62025CJ0150_RES
Cauza C‑150/25 [Marhaux] (
i
)
BX
împotriva
État belge
[cerere de decizie preliminară formulată de Tribunal de première instance du Luxembourg (Belgia)]
Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 12 martie 2026
„Trimitere preliminară – Articolul 45 TFUE – Libera circulație a lucrătorilor – Impozit pe venit – Venituri profesionale realizate în alt stat membru – Scutire cu rezervă de progresivitate în statul membru de reședință – Neaplicarea de către statul cocontractant a unei convenții bilaterale de evitare a dublei impuneri– Pierderea unei părți din avantajele fiscale legate de situația personală și familială a contribuabilului”
Libera circulație a persoanelor – Lucrători – Principiul nediscriminării – Locuri de muncă din administrația publică – Regim derogatoriu – Limite – Aplicare numai în cazul măsurilor restrictive privind admiterea – Impozitarea veniturilor care provin dintr‑un loc de muncă în administrația publică a unui alt stat membru, care intră sub incidența liberei circulații a lucrătorilor
(Articolul 45 TFUE)
(a se vedea punctele 32-35)
Libera circulație a persoanelor – Lucrători – Egalitate de tratament – Impozit pe venit – Convenție fiscală bilaterală pentru evitarea dublei impuneri – Contribuabili rezidenți într‑un prim stat membru care obțin venituri profesionale într‑un al doilea stat membru, impozabile în acesta din urmă și scutite de impozitare în statul membru de reședință – Convenție fiscală care prevede repartizarea luării în considerare a situației personale și familiale a contribuabilului proporțional cu veniturile impozitate în fiecare stat – Neaplicarea convenției fiscale de către statul locului de muncă – Reglementare fiscală a statului de reședință care are ca efect pierderea unei părți din avantajele fiscale legate de situația personală și familială a contribuabilului – Inadmisibilitate
(Articolul 45 TFUE)
(a se vedea punctele 47-51 și 54 și dispozitivul)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de tribunal de première instance du Luxembourg (Tribunalul de Primă Instanță din Luxemburg, Belgia), Curtea declară că, pentru a asigura libera circulație a lucrătorilor garantată de articolul 45 TFUE, statul de reședință al unui contribuabil care obține venituri profesionale străine scutite în temeiul unei convenții fiscale trebuie să țină seama de ansamblul situației personale și familiale a acestuia, atunci când statul locului de muncă nu aplică această convenție și nu permite acordarea completă a avantajelor fiscale corespunzătoare.
BX este un rezident fiscal belgian care obține venituri profesionale din surse belgiene, precum și, printre altele, franceze. În conformitate cu Convenția fiscală belgo‑franceză (
1
), veniturile din surse franceze sunt impozitate în Franța și sunt scutite de impozitul pentru persoanele fizice în Belgia (
2
).
Cu ocazia depunerii declarațiilor sale fiscale pentru aplicarea impozitului persoanelor fizice în Belgia pentru exercițiile fiscale 2020 și 2021, BX a dedus din ansamblul veniturilor sale rentele alimentare pe care le plătise fiicei sale și fostei sale soții, care au reședința în Belgia. Cu toate acestea, administrația fiscală belgiană nu i‑a acordat deducerea rentelor alimentare plătite decât proporțional cu veniturile sale din sursă belgiană.
Întrucât reclamațiile sale inițiale au rămas fără rezultat, BX a sesizat instanța de trimitere, susținând că regula repartizării proporționale a rentelor alimentare deductibile între veniturile din surse belgiene și veniturile din surse străine, scutite de acest impozit, este contrară articolului 45 TFUE.
În aceste condiții, după ce a constatat că administrația fiscală franceză ar face o aplicare greșită a Convenției fiscale belgo‑franceze prin faptul că nu permite luarea în considerare a situației familiale a contribuabilului proporțional cu veniturile impozabile în Franța pentru deducerea părții din rentele alimentare nedeductibile din veniturile sale impozabile în Belgia, instanța de trimitere ridică problema dacă reglementarea belgiană, în măsura în care conduce la pierderea parțială a beneficiului unei deduceri fiscale prin care se urmărește să se țină seama de situația personală și familială a contribuabililor rezidenți, este compatibilă cu libera circulație a lucrătorilor garantată de articolul 45 TFUE.
Aprecierea Curții
Curtea amintește că, deși revine, în principiu, statului membru care aplică principiul impozitării la locul de reședință a tuturor veniturilor contribuabililor, inclusiv a celor din străinătate, sarcina de a‑și asuma întreaga luare în considerare a situației personale și familiale a acestor contribuabili (
3
), un astfel de stat membru poate, în anumite împrejurări, să fie scutit în parte de executarea acestei obligații, în temeiul unor convenții pentru evitarea dublei impuneri (
4
).
Cu toate acestea, o asemenea posibilitate nu poate scuti statele membre de obligația de a‑și exercita competența fiscală într‑un mod care să fie nediscriminatoriu pentru resortisanții Uniunii care și‑au exercitat dreptul la libera circulație a lucrătorilor, garantată la articolul 45 alineatele (1) și (2) TFUE.
Or, atunci când statul membru de reședință încheie o convenție fiscală bilaterală prin care acest stat membru și statul membru al locului de muncă își repartizează impozitarea tuturor veniturilor contribuabililor care și‑au exercitat dreptul la libera circulație a lucrătorilor și, proporțional cu această repartizare, luarea în considerare a situației lor personale și familiale, trebuie să se considere că statul membru de reședință și‑a exercitat competențele în mod nediscriminatoriu numai dacă contribuabilii în cauză sunt asigurați că, în total, întreaga lor situație personală și familială va fi luată în considerare în mod corespunzător, la fel ca în cazul contribuabililor rezidenți care nu au venituri provenite din alt stat membru.
În caz contrar, resortisanții Uniunii care și‑au exercitat dreptul la libera circulație a lucrătorilor s‑ar afla într‑o situație de drept sau de fapt dezavantajoasă în raport cu contribuabilii rezidenți care nu și-au exercitat dreptul la libera circulație a lucrătorilor, cu încălcarea principiului nediscriminării, astfel cum este concretizat printre altele la articolul 45 alineatele (1) și (2) TFUE.
În schimb, atunci când se constată că statul locului de muncă aplică convenția fiscală într‑un mod care nu le permite contribuabililor rezidenți în statul membru de reședință să obțină, în statul locului de muncă, o deducere ca urmare a situației lor personale și familiale, proporțională cu veniturile obținute în acest stat, care să compenseze pierderea suferită în statul de reședință, trebuie să se considere că statul membru de reședință nu este scutit de obligația sa de a‑și asuma integral luarea în considerare a situației personale și familiale a contribuabililor rezidenți.
În consecință, trebuie să se considere că reglementarea acestui stat membru de reședință, în măsura în care nu le permite contribuabililor rezidenți care și‑au exercitat dreptul la libera circulație a lucrătorilor să obțină, în această situație, un drept la luarea în considerare integrală a cheltuielilor lor personale și familiale, instituie o restricție privind libera circulație a lucrătorilor, cu condiția să nu există niciun motiv imperativ de interes general susceptibil să justifice o astfel de restricție.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.
(
1
)	Convenția dintre Franța și Belgia pentru evitarea dublei impuneri și stabilirea normelor de asistență administrativă și juridică reciprocă în materia impozitelor pe venit, semnată la Bruxelles la 10 martie 1964.
(
2
)	Veniturile din sursă franceză sunt însă luate în considerare, după aplicarea unui barem de impozitare pe tranșe, pentru determinarea impozitului în Belgia, acesta din urmă fiind apoi redus cu fracțiunea de impozit calculată pe baza părții reprezentând venituri scutite.
(
3
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 14 februarie 1995, Schumacker (C‑279/93, EU:C:1995:31, punctul 32), precum și Hotărârea din 12 decembrie 2013, Imfeld și Garcet (C‑303/12, EU:C:2013:822, punctul 43).
(
4
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 12 decembrie 2002, de Groot (C-385/00, EU:C:2002:750, punctul 99), și Hotărârea din 15 iulie 2021, État belge (Pierderea unor avantaje fiscale în statul membru de reședință) (C-241/20, EU:C:2021:605, punctul 44).