61994CC0043_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1 Europaparlamentet har överklagat den dom som förstainstansrätten meddelat den 30 november 1993(1), i vilken sammanläggning av dagtraktamenten tillåts enligt tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna (nedan kallade "tjänsteföreskrifterna").
2 Motparten i detta överklagande, Vienne, är för närvarande tjänsteman vid parlamentet. Hans anställningsförhållanden vid denna institution har haft tre på varandra följande faser: först anställdes han som extra anställd (den 1 november 1990), därefter anställdes han som tillfälligt anställd (den 1 januari 1991) innan han slutligen fick en provanställning (den 16 december 1991) som i oktober 1992 övergick till en fast anställning. När han först anställdes bodde han med sin familj i Bryssel-Anderlecht, men efter sin första anställning skaffade han sig en bostad i Messancy, nära den belgisk-luxemburgiska gränsen, för att uppfylla kraven i tjänsteföreskrifterna, medan han ända till dess att han blev fast anställd behöll familjebostaden.
3 Tvisten mellan honom och parlamentet rör betalningen av sådant dagtraktamente som föreskrivs i artikel 10 i bilaga 7 till tjänsteföreskrifterna (nedan kallad "artikel 10"), till slutet av hans prövoperiod jämte ytterligare en månad (15 oktober 1992). Denna artikel har följande lydelse:
"Den tjänsteman som visar att han varit tvungen att byta bostadsort för att uppfylla villkoren i artikel 20 i tjänsteföreskrifterna(2) har, under den tidsperiod som anges i punkt 2, rätt till dagtraktamente, vars storlek bestäms på följande sätt ..."
Den period för vilken dagtraktamente kan beviljas bestäms i stycke 2 i denna artikel till 120 eller 180 dagar för tjänstemän, eller för prövoperiodens längd jämte ytterligare en månad för provanställda tjänstemän.
Den period för vilken dagtraktamente kan beviljas tillfälligt anställda (artikel 25 i anställningsvillkoren för övriga anställda, nedan kallade "Anställningsvillkoren") och extra anställda (artikel 69 i Anställningsvillkoren) begränsas i båda fallen till en maximitid av ett år och det hänvisas i övrigt till artikel 10.
4 I enlighet med bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna(3) betalade parlamentet förvisso Vienne dessa dagtraktamenten från och med den 1 november 1990, men upphörde med all utbetalning från och med den 21 april 1992, det vill säga nästan sex månader innan Viennes prövoperiod löpte ut. Parlamentet har nämligen ansett att de olika perioder som utbetalning sker skall sammanläggas och att utbetalningen av traktamenten inte kan överskrida den maximitid av 12 månader som föreskrivs i artikel 10.
5 Efter det att parlamentet vägrat att betala honom dessa traktamenten till slutet av hans prövoperiod, jämte ytterligare en månad (det vill säga för perioden från den 22 april 1992 till den 15 oktober 1992), väckte Vienne talan inför förstainstansrätten för att få parlamentets beslut om avslag av den 2 februari 1993 ogiltigförklarat. Han grundade sig särskilt på att en överträdelse av artikel 10 hade skett.
6 Förstainstansrätten biföll genom sin ovannämnda dom av den 30 november 1993 hans ansökan.
Förstainstansrätten har inledningsvis konstaterat "att ingen bestämmelse i tjänsteföreskrifterna eller Anställningsvillkoren uttryckligen föreskriver någon begränsning för det aktuella fallet. Det finns ingenting i lydelsen av artikel 10 i bilaga 7 till tjänsteföreskrifterna som förhindrar en sådan sammanläggning av dagtraktamenten som sökanden begär"(4).
Förstainstansrätten ansåg tvärtom att en sådan begränsning av maximitiden för beviljande av dagtraktamente som parlamentet ville se tillämpad på prövotiden skulle innebära att man inte tog hänsyn till hur osäker en provanställd tjänstemans anställning är(5).
Förstainstansrätten har nämligen ansett att, i en sådan situation där anställningsförhållandet förblir osäkert, "har beviljandet av dagtraktamenten ett särskilt ändamål: det förefaller rimligt att förmå den berörde att avstå från en flyttning, vilken, om tjänstemannen inte blir fast anställd, visar sig vara för tidig och som i enlighet med artikel 9.1 och 9.2 i bilaga 7 till tjänsteföreskrifterna, i fall att den berörde måste sluta sin anställning, medför en dubbel ersättning för flyttkostnader. Med hänsyn till denna situation bör den berörde därför, i gengäld och med tillämpning av artikel 10 i bilaga 7 till tjänsteföreskrifterna, erhålla dagtraktamente till slutet av denna osäkra period, jämte ytterligare en månad, och detta oberoende av den omständigheten att han redan erhållit sådana traktamenten under föregående perioder som även de har varit osäkra(6)".
Förstainstansrätten har - med erinran om att ändamålet med att bevilja dagtraktamente, såsom det framgår av tidigare domar(7), "nämligen att ersätta kostnader och olägenheter som har orsakats av att det blivit nödvändigt att flytta och tillfälligt installera sig på tjänstgöringsorten och samtidigt tillfälligt behålla den tidigare bostaden", väl är uppfyllt i det aktuella fallet (innehav av två bostäder: familjebostaden i Belgien och den andra nära tjänstgöringsorten)(8) - därav dragit slutsatsen att Vienne enligt tjänsteföreskrifterna har rätt till utbetalning av dagtraktamente till slutet av hans prövoperiod, jämte ytterligare en månad(9).
7 I domen av den 30 november 1993 ogiltigförklaras därför parlamentets beslut av den 2 februari 1993 och förpliktas parlamentet att betala sökanden de dagtraktamenten som inte betalats ut och ersätta samtliga rättegångskostnader.
8 Det är denna dom som parlamentet begär att domstolen skall upphäva.
9 Till stöd för sitt överklagande har parlamentet i huvudsak åberopat två grunder som rör överträdelse av gemenskapsrätten:
- Domen innehåller en felaktig rättstillämpning vad gäller tolkningen av artikel 71 i tjänsteföreskrifterna (i punkt 32 i domen).
- Domen innehåller flera fall av felaktig rättstillämpning vad gäller tillämpningen av artikel 10 (i punkterna 27, 31 och 34 i domen).
10 Vienne har inledningsvis anmärkt(10) att det är tveksamt om överklagandet kan upptas till prövning i den mån som parlamentet försöker få domstolen att pröva omständigheter som förstainstansrätten redan har tagit ställning till. Jag kommer i förekommande fall att uttala mig om detta vid granskningen av var och en de grunder som åberopats och som jag successivt kommer att bedöma.
I - Har förstainstansrätten tolkat artikel 71 i tjänsteföreskrifterna felaktigt?
11 I artikel 71 i tjänsteföreskrifterna(11) föreskrivs:
"Tjänstemannen har, under de i bilaga 7 fastställda villkoren, rätt att få ersättning för de kostnader som han har haft i samband med sitt tjänstetillträde ..."
12 Parlamentet anser att förstainstansrätten i punkt 32 i domen har gjort en felaktig tolkning av begreppet "tjänstetillträde" i artikel 71 i tjänsteföreskrifterna "så att det endast avser tjänstetillträde till följd av formell utnämning till en tjänst som fast anställd tjänsteman". Enligt parlamentet skall detta begrepp tvärtom tolkas så att det avser varje tjänstetillträde vid en av gemenskapens institutioner, till vilken anställningsform som helst, däri inbegripet tillfällig anställning eller extra anställning, så att "tjänstetillträde" endast kan ske en enda gång(12).
13 På grund av lydelsen av artikel 71 i tjänsteföreskrifterna och det sammanhang som den bestämmelsen ingår i går det inte att ansluta sig till parlamentets påstående.
14 Det måste erinras om att denna bestämmelse ingår i tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna. Tjänsteföreskrifterna är således, som förstainstansrätten har påpekat, tillämpliga endast på tjänstemän. Denna princip har flera undantag, eftersom det i vissa bestämmelser i Anställningsvillkoren ofta hänvisas till tjänsteföreskrifterna. När en sådan hänvisning görs skall bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna och Anställningsvillkoren läsas parallellt så att andra anställda i gemenskapen behandlas som tjänstemän. Detta gäller emellertid inte artikel 71. Däremot innehåller varje bestämmelse angående tjänstemän, tillfälligt anställda respektive extra anställda ett kapitel angående "Lön och ersättning för kostnader"(13). Det är i ett sådant kapitel som artikel 71 i tjänsteföreskrifterna ingår. Även om det inte görs en direkt hänvisning till denna artikel hittar man i Anställningsvillkoren bestämmelser som i hög grad liknar den. I artikel 22 föreskrivs det: "en tillfälligt anställd har, under de villkor som fastställts i artikel 5-15 i bilaga 7 till tjänsteföreskrifterna, rätt till ersättning för kostnader som han har förorsakats i samband med sitt tjänstetillträde". Sammanställningen av var och en av dessa bestämmelser visar enligt min uppfattning att ersättning för kostnader skall beviljas för varje tjänstetillträde, oavsett om det är i egenskap av anställd eller i egenskap av tjänsteman. Eftersom förstainstansrätten har erinrat om att "den tjänst som en fast anställd tjänsteman utövar rättsligt skiljer sig från den som en tillfälligt anställd eller extra anställd utövar, genom att de berörda har olika anställningsformer (se domen Sperber mot domstolen, 37/87, Rec. s. 1943, punkt 8)"(14), gör förstainstansrätten inte en felaktig tolkning av artikel 71 i tjänsteföreskrifterna när den därefter preciserar att "begreppet 'tjänstetillträde' (enligt den artikelns mening) därför kan tolkas så att det endast avser tjänstetillträde till följd av formell utnämning till en tjänst som fast anställd tjänsteman."
15 Därefter skall det argument som parlamentet tror sig kunna åberopa till stöd för denna grund från domen av den 15 juli 1960, Campolongo mot Höga myndigheten(15) förkastas.
16 I denna dom har domstolen grundat sig på principen om "Europeiska gemenskapernas och de därtill knutna institutionernas enhet" för att vägra "sammanläggning av flyttningsbidrag vid avslutad tjänst med bosättningsbidrag för tjänstetillträde vid en annan tjänst"(16). Parlamentet drar därav slutsatsen att "man kan inte betala samma traktamente två gånger till samma person av samma anledning"(17). Jag ser inte på vilket sätt som förstainstansrättens tolkning av artikel 71 i tjänsteföreskrifterna skulle vara oförenlig med denna rättspraxis. Som förstainstansrätten anmärker i punkt 37 "rör denna dom från domstolen ett helt annat fall än det aktuella målet". Domstolen har nu att behandla situationen för en tjänsteman som haft ett flertal på varandra följande anställningsformer vid samma institution medan de tidigare målet rörde en tjänsteman som endast bytte från en tjänst vid en institution (Höga myndigheten) för en europeisk gemenskap (EKSG) till en tjänst vid en annan institution (Europeiska investeringsbanken) för en annan europeisk gemenskap (EEG). Vidare rörde det sig inte om sammanläggning av dagtraktamenten utan om sammanläggning av en ersättning vid tjänstens slut med en vid tjänstetillträde. Slutligen noterar jag att rättsordningarna är olika i de båda målen, eftersom det vid den tiden då den ovannämnda Campolongo-domen meddelades inte fanns "tjänsteföreskrifter som gällde för tjänstemän vid samtliga Europeiska gemenskapernas institutioner"(18).
17 Jag drar således den slutsatsen att principen om gemenskapernas enhet inte kan tillämpas i det aktuella fallet.
18 Denna första grund har således inget stöd.
II - Har förstainstansrätten gjort en felaktig tolkning av artikel 10 i bilaga 7 till tjänsteföreskrifterna?
19 Parlamentet anser för det första att förstainstansrätten felbedömde en faktisk omständighet vilket medförde att artikel 10 överträddes(19), när förstainstansrätten i punkt 27 i domen formulerade sig på följande sätt: "föremålet för den aktuella tvisten är begränsat till frågan om sökanden - i egenskap av provanställd tjänsteman som ännu varken flyttat eller begärt bosättningsbidrag ... har rätt ..."(20). Enligt parlamentet är detta påstående felaktigt eftersom "Vienne, när han var tillfälligt anställd, hade begärt och erhållit ett bosättningsbidrag från parlamentet"(21).
20 Liksom motparten har understrukit(22), menar jag att frågan om han har erhållit ett bosättningsbidrag är en sakomständighet som domstolen inte skall ta ställning till. Det skall erinras om att den behörighet som domstolen har i överklaganden enligt artikel 51 i EG-stadgan är begränsad till rättsfrågor(23).
21 Det skall anmärkas att denna grund har sitt ursprung i en ytlig läsning av den överklagade domen. Parlamentet hävdar i sitt överklagande att "Vienne när han var tillfälligt anställd, hade begärt och erhållit ett bosättningsbidrag från parlamentet"(24) medan förstainstansrätten å sin sida endast har noterat att "sökanden i egenskap av provanställd tjänsteman som ännu varken flyttat eller erhållit bosättningsbidrag har rätt ..."(25). Förstainstansrätten var noggrann med att inledningsvis precisera att "föremålet för den aktuella tvisten är begränsat till frågan om sökanden - i egenskap av provanställd tjänsteman - för den sista delen av sin prövoperiod, jämte en månad, har rätt att erhålla det dagtraktamente ..."(26). Eftersom den anställningsperiod som parlamentet hänvisat till i sitt överklagande inte har varit föremål för den överklagade domen, kan förstainstansrätten inte klandras för någon felaktig bedömning av sakomständigheterna som medfört att artikel 10 har överträtts.
22 Den första delen av denna grund saknar således stöd.
23 I andra hand anser parlamentet att förstainstansrätten gjort fel när den i punkt 31 i domen har förkastat parlamentets argument att Vienne inte kunde beviljas dagtraktamente, eftersom han inte uppfyllt det villkor som föreskrivs i artikel 10 att vara tvungen att byta bostad. Som svar på denna invändning ansåg förstainstansrätten att "detta argument innebär att parlamentet bortser från att institutionerna i bestämmelsen åläggs en oavbruten och varaktig skyldighet att betala sina tjänstemän dagtraktamente"(27). I sitt överklagande anser parlamentet att förstainstansrätten därigenom kommit till slutsatsen att "man inte behöver beakta det tvingande villkor som fastställts i artikel 10 och att det följaktligen är tillåtet att bortse från att den berörde inte har behövt byta bostad ..."(28), och den menar därför att "denna slutsats ... står i uppenbar strid med lydelsen av och andan i artikel 10 i tjänsteföreskrifterna"(29).
24 Det verkar som om denna grund härrör från en generalisering av den slutsats som förstainstansrätten har kommit till. Det som förstainstansrätten ifrågasätter i denna formulering är, i motsats till vad parlamentet vill få oss att tro, inte den omständigheten att tjänstemannen för att kunna beviljas de dagtraktamenten som föreskrivs i artikel 10 är tvungen att byta bostadsort. Det som förstainstansrätten ifrågasätter, som svar på ett argument som parlamentet har framfört, är att tjänstemannen i detta fall inte har behövt byta bostadsort. Förstainstansrättens bedömning på denna punkt kan inte ifrågasättas.
25 Mottagandet av dagtraktamente är förvisso avhängigt villkoret att tjänstemannen visar att han varit tvungen att byta bostadsort för att uppfylla kraven i artikel 20 i tjänsteföreskrifterna: att bo på sin tjänstgöringsort. Det är därför lämpligt att behandla vad som avses med begreppet bostad. Det handlar inte nödvändigtvis om den bostad där den berörde bodde alldeles innan sin utnämning. Domstolen har konstant tolkat begreppet bostad som det ställe där den berörde, med vilja att ge den en fast karaktär, har ett permanent eller fast centrum för sina intressen(30). Det är således med rätta som förstainstansrätten har ansett att Viennes bostad i Messancy inte utgjorde en "bostad" i den mening som uttrycks i artikel 10, eftersom han endast innehade den för att uppfylla sina skyldigheter enligt tjänsteföreskrifterna på grund av ett osäkert anställningsförhållande, vilket förstainstansrätten understrukit längre fram(31). Det är däremot Viennes bostad i Bryssel, i vilken hans familj fortsatt att bo, som skall anses som "bostaden" i den mening som uttrycks i tjänsteföreskrifterna. Det är ostridigt att motparten i överklagandet, trots att han successivt har erhållit nya anställningar vid samma institution, vid varje tillfälle har varit tvungen att "byta bostadsort". Eftersom det sistnämnda villkoret var uppfyllt, kan han inte vägras beviljande av de traktamenten som föreskrivs i artikel 10.
26 Det är mot bakgrund av dessa överväganden som punkt 31 i den överklagade domen skall läsas. I denna punkt har förstainstansrätten på intet sätt underlåtit att beakta den skyldighet att byta bostadsort som föreskrivs i artikel 10. Den andra delen i denna grund har därför inget stöd.
27 För det tredje har parlamentet hävdat att förstainstansrätten gjort ett fel i punkt 34 i domen när den har ansett att beviljandet av dagtraktamente till provanställda tjänstemän hade ett särskilt ändamål bestående i att "förmå den berörde att avstå från en flyttning, vilken, om tjänstemannen inte blir fast anställd, visar sig vara för tidig och som i enlighet med artikel 9.1 och 9.2 i bilaga 7 till tjänsteföreskrifterna, i fall att den berörde måste sluta sin anställning, medför en dubbel ersättning för flyttkostnader". Enligt parlamentet är nämligen en dubbel ersättning i sådant fall omöjlig eftersom, endast en fast anställd tjänsteman har rätt till en sådan ersättning enligt artikel 9.3 i bilaga 7 till tjänsteföreskrifterna(32).
28 Jag erinrar om denna bestämmelses lydelse. De två första styckena i den ovannämnda artikel 9 föreskriver ersättning för tjänstemannens kostnader för flyttning från hemorten till tjänstgöringsorten och, när tjänsten upphör, ersättning för samma kostnader för flyttning från tjänstgöringsorten till hemorten. Det tredje stycket i denna artikel föreskriver de tidsfrister inom vilka dessa flyttningar skall ske. "Om en fast anställd tjänsteman flyttar (från hemorten till tjänstgöringsorten) måste det ske inom ett år från prövoperiodens utgång"(33).
29 Den sistnämnda bestämmelsen kan tolkas på olika sätt.
30 Den första tolkningen är att gemenskapens lagstiftare har nöjt sig med att föreskriva en maximifrist (ett år efter prövoperiodens slut) utöver vilken ersättning inte längre kan ske. Denna bestämmelse skall alltså förstås som att den föreskriver att flyttningen skall ske senast denna dag för att ersättning skall kunna ske. Vid en sådan tolkning kan även en provanställd erhålla en sådan ersättning om han har hållit sig inom tidsfristen. Det är tydligen denna tolkning som förstainstansrätten gjort av artikel 9 i bilaga 7 till tjänsteföreskrifterna i punkt 34 i domen.
31 Det förefaller mig dock som att, som parlamentet hävdar, denna bestämmelse skall förstås helt annorlunda, vilket motparten i överklagandet för övrigt inte ifrågasätter(34). Även om det är så att gemenskapens lagstiftare, i enlighet med den första tolkningen som har utvecklats här ovan, har fastställt en tidsfrist efter vilken ersättning inte längre kan ske, är det inte det enda villkoret som måste vara uppfyllt. I artikel 9.3 föreskrivs också den tidpunkt efter vilken flyttningen "måste" ske för att kunna bli ersatt: det handlar om "prövoperiodens slut". Eftersom tidsfristen således börjar löpa vid prövoperiodens slut måste man därav dra slutsatsen att provanställda tjänstemän, vilka sannolikt inte har slutfört sin prövoperiod, inte kan erhålla ersättning för flyttkostnader. Denna tolkning stöds för övrigt av uttrycket "fast anställd tjänsteman" i artikel 9.3. Det är också denna tolkning som rättstjänsten vid Europeiska gemenskapernas kommission förordar(35).
32 I enlighet med den sistnämnda tolkningen, som enligt mig är den enda rimliga, måste det följaktligen medges att förstainstansrätten gjort en felaktig bedömning av det särskilda ändamålet med att bevilja dagtraktamenten i det aktuella fallet.
33 Jag ser dock i den ovannämnda artikel 9.3 en bekräftelse av hur osäkert den provanställde tjänstemannens anställningsförhållande är, vilket förstainstansrätten för övrigt har understrukit(36), och vilket ensamt utgör skäl för att bevilja dagtraktamente. Genom att föreskriva att flyttningen måste ske inom det år som följer på "prövoperiodens slut" har gemenskapens lagstiftare understrukit att det är först efter denna tidpunkt som tjänstemännens anställning är säker och att hans osäkra anställningsförhållande hos institutionen upphör. Det skall för övrigt anmärkas att varken extra anställda eller tillfälligt anställda som är anställda för en tid kortare än 12 månader(37) har rätt till ersättning för flyttkostnader, vilket ytterligare understryker att lagstiftaren har beaktat deras osäkra anställningsförhållanden.
34 Det är således med rätta som förstainstansrättens uppfattning att Viennes anställningsförhållande vid var och en av hans på varandra följande anställningar hela tiden varit osäkert, "väl överensstämmer med ändamålet med att bevilja dagtraktamenten, nämligen att ersätta kostnader och olägenheter som har förorsakats av att det varit nödvändigt att flytta och provisoriskt installera sig vid tjänstgöringsorten samtidigt som man provisoriskt bibehåller den tidigare bostaden (se domen Mouzourakis mot parlamentet, 280/85, Rec. s. 589, punkt 9, och förstainstansrättens dom av den 10 juli 1992, Benzler mot kommissionen, T-63/91, Rec. s. II-2095, punkt 20)"(38).
35 Denna enda bedömning att omständigheterna i målet stämmer väl överens med ändamålet med artikel 10, såsom detta har bestämts i en fast rättspraxis(39), räcker således för att finna att förstainstansrätten inte har gjort en felaktig tolkning av artikel 10 i bilaga 7 till tjänsteföreskrifterna; ett påstående som grundas på det påstådda "särskilda ändamålet" som denna bestämmelse skulle ha i detta fall, vilket har hämtats från punkt 34 i domen, och som jag anser är onödig.
36 Jag drar alltså den slutsatsen att den sista delen av denna grund, även om den delvis har stöd, inte ger anledning till att upphäva den överklagade domen.
37 På grundval av de överväganden som har gjorts ovan föreslår jag därför domstolen att ogilla parlamentets överklagande och att förplikta parlamentet att ersätta rättegångskostnaderna, med tillämpning av artikel 122 första och andra stycket och artikel 69.2 första stycket i rättegångsreglerna.
(1) - Domen Vienne mot parlamentet (T-15/93, Rec. s. II-1327).
(2) - Artikel 20 i tjänsteföreskrifterna har följande lydelse: "Tjänstemannen är tvungen att bo vid sin tjänstgöringsort eller på ett avstånd från denna som gör att han inte störs i sin tjänsteutövning".
(3) - Artiklarna 25 och 69 i Anställningsvillkoren.
(4) - Punkt 30 i den överklagade domen.
(5) - Punkt 33 i den överklagade domen.
(6) - Punkt 34 i den överklagade domen.
(7) - Domar av den 5 februari 1987, Mouzourakis mot parlamentet (280/85, Rec. s. 589, punkt 9), och av den 10 juli 1992, Benzler mot kommissionen (T-63/91, Rec. s. II-2095, punkt 20).
(8) - Punkt 35 i den överklagade domen.
(9) - Punkt 36 i den överklagade domen.
(10) - Punkt 1-3 i svaromålet.
(11) - Artikel 71 ingår i del 2 ("Ersättning för kostnader") i kapitel 1 ("Lön och ersättning för kostnader") i avsnitt 5 ("Tjänstemännens ekonomiska ersättningar och socialförmåner") i tjänsteföreskrifterna.
(12) - Punkt 43-46 i överklagandet.
(13) - Det rör sig om kapitel 1 i avsnitt 5 i tjänsteföreskrifterna, kapitel 5 i avsnitt 2 i Anställningsvillkoren och kapitel 5 i avsnitt 3 i Anställningsvillkoren.
(14) - Punkt 32 i den överklagade domen.
(15) - 27/59 och 39/59, Rec. s. 795.
(16) - Ibid., s. 824.
(17) - Punkt 47 i överklagandet.
(18) - Sid. 802 i domen.
(19) - Punkt 40-42 i överklagandet.
(20) - Min kursivering.
(21) - Punkt 33 i överklagandet, min kursivering.
(22) - Punkt 60 och följande punkter i svaromålet.
(23) - Se domstolen fasta rättspraxis och, exempelvis, domarna av den 8 april 1992, F. mot kommissionen (C-346/90 P, Rec. s. I-2691, punkterna 7 och 10), och av den 1 juni 1994, kommissionen mot Brazzelli Lualdi m.fl. (C-136/92 P, Rec. s. I-1981, punkt 66).
(24) - Punkt 33 i överklagandet, min kursivering.
(25) - Punkt 27 i den överklagade domen, min kursivering.
(26) - Ibidem.
(27) - Punkt 31 i den överklagade domen.
(28) - Punkt 50 i överklagandet.
(29) - Punkt 51 i överklagandet.
(30) - Se exempelvis förstainstansrättens dom, Benzler, nämnd i fotnot 7, punkt 25 och domstolens dom av den 15 september 1994, Magdalena Fernández mot kommissionen (C-452/93 P, Rec. s. I-4295, punkt 22).
(31) - Punkt 33 och 34 i den överklagade domen.
(32) - Punkt 52 och följande punkter i överklagandet.
(33) - Artikel 9. 3 i bilaga 7 till tjänsteföreskrifterna, min kursivering.
(34) - Punkterna 72 och 73 i svaromålet.
(35) - Se handlingen från parterna: bilaga till svaromålet och bilaga 4 till överklagandet, fotnot 1, sida 3.
(36) - Punkt 33 i den överklagade domen.
(37) - Artikel 23 i Anställningsvillkoren.
(38) - Punkt 35 i den överklagade domen.
(39) - Se även, förutom de domar som förstainstansrätten har citerat, domen av den 30 januari 1974, Louwage mot kommissionen (148/73, Rec. s. 81, övervägande 25).