca drepturile
să nu fi fost percepute ca urmare a unei erori comise chiar de
autoritățile competente. În această privință, trebuie respins argumentul
Comisiei potrivit căruia autoritățile vamale nu ar fi comis ele însele o
eroare, ci s‑ar fi limitat, într‑o primă etapă, să admită că datele
incluse în declarația efectuată de Foto‑Frost sunt exacte, astfel cum ar
fi avut dreptul să procedeze în temeiul articolului 10 din Directiva
79/695/CEE a Consiliului, citată anterior. Într‑adevăr, din dispoziția
menționată rezultă că, în cazul în care taxele au fost calculate pe baza
datelor neverificate cuprinse în declarația vamală, se poate proceda
ulterior la o verificare a acestei declarații și la o rectificare a
valorii taxelor calculate. În cazul de față, astfel cum a recunoscut
însăși Comisia în observațiile sale și în răspunsul la o întrebare
adresată de Curte, declarația Foto‑Frost conținea toate datele privind
situația de fapt necesare pentru aplicarea reglementării în cauză, iar
aceste date erau corecte. În aceste condiții, verificarea ulterioară pe
care au efectuat‑o autoritățile vamale germane nu a evidențiat niciun
element nou. În consecință, în realitate, taxele nu au fost percepute la
importul mărfurilor respective ca urmare a unei erori a autorităților
vamale în aplicarea inițială a reglementării în cauză.25      A
doua condiție este ca debitorul să fi acționat cu bună‑credință, adică
acesta să nu fi putut detecta eroarea comisă de autoritățile vamale. În
această privință, trebuie amintit că judecătorii specializați de la
Finanzgericht Hamburg au apreciat, în Ordonanța de suspendare a
executării din 22 septembrie 1983, că este foarte îndoielnic că, în
cazul unor operațiuni precum cele din cauză, sunt datorate taxe vamale.
Finanzgericht a considerat că asemenea operațiuni par să intre în
domeniul comerțului intern german și, în consecință, sunt scutite de
taxe vamale în temeiul protocolului cu privire la acest comerț. Cu toate
acestea, Finanzgericht a subliniat că situația este neclară, atât din
perspectiva jurisprudenței Curții, cât și din perspectiva jurisprudenței
naționale. În aceste condiții, nu se poate considera în mod rezonabil
ca Foto‑Frost, o societate comercială, să fi putut să detecteze o eroare
comisă de autoritățile vamale. De altfel, având în vedere că operațiuni
anterioare analoage fuseseră scutite de taxe, cu atât mai puțin ar fi
trebuit să suspecteze că s‑a comis o eroare.26      A
treia condiție este ca debitorul să fi respectat toate dispozițiile
legislației în vigoare în ceea ce privește declarația vamală. În această
privință, trebuie constatat că însăși Comisia, în răspunsul la o
întrebare adresată de Curte, a admis că, contrar celor afirmate în
Decizia din 6 mai 1983, Foto‑Frost completase corect declarația vamală.
Pe de altă parte, niciun element din dosar nu este de natură să
dovedească contrariul.27      Din
cele menționate anterior rezultă că toate condițiile enunțate la
articolul 5 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1697/79 erau
îndeplinite în speță. În consecință, Foto‑Frost avea dreptul să nu se
procedeze la recuperarea ulterioară a taxelor în cauză.28      În
aceste condiții, decizia adresată la 6 mai 1983 Republicii Federale
Germania prin care Comisia a constatat că trebuia să se procedeze la
recuperarea ulterioară a taxelor de import într‑un caz determinat nu
este validă. Cu privire la a treia întrebare29      Prin
intermediul celei de a treia întrebări formulate, Finanzgericht
solicită să se stabilească dacă, în situația în care ar avea competența
să declare lipsa de validitate a deciziei adoptate de Comisie, aplicarea
articolului 5 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1697/79 depinde
de o decizie discreționară pe care instanța națională poate să o
controleze numai în ceea ce privește abuzul de putere
(„Ermessensfehler”) sau dacă aceasta depinde de o măsură echitabilă care
poate fi verificată sub toate aspectele.30      Având
în vedere răspunsurile la prima și la a doua întrebare, a treia
întrebare a rămas fără obiect. Cu privire la a patra întrebare31      A
patra întrebare a fost adresată în perspectiva în care nu ar rezulta
din răspunsurile la primele întrebări că Foto‑Frost are dreptul să nu se
procedeze la recuperarea ulterioară. Finanzgericht solicită să se
stabilească dacă, într‑o astfel de situație, operațiunile în cauză intră
în sfera comerțului intern german în sensul protocolului cu privire la
acest comerț, ceea ce ar implica, în opinia sa, că acestea sunt scutite
de taxele vamale.32      Având în vedere răspunsul la a doua întrebare, a patra întrebare a rămas fără obiect. Cu privire la cheltuielile de judecată33      Cheltuielile
de judecată efectuate de guvernul Republicii Federale Germania și de
Comisia Comunităților Europene, care au prezentat observații Curții, nu
pot face obiectul unei rambursări. Întrucât, în privința părților din
acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la
instanța națională, este de competența acesteia să se pronunțe cu
privire la cheltuielile de judecată.Pentru aceste motive_CURTEA_pronunțându‑se
cu privire la întrebările care i‑au fost adresate de Finanzgericht
Hamburg, prin Ordonanța din 29 august 1985, hotărăște:1)      Instanțele naționale nu au competența de a constata lipsa de validitate a actelor adoptate de instituțiile comunitare.2)      Decizia
adresată la 6 mai 1983 Republicii Federale Germania prin care Comisia a
constatat că trebuia să se procedeze la recuperarea ulterioară a
taxelor de import într‑un caz determinat nu este validă.Mackenzie Stuart Bosco       Moitinho de AlmeidaRodríguez IglesiasKoopmans      EverlingBahlmann Galmot Joliet O’Higgins       Schockweiler       Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 22 octombrie 1987.Grefier       Pentru președintele A. J. Mackenzie StuartP. Heim       G. Bosco** Limba de procedură: germana.