62002CJ0264_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål C-264/02,
angående en begäran enligt artikel 234 EG, från Tribunal d'instance de Vienne (Frankrike), att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande i det vid den nationella domstolen anhängiga målet mellan
Cofinoga Mérignac SA
och
Sylvain Sachithanathan,
angående tolkningen av rådets direktiv 87/102/EEG av den 22 december 1986 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om konsumentkrediter (EGT L 42, 1987, s. 48; svensk specialutgåva, område 15, volym 7, s. 202), i ändrad lydelse enligt rådets direktiv 90/88/EEG av den 22 februari 1990 (EGT L 61, s. 14; svensk specialutgåva, område 15, volym 9, s. 174),
meddelar
DOMSTOLEN (femte avdelningen)
sammansatt av P. Jann (referent), tillförordnad avdelningsordförande på femte avdelningen, samt domarna C.W.A. Timmermans och S. von Bahr,
generaladvokat: A. Tizzano,
justitiesekreterare: avdelningsdirektören M. Múgica Arzamendi,
med beaktande av de skriftliga yttranden som har inkommit från:
– Cofinoga Mérignac SA, genom J.-J. Gatineau, avocat,
– Frankrikes regering, genom G. de Bergues och R. Loosli Surrans, båda i egenskap av ombud,
– Belgiens regering, genom A. Snoecx, i egenskap av ombud,
– Förenade kungarikets regering, genom P. Ormond och J. Turner, båda i egenskap av ombud,
– Europeiska gemenskapernas kommission, genom M.-J. Jonczy och M. França, båda i egenskap av ombud,
med hänsyn till förhandlingsrapporten,
efter att muntliga yttranden har avgivits vid förhandlingen den 3 juli 2003 av: Cofinoga Mérignac SA, företrätt av J.-J. Gatineau, Frankrikes regering, företrädd av C. Lemaire, i egenskap av ombud, och kommissionen, företrädd av M.-J. Jonczy,
och efter att den 25 september 2003 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande
följande
Dom
Domskäl
1. Tribunal d’instance de Vienne har, genom beslut av den 5 juli 2002 som inkom till domstolen den 18 juli samma år, med stöd av artikel 234 EG ställt fyra frågor om tolkningen av rådets direktiv 87/102/EEG av den 22 december 1986 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om konsumentkrediter (EGT L 42, 1987, s. 48; svensk specialutgåva, område 15, volym 7, s. 202), i ändrad lydelse enligt rådets direktiv 90/88/EEG av den 22 februari 1990 (EGT L 61, s. 14; svensk specialutgåva, område 15, volym 9, s. 174) (nedan kallat direktivet).
2. Frågorna har uppkommit i en tvist mellan å ena sidan Cofinoga Mérignac SA (nedan kallat Cofinoga), ett bolag bildat enligt fransk rätt, och å andra sidan Sylvain Sachithanathan, angående betalningen av belopp som förfallit till betalning i enlighet med ett avtal som den sistnämnde hade ingått med bolaget.
Tillämpliga bestämmelser
De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
3. Enligt artikel 1.2 c i direktivet är detta tillämpligt på kreditavtal, vilket skall förstås som avtal genom vilka ”en kreditgivare lämnar eller lovar lämna en konsument en kredit i form av betalningsanstånd, ett penninglån eller någon annan liknande ekonomisk uppgörelse”.
4. Artikel 2.1 i direktivet har följande lydelse:
”Detta direktiv skall inte gälla för
…
e) kredit i form av uttag på löpande kredit som beviljats av en kreditinrättning eller ett finansinstitut och som inte är en kontokortskredit;
dock skall bestämmelserna i artikel 6 gälla för dessa krediter,
…”
5. I artikel 3 i direktivet stadgas att alla annonser i vilka en annonsör erbjuder kredit och där en viss kreditkostnad finns angiven, också skall innehålla uppgift om den effektiva räntan.
6. Artikel 4.1 och 4.2 i direktivet har följande lydelse:
”1. Kreditavtal skall ingås skriftligt. Konsumenten skall få en kopia av det skriftliga avtalet.
2. Det skriftliga avtalet skall innehålla:
a) Uppgift om den effektiva räntan.
b) Uppgift om de villkor enligt vilka den effektiva räntan får ändras.
I de fall det inte är möjligt att ange den effektiva räntan skall konsumenten få lämplig information om denna i det skriftliga avtalet. Denna information skall minst omfatta den information som föreskrivs i artikel 6.1, andra strecksatsen.”
7. I artikel 1a.1 a i direktivet föreskrivs att sättet att beräkna den effektiva räntan fastställs i enlighet med den matematiska formel som finns angiven i en bilaga till direktivet. I artikel 1a.4 a i direktivet anges att den effektiva räntan skall beräknas ”vid tidpunkten när kreditavtalet ingås”.
8. I artikel 6.1 och 6.2 i direktivet anges följande:
”1. Trots undantaget i artikel 2.1 e, skall en konsument som ingått ett avtal med ett kreditinstitut eller finansinstitut om kredit i form av uttag på löpande kredit som inte är [en] kontokortskredit, vid tiden för avtalets ingående eller dessförinnan informeras
– om en eventuell kreditgräns,
– om den årliga räntan och de avgifter som utgår från den tidpunkt avtalet ingås och förutsättningarna för en ändring av dessa,
– om förutsättningar för en uppsägning av avtalet.
Denna information skall bekräftas skriftligt.
2. Konsumenten skall dessutom under avtalsperioden underrättas om alla ändringar i den årliga räntan eller tillämpliga avgifter vid den tidpunkt då ändringen inträffar. …
…”
Den nationella lagstiftningen
9. De huvudsakliga bestämmelserna om konsumentkredit återfinns i artiklarna L. 311-1–L. 311-37 i code de la consommation (den franska konsumentlagen). Följande bestämmelser är relevanta i målet vid den nationella domstolen:
Artikel L. 311-8:
”Avtal om kredit skall … slutas enligt villkoren i ett preliminärt anbud, som skall överlämnas i två kopior till låntagaren …”
Artikel L. 311-9:
”Vid beviljande av kredit, med eller utan kreditkort, vilken ger låntagaren möjlighet att i omgångar, vid valfria tidpunkter, förfoga över det beviljade kreditbeloppet är det preliminära anbudet endast obligatoriskt för det första avtalet.
I anbudet skall anges att avtalstiden är begränsad till ett år, med möjlighet till förlängning, och att långivaren tre månader innan avtalet löper ut skall ange villkoren för förnyelse av avtalet. …”
Artikel L. 311-10
”I det preliminära anbudet skall
…
2) kreditbeloppet anges … samt, såvida det finns anledning till detta, den effektiva räntan och samtliga fasta avgifter som tas ut utöver räntan …
…”
Artikel L. 311-37:
”Tribunal d’instance skall pröva tvister rörande tillämpningen av bestämmelserna i detta kapitel. Sådan talan skall väckas inom två år från den händelse som har givit upphov till tvisten, vid äventyr av preskription ...”
10. Enligt de upplysningar som den hänskjutande domstolen har lämnat anses förnyelse av ett kreditavtal i fransk rätt inte utgöra förlängning av det ursprungliga avtalets giltighetstid, utan slutande av ett nytt avtal.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
11. Genom avtal av den 1 juli 1993 beviljade Cofinoga Sylvain Sachithanathan ett lån, i form av beviljande av kredit under ett års tid, med möjlighet till förlängning. Krediten kunde utnyttjas i omgångar och med den följde ett kreditkort. Lånet skulle återbetalas genom månatliga avbetalningar enligt en fastställd rörlig effektiv ränta.
12. Eftersom avbetalningarna på lånet inte hade erlagts stämde Cofinoga den 19 november 2001 Sylvain Sachithanathan inför Tribunal d’instance de Vienne och yrkade att han skulle förpliktas att betala vad han var skyldig jämte ränta och straffavgifter. Sylvain Sachithanathan avhördes inte.
13. Tribunal d’instance de Vienne anmodade Cofinoga att styrka att avtalet regelbundet hade förnyats, från det att den första ettårsperioden hade löpt ut, i enlighet med vad som föreskrivs i artikel L. 311-9 i code de la consommation.
14. Efter att ha erhållit yttrande från Cofinoga beslutade Tribunal d’instance de Vienne att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1) Skall … direktiven [87/102] och [90/88] tolkas så, att de innebär en skyldighet för den nationella domstolen att ge företräde åt den tolkning av nationell rätt som medför att ett konsumentkreditinstitut är skyldigt att skriftligen informera låntagaren/konsumenten om den gällande effektiva räntan före varje förnyelse av ett förnybart avtal om kredit som kan nyttjas i omgångar när räntan i avtalet har stipulerats vara rörlig?
2) Skall nämnda direktiv tolkas så, att de innebär en skyldighet för den nationella domstolen att ge företräde åt den tolkning av nationell rätt som medför att ett konsumentkreditinstitut är skyldigt att informera konsumenten om klausulen om att den nämnda effektiva räntan är rörlig före varje förnyelse av ett sådant avtal?
3) Skall nämnda direktiv tolkas så, att de innebär en skyldighet för den nationella domstolen att ge företräde åt den tolkning av nationell rätt som medför att domstolen får beakta en rättsstridighet rörande upprättandet eller förnyelsen av ett konsumentkreditavtal, såsom att den effektiva räntan inte har angetts, vilken har gjorts gällande av konsumenten eller tagits upp ex officio av domstolen, utan begränsning i tiden, i en tvist om betalning där talan har väckts av kreditinstitutet?
4) Om svaren på ovanstående frågor är nekande, skall nämnda direktiv tolkas så, att de innebär en skyldighet för den nationella domstolen att ge företräde åt den tolkning av nationell rätt som medför att den nationella domstolen får lämna en bestämmelse i nationell rätt utan avseende, vilken hindrar konsumenten eller den nationella domstolen från att göra gällande en rättsstridighet avseende upprättandet eller förnyelsen av ett konsumentkreditavtal, efter utgången av en talefrist som avviker från den normala fristen, med hänvisning till att bestämmelsen utgör en anmärkningsvärd begränsning av konsumentens rätt att föra talan i domstol och minskar effektiviteten hos konsumentskyddet?”
Tolkningsfrågorna
Den första och den andra frågan
15. Den hänskjutande domstolen har ställt dessa två frågor för att få klarhet i huruvida direktivet skall tolkas så, att långivaren före varje förnyelse på oförändrade villkor av ett avtal om en tidsbestämd kredit, som kan nyttjas i omgångar och med vilken ett kreditkort följer, och vars återbetalningar skall vara månatliga och för vilken rörlig ränta gäller, är skyldig att skriftligen informera låntagaren om den gällande effektiva räntan och om förutsättningarna för en eventuell ändring av denna.
Yttranden som har inkommit till domstolen
16. Cofinoga och den franska regeringen anser att dessa frågor skall besvaras nekande. Förenade kungarikets regering har instämt i denna bedömning, åtminstone för det fall förnyelsen av avtalet skall likställas med att det ursprungliga avtalet förlängs.
17. Enligt deras mening avser långivarens informationsskyldighet enligt artikel 4 i direktivet i ett fall såsom det avseende det omtvistade avtalet inte en förnyelse av avtalet. Till stöd för detta har de hänvisat såväl till ordalydelsen i artikel 4 i direktivet, varav det enligt dem följer att artikeln avser den tidpunkt då avtalet sluts, som till syftet med den nämnda artikeln, vilket är att ge konsumenten möjlighet att bedöma kreditkostnaden och att jämföra den med andra erbjudanden innan han eller hon sluter avtal.
18. Cofinoga samt den franska regeringen och Förenade kungarikets regering anser, om än av olika anledningar, att inte heller den informationsskyldighet som långivaren har enligt artikel 6 i direktivet är tillämplig i målet vid den nationella domstolen. Enligt Cofinoga och Förenade kungarikets regering följer denna bristande tillämplighet av att denna bestämmelses tillämpningsområde är begränsat till uttag på löpande kredit, förutom i fråga om kontokortskredit, vilket inte är en kategori som det omtvistade avtalet ingår i. Den franska regeringen anser att det i artikel 6 i direktivet föreskrivs ett regelverk med allmän giltighet, vilket är tillämpligt på alla avtal som ingår i direktivets tillämpningsområde, men att artikeln endast berör fall där avtalet har ändrats, vilket inte motsvarar de omständigheter under vilka det omtvistade avtalet förnyades.
19. Den belgiska regeringen och kommissionen har för sin del föreslagit att de två första frågorna skall besvaras jakande.
20. Den belgiska regeringen, som har utvecklat det förbehåll som Förenade kungarikets regering har framfört, har påpekat att förnyelse av kreditavtal i fransk rätt anses utgöra slutande av ett nytt avtal. Härav följer enligt den förstnämnda regeringen att långivaren vid varje förnyelse skall lämna de upplysningar som föreskrivs i artikel 4 i direktivet.
21. Kommissionen anser att det i artiklarna 4 och 6 i direktivet föreskrivs två ordningar med allmän giltighet och att artiklarna således skall tillämpas kumulativt. Den har erinrat om att avtalet enligt artikel 4 skall upprättas skriftligen och innehålla en uppgift om den effektiva räntan, samt en uppgift om att konsumenten enligt artikel 6 under avtalsperioden skall underrättas om alla ändringar i den årliga räntan eller tillämpliga avgifter vid den tidpunkt då ändringen inträffar. Av ovanstående har den dragit slutsatsen att konsumenten skall informeras om alla ändringar av räntesatsen före varje förlängning av avtalet.
Domstolens svar
22. Med hänsyn till de yttranden som har ingivits till domstolen skall det för det första prövas huruvida artikel 4 i direktivet skall tolkas så, att långivaren vid förnyelse av ett kreditavtal på oförändrade villkor är skyldig att upplysa konsumenten om den effektiva räntan.
23. Av ordalydelsen i artikel 4 i direktivet framgår inte uttryckligen vid vilken tidpunkt den där föreskrivna informationen skall lämnas till konsumenten. Systematiken i denna bestämmelse lämnar dock inte utrymme för något tvivel i detta hänseende. Då det i artikel 4.1 och 4.2 i direktivet stadgas att kreditavtalet skall upprättas skriftligen och att handlingen i fråga skall innehålla uppgift om den effektiva räntan samt om de villkor på vilka denna kan ändras hänför sig dessa punkter tydligt till den tidpunkt då avtal sluts. Denna tolkning vinner stöd i artikel 1a i direktivet, vari beräkningssättet för den effektiva räntan fastställs och vari det, i artikel 1a.4 a, anges att räntan i fråga skall beräknas ”vid tidpunkten när kreditavtalet ingås”.
24. Då varken ordalydelsen i artikel 4 i direktivet eller systematiken i den ordning som har inrättats genom denna bestämmelse utgör stöd för tolkningen att konsumenten skall informeras om den effektiva räntan vid den tidpunkt då ett kreditavtal förnyas på oförändrade villkor skall det prövas huruvida syftena med direktivet medför att konsumenten skall underrättas då.
25. Domstolen erinrar i detta hänseende om att direktivet, såsom följer av skälen i det, antogs med det dubbla målet att dels inrätta en gemensam marknad för konsumentkrediter (tredje–femte skälen), dels skydda de konsumenter som ingår avtal om sådana krediter (sjätte, sjunde och nionde skälen) (dom av den 23 mars 2000 i mål C-208/98, Berliner Kindl Brauerei, REG 2000, s. I-1741, punkt 20).
26. Härvidlag är det av väsentlig betydelse att konsumenten informeras om totalkostnaden för krediten, i form av en räntesats som beräknas enligt en enda matematisk formel. Dels bidrar denna information, vilken enligt artikel 3 i direktivet skall lämnas redan på reklamstadiet, till insynen i marknaden, eftersom den gör det möjligt för konsumenten att jämföra krediterbjudandena, dels möjliggör den för konsumenten att bedöma vidden av sitt åtagande.
27. Mot bakgrund av dessa målsättningar, och såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 53 i sitt förslag till avgörande, framgår det att den aktuella informationen framför allt är till nytta om den lämnas till konsumenten under den beslutsfas som föregår slutandet av avtalet. På ett senare stadium, såsom när avtalet förnyas på oförändrade villkor, är denna information, som redan har lämnats, inte längre lika väsentlig.
28. Av ovanstående följer att artikel 4 i direktivet, då det helt saknas uttryckliga bestämmelser om detta och då inga faktorer föreligger som innebär att man av direktivets systematik eller syften skulle kunna dra slutsatsen att artikeln i fråga skall tolkas extensivt, inte kan tolkas så, att den innebär en skyldighet för långivaren att informera konsumenten om den effektiva räntan innan ett kreditavtal förnyas på oförändrade villkor.
29. Det förhållandet att förnyelse av ett kreditavtal enligt den hänskjutande domstolens uppgifter i fransk rätt inte anses utgöra förlängning av det ursprungliga avtalets giltighetstid, utan slutande av ett nytt avtal, påverkar inte denna bedömning. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 43 i sitt förslag till avgörande skulle direktivets harmoniseringssyfte gå om intet om reglerna i direktivet skulle tolkas med beaktande av särdragen i varje enskild medlemsstats nationella rätt.
30. Med hänsyn till hur artikel 4 i direktivet skall tolkas skall det för det andra prövas huruvida artikel 6 i detta skall tolkas så, att långivaren vid förnyelse av ett kreditavtal på oförändrade villkor är skyldig att upplysa konsumenten om den effektiva räntan.
31. Med hänsyn till de yttranden som har ingivits till domstolen skall det först och främst avgöras vilket tillämpningsområdet för denna bestämmelse är.
32. I artikel 6.1 i direktivet stadgas att ”[t]rots undantaget i artikel 2.1 e, skall en konsument som ingått ett avtal med ett kreditinstitut eller finansinstitut om kredit i form av uttag på löpande kredit som inte är [en] kontokortskredit, vid tiden för avtalets ingående eller dessförinnan informeras” om de olika särskilda avtalsvillkoren, vilka preciseras i den återstående delen av bestämmelsen. I artikel 6.2 tilläggs att ”[k]onsumenten … dessutom under avtalsperioden [skall] underrättas om alla ändringar i den årliga räntan eller tillämpliga avgifter vid den tidpunkt då ändringen inträffar”. Det följer sålunda klart av ordalydelsen i artikel 6 att artikel 6.2 avser samma avtal som dem som avses i artikel 6.1.
33. Det följer emellertid lika klart såväl av ordalydelsen i artiklarna 2, 4 och 6 i direktivet som av systematiken i den ordning som inrättas genom dessa bestämmelser att det i artikel 6 fastställs en specialbestämmelse som är tillämplig på en typ av avtal som i övrigt är undantagen från tillämpningsområdet för de allmänna reglerna i direktivet.
34. I artikel 2.1 e i direktivet undantas nämligen kredit i form av uttag på löpande kredit, som inte är en kontokortskredit från detta direktivs tillämpningsområde. Enligt artikel 6.2 i direktivet skall långivaren i fråga om kredit i form av uttag på löpande kredit till konsumenten lämna uppgifter som inte föreskrivs i artikel 4 i samma direktiv, medan långivaren enligt artikel 6.1 till konsumenten skall lämna de uppgifter som anges i bestämmelsen i fråga. Bland dessa förekommer inte den effektiva räntan.
35. I artikel 4.2 andra stycket i direktivet föreskrivs vidare att konsumenten i de fall det inte är möjligt att ange den effektiva räntan vid den tidpunkt då avtalet sluts ändå skall få ”lämplig information om denna” i det skriftliga avtalet, vilken information ”minst [skall] omfatta den information som föreskrivs i artikel 6.1, andra strecksatsen.” Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 73 i sitt förslag till avgörande skulle det inte alls vara nödvändigt att göra en sådan uttrycklig hänvisning om artikel 6 automatiskt var tillämplig på alla avtal som omfattas av direktivet.
36. Härav följer att artikel 6 endast är tillämplig på de avtal som specifikt anges i artikeln i fråga, nämligen kredit i form av uttag på löpande kredit som inte är en kontokortskredit.
37. Det är emellertid ostridigt att det omtvistade avtalet inte ingår i denna kategori.
38. Vid sådant förhållande kan den ordning som föreskrivs i artikel 6 i direktivet inte vara relevant för avgörandet av vilken informationsskyldighet långivaren har i ett sådant fall som det i tvisten vid den nationella domstolen.
39. Mot bakgrund av ovanstående överväganden skall den första och den andra frågan besvaras så, att det enligt direktivet inte krävs att långivaren före varje förnyelse på oförändrade villkor av ett avtal om en tidsbestämd kredit, som kan nyttjas i omgångar och med vilken ett kreditkort följer, och vars återbetalningar skall vara månatliga och för vilken rörlig ränta gäller, skall vara skyldig att skriftligen informera låntagaren om den gällande effektiva räntan eller om förutsättningarna för en eventuell ändring av denna.
Den tredje och den fjärde frågan
40. Med hänsyn till svaret på de två första frågorna saknas det anledning att besvara den tredje och den fjärde frågan.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
41. De kostnader som har förorsakats den franska och den belgiska regeringen, Förenade kungarikets regering samt kommissionen, vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN (femte avdelningen)
– angående de frågor som genom beslut av den 5 juli 2002 har ställts av Tribunal d’instance de Vienne – följande dom:
Det krävs inte enligt rådets direktiv 87/102/EEG av den 22 december 1986 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om konsumentkrediter, i ändrad lydelse enligt rådets direktiv 90/88/EEG av den 22 februari 1990, att långivaren före varje förnyelse på oförändrade villkor av ett avtal om en tidsbestämd kredit, som kan nyttjas i omgångar och med vilken ett kreditkort följer, och vars återbetalningar skall vara månatliga och för vilken rörlig ränta gäller, skall vara skyldig att skriftligen informera låntagaren om den gällande effektiva räntan eller om förutsättningarna för en ändring av denna.