62009CC0400_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šajās lietās Tiesai ir lūgts sniegt prejudiciālu nolēmumu par to, kā ir jāinterpretē Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (2), 7. panta 2. punkts, kā arī ar to saistītā judikatūra, it īpaši 1978. gada 23. maija spriedums lietā Hoffmann-La Roche (3), 1981. gada 3. decembra spriedums lietā Pfizer (4), kā arī 1996. gada 11. jūlija spriedumi lietā MPA Pharma (5) un apvienotajās lietās Bristol-Myers Squibb  u.c. (6)
2. Šajos spriedumos Tiesa precizēja nosacījumus, kurus ievērojot paralēlais importētājs var pārdot pārsaiņotās zāles, uz kurām ir norādīta preču zīme, lai preču zīmes īpašnieks nevarētu pret to iebilst. Jautājumi, kurus Højesteret (Augstākā Tiesa, Dānija) uzdeva Tiesai, ir par vienu no šiem nosacījumiem, proti, nosacījumu par pārsaiņotāja nosaukuma norādīšanu uz jaunā iepakojuma. Šo jautājumu mērķis būtībā ir noskaidrot, vai ar šo nosacījumu tiek pieprasīts, lai tiktu norādīts tā uzņēmuma nosaukums, kas fiziski veic pārsaiņošanu, vai arī pietiek ar to, ka ir norādīts paralēli importēto zāļu tirdzniecības atļaujas turētājs, kurš sniedz norādījumus par iepirkšanu un pārsaiņošanu uzņēmumam, kas veic pārsaiņošanu.
3. Šajos secinājumos es izteikšu viedokli par labu otrajai alternatīvai. Tāpēc es ierosināšu Tiesai nospriest, ka Direktīvas 89/104 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka preču zīmes īpašnieks, pamatojoties uz to, ka uz pārsaiņotās preces iepakojuma nav norādīts uzņēmums, kurš faktiski veicis tās pārsaiņošanu, nevar iebilst pret minētās preces tirdzniecību, ja blakus ražotāja nosaukumam ir norādīts tā uzņēmuma nosaukums, kurš kontrolē pārsaiņošanas darbību un uzņemas par to atbildību.
I – Atbilstošās tiesību normas
4. Direktīvas 89/104 5. pantā ar nosaukumu “Tiesības, ko piešķir preču zīme” ir paredzēts:
“1. Reģistrētā preču zīme piešķir īpašniekam šajā ziņā ekskluzīvas tiesības. Īpašniekam ir tiesības atturēt visas trešās personas, kas nav saņēmušas viņa piekrišanu, lietot komercdarbībā:
a) jebkuru apzīmējumu, kas ir identisks preču zīmei attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kuri ir identiski tiem, attiecībā uz ko ir reģistrēta preču zīme;
b) jebkuru apzīmējumu, ja tā identitātes vai līdzības preču zīmei un preču vai pakalpojumu, uz ko attiecas preču zīme, identitātes vai līdzības dēļ pastāv varbūtība maldināt sabiedrību, kas ietver asociācijas iespēju starp apzīmējumu un preču zīmi.
2. Ikviena dalībvalsts var arī paredzēt, ka īpašniekam ir tiesības aizkavēt visas trešās personas, kurām nav tā piekrišanas, lietot komercdarbībā jebkuru apzīmējumu, kas ir identisks vai līdzīgs preču zīmei attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kuri nav līdzīgi tiem, kam šī preču zīme reģistrēta, ja pēdējai ir reputācija dalībvalstī un ja šīs zīmes nepamatota lietošana rada negodīgas priekšrocības vai kaitējumu preču zīmes atšķirtspējai vai reputācijai.
3. Saskaņā ar šī panta 1. un 2. punktu cita starpā var aizliegt šādas darbības:
a) apzīmējuma piestiprināšanu precēm vai to iepakojumam;
b) preču piedāvāšanu vai to laišanu tirgū, vai uzkrājumu [krājumu] veidošanu šiem nolūkiem, izmantojot šo apzīmējumu, vai pakalpojumu piedāvāšanu vai sniegšanu ar šo apzīmējumu nosaukumu [izmantojot šo apzīmējumu];
c) preču importu vai eksportu, izmantojot šo apzīmējumu;
d) apzīmējuma lietošanu darījumu dokumentos un reklāmā.
[..]”
5. Saskaņā ar minētās direktīvas 7. pantu, kura nosaukums ir “Preču zīmes piešķirto tiesību izmantošana”:
“1. Preču zīme nedod īpašniekam tiesības aizliegt tās lietošanu attiecībā uz precēm, ko laidis Kopienas tirgū, izmantojot šo preču zīmi, īpašnieks vai kas laistas Kopienas tirgū ar īpašnieka piekrišanu.
2. Šā panta 1. punktu nepiemēro, ja īpašniekam ir likumīgi iemesli iebilst pret preču turpmāku tirdzniecību, jo īpaši, ja pēc laišanas tirgū preču stāvoklis ir izmainījies vai pasliktinājies.”
6. Direktīva 89/104 tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 22. oktobra Direktīvu 2008/95/EK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (7), kura stājās spēkā 2008. gada 28. novembrī. Tomēr – ievērojot lietas faktisko apstākļu rašanās laiku – pamata lietām joprojām ir piemērojama Direktīva 89/104.
7. Direktīvas 89/104 5. un 7. pants Dānijas tiesībās tika attiecīgi transponēts ar Preču zīmju likuma ( Varemærkeloven ) (8) 4. un 6. pantu.
II – Pamata lietas un prejudiciālie jautājumi
A – Lieta C‑400/09
8. Sabiedrības Orifarm A/S
(turpmāk tekstā – “ Orifarm ”), Orifarm Supply A/S
(turpmāk tekstā – “ Orifarm Supply ”), likvidējamā Handelsselskabet af 5. januar 2002 A/S
(turpmāk tekstā – “ Handelsselskabet ”) un Ompakningsselskabet af 1. november 2005 A/S
(turpmāk tekstā – “ Ompakningsselskabet ”) ir sabiedrības, kuras ietilpst Orifarm grupā, kas ir lielākais zāļu paralēlais importētājs Ziemeļvalstīs un 2008. gadā bija lielākais zāļu piegādātājs Dānijas aptiekām. Grupas vadība atrodas Odensē [ Odense ] (Dānija).
9. Handelsselskabet
un Orifarm
ir vai bija saņēmušas atļaujas laist tirgū un pārdot strīdīgās zāles, savukārt Orifarm Supply un Ompakningsselskabet, kuras nosaukums šeit aplūkoto preparātu pārsaiņošanas un pārdošanas laikā bija Medipack A/S
(turpmāk tekstā – “ Medipack ”), faktiski veica pārsaiņošanu, un tās ir vai bija pārsaiņošanas atļaujas turētājas.
10. Visus ar iepirkšanu, noformēšanu, apstrādi un pārdošanu saistītos jautājumus kārto Orifarm, savukārt Ompakningsselskabet
iepērk un pārsaiņo preces, un tai ir jāievēro prasības, kuras pārsaiņotājiem noteikusi Lægemiddelstyrelsen
(Dānijas Zāļu aģentūra). Ompakningsselskabet
( Medipack ) strādā 210 darbinieki, kuri nodarbojas ar materiāltehnisko apgādi, glabāšanu noliktavās un fizisku pārsaiņošanu, savukārt Orifarm
ir 15–20 darbinieki, kuri galvenokārt nodarbojas ar zāļu tirdzniecību.
11. Merck & Co. Inc., Merck Sharp & Dohme BV
un Merck Sharp & Dohme (turpmāk tekstā kopā – “ Merck ”) ir sabiedrības, kuras ietilpst Merck grupā, kas ir viens no pasaules lielākajiem oriģinālo zāļu ražotājiem.
12. Merck grupa ražoja strīdīgās zāles, kuras Orifarm grupa paralēli importēja Dānijas tirgū. Merck grupa saistībā ar minētajām precēm ir arī preču zīmes tiesību īpašnieks, kā arī tai ir tiesības celt prasības tiesā, pamatojoties uz licencēšanas līgumiem, kas noslēgti ar preču zīmes īpašniekiem.
13. Kopš zāļu paralēlā importa un tirdzniecības sākuma Orifarm
un Handelsselskabet
uz to strīdīgo zāļu iepakojuma, uz kurām tām ir tirdzniecības atļauja, norādīja sevi kā pārsaiņotājas, lai gan par fizisko pārsaiņošanu, ievērojot Orifarm
un/vai Handelsselskabet
sniegtos norādījumus, pēc vajadzības rūpējās Ompakningsselskabet
( Medipack ), Orifarm Supply vai arī ārējie pārsaiņotāji. Tomēr pēdējie šajā lietā nav izmantoti.
14. Lai gan no 2006. gada Orifarm grupa uz Merck grupas precēm sāka izvietot norādi “ Orifarm A/S uzdevumā pārsaiņoja Medipack A/S ”, pamata lieta ir par zālēm, uz kuru iepakojuma bija norādīts tikai tirdzniecības atļaujas turētāja un ražotāja nosaukums, nevis faktiskā pārsaiņošanas veicēja nosaukums, un norāde ir šāda:
“Importējis un pārsaiņojis Orifarm A/S
[..]
Ražotājs: Merck Sharp & Dohme ”
15. Merck
iesniedza divas prasības Sø- og Handelsretten (Jūras lietu un komerctiesa) attiecīgi pret Orifarm
un Orifarm Supply, kā arī pret Handelsselskabet
un Ompakningsselskabet, apstrīdot to, ka uz strīdīgo zāļu iepakojuma nav norādīts faktiskais pārsaiņotājs. Attiecīgi 2008. gada 21. februārī un 2008. gada 20. jūnijā pasludinātajos spriedumos Sø- og Handelsretten atzina, ka atbildētājas, nenorādot faktisko pārsaiņotāju, ir pārkāpušas Merck grupas preču zīmes tiesības, un piesprieda tām samaksāt atlīdzību Merck .
16. Tā kā Orifarm, Orifarm Supply, Handelsselskabet
un Ompakningsselskabet
pret minētajiem Sø- og Handelsretten
spriedumiem iesniedza apelācijas sūdzības Højesteret, tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Vai no Tiesas [iepriekš minētā] [..] sprieduma lietā [..] MPA Pharma
un [..] sprieduma apvienotajās lietās [..] Bristol-Myers Squibb  u.c. izrietošā judikatūra ir jāinterpretē tādējādi, ka paralēlais importētājs, kurš ir paralēli importēto zāļu tirdzniecības atļaujas turētājs un kuram ir informācija par tām, un kurš zāļu iegādi un pārsaiņošanu, kā arī detalizētu preces iepakojuma noformējumu un saistībā ar preci veicamos pasākumus uzdod veikt citam patstāvīgam uzņēmumam, uz ievesto zāļu ārējā iepakojuma kā pārsaiņotāju norādot sevi, nevis attiecīgo citu patstāvīgo uzņēmumu, kuram ir pārsaiņošanas atļauja un kurš ir ievedis preci un fiziski to pārsaiņojis, tostarp (no jauna) uzliekot attiecīgo preču zīmi, aizskar preču zīmes īpašnieka tiesības?
2) Vai atbildi uz pirmo jautājumu ietekmē iespējams pieņēmums, ka gadījumā, kad tirdzniecības atļaujas turētājs kā pārsaiņotāju norāda sevi, nevis uzņēmumu, kurš tā uzdevumā fiziski pārsaiņojis, nav draudu, ka patērētājs/gala lietotājs varētu tikt maldināts, ka par pārsaiņošanu ir atbildīgs preču zīmes īpašnieks?
3) Vai atbildi uz pirmo jautājumu ietekmē iespējams pieņēmums, ka draudi, ka patērētājs/gala lietotājs varētu tikt maldināts, ka par pārsaiņošanu ir atbildīgs preču zīmes īpašnieks, tiek novērsti, ja kā pārsaiņotājs ir norādīts pārsaiņošanu fiziski veikušais uzņēmums?
4) Vai atbildē uz pirmo jautājumu ir nozīme tikai draudiem tikt maldinātiem, ka par zāļu pārsaiņošanu ir atbildīgs preču zīmes īpašnieks, vai turpretim nozīme ir arī citiem ar preču zīmes īpašnieku saistītiem apstākļiem, kā tam [..] a) ka ievešanas un fiziskās pārsaiņošanas veicējs, kurš (no jauna) uzliek preču zīmes īpašnieka preču zīmi uz preces ārējā iepakojuma, šādi rīkojoties, iespējami patstāvīgi aizskar preču zīmes īpašnieka preču zīmi, un b) ka dēļ apstākļiem, par kuriem ir atbildīgs fiziskais pārsaiņotājs, pārsaiņošanā var tikt ietekmēts zāļu sākotnējais stāvoklis, vai ka pārsaiņoto zāļu noformējums ir tāds, ka varētu pieņemt, ka tas kaitē preču zīmes īpašnieka reputācijai (skat. it īpaši [iepriekš minēto] spriedumu apvienotajās lietās Bristol-Myers Squibb  u.c.)?
5) Vai atbildi uz pirmo jautājumu ietekmē apstāklis, ka tirdzniecības atļaujas turētājs, kurš sevi ir norādījis kā pārsaiņotāju, laikā, kad preču zīmes īpašniekam tiek iepriekš paziņots par paralēli importēto zāļu paredzēto laišanu tirgū, tās pārsaiņojot, ietilpst vienā grupā (kā radniecīgā sabiedrība) ar faktisko pārsaiņotāju?”
B – Lieta C‑207/10
17. Paranova Danmark A/S
(turpmāk tekstā – “ Paranova Danmark ”) un Paranova Pack A/S
(turpmāk tekstā – “ Paranova Pack ”) ir Paranova Group A/S
meitas sabiedrības, kas veic zāļu paralēlo importu uz Dāniju, Somiju un Zviedriju. Grupas galvenais birojs atrodas Ballerupā [ Ballerup ] (Dānija), kur atrodas arī abas meitas sabiedrības.
18. Paranova Danmark
ir strīdīgo zāļu tirdzniecības atļaujas turētāja.
19. Paranova Pack
nodrošina visas grupas attiecīgo zāļu pārsaiņošanu un tādējādi veic to fizisku pārsaiņošanu. Uzņēmums ir zāļu pārsaiņošanas atļaujas turētājs.
20. Visus jautājumus par pārdošanai paredzēto preču atlasi un iepirkšanu, kā arī par tirdzniecības atļaujas pieprasīšanu, ieskaitot jautājumus par iepakojuma dizainu, risina Paranova Danmark . Paranova Pack
veic zāļu faktisko iepirkšanu un pārsaiņošanu atbilstoši prasībām, ko pārsaiņotājiem ir noteikusi Lægemiddelstyrelsen, un laiž preces tirgū atbilstoši tiesību aktiem par zālēm, vienlaikus uzņemoties par to atbildību. Speciālists, kas bija atbildīgs par galīgo partijas izlaidi, sākotnēji bija nodarbināts Paranova Danmark, bet tad tika nosūtīts darbā uz Paranova Pack . 2003. gadā Paranova Danmark
bija nodarbinātas 11 personas un Paranova Pack
– 164 personas. Šāds relatīvais sadalījums turpināja pastāvēt arī citus gadus, uz kuriem attiecas šī lieta.
21. Paranova Danmark
uz to strīdīgo zāļu iepakojuma, uz kurām tai bija tirdzniecības atļauja, sevi ir norādījusi kā pārsaiņotāju, lai gan fizisko pārsaiņošanu pēc vajadzības veica Paranova Pack
vai pārsaiņotāji, kuri neietilpst Paranova grupā. Tomēr uz šo lietu pēdējais gadījums neattiecas.
22. Merck
ražoja strīdīgās zāles, kuras Paranova grupa paralēli importēja Dānijā. Merck grupa ir arī preču zīmes tiesību īpašnieks attiecībā uz paralēli importētajām strīdīgajām precēm un tam ir arī tiesības celt prasības tiesā, pamatojoties uz licencēšanas līgumiem ar preču zīmju īpašniekiem.
23. Merck
iesniedza divas prasības pret Paranova Danmark
un Paranova Pack, apstrīdot to, ka uz strīdīgo zāļu iepakojuma nav norādīts faktiskais pārsaiņotājs. Pēc šīm tiesvedībām Paranova Danmark
un Paranova Pack
attiecīgi ar Fogedretten i Ballerup
[Ballerupas Tiesu izpildītāju dienesta] 2004. gada 26. oktobra rīkojumu, kuru 2007. gada 15. augustā apelācijas kārtībā apstiprināja Sø- og Handelsretten, kā arī ar šīs pēdējās tiesas 2008. gada 31. marta spriedumu tika aizliegts pārdot minētās zāles, pamatojoties uz to, ka uz zāļu iepakojuma nav norādīts patiesais pārsaiņotājs.
24. Tā kā Paranova Danmark
un Paranova Pack
iesniedza apelācijas sūdzības pret šiem Sø- og Handelsretten
spriedumiem Højesteret, tā nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1) Vai [..] Direktīvas 89/104[..] 7. panta 2. punkts un ar to saistītā judikatūra, it īpaši iepriekš minētie Tiesas spriedumi lietā [..] Hoffmann-La Roche, lietā [..] Pfizer
un apvienotajās lietās [..] Bristol-Myers Squibb  u.c., ir interpretējami tādējādi, ka preču zīmes īpašnieks var paļauties uz šiem noteikumiem, lai novērstu to, ka paralēlā importētāja tirdzniecības uzņēmums, kas ir zāļu tirdzniecības atļaujas turētājs dalībvalstī, pārdod šīs zāles ar norādi, ka tās ir pārsaiņojis tirdzniecības uzņēmums, kaut gan tirdzniecības uzņēmums fizisko pārsaiņošanu ir licis veikt citam uzņēmumam – pārsaiņošanas uzņēmumam –, kuram tirdzniecības uzņēmums sniedz norādījumus par zāļu iepirkšanu un pārsaiņošanu, par zāļu iepakojuma dizainu un citus norādījumus saistībā ar preci un kuram ir pārsaiņošanas atļauja, kā arī kurš pārsaiņošanas gaitā uz jaunā iepakojuma no jauna attēlo preču zīmi?
2) Vai, atbildot uz pirmo jautājumu, nozīme ir tam, ka ir jāatzīst, ka patērētājs vai gala lietotājs netiek maldināts attiecībā uz preces izcelsmi un netiks vedināts domāt, ka preču zīmes īpašnieks ir atbildīgs par pārsaiņošanu, ja paralēlais importētājs uz iepakojuma ir norādījis ražotāja nosaukumu kopā ar norādi, kā aprakstīts iepriekš, par uzņēmuma, kas ir atbildīgs par pārsaiņošanu, identitāti?
3) Vai, atbildot uz pirmo jautājumu, nozīme ir tikai riskam, ka patērētājs vai gala lietotājs varētu tikt maldināts un mudināts pieņemt, ka preču zīmes īpašnieks ir atbildīgs par pārsaiņošanu, vai nozīme ir citiem apsvērumiem saistībā ar preču zīmes īpašnieku, piemēram, tam, ka a) sabiedrība, kas faktiski veic iepirkšanu un pārsaiņošanu un no jauna piestiprina preču zīmes īpašnieka preču zīmi uz zāļu iepakojuma, šādā veidā potenciāli pati pārkāpj preču zīmes īpašnieka preču zīmes tiesības, un ka tas tā var būt, ņemot vērā faktorus, kuru dēļ sabiedrība, kas fiziski veikusi pārsaiņošanu, ir atbildīga, ka b) pārsaiņošana ietekmē zāļu sākotnējo stāvokli vai ka c) pārsaiņotās preces noformējums ir tāds, ka var uzskatīt, ka tas kaitē preču zīmei vai tās īpašnieka reputācijai?
4) Ja, atbildot uz trešo jautājumu, Tiesa atzīst, ka ir būtiski ņemt vērā arī to, ka pārsaiņošanas uzņēmums potenciāli no savas puses pārkāpj preču zīmes īpašnieka preču zīmes tiesības, tad Tiesai tiek lūgts norādīt, vai šajā atbildē nozīme ir tam, ka paralēlā importētāja tirdzniecības uzņēmums un pārsaiņošanas uzņēmums saskaņā ar valsts tiesību aktiem ir individuāli un solidāri atbildīgi par preču zīmes īpašnieka preču zīmes tiesību pārkāpumu?
5) Vai, atbildot uz pirmo jautājumu, nozīme ir tam, ka paralēlais importētājs, kam ir tirdzniecības atļauja un kas sevi ir norādījis kā atbildīgo par pārsaiņošanu, preču zīmes īpašnieka brīdināšanas laikā pirms paredzētās pārsaiņoto zāļu pārdošanas pieder vienai un tai pašai grupai kā sabiedrība, kas veica pārsaiņošanu (māsas sabiedrība)?
6) Vai, atbildot uz pirmo jautājumu, nozīme ir tam, ka pārsaiņošanas sabiedrība zāļu lietošanas instrukcijā ir norādīta kā ražotājs?”
III – Mana analīze
25. Højesteret
Tiesā iesniegto jautājumu, kuri ir jāizskata kopā (9), mērķis būtībā ir uzzināt, vai Direktīvas 89/104 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pamatojums, kas balstīts uz to, ka uz pārsaiņotās preces iepakojuma nav norādīts uzņēmums, kurš faktiski veicis tās pārsaiņošanu, ļauj vai neļauj preču zīmes īpašniekam iebilst pret minētās preces tirdzniecību, ja blakus ražotāja nosaukumam ir norādīts tā uzņēmuma nosaukums, kurš kontrolē pārsaiņošanas darbību un uzņemas par to atbildību.
26. Tiesas judikatūra par zāļu, uz kurām ir norādīta preču zīme, pārsaiņošanu, ko bez preču zīmes īpašnieka atļaujas veic paralēlais importētājs, sakņojas iepriekš minētajā spriedumā lietā Hoffmann-La Roche, kurā tika noteikti pamatprincipi, kas piemērojami šajā jomā. Šajā spriedumā Tiesa izskatīja problēmas no EEK līguma 30. pantā paredzētā importu ierobežojošo pasākumu aizlieguma viedokļa un EEK līguma 36. pantā paredzēto šādu ierobežojumu attaisnojumu viedokļa rūpnieciskā un komerciālā īpašuma aizsardzības apsvērumu dēļ.
27. Tiesa minētajā spriedumā nosprieda, ka ar EEK līguma 36. pantu tiek pieļautas atkāpes no preču brīvas aprites pamatprincipa tikai tad, ja šādi izņēmumi ir attaisnoti, lai aizsargātu tiesības, kas ir attiecīgā rūpnieciskā un komerciālā īpašuma īpašais priekšmets. Šādos apstākļos ir jāņem vērā preču zīmes pamatfunkcija, kas ir garantēt patērētājam vai gala lietotājam ar preču zīmi apzīmētās preces izcelsmes identitāti, ļaujot viņam šo preci atšķirt no precēm ar citādu izcelsmi, nesajaucot tās. Šī izcelsmes garantija nozīmē, ka patērētājs vai gala lietotājs var būt pārliecināts, ka viņam piedāvātā un ar preču zīmi apzīmētā prece iepriekšējā tirdzniecības posmā nav bijusi pakļauta trešo personu darbībām, kas var ietekmēt preces sākotnējo stāvokli, bez preču zīmes īpašnieka atļaujas.
28. Tādējādi Tiesa uzskata, ka preču zīmes īpašnieka atzītās tiesības iebilst pret jebkādu preču zīmes izmantošanu, kas var apdraudēt preces izcelsmes garantiju, ir preču zīmes tiesību īpašais priekšmets un tātad saskaņā ar EEK līguma 36. panta pirmo teikumu ir pamatoti, ka preču zīmes īpašniekam ir tiesības iebilst pret to, ka ar preču zīmi apzīmētās preces importētājs pēc tam, kad šī prece ir pārsaiņota, uz jaunā iepakojuma pievieno preču zīmi bez īpašnieka atļaujas (10) .
29. No iepriekš minētā sprieduma lietā Hoffmann-La Roche
14. punkta izriet, ka saskaņā ar EEK līguma 36. panta pirmo teikumu vienlaikus divās dalībvalstīs aizsargātu preču zīmes tiesību īpašnieks var pamatoti aizliegt tādas preces pārdošanu tirgū citā dalībvalstī, uz kuru preču zīme likumīgi attiecas kādā no minētajām valstīm, pēc tam, kad šī prece ir tikusi pārsaiņota jaunā iepakojumā, uz kura trešā persona ir pievienojusi šo preču zīmi. No tā arī izriet, ka šāds tirdzniecības aizliegums tomēr ir tirdzniecības starp dalībvalstīm slēpts ierobežojums EEK līguma 36. panta otrā teikuma izpratnē, ja ir ievēroti šādi nosacījumi, proti, ja:
– ir noteikts, ka īpašnieka preču zīmes tiesību izmantošana, ņemot vērā tā izmantoto tirdzniecības sistēmu, sekmētu mākslīgu tirgu sadali starp dalībvalstīm;
– ir pierādīts, ka pārsaiņošana nevarētu ietekmēt preces sākotnējo stāvokli;
– preču zīmes īpašnieks tiek iepriekš informēts par pārsaiņotās preces laišanu tirdzniecībā un
– uz jaunā iepakojuma ir norādīts, kurš ir pārsaiņojis preci (11) .
30. Šo lietu prasības priekšmets ir pēdējā minētā nosacījuma interpretācija. Iepriekš minētā sprieduma lietā Hoffmann-La Roche
12. punktā Tiesa pamatoja minētā nosacījuma esamību, kā arī nosacījumu par preču zīmes īpašnieka iepriekšēju brīdināšanu, ņemot vērā pēdējā interesi, lai patērētājs netiktu maldināts par preces izcelsmi.
31. Savā vēlākajā judikatūrā Tiesa uzlaboja un precizēja nosacījumus, kuri paralēlajam importētājam jāievēro, lai varētu veikt ar preču zīmi apzīmēto zāļu pārsaiņošanu. Tiesa to veica, ņemot vērā Direktīvas 89/104 7. pantu, kurā ir pilnībā reglamentēts jautājums par preču zīmes tiesību izmantošanu attiecībā uz precēm, kas tiek laistas Eiropas Savienības tirgū. Šajā ziņā Tiesa norādīja, ka ir pamats uzskatīt, ka gan direktīvas 7. panta, gan EEK līguma 36. panta mērķis ir saskaņot preču zīmes tiesību aizsardzības pamatintereses ar preču brīvas aprites pamatinteresēm kopējā tirgū, tāpēc abas šīs tiesību normas, kas tiecas panākt vienu un to pašu rezultātu, ir jāinterpretē vienādi (12) .
32. Tādējādi, uzlabojot un precizējot savā iepriekš minētajā spriedumā lietā Hoffmann-La Roche
izklāstītos principus, Tiesa savā iepriekš minētajā spriedumā apvienotajās lietās Bristol-Myers Squibb  u.c. nosprieda, ka Direktīvas 89/104 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka preču zīmes īpašniekam var likumīgi iebilst pret zāļu, kuras importētājs ir pārsaiņojis un no jauna pievienojis preču zīmi, turpmāku tirdzniecību, izņemot, ja ir ievēroti vairāki nosacījumi, starp kuriem ir nosacījums, ciktāl tam ir nozīme šajās lietās, “ka uz jaunā iepakojuma ir skaidri norādīts preces pārsaiņotāja un ražotāja nosaukums  [(13) ], un šīm minētajām norādēm ir jābūt uzdrukātām tā, lai tās varētu uztvert cilvēks ar normālu redzi, nesasprindzinot uzmanību. Tāpat tāda papildu izstrādājuma, kurš nāk no avota, kas nav preču zīmes īpašnieks, izcelsmei ir jābūt skaidri norādītai, lai neradītu iespaidu, ka par to ir atbildīgs preču zīmes īpašnieks. Savukārt nav jānorāda, ka pārsaiņošana ir veikta bez preču zīmes īpašnieka atļaujas” (14) .
33. Šī nosacījuma pamatojums skaidri izriet no iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Bristol-Myers Squibb  u.c. 70. punkta. Runa ir par preču zīmes īpašnieka interešu aizsardzību, lai patērētājam vai gala lietotājam neliktu uzskatīt, ka preču zīmes īpašnieks ir atbildīgs par pārsaiņošanu.
34. Tomēr es uzskatu, ka šī interese ir ievērota, ja uz zāļu iepakojuma ir norādīts tā uzņēmuma nosaukums, kurš ir atbildīgs par pārsaiņošanu (15), kā arī ražotāja nosaukums. Šī diferenciācija ir tāda, lai novērstu visas šaubas patērētājam saistībā ar šo abu juridisko vienību attiecīgo lomu ražošanā un preces pārsaiņošanā. Ir būtiski, lai, pirmkārt, patērētājs zina, kurš ir atbildīgs par pārsaiņošanas darbību un kurš ir vainojams iespējamās preces nepilnībās, kas radušās šīs pārsaiņošanas darbības dēļ, un, otrkārt, lai viņš ir pārliecināts, ka pārsaiņošanas darbību nav kontrolējis preču zīmes īpašnieks.
35. Šajā ziņā ir pietiekami, ja ir norādīts uzņēmums, kurš kontrolē pārsaiņošanas darbību, sniedzot izpildītājam uzņēmumam norādījumus, kas ir jāievēro, un kurš uzņemas atbildību par šo darbību. Attiecībā uz paralēlo importētāju norāde, ka preci ir pārsaiņojis šis pēdējais, ir pietiekama, lai izvairītos no jebkādas patērētāju maldināšanas un lai ļautu patērētājiem un preču zīmes īpašniekam zināt, kurš ir kontrolējis pārsaiņošanas darbību. Savukārt tad, ja šķiet, ka šo darbību pilnīgi neatkarīgi veica pārsaiņošanas uzņēmums, un tas uzņemas par to atbildību, uz iepakojuma blakus ražotāja nosaukumam būtu jānorāda šī uzņēmuma nosaukums.
36. Tā kā “pārsaiņotājs” iepriekš minētā sprieduma apvienotajās lietās Bristol-Myers Squibb  u.c. izrietošās judikatūras izpratnē nozīmē uzņēmumu, kurš kontrolē pārsaiņošanas darbību un kurš uzņemas par to atbildību, pēdējam ir jānodrošina, lai pārsaiņošana neietekmē iepakotās preces sākotnējo stāvokli un lai pārsaiņotās preces noformējums nav tāds, kas varētu kaitēt preču zīmes reputācijai.
37. Jautājums pamata lietās par to, vai uzņēmums, kurš tika norādīts uz zāļu iepakojuma kā pārsaiņotājs, kontrolēja pārsaiņošanas darbību un uzņemas par to atbildību, ir faktu jautājums, kas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai. Lai izprastu saikni, kas vieno paralēlo importētāju un pārsaiņošanas uzņēmumu, ir būtiski pārbaudīt, kurš nosaka konkrētos pārsaiņošanas noteikumus. Apstāklis, ka divi uzņēmumi ietilpst vienā grupā, šajā ziņā man nešķiet būtisks, bet tas var norādīt uz attiecību veidu, kas pastāv starp šiem uzņēmumiem.
38. Ja uzņēmums, kurš kontrolē pārsaiņošanas darbību un par to uzņemas atbildību, un uzņēmums, kas faktiski veic pārsaiņošanu, ir divas dažādas juridiskas vienības, tad prasīt, lai tiktu norādīts šīs pēdējās nosaukums, manuprāt, pārsniegtu to, kas vajadzīgs, lai patērētājam neliktu uzskatīt, ka par pārsaiņošanu ir atbildīgs preču zīmes īpašnieks.
39. Turpretī Merck
apgalvo, ka patērētāju informēšanai esot jābūt pēc iespējas pilnīgākai un ka tādēļ, lai aizsargātu patērētājus, esot vajadzīgs, lai uz zāļu iepakojuma ir norādīts faktiskais pārsaiņotāja nosaukums.
40. Attiecībā uz šo mēģinājumu radīt papildu pamatojumu, kas ļauj preču zīmes īpašniekam iebilst pret zāļu paralēlo importu, ir jāatgādina, kā to pirms manis norādīja ģenerāladvokāts Džeikobs [ Jacobs ] (16) un ģenerāladvokāte Šarpstone [ Sharpston ] (17), ka saistībā ar preču zīmju tiesībām ikviena atkāpe no preču brīvas aprites principa ir jāinterpretē šauri un uz to var atsaukties tikai, lai attaisnotu ierobežojumus, kas vajadzīgi rūpnieciskā īpašuma tiesību īpašā priekšmeta aizsardzībai. Tādējādi kā preču brīvas aprites principa izņēmums Direktīvas 89/104 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē šauri.
41. Kā Tiesa to skaidri norādīja savā 2002. gada 23. aprīļa spriedumā lietā Boehringer Ingelheim  u.c. (18), “var atkāpties no preču brīvas aprites pamatprincipa gadījumos, kad preču zīmes īpašnieks, pamatojoties uz šo preču zīmi, iebilst pret paralēli importēto zāļu pārsaiņošanu tiktāl, ciktāl šī iespēja ļauj īpašniekam aizsargāt tiesības, uz kurām attiecas preču zīmes īpašais priekšmets, ņemot vērā preču zīmes pamatfunkciju” (19) . Tad, ja preču zīmes īpašnieks, lai iebilstu pret paralēli importēto zāļu pārsaiņošanu, norāda iemeslus, kas ir attālināti no viņa preču zīmes īpašā priekšmeta un pamatfunkcijas stingras aizsardzības, šādi iemesli nevar pamatot atkāpi no preču brīvas aprites pamatprincipa.
42. Tādējādi tiktāl, ciktāl ne preču zīmes īpašo priekšmetu, ne tās pamatfunkciju, kas ir izcelsmes garantija, neapdraud norāde, kurā ir apvienoti par pārsaiņošanu atbildīgā uzņēmuma un ražošanas uzņēmuma nosaukumi, es uzskatu, ka preču zīmes īpašnieks nevar pamatoties uz Direktīvas 89/104 7. panta 2. punktu, lai pieprasītu atlīdzību no paralēlā importētāja par to, ka uz pārsaiņotās preces nav norādīts faktiskā pārsaiņotāja nosaukums, lai gan šis importētājs kontrolē un uzņemas atbildību par pārsaiņošanas darbību.
43. Man šķiet, ka ar šādu risinājumu tiek saglabāts līdzsvars starp preču zīmes tiesību aizsardzību un preču brīvu apriti, vienlaikus ļaujot atbilstoši informēt patērētājus. Preču zīmes īpašnieks redz, ka preču zīmes pamatfunkcija, proti, izcelsmes garantija, tiek aizsargāta un ka preču zīmes reputācija netiks ietekmēta nepareizas pārsaiņošanas dēļ. Tajā pašā laikā preču zīmes īpašnieks un patērētāji zina, kurš var tikt vainots pārsaiņošanas darbībā nepareizas pārsaiņošanas gadījumā.
44. Ņemot vērā visus šos apstākļus, es uzskatu, ka Direktīvas 89/104 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka pamatojums, kas balstīts uz to, ka uz pārsaiņotās preces iepakojuma nav norādīts uzņēmums, kurš faktiski veicis tās pārsaiņošanu, neļauj preču zīmes īpašniekam iebilst pret minētās preces tirdzniecību, ja blakus ražotāja nosaukumam ir norādīts tā uzņēmuma nosaukums, kurš kontrolē pārsaiņošanas darbību un uzņemas par to atbildību.
IV – Secinājumi
45. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es ierosinu Tiesai uz Højesteret
uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Padomes 1988. gada 21. decembra Pirmās direktīvas 89/104/EEK, ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, 7. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka preču zīmes īpašnieks, pamatojoties uz to, ka uz pārsaiņotās preces iepakojuma nav norādīts uzņēmums, kurš faktiski veicis tās pārsaiņošanu, nevar iebilst pret minētās preces tirdzniecību, ja blakus ražotāja nosaukumam ir norādīts tā uzņēmuma nosaukums, kurš kontrolē pārsaiņošanas darbību un uzņemas par to atbildību.
(1) .
(2)  –	OV 1989, L 40, 1. lpp.
(3)  –	102/77 ( Recueil, 1139. lpp.).
(4)  –	1/81 ( Recueil, 2913. lpp.).
(5)  –	C‑232/94 ( Recueil, I‑3671. lpp.).
(6)  –	C‑427/93, C‑429/93 un C‑436/93 ( Recueil, I‑3457. lpp.).
(7)  –	OV L 299, 25. lpp.
(8)  –	Skat. grozītos 2001. gada 30. augusta Konsolidētos noteikumus Nr. 782.
(9)  –	Izņemot sesto jautājumu lietā C‑207/10, kas, kā tas tika apstiprināts Tiesas sēdē, ir hipotētisks un tāpēc nav pieņemams.
(10)  –	Spriedums lietā Hoffmann-La Roche
(minēts iepriekš, 7. un 8. punkts).
(11)  –	Mans izcēlums.
(12)  –	Skat. spriedumu apvienotajās lietās Bristol-Myers Squibb  u.c. (minēts iepriekš, 40. punkts).
(13)  –	Mans izcēlums.
(14)  –	Spriedums apvienotajās lietās Bristol-Myers Squibb  u.c. (minēts iepriekš, 79. punkts).
(15)  –	Turklāt jāpiebilst, ka savā 1997. gada 11. novembra spriedumā lietā C‑349/95 Loendersloot
( Recueil, I‑6227. lpp.) Tiesa ir norādījusi – “tas, kurš ir atbildīgs par pārsaiņošanu” (30. punkts).
(16)  –	Viņa secinājumu apvienotajās lietās Bristol-Myers Squibb  u.c. 77. punkts (iepriekš minētas), kā arī viņa secinājumi apvienotajās lietās no C‑71/94 līdz C‑73/94 Eurim-Pharm, kurās spriedums tika pieņemts 1996. gada 11. jūlijā ( Recueil, I‑3603. lpp.), un secinājumi lietā MPA Pharma
(iepriekš minēta).
(17)  –	Viņas secinājumu lietā C‑348/04 Boehringer Ingelheim  u.c., kurā spriedums tika pieņemts 2007. gada 26. aprīlī (Krājums, I‑3391. lpp.), 13. punkts.
(18)  –	C‑143/00 ( Recueil, I‑3759. lpp.).
(19)  –	28. punkts.