62012CJ0516
DOMSTOLENS DOM (femte avdelningen)
den 3 april 2014 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande — Förordning (EEG) nr 1191/69 — Kollektivtrafik — Artikel 4 — Ansökan om upphävande av allmän trafikplikt — Artikel 6 — Rätt till ersättning för ekonomisk skada till följd av utförandet av allmän trafikplikt”
I de förenade målen C‑516/12–C‑518/12,
angående beslut att begära förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, från Consiglio di Stato (Italien), genom beslut av den 3 juli 2012 som inkom till domstolen den 15 november 2012, i målen
CTP – Compagnia Trasporti Pubblici SpA
mot
Regione Campania (C‑516–C‑518/12),
Provincia di Napoli (C‑516/12 och C‑518/12),
meddelar
DOMSTOLEN (femte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden T. von Danwitz samt domarna E. Juhász, A. Rosas, D. Šváby och C. Vajda (referent),
generaladvokat: P. Cruz Villalón,
justitiesekreterare: handläggaren A. Impellizzeri,
efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 20 november 2013,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
—
CTP – Compagnia Trasporti Pubblici SpA, genom M. Malena, avvocato,
—
Regione Campania, genom L. Buondonno, M. Lacatena och M. d’Elia, avvocati,
—
Provincia di Napoli, genom L. Scetta och A. Di Falco, avvocati,
—
Italiens regering, genom G. Palmieri, i egenskap av ombud, biträdd av P. Gentili, avvocato dello Stato,
—
Europeiska kommissionen, genom E. Montaguti och N. Yerrell, båda i egenskap av ombud,
och efter att den 6 februari 2014 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Respektive begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av rådets förordning (EEG) nr 1191/69 av den 26 juni 1969 om medlemsstaternas åtgärder i fråga om allmän trafikplikt på järnväg, väg och inre vattenvägar (EGT L 156, s. 1; svensk specialutgåva, område 7, volym 1, s. 64), i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 1893/91 av den 20 juni 1991 (EGT L 169, s. 1; svensk specialutgåva, område 7, volym 4 s. 17) (nedan kallad förordning nr 1191/69).
2
Respektive begäran har framställts i målen mellan, å ena sidan, CTP – Compagnia Trasporti Pubblici SpA (nedan kallat CTP) och, å andra sidan, Regione Campania (regionen Kampanien) (målen C‑516/12–C‑518/12) respektive Provincia di Napoli (provinsen Neapel) (målen C‑516/12 och C‑518/12). Målen rör Regione Campanias och Provincia di Napolis avslag på CTP:s ansökan om ersättning för ekonomisk skada till följd av tillhandahållandet av lokala allmänna transporttjänster.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
3
I artikel 1.1–1.5 i förordning nr 1191/69, som förekommer i avsnitt I, med rubriken ”Allmänna bestämmelser”, anges följande:
”1.   Denna förordning skall tillämpas på transportföretag som utför transporter på järnväg, väg och inre vattenvägar.
Medlemsstaterna får från denna förordnings tillämpningsområde undanta företag vilkas verksamhet är begränsad uteslutande till stads-, förorts- eller regional trafik.
2.   I denna förordning avses med
—
stads- och förortstrafik: sådana transporttjänster som tillgodoser behoven i en stadskärna eller en storstadsregion och behovet av transporter däremellan och de omgivande områdena,
—
regional trafik: sådana transporttjänster som utförs för att tillgodose transportbehoven i en region.
3.   Medlemsstaternas behöriga myndigheter skall upphäva de med begreppet offentlig tjänst förbundna förpliktelser som definieras i denna förordning och som avser transporter med järnväg, väg eller inre vattenvägar.
4.   För att säkerställa en tillräcklig tillgång till transporttjänster, särskilt med beaktande av sociala och miljömässiga faktorer samt fysisk planering eller för att erbjuda specialtaxor för vissa grupper av passagerare, får medlemsstaternas behöriga myndigheter ingå avtal med ett transportföretag om trafiktjänster på grund av allmän trafikplikt. Villkor och närmare bestämmelser för sådana avtal anges i avsnitt V.
5.   Medlemsstaternas behöriga myndigheter får dock bibehålla eller besluta om sådan allmän trafikplikt som avses i artikel 2 i fråga om stads-, förorts- och regionala persontransporter. Villkor och närmare bestämmelser, däribland om kompensationsformerna anges i avsnitt II, III och IV.
…”
4
I den ursprungliga lydelsen av förordning nr 1191/69, före de ändringar som infördes genom förordning nr 1893/91, hade artikel 1 följande lydelse:
”1.   Medlemsstaterna skall upphäva alla skyldigheter som innefattas i begreppet ”allmän trafikplikt” som det definieras i denna förordning och som gällt för transporter på järnväg, väg och inre vattenvägar.
2.   Skyldigheterna får dock bibehållas i den utsträckning de är nödvändiga för att säkerställa en tillfredsställande trafikförsörjning.
3.   Punkt 1 skall, såvitt avses persontransporter, inte tillämpas på taxor och villkor som har beslutats av en medlemsstat i en eller flera resandekategoriers intresse.
4.   Transportföretag, som drabbas av kostnader med anledning av att i punkt 2 nämnda skyldigheter bibehålls eller med anledning av att sådana taxor och villkor som avses i punkt 3 gäller, skall kompenseras härför genom ersättning i enlighet med gemensamma, i denna förordning fastställda rutiner.”
5
Artikel 2.1 i förordning nr 1191/69 har följande lydelse:
”Med allmän trafikplikt avses skyldigheter som ett transportföretag inte alls skulle fullgöra eller inte fullgöra i samma utsträckning eller på samma sätt, om det tog hänsyn enbart till sina egna affärsintressen.”
6
Avsnitt II i förordningen, med rubriken ”Gemensamma principer för upphävande eller bibehållande av allmän trafikplikt” omfattar artiklarna 3–8.
7
Artikel 4 i förordningen har följande lydelse:
”1.   Det är en uppgift för transportföretagen att hos medlemsstaternas behöriga myndigheter ansöka om upphävande, helt eller delvis, av allmän trafikplikt, om detta medför ekonomiska nackdelar för dem.
2.   I sina ansökningar får transportföretagen föreslå att den rådande transportlösningen byts ut mot en annan. Företagen skall tillämpa bestämmelserna i artikel 5 vid beräkningen av vilka besparingar som skulle kunna göras för att förbättra deras ekonomiska ställning.”
8
Artikel 6 i förordning nr 1191/69 har följande lydelse:
”1.   Sådana ansökningar som nämns i artikel 4 skall senast ett år efter denna förordnings ikraftträdande ges in av transportföretagen till medlemsstaternas behöriga myndigheter.
Transportföretag får ge in ansökningarna efter utgången av ovannämnda frist, om de finner att förutsättningarna enligt artikel 4.1 är uppfyllda.
2.   Beslut om att bibehålla allmän trafikplikt eller del därav eller beslut att avveckla sådan plikt vid utgången av en viss period skall innehålla bestämmelser om ersättning för skada till följd av beslutet; ersättningsbeloppet skall framräknas i enlighet med de i artiklarna 10–13 fastställda gemensamma rutinerna.
3.   Medlemsstaternas behöriga myndigheter skall fatta beslut om ansökningar avseende skyldighet att bedriva verksamhet och att utföra transporter senast ett år efter ansökans inlämnande; motsvarande beslut ifråga om ansökningar avseende skyldighet att följa taxebestämmelser skall fattas senast sex månader efter ansökans inlämnande.
Rätt till ersättning föreligger från och med dagen för beslutet, dock tidigast den 1 januari 1971.
4.   Om emellertid medlemsstaternas behöriga myndigheter anser det nödvändigt på grund av antal och omfattning av ansökningarna från olika företag, får de förlänga den i punkt 3 första stycket föreskrivna tidsfristen till den 1 januari 1972. I sådant fall föreligger rätten till ersättning från och med detta datum.
Då medlemsstaternas behöriga myndigheter avser att utnyttja denna möjlighet, skall de underrätta berörda företag härom senast sex månader efter ansökans ingivande.
Skulle någon medlemsstat drabbas av särskilda svårigheter, får rådet på begäran av denna stat och på förslag av kommissionen bemyndiga medlemsstaten att förlänga tidsfristen som anges i första stycket till den 1 januari 1973.
5.   Har behöriga myndigheter inte fattat beslut inom den fastställda tidsfristen, skall den skyldighet som begärts upphävd i ansökan enligt artikel 4.1 anses upphävd.
6.   På grundval av en rapport som inlämnats av kommissionen före den 31 december 1972 skall rådet studera förhållandena i varje medlemsstat i fråga om tillämpningen av denna förordning.”
9
Avsnitt V i förordning nr 1191/69 med rubriken ”Avtal om trafiktjänster på grund av allmän trafikplikt” omfattar endast en artikel, nämligen artikel 14 som har följande lydelse:
”1.   Med avtal om trafiktjänster på grund av allmän trafikplikt avses ett avtal som slutits mellan en medlemsstats behöriga myndigheter och ett transportföretag för att tillhandahålla allmänheten tillräckliga transporttjänster.
Ett avtal om trafiktjänster på grund av allmän trafikplikt kan särskilt omfatta
—
transporttjänster som uppfyller fastställda normer i fråga om kontinuitet, regelbundenhet, kapacitet och kvalitet,
—
kompletterande transporttjänster,
—
transporttjänster mot särskilda taxor eller på särskilda villkor, framför allt för vissa passagerargrupper eller på vissa färdsträckor,
—
tjänsternas anpassning till faktiska behov.
2.   Ett avtal om trafiktjänster på grund av allmän trafikplikt skall bl.a. omfatta följande punkter:
a)
Detaljupplysningar om den transporttjänst som skall tillhandahållas, särskilt normerna i fråga om kontinuitet, regelbundenhet, kapacitet och kvalitet.
b)
Priset på de tjänster som omfattas av avtalet, vilket pris antingen skall utgöra ett tillägg till biljettintäkterna eller inkludera dessa intäkter, samt närmare bestämmelser om de finansiella förhållandena mellan de två parterna.
c)
Regler om tillägg och ändringar i avtalet, särskilt för att ta hänsyn till oförutsebara förändringar.
d)
Avtalets giltighetstid.
e)
Påföljder vid avtalsbrott.
3.   Sådana tillgångar som utnyttjas vid tillhandahållandet av de transporttjänster som är föremål för ett avtal om trafiktjänster på grund av allmän trafikplikt kan antingen höra till företaget eller vara ställda till dess förfogande.
4.   Ett företag, som avser att upphöra med eller genomföra väsentliga förändringar i en transporttjänst som det tillhandahåller allmänheten kontinuerligt och regelbundet och som inte omfattas av avtalssystemet eller den allmänna trafikplikten, skall underrätta medlemsstatens behöriga myndigheter om detta senast tre månader i förväg.
De behöriga myndigheterna får besluta att avstå från sådan underrättelse.
Denna bestämmelse skall inte inverka på giltigheten av andra nationella förfaringssätt som avser rätten att upphöra med eller ändra transporttjänster.
5.   Efter att ha mottagit den i punkt 4 angivna underrättelsen kan de behöriga myndigheterna ålägga företaget att upprätthålla den ifrågavarande transporttjänsten i högst ytterligare ett år räknat från tidpunkten för uppsägningen, varvid de skall meddela företaget detta minst en månad före uppsägningstidens utgång.
Myndigheterna får även ta initiativ till förhandlingar om inrättande eller ändring av en sådan transporttjänst.
6.   De kostnader som uppkommer för transportföretagen till följd av förpliktelserna enligt punkt 5, skall företagen kompenseras för enligt de i avsnitt II, III och IV fastställda gemensamma metoderna.”
10
I den ursprungliga lydelsen av förordning nr 1191/69, före de ändringar som infördes genom förordning nr 1893/91, hade artikel 14 följande lydelse:
”1.   Utom i de fall som anges i artikel 1.3 får medlemsstaterna efter denna förordnings ikraftträdande införa allmän trafikplikt endast om sådan plikt har väsentlig betydelse för att tillgodose en tillfredsställande transportförsörjning.
2.   När på detta sätt införd allmän trafikplikt medför sådan ekonomisk skada för transportföretagen som avses i artikel 5.1 och artikel 5.2 eller sådana ekonomiska nackdelar som sägs i artikel 9, skall medlemsstaternas behöriga myndigheter, när de beslutar att införa sådan trafikplikt, se till att kompensation ges för de skador som blir följden därav. Föreskrifterna i artiklarna 10–13 skall därvid tillämpas.”
Italiensk rätt
11
I artikel 17 i lagstiftningsdekret nr 422 av den 19 november 1997 om överföring till regionerna och de lokala organen av funktioner och uppgifter inom området lokala allmänna transporttjänster i enlighet med artikel 4.4 i lag nr 59 av den 15 mars 1997 (decreto legislativo n. 422 – Conferimento alle regioni ed agli enti locali di funzioni e compiti in materia di trasporto pubblico locale, a norma dell’articolo 4, comma 4, della legge 15 marzo 1997, n. 59) (GURI nr 287, av den 10 december 1997, s. 4) föreskrivs följande:
”Regionerna, provinserna och kommunerna ska för att trygga användarnas rörlighet fastställa allmän trafikplikt i enlighet med artikel 2 i [förordning nr 1191/69]. De ska i de tjänsteavtal som avses i artikel 19 reglera den ekonomiska ersättningen till de företag som tillhandahåller tjänsterna. Inom ramen för dessa avtal ska enligt ovannämnda gemenskapsrättsliga bestämmelse hänsyn tas till intäkter från taxor och även från eventuella kringtjänster för transporter.”
Målen vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
12
CTP tillhandahåller lokala allmänna transporttjänster i provinsen Neapel. CTP ansökte med hänsyn därtill flera gånger om ersättning hos Regione Campania och Provincia di Napoli för de ekonomiska nackdelar som det ansåg sig ha lidit på grund av tillhandahållandet av tjänsterna. Ansökningarna avslogs.
13
CTP väckte talan om att de administrativa besluten skulle ogiltigförklaras vid Tribunale amministrativo regionale per la Campania. Tribunale amministrativo regionale per la Campania ansåg att enligt artikel 4 i förordning nr 1191/69 kan rätten till ersättning för sådana ekonomiska nackdelar endast föreligga om ett transportföretag först har ansökt om upphävande av den tjänsteplikt som åligger företaget och endast när de behöriga myndigheterna avslår ansökan. Tribunale amministrativo regionale per la Campania konstaterade att CTP inte hade ansökt om ett sådant upphävande och ogillade därför CTP:s talan genom tre domar.
14
CTP överklagade till den hänskjutande domstolen de tre domar som Tribunale amministrativo regionale per la Campania hade meddelat. Den hänskjutande domstolen anser att artiklarna 1, 4 och 6 i förordning nr 1191/69 kan tolkas på två olika sätt vad gäller uppkomsten av rätt till ersättning för ett transportföretag som ålagts med tjänsteplikt.
15
Enligt en tolkning som kan betecknas som teleologisk och som tillämpats av Tribunale amministrativo regionale per la Campania kan rätten till ersättning endast uppkomma till följd av det berörda transportföretagets ansökan om upphävande av tjänsteplikten hos de berörda myndigheterna. I detta sammanhang citerar den hänskjutande domstolen artikel 17 i lagstiftningsdekret nr 422 av den 19 november 1997 som reglerar ingående av tjänsteavtal, och den påpekar i detta hänseende att det tidigare gällande koncessionssystemet skiljer sig från det nuvarande systemet med tjänsteavtal, eftersom det belopp som myndigheten betalar ut kan liknas vid en ömsesidigt förpliktande ersättning för en förpliktelse som har åtagits frivilligt. Den hänskjutande domstolen tillägger emellertid att även om rätten till ersättning är fastställd i avtalet, kan den endast uppkomma till följd av en ansökan om upphävande av tjänsteplikten.
16
Enligt en tolkning som kan betecknas som systematisk ska rätten till ersättning uppkomma utan att transportföretaget ska behöva ansöka om upphävande, eftersom denna rätt rör sådan allmän trafikplikt som får bibehållas enligt artikel 1.5 i förordning nr 1191/69, vilken rör stads-, förorts- och regionala persontransporter.
17
Mot denna bakgrund beslutade Consiglio di Stato att vilandeförklara målen och ställa följande tolkningsfråga, som har identisk lydelse i målen C‑516/12–C‑518/12, till domstolen:
”Uppkommer rätt till ersättning enligt artikel 4 i [förordning nr 1191/69] endast om behöriga myndigheter inte, efter ansökan, har beslutat om upphävande av tjänsteplikt som medför ekonomiska nackdelar för transportföretaget eller ska denna bestämmelse endast tillämpas på plikten att tillhandahålla sådana tjänster som enligt förordningen ska upphävas och inte får bibehållas?”
18
Domstolens ordförande beslutade den 29 november 2012 att förena målen C‑516/12–C‑518/12 vad gäller det skriftliga och muntliga förfarandet samt domen.
Prövning av tolkningsfrågan
19
Domstolen ska inledningsvis fastställa bakgrunden till besluten att begära förhandsavgörande.
20
Ingenting i den akt som domstolen har tagit del av tyder på att Republiken Italien har använt sig av den möjlighet som föreskrivs i artikel 1.1 andra stycket i förordning nr 1191/69 att från denna förordnings tillämpningsområde undanta företag vilkas verksamhet uteslutande är begränsad till stads-, förorts- eller regional trafik. Bestämmelserna i denna förordning är således fullt ut tillämpliga på målen vid den nationella domstolen, och tolkningsfrågan ska prövas enligt dessa bestämmelser (se, analogt, dom Antrop m.fl., C‑504/07, EU:C:2009:290, punkt 17).
21
Det ska vidare erinras om att det enligt fast rättspraxis uteslutande ankommer på den hänskjutande domstolen att bestämma innehållet i de frågor som den avser att hänskjuta till domstolen. Det åligger nämligen uteslutande de nationella domstolarna, vid vilka tvisten anhängiggjorts och som har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i varje enskilt mål bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till domstolen (dom Kersbergen-Lap och Dams-Schipper, C‑154/05, EU:C:2006:449, punkt 21 och där angiven rättspraxis).
22
Enligt de uppgifter som parterna tillhandahållit vid förhandlingen kan de lokala allmänna transporttjänster som CTP tillhandahåller och som är i fråga i de nationella målen antingen ha sitt ursprung i allmän trafikplikt enligt artikel 2.1 i förordning nr 1191/69 eller i ett avtal om trafiktjänster på grund av allmän trafikplikt enligt artikel 14.1 i förordningen.
23
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 34 och 35 i sitt förslag till avgörande ska artikel 4 i förordning nr 1191/69, som är föremål för den fråga som ställts, liksom artikel 6 i förordningen endast tillämpas om de lokala allmänna transporttjänster som CTP tillhandahåller har sitt ursprung i allmän trafikplikt enligt artikel 2.1 i förordningen. Artiklarna ska däremot inte tillämpas om de lokala allmänna transporttjänster som CTP tillhandahåller har sitt ursprung i ett avtal om trafiktjänster på grund av allmän trafikplikt enligt artikel 14.1 i förordning nr 1191/69, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att avgöra.
24
I förevarande fall avser den fråga som ställts av den hänskjutande domstolen tolkningen av artikel 4 i förordning nr 1191/69, utan att den nationella domstolen påstår att förhållanden som omfattas av artikel 14.1 i förordningen föreligger. Med hänsyn till den rättspraxis som angivits i punkt 21 i denna dom ska den fråga som hänskjutits till domstolen prövas utifrån det antagandet att de lokala allmänna transporttjänster som CTP tillhandahåller har sitt ursprung i allmän trafikplikt enligt artikel 2.1 i förordning nr 1191/69.
25
Den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida artiklarna 4 och 6 i förordning nr 1191/69 ska tolkas så, att uppkomsten av rätten till ersättning för ekonomisk skada till följd av utförandet av allmän trafikplikt enligt artikel 2.1 i förordningen beror på dels det berörda företagets ansökan om upphävande av plikten, dels de behöriga myndigheternas beslut om att bibehålla eller avveckla plikten vid utgången av en viss period.
26
I detta hänseende ska det erinras om att ersättning för ekonomisk skada till följd av allmän trafikplikt endast ges till de berörda transportföretagen enligt artikel 4.1 i förordning nr 1191/69 jämförd med artikel 6.2 i förordningen om de ansöker om upphävande av plikten eller del därav, och om de behöriga myndigheterna, tvärtemot vad som yrkats i ansökan, beslutar att bibehålla eller avveckla den allmänna trafikplikten eller del därav vid utgången av en viss period. Enligt bestämmelserna i förordning nr 1191/69 krävs således att de två villkoren som angivits i punkt 25 i denna dom är uppfyllda.
27
Det ska erinras om att i den ursprungliga lydelsen av artikel 14 i förordning nr 1191/69 och före den ändring som infördes genom förordning nr 1893/91, tilläts medlemsstaterna att på nytt införa allmän trafikplikt, men de behöriga myndigheterna ålades att vid beslut om införande se till att ersättning gavs för ekonomisk skada till följd av utförandet av denna.
28
I den ursprungliga lydelsen av förordning nr 1191/69 var ansökningsplikten för upphävande av den allmänna trafikplikten, för att rätten till ersättning skulle uppkomma enligt artikel 4 jämförd med artikel 6 i förordningen, endast tillämplig på förpliktelser som uppkommit före dess ikraftträdande, medan rätten till ersättning uppkom automatiskt för de offentliga tjänsteförpliktelser som uppkomit därefter enligt artikel 14 i förordningen.
29
Det är riktigt att denna bestämmelse genom förordning nr 1893/91 ersattes med den nuvarande lydelsen av artikel 14 i förordning nr 1191/69 som reglerar ingående av avtal om trafiktjänster på grund av allmän trafikplikt. Dessutom infördes en ny artikel 1.5 genom förordning nr 1893/91, enligt vilken den allmänna trafikpliktens bibehållande och införande ska ske enligt de villkor och närmare bestämmelser som anges i avsnitt II–IV i förordning nr 1191/69.
30
Förordning nr 1893/91 har därför enligt Italiens regering ändrat det regelverk som är tillämpligt på införande av allmän trafikplikt genom att rätten till ersättning för ekonomisk skada till följd av sådan plikt därefter berodde på om ansökan om upphävande lämnats in, enligt artiklarna 4 och 6 i förordningen. Till stöd för tolkningen har Italiens regering anfört det argumentet att efter ikraftträdandet av förordning nr 1893/91 hänvisar den nya artikel 1.5 i förordning nr 1191/69, som ger medlemsstaterna befogenhet att på nytt införa allmän trafikplikt, uttryckligen till avsnitt II i förordningen som omfattar artiklarna 4 och 6.
31
Såsom generaladvokaten emellertid har betonat i punkt 53 i sitt förslag till avgörande finns det ingenting som tyder på att förordning nr 1893/91 har ändrat de tillämpliga bestämmelserna om allmän trafikplikt som uppkommit efter ikraftträdandet av förordning nr 1191/69, såsom beskrivits i punkt 28 i denna dom. Tvärtom framgår det av skälen i förordning nr 1893/91 att medlemsstaterna inte endast kan fastställa närmare bestämmelser om tillhandahållandet av offentliga tjänster inom transportområdet inom ramen för ett avtal som slutits mellan de behöriga myndigheterna och ett transportföretag, utan de har även kvar möjligheten att bibehålla eller besluta om införande av viss allmän trafikplikt. Det ursprungliga regelverket har således kompletterats av ett andra regelverk som grundas på ett nytt rättsligt instrument, det vill säga avtal om trafiktjänster på grund av allmän trafikplikt enligt artikel 14 i förordning nr 1191/69.
32
Det kan dessutom konstateras att förordning nr 1893/91 inte har ändrat artiklarna 4 och 6 i förordning nr 1191/69. Artikel 6.1 i förordning nr 1191/69 föreskriver att ansökningar om upphävande som nämns i artikel 4 ska ges in senast ett år efter förordningens ikraftträdande, det vill säga från den 1 januari 1969. De tidsfrister som anges i artikel 4.3–4.6 grundas i huvudsak på datumen den 1 januari 1971, den 1 januari 1972, den januari 1973 och den 31 januari 1972. Av vad som anförts ovan följer att artikel 6 i förordning nr 1191/69 endast ska tillämpas på allmän trafikplikt som uppkommit efter ikraftträdandet av nämnda förordning, det vill säga den 1 januari 1969.
33
Såsom generaladvokaten har betonat i punkt 55 i sitt förslag till avgörande ger lydelsen i artikel 1.5 i förordning nr 1191/69 heller inte stöd för påståendet att varje bestämmelse i avsnitt II–IV i förordningen är tillämplig på både bibehållandet och införandet av allmän trafikplikt. Vissa av bestämmelserna, såsom artiklarna 3 eller 7.1, är således endast tillämpliga på bibehållandet av en sådan trafikplikt. Detsamma gäller för artiklarna 4 och 6 i förordningen, av vilkas lydelse det framgår att de endast är tillämpliga på allmän trafikplikt som uppkommit före den 1 januari 1969. Italiens regerings argument enligt vilket artikel 1.5 i förordningen ska tolkas så, att artiklarna 4 och 6 i densamma är tillämpliga på införande av ny allmän trafikplikt kan därför inte vinna bifall.
34
Mot bakgrund av det ovan anförda ska tolkningsfrågan besvaras enligt följande. Artiklarna 4 och 6 i förordning nr 1191/69 ska tolkas så, att vad gäller allmän trafikplikt som uppkommit före ikraftträdandet av förordningen är rätten till ersättning för ekonomisk skada till följd av utförandet av sådan plikt villkorad av att det berörda transportföretaget har ansökt om upphävande av densamma och de behöriga myndigheterna har beslutat om att bibehålla eller avveckla den vid utgången av en viss period. Vad däremot gäller allmän trafikplikt som uppkommit efter detta datum är en sådan rätt till ersättning inte underställd dessa villkor.
Rättegångskostnader
35
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i de nationella målen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:
Artiklarna 4 och 6 i rådets förordning (EEG) nr 1191/69 av den 26 juni 1969 om medlemsstaternas åtgärder i fråga om allmän trafikplikt på järnväg, väg och inre vattenvägar, i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 1893/91 av den 20 juni 1991, ska tolkas så, att vad gäller allmän trafikplikt som uppkommit före ikraftträdandet av nämnda förordning är rätten till ersättning för ekonomisk skada till följd av utförandet av sådan plikt villkorad av att det berörda transportföretaget har ansökt om upphävande av densamma och de behöriga myndigheterna har beslutat om att bibehålla eller avveckla den vid utgången av en viss period. Vad däremot gäller allmän trafikplikt som uppkommit efter detta datum är en sådan rätt till ersättning inte underställd dessa villkor.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: italienska.