62024CC0034
ĢENERĀLADVOKĀTA MANUELA KAMPOSA SANČESA‑BORDONAS [MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 27. martā (
1
)
Lieta C‑34/24
Stichting Right to Consumer Justice,
Stichting App Stores Claims
pret
Apple Distribution Internationa Ltd,
Apple Inc.
(Rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Prejudiciālā nolēmuma tiesvedība – Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana saistībā ar pārdošanu tiešsaistes platformā – Tiesu iestāžu sadarbība civillietās un komerclietās – Regulas (ES) Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkta interpretācija – Starptautiskā jurisdikcija – Teritoriālā jurisdikcija – Kaitējumu radījušā notikuma iestāšanās vieta – Kaitējuma materializēšanās vieta – Pārstāvības prasības – Valsts procesuālo tiesību norma par tiesvedību koncentrāciju tikai vienā tiesu iestādē
1.
Šī prejudiciālā nolēmuma tiesvedība ir saistīta ar prasībām, kuras divi Nīderlandē reģistrēti fondi (
2
) cēluši pret Apple Inc. un tā Eiropas meitasuzņēmumu Apple Distribution International Ltd. (
3
).
2.
Prasītāji fondi ir cēluši pārstāvības prasības (
4
) saskaņā ar Wet afwikkeling massaschade in collectieve actie (
5
). Šajās prasībās tie lūdz iesniedzējtiesai atzīt, ka Apple Inc. un Apple Ireland ir pārkāpuši konkurences tiesības, un piespriest tiem atlīdzināt zaudējumus.
3.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav par lietas būtību, bet tikai par Nīderlandes tiesas (vai attiecīgā gadījumā tiesu) jurisdikciju, kurai(-ām) šī lieta jāizskata.
I. Atbilstošās tiesību normas
A.
Savienības tiesības. Regula (ES) Nr. 1215/2012 (
6
)
4.
Šīs regulas 7. panta 2. punktā ir noteikts:
“Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, var iesūdzēt citā dalībvalstī:
2)
lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu, – tās vietas tiesās, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu.”
B.
Valsts tiesības
5.
Šajā lietā nozīme ir WAMCA, Burgerlijk Wetboek (Civilkodekss; turpmāk tekstā – “BW”) 3:305.a pantam un Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering (Civilprocesa kodekss; turpmāk tekstā – “Rv”) 1.–14., 209., 220. pantam, 1018.c panta 3. punktam, 1018.d panta 1. punktam un 1018.e panta 1.–3. punktam.
II. Fakti, tiesvedība un prejudiciālie jautājumi
A.
Tiesvedības priekšvēsture: App Store darbība
6.
Turpmākais izklāsts būtībā pārņemts no iesniedzējtiesas nolēmuma.
7.
Apple ražo dažādas portatīvas ierīces (piemēram, iPhone un iPad), kas darbojas ar iepriekš instalētu operētājsistēmu (iOS). iOS operētājsistēmu izstrādā un pārvalda Apple.
8.
Lietojumprogrammas (“lietotnes”) Apple ierīcēm, kurās izmanto iOS, var iegādāties (
7
) tā sauktajā Apple“App Store”.
9.
App Store ir Apple izstrādāta un pārvaldīta lietotņu pārdošanas platforma. Kopš 2009. gada tā tiek sistemātiski instalēta Apple ierīcēs ar jaunām iOS versijām.
10.
App Store piedāvā bezmaksas un maksas lietotnes. Dažas lietotnes ir oriģinālas, proti, tās ir izstrādājis Apple, bet citas ir izstrādājušas trešās personas (turpmāk tekstā – “izstrādātāji”). Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu skar tikai otrā veida lietotnes.
11.
Dažās lietotnēs ir integrēti digitālie produkti, proti, funkcijas, pakalpojumi vai produkti, ko var atbloķēt vai arī iegādāties lietotnē, piemēram, abonementi, spēļu papildinājumi u.c.
12.
Maksājumi App Store par maksas lietotnēm (vai lietotnēs integrētiem produktiem) (
8
) parasti tiek veikti, izmantojot 2009. gadā ieviesto maksājumu sistēmu (“in‑app purchase”; turpmāk tekstā – “IAP”).
13.
Lietotnes, kuras var izmantot Apple ierīcēs, galvenokārt ir pieejamas App Store: no citiem avotiem lejupielādētas lietotnes “nedarbojas vai vismaz nedarbojas tik labi” (
9
).
14.
Lai izmantotu App Store, Apple ierīču lietotājiem jāizveido Apple konts (ko veido unikāla lietotājvārda un paroles kombinācija), kas pazīstams arī kā “Apple ID”.
15.
Uz App Store izmantošanu un tajā veiktajiem pirkumiem attiecas Apple multivides pakalpojumu noteikumi un nosacījumi. Eiropas lietotājiem, kas veic pirkumu App Store, Apple Ireland darbojas kā lietotnes piegādātāja pārstāvis.
16.
Lietotņu pieejamība App Store var atšķirties atkarībā no valsts. App Store katrai valstij ir tiešsaistes veikals, ko izmanto atbilstoši lietotāja iestatījumiem un kas ir specifisks šai valstij.
17.
Tādējādi tad, kad lietotājs, kura Apple ID norāda Nīderlandi kā valsti vai reģionu, mēģina iegādāties produktu App Store, viņš parasti tiks novirzīts uz Nīderlandes tiešsaistes veikalu (turpmāk tekstā – “App Store NL”) (
10
). Lai mainītu Apple valsti, kas saistīta ar Apple kontu, lietotājam jāpiekrīt jauniem noteikumiem un nosacījumiem, kā arī jābūt derīgam maksājuma veidam šajā jaunajā valstī.
18.
App Store ir (vienīgā) iespēja izstrādātājiem piedāvāt savas lietotnes Apple ierīču lietotājiem. Šim nolūkam viņiem jānoslēdz līgums ar Apple Inc. (“Developer Program License Agreement”). Samaksājot gada maksu, izstrādātājs piedalās Apple izstrādātāju programmā un saņem licences iOS programmatūrai un savām lietotnēm.
19.
Izstrādātāji piedāvā savas lietotnes Apple, kas lemj, vai tās tiks iekļautas App Store. Ja tā notiek, tās kļūst par licencētām lietotnēm, ko digitāli parakstījis Apple.
20.
Ja izstrādātājs iekasē maksu par lietotni, tam jāievēro izplatīšanas noteikumi: konkrēti, tas apņemas nodrošināt, ka lietotāji, iegādājoties lietotni, izmanto IAP maksājumu sistēmu. Šim nolūkam tas noslēdz atsevišķu vienošanos ar Apple.
21.
Apple piedāvā lietotnes tikai App Store, rīkojoties kā izstrādātāju pārstāvis. Tas nozīmē, ka tas rīkojas savā labā un slēdz līgumus savā vārdā, bet galu galā darbojas citu personu interesēs. Katrs izstrādātājs joprojām ir atbildīgs gadījumā, ja rodas strīds saistībā ar tā lietotņu darbību.
22.
Summu, kas jāmaksā par lietotni, lietotājs maksā Apple, kas to iekasē, izmantojot IAP maksājumu sistēmu. Parasti Apple ietur 30 % no samaksātās summas kā komisijas maksu; ja produkta lietošanas termiņš tiek pagarināts, šī procentuālā daļa var būt 15 %. Pēc komisijas maksas atskaitīšanas Apple pārskaita atlikumu izstrādātājam.
B.
Tiesvedība iesniedzējtiesā
23.
Prasītāji fondi rīkojas visu to Apple produktu un pakalpojumu lietotāju (patērētāju un profesionālu lietotāju) interesēs, kuriem tiek piedāvāti vai kuri ir iegādājušies produktus un pakalpojumus App Store NL. Tie cēla pārstāvības prasības 2021. un 2022. gadā.
24.
To prasījumi rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande) būtībā ir šādi:
–
atzīt, ka Apple Inc. un Apple Ireland ir rīkojies prettiesiski pret iOS programmatūras lietotņu lietotājiem, un
–
solidāri piespriest atbildētājiem samaksāt zaudējumu atlīdzību.
25.
Prasījumu pamatojumam tie apgalvo:
–
Apple ir dominējošs stāvoklis iOS lietotņu izplatīšanas tirgū un šo lietotņu maksājumu sistēmā (IAP);
–
Apple ļaunprātīgi izmanto savu dominējošo stāvokli LESD 102. panta (
11
) izpratnē, un
–
dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, ieturot pārmērīgas komisijas maksas no pārdošanas cenas, kas saņemta, izmantojot IAP maksājumu sistēmu, par App Store lietotnēm, ir prettiesiska rīcība attiecībā pret lietotājiem.
26.
Apple ieskatā rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande) nav jurisdikcijas. Tas uzskata, ka šo jurisdikciju nevar pamatot ar Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktu, jo apgalvotais notikums, kas rada kaitējumu, nav iestājies Nīderlandē. Šo notikumu nevarot lokalizēt Amsterdamā, jo neviens konkrēts notikums neesot iestājies tikai vai īpaši Amsterdamā vai Nīderlandē.
27.
Pakārtoti Apple apgalvo, ka iesniedzējtiesai ir jurisdikcija tikai attiecībā uz lietotājiem, kuri dzīvo Amsterdamā vai veic pirkumus Amsterdamā, izmantojot App Store NL. Attiecībā uz prasījumiem, kas saistīti ar visiem pārējiem lietotājiem, šai tiesai neesot starptautiskās un teritoriālās jurisdikcijas saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktu.
28.
2023. gada 16. augusta starpspriedumā iesniedzējtiesa atzina, ka strīds attiecībā uz Apple Ireland ietilpst Regulas Nr. 1215/2012 piemērošanas jomā.
29.
Šajā nolūkā tā nosprieda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktu Nīderlandes tiesām ir starptautiskā jurisdikcija gan kā vietai, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu, gan kā kaitējuma materializēšanās vietai. Tomēr nav skaidrs, kurai no tām ir teritoriālā jurisdikcija.
30.
Minētajā nolēmumā iesniedzējtiesa pauda šaubas par to, kāda ietekme ir tam, ka pārstāvības prasības saskaņā ar BW 3:305.a pantu ir cēlusi juridiska persona ar savām tiesībām (proti, nevis kā pārstāvis, pilnvarotais pārstāvis vai tiesību pārņēmējs). Tā nav pārliecināta, vai šis apstāklis var ietekmēt teritoriālās jurisdikcijas noteikšanu atbilstoši Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktam.
31.
Iesniedzējtiesa piebilda: ja būtu jāpieņem, ka teritoriālā jurisdikcija izskatīt pārstāvības prasības Nīderlandē ir sadalīta starp dažādu apgabalu tiesām, saskaņā ar valsts tiesību normām lietas joprojām varētu koncentrēt vienā tiesā. Tomēr tā arī nav pārliecināta, vai tas ir saderīgi ar Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktu.
C.
Prejudiciālie jautājumi
32.
Šādos apstākļos rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande) ir uzdevusi Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1.
jautājums (Vieta, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu – “Handlungsort”)
a)
Tādā gadījumā kā izskatāmajā lietā, kad apgalvotā dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana LESD 102. panta izpratnē dalībvalstī ir tikusi īstenota, izmantojot pārdošanu, kas veikta ar tādas Apple pārvaldītas un visai dalībvalstij paredzētas tiešsaistes platformas starpniecību, saistībā ar kuru Apple Ireland rīkojas kā izstrādātāja ekskluzīvais izplatītājs un komisionārs un ietur komisijas maksu no pirkuma summas, kura vieta ir uzskatāma par vietu, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu, Regulas [Nr. 1215/2012] 7. panta 2. punkta izpratnē? Vai šajā ziņā ir būtiski, ka tiešsaistes platforma principā ir pieejama visā pasaulē?
b)
Vai šajā ziņā ir nozīme tam, ka šajā lietā runa ir par prasībām, ko saskaņā ar BW 3:305.a pantu ir cēlusi juridiska persona, kuras mērķis ir atbilstoši pašas tiesībām pārstāvēt vairāku tādu lietotāju kolektīvās intereses, kas dzīvo dažādos vienas dalībvalsts tiesu apgabalos (Nīderlandes gadījumā – arrondissementen)?
c)
Vai tad, ja, pamatojoties uz 1. jautājuma a) punktu (un/vai 1. jautājuma b) punktu) sniegto atbildi, teritoriālā jurisdikcija ir nevis tikai vienai, bet gan vairākām valsts tiesām attiecīgajā dalībvalstī, Regulas [Nr. 1215/2012] 7. panta 2. punkts nepieļauj tādu valsts (procesuālo) tiesību piemērošanu, kas ļauj vērsties tikai vienā šīs dalībvalsts tiesā?
2.
jautājums (Vieta, kur radies kaitējums – “Erfolgsort”)
a)
Vai tādā gadījumā kā izskatāmajā lietā, kad apgalvotais kaitējums radies, iegādājoties lietotnes un lietotnēs iekļautos digitālos produktus Apple pārvaldītā tiešsaistes platformā (App Store), saistībā ar kuru Apple Ireland rīkojas kā izstrādātāju ekskluzīvais izplatītājs un komisionārs un ietur komisijas maksu no pirkuma summas (un ir apgalvota gan dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana LESD 102. panta izpratnē, gan karteļu aizlieguma pārkāpums LESD 101. panta izpratnē), un pirkumu veikšanas vietu nav iespējams noteikt, vienīgi lietotāja dzīvesvieta var kalpot kā piesaistes kritērijs attiecībā uz kaitējuma materializēšanās vietu Regulas [Nr. 1215/2012] 7. panta 2. punkta izpratnē? Vai arī šajā situācijā pastāv citi piesaistes kritēriji, lai noteiktu tiesu, kurai ir jurisdikcija?
b)
Vai šajā ziņā ir nozīme tam, ka šajā lietā runa ir par prasībām, ko saskaņā ar BW 3:305.a pantu ir cēlusi juridiska persona, kuras mērķis ir atbilstoši pašas tiesībām pārstāvēt vairāku tādu lietotāju kolektīvās intereses, kas dzīvo dažādos vienas dalībvalsts tiesu apgabalos (Nīderlandes gadījumā – arrondissementen)?
c)
Vai gadījumā, ja, pamatojoties uz 2. jautājuma a) punktu (un/vai 2. jautājuma b) punktu) sniegto atbildi, attiecīgajā dalībvalstī teritoriālā jurisdikcija ir valsts tiesai, kurai ir jurisdikcija izskatīt prasības tikai attiecībā uz daļu no šīs dalībvalsts lietotājiem, bet prasības attiecībā uz citu lietotāju daļu ir citu tās pašas dalībvalsts tiesu teritoriālajā jurisdikcijā, Regulas [Nr. 1215/2012] 7. panta 2. punkts nepieļauj tādu valsts (procesuālo) tiesību piemērošanu, kas ļauj vērsties tikai vienā šīs dalībvalsts tiesā?”
III. Tiesvedība Tiesā
33.
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu reģistrēts Tiesā 2024. gada 18. janvārī.
34.
Rakstveida apsvērumus iesniedza prasītāji fondi, Apple Inc. un Apple Ireland, Nīderlandes un Portugāles valdības, kā arī Eiropas Komisija. Visi minētie lietas dalībnieki, izņemot Portugāles valdību, piedalījās 2024. gada 10. decembra tiesas sēdē.
IV. Juridiskā analīze
35.
Iesniedzējtiesa izskata strīdu, kurā divi fondi, kas aizstāv daudzu lietotāju intereses, ir izvirzījuši pret Apple divus prasījumus: pirmkārt, atzīt dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas pārkāpuma esamību, un, otrkārt, piespriest pārkāpējiem uzņēmumiem atlīdzināt zaudējumus.
36.
Iesniedzējtiesa, šķiet, jau ir izlēmusi, ka tai ir starptautiska jurisdikcija izskatīt strīdu (
12
). Tagad tā vēlas noskaidrot, vai tai ir arī teritoriālā jurisdikcija Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkta izpratnē.
37.
Man šķiet, ka vispirms ir lietderīgi atgādināt dažus būtiskus šī panta aspektus, kā tos interpretējusi Tiesa. Turpinājumā pievērsīšos atbildēm uz jautājumiem, ņemot vērā šos apsvērumus.
A.
Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkts
38.
Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktā ir paredzēts īpašs jurisdikcijas noteikums. Saskaņā ar to lietās, kas attiecas uz neatļautu darbību vai kvazideliktu, prasītājs var celt prasību tās vietas tiesās, kur iestājies vai var iestāties notikums, kas rada kaitējumu.
39.
Formulējums “vieta, kur iestājies vai var iestāties kaitējums” attiecas gan uz “vietu, kur kaitējums ir materializējies”, gan uz “vietu, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu”, ja tās nesakrīt (
13
). Juridiskajā literatūrā (un arī iesniedzējtiesas nolēmumā) tās bieži vien ir sauktas attiecīgi par “Erfolgsort” un “Handlungsort”. Prasītājam ir jāizvēlas viena no šīm divām vietām. Tomēr tiesvedības vieta netiek noteikta tādējādi, lai dotu priekšroku cietušajam (
14
).
40.
Tā kā tas ir īpašs noteikums, tas jāinterpretē šauri (
15
).
41.
Turklāt īpašā noteikuma interpretācijai jābūt autonomai, kas izslēdz iespēju atsaukties uz valsts tiesību jēdzieniem vai noteikt piesaistes faktorus, izmantojot valsts materiālajās tiesībās paredzētos novērtēšanas kritērijus (
16
). Tāpēc “apstākļi, kas raksturo piemērojamajās valsts tiesībās paredzētās prasības veidu”, nav būtiski (
17
).
42.
Iemesli, kuru dēļ Eiropas likumdevējs nostiprināja Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktā paredzēto kritēriju, ir izklāstīti tās 16. apsvērumā un tiem ir būtiska nozīme Tiesas sniegtajā interpretācijā (
18
):
–
Atbilstoši šim kritērijam izraudzītā tiesa ir īpaši cieši saistīta ar strīdu, ņemot vērā tās ģeogrāfisko tuvumu objektīviem elementiem (
19
). Šie elementi palīdz pierādīt prettiesiskas darbības īstenošanu un tās sekas, tādējādi arī nodrošināt pareizu tiesvedību (
20
).
–
Pateicoties šim pašam tuvumam, prasītājs var viegli noteikt kompetento iestādi, tiklīdz notikumi būs iestājušies (
21
). Atbildētājam šāda iestāde ir paredzama jau pirms notikumu iestāšanās, jo tās atrašanās vieta atbilst tās darbības (apgalvotā pārkāpuma) vietai (
22
).
43.
No interpretācijas, kuru Tiesa sniegusi Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktam, izriet, ka šī tiesību norma tieši un tūlītēji piešķir gan starptautisko jurisdikciju, gan teritoriālo jurisdikciju tās vietas tiesai, kur ir radies vai var rasties kaitējums (
23
).
44.
Tiesas skatījumā dalībvalstis “nevar piemērot atšķirīgus kompetences piešķiršanas kritērijus” salīdzinājumā ar tiem, kuri izriet no 7. panta 2. punkta (
24
).
45.
Tā ir nostiprinājusies judikatūra, pastāv argumenti tai par labu (
25
) un šķiet, ka tā atbilst likumdevēja gribai. Pieņemt, ka Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkts tieši nosaka tiesu, kurai ir starptautiskā un teritoriālā jurisdikcija, faktiski atbilst likumdevēja nodomam brīdī, kad šī norma tika pieņemta. Kopš tā laika tās tekstā veiktie grozījumi nemaina šo nodomu.
B.
1. prejudiciālā jautājuma a) punkts un 2. prejudiciālā jautājuma a) punkts
46.
Iesniedzējtiesa jautā, kurai tiesai ir teritoriālā jurisdikcija, ņemot vērā vietu, kur ir iestājies notikums, kas rada kaitējumu (1. jautājuma a) punkts), un kaitējuma materializēšanās vietu (2. jautājuma a) punkts) tādos apstākļos, kādi ir izskatāmajā lietā. Abi jautājumi pagaidām neattiecas uz problēmām, kas saistītas ar pārstāvības prasību ietekmi (tās tiks aplūkotas saistībā ar 1. jautājuma b) punktu un 2. jautājuma b) punktu).
1. Vieta, kur iestājies notikums, kas rada (apgalvoto) kaitējumu
a) Kāds notikums ir radījis kaitējumu?
47.
Iesniedzējtiesa pieņem, ka kaitējumu (par kura esamību tā, loģiski, vēl nav lēmusi) lietotājiem radīja Apple rīcība, ko prasītāji fondi kvalificē kā dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu LESD 102. panta izpratnē.
48.
Šī rīcība būtībā nozīmējot, ka Apple, izmantojot savu dominējošo stāvokli, nosaka pārmērīgas komisijas maksas lietotņu izstrādātājiem, kuri izstrādā lietotnes App Store. Šo komisijas maksu apmērs vēlāk tiek pārnests uz lietotājiem, palielinot cenu, kas viņiem jāmaksā, lai lejupielādētu lietotnes no App Store NL.
49.
Nav strīda, ka pretkonkurences rīcība, ar kuru uzņēmums ļaunprātīgi izmanto savu dominējošo stāvokli, abstrakti var radīt kaitējumu. Uz šī kaitējumu izraisījušā notikuma lokalizāciju saistībā ar prasību par zaudējumu atlīdzību dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas dēļ Tiesa atsaucās spriedumā flyLAL‑Lithuanian Airlines (
26
).
50.
Princips, ka izšķirošais notikums, kas rada kaitējumu Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkta izpratnē, tiek pielīdzināts darbībām, ar kurām tiek īstenota dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, manuprāt, ir kopumā pamatots: tā konkrēta piemērošana mainās in casu.
51.
Piemērojot šo kritēriju, iesniedzējtiesa par kaitējumu radījušo notikumu uzskata lietotņu pārdošanu App Store NL, kurā Apple rīkojas kā ekskluzīvais izplatītājs un izstrādātāju pārstāvis un ietur komisijas maksu no cenas, ko maksā lietotāji (
27
).
52.
Tādējādi iesniedzējtiesa uzskata, ka Nīderlandes tiesām var būt starptautiskā jurisdikcija kā tirgum, ko skar prettiesiska rīcība, ņemot vērā, ka pārdošana notiek (arī) šajā valstī.
53.
Neesmu pilnībā pārliecināts, ka izskatāmās lietas apstākļos šāda notikuma, kas rada kaitējumu, izvēle ir vispiemērotākā (
28
). Tomēr iesniedzējtiesas izdarīto notikuma izvēli pieņemšu kā darba hipotēzi.
b) Kur ir iestājies notikums, kas rada kaitējumu?
54.
Vietas, kur notika lietotņu pārdošana, izmantojot App Store NL, noteikšana Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkta piemērošanas vajadzībām rada grūtības. Lai gan iesniedzējtiesa uzskata, ka pārdošana notiek Nīderlandē, vienā no saviem jautājumiem (2. jautājuma a) punktā) tā atzīst, ka “pirkumu veikšanas vietu nav iespējams noteikt”.
55.
Vispirms norādīšu, ka šajā situācijā varētu piemērot tādu pašu risinājumu, kādu Tiesa jau ir pieņēmusi citos spriedumos. Ja ir ļoti grūti vai neiespējami noteikt vietu, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu, saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktu prasītājs var vērsties tiesā, kurai ir jurisdikcija, ņemot vērā kaitējuma materializēšanās vietu (
29
).
56.
Es apzinos, ka citos gadījumos Tiesa ir izvēlējusies citu pieeju, un, lai saglabātu Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktā piedāvāto iespēju, ir noraidījusi interpretācijas, kas “padara neiespējamu” vai “pārmērīgi apgrūtina” prasītājam tās vietas noteikšanu, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu, un ir piedāvājusi citas pieejas (
30
). Tāpēc izskatīšu arī šo iespēju.
57.
Kā norāda iesniedzējtiesa:
–
Apple
App Store NL platformā piedāvā konkrētas lietotnes patērētājiem un uzņēmumiem Nīderlandē.
–
Lai iegādātos lietotnes, Apple novirza uz šo konkrēto tiešsaistes veikalu (App Store NL) lietotājus, kuri, konfigurējot savu Apple kontu vai ID, savu atrašanās vietu ir norādījuši šajā dalībvalstī (
31
).
–
Vienlaikus Apple ierobežo šiem lietotājiem (kuru Apple ID norāda, ka viņu atrašanās vieta ir Nīderlandē) piekļuvi citiem App Store veikaliem, kas paredzēti citu valstu iedzīvotājiem.
58.
Es saprotu, ka arguments, lai pamatotu Nīderlandes (vai, vispārīgāk, jebkuras citas dalībvalsts) tiesu jurisdikciju, ņemot vērā vietu, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu, tādējādi nav tikai App Store (
32
) pieejamība no šīs valsts teritorijas.
59.
Manuprāt, šāda jurisdikcijas piešķiršana faktiski izrietētu no lokalizācijas fikcijas: tiek pieņemts, ka iOS lietotāji, kuri saskaņā ar savu Apple ID ir reģistrēti Nīderlandē, iegādājas savas lietotnes šajā valstī, izmantojot App Store NL (
33
). Komisijas maksa, kuras dēļ lietotājiem rodas nelabvēlīgs sadārdzinājums, tiek iekasēta saistībā ar šo pārdošanu (
34
), kas ir “lokalizēta” Nīderlandes teritorijā.
60.
Tomēr, pieņemot, ka virtuālā telpa šādā veidā atspoguļo dalībvalsts ģeogrāfisko telpu (
35
), šajā pirkšanas mehānismā nav (un patiesībā diez vai varētu būt) vienota piesaistes faktora, kas ļauj piešķirt lietu izskatīšanu vienai vai otrai tiesai Nīderlandē.
61.
Proti, iesniedzējtiesas ieskatā:
–
Nav skaidra piesaistes kritērija, saskaņā ar kuru jurisdikcija izskatīt lietas būtu kādai konkrētai Nīderlandes apgabala tiesai. App Store NL ir paredzēta visai Nīderlandei (tā ir pieejama visā tās teritorijā), un, ja pārdošana notiek ar tās starpniecību, nevar runāt par konkrētu vietu, kur tiek veikts konkrēts darījums.
–
Šādos apstākļos ir apšaubāms, vai Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkts ļauj noteikt ratione locis kompetento tiesu starp visām ratione materiae kompetentajām dalībvalsts tiesām.
62.
Ja pieņemtu iepriekš minēto lokalizācijas fikciju, principā varētu apgalvot, ka teritoriālā jurisdikcija ir Nīderlandes tiesai, kuras apgabalā notiek pārdošana, izmantojot App Store NL. Jurisdikcijas piešķiršana būtu atkarīga no tā, kur Nīderlandē pirkuma veikšanas brīdī atrodas ierīce, kas tiek izmantota, lai piekļūtu App Store NL (
36
).
63.
Tomēr šāds risinājums ir nepraktisks:
–
Pirmkārt, Apple ierīces, kuras tiek izmantotas pirkumu veikšanai (lietotņu lejupielādei), bieži vien ir mobilas: to atrašanās vieta ir nejauša, nestabila un grūti pierādāma.
–
Turklāt, uzskatot katra pārdošanas darījuma vietu par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas konkrētu izpausmi Nīderlandē, tiek radīta iespēja uzsākt vairākas tiesvedības šajā valstī (
37
).
64.
Viens no prasītājiem fondiem savos apsvērumos apgalvo, ka, ņemot vērā gan prettiesisko rīcību, gan (virtuālo) vidi, kurā tā ir pieļauta, teritoriālā jurisdikcija ir jebkurai Nīderlandes tiesai saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktu (
38
).
65.
Šāda šīs tiesību normas interpretācija, saskaņā ar kuru teritoriālā jurisdikcija ir visām dalībvalsts (pret kuras sabiedrību bija vērsta attiecīgā darbība) tiesām, ir sniegta ģenerāladvokāta N. Jeskinena [N. Jääskinen] secinājumos lietā C‑170/12 (
39
). Tajos viņš ierosināja piešķirt starptautisko jurisdikciju kaitējuma materializēšanās vietas tiesai, ņemot vērā, ka tīmekļvietnes darbība bija vērsta uz konkrēto dalībvalsti. Tiesa šo lokalizācijas kritēriju noraidīja.
66.
Manuprāt, Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkta interpretācija, saskaņā ar kuru no starptautiskās un teritoriālās jurisdikcijas viedokļa visas dalībvalsts tiesas ir uzskatāmas par savstarpēji aizvietojamām, ir zināmā mērā paradoksāla. Šīs normas mērķis tieši ir noteikt konkrētu tiesu, kurai ir īpaša ģeogrāfiskā saikne ar lietas būtiskajiem faktiem (
40
).
67.
Interpretējot Regulu Nr. 1215/2012, tostarp tās 7. panta 2. punktu, kopumā būtu jāizvairās no jurisdikcijas piešķiršanas vairākām tiesām (precīzāk, no vienlaicīgām tiesvedībām vairākās tiesās, kuras varētu pieņemt savstarpēji nesaskaņotus nolēmumus) (
41
).
68.
Šī iemesla dēļ, saskaroties ar sarežģītiem faktiskajiem apstākļiem, Tiesa ir centusies izvēlēties konkrētu iestādi kā atbilstošu tiesu jurisdikcijas noteikšanai. Tādējādi “tiek novērsta jurisdikciju pārklāšanās. Tas ir saskaņā ar jurisdikcijas īpašo raksturu [..] un vajadzību to interpretēt šauri, veicinot arī lielāku paredzamību” (
42
).
69.
Attiecībā uz kaitējuma materializēšanās vietu Tiesa atzina, ka jurisdikcija var būt vairākām iestādēm, bet vienlaikus noteica, ka katrai iestādei ir jurisdikcija tikai attiecībā uz kaitējumu, kas radies tās dalībvalsts teritorijā, kurā tā atrodas (
43
).
70.
Tiesu jurisdikcijas vienotība, pamatojoties uz to pašu kritēriju (kaitējuma materializēšanās vieta), ir arī risinājums, ko piemēro prasībām par papildu izmaksām, kas radušās, iegādājoties dažādas preces, kuras ietekmējušas aizliegtās vienošanās: ja šādas preces netika iegādātas vienas tiesas teritoriālajā jurisdikcijā dalībvalstī, kurā atrodas skartais tirgus, jurisdikcija ir pircēja domicila vietas tiesām (
44
).
71.
Tomēr šo argumentāciju nav viegli saglabāt tādos apstākļos kā izskatāmajā lietā, kurā pārdošana notiek nevis materiālajā telpā, bet gan digitālajā telpā. Lai vienoti noteiktu šīs pārdošanas vietu, atkal būtu jāizmanto lokalizācijas fikcijas, izvēloties no iespējamām atrašanās vietām vienu, kas ir atbildētāja vienīgā darbības situs fictus dalībvalstī, kurā tas ļaunprātīgi izmanto savu dominējošo stāvokli.
72.
No šādas perspektīvas raugoties, varētu konstatēt, ka tāda lietotāja gadījumā, kurš, pamatojoties uz tā Apple ID, tiek novirzīts uz App Store NL, visi šajā App Store veiktie pārdošanas darījumi tiek uzskatīti par tādiem, kas veikti šī lietotāja domicilā vai juridiskajā adresē Nīderlandē, neatkarīgi no tā, vai viņa faktiskā fiziskās atrašanās vieta pārdošanas brīdī ir šajā valstī.
73.
Tādējādi lietotājs (vai lietotāju grupa, kura domicils atrodas tajā pašā teritoriālajā apgabalā) varētu, pamatojoties uz vietu, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu, celt prasību sava domicila vietas tiesās tajā tirgū, kuru skar Apple īstenotās pretkonkurences darbības, saistībā ar pirkumiem, kas veikti šim tirgum paredzētajā App Store platformā.
74.
Šāds risinājums nozīmētu forum actoris atzīšanu, kas, manuprāt, ir pamatoti, ņemot vērā Apple komerciālo stratēģiju (
45
). Tādējādi tas nav vērsts uz cietušā aizsardzību (
46
).
2. Kaitējuma materializēšanās vieta
75.
Grūtības noteikt vietu, kurā iestājies notikums, kas rada kaitējumu (proti, lietotņu pārdošana lietotājiem App Store NL platformā), kuras tikko aprakstīju, ir mazākas, ja ir jānosaka kaitējuma materializēšanās vieta.
76.
Lietotājam radītais (iespējamais) kaitējums ir papildu izmaksas, kuras viņš sedz par lietotņu lejupielādi no App Store platformas. Lietotnes cena pieaug, jo tās izstrādātāji Apple noteikto komisijas maksu pārnes uz lietotāju.
77.
Iesniedzējtiesa jautā, vai gadījumā, kad “nav iespējams noteikt pirkumu veikšanas vietu”, lietotāja domicilu varētu izmantot kā piesaistes kritēriju, lai noteiktu jurisdikciju saistībā ar kaitējuma materializēšanās vietu.
78.
Tiesa, interpretējot Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktu, ir izteikusi šādus apgalvojumus:
–
Zaudējumus, kas “galvenokārt izriet no pārmērīgi lielajām izmaksām”, var kvalificēt kā “tiešus zaudējumus, kas principā ļauj pamatot tās dalībvalsts tiesu jurisdikciju, kuras teritorijā šie zaudējumi ir materializējušies” (
47
).
–
“Ja tirgus, ko ir skārusi pretkonkurences rīcība, atrodas dalībvalstī, kuras teritorijā norādītais kaitējums, iespējams, ir noticis, tad ir uzskatāms, ka kaitējuma materializēšanās vieta saskaņā ar [Regulas Nr. 1215/2012] 7. panta 2. punktu atrodas šajā dalībvalstī.” (
48
)
79.
Tādējādi tiesu jurisdikcijas pamatā ir divu elementu sakritība vienā un tajā pašā dalībvalstī: tajā atrodas skartais tirgus un vieta, kur konkrētajam cietušajam radīts kaitējums. Šajā lietā Nīderlande ir skartais tirgus (viens no skartajiem tirgiem).
80.
Ja prettiesiskā rīcība (iespējamā dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana) ir izpaudusies kā cietušo aktīvu pārvedums pārkāpējam, veicot maksājumu ar papildu izmaksām, Tiesa materiālajā kontekstā (pretstatā virtuālajam kontekstam) par kaitējuma materializēšanās vietu ir atzinusi vietu, kur iegādāts priekšmets, par kuru bija jāmaksā papildu maksa (
49
), vai arī cietušā dzīvesvietu (
50
). Tāpat tā ir noteikusi, ka materiālo preču iegādes vieta ir to piegādes vieta (
51
).
81.
Ievērojot šīs pamatnostādnes, uzskatu, ka, nosakot kaitējuma materializēšanās vietu izskatāmajā lietā, par piesaistes faktoru var izmantot cietušā juridisko adresi vai dzīvesvietu Nīderlandē, kur atrodas arī tirgus, ko skar dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana.
82.
Proti, ja kaitējums ir papildu izmaksas un ja lietotājs virtuālajā vidē iegādājas nemateriālu produktu (kura vērtība ir mazāka par samaksāto cenu), kas ir digitāla lietotne, manuprāt, nav lietderīgi mēģināt noteikt kompetento tiesu, atsaucoties uz produkta piegādes vietu (
52
).
83.
Gluži pretēji, piesaistes kritērijs, kas balstīts uz lietotāja dzīvesvietu, a fortiori ir piemērotāks tādās situācijās kā izskatāmajā lietā aplūkotā, kad atbildētājs (Apple) strukturē savu uzņēmējdarbību, sadrumstalojot skarto tirgu pa valstīm un piesaistot galalietotājus šim tirgum.
84.
Visbeidzot jāņem vērā, ka iesniedzējtiesa 2023. gada 16. augusta starpspriedumā (
53
) norādīja, ka Apple Ireland līgumos ar lietotājiem par App Store izmantošanu iekļauj jurisdikcijas noteikšanas klauzulu. Ja lietotājs dzīvo Eiropas Savienības dalībvalstī, tiek piemēroti tās valsts tiesību akti, kurā šim lietotājam ir pastāvīgā dzīvesvieta, un jurisdikcija ir minētās valsts tiesām. Tādējādi šis fakts nav nezināms Apple, kas diez vai varēs apgalvot, ka prasības Nīderlandē, kuras, lai gan uz tām neattiecas jurisdikcijas noteikšanas klauzula (kas piemērojama tās līgumiskajai atbildībai), tieši izriet no pirkumiem App Store NL, nav paredzamas.
85.
Tādējādi neredzu šķēršļus tam, ka kaitējums, kas izriet no pārmērīgas īpašuma nodošanas, kas raksturīga papildu izmaksu samaksai, tiek lokalizēts cietušā dzīvesvietā skartā tirgus ietvaros, kur parasti ir koncentrēti viņa aktīvi.
86.
Pieņemot šo risinājumu, nav jākonstatē citi piesaistes faktori, piemēram, vai lietotāja bankas konts, no kura veikts maksājums, ir atvērts tajā pašā apgabalā. Ņemot vērā aprakstītos apstākļus, uzskatu, ka piedāvātais risinājums atbilst jurisdikcijas noteikumu tuvuma un paredzamības mērķiem.
C.
1. prejudiciālā jautājuma b) punkts un 2. prejudiciālā jautājuma b) punkts
1. Prasības pārstāvības rakstura ietekmes neesamība
87.
Nekas neliedz celt pārstāvības prasības situācijās, kurās ir pārrobežu elementi, kā tas ir šajā lietā.
88.
Līdz šim Tiesa nav aplūkojusi ietekmi, kāda var būt šāda veida prasībām šādās situācijās (
54
).
89.
Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkts, kā esmu jau vairākkārt uzsvēris, paredz īpašu jurisdikcijas noteikšanas noteikumu attiecībā uz prasībām, kas saistītas ar ārpuslīgumiskām saistībām, kuru pamatā ir parādnieka atbildība pret kreditoru.
90.
Šis noteikums nav personīgā privilēģija, kas sniedz priekšrocības tikai kreditoram: to var izmantot arī citas personas, īpaši kreditora pārstāvji vai viņa tiesību pārņēmēji (
55
). Tāpat to var izmantot arī personas, kas aizstāv īpašas, bet kopīgas intereses (
56
) vai vispārējas intereses (
57
).
91.
Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkta mērķis ir noteikt tiesu, kurai ir (starptautiskā un vietējā) jurisdikcija un kurai ir īpaša ģeogrāfiska saikne ar notikuma, kas rada kaitējumu, vietu vai kaitējuma rašanās vietu.
92.
Tādējādi, ja prasījuma cesija vai prasības kolektīvais raksturs neizslēdz iespēju atsaukties uz šo pantu, starptautiskā un teritoriālā jurisdikcija jebkurā gadījumā joprojām tiek noteikta saskaņā ar šo pantu, atsaucoties uz darbību, kas radīja kaitējumu, vai uz kaitējuma rašanās vietu.
93.
Manuprāt, šis apgalvojums ir attiecināms arī uz prasībām, kuras ceļ struktūra, kurai tiesību sistēmā ir piešķirtas patstāvīgas tiesības, proti, kas nav atkarīgas no pilnvarojuma vai cesijas, lai panāktu individuālo zaudējumu atlīdzību. To pamato divi argumenti:
–
Pirmkārt, procesuālā pilnvarojuma piešķiršana struktūrai, kura ceļ pārstāvības prasību, faktiski nemaina strīda priekšmetu. Galu galā tās mērķis ir panākt individuālu zaudējumu atlīdzību katram tieši skartajam subjektam. Kolektīvajā prasībā ir ietvertas individuālas prasības: tiesības saņemt zaudējumu atlīdzību un tās apmērs beigu beigās būs jānosaka katram cietušajiem atsevišķi (attiecīgā gadījumā, tajā pašā tiesā, kura atzīst šīs tiesības).
–
Otrkārt, tāpat kā “vietas, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu”, noteikšana nevar būt atkarīga no civiltiesiskajai atbildībai (
58
) piemērojamiem tiesību aktiem, tā nevar būt atkarīga arī no konkrētajā dalībvalstī paredzētajiem procesuālajiem noteikumiem.
94.
Jurisdikcija, kas piešķirta tās vietas tiesām, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu, izriet no prettiesiskas darbības, kura paliek nemainīga neatkarīgi no tā, kas ir faktiskais kreditors vai kas rīkojas kā prasītājs. Prasība par zaudējumu atlīdzību nezaudē saikni ar vietu, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu, ne prasījuma cesijas rezultātā, ne arī tādēļ, ka trešā persona uzņemas tā aizstāvību, pamatojoties uz tiesību normu. Arī notikums, kas rada kaitējumu, ir nemainīgs, un pierādījumi joprojām atrodami turpat, kur tie vienmēr ir bijuši.
95.
“Paredzamības” faktora ievērošana nepieļauj, ka kompetentā tiesa vienam un tam pašam notikumam, kas radījis kaitējumu, mainās atkarībā no tā, vai prasītājs ir interešu īpašnieks, viņa tiesību pārņēmējs vai (šī īpašnieka vai šo interešu) pārstāvis.
96.
Tādējādi struktūra, kas ceļ pārstāvības prasības, var iesniegt savu prasījumu tikai vienā tiesā (saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktu), ja notikums, kas rada kaitējumu, a) ir vienots un ir noticis vai var notikt šīs tiesas teritoriālajā jurisdikcijā; vai arī b) šīs tiesas jurisdikcijā sakrīt visi būtiskie fakti (proti, katrs no tiem, kas skar pārstāvēto interešu galīgos īpašniekus).
97.
Atzīstu, ka šāda prasība dalībvalstī samazina pārstāvības prasību mehānisma lietderību gadījumā, ja valsts likumdevējs ir izvēlējies nenoteikt vienu tiesu ar vienotu jurisdikciju visā valsts teritorijā, kas izskatīs šādas prasības (
59
).
98.
Proti, pilnvarotajai struktūrai katras valsts tiesas teritoriālās jurisdikcijas ierobežojumu dēļ ir jānosaka pārstāvības prasības objektīvais un subjektīvais tvērums, kad tā nosaka vietu, kur iestājies “notikums, kas rada kaitējumu” Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkta izpratnē katras šīs tiesu iestādes jurisdikcijā (
60
). Plašāka attiecīgo interešu aizstāvība saistībā ar faktiem un kaitējumu, kas radušies citās šīs valsts teritoriālajās jurisdikcijās, prasītu procesu skaita palielināšanu atbilstoši šiem ģeogrāfiskajiem iedalījumiem.
99.
Var iebilst, ka šāds risinājums neatbilst pārstāvības prasību loģikai, jo tās nav balstītas uz tuvumu starp lietu un tiesu, kas to izskata, bet gan uz aizstāvēto interešu līdzību. Taču šis risinājums, lai cik neapmierinošs tas šķistu, izriet no Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkta piemērošanas scenārijam, kura noteikumi nav mainīti, lai pielāgotu tos jaunajai realitātei (pārstāvības prasībām).
100.
Saskaņā ar pašreizējiem noteikumiem (
61
) pilnvarotajai struktūrai, kas vēlas celt vienotu pārstāvības prasību par zaudējumu atlīdzību saistībā ar pārkāpumiem, kuri izdarīti dažādās Nīderlandes vietās un kuru sekas ir jūtamas vairākos šīs valsts apgabalos, un vērst savu prasību pret atbildētāju, kura domicils atrodas citā dalībvalstī, būtu jāceļ prasība šajā otrajā dalībvalstī (
62
).
101.
Problēmas, kas raksturīgas pārstāvības prasībām pārrobežu kontekstā, nebija nezināmas laikā, kad (2012. gadā) tika pārstrādāta Regula Nr. 1215/2012. Ņemot vērā tolaik pastāvošās valstu modeļu atšķirības, beigu beigās tika nolemts neiekļaut tajā īpašus noteikumus, gaidot tiesību attīstību šajā jomā (
63
).
102.
Šāda attīstība jau ir notikusi, taču tā nav atspoguļota starptautiskās tiesu jurisdikcijas piešķiršanas noteikumu grozījumos (
64
). Kā uzsvēršu turpinājumā, ar Direktīvu 2020/1828 (kuras pieņemšanu varēja izmantot kā iespēju, kas piemērota grozījumu ieviešanai) Regulā Nr. 1215/2012 grozījumi netika izdarīti.
103.
Kopumā uzskatu, ka uz 1. jautājuma b) punktu un 2. jautājuma b) punktu jāatbild, ka pašreizējā Savienības tiesību attīstības posmā Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkta interpretācija nemainās atkarībā no tā, ka prasību ceļ struktūra, kuru valsts tiesību akti pilnvaro celt pārstāvības prasības savā vārdā, lai aizstāvētu daudzu lietotāju intereses.
2. Direktīva 2020/1828
104.
Direktīva 2020/1828 izskatāmajā lietā nav piemērojama (
65
) ne laika apsvērumu dēļ (tā attiecas tikai uz prasībām, kas celtas pēc 2023. gada 25. jūnija), ne materiālās piemērošanas jomas dēļ (tās piemērošanas jomā principā neietilpst pārstāvības prasības, kas balstītas uz konkurences noteikumu pārkāpumiem).
105.
Neapstrīdot mērķi veicināt šīs direktīvas lietderīgo iedarbību (
66
), neesmu pārliecināts, ka šāds mērķis pamato interpretāciju, kas īpašo jurisdikcijas noteikumu izkropļo līdz aprakstītajai pakāpei.
106.
Šajā ziņā jāatgādina, ka “nepieciešamība nodrošināt saskaņotību starp dažādiem Savienības tiesību aktiem nekādā gadījumā nedrīkst izraisīt to, ka regulā ietvertie jurisdikcijas noteikumi tiek interpretēti neatbilstoši tās sistēmai un mērķiem” (
67
).
107.
Ar Direktīvu 2020/1828 nav izdarīti grozījumi Regulā Nr. 1215/2012. Turklāt saskaņā ar direktīvas 2. panta 3. punktu šī direktīva “neskar Savienības noteikumus par starptautiskajām privāttiesībām, jo īpaši noteikumus, kas attiecas uz tiesu jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās [..]” (
68
).
108.
Tāpat Direktīvas 2020/1828 21. apsvērumā ir paskaidrots, ka “direktīvā prasītajam pārstāvības prasību procesuālajam mehānismam būtu jāpiemēro esošie Savienības tiesību instrumenti”.
109.
Tādējādi Eiropas likumdevējs ir vēlējies pakļaut pārstāvības prasības esošajiem starptautiskās jurisdikcijas noteikumiem. Stingri runājot, runa neesot par normatīvo aktu nepilnībām, kuras drīkst novērst interpretētājs, bet gan par apzinātu izslēgšanu, ko likumdevējs vēlējies saglabāt.
110.
Dalībvalstīm ir pienākums pareizi transponēt Direktīvu 2020/1828. To īstenojot, tām bija vai būs jāņem vērā, ka direktīvā ir atsauce uz Regulas Nr. 1215/2012 starptautiskās jurisdikcijas noteikumiem, kas netika grozīti.
111.
Apzinoties Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkta ietekmi uz tādām lietām kā izskatāmā lieta, jau norādīju, ka dažas dalībvalstis ir izvēlējušās noteikt vienotu teritoriālo jurisdikciju (un vienu kompetento tiesu) šāda veida prasību izskatīšanai (
69
).
112.
Citas dalībvalstis, piemēram, Nīderlande, šķiet, ir izvēlējušās ieviest ex post korekcijas, lai gan tikai attiecībā uz vairāku saistītu prasību celšanu. Vēlāk vēl aplūkošu šo iespēju, uz kuru attiecas 1. prejudiciālā jautājuma c) punkts un 2. prejudiciālā jautājuma c) punkts.
3. Pakārtoti: prasības pārstāvības rakstura ietekmes atzīšana
113.
Daži lietas dalībnieki un personas, kas iestājušās lietā, piedāvā Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkta alternatīvas interpretācijas, lai atvieglotu pārstāvības prasību celšanu (
70
). Būtībā šajos priekšlikumos:
–
Tiek ierosināts ņemt vērā tās struktūras juridisko adresi, kas ceļ prasību (
71
).
–
Tiek ierosināts piešķirt jurisdikciju tās vietas tiesai, kurā viens vai vairāki cietušie varētu celt prasību (
72
).
–
Tiek apgalvots, ka visām Nīderlandes tiesām ir vienāda jurisdikcija izskatīt pārstāvības prasības (
73
).
–
Tiek ierobežots Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkta tvērums līdz starptautiskajai jurisdikcijai, atsaucoties uz valsts tiesību aktiem par teritoriāli kompetentās tiesas noteikšanu (
74
).
114.
Uzskatu, ka šie priekšlikumi lielākā vai mazākā mērā ir pretrunā principiem, kas ir Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkta pamatā un ietekmē tā pastāvīgo interpretāciju (
75
).
115.
Es tos analizēšu atsevišķi – pirmajā daļā izskatīšu Nīderlandes valdības, Stichting App Stores Claims un Komisijas apsvērumus. Otrajā daļā izvērtēšu Stichting Right to Consumer Justice priekšlikumus.
a) Struktūras, kas ir pilnvarota celt pārstāvības prasības, juridiskā adrese un vieta, kur viens vai vairāki cietušie var celt prasību
116.
Risinājumā, saskaņā ar kuru jurisdikciju nosaka, ņemot vērā pilnvarotās iestādes (celt pārstāvības prasības) juridisko adresi, ir nošķirti starptautiskās un teritoriālās jurisdikcijas piešķiršanas kritēriji: šī juridiskā adrese nepamato starptautisko jurisdikciju saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktu. Ja pieņemtu šādu interpretāciju, šai tiesību normai tiktu piešķirta lietu iedalīšanas funkcija vienas jurisdikcijas tiesām, kas būtu neatkarīga un atšķirīga no starptautiskās jurisdikcijas piešķiršanas funkcijas.
117.
Šādi formulēts priekšlikums:
–
Nostiprinātu forum actoris, kam nav saiknes ar lietas faktiem un ko turklāt prasītāja struktūra varētu stratēģiski noteikt katrai atsevišķai prasībai. Šis risks palielinās, ja struktūra ir izveidota, kā tas dažkārt notiek, ar konkrētu mērķi celt pārstāvības prasības.
–
Piešķirtu jurisdikciju tiesai, kuru atbildētājs nevar paredzēt pirms strīda (
76
) (jo prasītājai struktūrai nav nodarīts kaitējums) un kuras tuvums atbildētājam nekādā veidā nav nodrošināts (
77
).
118.
Savukārt Komisijas priekšlikumā (
78
) tiek ierosināts dot iespēju iestādei, kas ceļ pārstāvības prasību, “izvēlēties tiesu iestādi”, ja vien šai iestādei ir teritoriālā jurisdikcija vismaz attiecībā uz vienu personu vai daļu no personām, kas veido grupu, kuras intereses tā pārstāv.
119.
Šādi formulētā Komisijas priekšlikumā starptautiskās jurisdikcijas noteikšana Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktā ir nošķirta no tās teritoriālā aspekta. Ar to ir paredzēts forum actoris, ko pēc savas izvēles nosaka prasītāja struktūra, ar vienīgo ierobežojumu, ka tai ir jābūt vietai, kur vismaz viens cietušais vai cietušo grupa var individuāli celt prasību, pamatojoties uz kaitējuma materializēšanās vietu.
120.
Attiecībā uz viendabīgiem pārstāvības prasības elementiem starp izraudzīto iestādi un pierādījumiem nav ne lielāks, ne mazāks tuvums kā jebkurai citai iestādei. Runājot par elementiem, kas jānošķir, tuvums ir garantēts tikai attiecībā uz ieinteresēto personu, kura cietusi no konkrēta “notikuma, kas rada kaitējumu”, un kalpo par atskaites punktu teritoriālās jurisdikcijas noteikšanai. Tos pašus apgalvojumus var attiecināt arī uz atbildētājam nodrošināto paredzamību (
79
).
121.
Jebkurš no šiem diviem priekšlikumiem kopumā nozīmē īpašās jurisdikcijas noteikuma būtisku pārveidi un līdz ar to arī tā interešu līdzsvara maiņu, ko Savienības likumdevējs noteicis Regulā Nr. 1215/2012; manuprāt, interpretētājam nav tiesību to darīt (
80
).
122.
Lai gan abos priekšlikumos šķietami nav paredzēts atteikties no tādas tiesas izraudzīšanas, kurai ir saikne ar lietu (
81
), tajā faktiski ir iekļauti jauni teritoriālās jurisdikcijas noteikšanas kritēriji.
123.
Šos (jaunos) kritērijus iedvesmo mērķis nodrošināt pareizu tiesas spriešanu, ko saprot nevis kā pierādījumu iegūšanas, novērtēšanas vai izskatīšanas atvieglošanu, bet gan kā interešu, kas pārklājas, efektīvu procesuālo pārvaldību. Tomēr Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktā šis pēdējais minētais mērķis nav izvirzīts (
82
).
b) Jebkuras Nīderlandes tiesu iestādes teritoriālā jurisdikcija vai atsauce uz valsts tiesībām
124.
Stichting Right to Consumer Justice apgalvo, ka šīs lietas apstākļos visām Nīderlandes tiesām esot vienāda jurisdikcija izskatīt pārstāvības prasības. Pakārtoti – tas ierosina ierobežot Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkta nozīmi, nosakot starptautisko jurisdikciju.
125.
Jau esmu noraidījis kā paradoksālu tādu tiesību normas interpretāciju, saskaņā ar kuru visām dalībvalsts tiesām ir starptautiskā un teritoriālā jurisdikcija (
83
).
126.
Lielāku interesi izraisa priekšlikums ļaut dalībvalstīm lemt par teritoriālās jurisdikcijas piešķiršanu. Ja to pieņemtu, Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktu (kas neparedz, ka prasītājs var izvēlēties tikai atbildētāja domicila tiesu) varētu turpināt izmantot saistībā ar pārstāvības prasībām, ko Regula Nr. 1215/2012 neparedz, un vienlaikus tas novērstu šķērsli tāda procesuālā mehānisma izmantošanai, kura lietošanu veicina Savienības likumdevējs.
127.
Tomēr šis priekšlikums ir pretrunā šī panta parastajai izpratnei, kas balstīta uz spēcīgiem argumentiem (
84
). Šī iemesla dēļ tā ir iespēja, kas apsverama tikai saistībā ar de lege ferenda (
85
).
D.
1. prejudiciālā jautājuma c) punkts un 2. prejudiciālā jautājuma c) punkts
128.
Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai “tādu valsts (procesuālo) tiesību normu piemērošana, kas ļauj noteikt vienu vienīgu tiesu dalībvalstī”, ir pretrunā Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktam divos scenārijos:
–
Kad “teritoriālā jurisdikcija ir nevis tikai vienai, bet gan vairākām valsts tiesām” šajā dalībvalstī (1. jautājuma c) punkts).
–
Kad “attiecīgajā dalībvalstī teritoriālā jurisdikcija ir valsts tiesai, kurai ir jurisdikcija izskatīt prasības tikai attiecībā uz daļu no šīs dalībvalsts lietotājiem, bet prasības attiecībā uz citu lietotāju daļu ir citu tās pašas dalībvalsts tiesu teritoriālajā jurisdikcijā” (2. jautājuma c) punkts).
129.
Šie jautājumi varētu būt hipotētiski, jo abas prasības pret Apple ir celtas vienā un tajā pašā tiesā (iesniedzējtiesā) (
86
). Tomēr neizslēdzu, ka atbilde šai tiesai varētu būt noderīga, lai apstiprinātu savu jurisdikciju.
130.
Tiesa ir atzinusi, ka Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktam “nav pretrunā tas, ka dalībvalsts nolemj uzticēt noteikta veida strīdus tikai vienai tiesai, kurai tādēļ ir ekskluzīva jurisdikcija neatkarīgi no kaitējuma materializēšanās vietas šajā dalībvalstī” (
87
).
131.
Šāds risinājums ir skaidrojams ar to, ka Regula Nr. 1215/2012 neuzliek pienākumu izveidot tiesas vietās, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu (
88
), un ar to, ka valsts tiesu teritoriālās jurisdikcijas noteikšana principā ir daļa no dalībvalstu organizatoriskās kompetences (
89
).
132.
Jo īpaši “prasībām par kaitējuma atlīdzinājumu par konkurences tiesību normu pārkāpumiem piemērojamo tiesību normu tehniskā sarežģītība arī var būt arguments par labu jurisdikciju koncentrēšanai” (
90
).
133.
Ņemot vērā šos apgalvojumus, nesaskatu šķēršļus tam, ka Nīderlandes tiesību aktos ex ante tiktu paredzēts, ka visas pārstāvības prasības par kaitējumu, kas radies konkurences tiesību pārkāpumu dēļ, izskatīs viena vienīga tiesa.
134.
Tomēr no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka tas nav noteikts Nīderlandes tiesiskajā regulējumā. Šķiet, ka Rv 220. pants (
91
) ļauj tiesvedības, kas notiek dažādās tiesās saskaņā ar tā jurisdikcijas noteikumiem, ex post apvienot tiesā, kura izskatīs pirmo celto prasību.
135.
Ja tā ir, tad noteikums par jurisdikciju koncentrēšanu dalībvalsts tiesu sistēmas organizācijā neparedz lietu apvienošanu vienā kompetentajā tiesā (kas turklāt būtu specializējusies attiecīgajā jomā), bet gan tiesā, kura pirmā no vairākām tiesām uzsāka lietas izskatīšanu.
136.
Regulas Nr. 1215/2012 mērķis ir nevis vienādot dalībvalstu procesuālās tiesību normas, bet sadalīt tiesu jurisdikciju strīdu izskatīšanai civillietās un komerclietās (
92
). Tomēr valsts procesuālo tiesību piemērošana nedrīkst mazināt šīs regulas lietderīgo iedarbību (
93
).
137.
Principā valsts tiesību norma, kas labotu Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkta piemērošanas rezultātu, ex post koncentrējot vienā tiesā tiesvedības, kas ierosinātas tiesās, kurām ir jurisdikcija saskaņā ar šo tiesību normu, neievērotu šīs tiesību norma lietderīgo iedarbību.
138.
Lai gan piederība tai pašai valsts tiesu sistēmai var mazināt jurisdikcijas noteikuma korekcijas ietekmi, patiesībā tiesa, kas izskata otro un turpmākās prasības, vairs netiks izraudzīta, pamatojoties uz tās īpašo ģeogrāfisko saikni ar katru no tām.
139.
Tomēr noteiktos apstākļos koncentrācijas noteikums var nodrošināt pareizu tiesvedību, ko citastarp saprot kā tādu, kas a) optimizē procesu pārvaldību, b) ietaupa laiku un kopējās izmaksas un c) mazina nekonsekventu vai pretrunīgu nolēmumu pieņemšanas risku (
94
). Regula Nr. 1215/2012 atbalsta šos mērķus (
95
).
140.
Neizslēdzu, ka šie faktori var pastāvēt, kad paralēlu tiesvedību pamatā ir pārstāvības prasību celšana: proti, parasti šādos gadījumos vispārējās intereses pēc iespējami racionalizētākas tiesu sistēmas organizācijas prevalē pār katra atsevišķā procesa pušu interesēm.
141.
Tomēr ar to, ka paralēlas tiesvedības tiek ierosinātas saistībā ar pārstāvības prasībām, nepietiek, lai pamatotu to koncentrāciju (
96
). Tāpēc katrā atsevišķā gadījumā valsts tiesai jāizvērtē minētās intereses, lai pārliecinātos, kā jau esmu uzvēris, ka tiesvedību koncentrācija ir labākais risinājums pareizas tiesvedības nodrošināšanai (
97
).
V. Secinājumi
142.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa, Nīderlande) atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1215/2012 (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās 7. panta 2. punkts
jāinterpretē tādējādi, ka,
–
ja par notikumu, kas rada kaitējumu, tiek atzīta šādu lietotņu pārdošana (gadījumā, kad dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana izpaužas kā komisijas maksas ieturēšana par lietotnēm, kas tiek pārdotas tiešsaistes platformā, kura ir īpaši paredzēta visai dalībvalstij), tad kā vietu, kur šis notikums iestājies, var noteikt lietotņu pircēja dzīvesvietu attiecīgajā dalībvalstī.
–
Vietu, kur ir materializējies kaitējums, var identificēt ar tā lietotāja domicilu skartajā tirgū, kurš cietis no dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas sekām, sedzot papildu izmaksas par lietotņu iegādi.
–
Pašreizējā Savienības tiesību attīstības posmā Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkta interpretācija nemainās atkarībā no tā, vai prasību cēlusi struktūra, kuru valsts tiesību akti pilnvaro celt pārstāvības prasības, kas var ietvert prasības par zaudējumu atlīdzību, aizstāvot, bet ne pārstāvot, vairāku lietotāju intereses.
–
Starptautiskās un teritoriālās jurisdikcijas piešķiršana dalībvalsts tiesai, pamatojoties uz Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktu, ir saderīga ar valsts tiesību normu, kas ļauj tiesai atteikties no jurisdikcijas par labu citai tiesai, kura jau izskata līdzīgu prasību, ja minētā norma veicina pareizu tiesvedības norisi; tas ir jāizvērtē iesniedzējtiesai.
(
1
)	Oriģinālvaloda – spāņu.
(
2
)	Fondi Stichting Right to Consumer Justice un Stichting App Stores Claims (turpmāk tekstā – “prasītāji fondi”).
(
3
)	Lai kopīgi atsauktos uz Apple Inc. un Apple Distribution International Ltd (turpmāk tekstā – “Apple Ireland”), turpmāk lietošu nosaukumu “Apple”.
(
4
)	Lietošu šo terminu, jo tas ir ietverts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā (ES) 2020/1828 (2020. gada 25. novembris) par pārstāvības prasībām patērētāju kolektīvo interešu aizsardzībai un ar ko atceļ Direktīvu 2009/22/EK (OV 2020, L 409, 1. lpp.). Kā turpmāk izklāstīšu, šī direktīva nav piemērojama pamatlietā.
(
5
)	Likums par kolektīvo apdrošināšanas gadījumu nokārtošanu pārstāvības prasības ceļā (turpmāk tekstā – “WAMCA”).
(
6
)	Eiropas Parlamenta un Padomes regula (2012. gada 12. decembris) par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2012, L 351, 1. lpp.).
(
7
)	Faktiski pircējs iegādājas lietotņu lietošanas licences.
(
8
)	Šajos secinājumos vispārīgi atsaukšos uz lietotnēm un tajās integrētajiem digitālajiem produktiem, izmantojot iesniedzējtiesas lietoto vispārīgo jēdzienu “lietotnes”.
(
9
)	Iesniedzējtiesas nolēmums, 4.9. punkts.
(
10
)	Iesniedzējtiesas nolēmums, 4.12. punkts. Tiesas sēdē Apple savukārt apgalvoja, ka lietotāju ar konkrētu App Store veikalu saista viņa izvēlētais maksājuma veids, kuram jābūt autorizētam šim App Store.
(
11
)	Turklāt Fonds Stichting Right to Consumer Justice vaino Apple aizliegtas vienošanās noslēgšanā (vertikālā cenu noteikšana) LESD 101. panta izpratnē. Iesniedzējtiesa tomēr izslēdz šī panta piemērošanu, jo fonds nav precizējis, kādi fakti ļauj konstatēt aizliegtas vienošanās esamību (iesniedzējtiesas nolēmuma 6.10. punkts).
(
12
)	2023. gada 16. augusta starpsprieduma 6.24., 6.25. un 6.35.–6.37. punkts.
(
13
)	Spriedums, 1976. gada 30. novembris, Bier (21/76, EU:C:1976:166), 19. punkts. “Vietas, kur iestājies notikums,” un “kaitējuma materializēšanās vietas” nošķiršana, runājot par vietu, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu, ir pamatota ar to, ka pretējā gadījumā īpašās jurisdikcijas noteikums zaudētu savu lietderīgo iedarbību, ja “vietā, kur iestājies notikums,” ir atbildētāja domicils. Tāpēc, interpretējot 7. panta 2. punktu, nav obligāti jānošķir vieta, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu, no kaitējuma materializēšanās vietas.
(
14
)	Spriedumi, 2012. gada 25. oktobris, Folien Fischer un Fofitec (C‑133/11, EU:C:2012:664), 46. punkts, un 2014. gada 16. janvāris, Kainz (C‑45/13, EU:C:2014:7; turpmāk tekstā – “spriedums Kainz”), 31. punkts.
(
15
)	Skat. arī spriedumu, 2024. gada 22. februāris, FCA Italy un FPT Industrial (C‑81/23, EU:C:2024:165; turpmāk tekstā – “spriedums FCA Italy un FPT Industrial”), 23. punkts.
(
16
)	Spriedumi, 1995. gada 19. septembris, Marinari (C‑364/93, EU:C:1995:289), 18. punkts; 2013. gada 16. maijs, Melzer (C‑228/11, EU:C:2013:305), 34. un 35. punkts, un 2022. gada 10. marts, BMA Nederland (C‑498/20, EU:C:2022:173; turpmāk tekstā – “spriedums BMA Nederland”), 38. punkts.
(
17
)	Spriedums BMA Nederland, 38. punkts.
(
18
)	Iespējams, ka šis kritērijs arī ļauj saskaņot to ar lietas būtībai piemērojamajiem tiesību aktiem atbilstoši Savienības tiesībām. Tiesa šo sakritību, kuru tā dažos spriedumos raksturo kā prasību, kas izriet no Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 864/2007 (2007. gada 11. jūlijs) par tiesību aktiem, kas piemērojami ārpuslīgumiskām saistībām (Roma II) (OV 2007, L 199, 40. lpp.), septītā apsvēruma, padara par interpretācijas elementu: skat. spriedumu, 2020. gada 9. jūlijs, Verein für Konsumenteninformation (C‑343/19, EU:C:2020:534), 39. punkts, vai spriedumu, 2021. gada 15. jūlijs, Volvo u.c. (C‑30/20, EU:C:2021:604; turpmāk tekstā – “spriedums Volvo”), 32. punkts. Tomēr jāatgādina, ka forum/ius paralēlisms nav Regulas Nr. 1215/2012 interpretācijas primārais mērķis un ka saskaņotība ar instrumentiem par piemērojamajiem tiesību aktiem nekādā gadījumā nedrīkstētu izraisīt, ka šīs regulas tiesību normas tiek interpretētas nesaistīti ar tās sistēmu un mērķiem: spriedumi, Kainz, 20. punkts, un 2019. gada 3. oktobris, Petruchová (C‑208/18, EU:C:2019:825), 63. punkts.
(
19
)	Proti, tie nav saistīti ar lietā iesaistītajām pusēm. Atšķirīgi ir tas, ka bieži vien notikuma, kas rada kaitējumu, vieta sakrīt ar atbildētāja domicilu; tāpat nav retums, ka kaitējuma materializēšanās vieta sakrīt ar cietušā domicilu, un šādos gadījumos jāpieļauj forum actoris. Gadījumos, kad lietas faktiskie elementi nav materiāli, Tiesa izmantoja personiskus faktorus, lai noteiktu kaitējumu izraisījušā notikuma rašanās vietu vai kaitējumu: tādējādi saistībā ar internetu 2011. gada 25. oktobra spriedumā eDate Advertising u.c. (C‑509/09 un C‑161/10, EU:C:2011:685) Tiesa ņēma vērā cietušā galveno interešu centru kā kaitējuma rašanās vietu; turpmāk tekstā – “spriedums eDate Advertising u.c.”; vai arī prettiesiskas rīcības izdarītāja uzņēmējdarbības vietu kā notikuma, kas rada kaitējumu, vietu, 2012. gada 19. aprīļa spriedumā Wintersteiger (C‑523/10, EU:C:2012:220; turpmāk tekstā – “spriedums Wintersteiger”).
(
20
)	Saistībā ar Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktu pareizas tiesvedības identificēšana ar procesa lietderīgu organizāciju (ņemot vērā, ka izraudzītās tiesas un strīda tuvuma dēļ ir viegli iegūt un izvērtēt pierādījumus par atbildību un kaitējumu veidojošiem elementiem) ir nemainīga iezīme: skat arī spriedumus, Kainz, 27. punkts; Wintersteiger, 31.–33. punkts; 2020. gada 24. novembris, Wikingerhof (C‑59/19, EU:C:2020:950), 37. punkts, un FCA Italy un FPT Industrial, 24. un 25. punkts.
(
21
)	Piemēram, spriedumi, eDate Advertising u.c., 50. punkts; 2015. gada 28. janvāris, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37), 56. punkts; 2017. gada 17. oktobris, Bolagsupplysningen un Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:766), 35. punkts, un 2021. gada 12. maijs, Verenigingvan Effectenbezitters (C‑709/19, EU:C:2021:377), 33. punkts.
(
22
)	Skat. atsauces 21. zemsvītras piezīmē.
(
23
)	Spriedums Volvo, 33. punkts.
(
24
)	Spriedums Volvo, 34. punkts.
(
25
)	Apkopoti ģenerāladvokāta Žana Rišāra Delatūra [Jean Richard de la Tour] secinājumos lietā Volvo u.c. (C‑30/20, EU:C:2021:322), 38.–47. punkts.
(
26
)	Spriedums, 2018. gada 5. jūlijs, flyLAL‑Lithuanian Airlines (C‑27/17, EU:C:2018:533; turpmāk tekstā – “spriedums flyLAL‑Lithuanian Airlines”), 51. un 52. punkts.
(
27
)	Iesniedzējtiesas nolēmums, 6.8. un 6.9. punkts.
(
28
)	Dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas identificēšana ar pārdošanu galalietotājam App Store NL varētu būt pārmērīga vienkāršošana. Ja kaitīgās sekas, par kurām celta prasība, neapšaubāmi ir radītas lietotājiem, (apgalvotā) dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana notiek izstrādātāju pusē, vienpusēji paredzot nosacījumus tiem, kas vēlas nodrošināt pakalpojumus iOS vidē. Šie nosacījumi ietver IAP izmantošanu un komisijas maksu, ko Apple ietur no cenas, kuru iOS lietotāji maksā izstrādātājiem (un kuru izstrādātāji pārnes uz lietotājiem). Manuprāt, varētu apgalvot, ka jurisdikcijas noteikšanas vajadzībām šāda uzspiešana ir notikums, kas rada kaitējumu. Atzīstu, ka atkarībā no apstākļiem galalietotāju gadījumā var nebūt viegli noteikt šo vietu. Šīs grūtības, manuprāt, nav nepārvaramas: šajā ziņā atsaucos uz spriedumu, 2015. gada 21. maijs, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335; turpmāk tekstā – “CDC Hydrogen Peroxide”), 44. punkts.
(
29
)	Spriedums, 1998. gada 27. oktobris, Réunion européenne u.c. (C‑51/97, EU:C:1998:509), 33. punkts, par vietu, kur preces tiek bojātas, tās pārvadājot pa jūru.
(
30
)	Spriedums, 2019. gada 5. septembris, AMS Neve u.c. (C‑172/18, EU:C:2019:674), 51. punkts, attiecībā uz “vietu, kurā atbildētājs ir pieņēmis lēmumus un veicis tehniskus pasākumus, lai uzsāktu” noteiktu preču tirdzniecību tīmeklī. Sprieduma Wintersteiger 34.–38. punktā ir pieņemts tas pats kritērijs, tomēr “neskaidrās atrašanās dēļ” tika izslēgta servera atrašanās vieta, dodot priekšroku atbildētāja darījumdarbības vietai.
(
31
)	Šis apstāklis, manuprāt, norāda uz Apple nodomu vērsties tieši pie valsts, nevis pie vispārējās nīderlandiešu kopienas, kas varētu būt izkaisīta vairākās valstīs vai pat kontinentos.
(
32
)	Tas šķietami izriet no 2023. gada 16. augusta starpsprieduma 6.24. punkta.
(
33
)	Tas ir praktiski neizbēgami, ņemot vērā grūtības mainīt Apple ID pēc tā izveides. Izmantojot šo uzņēmējdarbības modeli, Apple sadrumstalo savu darbību, nošķirot tirgus. Tādējādi tas atvieglo tiesas, kurai ir starptautiskā jurisdikcija, noteikšanu un tās darbības jomas norobežošanu.
(
34
)	Parasti lietotne kļūst pieejama uzreiz pēc tam, kad lietotājs ir samaksājis cenu (kurai pievienota komisijas maksa).
(
35
)	Atbilstība nav pilnīga, un tāpēc, manuprāt, var runāt par lokalizācijas fikciju. Lietotnes platformā App Store NL tehniski tiešsaistē var iegādāties arī Nīderlandes iedzīvotāji, kuri Apple ID konfigurācijas laikā norādīja šo dalībvalsti kā savu valsti, bet kuri īslaicīgi atrodas ārpus tās. Tas ir iespējams arī lietotājiem, kuri nav Nīderlandes iedzīvotāji, bet tomēr norāda šo dalībvalsti savā Apple ID. Iesniedzējtiesas nolēmumā šie gadījumi nav aplūkoti: no 6.15. un 6.18. punkta, kas attiecas uz kaitējuma materializēšanās vietu, var secināt, ka uzmanība ir pievērsta lietotājiem, kuri dzīvo vai arī ir reģistrēti (“wonen oder gevestigd zijn”) Nīderlandē.
(
36
)	Ierīce piešķirtu notikumam, kas rada kaitējumu, materiālo konsistenci, kuras tam nav.
(
37
)	Situācija, kurā būtībā par vienu un to pašu notikumu ir ierosinātas vairākas tiesvedības, nebūtu atšķirīga arī materiālu pārdošanas gadījumā fiziskos veikalos (Apple Stores), taču iespējamo tiesvedību skaits būtu ievērojami mazāks. Piemēram, Nīderlandē, šķiet, ir tikai trīs Apple veikali. Jebkurā gadījumā šis apstāklis ir ar apstākļiem saistīts elements un nevar būt izšķirošs principiāla risinājuma noteikšanā.
(
38
)	Stichting Right to Consumer Justice rakstveida apsvērumi, 69.–75. punkts. Tā pakārtoti 76. punktā ierosina ierobežot Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkta tvērumu un attiecināt to tikai uz starptautisko jurisdikciju. Ņemot vērā grūtības, ko rada šīs normas piemērošana tādos apstākļos kā izskatāmajā lietā, šis pēdējais minētais risinājums man nešķiet nepamatots. Tas tomēr neatbilst šīs tiesību normas nostiprinātajai izpratnei: skat. šo secinājumu 44. un 45. punktu.
(
39
)	Secinājumi lietā Pinckney (C‑170/12, EU:C:2013:400), 67. punkts.
(
40
)	Man nešķiet, ka no spriedumiem, kuros interpretēts Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkts vai pirms tā pieņemtās tiesību normas un kuros ir atsauce uz prasības celšanu konkrētas dalībvalsts “tiesās” vai “tiesu iestādēs”, kā tas ir spriedumā eDate Advertising u.c. vai spriedumā Wintersteiger, var secināt kaut ko citu. Daudzskaitlis tiek lietots arī tad, kad kritērija “vieta, kurā iestājies notikums, kas rada kaitējumu,” interpretācija nepārprotami norāda uz vienu tiesu iestādi konkrētā teritorijā, piemēram, ja to nosaka pēc atbildētāja darījumdarbības vietas vai cietušā galveno interešu centra: skat. spriedumu, 2021. gada 21. decembris, Gtflix Tv (C‑251/20, EU:C:2021:1036), 30. punkts.
(
41
)	Tādējādi kopš sprieduma, 1990. gada 11. janvāris, Dumez France un Tracoba (C‑220/88, EU:C:1990:8), 18. punkts.
(
42
)	Spriedums, flyLAL‑Lithuanian Airlines, 56. punkts. Vietas, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu, noteikšana vienā konkrētā vietā ir īpaši pamatota, jo tiesai, kas saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktu ir noteikta kā šī notikuma iestāšanās vietas tiesa, ir pilna jurisdikcija, proti, tai ir jurisdikcija lemt par visiem zaudējumiem, kas izriet no nelikumīgas darbības, un pieņemt pasākumus, kuri pēc savas būtības ir nedalāmi: skat. spriedumu, 2017. gada 17. oktobris, Bolagsupplysningen un Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:766).
(
43
)	Atšķirībā no cita veida prasījumiem zaudējumu atlīdzības prasījums ir dalāms. Tas ir ļāvis Tiesai izstrādāt mozaīkas pieeju reālajā pasaulē un to pārcelt uz virtuālo pasauli, pieņemot tiešsaistē publicētas informācijas pieejamību kā piesaistes kritēriju: spriedumi, eDate Advertising u.c. un 2021. gada 21. decembris, Gtflix Tv (C‑251/20, EU:C:2021:1036).
(
44
)	Spriedums Volvo, 40.–42. punkts.
(
45
)	Šāda lokalizācija atbilstu komerciālajai stratēģijai, kas ir “vērsta” uz konkrētas dalībvalsts sabiedrību. Turklāt tiktu ņemts vērā tas, ka App Store lietošana prasa piekrišanu Apple multivides pakalpojumu noteikumiem un nosacījumiem, ko Apple definē kā līgumu, kurā ietverta klauzula par jurisdikcijas piešķiršanu lietotāja dzīvesvietas tiesām, uz kuru atsaukšos vēlāk: šo secinājumu 84. punkts.
(
46
)	Risinājums varētu radīt atšķirīgu attieksmi pret lietām atkarībā no līdzekļa, kas izmantots, lai veiktu darbību, kas radījusi kaitējumu. Tomēr ir ticams, ka tas jau notiek citās jomās, piemēram, saistībā ar personisko tiesību pārkāpumu. Pamatojoties uz spriedumu eDate Advertising u.c., kaitējuma materializēšanās vietas noteikšanai gadījumos, kad informācija tiek izplatīta internetā, var ņemt vērā cietušā galveno interešu centru.
(
47
)	Spriedums, 2019. gada 29. jūlijs, Tibor‑Trans (C‑451/18, EU:C:2019:635), 31. punkts. Tādējādi tika konstatēts LESD 101. panta pārkāpums.
(
48
)	Spriedumi, flyLAL‑Lithuanian Airlines (40. punkts), un 2019. gada 29. jūlijs, Tibor‑Trans (C‑451/18, EU:C:2019:635), 33. punkts.
(
49
)	Spriedums Volvo, 39. punkts.
(
50
)	Spriedums, CDC Hydrogen Peroxide, 52. punkts; un spriedums Volvo, ja preces, kuras ir skārušas aizliegtās vienošanās, ir iegādātas dažādos teritoriālajos apgabalos (šo secinājumu 44. zemsvītras piezīme).
(
51
)	Šī interpretācija sākotnēji attiecās uz tādu transportlīdzekļu tirdzniecību, kurus ražotājs aprīkoja ar programmatūru, ar kuru tiek manipulēti dati par izplūdes gāzu emisijām, un izriet no 2020. gada 9. jūlija sprieduma Verein für Konsumenteninformation (C‑343/19, EU:C:2020:534), skatot tos kopsakarā ar spriedumiem FCA Italy un FPT Industrial. Tā kā sprieduma Volvo 39. punktā ir skaidri norādīts pirmais no minētajiem gadījumiem, par fizisko preču, kurām tika piemērotas papildu izmaksas, iegādes vietu ir uzskatāma piegādes vieta, pat ja šīs papildu izmaksas nav saistītas ar preces materiālu defektu.
(
52
)	Digitālais saturs pat netiek “piegādāts”; lietotājam tiek nodrošināta tā pieejamība tiešsaistē, un lietotājs to var lejupielādēt no jebkuras vietas, pieslēdzoties internetam.
(
53
)	2023. gada 16. augusta starpsprieduma 3.8. punkts un 6.41.–6.46. punkts. Analizējot Apple līgumos ar galalietotājiem ietverto jurisdikcijas noteikšanas klauzulu, iesniedzējtiesa secināja, ka šī klauzula nav piemērojama izskatāmajām prasībām.
(
54
)	2021. gada 12. maija spriedumā Vereniging van Effectenbezitters (C‑709/19, EU:C:2021:377), 38. un 39. punkts, Tiesa noraidīja šādu jautājumu, uzskatot to par hipotētisku un tādējādi atzina to par nepieņemamu. Lietā, kurā tika taisīts spriedums BMA Nederland, iesaistījās fonds, kas rīkojās, lai aizstāvētu kolektīvās intereses. Tiesa uzskatīja, ka kaitējums kreditoriem ir nodarīts netieši un tādējādi tam nav nozīmes saistībā ar Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktu. Tā arī izslēdza jebkādu fonda rīcības nozīmi šajos apstākļos, jo tas bija tikai persona, kas iestājusies lietā.
(
55
)	Spriedumi, 2013. gada 18. jūlijs, ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490), un CDC Hydrogen
Peroxide.
(
56
)	Spriedums BMA Nederland.
(
57
)	Spriedums, 2002. gada 1. oktobris, Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555).
(
58
)	Šo secinājumu 41. punkts.
(
59
)	Austrijas tiesību normās, kas reglamentē pārstāvības prasības (Verbandsklagen‑Richtlinie‑Umsetzungs‑Novelle, BGBl. I, 85/2024, 620. un 630. pants) jurisdikcija izskatīt šīs lietas ir piešķirta tikai vienai tiesu iestādei. Nīderlandē tas tā nav.
(
60
)	Kā vienu no pazīmēm, kas raksturo pārstāvēto grupu, tā vai citādi ir jānorāda, ka tās locekļi ir tādu tiesisko interešu īpašnieki, kurām kaitējumu ir radījusi darbība, kas veikta vai kuras sekas izpaužas tās tiesas teritoriālajā jurisdikcijā, kurā prasība ir celta.
(
61
)	Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punkts kopsakarā ar likumdošanas izvēli, kas minēta šo secinājumu 97. punktā. Pagaidām neminu iespēju ieviest labojumus pēc starptautiskās vai teritoriālās jurisdikcijas noteikšanas.
(
62
)	Saskaņā ar Regulas Nr. 1215/2012 4. pantu.
(
63
)	Eiropas Parlamenta un Padomes regulas priekšlikuma regulai par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās, COM(2010) 748 final, 23. apsvērums, kā arī sadaļas “Priekšlikuma juridiskie aspekti” 3.1. punkts; un Komisijas paziņojuma Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai “Virzība uz horizontālu Eiropas līmeņa regulējumu kolektīvās tiesiskās aizsardzības jomā”, COM(2013) 401 final, 3.7. punkts.
(
64
)	Šo secinājumu 107. punkts. Pašlaik veicot Regulas Nr. 1215/2012 pārskatīšanu, varētu iekļaut īpašus noteikumus par pārstāvības prasībām.
(
65
)	Kā rakstveida apsvērumu 10. punktā pamatoti norādījusi Komisija. Nīderlandes valdība, kas savos apsvērumos norādīja pretējo, tiesas sēdē pievienojās šim viedoklim.
(
66
)	Šī iemesla dēļ pievēršos šai direktīvai, lai gan tā nav piemērojama šajā lietā.
(
67
)	Spriedums, 2019. gada 2. maijs, Pillar Securitisation (C‑694/17, EU:C:2019:345), 35. punkts.
(
68
)	Lai precīzi noteiktu saikni starp Direktīvu 2020/1828 un Regulu Nr. 1215/2012, jāņem vērā arī šīs direktīvas I pielikumā minētie Savienības tiesību akti.
(
69
)	Šo secinājumu 59. punkts.
(
70
)	Visi šie priekšlikumi norāda uz nepieciešamību saglabāt Direktīvas 2020/1828 lietderīgo ietekmi. Tomēr, manuprāt, tajos nav veltīta pietiekama uzmanība tam, kā tos varētu saskaņot ar šīs direktīvas risinājumiem. Piemēram, ja ņem vērā struktūras, kura ir pilnvarota celt pārstāvības prasība juridisko adresi, rodas lielas šaubas saistībā ar pārrobežu prasībām Direktīvas 2020/1828 izpratnē: skat. tās 3. panta 7. punktu un 6. pantu.
(
71
)	Nīderlandes valdības rakstveida apsvērumi, 3. un 13. punkts. Nav skaidrs, vai šāda interpretācija attiecas uz vietu, kur iestājies notikums, kas rada kaitējumu, vai arī kaitējuma materializēšanās vietu. Stichting App Stores Claims pauž līdzīgu viedokli, atsaucoties uz kaitējuma materializēšanās vietu (rakstveida apsvērumi, 3.1. punkts, atbilde uz 2. jautājuma a) punktu).
(
72
)	Komisijas rakstveida apsvērumi, 81., 83. un 88. punkts.
(
73
)	Stichting Right to Consumer Justice rakstveida apsvērumi, 94. punkts.
(
74
)	Stichting Right to Consumer Justice rakstveida apsvērumi, 95. punkts.
(
75
)	Skat. šo secinājumu 38. un nākamos punktus. Tiesa, interpretējot Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktu, nevairās no lokalizācijas fikcijām. Gluži pretēji, kā esmu paskaidrojis, tā izmanto tās situācijās, kad ir grūti noteikt notikumu, kas rada kaitējumu, darbības (notikums) vai tās seku (kaitējums) nemateriālā rakstura dēļ. Šādos apstākļos šīs normas piemērošanu apgrūtina būtiska problēma, kas saistīta ar tajā noteiktā piesaistes faktora raksturu. Tomēr Tiesa izmanto lokalizācijas fikciju, ievērojot principus, kas ir šīs tiesību normas pamatā.
(
76
)	Nīderlandes valdība apgalvo pretējo un savu apsvērumu 19. punktā atsaucas uz analoģiju ar sprieduma Volvo 42. punktu. Tā uzskata, ka atbildētājs zina vietu, kur struktūrai ir juridiskā adrese, tādējādi tas var pamatoti paredzēt, ka tas var tikt iesūdzēts šīs vietas tiesās. Tā piebilst, ka gadījumos, kad šāda struktūra tiek izveidota Nīderlandē saistībā ar konkrētu parāda darījumu, pirms prasības celšanas tai jāvienojas ar atbildētāju. Manuprāt, nav jāskaidro, ka Regulas Nr. 1215/2012 7. panta 2. punktā nav paredzēta šāda veida paredzamība. Sprieduma Volvo 42. punkts attiecas uz starptautisko un teritoriālo jurisdikciju, kas piešķirta tās vietas tiesai, kurā atrodas cietušā dzīvesvietu un kas pārstāv vietu, kur cietušajam ir nodarīts kaitējums saistībā vairāku preču iegādi dažādās vietās. Nesaskatu iespējamu analoģiju ar Nīderlandes valdības aizstāvēto nostāju.
(
77
)	Precīzāk, pierādījumi, kas palīdzēs noteikt atbildību, kaitējumu un cēloņsakarību, kā arī novērtēt kaitējumu.
(
78
)	Tiesas sēdē Nīderlandes valdība norādīja, ka tā varētu piekrist arī šai interpretācijai.
(
79
)	Saskaņā ar Komisijas viedokli (tās rakstveida apsvērumu 86. punkts) uzņēmumam, kas piedāvā preces un pakalpojumus noteiktā teritorijā, jāpieņem, ka šajā teritorijā to var iesūdzēt pircēji, kuri uzskata sevi par cietušajiem. Tomēr uzskatu, ka šis vispārīgais apgalvojums nepamato to, ka uzņēmumam būtu jāpieņem, ka tas nenovēršami var tikt iesūdzēts par jebkādu kaitējumu, ko tā darbība radījusi vairākiem cietušajiem, jebkurā iestādē, kas atrodas šajā teritorijā, pēc trešās personas izvēles ex post facto: risks, kas jāņem vērā, nav tas pats, kā arī procesa pārvaldība nav identiska.
(
80
)	Skat. manus secinājumus lietā Vereniging van Effectenbezitters (C‑709/19, EU:C:2020:1056), 95. punkts.
(
81
)	Skat. minētos tekstus 76. un 79. zemsvītras piezīmē. Ne Nīderlandes valdība, ne Komisija neanalizē savu attiecīgo priekšlikumu sekas attiecībā uz tuvumu pierādījumiem, it kā apstāklis, ka visas potenciāli kompetentās iestādes atrodas vienā dalībvalstī, būtu pietiekama garantija šajā ziņā. Stichting App Stores Claims tikai norāda, ka pastāv cieša saikne starp rechtbank Amsterdam (Amsterdamas tiesa) un šo lietu (tās rakstveida apsvērumu 2.13. punkts).
(
82
)	Neskarot to, ko minēšu šo secinājumu 139. un 140. punktā.
(
83
)	Šo secinājumu 66. punkts.
(
84
)	Šo secinājumu 44. un 45. punkts.
(
85
)	Faktiski šim priekšlikumam ir ievērojams atbalsts akadēmiskajā vidē: skat. “The Reform of the Brussels I Regulation – Academic Position Paper”, kuru apstiprinājusi European Association of Private International Law (EAPIL), pieejams tīmekļvietnē https://papers.ssrn.com/sol3/papers.cfm?abstract_id=4853421, 13. lpp.
(
86
)	Komisija to uzsvēra tiesas sēdē.
(
87
)	Spriedums Volvo, 35. punkts.
(
88
)	Pēc analoģijas spriedums, 2014. gada 18. decembris, Sanders un Huber (C‑400/13 un C‑408/13, EU:C:2014:2461), 35. punkts.
(
89
)	Spriedumi, Volvo, 34. punkts, un 2022. gada 30. jūnijs, Allianz Elementar Versicherung (C‑652/20, EU:C:2022:514), 56. punkts.
(
90
)	Spriedums Volvo, 37. punkts.
(
91
)	Iesniedzējtiesas nolēmuma 7.13. un 7.16. punktā 1.c un 2.c jautājums attiecas uz šo Rv tiesību normu, un tāpēc es pieturēšos pie tā.
(
92
)	Spriedumi, 1990. gada 15. maijs, Hagen (C‑365/88, EU:C:1990:203), 17. punkts; 2018. gada 31. maijs, Nothartová (C‑306/17, EU:C:2018:360), 28. punkts, un 2021. gada 6. oktobris, TOTO un Vianini Lavori (C‑581/20, EU:C:2021:808), 68. punkts.
(
93
)	Spriedumi, 1990. gada 15. maijs, Hagen (C‑365/88, EU:C:1990:203), 20. punkts, un 2014. gada 18. decembris, Sanders un Huber (C‑400/13 un C‑408/13, EU:C:2014:2461), 32. punkts.
(
94
)	Principā izskatāmās lietas apstākļos pretruna rastos valsts līmenī. Tomēr dalībvalsts lēmums, vismaz hipotētiski, var kavēt šīs dalībvalsts pieņemtā nolēmuma atzīšanu citā dalībvalstī, ja tas būtu nesaderīgs ar citu iepriekšēju tās pašas valsts nolēmumu, bet ar pretēju nozīmi. Regulas Nr. 1215/2012 II nodaļas 9. iedaļas normas, kas izstrādātas, lai veicinātu “tiesvedības saskaņotu norisi”, paredz pēc iespējas samazināt paralēlu tiesvedību iespējamību un novērst pretrunīgu lēmumu pieņemšanu dalībvalstīs (vai noteiktos gadījumos – trešajās valstīs).
(
95
)	Rūpes par pareizāku tiesas spriešanu šajos secinājumos izklāstītajā nozīmē gan lietas dalībnieku, gan sabiedrības kopumā interesēs, Regulā Nr. 1215/2012 izpaužas īpašā veidā: skat. 8. pantu un II nodaļas 9. iedaļas tiesību normas.
(
96
)	Intuitīvi ir loģiski domāt, ka priekšrocības, kuras sniedz pārstāvības prasība salīdzinājumā ar individuālu prasību, tiek maksimāli palielinātas, apvienojot visas prasības, kas attiecas uz tiem pašiem faktiem un ir vērstas pret to pašu atbildētāju, vai ir savstarpēji saistītas. Tomēr ne vienmēr tas tā ir praksē. Par saistītu prasību apvienošanas iespējamām nelabvēlīgām sekām pēc analoģijas skat. spriedumu, 2024. gada 12. decembris, Rada Nadzorcza Getin Noble Bank u.c. (C‑118/23, EU:C:2024:1013), 74. punkts.
(
97
)	Šādos apstākļos var ņemt vērā, vai prasības attiecas uz jomām, kurās (Eiropas vai valsts) likumdevējs veicina pārstāvības prasību izmantošanu, un it īpaši, vai tiesvedību koncentrācija sekmē šīs veicināšanas pamatā esošos galīgos mērķus.