61997CC0070_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I - Inledning
1 Detta mål rör ett överklagande av förstainstansrättens beslut(1) att avvisa talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut nr 92/428/EEG av den 24 juli 1992 i ett förfarande för tillämpning av artikel 85 i EEG-fördraget (ärende nr IV/33.542 - Parfums Givenchys selektiva distributionssystem)(2) (nedan kallat det omtvistade beslutet eller beslutet) med motiveringen att sökanden, Kruidvat BVBA (nedan kallat Kruidvat), inte var personligen berörd av beslutet.
2 Kruidvat är ett belgiskt dotterbolag till en nederländsk detaljhandelskedja med närmare 300 butiker, som bland annat säljer lyxparfymer, däribland parfymer från Parfums Givenchy SA (nedan kallat Givenchy) som den köper på en parallellmarknad. Givenchy, som ingår i koncernen Louis Vuitton Moët-Hennessy, säljer genom ett selektivt distributionsnät (nedan kallat distributionsnätet) som bygger på avtal med ensamagenter och specialiserade återförsäljare.
3 Givenchy anmälde distributionsnätet till kommissionen för att antingen erhålla ett icke-ingripandebesked enligt artikel 2 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86(3) eller, alternativt, erhålla ett undantag enligt artikel 85.3 i fördraget. Efter att kommissionen i enlighet med artikel 19.3 i förordning nr 17 offentliggjorde sin avsikt att inta en gynnsam inställning i fråga om detta avtalssystem och anmodade berörd tredje man att framföra synpunkter, inkom en nederländsk sammanslutning som företräder detaljhandelskedjor och varuhus, Raad voor het Filiaal- en Grootwinkelbedrijf (nedan kallad Raad FGB), med synpunkter genom brev av den 29 november 1991. Ett av Kruidvat BVBA:s moderbolag, det nederländska bolaget Kruidvat NV, var vid denna tidpunkt medlem av Raad FGB. Kommissionen antog senare det omtvistade beslutet den 24 juli 1992 genom att tillämpa artikel 85.3 på Givenchys selektiva distributionssystem från och med den 1 januari 1992.
4 Den 3 juli 1992 väckte Copardis SA, som är ensam representant för Givenchy i Belgien, talan mot Kruidvat BVBA vid Rechtbank van Koophandel te Dendermonde (handelsdomstol, Dendermonde) och hävdade att försäljning av Givenchys produkter av en icke-auktoriserad återförsäljare stred mot belgisk lagstiftning om illojal konkurrens. Kruidvat anförde som försvar att distributionsnätet stred mot artikel 85.1 och 85.2 i fördraget. Den 23 februari 1993 avslog ordföranden vid Rechtbank Copardis begäran med motiveringen att belgisk lagstiftning inte förbjuder handelsbruket i fråga, utan att undersöka huruvida Givenchys distributionsnät var lagligt. Copardis överklagade detta beslut till Hof van Beroep te Gent (appellationsdomstol, Gent).
5 Kruidvat mottog även en skrivelse av den 17 juli 1992 från Belluco, som företräder samtliga allmänna återförsäljare med auktorisation att i Belgien och Luxemburg sälja lyxkosmetika, däribland Givenchys produkter. Efter ett möte med Kruidvat den 8 juli 1992, uppgav Belluco att Kruidvat inte kunde tas upp bland de auktoriserade återförsäljarna, därför att dess namn inte ansågs lämpat att associeras med bilden av lyxkosmetika, och att det var olagligt att sälja märkesprodukter utan att vara auktoriserad försäljare. Dessutom skall Belluco ha anmodat Kruidvat att inom två veckor upphöra med försäljningen av de berörda kosmetiska produkterna inom hela Belgien, annars skulle Belluco använda de rättsliga medel som stod till buds.
6 Genom en ansökan, som ingavs den 16 oktober 1992, väckte Kruidvat talan vid förstainstansrätten om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet. Genom särskild handling, som ingavs den 3 mars 1993, gjorde kommissionen invändning om rättegångshinder. Den 14 april 1993 avgav Kruidvat yttrande över denna invändning. Givenchy och två organisationer som företräder den europeiska parfymindustrin, Comité de Liaison des Syndicats Européens de l'Industrie de la Parfumerie et des Cosmétiques (nedan kallad Colipa) och Fédération Européenne des Parfumeurs Détaillants, beviljades rätt att intervenera till stöd för kommissionens yrkande.
7 Det omtvistade beslutet är riktat till Givenchy och är således ett beslut som är riktat till "en annan person" i den mening som avses i artikel 173 i fördraget. Följaktligen måste Kruidvat visa att beslutet trots allt direkt och personligen berörde bolaget. Kruidvat hävdade att det var personligen berört av beslutet av huvudsakligen tre skäl. Det hade deltagit i det administrativa förfarandet genom sitt moderbolag som var medlem av Raad FGB och ett enskilt mål rörande samma fråga hade anhängiggjorts vid belgisk domstol. För att ett fullt verksamt rättsligt skydd skulle föreligga ansåg Kruidvat att det krävdes att företag som var i denna situation fick väcka talan om ogiltigförklaring. Förstainstansrätten avvisade talan med motiveringen att Kruidvat inte var personligen berört av beslutet.(4)
II - Förstainstansrättens dom
8 Förstainstansrätten ansåg att talan inte kunde prövas på de tre grunder som Kruidvat hade åberopat för att styrka att bolaget var personligen berört. Beslutet om avvisning kan sammanfattas på följande sätt.
A - Kruidvats första argument
9 Förstainstansrätten konstaterade att varken Kruidvat eller dess moderbolag Profitmarkt BV och Kruidvat BV, eller Evora-koncernen, hade inkommit med klagomål till kommissionen med stöd av artikel 3 i förordning nr 17. De hade inte heller själva deltagit i det administrativa förfarande som föreskrivs i artikel 19.3 i denna förordning eller ansökt om tillträde till Givenchys selektiva distributionsnät.(5) Fastän Kruidvat NV var medlem av Raad FGB fanns det inte någonting som tydde på att Raad FGB handlade för dennes räkning eller att Kruidvat NV på något sätt hade medverkat till eller ens påverkat innehållet i Raad FGB:s yttrande. Det fanns åtminstone en viktig skillnad mellan Raad FGB:s ståndpunkt i förfarandet vid kommissionen och Kruidvats ståndpunkt vid förstainstansrätten. Raad FGB accepterade principen om selektiv distribution, förutsatt att urvalskriterierna var objektiva och icke-diskriminerande, medan Kruidvat angrep själva principen av att ha ett sådant system inom sektorn i fråga. Följaktligen fanns det inte ett tillräckligt samband mellan Kruidvat NV, och - a fortiori - Kruidvat, och Raad FGB:s deltagande i det administrativa förfarande som ledde till det omtvistade beslutet.(6)
B - Kruidvats andra argument
10 Förstainstansrätten ansåg att i den mån som Kruidvat inte kunde införskaffa Givenchys produkter genom det selektiva distributionsnätet inom gemenskapen, var Kruidvat i samma situation som många andra företag. I vilket fall som helst hade det inte visats att Kruidvat var förhindrat att införskaffa Givenchys produkter, eftersom det inte var bundet av de selektiva distributionsavtalen.(7)
11 Förstainstansrätten konstaterade att tvisten vid den nationella domstolen på sin höjd hade ett indirekt samband med det omtvistade beslutets giltighet. Denna tvist handlade varken om en vägran att ge tillträde till Givenchys distributionsnät eller om skadeståndsanspråk för överträdelse av artikel 85 i fördraget, utan rörde i första hand snarare tillämpningen av belgisk lagstiftning om illojal konkurrens. Eftersom alla parfymåterförsäljare kan ha intresse av att i en nationell tvist ta upp frågan om distributionsnätets lagenlighet, gick Kruidvats ställning inte att särskilja tillräckligt. Det var en ren slump att talan vid den nationella domstolen hade väckts i rätt tid så att Kruidvat inom tidsfristen hann väcka talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet.(8)
12 Förstainstansrätten uttalade även att det inte hade styrkts att skriftväxlingen med branschsammanslutningen Belluco hade godkänts av Givenchy eller Copardis. Skriftväxlingen ansågs inte heller utgöra en vägran att ge tillträde till distributionsnätet.(9)
C - Kruidvats tredje argument
13 Förstainstansrätten ansåg att även om det kunde antas att frågan huruvida det omtvistade beslutet var giltigt skulle kunna ha inverkan på utgången av tvisten vid den nationella domstolen, kvarstod inte desto mindre det faktum att om sistnämnda domstol så anser nödvändigt kan den inge en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 177 i fördraget, vilket skulle ge ett tillräckligt verksamt rättsligt skydd.(10)
III - Grunder för överklagandet och yrkanden
14 Kruidvat har överklagat förstainstansrättens dom. Bolaget har yrkat att domstolen skall upphäva domen och att talan skall kunna tas upp till sakprövning, samt att kommissionen skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Till stöd för den första grunden avseende den, enligt vad som påstås, felaktiga tolkningen av artikel 173 i fördraget, har Kruidvat anfört fyra huvudargument. Vad gäller den andra grunden har Kruidvat anfört sju delgrunder avseende en, enligt vad som påstås, bristande motivering i den omtvistade domen, vilken strider mot artikel 190 i fördraget.
15 Kommissionen, Colipa och Givenchy har ingett skriftliga och muntliga yttranden. De har yrkat att domstolen till en del skall avvisa överklagandet, och ogilla det i övrigt samt förplikta Kruidvat att ersätta rättegångskostnaderna.
A - Den första grunden för överklagandet: huruvida det skett en felaktig tolkning av artikel 173
i) Deltagande genom en sammanslutning
16 Denna grund består av tre delar. För det första har Kruidvat hävdat att kravet att bolaget skall styrka att det aktivt medverkade till den skrivelse som Raad FGB skickade utgör ett missförstånd av hur branschsammanslutningar fungerar. Dessa organisationer skall alltid anses handla med medlemmarnas tillstånd. Kruidvat har nämnt de förenade målen AITEC m.fl. mot kommissionen, där en förening "försvarat vissa av sina medlemmars intressen i enlighet med den befogenhet som sökanden givits i föreningens stadgar utan att medlemmarna i fråga har motsatt sig detta".(11) För det andra anser Kruidvat att förstainstansrätten inte borde ha baserat beslutet på att det påstods föreligga en skillnad mellan Raad FGB:s och Kruidvats ståndpunkter, eftersom dessa inte på något sätt var motstridiga. Sådana organisationer intar en allmän ståndpunkt, som måste utgöra en avvägning av alla medlemmarnas intressen. Enligt Kruidvat bortsåg förstainstansrätten från att ordalydelsen i de synpunkter som ingetts i enlighet med artikel 19.3 i förordning nr 17 inte avgör vilka argument som senare kan framföras med stöd av artikel 173. För det tredje har Kruidvat velat visa, genom en analys av Raad FGB:s skrivelse, att förstainstansrätten hade fel då den drog slutsatsen att denna skrivelse och den ståndpunkt som Kruidvat intog i ansökan var motstridiga.
17 Kommissionen anser att det administrativa förfarande som föreskrivs i förordning nr 17 skulle tappa mycket av sin praktiska nytta, om parter som inte ingivit yttranden skulle ha rätt att vid förstainstansrätten väcka talan mot det beslut som fattats efter detta förfarande. Raad FGB kunde ha väckt talan om den så hade önskat, precis som i de förenade målen AITEC. Colipa har hävdat att Kruidvats deltagande i det administrativa förfarandet tydligt skall särskiljas från Raad FGB:s deltagande. Kommissionen anser att den skillnad som förelåg mellan Raad FGB:s och Kruidvats ståndpunkter inte var väsentlig, eftersom även helt identiska yttranden inte skulle ha varit tillräckliga för att särskilja Kruidvats ställning, bortsett från det faktum att en nederländsk branschsammanslutning inte kan företräda ett belgiskt företag. Bedömningen av dessa skillnader i ståndpunkt (som var grundläggande) rör hur som helst faktiska omständigheter och kan således inte omprövas vid överklagande. Givenchy har tillagt att även dess auktoriserade återförsäljare var medlemmar av Raad FGB.
18 Jag kan redan nu uppge att jag är överens med kommissionen och Colipa om att Kruidvats tredje delgrund, rörande skillnaden mellan Kruidvats och Raad FGB:s ståndpunkter, inte kan tas upp till sakprövning. Även om särskiljande av materiella skillnader i handlingar ofta regleras av den underliggande bedömningen av den tillämpliga lagstiftningen, vilken skulle kunna bli föremål för ett överklagande, bedömde förstainstansrätten enligt min mening i huvudsak i vilken utsträckning som Kruidvat verkligen bidrog (om bolaget överhuvudtaget bidrog) till de yttranden som Raad FGB ingav till kommissionen. Motstridigheterna i deras ståndpunkter utgjorde faktiska bevis. Kruidvats tredje delgrund syftar därför på förstainstansrättens slutsats eller bedömning av de faktiska omständigheterna. Ett överklagande av förstainstansrättens dom skall dock vara begränsat till rättsfrågor.(12) Kruidvat har inte heller styrkt att bevismaterialet har förvanskats i egentlig mening.(13)
ii) Copardis talan
19 Kruidvat har uppgett att när bolaget väckte talan vid förstainstansrätten var det redan berört av den talan som Copardis väckt mot det, där Kruidvat som försvar bestred att Givenchys distributionsnät var giltigt. Kruidvat har kritiserat förstainstansrätten för att den inte beaktade domen i målet Metro mot kommissionen (nedan kallat målet Metro II).(14) Kruidvat har särskilt åberopat att generaladvokaten VerLoren van Themaat i det målet uppenbarligen bekräftade att kommissionen i sin argumentation i princip godtog att det faktum att det föreligger ett tvistemål mellan en sökande och medlemmarna i en kartell när ett beslut antas skulle vara tillräckligt för att sökanden skulle kunna särskiljas, så att dennes talan kan tas upp till sakprövning. Enligt Kruidvat ändrade förstainstansrätten tingens ordning genom att fästa vikt vid att talan i fråga hade väckts av Copardis istället för av Kruidvat, att den rörde belgisk konkurrensrätt, att alla parfymåterförsäljare hade ett jämförbart intresse av att väcka talan mot distributionsnätet, och att det var en ren slump att en sådan tvist var anhängig då beslutet fattades, så att Kruidvat kunde efterleva den tidsfrist som föreskrivs i artikel 173. Enligt Kruidvat feltolkade förstainstansrätten även avgörandet i målet Cartier,(15) vilket visar att utgången av ett mål vid nationell domstol i ett sådant fall beror på giltigheten av det omtvistade beslutet. Dessutom var det felaktigt av förstainstansrätten att stödja sig på att Kruidvat, till skillnad från sökandena i ett antal tidigare mål, inte hade ansökt om att få tillträde till det selektiva distributionssystemet, eftersom en tvist vid nationell domstol ger samma direkta samband. Således föreligger det ett direkt samband mellan den talan som väckts av Copardis och det omtvistade beslutet.
20 Kommissionen har genmält att ett företag som har vägrats tillträde till ett distributionssystem befinner sig i en situation som har ett mycket mera direkt samband med giltigheten av ett beslut som godkänner detta system. Kruidvat hade aldrig för avsikt att bli auktoriserad återförsäljare. Även den nationella domstolen bedömde att frågan huruvida distributionsnätet var lagligt eller ej inte utgjorde en väsentlig fråga i målet. Beslutet påverkade inte heller Kruidvats rätt att sälja Givenchys produkter, eftersom det endast rör avtalsförhållandet mellan Givenchy och medlemmarna i distributionsnätet. Colipa har således gjort en distinktion mellan "interna" och "externa" effekter av selektiva distributionsavtal. De sistnämnda gäller för samtliga företag som bedriver parallellhandel med Givenchys produkter, och som enligt EG-rätten inte är bundna av distributionsnätets avtalsförpliktelser.
iii) Felaktig bedömning av konkurrensinverkan
21 Kruidvat köper och säljer Givenchys produkter och är därför en konkurrent till auktoriserade återförsäljare inom distributionsnätet. I analogi med ståndpunkten hos en konkurrent till ett företag som erhöll statligt stöd och med stöd av domarna i målen Cook mot kommissionen och Matra mot kommissionen,(16) har Kruidvat därför gjort gällande att det är lika mycket personligen berört av ett beslut som kommissionen fattat med stöd av förordning nr 17 som sökandena i dessa mål var när beslut fattades med stöd av artikel 93.2 i fördraget. Vad beträffar förstainstansrättens hänvisning till att det inte hade ingetts någon ansökan om att få tillträde till distributionsnäten, har Kruidvat åberopat Copardis talan och skrivelsen från Belluco som bevis på att bolaget a priori inte godkändes av Givenchy och dess företrädare. Dessutom har Kruidvat bestritt förstainstansrättens slutsats att det omtvistade beslutet inte skulle förhindra bolaget från att precis som tidigare införskaffa produkter på en parallell marknad. Det kriterium som förstainstansrätten borde ha tillämpat är huruvida beslutet medförde att det blev svårare att införskaffa produkter. Beslutet innebär i själva verket att Kruidvat endast kan införskaffa produkter utanför distributionsnätet. Förstainstansrätten beaktade inte heller Kruidvats argument att inverkan av rådets första direktiv 89/104/EEG av den 21 december 1988 om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar(17) skulle hindra Kruidvat från att införskaffa produkter utanför gemenskapen genom att principen om konsumtion av rättigheter inom gemenskapen infördes i stället för principen om internationell konsumtion.(18)
22 Kruidvat har i det avseendet framfört ett särskilt argument rörande den motstridighet som påstås föreligga mellan förstainstansrättens ståndpunkt i den dom som är föremål för överklagande och den ståndpunkt som förstainstansrätten intog i domen i de förenade målen Métropole Télévision m.fl. mot kommissionen.(19) I det målet ansågs talan om ogiltigförklaring kunna tas upp till sakprövning, fastän två av de företag som var sökande och berörda tredje män i den mening som avses i artikel 19.3 i förordning nr 17 inte hade deltagit aktivt i det administrativa förfarandet.
23 Kommissionen har framhävt rättspraxis avseende artikel 93.2, och har hävdat att Kruidvats konkurrensställning inte påverkades väsentligt av att Givenchys distributionsnät tilläts.(20) Colipa har tillagt att målen Matra och Cook rörde ogiltigförklaring av beslut att inte inleda ett förfarande och att de parter som var inblandade var personligen berörda av att de nekades sina processuella rättigheter. Kommissionen har hävdat att frågan om vilken inverkan det omtvistade beslutet har på Kruidvats möjligheter att införskaffa produkter rör faktiska omständigheter. Skriftväxlingen med Belluco kan inte ses som en vägran att ge tillstånd att delta i ett distributionsnät som Kruidvat inte hade för avsikt att tillhöra. Enligt kommissionen var det ett felaktigt beslut att ta upp målet Métropole till sakprövning.
24 Colipa har förordat att det skall göras en intresseavvägning mellan å ena sidan det intresse av rättssäkerhet som kommissionen och de personer som beslutet riktar sig till har och, å andra sidan, andra parters intresse av att kunna skydda sina intressen. Dessa intressen kan tillgodoses genom deltagande i det administrativa förfarandet. Det finns även möjlighet att vid nationell domstol begära ett förhandsavgörande. Enligt Colipa kan inverkan av direktiv 89/104/EEG bortses ifrån, eftersom det genomfördes i Benelux-länderna först den 1 januari 1996.
iv) Avsaknad av ett tillräckligt verksamt rättsligt skydd
25 Som sista delgrund avseende artikel 173 har Kruidvat bestritt förstainstansrättens ståndpunkt att möjligheten att kunna framställa en begäran om förhandsavgörande i enlighet med artikel 177 i fördraget ger ett tillräckligt verksamt rättsligt skydd. Kruidvat har hänvisat till generaladvokaten Jacobs förslag till avgörande i målet Extramet Industrie mot rådet(21) och har hävdat att förstainstansrätten är särskilt lämpad att pröva komplicerade rätts- och sakfrågor i en direkt talan. Kruidvat har även angett att en nationell domstol inte kan avgöra huruvida ett kommissionsbeslut är giltigt, att mål vid nationell domstol ofta blir försenade och att EG-domstolen endast kan beakta särskilda frågor som hänskjutits till den.
26 Kommissionen har genmält att i domen i målet TWD Textilwerke Deggendorf(22) ansåg domstolen underförstått att det förfarande som föreskrivs i artikel 177 för företag som inte är direkt eller personligen berörda av ett beslut ger ett tillräckligt verksamt skydd.
B - Den andra grunden för överklagandet: huruvida artikel 190 har åsidosatts
27 Kruidvat har hävdat att förstainstansrättens dom strider mot den allmänna rättsprincip som är tillämplig på samtliga domstolar, nämligen att den skall uppge de skäl som ett beslut är baserat på, och särskilt ange skälen för att den inte tog hänsyn till de uttryckliga klagomålen i talan.(23)
i) Kruidvats första argument: oförklarade motstridigheter i rättspraxis
28 Kruidvat har hävdat att förstainstansrätten har underlåtit att ange skälen för att dess dom inte överensstämmer med tre tidigare mål. För det första har klaganden påstått att domen motsäger domen i de förenade målen AITEC, eftersom det uppställs krav på att medlemmarna i en sammanslutning skall ha godkänt eller begärt att sammanslutningen skulle intervenera i administrativa förfaranden för att de skall anses vara personligen berörda av det beslut som följer av detta förfarande.(24) För det andra anser Kruidvat att förstainstansrättens uttalande, att en tvist vid nationell domstol har ett mer avlägset samband med ett beslut av kommissionen avseende ett selektivt distributionsnät än en vägran att få tillträde till detta distributionsnät,(25) är oförenligt med domen i målet Cartier. För det tredje har förstainstansrätten underlåtit att beakta den tidigare domen i målet Métropole genom att dra slutsatsen att Kruidvat inte gick att särskilja från andra näringsidkare på marknaden.(26)
ii) Kruidvats andra argument: andra brister i motiveringen
29 Kruidvat har påstått att förstainstansrätten har underlåtit att ange tillräckliga skäl för slutsatsen att det fanns väsentliga skillnader mellan Kruidvats och Raad FGB:s ståndpunkter.(27) Den skall ha underlåtit att ta hänsyn till Kruidvats ställning som "den absolut främsta" parfymåterförsäljaren i Nederländerna genom att dra slutsatsen att Kruidvat inte gick att särskilja från andra näringsidkare på området.(28) Förstainstansrätten skall även ha underlåtit att besvara Kruidvats argument att förfarandet för en begäran om förhandsavgörande var otillräckligt för att skydda Kruidvats rättigheter i en tvist vid nationell domstol avseende distributionsnätet,(29) samt ha underlåtit att beröra frågan om direktiv 89/104/EEG har påverkat Kruidvats framtida möjligheter att införskaffa produkter utanför distributionsnätet, trots att bevis rörande detta hade företetts vid den muntliga förhandlingen.(30)
30 Kommissionen, Colipa och Givenchy anser samstämmigt att Kruidvats argument rörande den andra grunden för överklagandet inte har tillfört något utöver argumenten för den första grunden.
IV - Bedömning av Kruidvats grunder för överklagandet
A - Den första grunden för överklagandet: huruvida det skett en felaktig tolkning av artikel 173
31 Domstolens avgörande i målet Plaumann mot kommissionen(31) är fortfarande utgångspunkten vid bedömningen av frågan huruvida andra personer än den som ett beslut riktar sig till kan vara personligen berörda av beslutet i den mening som avses i artikel 173 i fördraget. Vad beträffar frågan vad uttrycket "en annan person" omfattar, uttalade domstolen att den förespråkade "en mycket extensiv tolkning".(32) Det står klart att varje fysisk eller juridisk person har rätt att väcka talan i enlighet med de villkor som föreskrivs i artikel 173.(33)
32 Domstolens inställning till frågan om någon är personligen berörd har dock förblivit konsekvent och förhållandevis strikt, särskilt vad gäller yrkanden om besluts ekonomiska verkningar. I målet Plaumann uttalade domstolen följande, som sedan dess har upprepats många gånger.
"Andra personer än dem som ett beslut är riktat till kan göra anspråk på att vara personligen berörda endast om beslutet angår dem på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för dem eller på grund av en faktisk situation som särskiljer dem i förhållande till alla andra personer och därigenom försätter dem i en ställning som motsvarar den som gäller för en person som ett beslut är riktat till."(34)
33 Detta uttalande förblir fast rättspraxis, vilket förstainstansrätten påpekade i punkt 62 i domen. Bara det faktum att en person är verksam på en marknad som påverkats visar inte att han är personligen berörd, även om det förenas med bevis på att ekonomiska intressen har åsamkats allvarlig skada. Det krävs att personen i fråga kan särskiljas från alla andra personer.(35) Jag skall nu undersöka rättspraxis avseende det sätt på vilket domstolen, och på senare tid förstainstansrätten, har avgjort om sökande kan särskiljas från andra med hänsyn till att de direkt eller som ställföreträdare enligt lag har deltagit i det administrativa förfarande som lett till att ett omtvistat beslut har antagits. Det direkta syftet är att bemöta Kruidvats första argument, men det är även väsentligt som svar på dess tredje argument avseende denna grund för överklagandet.
i) Kruidvats första argument: deltagande genom en sammanslutning
34 Domstolen har gradvis erkänt att personer som har deltagit aktivt i det administrativa förfarande som leder till att ett beslut antas på området för konkurrensrätt, statligt stöd eller anti-dumpning kan vara personligen berörda eller särskiljas. I målet Metro mot kommissionen(36) ansågs talan om ogiltigförklaring kunna tas upp till sakprövning efter att det hade fastställts att sökanden hade ingett det ursprungliga klagomålet till kommissionen i enlighet med artikel 3.2 b i förordning nr 17, som ledde till det omtvistade beslutet, att sökanden hade inkommit med skriftliga synpunkter och hade säkerställt vissa ändringar i det distributionssystem som den väckt talan mot och som sökanden fortfarande vägrades tillträde till. Domstolen ansåg att ansökan kunde tas upp till sakprövning av två nära förbundna, men trots allt olika, skäl, nämligen följande: När fysiska eller juridiska personer har rätt att inge ett klagomål i enlighet med artikel 3.2 i förordning nr 17 är det "av hänsyn till såväl en god rättsvård som en korrekt tillämpning av artiklarna 85 och 86" i fördraget som dessa personer skall "ha en möjlighet att föra talan till skydd för sina berättigade intressen, när deras begäran helt eller delvis har avslagits".(37) Gemenskapen har intresse av att få så korrekt och precis information som möjligt vid det administrativa förfarande som leder till att en institution antar ett beslut, och detta gemenskapsintresse överenstämmer väl med skyddet för intresset hos de personer som kan tillhandahålla denna information. En person som har en viktig roll i beslutsprocessen skiljer sig på så sätt från andra aktörer på marknaden genom att den är personligen berörd av beslutet.
35 Det är fastställt att en sammanslutning, i egenskap av företrädare för en grupp personer eller företag, inte kan anses beröras personligen av en åtgärd som påverkar den gruppens allmänna intressen.(38) Det står dock klart att gemenskapens intresse av att få fullständig och korrekt information under det administrativa förfarandet mycket väl kan tillgodoses genom att sammanslutningar av berörda personer eller företag deltar. Deras rätt att delta i vissa administrativa förfaranden erkänns uttryckligen eller underförstått i gemenskapslagstiftningen.(39) Dessutom kan processekonomiska intressen tillgodoses på ett bättre sätt om sammanslutningar av näringsidkare eller producenter deltar aktivt, eftersom dessa organisationer ofta är välinformerade och utrustade med kunskap och expertis för att bistå vid gemenskapsinstitutionernas utredningar, och på så sätt kan meningslöst och oekonomiskt upprepande undvikas.(40) Enligt en utsträckt tillämpning av resonemanget i målet Metro I anses sådana sammanslutningar vara personligen berörda av gemenskapsrättsakter som har antagits efter ett sådant administrativt förfarande. I målet Fediol(41) hade Fédération de l'industrie de l'huilerie de la CEE ingett ett klagomål före det att en antidumpningsundersökning hade inletts. Domstolen uttalade att det stod klart att "klagandena skall tillerkännas en rätt att föra talan om det görs gällande att gemenskapsmyndigheterna har åsidosatt rättigheter som särskilt ges klagandena genom [förordning nr 3017/79]", såsom "rätten att inge klagomål [och] den därmed förbundna rätten att få klagomålet prövat av kommissionen med tillbörlig omsorg".(42) Domstolen ansåg att "[d]ärutöver måste klagandena, i enlighet med andan hos de principer som ligger till grund för artiklarna 164 och 173 i fördraget, tillerkännas rätten att ... begagna sig av en domstolsprövning som tar hänsyn till karaktären av de befogenheter som på detta område förbehålls gemenskapsinstitutionerna".(43) Av detta följer att "klagandena [inte kan] förvägras rätten att vid domstolen lägga fram allt som kan underlätta en prövning av om kommissionen har beaktat de skyddsregler för förfarandet som gäller för klagandena enligt förordning nr 3017/79".(44) Det skall naturligtvis noteras att i målet Fediol var samma organisation sökande i talan om ogiltigförklaring och klagande i det administrativa förfarandet. I det målet förelåg därför inte den skillnad i identitet och intresse som föreligger i förevarande mål.
36 Samma sak gäller för målet Van der Kooy, som är det senaste målet av två relevanta mål avseende talan mot ett kommissionsbeslut varigenom det fastställdes att den taxa för naturgas som NV Nederlandse Gasunie, ett privaträttsligt företag som till 50 procent ägdes av den nederländska staten, tillämpade utgjorde olagligt statligt stöd. Landbouwschap var för det första det organ som enligt lag var ansvarigt för att förhandla gaspriser och avtal med Gasunie som representant för sammanslutningar av producenter och det var en av parterna till sådana avtal. För det andra deltog det i den egenskapen aktivt i det administrativa förfarandet enligt artikel 93.2 i fördraget. Fastän generaladvokaten Sir Gordon Slynn ansåg att Landbouwschap inte behövde ha talerätt enligt artikel 173 för att kunna försvara sina medlemmars intressen eftersom dessa kunde väcka talan i eget namn såsom berörda av beslutet i fråga, fastställde domstolen att beslutet direkt och personligen berörde Landbouwschap på grund av dessa två faktorer i kombination.(45)
37 I målet Timex mot rådet och kommissionen(46) behandlade domstolen frågan om vilken ställning ett enskilt företag har efter det att ett administrativt antidumpningsförfarande har inletts på begäran av en sammanslutning som företaget tillhör. Timex Corporation yrkade om ogiltigförklaring av en antidumpningsåtgärd, som hade antagits efter det att British Clock and Watch Manufacturers' Association, som det tillhörde, hade ingett ett klagomål. Det framgick dock att sammanslutningen hade vidtagit åtgärder först efter det att kommissionen hade avslagit ett tidigare klagomål som Timex ingett, på den grunden att det kom från endast en tillverkare. Som bevis för att åtgärden personligen berörde Timex godtog domstolen även den omständigheten att Timex hade hörts under det administrativa förfarandet, att genomförandet av undersökningsförfarandet i stor utsträckning hade bestämts av Timex Corporations yttranden och att antidumpningstullen hade fastställts mot bakgrund av de följder som dumpningen medförde för Timex.(47) Den omtvistade åtgärden "grunda[de] sig därför på sökandens individuella situation".(48) Följaktligen var det möjligt att tillämpa den i målet Fediol fastslagna principen om de skyddsregler för förfarandet som klagandena garanteras genom förordning nr 3017/79.(49)
38 Det tidigare av de två ovannämnda nederländska målen rörande gas var målet Cofaz,(50) som utgör ett exempel på företag som var medlemmar i en sammanslutning som deltog i det administrativa förfarandet med stöd av artikel 93.2 i fördraget och som med framgång åberopade rätten att väcka talan om ogiltigförklaring. Det framgår inte klart av domstolens dom i vilken utsträckning sökandeföretagen deltog i förfarandet i fråga. Både i domen och i generaladvokaten VerLoren van Themaats förslag till avgörande angavs att Syndicat professionnel de l'industrie des engrais azotés (branschorganisation för producenter av kvävehaltiga gödningsmedel, nedan kallad SPIEA) ingav ett klagomål till kommissionen beträffande den förmånliga taxan för naturgas. Sammanslutningen hade till syfte att tillvarata de intressen som franska producenter av kvävehaltiga gödningsmedel har. I förhandlingsrapporten anges att alla avgörande åtgärder under det administrativa förfarandet vidtogs av sammanslutningen, även om det i denna, liksom i domen, även anges att sammanslutningen ingav klagomålet och "företrädde bl.a. sökandena".(51) Längre fram i domen behandlade domstolen klagomålet som om sökanden helt enkelt "ingav" det(52) och den uttalade därefter att sökandena "följde ... kommissionens anmodan att yttra sig enligt artikel 93.2". Generaladvokaten tycks dock tillskriva sammanslutningen all denna typ av verksamhet. Trots att sökandena hävdade att kommissionen "stod i nära kontakt" med dem och "underrättade dem om beslutet till och med före det att den nederländska regeringen underrättades om det i identiska ordalag", är det endast skriftväxlingen mellan kommissionen och sammanslutningen som nämns i förhandlingsrapporten, i förslaget till avgörande och i domen. Domstolen ansåg att sökanden hade underrättats om beslutet "via SPIEA".(53)
39 Trots att det råder oklarhet om dessa detaljer, kan vissa slutsatser dras rörande domstolens resonemang i domen i målet Cofaz, som är det mål som har störst betydelse i förevarande mål. För det första hänvisades det till målet Metro I, målet Fediol och målet Demo-Studio Schmidt, vilka jag redan har nämnt, för att visa att "om en förordning föreskriver skyddsregler för förfarandet för klagande företag, som ger dessa rätt att begära att kommissionen konstaterar en överträdelse av gemenskapsrätten, skall dessa företag ha en möjlighet att föra talan till skydd för sina berättigade intressen".(54) För det andra tillade domstolen, genom att jämföra sökandenas ställning med Timex, att "det i det avseendet måste prövas vilken roll som företaget spelat inom ramen för det administrativa förfarandet",(55) särskilt om det varit initiativtagare till klagomålet och om det yttrat sig så att förfarandets förlopp i stor utsträckning bestämdes av detta. För det tredje tillämpade domstolen det resonemang som den använt i målet Metro I, ett konkurrensmål, och Timex, ett anti-dumpningsmål, som båda är områden där skyddsregler för förfarandet regleras i förordningar, på kommissionens undersökning enligt artikel 93.2 i fördraget, som "i allmänna ordalag, utan närmare preciseringar, [ger] de berörda företagen rätt att yttra sig till kommissionen".(56) Detta förutsatte att de berörda företagens konkurrensställning påverkats väsentligt. För det fjärde tillerkändes Cofaz ställning som klagande, till skillnad från Timex.(57)
40 I förevarande mål skall jag mot bakgrund av denna rättspraxis endast undersöka vilka följderna blir för företagens talerätt när företagssammanslutningar som dessa tillhör deltar i det administrativa förfarande som föregår antagandet av omtvistade beslut, till exempel enligt förordning nr 17, anti-dumpningslagstiftning, lagstiftning rörande statligt stöd eller artikel 93.2 i fördraget. Nedan skall jag, som svar på Kruidvats tredje argument, beröra frågan huruvida ett direkt deltagande eller ett deltagande genom ställföreträdare alls är nödvändigt, mot bakgrund av denna och senare rättspraxis, för att berörda företag, som var berättigade att delta, skall ha rätt att överklaga sådana beslut.
41 Den ur administrativ synvinkel uppenbara fördelen med att företagssammanslutningar eller organisationer deltar aktivt, vilket jag redan har nämnt, tyder på att domstolen inte skulle kräva uttryckligt deltagande av medlemmar i sådana organisationer som ett villkor för att dessa skall anses personligen berörda. Ett sådant krav skulle motarbeta det processekonomiska syftet genom att uppmuntra dubbla ansträngningar. När en sammanslutning helt klart har handlat på vissa näringsidkares eller producenters vägnar, har använt material som dessa företag har tillhandahållit, eller har arrangerat eller tillåtit dessa att delta vid möten eller på annat sätt engagerat dem i förfarandet, skall de anses ha deltagit. Trots att generaladvokaten VerLoren van Themaat har uttryckt viss skepsis på området,(58) anser jag att det inte finns någon grund för att särskilja deltagare i det administrativa förfarandet beroende på om dessa formellt sett innehar ställning som klagande eller ej.(59) I vilket fall som helst skall det undersökas om de verkligen har deltagit.
42 Dessutom förespråkades en generös tolkning av begreppet "en annan person" i den första delen av domstolens dom i målet Plaumann. I det målet riktade sig beslutet till en medlemsstat och kommissionen hävdade att det inte var riktat till "en annan person". I förevarande överklagande är det omtvistade beslutet obestridligen riktat till en annan person, nämligen Parfums Givenchy SA. I det avseendet rör förevarande överklagande motsatsen till målet Plaumann. Domstolens skäl för att anta "en mycket extensiv tolkning" var dock att "bestämmelser i fördraget som berör medborgarnas rätt att föra talan [inte bör] tolkas restriktivt".(60) Om denna princip tillämpas på ett fall där en näringsidkare har förlitat sig på att hans företagssammanslutning skall skydda hans intressen, drar jag slutsatsen att bevis på deltagande, om än i mycket liten utsträckning, skulle räcka för att visa att en näringsidkare som är medlem har deltagit genom sammanslutningen och på så sätt uppfyller kravet på att vara personligen berört av efterföljande beslut. Kruidvat går dock ett steg längre och menar att det är onödigt att styrka någon som helst delaktighet i eller godkännande av den skrivelse som Raad FGB ingett i detta fall. Enbart ett medlemskap i Raad FGB skulle räcka. Jag delar inte den uppfattningen. Vad beträffar deltagande av något slag i det administrativa förfarandet, när det saknas andra sätt att särskilja en sökande, anser jag att någon slags gräns måste tillämpas, om så bara för att undvika risken för missbruk. En talerätt som följer av blotta medlemsskapet i exempelvis en nationell eller multinationell handelskammare skulle kunna medföra att begreppet "personligen berörd" förlorar sin betydelse och att artikel 173 förlorar sin väsentliga roll att, i rättssäkerhetsintresse, bestämma omfattningen av rätten till domstolsprövning.
43 Denna ståndpunkt är helt förenlig med domstolens dom i målet Timex och i målet Cofaz samt förstainstansrättens dom i de förenade målen AITEC. I målet Timex hade Timex Corporation både ingett egna yttranden och varit ansvarig för klagomålet från företagssammanslutningen. I målet Cofaz hade sökandeföretagen ett så nära samband med det klagande företaget, att de tycks ha kunnat jämställas med detta.
44 I de förenade målen AITEC noterade förstainstansrätten att den sökande sammanslutningen hade deltagit i det administrativa förfarandet enligt artikel 93.2 i fördraget, och hade därigenom "försvarat vissa av sina medlemmars intressen i enlighet med sina befogenheter enligt sammanslutningens stadgar utan att medlemmarna i fråga har motsatt sig detta".(61) Förstainstansrätten hade dock redan dragit slutsatsen att medlemmarna i fråga, som särskilt hade nämnts i AITEC:s yttrande till kommissionen, på grund av detta var personligen berörda av det omtvistade beslutet.(62) Tydligen ville förstainstansrätten bara fastställa att AITEC kunde anses ha ersatt vissa av sina medlemmar, som själva kunde ha väckt en talan som kunde tas upp till sakprövning, till skillnad från det allmänna förbudet för företagssammanslutningar att väcka talan om ogiltigförklaring för att försvara sina medlemmars allmänna intressen, vilka inte kan särskiljas. Möjligheten att väcka en sådan gemensam talan innebar processekonomiska fördelar.(63) Att en företagssammanslutning företräder alla sina medlemmar i administrativa förfaranden, utan att medlemmarna invänder mot det, kan dock inte särskilja enstaka medlemsföretags ställning utan ytterligare särskiljande bevis, antingen genom att denna medlem nämns i sammanslutningens yttrande eller att det finns direkta bevis för att den har begärt, godkänt eller deltagit i utarbetandet av och inlämnandet av sammanslutningens synpunkter.
45 Mot bakgrund av dessa överväganden anser jag att förstainstansrätten tillämpade en generös tolkning då den bedömde bevisen för Kruidvats påstådda deltagande i kommissionens överläggningar genom Raad FGB, innan den fastslog att "det inte [fanns] något tillräckligt starkt samband mellan Raad FGB:s deltagande i det administrativa förfarandet genom skrivelsen av den 29 november 1991 och Kruidvats individuella ställning för att man [skulle] kunna 'särskilja' sistnämnda bolag, på det sätt som avses i artikel 173 i fördraget när det [gällde]" det omtvistade beslutet.
46 Förstainstansrättens huvudsakliga resonemang återges i punkt 64 i följande ordalag:
"Vad beträffar den omständigheten att Raad FGB deltog i det förfarande som föreskrivs i artikel 19.3 i förordning nr 17 genom sin skrivelse av den 29 november 1991 är det visserligen fastställt att Kruidvat NV var medlem i Raad FGB, men handlingarna i målet innehåller inte någonting som visar att nämnda skrivelse skickades på begäran av Kruidvat NV eller att sistnämnda bolag var med och utarbetade skrivelsen eller har godkänt eller ens påverkat dess innehåll."
47 Enligt förstainstansrättens bedömning av omständigheterna har det inte visats något som tyder på att Kruidvat verkligen deltog i förfarandet vid kommissionen. I den överklagade domen behandlas såväl Kruidvats, sökandens - det vill säga det belgiska bolaget Kruidvat BVBA - och dess nederländska moderbolag Kruidvat NV:s ställning. Förstainstansrättens avgörande berodde dock inte på den omständigheten att det inte var Kruidvat, utan dess moderbolag, som var medlem i Raad FGB eller på att Kruidvat var etablerat i en annan medlemsstat än Raad FGB. I punkt 66 i domen påpekas följande: "Om denna skrivelse från Raad FGB ... inte är tillräcklig för att 'särskilja' Kruidvat NV, är den än mer otillräcklig när det är fråga om sökanden". Följaktligen var Kruidvats argument, angående bolagets skattemässiga skäl för att etablera sig i Belgien och Raad FGB:s roll för att skydda intressena för stora detaljhandelskedjor i Nederländerna, utan relevans. Detta användes inte mot Kruidvat. Om det hade visats att Kruidvat NV hade deltagit aktivt genom att biträda Raad FGB, på dotterbolagets vägnar, vid utarbetandet av skrivelsen av den 29 november 1991, eller på något annat sätt medverkat till att skrivelsen skickades, skulle andra hänsynstaganden med rätta ha beaktats. Jag vill inte förespråka någon strikt regel för vilken grad av engagemang som krävs eftersom det inte är nödvändigt i förevarande mål, men jag anser att en sökande i ett fall som det förevarande skall kunna uppvisa något bevis för att företagssammanslutningen tillvaratog dess intressen antingen uttryckligen, eller åtminstone med sökandens vetskap och godkännande.
48 Som en andra del av argumentet rörande Raad FGB:s yttrande har Kruidvat kritiserat punkt 65 i den överklagade domen, där förstainstansrätten noterade att "[det] finns ... åtminstone en viktig skillnad mellan den ståndpunkt som Raad FGB gav uttryck för i sin skrivelse av den 29 november 1991 och den som sökanden har försvarat i föreliggande talan ...". Kruidvat har hävdat att en sammanslutning som Raad FGB måste göra en avvägning mellan de olika medlemmarnas intressen. För det första anser jag att den avgörande faktorn för förstainstansrättens beslut var att Raad FGB inte på något sätt hade företrätt vare sig Kruidvat eller dess moderbolag i det administrativa förfarandet, vilket sammanfattades i punkt 64 i domen. För det andra anser jag att hänvisningen i punkt 65 till skillnaden mellan de ståndpunkter som uttrycktes av Kruidvat och Raad FGB skall förstås som ytterligare faktisk bevisning på att Kruidvat inte hade deltagit i förfarandet,(64) och inte som att det innebär att det krävs att de ståndpunkter som framförs av denna sammanslutning helt överensstämmer med ståndpunkterna hos alla de medlemmar som den företräder. Avseende sistnämnda fråga är jag för övrigt överens med kommissionen om att det inte krävs att synpunkterna överensstämmer, och jag anser inte att förstainstansrätten har uttryckt motsatt ståndpunkt.
49 Av dessa skäl anser jag att Kruidvats första argument avseende den första grunden för överklagandet skall ogillas.
ii) Kruidvats andra argument: Copardis talan
50 Kruidvat anser sig även vara personligen berört på grund av att Copardis väckte talan samtidigt som det omtvistade beslutet fattades. Jag anser att det misstar sig. Om Kruidvats ställning på marknaden inte påverkas direkt och personligt, därför att bolaget delar samma öde som övriga faktiska eller potentiella näringsidkare på parallellmarknaden, kan denna slutsats inte ändras av att ett mål rörande dess verksamhet har anhängiggjorts i en domstol i en medlemsstat. Att Kruidvat stödjer sig på generaladvokatens förslag till avgörande i målet Metro II är inte tillräckligt för att övertyga mig om att inta motsatt synpunkt. På sin höjd hänvisar förslaget till avgörande till kommissionens synpunkt avseende ett antagande, nämligen att det pågår en tvist angående samma fråga, vilket inte var fallet i det målet. Det finns inte något i domen i det målet som stödjer Kruidvats påståenden i detta avseende.
51 Ett beslut varigenom ett selektivt distributionsnät godkänns kan medföra att företag som inte ingår i nätet, som exempelvis Kruidvat, hamnar i en kommersiellt sett ofördelaktig situation jämfört med de företag som ingår i nätet. Återförsäljaren eller andra parter till distributionsnätet kan tänkas väcka talan mot näringsidkare som är verksamma parallellt, såsom Kruidvat. På samma sätt kan sådana näringsidkare väcka talan vid nationell domstol och hävda att distributionsnätet är olagligt. Detta är dock bara en tillfällighet som följer av det allmänna förhållandet mellan dem som omfattas och dem som inte omfattas av systemet. Om det ansågs relevant, skulle vilken tredje man som helst kunna hävda att den är personligen berörd av ett beslut genom att helt enkelt väcka talan avseende samma sak i en nationell domstol inom den tidsfrist som föreskrivs i artikel 173. Enligt min mening var det även rätt av förstainstansrätten att anse att det var en ren tillfällighet att en talan som väckts mot en näringsidkare av en part som drar fördel av eller som är ansvarig för organisationen av distributionsnätet sammanföll med tidpunkten för väckande av talan mot ett beslut som hänför sig till detta distributionsnät.
52 En sådan talan kan väckas av båda sidor och baseras på ett stort antal olika grunder för talan i nationell rätt, vilka mer eller mindre direkt hör samman med saken i det omtvistade beslutet. I målet Cartier noterade domstolen i ett liknande sammanhang att "giltigheten av avtalet enligt artikel 85 i fördraget utgör en prejudiciell fråga".(65) Det är dock upp till den nationella domstolen att bestämma hur nationell lagstiftning skall tillämpas, förutsatt att de krav som uppställs i gemenskapsrätten iakttas. Beslut rörande andra prejudiciella frågor som endast är av nationell natur kan medföra att talan avvisas, och därmed utesluts en granskning av giltigheten av sådana kontrakt enligt gemenskapsrätten.(66) Så var fallet med Copardis talan i första instans vid Rechtbank van Koophandel te Dendermonde. Genom artikel 177 i fördraget ges nationella domstolar skönsmässigt utrymme att besluta när ett förhandsavgörande om giltigheten eller tolkningen av gemenskapens rättsakter är nödvändigt för att döma i saken i de mål som anhängiggjorts. Det är således otillåtet för domstolen att försöka bestämma när, eller om, det krävs ett beslut rörande sådana frågor i ett nationellt mål, när det inte har ingetts någon begäran om förhandsavgörande. Med hänsyn till de olika rättsliga och faktiska omständigheter som kan leda till att tvistefrågan i ett beslut blir föremål för en talan vid nationell domstol, kan det enda faktum att en sådan talan har väckts vid nationell domstol inte ge upphov till att det föreligger samma personliga intresse vad gäller ett beslut rörande ett selektivt distributionsnät som när en ansökan om att få delta i ett sådant distributionsnät har fått direkt avslag.
53 Att utsträcka ställningen som personligen berörd till att omfatta parterna i ett anhängigt nationellt mål är hur som helst inte nödvändigt för att dessa parter, i förekommande fall, skall kunna väcka talan mot ett relevant gemenskapsbeslut. Den nationella domstolen kan hänskjuta frågan om beslutets giltighet till domstolen när den anser att det är nödvändigt. Ur processekonomisk synvinkel är detta mycket effektivare och respekterar i högre grad intresset av rättssäkerhet än om det automatiskt skulle erkännas att parterna i sådana mål var personligen berörda, oavsett hur skilda de bakomliggande nationella frågorna är från frågan om giltigheten.
54 Kruidvats argument är även svårt att förena med domstolens dom i målet TWD Textilwerke Deggendorf. Domstolen uttalade att en person som har rätt att vid förstainstansrätten väcka talan om ogiltigförklaring av ett gemenskapsbeslut får inte vid nationell domstol åberopa att beslutet är ogiltigt, när han inte har väckt en sådan talan och vid denna tidpunkt kände till detta beslut.(67) Att en part i ett konnext mål som samtidigt anhängiggjorts vid nationell domstol inte skulle kunna ifrågasätta det omtvistade beslutets giltighet vid den nationella domstol där talan väckts och begära ett förhandsavgörande i frågan, om denne inte har väckt talan i tid vid förstainstansrätten, kan knappast utgöra ett argument för att det föreligger talerätt enligt artikel 173. Detta skulle resultera i att parterna i sådana mål tvingas att väcka talan vid förstainstansrätten även om de anser att fastställandet av huruvida ett gemenskapsbeslut är giltigt eller ej är ovidkommande eller av oväsentlig betydelse för den talan som de väckt vid nationell domstol. Detta skulle strida mot begreppet processekonomi och skulle vara helt onödigt för att säkerställa ett verksamt domstolsskydd för deras rättigheter.
55 Indirekt stöd för min ståndpunkt ges i domstolens dom i målet Greenpeace Council m.fl. mot kommissionen.(68) I det målet ansåg förstainstansrätten,(69) och domstolen efter överklagande, att en talan om ogiltigförklaring av vissa kommissionsbeslut om beviljande av fondmedel till byggnadsprojekt i Spanien inte kunde tas upp till sakprövning, därför att sökandena inte var berörda personligen. Vissa av sökandena hade även väckt talan vid nationell domstol i Spanien avseende de administrativa planeringstillstånd som beviljats och de förklaringar om miljöpåverkan som gjorts avseende byggnadsprojekten i fråga.(70) Domstolen noterade att dessa mål och målet vid förstainstansrätten hade olika tvisteföremål, men att grunden för dem var samma rättigheter enligt gemenskapsrätten. Domstolen konstaterade att sökandenas rättigheter skyddades fullt ut av de nationella domstolarna, vilka i förekommande fall kan inge en begäran om förhandsavgörande med stöd av artikel 177.(71) Det antyddes inte att dessa mål vid nationell domstol avseende samma område skulle räcka för att särskilja sökandena från övriga berörda personer och fastställa att dessa var personligen berörda.
56 Sammanfattningsvis anser jag att Kruidvats andra argument avseende den första grunden för överklagandet skall ogillas.
iii) Kruidvats tredje argument: Felaktig bedömning av konkurrensinverkan
57 Jag skall först undersöka Kruidvats ståndpunkt rörande skriftväxlingen med Belluco och därefter behandla dess mer allmänna argument rörande det omtvistade beslutets inverkan på dess ställning som försäljare av Givenchys produkter och som berörd tredje man i den mening som avses i artikel 19.3 i förordning nr 17.
58 Vad gäller Bellucos skrivelse av den 17 juli 1992 till Kruidvat, konstaterade förstainstansrätten att det "finns ... ingenting som gör det möjligt att med tillräcklig säkerhet fastställa att Givenchy eller Copardis hade godkänt avsändandet av denna skrivelse. Denna skrivelse är inte heller något svar på en ansökan från Kruidvat om att få tillträde till Givenchys distributionsnät."(72) Detta utgör en bedömning av faktiska omständigheter som inte kan bli föremål för överklagande. Hotet om att talan skulle väckas för det fall att Kruidvat fortsatte att sälja Givenchys produkter bidrar i vilket fall som helst lika lite till att särskilja Kruidvats ställning som den omständigheten att Copardis faktiskt väckte talan vid nationell domstol.
59 Kruidvat har inte påstått sig vara personligen berört på grund av en inverkan som särskiljer bolaget från övriga näringsidkare på marknaden, vilket tycks krävas enligt det konsekvent tillämpade kriterium som baserats på det ovan citerade avsnittet i målet Plaumann. Kruidvats ställning skiljer sig inte från ställningen hos alla övriga återförsäljare av Givenchys produkter som inte ingår i det selektiva distributionsnätet. Kruidvats hänvisning till sin egen betydelse på marknaden saknar relevans. Även hänvisningen till de sannolika verkningarna av genomförandet av direktiv 89/104/EEG på dess möjligheter att införskaffa produkter utanför gemenskapen saknar relevans, eftersom alla näringsidkare utanför distributionsnätet kommer att ha samma svårigheter om dess förutsägelse är riktig. Kruidvat har dock åberopat domstolens domar i målen Cook och Matra för att göra en jämförelse mellan "berörda parter", vilka har rätt att yttra sig vid en undersökning av kommissionen enligt artikel 93.2 i fördraget, och "berörd tredje man" som enligt artikel 19.3 i förordning nr 17 har rätt att framföra sina synpunkter till kommissionen när den avser att utfärda icke-ingripandebesked eller tillämpa artikel 85.3 i fördraget. Kruidvat har dragit slutsatsen att den sistnämnda gruppen får väcka talan om ogiltigförklaring. Enligt min mening är detta en felaktig tolkning av domarna i målen Cook och i målet Matra.
60 Både i målet Cook och i målet Matra hade sökandena ingett klagomål till kommissionen avseende vad de ansåg utgjorde olagligt statligt stöd.(73) I båda målen vägrade kommissionen att inleda förfarandet enligt artikel 93.2 i fördraget,(74) men sökandena väckte talan om ogiltigförklaring av dessa kommissionsbeslut som var riktade till medlemsstaterna. Domstolen konstaterade följande:
"Det skall göras en skillnad mellan å ena sidan den inledande fasen av granskning av stöden, vilken anges i artikel 93.3 i fördraget och som enbart syftar till att göra det möjligt för kommissionen att bilda sig en första uppfattning om huruvida stödåtgärden helt eller delvis är förenlig med den gemensamma marknaden, och å andra sidan den granskningsfas som anges i artikel 93.2 i fördraget. Det är endast i samband med denna granskningsfas, som syftar till att göra det möjligt för kommissionen att få kunskap om samtliga omständigheter i ärendet, som kommissionen enligt fördraget har skyldighet att ge berörda parter tillfälle att yttra sig."(75)
Domstolen tillade följande:
"Då kommissionen, utan att inleda förfarandet enligt artikel 93.2, med stöd av artikel 93.3 fastslår att ett stöd är förenligt med den gemensamma marknaden, kan de personer som åtnjuter dessa processrättsliga garantier endast göra dessa garantier gällande om de har möjlighet att vid domstolen väcka talan mot kommissionens beslut."(76)
Under dessa förhållanden begränsade domstolen inte talerätten i sådana mål till personer som ensidigt hade ingett ett klagomål eller intervenerat. Den erinrade om att berörda parter i den mening som avses i artikel 93.2 är "personer, företag eller sammanslutningar vars intressen eventuellt kan skadas av att stödet beviljas bland annat konkurrerande företag och branschorganisationer".(77)
61 Det framgår av den omfattande grupp av personer som kan ha talerätt till följd av domstolens domar i dessa mål och av domstolens hänvisning till de begränsade fall där personer måste ges tillfälle att yttra sig inför kommissionen samt det faktum att väckandet av talan vid domstolen är den enda utvägen för de berörda parterna i avsaknad av ett sådant förfarande, att domstolen ansåg att det utgjorde ett otillräckligt skydd för dessa personers processuella rättigheter enligt artikel 93.2 i fördraget om personerna i fråga måste delta för att anses personligen berörda. Sådana personer känner normalt sett inte till att den förberedande granskningen av stödet har ägt rum förrän den har avslutats.(78) Förfarandet i artikel 93.2, som inbegriper ett inhämtande av yttrande från de berörda parterna, är obligatoriskt när kommissionen har svårt att bedöma huruvida ett stöd är förenligt med den gemensamma marknaden. Syftet med förfarandet är att ge parterna möjlighet att kontrollera att beslutet att inte inleda en sådan granskning har fattats på ett korrekt sätt.(79)
62 Mot bakgrund av dessa omständigheter går det inte att göra en riktig jämförelse med ett mål som det förevarande, där en ansökan har ingetts, parterna har anmodats att framföra synpunkter och ett beslut har fattats i saken. Berörda parter, däribland Kruidvat, hade möjlighet att utöva rätten att framföra sina synpunkter till kommissionen. Det går därför att göra en korrekt avvägning mellan intresset av rättssäkerhet hos dem, hos kommissionen och hos den som det omtvistade beslutet riktar sig till, genom att endast anse att de som har använt sig av denna möjlighet är personligen berörda och således har rätt att väcka talan mot beslutet, såsom Colipa har föreslagit.
63 Kruidvat har även åberopat förstainstansrättens dom i målet Métropole. I det målet skulle förstainstansrätten bedöma huruvida två TV-företag hade rätt att väcka talan om ogiltigförklaring av ett kommissionsbeslut som var riktat till Europeiska radiounionen (nedan kallad EBU) i ett förfarande angående tillämpning av artikel 85.3 i fördraget på Eurovisionssystemet för fördelning av TV-rättigheter till sportevenemang. Att ett av dessa företag, Antena 3, hade ansökt om inträde i EBU och fått avslag på sin ansökan innan beslutet antogs ansåg förstainstansrätten bekräftade dess talerätt.(80) Det andra företaget, RTI, deltog i kommissionens förhör, men ingav inte några skriftliga yttranden och intog inte någon särskild ståndpunkt. Förstainstansrätten uttalade dock att "[f]ör den processuella rättighet som anges i artikel 19.3 i förordning nr 17 har nämligen inte uppställts något villkor avseende det sätt på vilket den utövas".(81)
64 Förstainstansrätten ansåg dock att dessa slutsatser endast kompletterade ett mer allmänt påstående avseende de båda företagens talerätt. Båda företagen var berörda tredje män i den mening som avses i artikel 19.3 i förordning nr 17, och hade således rätt att av kommissionen göras delaktiga i det administrativa förfarandet för antagande av det omtvistade beslutet. "[Antena 3] bör i samma egenskap anses personligen berört av beslutet i den mening som avses i artikel 173 i fördraget."(82) Förstainstansrätten fortsatte i följande ordalag:
"Inte heller kan något argument som talar i motsatt riktning härledas från den omständigheten att Antena 3 i detta fall inte har utnyttjat de processuella rättigheter som det tillerkänns i artikel 19.3 i förordning nr 17 och inte har lämnat några skriftliga eller muntliga synpunkter under det administrativa förfarandet för antagande av beslutet. Att göra talerätten för en tredje man, som har kvalificerats som sådan och som åtnjuter processuella rättigheter under det administrativa förfarandet, beroende av att denne faktiskt har deltagit i detta förfarande, skulle innebära att ett ytterligare villkor för att talan skall kunna upptas till sakprövning infördes i form av ett obligatoriskt administrativt förfarande, som inte föreskrivs i artikel 173 i fördraget."(83)
65 Till stöd för det sistnämnda yttrandet nämnde förstainstansrätten sina domar i två konnexa mål, CCE de la Société générale des grandes sources m.fl. mot kommissionen(84) och CCE de Vittel m.fl. mot kommissionen.(85) I dessa mål intog förstainstansrätten samma inställning som den som just nämnts i fråga om erkända sammanslutningar för arbetstagarrepresentater som inte deltagit i det administrativa förfarandet avseende en föreslagen koncentration enligt förordning nr 4064/89. I artikel 18.4 i denna förordning hänvisas det uttryckligen till rätten för sådana representanter att yttra sig när kommissionen gör en ekonomisk avvägning avseende koncentrationen i fråga, vilken i vissa fall kan medföra sociala hänsynstaganden. Förstainstansrätten förklarade att denna rätt att yttra sig "visar ... den vilja som finns att säkra ett beaktande av de omnämnda arbetstagarnas kollektiva intressen under det administrativa förfarandet".(86)
66 Det är inte min uppgift att ange huruvida jag anser att dessa avgöranden av förstainstansrätten är korrekta. Dessutom är avgörandet i målet Métropole föremål för ett överklagande som är anhängigt vid domstolen.(87) Det är inte förenligt med god rättsskipning, i synnerhet vad avser respekten för rätten för parterna i ett pågående mål att höras, om domstolen i förväg skulle uttryckligen kommentera huruvida förstainstansrättens avgöranden är korrekta eller ej under sådana omständigheter. I alla händelser är de faktiska omständigheterna i målet Métropole, målet Grandes sources och målet Vittel samt den legislativa bakgrunden i de två sistnämnda målen alltför annorlunda för att de allmänna påståenden som angavs i dessa mål skall kunna tillämpas på de faktiska omständigheterna i förevarande mål.
67 Jag föredrar att helt enkelt direkt ange huvuddragen av vad som enligt min mening utgör en riktig tillämpning av domstolens rättspraxis rörande artikel 173 på en berörd tredje man i Kruidvats ställning, i synnerhet vad gäller rättspraxis rörande personer som har processuella rättigheter i det administrativa förfarande som föregår antagandet av beslut. Jag har redan uppgett att jag anser att domstolens avgöranden i målet Cook och i målet Matra inte är till någon hjälp för Kruidvat. I domstolens dom i målet Plaumann fastställdes att en person som berörs av ett beslut på grund av att han utövar en verksamhet på marknaden i fråga, det vill säga på grund av en näringsverksamhet som när som helst får utövas av vem som helst och som därför inte är av den arten att den kännetecknar denna person i förhållande till beslutet på samma sätt som den som beslutet är riktat till, inte är personligen berörd av detta beslut.(88) Sådana personer är dock normalt sett berörda tredje män i den mening som avses i artikel 19.3 i förordning nr 17, såsom Kruidvat i förevarande mål. Jag delar generaladvokaten Jacobs ståndpunkt i förslaget till avgörande i målet Extramet, att målen rörande deltagande i administrativa förfaranden - målet Metro, målet Demo-Studio Schmidt, målet Cofaz och målet Timex - visar att bara det faktum att dessa företag deltar på ett sådant sätt, snarare än själva befogenheten eller rätten att delta, gör det möjligt för dessa att uppfylla kriteriet att de skall vara personligen berörda, vilket de annars inte skulle uppfylla därför att de i praktiken inte berörs mer direkt av de omtvistade åtgärderna än andra företag i samma bransch.(89) Även generaladvokaten Lenz har gett en användbar inblick genom sitt förslag till avgörande i målet CIRFS, där han uppgav att det är det faktum att ett företag deltar i och påverkar det administrativa förfarandet som leder till att det efterföljande beslutet anses utgöra en tillämpning av de relevanta konkurrensreglerna på detta företag.(90)
68 Själva kärnan i Kruidvats tredje argument är att det selektiva distributionsnätet gör att det blir svårare att införskaffa produkter. Om så är fallet är Kruidvat i samma ställning som övriga berörda näringsidkare som inte tillhör distributionsnätet. Detta argument kan inte godtas utan att det görs en så avgörande avvikelse från domen i målet Plaumann att det kan likställas med att upphäva rättspraxis enligt denna dom, vilket inte har något stöd i domstolens senare rättspraxis. Jag ser inte någon anledning att föreslå en sådan åtgärd i förevarande mål.
69 Följaktligen anser jag att Kruidvats tredje argument avseende den första grunden för överklagandet skall ogillas.
iv) Kruidvats fjärde argument: Avsaknad av ett tillräckligt verksamt rättsligt skydd
70 Vid en diskussion om verksamt rättsligt skydd är det givande att citera domstolens följande generella uttalande på området i domen i målet Les Verts mot Parlamentet:(91)
"... Europeiska ekonomiska gemenskapen är en rättslig gemenskap av sådant slag att varken medlemsstaterna eller gemenskapsinstitutionerna kan undgå kontroll av om deras rättsakter står i överensstämmelse med gemenskapens grundläggande konstitutionella urkund, dvs. fördraget. Särskilt genom artiklarna 173 och 184 å ena sidan och artikel 177 å den andra, har genom fördraget ett fullständigt system med talemöjligheter och förfaranden upprättats som är avsett att göra det möjligt för domstolen att granska lagenligheten av de rättsakter som antas av institutionerna."
71 Kruidvat har med eftertryck åberopat generaladvokaten Jacobs förslag till avgörande i målet Extramet. Generaladvokaten Jacobs påpekade några av nackdelarna med förfarandet för begäran om förhandsavgörande som alternativ till en direkt talan vid domstolen i anti-dumpningssammanhang. Han berörde att nationella domstolar saknar sakkunskap på detta särskilda område, vilket troligen leder till avsaknad av enhetlighet. Han berörde även att begäran om förhandsavgörande är begränsad till särskilda frågor, och att det är möjligt att den blir alltför allmänt hållen. Han hänvisade även till de kostnader och de förseningar som är förenade med detta förfarande, de materiella och territoriella begränsningarna för beviljande av interimistiska åtgärder och det mer begränsade utbytet av inlagor i förfaranden enligt artikel 177.(92)
72 Det är viktigt att notera att generaladvokaten Jacobs gjorde dessa anmärkningar som svar på argumentet att möjligheten att väcka talan vid nationell domstol, inklusive möjligheten till hänskjutande med stöd av artikel 177 i fördraget, skulle utesluta möjligheten att väcka en direkt talan vid domstolens med stöd av artikel 173.(93) Detta är motsatsen till det argument som Kruidvat har anfört rörande den talan som väckts av Copardis. Enligt min mening var det rätt av generaladvokaten Jacobs att, liksom generaladvokaten Reischl i målet Roquette Frères mot rådet(94) och förstainstansrätten i målet Air France(95), dra slutsatsen att frågan huruvida en talan om ogiltigförklaring kan väckas med stöd av artikel 173 inte är beroende av huruvida det saknas andra sätt att väcka talan vid nationell domstol i en medlemsstat.(96)
73 Jag tillstår att det finns brister i förfarandet enligt artikel 177, men dessa gör inte att det krävs att det parallellt med möjligheten att väcka talan i nationell domstol avseende giltigheten av ett gemenskapsbeslut alltid skall finnas möjlighet att väcka talan om ogiltigförklaring med stöd av artikel 173. Det skulle strida mot processekonomiska överväganden och mot logiken bakom upprättandet av två skilda förfaranden, eftersom talerätten enligt artikel 173 av rättssäkerhetsintresse har begränsats till personer som direkt och personligen berörs av beslut som inte är riktade till dem. Det skulle även strida mot domstolens resonemang i målet TWD Textilwerke Deggendorf, där möjligheten till en sådan parallellism uteslöts i de flesta fall.(97) I det ovan citerade avsnittet i målet Les Verts mot parlamentet, angav domstolen att begäran om förhandsavgörande och talan om ogiltigförklaring var två sidor av ett tvådelat system för verksamt rättsligt skydd som inrättats genom själva fördraget. Det är inte tillåtet för domstolen, vars uppgift är att tolka och tillämpa gemenskapens konstitution, att ifrågasätta det grundläggandet valet att ha två sätt att säkerställa ett verksamt rättsligt skydd.
74 Även om de eventuella problem som generaladvokaten Jacobs tog upp är förbundna med förfarandet för begäran om förhandsavgörande, kan dessa lösas genom lojalt och samvetsgrant samarbete mellan domstolen och nationella domstolar. Det skall erinras om att nationella domstolar även kan be kommissionen att bistå dem på komplicerade områden, såsom konkurrensrätt.(98) I förevarande mål finns det inte några bevis för att Kruidvat har nekats effektivt och verksamt rättsligt skydd, vare sig i det förfarande som Copardis inledde eller genom att Kruidvat vägrats att väcka talan i nationell domstol för att fastställa att distributionsnätet är olagligt och att det omtvistade beslutet är ogiltigt. I domstolens dom i målet Greenpeace antyddes det att domstolen kommer att överväga möjligheten att utvidga det normala tillämpningsområdet med avseende på person för artikel 173 endast då det i enskilda fall har visats att nationella domstolar har nekat, eller inte kan säkerställa, ett fullständigt domstolsskydd.(99)
75 Av dessa skäl anser jag att Kruidvats fjärde argument avseende den första grunden för överklagandet skall ogillas.
B - Den andra grunden för överklagandet: huruvida artikel 190 har åsidosatts
76 Mot bakgrund av den slutsats som jag har dragit avseende Kruidvats argument avseende den första grunden för överklagandet, anser jag att överklagandet inte heller kan bifallas på denna grund. Förstainstansrättens dom strider inte mot domarna i de förenade målen AITEC och i målet Cartier. Eftersom dess beslut att avvisa talan var korrekt och tydligt överensstämde med domstolens rättspraxis, fanns det ingen anledning för förstainstansrätten att hänvisa till domen i målet Métropole. Förstainstansrätten motiverade sitt ställningstagande avseende skillnaderna mellan Raad FGB och Kruidvat genom att citera Raad FGB:s skrivelse till kommissionen. Kruidvats marknadsandel och inverkan av direktiv 89/104/EEG saknade relevans, och det fanns inga bevis som tydde på att förfarandet för begäran om förhandsavgörande tillsammans med möjligheten att väcka talan vid nationell domstol inte skyddade Kruidvats rättigheter på ett lämpligt sätt.
77 Jag anser därför att Kruidvats överklagande inte heller kan bifallas på den andra grunden.
V - Förslag till avgörande
78 Mot bakgrund av det ovan anförda förslår jag att domstolen skall
- ogilla överklagandet, och
- förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
(1) - Dom av den 12 december 1996 i mål T-87/92, Kruidvat mot kommissionen (REG 1996, s. II-1931); nedan kallat målet Kruidvat.
(2) - EGT L 236, s. 11.
(3) - EGT 1962, 13, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8, nedan kallad förordning nr 17.
(4) - I resonemanget nedan kommer jag då och då att hänvisa till sökandenas talerätt (locus standi). Detta skall självklart inte förstås som att svaret på frågan om företaget är personligen berört, som är väsentligt för frågan om talerätt i förevarande fall, gör det överflödigt att uppfylla övriga krav i artikel 173, nämligen att det skall föreligga ett beslut som kan överklagas och som direkt berör sökanden.
(5) - Domen i målet Kruidvat, punkt 63.
(6) - Punkt 64-66.
(7) - Punkt 69-71. Se domstolens dom av den 15 februari 1996 i mål C-226/94, Grand garage albigeois m.fl. (REG 1996, s. I-651), och av den 15 februari 1996 i mål C-309/94, Nissan France m.fl. (REG 1996, s. I-677).
(8) - Punkt 72-74.
(9) - Punkt 76.
(10) - Punkt 75.
(11) - Dom av den 6 juli 1995 i de förenade målen T-447/93, T-448/93 och T-449/93 (REG 1995, s. II-1971), punkt 62, nedan kallade målet AITEC.
(12) - Artikel 51 i EG-stadgan för domstolen.
(13) - Dom av den 2 mars 1994 i mål C-53/92 P, Hilti mot kommissionen (REG 1994, s. I-667), punkterna 10 och 43, och av den 1 juni 1994 i mål C-136/92 P, kommissionen mot Brazzelli Lualdi m.fl. (REG 1994, s. I-1981), punkt 48. För en senare tillämpning av denna princip, se beslut av den 6 oktober 1997 i mål C-55/97 P, AIUFFASS och AKT mot kommissionen (REG 1997, s. I-5383).
(14) - Dom av den 22 oktober 1986 i mål 75/84 (REG 1986, s. 3021).
(15) - Dom av den 13 januari 1994 i mål C-376/92 (REG 1994, s. I-15), punkt 24.
(16) - Dom av den 19 maj 1993 i mål C-198/91 (REG 1993, s. I-2487; svensk specialutgåva, volym 14), punkt 24, nedan kallat målet Cook, och av den 15 juni 1993 i mål C-225/91 (REG 1993, s. I-3202; svensk specialutgåva, volym 14), punkt 18, nedan kallat målet Matra.
(17) - EGT 1989, L 140 s. 1; svensk specialutgåva, område 13, volym 17, s. 178.
(18) - Se generaladvokaten Jacobs förslag till avgörande av den 29 januari 1998 i mål C-355/96, Silhouette International Schmied (ännu inte publicerat i rättsfallssamlingen).
(19) - Dom av den 11 juli 1996 i de förenade målen T-528/93, T-542/93, T-543/93 och T-546/93
(REG 1996, s. II-649), nedan kallat målet Métropole.
(20) - Dom av den 28 januari 1986 i mål 169/84, Cofaz m.fl. mot kommissionen (REG 1986, s. 391; svensk specialutgåva, volym 8), nedan kallat målet Cofaz.
(21) - Dom av den 16 maj 1991 i mål C-358/89 (REG 1991, s. I-2501), punkterna 73 och 74, nedan kallat målet Extramet.
(22) - Dom av den 9 mars 1994 i mål C-188/92 (REG 1994, s. I-833; svensk specialutgåva, volym 15).
(23) - Dom av den 1 oktober 1991 i mål C-283/90, Vidrányi mot kommissionen (REG 1991, s. I-4339), punkt 29.
(24) - Domen i målet Kruidvat, punkterna 64 och 76.
(25) - Domen i målet Kruidvat, punkterna 73 och 74.
(26) - Domen i målet Kruidvat, punkterna 69 och 70.
(27) - Punkt 65.
(28) - Punkterna 1 och 70.
(29) - Punkt 75.
(30) - Punkt 71.
(31) - Dom av den 15 juli 1963 i mål 25/62 (REG 1963, s. 197; svensk specialutgåva, volym 1, s. 181), nedan kallat målet Plaumann.
(32) - Sidan 222 i domen; svensk specialutgåva, s. 184.
(33) - Detta kan omfatta sammanslutningar som inte har ställning av juridisk person, som i domen av den 4 oktober 1983 i mål 191/82, Fediol mot kommissionen (REG 1983, s. 2913; svensk specialutgåva, volym 7), nedan kallat målet Fediol. Detta problem har lösts genom tillämpning av "en teori som är baserad på organisationens verkliga ställning eller funktion", se generaladvokaten Rozès förslag till avgörande, s. 2939. Se även dom av den 28 oktober 1982 i mål 135/81, Groupement des Agences de Voyages mot kommissionen (REG 1982, s. 3799), punkt 8-11.
(34) - Ibidem; svensk specialutgåva, s. 185.
(35) - Se exempelvis dom av den 10 december 1969 i de förenade målen 10/68 och 18/68, Eridania m.fl. mot kommissionen (REG 1969, s. 459) och av den 14 februari 1989 i mål 206/87, Lefebvre Frère et Soeur mot kommissionen (REG 1989, s. 275).
(36) - Dom av den 25 oktober 1977 i mål 26/76 (REG 1977, s. 1875; svensk specialutgåva, volym 3, s. 431), nedan kallat målet Metro I. Se även dom av den 11 oktober 1983 i mål 210/81, Demo-Studio Schmidt mot kommissionen (REG 1983, s. 3045), punkterna 14 och 15, nedan kallat målet Demo-Studio Schmidt, och domen i det ovannämnda målet Cartier, punkt 22.
(37) - Ibidem, punkt 13; min kursivering.
(38) - Dom av den 14 december 1962 i de förenade målen 16/62 och 17/62, Producteurs de fruits et légumes m.fl. mot rådet (REG 1962, s. 901, särskilt s. 919; svensk specialutgåva, volym 1, s. 145), och av den 7 oktober 1982 i mål 250/81, Greek Canners Association m.fl. mot kommissionen (REG 1982, s. 3535).
(39) - Rätten för "varje sammanslutning utan status som juridisk person som agerar som företrädare för en gemenskapsindustri som anser sig skadad eller hotad av dumpad eller subventionerad import" att inge ett skriftligt klagomål till kommissionen erkändes i rådets förordning (EEG) nr 459/68 av den 5 april 1968 om skydd mot dumpning eller beviljande av subventioner av länder som inte är medlemmar i Europeiska ekonomiska gemenskapen (EGT L 93, s.1), numera ersatt av rådets förordning (EEG) nr 2423/88 av den 11 juli 1988 om skydd mot dumpad eller subventionerad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska ekonomiska gemenskapen (EGT L 209, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 14, s. 98). Utövandet av denna rättighet, såsom den då föreskrevs i artikel 5.1 i rådets förordning (EEG) nr 3017/79 av den 20 december 1979 om skydd mot dumpad eller subventionerad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska ekonomiska gemenskaperna (EGT L 339, s. 1), låg till grund för domstolens dom i målet Fediol, som kommer att behandlas nedan. Sammanslutningar har underförstått tillerkänts rätt att inleda eller delta i administrativa förfaranden i enlighet med förordning nr 17, på grund av deras ställning som "fysiska eller juridiska personer som åberopar ett berättigat intresse i saken" enligt artikel 3.2 b eller som "berörd tredje man" enligt artikel 19.3.
(40) - Se generaladvokaten Sir Gordon Slynns förslag till avgörande i de förenade målen 67/85, 68/85 och 70/85, Van der Kooy m.fl. mot kommissionen (REG 1988, s. 219; svensk specialutgåva, volym 9), särskilt s. 246, nedan kallat målet Van der Kooy, och punkt 60 i målet AITEC.
(41) - Se ovan.
(42) - Punkt 28, min kursivering. Avseende rätten att inleda ett administrativt förfarande, se även diskussionen om målen Cook och Matra nedan.
(43) - Ibidem, punkt 29.
(44) - Ibidem, punkt 30.
(45) - För ett annat exempel på rätten för sammanslutningar som anfört klagomål att själva väcka talan enligt artikel 173
på området för statligt stöd, se dom av den 24 mars 1993 i mål C-313/90, CIRFS m.fl. mot kommissionen (REG 1993, s. I-1125; svensk specialutgåva, volym 14), punkterna 29 och 30, nedan kallat målet CIRFS.
(46) - Dom av den 20 mars 1985 i mål 264/82 (REG 1985, s. 849; svensk specialutgåva, volym 8), nedan kallat målet Timex.
(47) - Ibidem, punkt 13-15.
(48) - Ibidem, punkt 15.
(49) - Ibidem, punkt 16.
(50) - Se ovan.
(51) - Ibidem, punkt 3.
(52) - Ibidem, punkt 26.
(53) - Ibidem, punkt 9.
(54) - Ibidem, punkt 23.
(55) - Ibidem, punkt 24.
(56) - Ibidem, punkt 25. Samma resonemang, som utvecklades ytterligare i målen Cook och Matra, har sedan dess utsträckts av förstainstansrätten till att omfatta koncentrationer som regleras av rådets förordning (EEG) nr 4064/89 av den 21 december 1989 om kontroll av företagskoncentrationer (EGT L 395, s. 1; svensk specialutgåva, annex, s. 16), genom dom av den 24 mars 1994 i mål T-3/93, Air France mot kommissionen (REG 1994, s. II-121; svensk specialutgåva, volym 15), punkt 81. Det verkar dock som om detta resonemang tillämpades i det målet för att fastställa att det förelåg ett direkt intresse, snarare än ett personligt intresse.
(57) - Detta var uppenbarligen även generaladvokatens ståndpunkt. Trots att han varnade för att utvidga talerätten till att omfatta andra än "berörda utomstående parter som har ingett ett klagomål", ansåg han att sökandena uppfyllde detta kriterium, se punkterna 405 och 407 i förslaget till avgörande. Se även förstainstansrättens yttrande i det ovannämnda målet AITEC, punkt 59, att vissa företag vars konkurrensställning nämndes i yttranden från deras företagssammanslutning inom ramen för ett administrativt förfarande i enlighet med artikel 93.2 i fördraget hade "deltagit i det administrativa förfarandet genom Confindustria och AITEC", utan att företagen invände mot detta.
(58) - Punkt 405 i hans förslag till avgörande i det ovannämnda målet Cofaz.
(59) - Detta följer även av domstolens dom i målet Timex och av förstainstansrättens dom i målet AITEC.
(60) - Sidan 222; svensk specialutgåva, volym 1, s. 184.
(61) - Se ovan, punkt 62; min kursivering.
(62) - Ibidem, punkterna 58 och 59.
(63) - Ibidem, punkt 60.
(64) - Det skall erinras om att jag anser att Kruidvats överklagande av förstainstansrättens avgörande avseende denna skillnad inte kan tas upp till prövning av samma skäl.
(65) - Se ovan, punkt 24.
(66) - Detta kan även vara en uttalad policy vid en nationell domstol, se exempelvis kommentarer av J. Hency i domen av Irish Supreme Court i målet Doyle mot An Taoiseach (1986, Irish Law Reports Monthly, s. 693) och denna domstols avgörande i målet Attorney General mot X (1992, 1 Irish Reports 1; 1992, Irish Law Reports Monthly, s. 401).
(67) - Punkterna 17, 18 och 24.
(68) - Dom av den 2 april 1998 i mål C-321/95 P, (REG 1998, s. I-1651), nedan kallat målet Greenpeace.
(69) - Beslut av den 9 augusti 1995 i mål T-585/93, Greenpeace m.fl. mot kommissionen, (REG 1995, s. II-2205).
(70) - Punkt 32 i domstolens dom.
(71) - Ibidem, punkt 33.
(72) - Domen i målet Kruidvat, punkt 76.
(73) - Domen i målet Cook, punkt 6, och i målet Matra, punkt 4.
(74) - Domen i målet Cook, punkt 8, och i målet Matra, punkt 5.
(75) - Domen i målet Cook, punkt 22 (min kursivering). Se även domen i målet Matra, punkt 16.
(76) - Domen i målet Cook, punkt 23 (min kursivering). Se även domen i målet Matra, punkt 17.
(77) - Domen i målet Cook, punkt 24, och i målet Matra, punkt 18. Se även dom av den 14 november 1984 i mål 323/82, Intermills mot kommissionen (REG 1984, s. 3809; svensk specialutgåva, volym 7), punkt 16.
(78) - Se generaladvokaten Tesauros förslag till avgörande i målet Cook, punkt 43.
(79) - Domen i målet Cook, punkt 29. Se även dom av den 20 mars 1984 i mål 84/82, Tyskland mot kommissionen (REG 1984, s. 1451; svensk specialutgåva, volym 7), punkt 13.
(80) - Punkt 63. Förstainstansrätten nämnde domarna i målen Metro I, punkt 13 och Metro II, punkt 18-23.
(81) - Punkt 76, min kursivering. Det står dock inte helt klart huruvida förstainstansrätten i detta avsnitt uttryckte ståndpunkten att närvaro vid kommissionens förhör utan att inta en ståndpunkt utgör en form av deltagande, som ger upphov till talerätt enligt rättspraxis som inleddes genom domen i målet Metro I, eller om den hänvisade till den ståndpunkt som den tidigare uttryckt, nämligen att bara det faktum att någon har ställning som berörd tredje man ger upphov till talerätt. Det skall även noteras att RTI:s moderbolag efter anmodan av kommissionen hade inkommit med kritiska synpunkter före det att kommissionen delgav sin avsikt att meddela beslut enligt artikel 85.3 i fördraget avseende de regler EBU anmält till den.
(82) - Punkt 61 vad gäller Antena 3. Hänvisning i punkt 75 vad gäller RTI. Förstainstansrätten nämnde domen i målet Cook, punkt 24-26, och i målet Matra, punkt 18-20 samt beslut av den 30 september 1992 i mål C-295/92, Landbouwschap mot kommissionen (REG 1992, s. I-5003), punkt 12.
(83) - Punkt 62.
(84) - Dom av den 27 april 1995 i mål T-96/92 (REG 1995, s. II-1213), punkterna 35 och 36; nedan kallat målet Grandes sources.
(85) - Dom av den 27 april 1995 i mål T-12/93 (REG 1995, s. II-1247), punkterna 46 och 47; nedan kallat målet Vittel.
(86) - Domen i målet Grandes sources, punkt 29, och i målet Vittel, punkt 39.
(87) - Mål C-320/96 P. Det skriftliga förfarandet har ännu inte avslutats. Överklagandet har ingetts av EBU, som vid förstainstansrätten intervenerade till stöd för kommissionen endast vad gäller ansökan från ett annat företag än Antena 3 eller RTI avseende ogiltigförklaring av kommissionens omtvistade beslut. Överklagandet rör således inte frågan om upptagande till sakprövning, men kommissionen diskuterar det dock i sin svarsinlaga med hänsyn till att domstolen ex officio kan ta upp denna fråga till prövning.
(88) - Sidorna 223 och 224; svensk specialutgåva, s. 185
(89) - Punkt 63.
(90) - Punkt 88.
(91) - Dom av den 23 april 1986 i mål 294/83 (REG 1986, s. 1339; svensk specialutgåva, volym 8), punkt 23.
(92) - Punkt 72-74. Se även kommentarer av generaladvokaten Reischl i målet Metro I, s. 1923, och av generaladvokaten VerLoren van Themaat i målet Cofaz, s. 403.
(93) - Punkt 69.
(94) - Dom av den 29 oktober 1980 i mål 138/79 (REG 1980, s. 3333; svensk specialutgåva, volym 5, s. 325), s. 3367.
(95) - Punkt 69.
(96) - Punkt 70 i generaladvokaten Jacobs förslag till avgörande.
(97) - Domstolen medgav dock att det skulle vara tillåtet att samtidigt föra talan i två mål som inletts inom den tillämpliga tidsfristen genom att hänvisa till punkt 19 i domen av den 21 maj 1987 i de förenade målen 133/85-136/85, Rau m.fl. (REG 1987, s. 2289).
(98) - Dom av den 28 februari 1991 i mål C-234/89, Delimitis (REG 1991, s. I-935; svensk specialutgåva, volym 11), punkt 53. Se även beslut av den 13 juli 1990 i mål C-2/88 Imm., Zwartveld m.fl. (REG 1990, s. I-3365; svensk specialutgåva, volym 10), punkt 18, och dom av den 19 mars 1998 i mål T-83/96, Van der Wal mot kommissionen (REG 1998, s. II-545). Se även kommissionens meddelande 93/C 39/05 om samarbete mellan kommisionen och de nationella domstolarna vid tillämpningen av artiklarna 85 och 86 i EG-fördraget (EGT 1993 C 39, s. 6), särskilt punkt 33-42, och punkt 16 rörande fördelarna med att väcka talan vid nationell domstol, exempelvis möjligheten att få ersättning för skada och kombinera frågor rörande gemenskapsrätten med frågor rörande nationell rätt.
(99) - Punkt 33.