62000CC0298_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Detta mål avser statligt stöd som regionen Friuli-Venezia Giulia har beviljat företag som har utfört godstransporter på väg för annans räkning mellan åren 1981 och 1995. Kommissionen har i sitt beslut av den 30 juli 1997(2) ansett att detta stöd delvis är oförenligt med den gemensamma marknaden och har såtillvida föreskrivit att det skall återkrävas. Förstainstansrätten har på talan av berörda företag delvis ogiltigförklarat detta beslut.(3)
2. Republiken Italien har i egenskap av intervenient stött sökandena i första instans. I detta mål har den överklagat förstainstansrättens dom. Kommissionen har inkommit med ett anslutningsöverklagande i vilket den har gjort gällande att förstainstansrätten borde ha avvisat talan. Den anser att ifrågavarande beslut som är riktat till Italien och som avser en lagstadgad stödreglering inte berör de gynnade företagen personligen ens då det föreskriver att stödet skall återkrävas. Enligt kommissionen hade förstainstansrätten varit tvungen att undersöka upptagandet till sakprövning ex officio .
3. Republiken Italien har även väckt en egen talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut vid domstolen. Denna talan är anhängig under målnummer C‑372/97.(4)
4. I detta mål är det framför allt omstritt i vilken mån stödet har kunnat snedvrida konkurrensen på de berörda marknaderna, som i varje fall när stödet började utbetalas ännu inte var helt liberaliserade. Dessutom är det omstritt om stödet kan återkrävas utan att detta står i strid med principen om skydd för berättigade förväntningar och proportionalitetsprincipen.
II – Tillämpliga bestämmelser och bakgrund
A – De gemenskapsrättsliga bestämmelserna
5. Transportområdet omfattas av de allmänna bestämmelserna om statligt stöd i artiklarna 92 (nu artikel 87 EG i ändrad lydelse), 93 och 94 i EG‑fördraget (nu artiklarna 88 EG och 89 EG), vid sidan av specialbestämmelserna i artikel 77 i EG‑fördraget (nu artikel 73 EG). Rådets förordning (EEG) nr 1107/70 av den 4 juni 1970 om stöd till transporter på järnväg, väg och inre vattenvägar(5) preciserar under vilka förutsättningar medlemsstaterna får bevilja stöd som är tillåtligt i den mening som avses i artikel 77 i EG‑fördraget.
6. När det omtvistade stödet beviljades höll godstransporter på väg fortfarande på att liberaliseras inom gemenskapen. I detta sammanhang skall det göras skillnad mellan den internationella marknaden för gränsöverskridande godstransporter på väg och cabotage, vilket är transporter som utförs inom en medlemsstat av företag som är etablerade i en annan medlemsstat.
7. Den internationella marknaden för godstransporter på väg öppnades ursprungligen mellan åren 1969 och 1992 genom rådets förordning (EEG) nr 1018/68 av den 19 juli 1968 om inrättande av en gemenskapskvot för godstransporter på väg mellan medlemsstaterna (nedan kallad förordning nr 1018/68).(6) Den gemenskapskvot som föreskrevs i förordningen och som sedan successivt utvidgades fördelades på medlemsstaterna. Inom ramen för denna kvot fick företag från de olika medlemsstaterna tillhandahålla gränsöverskridande transporter. Från och med den 1 januari 1993 var denna marknad helt liberaliserad.(7)
8. Cabotage började inte liberaliseras förrän den 1 juli 1990. Även i detta fall fanns det i början kvoter som successivt utvidgades fram till det fullständiga öppnandet den 1 juli 1998.(8)
B – Den omstridda stödregleringen för regionen Friuli-Venezia Giulia
9. I regional lag nr 28 för regionen Friuli-Venezia Giulia av den 18 maj 1981 om åtgärder för att främja och utveckla godstransporter på väg som är av intresse för regionen Friuli-Venezia Giulia samt godstransporter på väg för annans räkning (nedan kallad lag nr 28/1981) föreskrevs stödåtgärder riktade till företag som utför godstransporter på väg för annans räkning och som är etablerade inom regionen.
10. De regler som infördes genom denna lag ersattes av regional lag nr 4 av den 7 januari 1985 om åtgärder för att främja och utveckla godstransporter på väg som är av intresse för regionen Friuli-Venezia Giulia samt godstransporter på väg för annans räkning (nedan kallad lag nr 4/1985). Lag nr 4/1985 innehöll i huvudsak samma stödreglering som lag nr 28/1981.
11. I dessa lagar föreskrevs tre åtgärder, som för enkelhetens skull kan beskrivas enligt följande:
– Räntebidrag i samband med lån för uppbyggande av infrastruktur (uppförande, köp och modernisering av byggnader) och för köp av utrustning inklusive transportmedel för gatutrafiken (artikel 4 i lag nr 4/1985).
– Finansiering av kostnader för leasing av fordon, släpvagnar och påhängsvagnar såväl som för anläggningar för underhåll och reparation av fordon och för behandling av varor (artikel 5 i lag nr 4/1985).
– Finansiering av upp till 50 procent av investeringarna för byggande eller förvärv av vissa anläggningar och utrustning (artikel 6 i lag nr 4/1985) till förmån för konsortier och andra sammanslutningar.
12. Mellan åren 1981 och 1995 beviljades 2202 ansökningar och anslogs totalt över 22 miljoner ecu.
13. Regionen Friuli-Venezia Giulia började avveckla stödet den 1 januari 1996 och tillställde mellan september och december 1997 de berörda företagen skrivelser, där den tillkännagav kommissionens beslut och uppgav att stödet skulle återkrävas.
C – Det överklagade beslutet
14. Efter det administrativa förfarandet utfärdade kommissionen den 30 juli 1997 det överklagade beslutet.(9) Artiklarna i beslutet har följande lydelse:
”Artikel 1
De bidrag som fram till den 1 juli 1990 har beviljats i enlighet med ... lagar nr 28/1981 och nr 4/1985 ... till förmån för företag som enbart utför lokala, regionala eller inhemska transporter, utgör inte statligt stöd enligt artikel 92.1 i fördraget.
Artikel 2
De bidrag som inte omfattas av artikel 1 i detta beslut utgör statligt stöd enligt artikel 92.1 i fördraget och är olagliga eftersom de har genomförts i strid mot artikel 93.3.
Artikel 3
De bidrag som är avsedda att finansiera materiel som är särskilt anpassad till kombinerad transport och som används enbart för kombinerad transport utgör statligt stöd enligt artikel 92.1 i fördraget, men är förenliga med den gemensamma marknaden enligt artikel 3.1 e i förordning (EEG) nr 1107/70.
Artikel 4
De bidrag som beviljats till företag som utför lokala, regionala eller inhemska transporter från och med den 1 juli 1990 och till företag som utför internationella transporter är oförenliga med den gemensamma marknaden eftersom [de] inte uppfyller något av de villkor som ställs för de undantag som medges i artikel 92.2 och 92.3 i fördraget eller villkoren i förordning (EEG) nr 1107/70.
Artikel 5
Italien skall avveckla och återkräva det stöd som avses i artikel 4. Stödet skall återbetalas enligt förfaranderegler och föreskrifter i den italienska lagstiftningen med tillägg [för] ränta som skall beräknas med tillämpning av den referensräntesats som används för utvärdering av regionala stödordningar, löpande från den dag stödet utbetalades till datum för den faktiska återbetalningen.
...”
15. I skälen till beslutet förklarade kommissionen bland annat att de bidrag som omfattas av artikel 1 inte är något stöd i den mening som avses i artikel 92.1 i EG‑fördraget. Cabotagemarknaden öppnades nämligen inte för konkurrens förrän den 1 juli 1990. För övrigt har det emellertid på de berörda marknaderna – i varje fall inom ramen för kvoter – redan rått konkurrens, som eventuellt har påverkats av åtgärderna.
III – Förfarandet vid förstainstansrätten och den överklagade domen
16. Totalt har 165 berörda företag (vars mål delvis har förenats) väckt talan vid förstainstansrätten om att det överklagade beslutet helt eller delvis skall ogiltigförklaras.
17. I sin dom av den 15 juni 2000(10) biföll förstainstansrätten delvis talan och ogiltigförklarade artikel 2 i beslutet, i den mån det där fastslås att det stöd som sedan den 1 juli 1990 beviljats företag som endast utför lokala, regionala eller inhemska transporter strider mot gemenskapsrätten. Även den tillämpliga föreskriften om återkrav i artikel 5 i det överklagade beslutet ogiltigförklarades. Talan ogillades i övrigt.
18. Enligt förstainstansrätten utgör det stöd som sedan den 1 juli 1990 beviljats endast företag som utför transporter inom Italien befintligt stöd och inte nytt stöd, som kommissionen har antagit. Stödregleringen infördes utan att åsidosätta artikel 92 i EG‑fördraget eftersom cabotagemarknaden inte hade liberaliserats vid den tidpunkten. Liberaliseringen kan inte tillskrivas en medlemsstat och inte medföra att befintligt och tidigare tillåtligt stöd skall anses utgöra ett nytt stöd som på nytt omfattas av anmälningsskyldighet.(11)
19. Befintligt stöd kan endast förklaras vara oförenligt med den gemensamma marknaden med omedelbar verkan ( ex nunc )(12) och därför ogiltigförklarade förstainstansrätten också föreskrifterna om återkrav av det stöd som kommissionen med orätt hade betecknat som nytt stöd.
20. Förstainstansrätten ogillade de övriga grunderna. Den fastställde särskilt att de berörda företagens ringa storlek, deras verksamhet som huvudsakligen utövades inom regionen och förekomsten av kvoter inte heller utesluter att åtgärderna påverkar handeln inom gemenskapen eller hotar att snedvrida konkurrensen.
21. Förstainstansrätten godtog inte heller invändningen om att föreskrifterna om återkrav av stöd jämte ränta åsidosätter principen om skydd för berättigade förväntningar, rättssäkerhetsprincipen samt proportionalitetsprincipen.
IV – Överklagandena
22. Den 3 augusti 2001 överklagade Republiken Italien förstainstansrättens dom. Den stöds av företaget Collorigh Edo och ytterligare tolv företag, som var sökande i första instans.
23. Den italienska regeringen har åberopat två grunder till stöd för sitt överklagande. Å ena sidan har den gjort gällande att artiklarna 92, 93.1 och 93.2 i EG‑fördraget har åsidosatts. Förstainstansrätten har nämligen ansett att stödet till internationell transport utgör ett nytt stöd som hotar att snedvrida konkurrensen, trots att ifrågavarande transportmarknad inte var helt liberaliserad förrän den 1 januari 1993. I varje fall har förstainstansrätten i detta avseende inte tillräckligt motiverat den överklagade domen.
24. Å andra sidan anser den italienska regeringen att föreskrifterna om återkrav åsidosätter principen om skydd för berättigade förväntningar och förnuftsprincipen ( principio di ragionevolezza ).
25. Kommissionen har till sitt svaromål bifogat ett anslutningsöverklagande, i vilket den ifrågasätter att talan upptas till sakprövning i första instans.
26. Republiken Italien har yrkat att domstolen
1) helt skall upphäva den dom som förstainstansrätten har meddelat den 15 juni 2000 i de förenade målen T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, T‑600/97–T‑607/97, T‑1/98, T‑3/98–T‑6/98 och T‑23/98,
i andra hand skall upphäva domen i den mån som den föreskriver att stödet skall återkrävas, och
2) i båda fallen skall förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
27. De övriga parterna har yrkat att domstolen
1) skall upphäva den dom som förstainstansrätten har meddelat den 15 juni 2000 i de förenade målen T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, T‑600/97–T‑607/97, T‑1/98, T‑3/98–T‑6/98 och T‑23/98 i den mån som den
– förklarar att det stöd som i enlighet med de regionala lagarna nr 28/81 och nr 4/85 har beviljats företag som utför internationell transport är oförenligt med den gemensamma marknaden,
– betecknar det stöd som mellan åren 1981 och 1995 har beviljats företag som utför internationell transport som ett nytt stöd,
förpliktar medlemsstaterna att återkräva det stöd som enligt uppgift strider mot gemenskapsrätten,
i andra hand skall upphäva kommissionens beslut i den mån som detta föreskriver att stödet skall återkrävas jämte ränta (artikel 5), och i tredje hand skall upphäva föreskrifterna om återkrav i den mån som detta överskrider ett visst belopp inklusive ränta,
2) skall förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
28. Kommissionen har yrkat att domstolen
1) skall ogilla Republiken Italiens överklagande,
2) helt skall upphäva förstainstansrättens dom eller i varje fall skall upphäva denna dom i den mån som denna delvis ogiltigförklarar kommissionens beslut,
3) skall förplikta Republiken Italien och sökandena i första instans att ersätta rättegångskostnaderna för förfarandena i de båda instanserna.
29. Parternas argument behandlas närmare i samband med den rättsliga bedömningen.
V – Rättslig bedömning
30. Anslutningsöverklagandet avser talans upptagande till sakprövning vid förstainstansrätten och därför skall det undersökas först.
A – Kommissionens anslutningsöverklagande (invändning om rättegångshinder)
1. Parternas argument
31. Enligt kommissionen borde förstainstansrätten ha avvisat talan, eftersom beslutet inte berör sökandena personligen i den mening som avses i artikel 173.4 i EG‑fördraget (nu artikel 230 EG i ändrad lydelse).
32. I det överklagade beslutet är det nämligen inte något enstaka stöd till ett visst företag utan en stödreglering som förklaras vara oförenlig med den gemensamma marknaden. Ett sådant beslut berör inte de hittillsvarande eller framtida mottagarna av ett stöd personligen. Domstolen och förstainstansrätten har avvisat talan i flera jämförbara mål.(13)
33. Förstainstansrättens dom i målet T‑55/99 (CETM)(14) skulle kunna föranleda en annan slutsats, men den är varken tillräckligt motiverad eller övertygande. I domen i målet Sardegna Lines(15) har domstolen visserligen ansett att en talan som väckts av ett företag i en liknande situation kan upptas till sakprövning. Emellertid kan detta mål inte jämföras med målet Sardegna Lines, där stödregleringen berörde endast mycket få marknadsaktörer och kommissionen undersökte sökandens konkreta fall under det formella förfarandet.
34. Det är inte heller förenligt med ett effektivt rättsskydd att uppta en sådan talan till sakprövning. De berörda företagen skulle nämligen kunna göra gällande fel i ett beslut om återkrav inom ramen för en talan mot detta beslut. Sedan skulle den nationella domstolen kunna besluta att hänskjuta frågan om beslutets giltighet till domstolen. Enligt domen i målet TWD Textilwerke Deggendorf(16) står ovannämnda möjlighet emellertid inte till buds för den berörde, om det är tillåtet att direkt väcka talan mot beslutet.
35. Visserligen har ingen av parterna vid förstainstansrätten yttrat sig om upptagandet till sakprövning. Emellertid framgår det av fast rättspraxis att förstainstansrätten borde ha undersökt upptagandet till sakprövning ex officio .(17) Inom ramen för ett överklagande kan det göras gällande att förstainstansrätten har åsidosatt sin skyldighet i detta hänseende.
36. Sedan har kommissionen i detalj förklarat varför det överklagade beslutet som riktar sig till Republiken Italien inte berör sökandena personligen.
37. För det första har kommissionen i sitt beslut inte uttalat sig om det stöd som har beviljats vissa bestämda företag. Visserligen föreskrivs det även att stöd som redan har utbetalats skall återbetalas. Trots detta riktar sig beslutet emellertid inte till en begränsad adressatkrets. Det hänför sig nämligen inte endast till alla stöd som redan har beviljats och föreskriver att de skall återbetalas, utan också till själva stödregleringen, som inte får fortsätta att tillämpas. Beslutet berör därför också flera eventuella förmånstagares intressen. Härvid är det fråga om ett obestämt men stort antal personer.
38. För det andra förklaras i beslutet endast vissa kategorier av det stöd som har beviljats enligt de regionala lagarna vara oförenliga med den gemensamma marknaden. Det är endast medlemsstaten och det ifrågavarande företaget självt som beroende på företagets verksamhet i det enskilda fallet skulle kunna bedöma om stödet skall återbetalas.
39. För det tredje kan en rättsakts allmänna räckvidd och därmed dess normativa karaktär enligt fast rättspraxis inte sättas i fråga på grund av att det är möjligt att med större eller mindre precision fastställa hur många rättssubjekt som vid en viss tidpunkt omfattas av dess tillämpning, eller till och med att identifiera dessa personer, så länge det å andra sidan är ostridigt att den tillämpas på grundval av en objektiv rättslig eller faktisk situation som fastställs i den och som har samband med dess syfte.(18)
40. För det fjärde räcker det inte att de berörda tillhörde en definierbar grupp när beslutet utfärdades. Däremot måste bestämmelsen beröra dem också på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem eller på grund av en faktisk situation som särskiljer dem i förhållande till alla andra personer.
41. Enligt rättspraxis är det inte uteslutet att vissa marknadsaktörer samtidigt är personligen berörda av en rättsakt med allmän räckvidd.(19) Trots detta måste emellertid de kriterier som i detta avseende har utvecklats i domen i målet Plaumann(20) vara uppfyllda.
42. I detta mål har sökandena inte framfört något argument till stöd för att de på ett särskilt sätt skulle skilja sig från alla andra personer. Beslutet berör inte heller deras rättsliga ställning på ett sådant sätt att kommissionen hade varit tvungen att ta hänsyn till deras särskilda situation när den utfärdade detta beslut.
43. Den italienska regeringen har under förhandlingen ifrågasatt förstainstansrättens skyldighet att undersöka upptagandet till sakprövning ex officio .
2. Bedömning
a) Skyldighet att undersöka upptagandet till sakprövning
44. Enligt fast rättspraxis skall upptagandet till sakprövning av en talan undersökas ex officio
för att utröna huruvida det föreligger ett rättegångshinder som inte kan avhjälpas.(21) Förstainstansrätten är också förpliktad att undersöka upptagandet till sakprövning om inte talan uppenbarligen är omotiverad och god rättskipning följaktligen gör det möjligt att avstå från en sådan undersökning.(22)
45. Emellertid är det inte nödvändigt att dra den slutsatsen att förstainstansrätten på grund av att den i den överklagade domen inte har uttalat sig om huruvida talan kan upptas till sakprövning inte har undersökt upptagandet till sakprövning och på så sätt har åsidosatt sin skyldighet i detta avseende. Om talan kunde upptas till sakprövning skulle det nämligen inte finnas någon anledning att uttryckligen nämna detta, när motparten inte har anfört en invändning om rättegångshinder. Däremot skall den slutsatsen dras att förstainstansrätten har ansett att talan kan upptas till sakprövning på grund av att den har undersökt huruvida talan är motiverad och delvis har bejakat detta.
46. Omständigheterna i detta mål skiljer sig såtillvida från de omständigheter, som domstolen skulle bedöma i sin dom i målet rådet mot Boehringer Ingelheim Vetmedica.(23) I detta mål hade förstainstansrätten ogillat talan i dess helhet och uttryckligen förklarat att det därför inte fanns skäl att pröva rådets invändning om rättegångshinder. Domstolen bekräftade i sin dom som följde på rådets överklagande att förstainstansrätten inte hade avgjort frågan om huruvida talan kunde tas upp till sakprövning och inte heller var förpliktad att göra detta.(24) Däremot skall det anses att förstainstansrätten underförstått har godkänt upptagandet till sakprövning om den liksom i detta mål delvis bifaller talan i sak.
47. Följaktligen skall det inte undersökas om förstainstansrätten har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning på grund av att den inte har undersökt upptagandet till sakprövning av talan ex officio . Däremot måste det undersökas om förstainstansrätten har haft rätt då den på ett underförstått sätt har fastställt att talan kan upptas till sakprövning.
48. Det faktum att kommissionen har anfört en invändning om rättegångshinder först i sitt anslutningsöverklagande utgör i detta sammanhang inte hinder för en prövning. Visserligen får parterna i princip inte anföra nya grunder inom ramen för ett överklagande.(25) Inom ramen för överklagandet har domstolen emellertid beaktat respektive även ex officio
anfört sådana nya invändningar, som avser den allmänna ordningen ( moyens d’ordre public ).(26) Enligt fast rättspraxis skall upptagandet till sakprövning av en talan också undersökas ex officio
för att utröna huruvida det föreligger ett rättegångshinder som inte kan avhjälpas. Då är det utan betydelse om invändningen om rättegångshinder har anförts (i tid) eller inte.(27)
49. Dessutom är frågan om huruvida sökandena berörs personligen av det överklagade beslutet framför allt en rättsfråga, som kan undersökas inom ramen för överklagandet.
b) Huruvida sökandena berörs direkt och personligen
50. Enligt artikel 173.4 i EG‑fördraget (nu artikel 230 EG i ändrad lydelse) får en fysisk eller juridisk person väcka talan mot ett beslut som, även om det är riktat till en annan person, direkt och personligen berör honom.
51. Som kommissionen själv har vitsordat berör det överklagade beslutet sökandena direkt, även om det fortfarande måste införlivas av de nationella myndigheterna. De sistnämnda måste nämligen återkräva det stöd som är oförenligt med den gemensamma marknaden av förmånstagarna.
52. En kritiserad gemenskapsåtgärd skall enligt rättspraxis anses beröra en enskild direkt om den direkt inverkar på den enskildes rättsliga ställning och inte lämnar dem till vilka åtgärden riktar sig och som skall genomföra den något utrymme för skönsmässig bedömning. Däremot skall den ha en rent automatisk karaktär och endast följa av gemenskapslagstiftningen utan att några andra genomförandebestämmelser skall tillämpas.(28)
53. Det överklagade beslutet fastställer definitivt i vilken mån det stöd som föreskrivs i de regionala lagarna är oförenligt med den gemensamma marknaden. Härvid har Republiken Italien inte längre något utrymme för skönsmässig bedömning. Dessutom föreskrivs i det överklagade beslutet att dessa stöd skall återkrävas. Även denna föreskrift är i princip bindande för medlemsstaten.
54. Visserligen har domstolen i sin fasta rättspraxis ansett att principen om skydd för berättigade förväntningar som grundar sig på nationell rätt får beaktas inom vissa gränser vid återkrav av stöd.(29) Emellertid har medlemsstaten ett mycket begränsat utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller att avstå från återkrav av ett oanmält stöd. Domstolen har nämligen utgått från att mottagaren inte får förlita sig på att stödet uppfyller gemenskapsrättens krav annat än om det har beviljats med iakttagande av det förfarande som föreskrivs i artikel 93 i EG‑fördraget.(30) Följaktligen kan sökandena beröras direkt utan hinder av att kommissionens beslut i fråga om återkrav fortfarande måste verkställas av de nationella myndigheterna.(31)
55. Det är emellertid osäkert om sökandena berörs personligen av det överklagade beslutet.
56. Enligt den regel som har utformats i domen i målet Plaumann(32) kan ”[a]ndra personer än dem som ett beslut är riktat till [...] göra anspråk på att vara personligen berörda endast om beslutet angår dem på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem eller på grund av en faktisk situation som särskiljer dem i förhållande till alla andra personer och därigenom försätter dem i en ställning som motsvarar den som gäller för en person som ett beslut är riktat till”. Domstolen håller fortfarande fast vid denna regel, som på senare tid har ifrågasatts framför allt i samband med enskildas talan mot förordningar.(33)
57. En rättsakt har enligt rättspraxis allmän giltighet och berör i princip inte enskilda personligen om den är tillämplig på objektivt bestämda situationer och om den medför rättsverkningar för en allmänt och abstrakt angiven personkrets.(34) Å andra sidan är det inte uteslutet att en bestämmelse med allmän giltighet under vissa omständigheter kan beröra vissa av de berörda ekonomiska aktörerna personligen.(35)
58. På grund av att det överklagade beslutet berör en rättslig stödreglering har kommissionen dragit den slutsatsen att beslutet är tillämpligt på objektivt bestämda situationer och att det medför rättsverkningar för en abstrakt angiven personkrets, nämligen alla transportföretag med säte i regionen Friuli-Venezia Giulia, som redan har mottagit eller i framtiden fortfarande hade kunnat motta ett stöd enligt den omtvistade regleringen.
59. Beslutet berör obestridligen en abstrakt angiven personkrets endast i den mån som det förklarar att stödregleringen är oförenlig med den gemensamma marknaden och föreskriver att dessa bestämmelser skall upphöra att tillämpas. Beslutet har därmed rättsverkningar för företag som redan har mottagit ett stöd, men samtidigt också för ett obestämt stort antal eventuella mottagare av framtida stöd. Enligt ovannämnda rättspraxis är det därigenom emellertid inte uteslutet att vissa marknadsaktörer också berörs personligen av samma rättsakt.
60. Sökandena är transportföretag med säte i regionen Friuli-Venezia Giulia och som på grund av lagarna nr 28/1981 och nr 4/1985 har mottagit statligt stöd från regionen. Kommissionen har i det överklagade beslutet förklarat att det stöd som beviljats dessa företag är oförenligt med den gemensamma marknaden. Samtidigt har den föreskrivit att stödet skall återkrävas. Sökandena har i första instans lagt fram skrivelser som de erhållit från regionen och där denna mellan september och december 1997 har tillkännagivit att stödet skall återkrävas. Härigenom har de styrkt att de faktiskt tillhör den kategori företag som berörs av återkravet.
61. Det är osäkert om kommissionens beslut berör sökandena på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem eller på grund av en faktisk situation som särskiljer dem i förhållande till alla andra personer för att kommissionen har föreskrivit att detta otillåtliga stöd som de har mottagit skall återkrävas.
62. Kommissionen har på grund av flera domar som den har anfört dragit den slutsatsen att domstolen inte har ansett att en motsvarande personkrets berörs personligen av ett beslut som hänför sig till ett stödprogram respektive en lagstadgad stödreglering.
63. I domen i målet DEFI(36) hade en inrättning för främjande av textilsektorn (Comité de développement et de promotion du textile et de l’habillement – DEFI) väckt talan mot ett beslut som kommissionen hade riktat till Republiken Frankrike. Inrättningen skulle erhålla sociala avgifter. Därmed skulle den finansiera stödåtgärder till förmån för textilsektorn. I det överklagade beslutet förklarade kommissionen att det anmälda stödprogrammet inte fick genomföras på grund av att det var oförenligt med den gemensamma marknaden. Domstolen avvisade talan. Sökanden berördes inte eftersom den inte själv var den slutliga mottagaren av stödet. Dessutom förklarade domstolen följande:”I den mån som sökanden företräder dessa marknadsaktörers intressen skall det påpekas att stödregleringen inte fastställer vilka företag som skall gynnas och att varje företag som får ansöka om ett sådant stöd följaktligen berörs av kommissionens beslut på samma sätt som alla andra marknadsaktörer inom ifrågavarande sektor.”(37)
64. Emellertid ger denna dom ingen upplysning om hur den föreliggande frågan skall besvaras. Detta framgår redan på grund av att det överklagade beslutet i ovannämnda mål avsåg ett stöd som ännu inte hade genomförts och följaktligen inte föreskrev att det stöd som redan hade beviljats skulle återkrävas. Dessutom grundar sig domen framför allt på DEFI:s speciella situation.
65. Dessutom har kommissionen hänvisat till domen i målet Van der Kooy.(38) I detta mål hade kommissionen beslutat att en förmånstaxa för leverans av gas till växthusodlare skulle betraktas som statligt stöd. Domstolen avvisade några växthusodlares talan mot detta beslut med följande motivering:
”Det omtvistade beslutet angår sökandena endast på grund av deras objektiva egenskap av i Nederländerna etablerade växthusodlare, som kommit i åtnjutande av förmånstaxan för gas med samma rätt som varje annan växthusodlare som befinner sig i samma situation. Beslutet framstår alltså för dem som en åtgärd med allmän räckvidd som är tillämplig på objektivt bestämda situationer och har rättsverkningar för en kategori personer som bestämts generellt och abstrakt.”(39)
66. I det beslut som var föremål för domen i målet Van der Kooy har kommissionen emellertid endast föreskrivit att stödregleringen skall avskaffas med omedelbar verkan. Kommissionen har i denna dom liksom i de andra domarna som den har anfört(40) inte krävt att redan beviljade förmåner skall återbetalas. Dessa domar gör det alltså inte möjligt att dra den slutsatsen att mottagare av det stöd som skall återbetalas inte berörs personligen av ett beslut, som inte endast förklarar att en stödreglering är oförenlig med den gemensamma marknaden utan samtidigt föreskriver att det stöd som har beviljats redan på grundval av systemet skall återbetalas.
67. Enligt kommissionen gör domen i målet Sardegna Lines(41) det inte heller möjligt att allmänt dra den slutsatsen att en talan som stödets mottagare väcker mot ett beslut om ett stödprogram och om återkrav av stöd kan upptas till sakprövning. I det omtvistade beslutet i ovannämnda mål har kommissionen kritiserat en lagstadgad reglering som gällde för regionen Sardinien och som föreskrev att rederier bland annat kunde erhålla lån till lägre ränta för konstruktion, ombyggnad och reparation av fartyg som är registrerade i Sardinien.
68. I domen i målet Sardegna Lines har domstolen fastställt följande:
”Sardegna Lines befinner sig emellertid i en annan situation [än sökandena i målen Van der Kooy och Federmineraria]. Det berörs nämligen inte enbart av beslut 98/95 i egenskap av företag inom sjöfartsnäringen på Sardinien som eventuellt kan komma i fråga för stödordningen för sardiska redare, utan även i egenskap av förmånstagare som verkligen har beviljats ett individuellt stöd i enlighet med denna stödordning och som kommissionen har beslutat skall återbetalas.
Härav följer att Sardegna Lines är personligen berörd av beslut 98/95.”(42)
69. Enligt kommissionen är målet Sardegna Lines ett specialfall. I detta mål har sökanden nämligen inom ramen för ett vitt utrymme för skönsmässig bedömning beviljats ett stöd genom en rättsakt som har utfärdats efter stödregleringen. Dessutom har hela stödet fördelats på få mottagare, varvid sökanden har erhållit den absolut största delen. Kommissionen har känt till förmånstagarna och de enskilda fallen har beaktats under det formella förfarandet.
70. Härtill skall det å ena sidan konstateras att även ifrågavarande regionala lagar har utfärdats med stöd av olika rättsakter, i vilka sökandena har beviljats konkreta bidrag. Myndigheterna i regionen Friuli-Venezia Giulia tycks också ha haft ett utrymme för skönsmässig bedömning när de beslutade om stödet skulle utbetalas och vilket belopp det skulle uppgå till. Såtillvida är stödregleringen i detta mål jämförbar med den reglering som var tillämplig i målet Sardegna Lines. I fråga om omständigheterna skiljer sig dessa mål emellertid från målen Van der Kooy och Federmineraria. I de båda sistnämnda målen har stöd beviljats i form av en automatisk tillämplig förmånstaxa till skillnad från detta mål där motsvarande stöd har beviljats genom individuella administrativa rättsakter.
71. Å andra sidan framgår det inte av det omtvistade beslutet i målet Sardegna Lines(43) att kommissionen, däri skulle ha undersökt eller annars på något sätt beaktat sökandens situation. I det avsnitt av domen som citeras ovan har även domstolen betonat endast det faktum att sökanden Sardegna Lines berörs i egenskap av mottagare av ett stöd, som enligt vad kommissionen har föreskrivit skall återkrävas. Domstolen har inte angivit andra omständigheter som individualiserar sökanden, som till exempel att dennes fall har beaktats under det administrativa förfarandet.
72. Förevarande mål skiljer sig eventuellt från målet Sardegna Lines på grund av att lagarna om stöd i regionen Friuli-Venezia Giulia möjligtvis har gynnat ett större antal företag.(44)
73. För frågan om huruvida någon berörs personligen är det emellertid enligt fast rättspraxis inte avgörande att det är möjligt att med större eller mindre precision fastställa hur många rättssubjekt som vid en viss tidpunkt omfattas av den överklagade rättsaktens tillämpning, eller till och med att identifiera dessa personer.(45) Även när föreskrifterna om återkrav har rättsverkningar för ett större antal företag är det följaktligen inte uteslutet att dessa berörs personligen.
74. Däremot tycks det vara avgörande att de berörda utgör ett begränsat antal personer. Detta framgår särskilt klart och tydligt av domstolens domar om beviljande av importlicenser.(46) I dessa mål har domstolen förklarat att sökande av importlicenser berörs personligen av en förordning där kommissionen retroaktivt fastställer i vilken utsträckning ansökningar som har lämnats in inom en viss tid skall beviljas. En sådan förordning är nämligen faktiskt ett ”antal fristående beslut”, eftersom det antal ansökningar som skulle kunna beröras av förordningen är fastställt när denna förordning utfärdas och eftersom ingen ny ansökning skulle kunna tillkomma.
75. Dessa domar kan endast under vissa förutsättningar tillämpas på andra situationer.(47) Emellertid innehåller de den grundtanken enligt vilken det för frågan om huruvida någon berörs personligen är avgörande att de berörda tillhör en sluten grupp och att den överklagade rättsakten inte – ens teoretiskt – kan komma att omfatta några fler personer.(48)
76. Om det ovanstående är tillämpligt på detta mål, så skall det konstateras att det visserligen är ett teoretiskt obegränsat antal eventuella framtida förmånstagare som efter det att beslutet har utfärdats inte längre kan erhålla något stöd. Emellertid utgör de företag som redan har erhållit ett stöd och nu måste återbetala detta en sluten grupp. Denna grupp kunde inte längre komma att omfatta några fler berörda efter det att regionen hade upphävt stödregleringen den 1 januari 1996, vilket alltså skedde redan innan det överklagade beslutet utfärdades.
77. Kommissionen har emellertid invänt att den när den utfärdade beslutet inte alls kände till de personer som var konkret berörda och att den därför inte kunde beakta deras situation. Däremot borde de nationella myndigheterna först ha undersökt i vilken mån det stöd som företag erhållit hade förklarats vara tillåtligt eller otillåtligt och vilket belopp dessa utbetalningar uppgick till.
78. Härtill skall det påpekas att kommissionen i det överklagade beslutet har klarlagt det exakta antalet beviljade ansökningar, de beviljade anslagens totalbelopp samt det genomsnittliga stödbeloppet. Därefter har den utrett enligt vilken av de båda lagarna stöd har beviljats och för vilka av de åtgärder som föreskrivs i de olika lagarna anslag har beviljats. Emellertid gjorde dessa uppgifter det inte möjligt för kommissionen att exakt dra slutsatsen vilka konkreta förmånstagare som faktiskt berörs av föreskriften om återkrav.
79. Rättspraxis innehåller olika uppgifter om huruvida enskilda kan anses vara personligen berörda endast då kommissionen har känt till deras fall när den utfärdar beslutet. I de ovannämnda domarna om beviljande av importlicens skulle ansökningarna inte lämnas in till kommissionen, utan till de nationella myndigheterna, som därefter endast måste upplysa kommissionen om den totala kvantitet som sökandena hade begärt att få importera. I detta avseende har domstolen förklarat att kommissionen på grund av den omtvistade förordningen, skall ”besluta i fråga om behandlingen av varje inlämnad ansökan även om den endast har fått kännedom om den begärda kvantiteten”.(49)
80. Detta leder till den slutsatsen att kommissionen inte konkret måste känna till vilka som berörs personligen av en rättsakt när den utfärdar denna rättsakt. Däremot räcker det att de berörda kan definieras och det räcker till och med att endast de nationella myndigheter som genomför kommissionens beslut kan avgöra vilka som är berörda.
81. I domen i målet Piraiki-Patraiki(50) har domstolen däremot utgått från att kommissionen faktiskt har förfogat över tillräcklig information om de företag som berörs av den överklagade rättsakten respektive har kunnat inhämta motsvarande upplysningar.
82. Kommissionen hade även i detta mål kunnat inhämta upplysningar från de italienska myndigheterna om de företag som berörs av återkravet av stödet. Bortsett från detta talar emellertid ett tungt vägande argument mot att det för frågan om huruvida någon berörs personligen är avgörande att kommissionen kände till vilka som var konkret berörda när den utfärdade beslutet.
83. De berörda skulle ställas inför en avsevärd rättsosäkerhet om det för frågan om huruvida de är behöriga att väcka talan när allt kommer omkring vore avgörande om kommissionen känner till deras fall eller inte. Det är inte sällan en tillfällighet vilka konkreta stöd som kommissionen är underrättad om när den undersöker en stödreglering. Sålunda kan kommissionens kunskap till exempel härröra från mer eller mindre fullständiga påståenden i klagomål från konkurrenter eller från upplysningar från de nationella myndigheterna. Eftersom sökanden inte är beslutets adressat deltar han inte i det administrativa förfarandet. Det är endast genom ett meddelande i Europeiska gemenskapernas officiella tidning
som han kan få kännedom om att det formella förfarandet har inletts. Följaktligen kan han inte veta i vilken mån kommissionen har beaktat hans fall vid undersökningen av den nationella regleringen.
84. Dessutom skall det ännu en gång påpekas att domstolen inte har uppställt något krav i detta avseende i domen i målet Sardegna Lines, som gällde j ust återkrav av stöd.
85. Ett beslut som kommissionen utfärdar om den allmänna stödregleringen, som utgör grundvalen för beviljandet av stöd, berör följaktligen mottagaren av ett statligt stöd personligen i den mån som det föreskriver att stödet skall återkrävas och det därmed berör en sluten personkrets som inte längre kan utvidgas. I detta sammanhang kan sökandena beröras personligen utan hinder av att det är fråga om ett stort antal berörda och att kommissionen inte kände till dessa när den utfärdade beslutet. Däremot räcker det att de nationella myndigheter som ansvarar för återkravet kan fastställa vilka som är berörda.
86. Slutligen vill jag dessutom kort gå in på kommissionens argument, enligt vilket det för de berörda personerna på grund av det effektiva rättsskyddet möjligtvis rent av skulle vara mera fördelaktigt att inte direkt kunna överklaga beslutet. Dessa personer får nämligen i så fall enligt domen i målet TWD Textilwerke Deggendorf(51) inte göra gällande att beslutet är ogiltigt vid den nationella domstolen.
87. I domen i målet TWD Textilwerke Deggendorf har domstolen fastställt följande:(52)
”Den nationella domstolen är bunden av ett av kommissionen enligt artikel 93.2 i fördraget fattat beslut [varvid giltigheten således inte längre kan ifrågasättas], om med anledning av de nationella myndigheternas genomförande av detta beslut den stödmottagare som genomförandeåtgärderna riktar sig till väcker talan vid den nationella domstolen på den grunden att kommissionens beslut är rättsstridigt och om stödmottagaren, trots att denna skriftligen underrättats av medlemsstaten om kommissionens beslut, inte har väckt talan mot beslutet enligt artikel 173 andra stycket i fördraget eller inte har gjort detta inom föreskriven tid.”
88. I detta sammanhang har domstolen uttryckligen betonat att tolkningsfrågan skall besvaras ”mot bakgrund av dessa omständigheter”. Här är det alltså fråga om det dåvarande målet, där de nationella myndigheterna hade delgett den berörda personen kommissionens beslut och hade påpekat för den berörda personen att denne kunde väcka talan mot beslutet vid EG‑domstolen.(53) Det framgår alltså av rättspraxis att de konkreta omständigheterna i målet är avgörande för när det faktiskt är uteslutet att anföra en invändning mot ett besluts giltighet vid en nationell domstol.
89. Som generaladvokat Jacobs dessutom har fastställt i sitt förslag till avgörande i målet Pequeños Agricultores är det högst osäkert om möjligheten att vid nationella domstolar göra gällande att en av gemenskapens rättsakter är ogiltig erbjuder ett bättre rättsskydd än en talan om ogiltigförklaring.(54) Sålunda är det till exempel inte alltid säkert att den nationella domstolen begär ett förhandsavgörande av domstolen. I varje fall skulle överväganden på grundval av principen om ett effektivt rättsligt skydd inte kunna medföra en restriktiv tolkning av enskildas behörighet att väcka talan enligt artikel 173.4 i EG‑fördraget.
90. Slutligen skall det alltså konstateras att sökandena berörs personligen och att förstainstansrätten därmed fick uppta deras talan till sakprövning. Sökandena tillhör nämligen en sluten grupp berörda. Genom fristående rättsakter som utfärdats på grundval av den omtvistade regleringen har de beviljats stöd, som enligt vad kommissionen har föreskrivit i det överklagade beslutet skall återkrävas. Denna omständighet skiljer dem tillräckligt mycket från alla andra speditörer, som berörs endast allmänt i egenskap av eventuella förmånstagare.
91. Kommissionens anslutningsöverklagande skall följaktligen inte vinna bifall.
B – Republiken Italiens överklagande
1. Huruvida stödet till företag som utför internationell transport felaktigt har betecknats som nytt stöd
a) Parternas argument
92. Den italienska regeringen har ifrågasatt förstainstansrättens konstaterande, enligt vilket stödet till företag som utför internationell transport skall betecknas som nytt stöd, eftersom det beviljades efter den dag då förordning nr 1018/68 trädde i kraft.
93. Italien anser att det vid införandet av det omtvistade stödet ännu inte rådde någon (fullständig) konkurrens, som hade kunnat snedvridas genom stödet. Före den 1 januari 1993 har gränsöverskridande tjänster nämligen kunnat tillhandahållas endast inom ramen för kvoter och bilaterala avtal mellan medlemsstaterna. Åtgärderna skulle kunna betecknas som stöd först från och med den tidpunkt då marknaderna var helt liberaliserade. De skulle i så fall också endast utgöra befintligt stöd, som skulle kunna förbjudas med omedelbar verkan.
94. Den italienska regeringen anser liksom de övriga parterna att kommissionen borde ha styrkt vilka konkreta företag som har lidit skada på grund av stödet.
95. Slutligen har den italienska regeringen och de övriga parterna också betonat att 300 företag har erhållit sammanlagt endast cirka 17 000 miljoner ITL mellan åren 1990 och 1995 och att de gynnade företagen har haft en obetydlig marknadsandel.
96. De övriga parterna har också tillagt att förstainstansrätten har underlåtit att undersöka i vilken mån ifrågavarande stöd faktiskt har gynnat den internationella transporten inom gemenskapen eller den internationella transporten mellan Italien och tredje land. Slutligen har stödet kompenserat endast de konkurrensmässiga nackdelar som de alltför höga räntesatserna har medfört för italienska företag.
97. Enligt den italienska regeringen har den överklagade domen för övrigt motiverats på ett bristfälligt sätt eftersom den inte innehåller någon uppgift om i vilken mån de omtvistade åtgärderna påverkar handeln inom gemenskapen eller hotar att snedvrida konkurrensen.
98. Kommissionen anser att förstainstansrätten i punkt 145 i den överklagade domen med rätta har konstaterat att det i varje fall inom ramen för kvoter har rått konkurrens inom gemenskapen i fråga om gränsöverskridande transporter under åren 1981 respektive 1985. Stödet har påverkat konkurrensen. Däremot kräver inte artikel 92 i EG‑fördraget att det skall styrkas att vissa företag har lidit skada.
99. Det faktum att stödet inte har varit särskilt stort är enligt fast rättspraxis utan betydelse. Redan ett obetydligt stöd skulle nämligen särskilt på en mycket splittrad marknad kunna påverka handeln inom gemenskapen.
b) Bedömning
100. Det måste råda konkurrens inom den berörda sektorn för att ett stöd skall kunna snedvrida konkurrensen. De gränsöverskridande godstransporterna på väg inom gemenskapen öppnades endast delvis mellan år 1969 och den 1 januari 1993. Inom ramen för kvoter erhöll transportföretag en licens med en giltighetstid på ett år för ett visst fordon.
101. Det rådde verklig konkurrens inom ramen för kvoterna, vilket förstainstansrätten med rätta har konstaterat i punkterna 92 och 94 i den överklagade domen. De förmånstagare som hade sitt säte i regionen Friuli-Venezia Giulia och som hade licens konkurrerade både med företag från andra delar av Italien och med företag från andra medlemsstater. Den italienska regeringens invändning om att det har rått konkurrens inom sektorn för internationella godstransporter på väg först från och med den tidpunkt då marknaderna var helt liberaliserade skall därför inte godtas. Eftersom det rådde konkurrens redan när stödet infördes (år 1981 respektive år 1985) skall detta också med rätta betecknas som nytt stöd.(55)
102. Den italienska regeringen har dessutom gjort gällande att förstainstansrätten har underlåtit att beakta att kommissionen inte har styrkt att konkurrensen verkligen har snedvridits och handeln påverkats. I varje fall är beslutet inte tillräckligt motiverat i detta avseende.
103. Enligt rättspraxis kan det redan av de omständigheter under vilka stöd beviljas framgå att detta stöd påverkar handeln mellan medlemsstaterna och snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen.(56) I det överklagade beslutet har kommissionen förklarat att stödet förstärker de gynnade företagens ställning gentemot de icke gynnade konkurrenternas ställning på grund av att det förbättrar de förstnämndas ekonomiska ställning och därmed deras handlingsutrymme. Detta påverkar också handeln inom gemenskapen. Därmed har kommissionen uppfyllt de krav som uppställs i rättspraxis.
104. Kommissionen har inte varit skyldig att förklara vilken faktisk verkan det stöd som redan beviljats har haft och särskilt inte vilken skada som de konkurrenter som inte har gynnats har lidit. Om så hade varit fallet skulle detta krav nämligen ha lett till att de medlemsstater som utbetalar stöd i strid med sin underrättelseskyldighet enligt artikel 93.3 EG gynnades i förhållande till de stater som underrättar kommissionen om stödet under planeringsstadiet.(57) Följaktligen skall de konstateranden som förstainstansrätten i detta avseende har gjort i punkterna 76–82 i den överklagade domen inte kritiseras.
105. Till stöd för denna grund har den italienska regeringen dessutom gjort gällande att förstainstansrätten har bedömt hur konkurrensen har påverkats utan att ta tillräcklig hänsyn till det faktum att de gynnade företagen är små och det beviljade stödet är obetydligt.
106. Förstainstansrätten har med åberopande av sin rättspraxis(58) och av domstolens rättspraxis(59) i punkterna 84–87 förklarat att även ett obetydligt stöd kan snedvrida konkurrensen och påverka handeln. Dessutom har den påpekat att redan relativt låga belopp som beviljas små företag kan påverka konkurrensen just i fråga om en sådan marknadsstruktur som den som är karakteristisk för transportsektorn.
107. Domstolen har i en nyligen avkunnad dom fastställt den rättspraxis som förstainstansrätten har grundat sin bedömning på och dessutom förklarat att ”[a]ndra omständigheter kan [...] spela en avgörande roll vid bedömningen av ett stöds inverkan på handeln, bland annat [...] den omständigheten att de företag som mottar stödet är verksamma i en sektor som är särskilt konkurrensutsatt”.(60)
108. Domstolen har visserligen i ett annat avgörande i domen i målet Spanien mot kommissionen (C‑351/98), fastställt att ”det i vissa ekonomiska sektorer [är] så att handeln mellan medlemsstaterna inte påverkas av ett obetydligt stöd till ett företag under en viss tid”.(61)
109. Emellertid hänför sig denna fastställelse i ovannämnda mål till företag som inte bedriver sin verksamhet inom transportsektorn. I samma dom på andra ställen har domstolen i andra hand emellertid ansett att redan ett relativt obetydligt stöd till små företag kan påverka konkurrensen i sektorn för godstransporter på väg för annans räkning, som på grund av sin särskilda marknadsstruktur präglas av överkapacitet och av ett stort antal små företag.(62)
110. Följaktligen framgår det även av domstolens senare rättspraxis att förstainstansrätten har gjort en korrekt bedömning av omständigheten att små företag, som den italienska regeringen har anfört, också i detta mål har beviljats endast ett relativt obetydligt stöd.
111. Visserligen skall det konstateras att kommissionen inte uttryckligen har nämnt transportområdets särskilda marknadsstruktur inom ramen för sin motivering av det överklagade beslutet. Den har emellertid påpekat att de minimis -regeln (i den mån som den redan faktiskt hade utfärdats vid den tidpunkt då stödet beviljades) inte gäller på transportområdet, eftersom det finns särskilda konkurrensbestämmelser på detta område.
112. Med hänsyn till att rättspraxis i detta avseende är entydig får det inte ställas några oskäliga krav på motiveringen av beslutet. Därför var det inte absolut nödvändigt för kommissionen att redogöra för transportmarknadens särskilda struktur när den avgjorde i vilken mån konkurrensen inom transportsektorn kan påverkas trots att stödet är obetydligt och de gynnade företagen är små.
113. Följaktligen kan inte heller denna invändning inklusive den invändning som avser en otillräcklig motivering och som har gjorts gällande i detta sammanhang godtas.
114. Det skall konstateras att förstainstansrätten med rätta och med åberopande av tillämplig rättspraxis har förkastat de övriga parternas invändning, enligt vilket stödet slutligen endast har kompenserat de nackdelar som på grund av dåliga kreditvillkor i Italien har uppkommit för de gynnade företagen i förhållande till företag från grannstaterna.(63) Den omständigheten att en medlemsstat vidtar en ensidig åtgärd för att närma konkurrensvillkoren i en viss nationell näringssektor till de villkor som gäller i andra medlemsstater fråntar nämligen inte denna åtgärd dess karaktär av stöd.(64) De övriga parterna har inte anfört något argument mot de fastställelser som förstainstansrätten har gjort i detta avseende.
115. Talan kan därför inte vinna bifall på den första grunden.
2. Huruvida principen om skydd för berättigade förväntningar, förnuftsprincipen och motiveringsskyldigheten åsidosattes när återbetalningsskyldigheten utvidgades till att omfatta stöd som hade beviljats internationella godstransporter på väg efter ikraftträdandet av lagarna nr 28/81 och nr 4/85
a) Parternas argument
116. Enligt den italienska regeringen skall artikel 4 i det överklagade beslutet tidsmässigt anses hänföra sig till stöd som från och med den 1 juli 1990 har beviljats företag som bedriver sin verksamhet lokalt, regionalt och inomstatligt och som från och med denna tidpunkt har beviljats företag som utför internationella transporter. Endast i detta avseende föreligger det även en återbetalningsskyldighet enligt artikel 5 i beslutet.
117. Förstainstansrätten har med hänvisning till sin motivering med orätt ansett att beslutet föreskriver att även det stöd som beviljats internationella transporter före den 1 juli 1990 skall återbetalas.
118. Om återbetalningsskyldigheten hänför sig till alla stöd som har beviljats sedan stödregleringens ikraftträdande skall ett stöd återbetalas även om det har beviljats för mer än 14 år sedan. Det framgår av jämförelsen med förordning nr 659/1999(65) att detta är en orimligt lång tid. I denna förordning som emellertid ännu inte är tillämplig i detta mål föreskrivs en preskriptionstid på tio år.
119. Dessutom har regionen och de berörda företagen förlitat sig på att stödet är berättigat. Ett återkrav av stödet skulle ha katastrofala följder för företagen, som för det mesta är mycket små.
120. Även de övriga parterna anser att återkravet av stödet åsidosätter principerna om skydd för berättigade förväntningar, förnuft och proportionalitet, vilka föreskrivs i artikel F 2 i Fördraget om Europeiska unionen (nu artikel 6.2 EU). En mottagare av ett stöd som beviljas i strid med gemenskapsrätten kan utan hinder av rättspraxis åberopa särskilda omständigheter till stöd för att hans förväntningar är berättigade. I detta mål är det såtillvida av betydelse att stödet påverkar konkurrensen på ett obetydligt sätt.
121. Kommissionen anser däremot att förstainstansrätten borde ha beaktat dess motivering på grund av att själva beslutets ordalydelse inte är helt entydig och har sålunda kommit fram till en korrekt tolkning, enligt vilken tidsbegränsningen inte hänför sig till stöd för internationell transport.
122. Kommissionen har i fråga om principen om skydd för berättigade förväntningar hänvisat till rättspraxis, av vilken det framgår att en preskriptionstid måste fastställas i förväg.(66) Eftersom förordning nr 659/1999 av tidsmässiga skäl inte är tillämplig har lagstiftaren inte fastställt preskriptionstiden i detta mål. För övrigt har den italienska regeringen inte anfört några argument som kan ifrågasätta förstainstansrättens konstateranden i punkterna 171–174.
b) Bedömning
i) Tolkningen av det överklagade beslutet
123. I artikel 4 i det överklagade beslutet(67) fastställs att de bidrag som beviljats företag som utför lokala, regionala eller inhemska transporter från och med den 1 juli 1990 och företag som utför gränsöverskridande transporter är oförenliga med den gemensamma marknaden. Förstainstansrätten har med rätta betonat att denna fastställelse skall tolkas i betraktande av beslutets fullständiga sammanhang.
124. Det datum som anges i artikel 4 har anknytning till artikel 1 i beslutet. Här har kommissionen nämligen förklarat att bidrag som före den 1 juli 1990 beviljats företag som utför lokala, regionala eller inhemska transporter inte utgör något stöd. Den tidsbegränsning som fastställts i artikel 4 är relevant endast om denna förklaring som enbart avser nationella transporter beaktas. En motsvarande tidsbegränsning är däremot inte nödvändig i fråga om internationella transporter, eftersom ovannämnda bidrag har utgjort stöd redan från och med den tidpunkt då de beviljades. För övrigt öppnades cabotagemarknaden ovannämnda datum. Denna omständighet har emellertid betydelse endast för bedömningen av nationella transporter.
125. Det finns ingen bra förklaring till det faktum att den frist som har fastställts till den 1 juli 1990 också skulle hänföra sig till stöd till internationella transporter. Den italienska regeringen har antagit att kommissionen föreskrev en sådan frist med hänsyn till principen om skydd för berättigade förväntningar. Detta är en särskilt dålig förklaring. Å ena sidan skulle den valda tidpunkten ha varit fullständigt godtycklig i fråga om internationell transport. Å andra sidan kan det på grund av skyddet för berättigade förväntningar på sin höjd avstås från föreskrifter om återbetalningskrav. Emellertid har beaktandet av principen om skydd för berättigade förväntningar inte någon betydelse för frågan om huruvida ett stöd är förenligt med den gemensamma marknaden eller inte.
126. Det framgår följaktligen redan av en systematisk tolkning av det överklagade beslutets ordalydelse att förstainstansrätten kan anses ha tolkat artikel 4 på ett korrekt sätt. Denna tolkning bekräftas i skälen till det överklagade beslutet, som förstainstansrätten har hänvisat till i punkt 164 i den överklagade domen. Invändningen om att förstainstansrätten med orätt har utvidgat beslutet skall därför inte godtas.
ii) Principen om skydd för berättigade förväntningar
127. Den italienska regeringen har inte ifrågasatt fast rättspraxis, enligt vilken mottagaren inte kan förlita sig på att stödet uppfyller gemenskapsrättens krav annat än om det har beviljats med iakttagande av det förfarande som föreskrivs i artikel 93 i EG‑fördraget,(68) vilket emellertid inte är fallet i detta mål. Däremot har den i huvudsak hänvisat endast till den långa tid som har förflutit från det att de första bidragen beviljades tills det att beslutet om återkrav utfärdades. Därmed uttalar den sig slutligen för att rätten till återkrav skall preskriberas.
128. Enligt domstolens rättspraxis(69) skall emellertid en preskriptionstid för att fylla sin funktion fastställas i förväg, varvid fastställandet av denna frist och villkoren för dess tillämpning omfattas av gemenskapslagstiftarens behörighet. Detta mål omfattas inte av någon preskriptionsreglering som gemenskapslagstiftaren har utformat i förväg. Visserligen kan stödet enligt artikel 15 i förordning nr 659/1999 återkrävas endast upp till tio år efter det att det har beviljats. Denna reglering trädde emellertid inte i kraft förrän år 1999 och kan inte tillämpas retroaktivt på ifrågavarande mål.
129. Domstolen har emellertid också konstaterat att det grundläggande rättssäkerhetskravet utgör hinder för kommissionen att på obestämd tid dröja med att utöva sin behörighet.(70) I detta sammanhang kan kommissionen inte anses ha vidtagit åtgärder för sent i fråga om ett oanmält stöd innan den fick kännedom om detta stöd. I detta mål fick kommissionen kännedom om ifrågavarande stödreglering först i september 1995. Den italienska regeringen har inte anfört något argument till stöd för sitt påstående om att kommissionen skulle ha förhalat förfarandet tills den utfärdade det överklagade beslutet den 30 juli 1997.
130. För övrigt skall det påpekas att mottagare inte får förlita sig på att detta stöd är berättigat på grund av att det påstås ha en obetydlig inverkan på konkurrensen.
131. Följaktligen skall inte heller detta argument godtas. Detta utesluter emellertid inte att de nationella myndigheterna vid återkrav av stöd i enstaka fall tar hänsyn till principen om skydd för berättigade förväntningar inom de gränser som domstolen har fastställt i sin rättspraxis.(71)
iii) Förnuftsprincipen och proportionalitetsprincipen
132. Den italienska regeringen har slutligen gjort gällande att förnuftsprincipen har åsidosatts. Den har argumenterat för att den framför allt anser det vara oproportionerligt att föreskriva att stödet skall återkrävas, trots att detta stöd å ena sidan har påverkat konkurrensen endast på ett obetydligt sätt och återbetalningsskyldigheten å andra sidan emellertid har tungt vägande konsekvenser för de berörda företagen.
133. Enligt fast rättspraxis är ”ett upphävande av ett rättsstridigt stöd genom återvinning [...] den logiska följden av fastställandet av att stödet är rättsstridigt. Följaktligen kan återvinning av ett rättsstridigt lämnat statligt stöd, i syfte att återställa det tidigare läget, i princip inte betraktas som en oproportionerlig åtgärd i förhållande till målen för fördragets bestämmelser om statligt stöd.”(72)
134. Detta utesluter inte att kommissionen skulle kunna avstå från att föreskriva att ett stöd skall återkrävas då det föreligger särskilda omständigheter. Däremot har domstolen i ovannämnda rättspraxis endast dragit upp riktlinjer för hur kommissionen skall utnyttja sitt skönsmässiga utrymme för bedömning i normala fall.
135. Den italienska regeringen har emellertid inte anfört några fullgoda argument till stöd för att det skall avstås från återkrav. Den har endast utan närmare upplysningar hänvisat till tungt vägande konsekvenser för förmånstagarna och konsekvenser för arbetsmarknaden. Kommissionen kan följaktligen inte anses ha gjort en felaktig bedömning när den föreskrev att stödet skulle återkrävas och därmed gav målet att återställa konkurrensförhållandena företräde framför förmånstagarnas intressen.
136. Eftersom inte heller invändningen om åsidosättande av proportionalitetsprincipen kan godtas, skall talan inte vinna bifall på denna grund.
VI – Rättegångskostnader
137. Enligt artikel 122.1 i rättegångsreglerna skall domstolen besluta om rättegångskostnaderna när ett överklagande avvisas. Om parterna ömsom tappar målet, kan domstolen enligt artikel 69.3 i rättegångsreglerna besluta att rättegångskostnaderna skall delas eller att vardera parten skall bära sin kostnad. Eftersom både överklagandet och anslutningsöverklagandet ogillas tycks det vara lämpligt att förplikta varje part att bära sin egen rättegångskostnad.
VII – Förslag till avgörande
138. På grund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen skall besluta följande dom:
1) Republiken Italiens överklagande ogillas.
2) Kommissionens anslutningsöverklagande ogillas.
3) Vardera parten skall bära sin rättegångskostnad.
(1) .
(2)
–	Kommissionens beslut 98/182/EG av den 30 juli 1997 om stöd som beviljats av regionen Friuli-Venezia Giulia (Italien) till företag som utför godstransporter på väg i regionen (nedan kallat det överklagade beslutet) (EGT L 66, 1998, s. 18).
(3)
–	Förstainstansrättens dom av den 15 juni 2000 i de förenade målen T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, T-600/97–T-607/97, T-1/98, T-3/98–T-6/98 och T-23/98, Alzetta Mauro m.fl. (nedan kallad den överklagade domen) (REG 2000, s. II-2319). Förstainstansrätten drog samma slutsats i sin dom av den 4 april 2001 i mål T-288/97, Regione Autonoma Friuli-Venezia Giulia mot kommissionen (REG 2001, s. II-1169).
(4)
–	Även förslaget till avgörande i mål C-372/97 föredras i dag.
(5)
–	EGT L 130, s. 1, svensk specialutgåva, område 7, volym 1, s. 97. Senast ändrad genom rådets förordning (EG) nr 543/97 av den 17 mars 1997 (EGT L 84, s. 6).
(6)
–	EGT L 175. s. 13.
(7)
–	Jämför rådets förordning (EEG) nr 881/92 av den 26 mars 1992 om tillträde till marknaden för godstransporter på väg som utförs inom gemenskapen, till eller från en medlemsstat eller genom en eller flera medlemsstater (EGT L 95, s. 1).
(8)
–	Se rådets förordning (EEG) nr 4059/89 av den 21 december 1989 om förutsättningar för transportföretag att utföra inrikes godstransporter på väg i en medlemsstat där de inte är etablerade (EGT L 390, s. 3) och rådets förordning (EEG) nr 3118/93 av den 25 oktober 1993 om förutsättningar för transportföretag att utföra inrikes godstransporter på väg i en medlemsstat där de inte är etablerade (EGT L 279, s. 1; svensk specialutgåva, område 7, volym 5, s. 21).
(9)
–	Ovan fotnot 2.
(10)
–	Ovan fotnot 3.
(11)
–	Se i detta avseende punkterna 141–150 i den överklagade domen.
(12)
–	Se punkt 167 i den överklagade domen.
(13)
–	Kommissionen har hänvisat till domarna av den 10 juli 1986 i mål 282/85, DEFI mot kommissionen (REG 1986, s. 2469), punkt 16, av den 2 februari 1988 i de förenade målen 67/85, 68/85 och 70/85, Van der Kooy m.fl. mot kommissionen (REG 1988, s. 219; svensk specialutgåva, volym 9, s. 305), punkterna 14–16 och av den 7 december 1993 i mål C-6/92, Federmineraria m.fl. mot kommissionen (REG 1993, s. I-6357), punkterna 11–16, samt till förstainstansrättens domar av den 5 juni 1996 i mål T-398/94, Kahn Scheepvaart mot kommissionen (REG 1996, s. II-477), punkterna 39–43, och av den 11 februari 1999 i mål T-86/96, Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen m.fl. mot kommissionen (REG 1999, s. II-179), punkterna 42–54.
(14)
–	Dom av den 29 september 2000 i mål T-55/99, CETM (REG 2000, s. II-3207), punkterna 22–25.
(15)
–	Dom av den 19 oktober 2000 i de förenade målen C-15/98 och C-105/99, Italien och Sardegna Lines mot kommissionen (REG 2000, I-8855), punkterna 31–35.
(16)
–	Dom av den 9 mars 1994 i mål C-188/92, TWD Textilwerke Deggendorf (REG 1994, s. I-833; svensk specialutgåva, volym 15, s. 59), punkt 26.
(17)
–	Dom av den 23 april 1986 i mål 294/83, Parti écologiste ”Les Verts” mot parlamentet (REG 1986, s. 1339; svensk specialutgåva, volym 8, s. 52), punkt 19, av den 24 mars 1993 i mål C-313/90, CIRFS mot kommissionen (REG 1993, s. I-1125; svensk specialutgåva, volym 14, s. 83), punkt 23, av den 8 juli 1999 i mål C-49/92, kommissionen mot Anic (REG 1999, s. I-4125), punkt 212, och av den 8 juli 1999 i mål C-199/92, Hüls mot kommissionen (REG 1999, s. I-4287), punkt 134.
(18)
–	Dom av den 24 februari 1987 i mål 26/86, Deutz och Geldermann mot rådet (REG 1987, s. 941), punkt 7, och av den 18 maj 1994 i mål C-309/89, Codorniú mot rådet (REG 1994, s. I-1853; svensk specialutgåva, volym 15, s. I-141), punkt 18.
(19)
–	Dom av den 16 maj 1991 i mål C-358/89, Extramet mot rådet (REG 1991, s. I-2501), punkt 16, och domen i målet Codorniú (ovan fotnot 18).
(20)
–	Dom av den 15 juli 1963 i mål 25/62, Plaumann mot kommissionen (REG 1963, s. 213; svensk specialutgåva, volym 1, s. 181).
(21)
–	Jämför den rättspraxis som anges i fotnot 13.
(22)
–	Dom av den 26 februari 2002 i mål C-23/00 P, rådet mot Boehringer Ingelheim Vetmedica m.fl. (REG 2002, s. I-1873), punkterna 51 och 52.
(23)
–	Domen i målet rådet mot Boehringer Ingelheim Vetmedica (ovan fotnot 22).
(24)
–	Domen i målet rådet mot Boehringer Ingelheim Vetmedica, punkterna 51 och 52 (ovan fotnot 24).
(25)
–	Dom av den 1 juni 1994 i mål C-136/92 P, kommissionen mot Brazelli Lualdi m.fl. (REG 1994, s. 1981), punkterna 57–59, av den 8 juli 1999 i mål C-227/92 P, Hoechst mot kommissionen (REG 1999, s. I-4443), punkt 39, och av den 24 september 2002 i de förenade målen C-74/00 P och C-75/00 P, Falck m.fl. mot kommissionen (REG 2002, s. I-7869), punkt 177.
(26)
–	Dom av den 13 juli 2000 i mål C-210/98 P, Salzgitter mot kommissionen (REG 2000, s. I-5843), punkterna 56 och 57, som avser kommissionens behörighet att utfärda det överklagade beslutet.
(27)
–	Jämför den rättspraxis som anges i fotnot 13.
(28)
–	Dom av den 5 maj 1998 i mål C-386/96 P, Société Louis Dreyfus & Cie mot kommissionen (REG 1998, s. I-2309), punkt 43 med angivna hänvisningar.
(29)
–	Jämför till exempel dom av den 20 september 1990 i mål C-5/89, kommissionen mot Tyskland (REG 1990, s. I-3437; svensk specialutgåva, volym 10, s. 499), punkterna 12 och 13, och av den 20 mars 1997 i mål C-24/95, Land Rheinland-Pfalz mot Alcan Deutschland (REG 1997, s. I-1591), punkterna 24 och 25.
(30)
–	Domen i målet C-5/89, kommissionen mot Tyskland, punkt 14 (ovan fotnot 29), och domen i målet Alcan, punkt 25 (ovan fotnot 29).
(31)
–	Möjligheten att vara direkt berörd har hittills inte heller ifrågasatts i jämförbara mål: Jämför dom av den 17 september 1980 i mål 730/79, Philip Morris mot kommissionen (REG 1980, s. 2671; svensk specialutgåva, volym 5, s. 303), punkt 5, och domen i målet Sardegna Lines, punkt 36 (ovan fotnot 15), samt förstainstansrättens dom av den 29 september 2000 i mål T-55/99, CETM mot kommissionen (REG 2000, s. II-3207), av den 22 november 2001 i mål T-9/98, Mitteldeutsche Erdöl-Raffinerie mot kommissionen (REG 2001, s. II-3367), punkterna 47–51, och av den 6 mars 2003 i de förenade målen T-228/99 och T-233/99, Westdeutsche Landesbank m.fl. mot kommissionen (REG 2003, s. II-0000).
(32)
–	Domen i målet Plaumann (ovan fotnot 20), s. 238.
(33)
–	Dom av den 2 april 1998 i mål C-321/95 P, Greenpeace Council m.fl. mot kommissionen (REG 1998, s. I-1651), punkterna 7 och 28, av den 22 november 2001 i mål C-451/98, Antillean Rice Mills mot rådet (REG 2001, s. I-8949), punkt 49, av den 25 juli 2002 i mål C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mot rådet (REG 2002, s. I-6677), punkt 36, och av den 10 december 2002 i mål C-312/00 P, kommissionen mot Camar och Tico (REG 2002, s. I-0000), punkt 73.
(34)
–	Beslut av den 26 oktober 2000 i mål C-447/98 P, Molkerei Großbraunshain och Bene Nahrungsmittel mot kommissionen (REG 2000, s. I-9097), punkt 67, och av den 28 juni 2001 i mål C-351/99 P, Eridania SpA m.fl. mot rådet (REG 2001, s. I-5007), punkt 40, samt dom av den 27 mars 1990 i mål C-229/88, Cargill m.fl. mot kommissionen (REG 1990, s. I-1303), punkt 18.
(35)
–	Dom av den 16 maj 1991 i mål C-358/89, Extramet Industrie mot rådet (REG 1991, s. I-2501), punkt 13, av den 18 maj 1994 i mål C-309/89, Codorniú mot rådet (REG 1994, s. I-1853; svensk specialutgåva, volym 15, s. 141), punkterna 19 och 20, och av den 31 maj 2001 i mål C-41/99 P, Sadam Zuccherifici m.fl. mot rådet (REG 2001, s. I-4239), punkt 27.
(36)
–	Ovan fotnot 13.
(37)
–	Domen i målet DEFI (ovan fotnot 13), punkt 16.
(38)
–	Ovan fotnot 13.
(39)
– Domen i målet Van der Kooy (ovan fotnot 13), punkt 15.
(40)
–	I domen i målet Federmineraria (ovan fotnot 13) hade kommissionen i det omtvistade beslutet liksom i målet Van der Kooy endast föreskrivit att den omtvistade regleringen skulle avskaffas. Förstainstansrättens dom i målet Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen (ovan fotnot 13) gällde kommissionens vägran att godkänna en förlängning av en stödreglering. I målet Kahn Scheepvaart (ovan fotnot 13) har slutligen ingen förmånstagare utan en icke gynnad konkurrent väckt talan.
(41)
–	Ovan fotnot 15.
(42)
– Domen i målet Sardegna Lines (ovan fotnot 15), punkterna 34 och 35.
(43)
–	Kommissionens beslut 98/95/EG av den 21 oktober 1997 om stöd som regionen Sardinien (Italien) beviljat sjöfartsnäringen på Sardinien (EGT L 20, 1998, s. 30).
(44)
–	I det överklagade beslutet har kommissionen angivit att sammanlagt cirka 2 200 ansökningar om stöd har beviljats. Emellertid är det i samtliga fall inte på långt när fråga om stöd som skall återbetalas. Däremot skall det skiljas mellan de fall där konkurrensen inte har begränsats på grund av att marknaden inte har varit tillräckligt liberaliserad och de fall där det har gjorts ett undantag från förbudet mot stöd på grund av det undantag som tillämpas till förmån för investeringar inom ramen för kombinerad transport.
(45)
–	Jämför den rättspraxis som anges i fotnot 18.
(46)
–	Dom av den 1 juli 1965 i de förenade målen 106/63 och 107/63, Töpfer m.fl. mot kommissionen (REG 1965, s. 547), av den 13 maj 1971 i de förenade målen 41/70, 42/70, 43/70 och 44/70, International Fruit Company m.fl. mot kommissionen (REG 1971, s. 411), och av den 6 november 1990 i mål C-354/87, Weddel mot kommissionen (REG 1990, s. I-3847).
(47)
–	Beslut av den 28 juni 2001 i mål C-351/99 P, Eridania m.fl. mot rådet (REG 2001, s. I-5007), punkt 54.
(48)
–	Se i detta avseende även dom av den 26 juni 1990 i mål C-152/88, Sofrimport mot kommissionen (REG 1990, s. I-2477), punkt 11, och av den 17 januari 1985 i mål 11/82, Piraiki-Patraiki mot kommissionen (REG 1985, s. 207), punkterna 19 och 31.
(49)
–	Domen i målet Weddel (ovan fotnot 46), punkt 22. Se även domen i målet International Fruit Company (ovan fotnot 46), punkterna 16 och 22.
(50)
–	Se ovan fotnot 48, punkterna 30 och 31.
(51)
–	Se ovan fotnot 16. Se även dom av den 30 januari 1997 i mål C-178/95, Wiljo (REG 1997, s. I-585), punkt 21, och av den 15 februari 2001 i mål C-239/99, Nachi Europe (REG 2001, s. I-1197), punkt 30.
(52)
–	Se ovan fotnot 16, punkt 26.
(53)
–	Domen i målet TWD Textilwerke Deggendorf (ovan fotnot 16), punkt 11.
(54)
–	Förslag till avgörande av den 21 mars 2002 i mål C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mot rådet (REG 2002, s. I-6677 och s. I-6681), punkt 36 och följande punkter.
(55)
–	Jämför punkt 145 i den överklagade domen.
(56)
–	Dom av den 14 oktober 1987 i mål 248/84, Tyskland mot kommissionen (REG 1987, s. 4013), punkt 18, av den 19 september 2002 i mål C-113/00, Spanien mot kommissionen, (REG 2002, s. I-7601), punkt 54, och av den 26 september 2002 i mål C-351/98, Spanien mot kommissionen (REG 2002, s. I-8031), punkt 58.
(57)
–	Dom av den 14 februari 1990 i mål C-301/87, Frankrike mot kommissionen (REG 1990, s. I-307), punkt 33, och domen i målet C-113/00, Spanien mot kommissionen (ovan fotnot 56), punkt 54.
(58)
–	Förstainstansrätten anger särskilt domen av den 30 april 1998 i mål T-214/95, Vlaams Gewest (REG 1998, s. II-717), punkterna 46, 49 och 50.
(59)
–	Dom av den 21 mars 1990 i mål C-142/87, Belgien mot kommissionen, Tubemeuse (REG 1990, s. I-959; svensk specialutgåva, volym 10, s. 369), punkt 43, av den 21 mars 1991 i mål C-303/88, Italien mot kommissionen (REG 1991, s. I-1433; svensk specialutgåva, volym 11, s. 115), punkt 27, och av den 14 september 1994 i de förenade målen C-278/92–C-280/92, Spanien mot kommissionen (REG 1994, s. I-4103), punkt 42.
(60)
–	Domen i målet C-113/00, Spanien mot kommissionen (ovan fotnot 56), punkt 30, och domen i målet C-351/98, Spanien mot kommissionen (ovan fotnot 56), punkt 51.
(61)
–	Se ovan fotnot 56, punkt 51.
(62)
–	Punkterna 63–65.
(63)
–	Se särskilt punkt 100 i den överklagade domen.
(64)
–	Dom av den 10 december 1969 i målen 6/69 och 11/69, kommissionen mot Frankrike (REG 1969, s. 523; svensk specialutgåva, volym 1, s. 427), punkt 21, och av den 19 maj 1999 i mål C-6/97, Italien mot kommissionen (REG 1999, s. I-2981), punkt 21.
(65)
–	Rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget (EGT L 83, s. 1).
(66)
–	Kommissionen har i detta mål hänvisat till dom av den 15 juli 1970 i mål 41/69, ACF Chemiepharma mot kommissionen (REG 1970, s. 661; svensk specialutgåva, volym 1, s. 457), punkt 19, och av den 14 juli 1970 i mål 52/69, Geigy mot kommissionen (REG 1972, s. 787), punkt 21.
(67)
–	Se ovan punkt 14.
(68)
–	Domen i målet C-5/89, kommissionen mot Tyskland (ovan fotnot 29), punkt 14, och domen i målet Alcan (ovan fotnot 29), punkt 25.
(69)
–	Dom av den 24 september 2002 i de förenade målen C-74/00 P och C-75/00 P, Falck m.fl. mot kommissionen (REG 2002, s. I-7869), punkt 139, med åberopande av dom av den 14 juli 1972 i mål 52/69, Geigy mot kommissionen (REG 1972, s. 787), punkt 21.
(70)
–	Domen i målet Falck (ovan fotnot 69), punkt 140, och domen i målet Geigy (ovan fotnot 69), punkt 21.
(71)
–	Se dessutom den rättspraxis som anges i fotnot 29.
(72)
–	Domen i målet Tubemeuse (ovan fotnot 59), punkt 66. Se även dom av den 7 mars 2002 i mål C-310/99, Italien mot kommissionen (REG 2002, s. I-2289), punkt 99.