62021CJ0061_RES
Cauza C‑61/21
JP
împotriva
Ministre de la Transition écologiqueșiPremier ministre
(cerere de decizie preliminară formulată de Cour administrative d’appel de Versailles)
Hotărârea Curții (Marea Cameră) din 22 decembrie 2022
„Trimitere preliminară – Mediu – Directivele 80/779/CEE, 85/203/CEE, 96/62/CE, 1999/30/CE și 2008/50/CE – Calitatea aerului – Valori‑limită stabilite pentru microparticule (PM10) și pentru dioxid de azot (NO2) – Depășire – Planuri privind calitatea aerului – Prejudicii care ar fi fost cauzate unui particular de degradarea aerului ce rezultă din depășirea acestor valori‑limită – Răspunderea statului membru în cauză – Condițiile angajării acestei răspunderi – Cerința ca norma de drept al Uniunii încălcată să aibă ca obiect conferirea de drepturi particularilor vătămați – Lipsă”
Întrebări preliminare – Competența Curții – Identificarea elementelor de drept al Uniunii pertinente – Reformularea întrebărilor
(art. 267 TFUE)
(a se vedea punctul 34)
Dreptul Uniunii Europene – Drepturi conferite particularilor – Încălcare de către un stat membru – Obligația de a repara prejudiciul cauzat particularilor – Condiții – Normă de drept care are ca obiect conferirea de drepturi particularilor – Noțiune – Directive care impun, pe de o parte, respectarea de către statele membre a valorilor‑limită ale poluanților în aerul înconjurător și, pe de altă parte, adoptarea unor măsuri adecvate în cazul depășirii acestor valori – Excludere – Posibilitatea particularilor vizați în mod direct de a obține din partea autorităților naționale competente adoptarea unor măsuri adecvate – Lipsa incidenței
[Directiva 2008/50 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 13 alin. (1) și art. 23 alin. (1); Directiva 80/779 a Consiliului, art. 3 și 7; Directiva 85/203 a Consiliului, art. 3 și 7; Directiva 96/62 a Consiliului, art. 7 și 8; Directiva 1999/30 a Consiliului, art. 4 alin. (1) și art. 5 alin. (1)]
(a se vedea punctele 43-62 și 65 și dispozitivul)
Rezumat
În cadrul unei acțiuni introduse la tribunal administratif de Cergy‑Pontoise (Tribunalul Administrativ din Cergy‑Pontoise, Franța), JP, rezident al aglomerării Paris, a solicitat printre altele despăgubirea de către Republica Franceză pentru un prejudiciu legat de deteriorarea stării sale de sănătate care i‑ar fi fost cauzată de degradarea calității aerului înconjurător în această aglomerare. Această degradare ar rezulta din depășirile valorilor‑limită ale concentrației de dioxid de azot (NO2) și de microparticule (PM10), prevăzute de Directiva 2008/50 privind calitatea aerului înconjurător (
1
), ca urmare a neîndeplinirii de către autoritățile franceze a obligațiilor care le revin în temeiul articolelor 13 (
2
) și 23 (
3
) din această directivă.
Întrucât acțiunea sa a fost respinsă pentru motivul că în esență dispozițiile Directivei 2008/50 privind calitatea aerului înconjurător pe care le invoca nu conferă niciun drept particularilor de a obține despăgubirea pentru un eventual prejudiciu suferit ca urmare a degradării calității aerului, JP a formulat apel împotriva hotărârii în fața cour administrative d’appel de Versailles (Curtea Administrativă de Apel din Versailles, Franța).
Sesizată cu titlu preliminar de această din urmă instanță, Curtea, întrunită în Marea Cameră, precizează condițiile de angajare a răspunderii unui stat membru pentru prejudiciile cauzate unui particular prin degradarea aerului care rezultă dintr‑o depășire a valorilor‑limită pentru poluanți în aerul înconjurător.
Aprecierea Curții
Mai întâi, Curtea arată că Directiva 2008/50 privind calitatea aerului înconjurător, invocată de JP, a intrat în vigoare la 11 iunie 2008, cu alte cuvinte în parte ulterior prejudiciilor de sănătate care i‑ar fi fost cauzate, care ar fi început în anul 2003. Astfel, pentru a examina eventuala răspundere a Republicii Franceze pentru prejudiciile în cauză, ea consideră oportun să ia în considerare nu numai dispozițiile relevante ale acestei directive, ci și pe cele ale directivelor care au precedat‑o (
4
) și care prevăd cerințe similare.
Curtea amintește apoi că angajarea răspunderii unui stat de către particulari presupune întrunirea a trei condiții cumulative, și anume ca norma de drept al Uniunii încălcată să aibă ca obiect conferirea de drepturi particularilor, ca încălcarea acestei norme să fie suficient de gravă și să existe o legătură directă de cauzalitate între această încălcare a obligației și prejudiciul suferit de acești particulari.
În ceea ce privește prima condiție, referitoare la faptul că norma încălcată are ca obiect conferirea de drepturi particularilor, aceste drepturi iau naștere nu numai atunci când sunt acordate explicit prin dispoziții de drept al Uniunii, ci și ca urmare a unor obligații pozitive sau negative pe care acestea le impun într‑un mod bine definit atât particularilor, cât și statelor membre și instituțiilor Uniunii. Într‑adevăr, încălcarea unor asemenea obligații de către un stat membru este susceptibilă să împiedice exercitarea drepturilor care le sunt conferite implicit particularilor în temeiul dispozițiilor în cauză și astfel să modifice situația juridică pe care aceste dispoziții urmăresc să o creeze pentru ei. Acesta este motivul pentru care deplina eficacitate a acestor norme și protecția drepturilor pe care le conferă impun ca particularii să aibă posibilitatea de a obține repararea prejudiciului, independent de aspectul dacă dispozițiile în cauză au efect direct, această calitate nefiind nici necesară, nici suficientă în sine pentru ca această primă condiție să fie îndeplinită.
În speță, articolul 13 alineatul (1) și articolul 23 alineatul (1) din Directiva 2008/50 privind calitatea aerului înconjurător, asemenea dispozițiilor similare ale directivelor anterioare, impun statelor membre în esență, pe de o parte, o obligație de a se asigura că nivelurile printre altele de NO2 și de PM10 nu depășesc, pe teritoriul lor respectiv și începând de la anumite date, valorile‑limită stabilite de aceste directive și, pe de altă parte, o obligație de a prevedea măsuri adecvate pentru a remedia eventualele depășiri ale acestor valori, în special în cadrul unor planuri privind calitatea aerului. Rezultă că aceste dispoziții prevăd obligații destul de clare și de precise în ceea ce privește rezultatul pe care statele membre trebuie să îl asigure. Totuși, aceste obligații urmăresc un obiectiv general de protecție a sănătății umane și a mediului în ansamblul său și nu permit să se considere că ele conferă în mod implicit drepturi particularilor a căror încălcare ar putea angaja răspunderea unui stat membru pentru prejudicii care le‑ar fi fost cauzate. Prin urmare, prima dintre cele trei condiții de angajare a răspunderii statului, condiții care sunt cumulative, nu este îndeplinită.
Nu este de natură să modifice această constatare posibilitatea recunoscută particularilor de jurisprudența Curții de a obține din partea autorităților naționale, dacă este cazul prin sesizarea instanțelor competente, adoptarea unui plan privind calitatea aerului în cazul depășirii valorilor‑limită prevăzute de Directiva 2008/50, precum și de directivele precedente. Această posibilitate, care decurge în special din principiul efectivității dreptului Uniunii, efectivitate la care particularii în cauză sunt îndreptățiți să contribuie, prin inițierea unor proceduri administrative sau jurisdicționale ca urmare a situației lor speciale, nu înseamnă că obligațiile ce rezultă din articolul 13 alineatul (1) și din articolul 23 alineatul (1) din Directiva 2008/50, precum și din dispozițiile similare ale directivelor precedente au avut ca obiect conferirea unor drepturi individuale persoanelor interesate, în sensul primei dintre cele trei condiții menționate mai sus.
Având în vedere toate aceste considerații, Curtea concluzionează că articolul 13 alineatul (1) și articolul 23 alineatul (1) din Directiva 2008/50 privind calitatea aerului înconjurător, precum și dispozițiile similare ale directivelor precedente trebuie interpretate în sensul că nu au ca obiect conferirea unor drepturi individuale particularilor susceptibile să dea naștere în favoarea acestora unui drept la reparație în raport cu un stat membru, în temeiul principiului răspunderii statului pentru prejudicii cauzate particularilor prin încălcări ale dreptului Uniunii care îi sunt imputabile.
(
1
)	Directiva 2008/50/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 21 mai 2008 privind calitatea aerului înconjurător și un aer mai curat pentru Europa (JO 2008, L 152, p. 1).
(
2
)	Potrivit articolului (13) alineatul (1) din această directivă, „[s]tatele membre se asigură că, în ansamblul zonelor și aglomerărilor lor, nivelurile de dioxid de sulf, PM10, plumb și monoxid de carbon din aerul înconjurător se situează sub valorile‑limită prevăzute în anexa XI” și, „[î]n ceea ce privește dioxidul de azot și benzenul, valorile‑limită specificate în anexa XI nu pot fi depășite începând cu datele specificate în respectiva anexă”.
(
3
)	În temeiul articolului 23 alineatul (1) din aceeași directivă, „[a]tunci când, în anumite zone sau aglomerări, nivelul poluanților în aerul înconjurător depășește orice valoare‑limită sau valoare‑țintă, plus marja de toleranță pentru fiecare dintre acestea, statele membre se asigură că sunt întocmite planuri pentru aceste zone sau aglomerări pentru respectarea valorii‑limită sau valorii‑țintă respective, precizate în anexele XI și XIV”.
(
4
)	Și anume articolele 3 și 7 din Directiva 80/779/CEE a Consiliului din 15 iulie 1980 privind valorile‑limită și valorile orientative ale calității aerului pentru dioxid de sulf și particule în suspensie (JO 1980, L 229, p. 30), articolele 3 și 7 din Directiva 85/203/CEE a Consiliului din 7 martie 1985 privind normele de calitate a aerului în privința dioxidului de azot (JO 1985, L 87, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 165), articolele 7 și 8 din Directiva 96/62/CE a Consiliului din 27 septembrie 1996 privind evaluarea și gestionarea calității aerului înconjurător (JO 1996, L 296, p. 55, Ediție specială, 15/vol. 3, p. 198), precum și articolul 4 alineatul (1) și articolul 5 alineatul (1) din Directiva 1999/30/CE a Consiliului din 22 aprilie 1999 privind valorile‑limită pentru dioxidul de sulf, dioxidul de azot și oxizii de azot, pulberile în suspensie și plumbul din aerul înconjurător (JO 1999, L 163, p. 41, Ediție specială, 15/vol. 5, p. 46).