62008CC0434_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Prezenta cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Oberlandesgericht Oldenburg (Germania) privește interpretarea articolului 46 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1782/2003(2) .
2. Instanța de trimitere ar dori să afle dacă această dispoziție se opune fie (i) înțelegerilor contractuale având drept obiect realizarea aparentă a unui transfer complet și definitiv de drepturi la plată, dar stipulând – conform înțelegerii părților – că vânzătorul păstrează drepturile la plată, în timp ce cumpărătorul, în calitate de titular formal al drepturilor la plată, trebuie să activeze aceste drepturi la plată prin exploatarea suprafețelor aferente și să transfere vânzătorului integral plățile unice primite, sau (ii) înțelegerilor contractuale prin care plățile corespunzătoare suprafețelor sunt transferate cumpărătorului conform unui mecanism prin care se impune acestuia să transfere periodic vânzătorului o cotă din plățile unice (și anume cota corespunzătoare exploatației). Dacă răspunsul Curții va fi unul afirmativ, atunci instanța de trimitere ar dori să afle dacă astfel de înțelegeri contractuale sunt nule.
I – Cadrul juridic comunitar
3. Regulamentul prevede un sprijin pentru venit acordat agricultorilor, denumit schema de plată unică (denumită în continuare „SPU”).
4. În ceea ce privește eligibilitatea pentru a beneficia de sprijin, articolul 33 alineatul (1) din regulament (în versiunea aplicabilă faptelor din acțiunea principală) prevede că „agricultorii au acces la [SPU]:
(a) dacă au primit o plată în cursul perioadei de referință prevăzute în articolul 38 sau în temeiul a cel puțin uneia dintre schemele de sprijin prevăzute în anexa VI sau
(b) dacă au primit exploatația sau o parte din exploatație cu titlu de moștenire sau de moștenire anticipată de la un agricultor care respecta cerințele prevăzute la litera (a) sau
(c) dacă au primit un drept de plată din rezerva națională sau printr‑un transfer.”
5. Referitor la transferul drepturilor la plată, articolul 46 din regulament prevede:
„(1)	Drepturile la plată nu pot fi transferate decât unui agricultor din același stat membru, cu excepția moștenirilor sau a moștenirilor anticipate.
Totuși, chiar și în cazul moștenirilor sau al moștenirilor anticipate, drepturile la plată nu pot fi utilizate decât în statul membru în care au fost stabilite.
Un stat membru poate decide ca drepturile la plată să nu poată fi transferate sau utilizate decât în cadrul unei aceleiași regiuni unice.
(2)	Drepturile la plată pot fi transferate prin vânzare sau prin orice altă formă de cesiune definitivă, cu sau fără terenuri. În schimb, este autorizată arendarea sau orice altă tranzacție similară, cu condiția ca transferul drepturilor la plată să fie însoțit de transferul unui număr echivalent de hectare admisibile.
Cu excepția cazurilor de forță majoră sau de circumstanțe excepționale prevăzute în articolul 40 alineatul (4), un agricultor nu își poate transfera drepturile la plată, fără terenuri, decât după ce a utilizat, în sensul articolului 44, cel puțin 80 % din drepturile sale într‑o perioadă de cel puțin un an calendaristic sau după ce a cedat în mod voluntar rezervei naționale toate drepturile pe care nu le‑a utilizat în decursul primului an de aplicare a [SPS].
(3)	În cazul vânzării drepturilor la plată, cu sau fără terenuri, statele membre, acționând conform principiilor generale de drept comunitar, pot decide ca o parte a drepturilor la plată vândute să reintre în rezerva națională sau ca valoarea lor unitară să fie redusă în favoarea rezervei naționale conform anumitor criterii pe care Comisia urmează să le stabilească în temeiul procedurii prevăzute în articolul 144 alineatul (2).”
II – Situația de fapt, procedura și întrebarea preliminară
6. Amkeline Gertha Harms și Johann Harms, unul dintre asociații în cadrul societății apelante din acțiunea principală (denumiți în continuare „vânzătorii”) i‑au vândut lui Freerk Heidinga, intimat în acțiunea principală (denumit în continuare „cumpărătorul”) – prin act autentic datat 8 noiembrie 2005 – terenuri arabile situate în Schirum și Wiesens (Germania) împreună cu construcții având destinația de locuință și construcții având destinație agricolă. De asemenea, aceștia au vândut rezervele furajere aflate în cadrul exploatației agricole, cantitățile de referință de lapte și drepturile la plată care fuseseră solicitate. Prețul total al vânzării s‑a ridicat la 690 000 EUR(3) . În privința drepturilor la plată, articolul 9 din contractul de vânzare‑cumpărare conținea următoarele prevederi:
„În conformitate cu măsurile adoptate în [Germania] rezultă că, drept urmare a reformei politicii agricole comune (reforma PAC), drepturile la plată [...] vor fi acordate în Germania începând cu 1 ianuarie 2005 sub formă de prime uniforme la scară regională pentru terenuri arabile și pășuni permanente, majorate prin suplimentări proprii fiecărei exploatații agricole. În acest context, părțile contractante au convenit următoarele:
Vânzătorii au calitatea de solicitanți în cadrul procedurii pentru 2005 prevăzute de PAC. Prin prezentul contract, vânzătorii transferă cumpărătorului toate drepturile la plată care le‑au fost atribuite în temeiul exploatării terenurilor care fac obiectul contractului, precum și a terenurilor arendate sau acordate spre folosință vânzătorilor, care sunt preluate de cumpărător. Transferul drepturilor la plată se efectuează în mod gratuit.
Drepturile la plată includ, cu excepția drepturilor aferente pentru terenuri retrase din producția agricolă, suplimente proprii exploatației [...].
De îndată ce drepturile la plată au fost stabilite și atribuite în mod definitiv, vânzătorii încunoștințează cumpărătorul cu privire la cuantumul acestora în termen de două săptămâni de la luarea la cunoștință, dar nu mai târziu de 15 ianuarie 2006.
Părțile convin să încheie până la data de 15 februarie 2006, în baza condițiilor precizate mai sus, un contract privind transferul drepturilor de plată concrete, precizând modalitățile de identificare și cuantumul.
În termen de o lună de la data încheierii contractului de mai sus, părțile se angajează să înregistreze transferul la autoritățile regionale competente sau, după caz, să înregistreze procedura notificată în baza de date centrală a sistemului integrat de administrare și control.
Potrivit înțelegerii dintre părți, cumpărătorul este îndreptățit la 40 de drepturi la plată pentru terenuri arabile și 40 de drepturi la plată pentru pășuni permanente, precum și la partea din drepturile la plată proprii fiecărei exploatații («top‑up») limitată la ceea ce corespunde cantității individuale de referință pentru lapte pe care cumpărătorul a obținut‑o prin arendare cu ocazia preluării exploatației agricole (aproximativ 622 000 kg).
Cumpărătorul se angajează să transmită vânzătorilor, după ce au fost plătite anual, sumele suplimentare primite cu titlu de drepturi la plată pe hectar sau cu titlu de drepturi proprii fiecărei exploatații (aproximativ 15 drepturi la plată pentru terenuri arabile, aproximativ 15 drepturi la plată pentru pășuni permanente și plăți compensatorii pentru o cantitate individuală de referință de aproximativ 1 000 000 kg de lapte) [...]”.
7. Contractul de vânzare‑cumpărare a fost executat și dreptul de proprietate asupra terenului arabil ce făcea obiectul acestuia a fost transferat către cumpărător. În plus, la data de 1 aprilie 2006, 111,79 drepturi la plată au fost transferate cumpărătorului. Acesta gestionează în prezent exploatația agricolă achiziționată în cadrul unei societăți civile împreună cu o altă persoană.
8. În baza contractului de vânzare‑cumpărare imobiliară și a unei înțelegeri conexe din data de 6 ianuarie 2006 privind preluarea creanțelor provenind din chirii, apelanta din acțiunea principală a formulat o acțiune în justiție pentru realizarea drepturilor sale privind chirii restante în valoare de 4 378,16 EUR, pentru o cantitate individuală de referință de lapte, și a drepturilor la plată cedate acesteia, în valoare de 40 823,05 EUR, plătite pentru anul 2006 și datorate vânzătorilor în considerarea înțelegerii dintre părți. Apelanta din acțiunea principală își bazează acest din urmă drept, care încă mai face parțial obiectul apelului din acțiunea principală, pe articolul 9 din contractul de vânzare‑cumpărare menționat mai sus și pe înțelegerea dintre părțile la contractul de vânzare‑cumpărare care prevedea transmiterea plăților unice către vânzători.
9. Landgericht Aurich (Tribunalul Regional din Aurich) a admis capătul de cerere privind plata aferentă transferului creanțelor provenind din chirii, însă a respins celălalt capăt de cerere, în special în măsura în care acesta se referea la transmiterea drepturilor la plată. Pentru a hotărî astfel, instanța a considerat că drepturile la plată născute conform articolului 9 din contractul de vânzare‑cumpărare au fost realizate prin retrocedarea către vânzători, respectiv către apelanta din acțiunea principală, a unor drepturi la plată corespunzând unei suprafețe de 29,79 hectare.
10. Apelanta din acțiunea principală a declarat apel împotriva acestei hotărâri. Aceasta a solicitat ca Oberlandesgericht Oldenburg să modifice hotărârea Landreicht și să oblige cumpărătorul să plătească o sumă adițională de 23 113,73 EUR vânzătorilor, plus dobânda legală majorată cu 5 % începând cu data de 2 februarie 2007. Cumpărătorul a solicitat respingerea apelului.
11. Conform instanței de trimitere, soluționarea apelului depinde de valabilitatea articolului 9 din contractul de vânzare‑cumpărare din data de 8 noiembrie 2005.
12. Manifestând îndoieli serioase cu privire la valabilitatea acestei clauze contractuale față de prevederile articolului 46 din regulament – în special ținând seama de posibilitățile limitate de transfer al drepturilor la plată conform acestei dispoziții și de obiectivul clar pe care îl urmărește schema de plată unică, obiectiv care este posibil să nu se fi realizat în acest caz – Oberlandesgericht Oldenburg a considerat că este necesar să adreseze Curții următoarea întrebare în vederea pronunțării unei hotărâri preliminare:
„Articolul 46 alineatul (2) din [Regulamentul nr. 1782/2003] trebuie interpretat în sensul că sunt incompatibile cu această dispoziție și, prin urmare, nevalide contractele având aparent ca obiect realizarea unui transfer complet și definitiv al drepturilor la plată, însă prin care, potrivit înțelegerii părților, vânzătorul urmează să rămână beneficiarul, din punct de vedere economic, al drepturilor la plată, iar cumpărătorul, în calitate de titular formal al acestor drepturi la plată, trebuie să le activeze exploatând terenurile corespunzătoare și trebuie să transmită vânzătorului totalitatea plăților acordate sau contractele prin care plățile pentru terenuri sunt astfel transferate cumpărătorului încât acesta rămâne obligat, în orice caz după activarea drepturilor și efectuarea plăților, să cedeze succesiv vânzătorului o parte a plăților acordate (partea care corespunde exploatației)?”
13. Părțile au prezentat observații orale în cadrul ședinței care a avut loc la 3 decembrie 2009.
III – Apreciere
A – Principalele argumente ale părților
14. Apelanta din acțiunea principală, o societate civilă de drept german constituită de Arnold și Johann Harms, contestă faptele expuse în decizia de trimitere și susține că întrebarea adresată nu corespunde situației de fapt din acțiunea principală.
15. Conform apelantei, dreptul comunitar prevede în mod expres la articolul 46 alineatul (2) din regulament posibilitatea de a transfera drepturile la plată prin vânzare unui alt agricultor. Valabilitatea unei astfel de înțelegeri contractuale nu ar fi supusă niciunei alte condiții suplimentare de drept public și nici obținerii unei autorizații administrative prealabile. Aceasta susține că dreptul comunitar nu conține nicio dispoziție cu privire la modul în care se determină plata în baza unui contract de vânzare‑cumpărare cum este cel din acțiunea principală. Vânzarea de drepturi la plată ar trebui să se efectueze exclusiv conform principiilor de drept civil potrivit cărora libertatea contractuală prevalează, iar părțile contractante ar trebui să fie libere să convină tipul de remunerație. În consecință, părțile ar avea libertatea să convină nu numai asupra unei plăți unice, ci și asupra unor plăți în rate. Acest aspect nu aduce atingere obiectivului urmărit de articolul 46 alineatul (2) din regulament și, în orice caz, cumpărătorul are posibilitatea de a cere rezilierea unei astfel de înțelegeri.
16. Apelanta din acțiunea principală susține de asemenea că nu ar exista o încălcare a obligației conform căreia nu este posibil transferul drepturilor la plată decât dacă acesta este însoțit de transferul unui număr echivalent de hectare eligibile pentru ajutor. Potrivit apelantei, această prevedere ar avea drept obiectiv evitarea situațiilor în care dreptul de a primi drepturi la plată se transferă conform unei înțelegeri definitive sau pe termen lung care are o natură pur economică. Astfel, drepturile la plată ar reveni, la terminarea arendării, proprietarului care ulterior le‑ar putea transfera unei alte persoane. Cu toate acestea, exact această posibilitate nu este deschisă vânzătorului în cazul de față. Drepturile la plată au fost transferate definitiv cumpărătorului. Acesta din urmă are posibilitatea de a transfera aceste drepturi altor persoane. În orice caz, drepturile la plată din acțiunea principală au fost transferate cumpărătorului împreună cu întreaga exploatație agricolă, incluzând terenurile agricole.
17. În consecință, apelanta din acțiunea principală solicită Curții să declare inadmisibilă întrebarea preliminară. În subsidiar, apelanta susține că articolul 46 alineatul (2) din regulament nu exclude o înțelegere contractuală precum cea din acțiunea principală, înțelegere potrivit căreia contraprestația pentru transferul drepturilor la plată către cumpărător este obligația acestuia de a plăti vânzătorului o parte a plăților unice care vor fi acordate cumpărătorului pe viitor.
18. Guvernul german susține că articolul 46 alineatul (2) din regulament nu exclude o înțelegere privind transferul, precum cea din acțiunea principală, dat fiind că o asemenea înțelegere este valabilă ca „altă formă de cesiune definitivă” în sensul articolului 46 alineatul (2) primul paragraf teza întâi din regulament. Cumpărătorul și vânzătorul sunt îndreptățiți să convină condiții de drept privat pentru cesiunea drepturilor la plată în baza principiului libertății contractuale; astfel de înțelegeri nu sunt afectate de regulile referitoare la SPU întrucât ele nu încalcă prevederile dreptului comunitar și nu contravin scopului subvenției SPU. Reglementările prevăd că unui agricultor, în cazul de față cumpărătorului, trebuie să i se aloce plata unică pe exploatație în mod retroactiv, cu condiția ca acesta să fi îndeplinit cerințele relevante în cadrul exploatației sale agricole. Potrivit dreptului comunitar, beneficiarul ajutorului este liber să decidă asupra modului de utilizare a plății. În consecință, acesta o poate utiliza și pentru a‑l plăti pe cel care i‑a vândut drepturile la plată. Guvernul german concluzionează că articolul 46 alineatul (2) din regulament nu se opune unor înțelegeri precum cea care face obiectul acțiunii principale.
19. Comisia consideră că, în cazul de față, transferul și activarea drepturilor la plată au condus la nerespectarea principiilor SPU. Aceasta susține că părțile din acțiunea principală au încheiat un act juridic prin care au eludat dispoziții ale regulamentului. Comisia propune Curții să răspundă întrebării adresate în sensul că articolul 46 alineatele (1) și (2) coroborat cu articolul 2 literele (a) și (c) și cu articolul 33 alineatul (1) litera (c) din regulament trebuie interpretat în sensul că înțelegerile contractuale precum cele din acțiunea principală sunt incompatibile cu dispozițiile sus‑amintite.
B – Apreciere
20. Instanța de trimitere dorește să afle dacă articolul 46 alineatul (2) din regulament exclude înțelegerile de transfer precum cea din acțiunea principală și, într‑un astfel de caz, dacă acestea din urmă sunt nule.
21. Prin întrebarea adresată, instanța de trimitere distinge în special între două tipuri de înțelegeri: (i) cele având ca aparent ca obiect realizarea unui transfer complet și definitiv al drepturilor la plată, însă prin care, conform înțelegerii părților, vânzătorul urmează să rămână beneficiarul drepturilor referitoare la plată, iar cumpărătorul, în calitate de titular formal al acestor drepturi la plată, trebuie să le activeze exploatând terenurile corespunzătoare și trebuie să transmită vânzătorului totalitatea plăților acordate și (ii) contractele prin care plățile pentru terenuri sunt astfel transferate cumpărătorului încât acesta rămâne obligat, în orice caz după activarea drepturilor și efectuarea plăților, să cedeze succesiv vânzătorului o parte a plăților acordate (partea care corespunde exploatației). Cu toate acestea, suntem de părere că, în ceea ce privește cazul de față, cele două tipuri de înțelegeri descrise în întrebarea adresată nu prezintă diferențe din punct de vedere juridic.
22. În primul rând, vom examina susținerile apelantei din acțiunea principală conform cărora întrebarea adresată este inadmisibilă pentru motivul că nu corespunde situației de fapt din acțiunea principală.
23. Trebuie amintit în această privință că nu este obligația Curții să stabilească faptele pertinente pentru soluționarea acțiunii principale. Curtea a apreciat că „în cadrul repartizării competențelor între instanțele comunitare și cele naționale, […] trebuie să țină seama de situația de fapt […] în care se încadrează întrebarea adresată, astfel cum [este definită] în decizia de trimitere”(4) . Curtea nu poate să țină cont de observațiile părților în cauză, în sensul articolului 23 din Statutul Curții de Justiție, care contestă acest context(5) . În consecință, excepția inadmisibilității nu poate fi primită și Curtea trebuie să analizeze întrebările preliminare pe baza situației de fapt stabilite de Oberlandesgericht Oldenburg în decizia de trimitere.
1. Observație preliminară asupra schemei de plată unică
24. În primul rând, doar agricultorii care au primit un drept la plată – prin transfer sau din rezerva națională – sunt eligibili să beneficieze de SPU(6) . Sunt considerate „agricultori” numai persoanele care desfășoară o „activitate agricolă” în sensul regulamentului(7) . Cu toate acestea, simplul fapt că un agricultor a obținut drepturi la plată nu atrage în mod automat primirea de către acesta în mod efectiv a sprijinului legat de acele drepturi. Pentru a beneficia de plăți unice, agricultorul nu este ținut numai să dispună de drepturile la plată, ci și să le activeze având la dispoziție numărul corespunzător de hectare de teren agricol și respectând alte condiții în materie de gestiune, de exemplu condiții privind protecția mediului și sănătatea animalelor, precum și siguranța alimentară [așa‑numitul sistem de „cross‑compliance” (condiționare)](8) .
2. Chestiunea fundamentală: interpretarea articolului 46 alineatul (2) din regulament
25. În pofida formulării întrebării adresate și a legăturii acesteia cu înțelegerea sau înțelegerile contractuale(9) încheiate între vânzători și cumpărător, considerăm că Curtea ar trebui să se concentreze numai asupra interpretării articolului 46 alineatul (2) din regulament. Chiar dacă trebuie avută în vedere situația de fapt din acțiunea principală, Curtea nu ar trebui să o ia în considerare decât în măsura în care aceasta este necesară pentru corecta interpretare a dispoziției sus‑menționate.
26. Trebuie să se constate mai întâi că rezultă chiar din formularea articolului 249 al doilea paragraf CE că regulamentele comunitare sunt direct aplicabile în toate statele membre. Ținând seama de natura intrinsecă a regulamentelor și de funcția acestora în sistemul surselor de drept comunitar, dispozițiile acestor regulamente au în general efect imediat în sistemele de drept național, fără a fi necesar ca autoritățile naționale să adopte măsuri de aplicare. Desigur, Curtea a statuat că, în cazuri excepționale, „anumite dispoziții ale acestora pot totuși să necesite, în vederea punerii în aplicare, adoptarea unor măsuri de aplicare de către statele membre”(10) . Nu considerăm însă că aceasta este situația în privința articolului 46 alineatul (2) din regulament. În consecință, este suficient să se examineze această din urmă dispoziție fără a fi necesar să se ia în considerare eventuale măsuri naționale de aplicare.
27. Articolul 46 alineatul (2) din regulament prevede că drepturile la plată pot fi transferate „prin vânzare sau prin orice altă formă de cesiune definitivă”, cu sau fără terenuri. Cu toate acestea, transferurile care nu sunt definitive – cum ar fi arendările sau alte tranzacții similare – sunt autorizate, cu condiția ca transferul drepturilor la plată să fie însoțit de transferul unui număr echivalent de hectare eligibile pentru ajutor.
28. În opinia noastră, în vederea soluționării prezentei cauze nu este necesar să se considere celelalte condiții pentru transferul drepturilor la plată specificate în regulament, deoarece instanța de trimitere nu a solicitat o astfel de interpretare. În orice caz, considerăm că nu este necesar să fie luate în considerare în vederea interpretării articolului 46 alineatul (2) din regulament.
29. Așadar, chestiunea fundamentală în cazul de față este interpretarea frazei „vânzare sau orice altă formă de cesiune definitivă [a drepturilor la plată]” menționată la articolul 46 alineatul (2) din regulament.
30. În vederea efectuării acestei interpretări, este necesar să acordăm o atenție deplină obiectivului regimului care guvernează drepturile la plată și regulilor care guvernează transferul acestora.
31. În primul rând, obiectivul dreptului la plată legat de un hectar eligibil pentru ajutor este acela de a crea un drept la plata cuantumului stabilit de dreptul respectiv(11) . După cum am menționat la punctul 24 de mai sus, SPU este prevăzută pentru agricultori și, în special, pentru agricultorii activi(12) . În acest stadiu trebuie subliniat că – spre deosebire de drepturile de producție ( droits à produire ) și drepturile la prime ( droits à prime ), introduse prin reformele politicii agricole comune din 1992 și 1999 – plățile unice pe exploatație reprezintă doar „un sprijin pentru venit acordat agricultorilor”(13) .
32. În al doilea rând, în ceea ce privește transferul acestora, este evident că legiuitorul comunitar a urmărit ca drepturile la plată să fie transferabile și răscumpărabile. Plata unică pe exploatație a fost împărțită în drepturi la plată tocmai pentru a facilita transferul acestora(14) . Astfel, spre deosebire de cotele de lapte de exemplu, drepturile la plată pot fi în principiu liber transferate și nu sunt legate de un anumit teren agricol. Cu toate acestea, regulamentul stabilește reguli clare care guvernează și limitează acest transfer: în special, drepturile la plată pot fi transferate numai altor agricultori(15) .
33. Cu toate acestea, opțiunea de a transfera și de a răscumpăra drepturi la plată maschează posibilitatea de a urmări atingerea unui obiectiv diferit de cel urmărit de legiuitorul comunitar; mai exact, un obiectiv pe care acesta a încercat în mod clar să îl evite.
34. În acest sens, considerentul (30) al regulamentului prevede că „[...] Pentru evitarea transferurilor în scopuri speculative care duc la acumularea unor drepturi la plată care nu corespund realității agricole, trebuie prevăzute, pentru acordarea ajutorului, raportul dintre drepturi și un anumit număr de hectare eligibil, precum și posibilitatea de limitare a transferului de drepturi în cadrul unei regiuni [...]”.
35. Rezultă că obiectivul principal al dispozițiilor detaliate cu privire la transferul drepturilor la plată este evitarea transferurilor de natură speculativă. După cum am văzut, scopul urmărit de SPU este acordarea unui sprijin pentru venit agricultorilor activi(16), și nu persoanelor care, prin răscumpărarea drepturilor la plată, urmăresc alte interese financiare, care se situează în afara domeniului agriculturii(17) . Într‑adevăr, regulamentul urmărește să evite acordarea unor plăți unice persoanelor care nu exercită o activitate agricolă în sensul regulamentului și care, în consecință, nu ar trebui să beneficieze de finanțare comunitară în această materie(18) .
36. Rezultă că legiuitorul comunitar era preocupat de manevrele de eludare a dispozițiilor regulamentului și că a existat o dorință reală de prevenire și de reprimare a fraudei(19), nu în ultimul rând pentru că riscul de speculă este omniprezent într‑un regim care este „decuplat” de producție(20) .
37. În acest sens, una dintre cele mai importante restricții impuse transferurilor drepturilor la plată este cerința ca – exceptând cazurile de arendare sau de tranzacții similare nedefinitive care trebuie însoțite de transferul unui număr echivalent de hectare eligibile pentru ajutor – transferul drepturilor la plată să fie complet și definitiv.
38. Rezultă că titularul inițial și vânzătorul drepturilor la plată trebuie să renunțe în mod necondiționat la dreptul său având ca obiect drepturile la plată atunci când le vinde altui agricultor, cu consecința că transferul are drept efect nașterea unui nou drept având ca obiect drepturile la plată în favoarea cumpărătorului, care poate realiza ulterior activarea acestora. Într‑adevăr, acesta din urmă este cel care ar trebui să obțină sumele corespunzătoare (plăți unice) pentru sprijinirea veniturilor sale – deoarece el este persoana care exploatează terenurile agricole în discuție(21) . Dreptul de a primi sume în virtutea drepturilor la plată trebuie separat în mod clar de proprietatea legală asupra drepturilor la plată.
39. Dacă din cauza consecințelor și a efectelor sale juridice(22), un transfer de drepturi la plată nu conduce la o renunțare absolută din partea vânzătorului la dreptul de a primi anumite sume în temeiul acelor drepturi la plată și la nașterea în beneficiul cumpărătorului a unui drept corelativ de a primi sume în temeiul acelor drepturi la plată(23) – de exemplu ca efect al înțelegerii părților ( accidentalia negotii ) – atunci nu au fost îndeplinite condițiile unui transfer legal al drepturilor la plată.
40. Tocmai aceasta este situația atunci când vânzătorul drepturilor la plată insistă, în contractul de vânzare‑cumpărare, să rețină dreptul de a primi plăți în temeiul drepturilor sale la plată, dat fiind că dreptul de a primi plăți în temeiul drepturilor la plată este inseparabil de proprietatea legală asupra drepturilor la plată, indiferent dacă dreptul de a primi astfel de sume privește toate sau doar o parte din drepturile la plată astfel transferate.
41. În consecință, împărtășim preocuparea instanței de trimitere cu privire la faptul că înțelegerea contractuală încheiată în speță ridică întrebarea dacă transferul formal al drepturilor la plată la care, în fapt, vânzătorul trebuie să rămână îndreptățit în baza unei înțelegeri între părți și înțelegerea prin care cumpărătorul va exploata terenurile corespunzătoare drepturilor la plată conform regulamentului(24) dau naștere în prezenta cauză unei forme de transfer („transfer de tip fiduciar”) care nu mai respectă condițiile prevăzute la articolul 46 alineatul (2) din regulament, și anume vânzare sau orice alt transfer „definitiv”. Într‑adevăr, în mod aparent, rezultatul tranzacției este acela că sumele corespunzătoare (plățile unice) – permanent – nu și‑au putut atinge scopul de subvenții, cu alte cuvinte de sprijin de venit destinat agricultorului care exploatează în mod efectiv terenurile corespunzătoare drepturilor la plată. Dimpotrivă, din contractul de vânzare‑cumpărare rezultă că sumele corespunzătoare (plățile unice) sau o parte din acestea trebuie să fie remise unei alte persoane în mod permanent(25) .
42. Din considerațiile de mai sus rezultă că articolul 46 alineatul (2) din regulament trebuie interpretat în sensul că o vânzare sau orice alt transfer definitiv de drepturi la plată, cu sau fără teren, trebuie să garanteze că vânzătorul sau partea care transferă respectivele drepturi la plată nu poate reține sub nicio formă, prin contract sau printr‑o clauză contractuală, dreptul de a primi plăți în temeiul respectivelor drepturi la plată (plăți unice), dat fiind că dreptul de a primi plăți în temeiul drepturilor la plată (plăți unice) este inseparabil de proprietatea legală a drepturilor la plată.
43. Cu toate acestea, este de competența instanței de trimitere să determine consecințele juridice – pentru înțelegerile contractuale și clauza în discuție – care trebuie deduse din interpretarea de mai sus a articolului 46 alineatul (2) din regulament.
IV – Concluzie
44. În consecință, propunem Curții să răspundă la întrebarea adresată de Oberlandesgericht Oldenburg după cum urmează:
„Articolul 46 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 din 29 septembrie 2003 de stabilire a normelor comune pentru schemele de sprijin direct în cadrul politicii agricole comune și de stabilire a anumitor scheme de sprijin pentru agricultori și de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 2019/93 și a altor regulamente trebuie interpretat în sensul că o vânzare sau orice alt transfer definitiv de drepturi la plată, cu sau fără teren, trebuie să garanteze că vânzătorul sau partea care transferă respectivele drepturi la plată nu poate reține sub nicio formă, prin contract sau printr‑o clauză contractuală, dreptul de a primi plăți în temeiul respectivelor drepturi la plată, dat fiind că dreptul de a primi plăți în temeiul drepturilor la plată este inseparabil de proprietatea legală a drepturilor la plată.”
(1) .
(2)
–	Regulamentul din 29 septembrie 2003 de stabilire a normelor comune pentru schemele de sprijin direct în cadrul politicii agricole comune și de stabilire a anumitor scheme de sprijin pentru agricultori și de modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 2019/93, (CE) nr. 1452/2001, (CE) nr. 1453/2001, (CE) nr. 1454/2001, (CE) nr. 1868/94, (CE) nr. 1251/1999, (CE) nr. 1254/1999, (CE) nr. 1673/2000, (CEE) nr. 2358/71 și (CE) nr. 2529/2001 (JO L 270, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 49, p. 177) (denumit în continuare „regulamentul”).
(3)
–	Vânzătorii mai dispuneau, în vederea desfășurării activităților agricole, în plus față de cele aproximativ 9,6 hectare de teren deținute în proprietate și vândute prin contractul de vânzare‑cumpărare, de aproximativ 100 de hectare de teren agricol arendate de la diverse persoane sau luate în folosință de la diverși proprietari. Contractul de vânzare‑cumpărare prevedea posibilitatea pentru cumpărător să preia aceste suprafețe suplimentare de teren în baza unor înțelegeri încheiate cu proprietarii sau cu avânzii‑cauză ai acestora. Vânzătorii se angajaseră să îl asiste pe cumpărător în acest sens în măsura posibilului.
(4)
–	A se vedea în special Hotărârea din 13 noiembrie 2003, Neri (C‑153/02, Rec., p. I‑13555, punctele 33-36).
(5)
–	A se vedea în special Hotărârea din 16 martie 1978, Oehlschläger (104/77, Rec., p. 791, punctul 4), Hotărârea din 29 aprilie 1982, Pabst și Richarz (17/81, Rec., p. 1331, punctele 10-12), Hotărârea din 29 aprilie 2004, Orfanopoulos și Oliveri (cauzele conexate C‑482/01 și C‑493/01, Rec., p. I‑5257, punctul 42), Hotărârea din 12 aprilie 2005, Keller (C‑145/03, Rec., p. I‑2529, punctele 32-34), Hotărârea din 21 aprilie 2005, Lindberg (C‑267/03, Rec., p. I‑3247, punctele 41 și 42), și Concluziile noastre prezentate la 21 aprilie 2005 în cauza CoNISMa (C‑305/08, nepublicată încă în Repertoriu, nota de subsol 12).
(6)
–	A se vedea articolul 33 alineatul (1) litera (c) coroborat cu articolul 2 literele (a) și (c) din regulament. Acest din urmă articol conține definițiile termenilor „agricultor” și, respectiv, „activitate agricolă”.
(7)
–	Și anume o activitate care privește producția, creșterea sau cultivarea de produse agricole sau menținerea de terenuri în bune condiții agricole și de mediu.
(8)
–	Cu privire la acest aspect se face referire la articolul 1 și următoarele coroborate cu anexa III și articolele 33, 36, 43 și următoarele din regulament. În ceea ce privește obligația de a folosi drepturile la plată în raport cu un număr corespunzător de hectare, se poate face o paralelă între aceasta și obligația de a produce aferentă unei atribuiri de cote de lapte. Un agricultor poate obține o indemnizație pentru încetarea definitivă a întregii activități de producere a laptelui doar dacă, la data solicitării, acesta produce lapte în calitate de producător în conformitate cu prevederile articolului 12 litera (c) din Regulamentul nr. 857/84 și deține o cantitate de referință individuală cu titlu de vânzări directe. Cu toate acestea, atunci când un agricultor a încetat în mod spontan producția de lapte, acesta nu mai este un producător în sensul dispozițiilor amintite. A se vedea Hotărârea din 9 octombrie 1997, Macon și alții (C‑152/95, Rec., p. I‑5429), și Hotărârea din 26 octombrie 2006, Kibler (C‑275/05, Rec., p. I‑10569, punctul 24).
(9)
–	Se impune a se sublinia că, potrivit deciziei de trimitere, apelanta din acțiunea principală este o societate căreia ambii vânzători i‑au cesionat drepturile corespunzătoare rezultate din contractul de vânzare‑cumpărare prin intermediul unei cesiuni în scris din data de 29 ianuarie 2007.
(10)
–	A se vedea Hotărârea din 11 ianuarie 2001, Azienda Agrciola Monte Arcosu (C‑403/98, Rec., p. I‑103, punctul 26).
(11)
–	A se vedea articolul 44 din regulament.
(12)
–	Acest aspect este important deoarece întregul sistem al recentei reforme a politicii agricole comune și întreaga rațiune ce stă la baza acesteia constau în aceea că principiul anterior de sprijin al producției de produse agricole (specifice) ar trebui abandonat și ar trebui instituit un nou sistem pentru a oferi sprijin persoanei care gestionează exploatația agricolă. Astfel, agricultorii dispun de o anumită flexibilitate în ceea ce privește deciziile lor în materie de producție și în același timp li se garantează stabilitatea veniturilor, în conformitate cu obiectivele urmărite prin politica agricolă comună în sensul prevederilor articolului 33 CE. Reforma a fost prevăzută pentru a face agricultura europeană mai competitivă, mai durabilă și mai orientată spre piață.
(13)
–	A se vedea articolul 1 din regulament. În acest sens, considerăm ca regulă generală că drepturile la plată ar trebui să aparțină agricultorului, și nu proprietarului terenurilor sau persoanei care le dă în arendă. În plus, trebuie constatat că, aparent, plățile unice au devenit o parte semnificativă din venitul agricultorilor. A se vedea „Les 50 ans de la Politique agricole commune et du Comité européen de droit rural – Un droit rural évolué en Europe”, în European Council for Agricultural Law, L’Harmattan, Paris, 2008, p. 416.
(14)
–	A se vedea considerentul (30) al regulamentului.
(15)
–	Care trebuie să fie stabiliți în același stat membru. A se vedea articolul 46 alineatul (1) din regulament.
(16)
–	Și anume acei agricultori care desfășoară efectiv o activitate agricolă, potrivit definiției din regulament. Același principiu se aplică, de exemplu, cotelor de lapte. Transferul acestora nu se poate realiza către neproducători, în vederea evitării speculei cu aceste drepturi la prime. A se vedea în acest sens în special Barthélemy, D., și David, J. (ed.), L’agriculture européenne et les droits à produire, INRA, Paris, 1999, p. 172.
(17)
–	A se vedea de exemplu, în „Vente et droits à paiement unique (visite d’un Huron au royaume des imprimés)”, în Droit rural, nr. 348, decembrie 2006, étude 34, J.-J. Barbiéri subliniază că în perioada de tranziție, Ministerul francez al Agriculturii a comunicat că drepturile la plată fără teren agricol „sunt inutile”, în scopul de a descuraja manevrele speculative.
(18)
–	În acest sens, Comisia face referire la articolul 33 alineatul (1) litera (b) din regulament.
(19)
–	A se vedea Gadbin, D., „Les droits à paiement unique, pour qui, pourquoi?”, în Droit rural, nr. 334, iunie 2005, colloque 8. Cu titlu de exemplu, se face referire la: i) considerentul (21) al regulamentului („[…] pentru a se evita alocarea incorectă a resurselor comunitare, nu ar trebui efectuată nicio plată de sprijin al agricultorilor care au creat în mod artificial condițiile necesare pentru a beneficia de astfel de plăți”) și ii) articolul 29 din regulament („[...] nu se face nicio plată în favoarea persoanelor despre care s‑a stabilit că au creat în mod artificial condițiile impuse pentru acordarea unor astfel de plăți, obținând astfel un avantaj neconform cu obiectivele schemelor de sprijin în cauză”). Aceste dispoziții reflectă jurisprudența Curții în materia abuzului de drept. A se vedea în special Hotărârea din 22 octombrie 1991, von Deetzen („von Deetzen II”) (C‑44/89, Rec., p. I‑5119, punctele 24-29), Hotărârea din 20 iunie 2002, Mulligan și alții (C‑313/99, Rec., p. I‑5719, punctul 30 și jurisprudența citată), Hotărârea din 21 februarie 2006, Halifax și alții (C‑255/02, Rec., p. I‑1609, punctul 69 și jurisprudența citată), Hotărârea din 11 ianuarie 2007, Vonk Dairy Products (C‑279/05, Rep., p. I‑239, punctul 33 și jurisprudența citată), și Hotărârea din 26 noiembrie 2008, Otten (C‑278/06, Rep., p. I‑4513, punctul 39 și jurisprudența citată).
(20)
–	A se vedea Bianchi, D., La politique agricole commune (PAC) – Toute la PAC, rien d’autre que la PAC, Bruylant, 2006, p. 332.
(21)
–	Acesta este motivul pentru care cumpărătorul nu trebuie să fie numai titularul drepturilor la plată din punct de vedere juridic, ci și beneficiarul plăților unice din punct de vedere economic. Drepturile la plată nu ar trebui separate între deținere nominală și beneficiu, permițând ca plățile unice să fie transferate în final unei persoane care nu cultivă terenurile corespunzătoare.
(22)
–	Nu prezintă importanță evenimentul declanșator al consecințelor și efectelor juridice deoarece problema aici în discuție este răspunderea pentru rezultatul operațiunii, și nu elementele sale formale sau accesorii. Acest aspect este tipic situațiilor juridice în care părțile se confruntă cu solicitări întemeiate pe norme de drept public și aceasta este în mod clar situația drepturilor la plată conform regulamentului. Cu alte cuvinte, dacă transferul nu a avut ca efect realizarea unui transfer complet și definitiv al drepturilor la plată și, prin urmare, al dreptului de a primi plăți în temeiul acelor drepturi la plată, atunci este irelevant din punct de vedere juridic dacă părțile au acționat din neglijență sau în mod deliberat. Ceea ce prezintă importanță este faptul că nu a avut loc un transfer definitiv în urma înțelegerii părților.
(23)
–	Cu condiția ca toate celelalte cerințe să fie îndeplinite.
(24)
–	Mai exact, în conformitate cu cerințele de cultivare prevăzute la articolul 3 din regulament.
(25)
–	Comisia ar putea avea dreptate atunci când afirmă că, prin transferul gratuit al drepturilor la plată, cumpărătorul și noul deținător al drepturilor la plată ar apărea ca jucând rolul unui „om de paie” în favoarea vânzătorului care, din punct de vedere economic, continuă să primească plata unică – în timp ce nici cuantumul și nici durata nu sunt limitate – deși din decizia de trimitere ar rezulta că acesta nu mai este agricultor în sensul articolului 33 alineatul (1) litera (c) coroborat cu articolul 2 literele (a) și (c) din regulament sau, în orice caz, nu față de terenurile în cauză.