62007CC0546
ĢENERĀLADVOKĀTA JANA MAZAKA [JÁN MAZÁK]
SECINĀJUMI,
sniegti 2009. gada 29. septembrī (
1
)
Lieta C-546/07
Eiropas Komisija
pret
Vācijas Federatīvo Republiku
“Valsts pienākumu neizpilde — Pakalpojumu sniegšanas brīvība — EKL 49. pants — Pievienošanās akta XII pielikums — Pievienošanās akta 24. pantā minētais saraksts: Polija — 2. nodaļas 13. punkts — Vācijas Federatīvās Republikas iespēja atkāpties no EKL 49. panta 1. punkta — “Atturēšanās no jebkādas darbības” klauzula — Vācijas Federatīvās Republikas valdības un Polijas Republikas valdības 1990. gada 31. janvāra nolīgums par Polijas uzņēmumu darba ņēmēju norīkošanu uzņēmuma līgumu izpildei — Citās dalībvalstīs dibinātu uzņēmumu iespējas slēgt uzņēmuma līgumus ar Polijas uzņēmumiem par būvdarbu veikšanu Vācijā izslēgšana — Pievienošanās līguma parakstīšanas dienā spēkā esošo Polijas darba ņēmēju ierobežojumu piekļūšanai Vācijas darba tirgum paplašināšana”
I — Ievads
1.
Šajā prasībā Komisija lūdz atzīt, ka Vācijas Federatīvā Republika nav izpildījusi EKL 49. pantā paredzētos pienākumus, kā arī pārkāpusi 2003. gada 16. aprīļa Akta par Polijas Republikas pievienošanos Eiropas Savienībai (
2
) XII pielikuma 2. nodaļas 13. punktā noteikto atturēšanās no jebkādas darbības klauzulu (“standstill clause” [turpmāk tekstā — “atturēšanās no jebkādas darbības klauzula”]), jo:
—
Vācijas Federatīvā Republika savā administratīvajā praksē jēdzienu “Unternehmen der anderen Seite” (“otras puses uzņēmums”), kas minēts Vācijas Federatīvās Republikas valdības un Polijas Republikas valdības 1990. gada 31. janvāra Nolīguma par Polijas uzņēmumu darbinieku norīkošanu būvdarbu līgumu izpildei (
3
) (turpmāk tekstā — “Nolīgums”) 1. panta 1. punktā, interpretē kā “Vācijas uzņēmumu”, un
—
ar tā dēvēto “Arbeitsmarktschutzklausel” (darba tirgus aizsardzības klauzula) Vācijas Federatīvā Republika paplašināja reģionālos ierobežojumus darba ņēmēju piekļuvei pēc 2003. gada 16. aprīļa, tas ir, pēc 2003. gada Pievienošanās akta, kas ietvēra arī Polijas pievienošanos Eiropas Savienībai, parakstīšanas.
2.
Šajā lietā būtībā ir izvirzītas divas tiesību problēmas. Pirmkārt, jānoskaidro, kādos apstākļos, ņemot vērā atbilstošo Tiesas judikatūru, dalībvalsts pakalpojumu sniegšanas jomā var atteikties citā dalībvalstī rezidējošiem uzņēmumiem piemērot priekšrocības, kuras pašas teritorijā rezidējošie uzņēmumi iegūst no divpusēja nolīguma.
3.
Otrkārt, jāpārbauda, vai atturēšanās no jebkādas darbības klauzula Vācijai šajā jomā tikai liedz veikt jaunus (normatīvus vai administratīvus) pasākumus, kas ierobežo vairāk nekā pasākumi, kuri bija spēkā 2003. gada Pievienošanās akta parakstīšanas dienā, vai arī, vērtējot vispārīgāk, šī klauzula aizliedz paplašināt ierobežojumus attiecībā uz piekļuvi valsts darba tirgum nevis jaunu pasākumu ieviešanas rezultātā, bet gan tādu atbilstošo faktisko apstākļu pārmaiņu rezultātā, uz kuriem attiecas spēkā esošie pasākumi.
II — Atbilstošās tiesību normas
A — 2003. gada Pievienošanās akts
4.
Ņemot vērā 2003. gada Pievienošanās aktā paredzēto pārejas noteikumu, Vācija un Austrija ir tiesīga, atkāpjoties no Līguma noteikumiem par pakalpojumu sniegšanas brīvību, saglabāt valsts pasākumus vai no divpusējiem nolīgumiem izrietošus pasākumus, kas ierobežo līgumdarbinieku izmantošanu, kurus nodarbina Polijā dibināti uzņēmumi. 2003. gada Pievienošanās akta XII pielikuma (ar nosaukumu “Pievienošanās akta 24. pantā minētais saraksts: Polija”) 2. nodaļas (ar nosaukumu “Personu pārvietošanās brīvība”) 13. punktā tiktāl, ciktāl attiecas uz lietu, ir noteikts:
“Lai atsevišķās jutīgās pakalpojumu jomās darba tirgū novērstu nopietnus traucējumus vai šādu traucējumu rašanās iespēju, ko dažos reģionos var izraisīt transnacionāla pakalpojumu sniegšana, kā tā definēta Direktīvas 96/71/EK 1. pantā, un tiktāl, ciktāl tās atbilstīgi iepriekš izklāstītajiem pārejas noteikumiem attiecībā uz Polijas darba ņēmējiem īsteno savas valsts pasākumus vai pasākumus, kas izriet no divpusējiem nolīgumiem, Vācija un Austrija var — iepriekš par to informējot Komisiju — atkāpties no EK līguma 49. panta pirmās daļas, lai saistībā ar pakalpojumiem, kurus sniedz sabiedrības, kas veic uzņēmējdarbību Polijā, ierobežotu tādu darba ņēmēju pagaidu pārvietošanos, kuru tiesībām strādāt Vācijā un Austrijā piemērojami šo valstu iekšējie pasākumi.
[..]”
5.
Minētajā punktā turpinājumā ir noteikta šāda atturēšanās no jebkādas darbības klauzula:
“Šā punkta piemērošanas sekas nedrīkst būt tādi darba ņēmēju pagaidu pārvietošanās nosacījumi saistībā ar pakalpojumu transnacionālu sniegšanu Vācijā vai Austrijā un Polijā, kas būtu vairāk ierobežojoši nekā nosacījumi, kuri ir spēkā Pievienošanās līguma parakstīšanas dienā.”
B — Valsts tiesību akti
6.
Nolīguma 1. pantā ir noteikts:
“Darba atļaujas izsniedz Polijas darba ņēmējiem, kuri ir nosūtīti pagaidu darbā, pamatojoties uz darba līgumu starp Polijas darba devēju un otras puses uzņēmumu (līgumdarbinieki), neatkarīgi no darba tirgus apstākļiem un tendencēm.”
7.
Nolīguma 2. pantā ir noteikta kvota attiecībā uz Polijas līgumdarbiniekiem. 2. panta 5. punktā ir noteikts:
“Piemērojot šo nolīgumu sadarbībā ar Polijas Republikas Nodarbinātības un sociālās politikas ministriju, Vācijas Federatīvās Republikas Federālais [Nodarbinātības] dienests [Bundesanstalt für Arbeit] nodrošina, lai nenotiktu nodarbinātu līgumdarbinieku koncentrācija kādā noteiktā reģionā vai nozarē.
[..]”
8.
Bundesagentur für Arbeit (Federālā Darba aģentūra) pieņemtā izpildes instrukcija ir minēta 16.a brošūrā “Ārvalsts darba ņēmēju no jaunajām ES dalībvalstīm nodarbināšana saskaņā ar uzņēmuma līgumu Vācijas Federatīvajā Republikā” (XI pielikums). Minētajā brošūrā ir noteikta darba tirgus aizsardzības klauzula, saskaņā ar kuru līgumi ar ārvalsts darba ņēmējiem principā ir aizliegti, ja darbs ir veicams Federālās Darba aģentūras rajonos, kuros vidējais bezdarba līmenis iepriekšējos sešos mēnešos ir bijis vismaz par 30% lielāks nekā visā Vācijas Federatīvajā Republikā kopumā. To rajonu saraksts, uz kuriem attiecas minētā klauzula, katru ceturksni tiek atjaunots (XII pielikums).
III — Pirmstiesas process un tiesvedība
9.
Ar 1996. gada 3. aprīļa vēstuli Komisija vērsa Vācijas Federatīvās Republikas uzmanību uz faktu, ka tās Nolīguma interpretācija šķiet pretrunā EKL 49. pantam. Vācijas Federatīvā Republika ar vēstuli apstrīdēja Komisijas viedokli.
10.
1997. gada 12. novembrī Komisija izdeva argumentētu atzinumu, sniedzot Vācijai 12 mēnešus atbildes sniegšanai. Pēc tikšanās ar Komisijas pārstāvjiem Vācija vēstulē norādīja, ka tiek meklēts politisks risinājums saistībā ar Eiropas Līguma par asociācijas izveidošanu starp Eiropas Kopienām un to dalībvalstīm, no vienas puses, un Polijas Republiku, no otras puses. Tomēr centieni atrisināt sarežģījumus politiskā līmenī nebija sekmīgi.
11.
2004. gada 1. maijā Polija pievienojās Eiropas Savienībai. Atbildot uz Komisijas pieprasījumu, Vācijas valdība vēstulē norādīja, ka tā nemaina savu nostāju attiecībā uz Nolīguma interpretāciju; turklāt, ņemot vērā pagājušo laiku, tā varot leģitīmi pieņemt, ka nav vairs nekāda pamata tiesvedībai par valsts pienākumu neizpildi.
12.
2006. gada 10. aprīļa formālā brīdinājuma papildu vēstulē Komisija vērsa Vācijas valdības uzmanību uz to, ka papildus acīmredzamajam EKL 49. panta pārkāpumam Vācijas administratīvā prakse attiecībā uz Nolīguma piemērošanu šķiet nesaderīga ar atturēšanās no jebkādas darbības klauzulu. Kā norāda Komisija, reģionālo ierobežojumu paplašināšana saskaņā ar darba tirgus aizsardzības klauzulu, kas balstīta uz Nolīguma 2. panta 5. punktu un ietverta Federālās Darba aģentūras izpildes instrukcijā, bija pretrunā aizliegumam paplašināt esošos ierobežojumus.
13.
Ar 2006. gada 8. jūnija vēstuli Vācijas valdība apstrīdēja šo uzskatu, apgalvodama, ka nav atbilstoši piemērot divpusēju nolīgumu visām dalībvalstīm un to uzņēmumiem.
14.
2006. gada 15. decembra papildu argumentētajā atzinumā Komisija atkārtoja savu sūdzību. Tā kā Vācijas valdība vēstulē apstiprināja savu nostāju, Komisija ierosināja šo tiesvedību, iesniegdama pieteikumu Tiesas kancelejā.
IV — Analīze
A — Pieļaujamība
1) Lietas dalībnieku galvenie argumenti
15.
Vācijas valdība, pirmkārt, uzskata, ka prasība nav pieļaujama katrā ziņā tiktāl, ciktāl tā attiecas uz apgalvoto EKL 49. panta pārkāpumu.
16.
Tā uzskata, ka Komisija ir zaudējusi tiesības ierosināt tiesvedību, jo tā gandrīz septiņus gadus neko nav darījusi attiecībā uz apgalvoto EKL 49. panta pārkāpumu. Ņemot vērā procesuālos kavējumus un lietas īpašos apstākļus, Vācijas valdība patiesībā esot varējusi leģitīmi uzskatīt, ka Komisija no sūdzības ir atteikusies. Šādu tiesisko paļāvību pastiprināja komisāra Monti [Monti] 1998. gada jūlijā nosūtītā vēstule, kurā viņš norādīja, ka nevēloties Nolīguma atcelšanu un gaidīšot līdz 1998. gada novembrim, lai rastu citu risinājumu. Taču nekas netika darīts līdz 2003. gada aprīlim, kad bija skaidrs, ka Vācija vairs nevar atcelt Nolīgumu, vienlaikus nepārkāpjot atturēšanās no jebkādas darbības klauzulu. Tādējādi, kā uzskata Vācijas valdība, Komisija tīšām ļaunprātīgi izmantoja tās uzticību.
17.
Komisija šo viedokli noraida, apgalvodama, ka tās darbība nevarēja radīt Vācijai tiesisku paļāvību par to, ka procedūra ir izbeigta. Uzsvērdama Komisijas rīcības brīvību attiecībā uz to, kad tā izlemj ierosināt tiesvedību par valsts pienākumu neizpildi, Komisija apgalvo, ka procesa kavējumi, ņemot vērā lietas apstākļus, esot bijuši atbilstoši.
2) Vērtējums
18.
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 226. pantā noteikto sistēmu Komisijai ir judikatūrā atzīta rīcības brīvība attiecībā uz lēmumiem, pirmkārt, par to, vai tā ierosinās tiesvedību par valsts pienākumu neizpildi un, otrkārt, kad tā ierosinās šādu tiesvedību (
4
).
19.
Tāpēc, runājot konkrētāk par pēdējo aspektu, Komisijai nav pienākuma ierosināt tiesvedību noteiktā laikā, izņemot gadījumus, kad pārāk ilga EKL 226. pantā noteiktā pirmstiesas procedūra var radīt attiecīgajai dalībvalstij lielākas grūtības atspēkot Komisijas argumentus, tādējādi pārkāpjot tās tiesības uz aizstāvību. Dalībvalstij pašai ir jāsniedz pierādījumi par to, ka tā ir tikusi šādi ietekmēta (
5
).
20.
Taču, manuprāt, Vācijas valdība nav norādījusi apstākļus, kas varētu pierādīt, ka pirmstiesas procedūra šajā lietā aizskāra tās tiesības uz aizstāvību.
21.
Šajā sakarā, pirmkārt, ir jānorāda, ka Vācijas valdības minētais fakts, ka atturēšanās no jebkādas darbības klauzula stājās spēkā pirmstiesas procedūras norises laikā, kā rezultātā Vācija vairs nevarēja atcelt Nolīgumu ar Poliju, pats par sevi neradīja Vācijas valdībai lielākas grūtības atspēkot Komisijas sūdzību un argumentus. Otrkārt, Komisija 2006. gadā nosūtīja papildu formāla brīdinājuma vēstuli un papildu argumentētu atzinumu, kurā būtībā tika atkārtota sākotnējā sūdzība, tādējādi sniedzot Vācijas valdībai jaunu iespēju aizstāvēties.
22.
Turpinājumā runājot par Vācijas valdības argumentu, ka, ņemot vērā šīs lietas apstākļus, tā varēja leģitīmi uzskatīt, ka procedūra ir izbeigta, no Komisijas rīcības brīvības attiecībā uz pārkāpuma procedūras ierosināšanu izriet, ka pirmstiesas procedūras ietvaros Komisijas bezdarbības periods, pat ja tas ilgst vairākus gadus, pats par sevi attiecīgajai dalībvalstij nevar radīt tiesisku paļāvību, ka Komisija procedūru neturpinās. Tas it īpaši atteicas uz tādu lietu kā šī, jo no lietas materiāliem skaidri izriet, ka Vācijas valdības minētajā periodā, proti, no 1997. gada līdz Polijas pievienošanās, pūles tika veltītas, lai rastu politisku risinājumu 1991. gada 16. decembra Eiropas līguma ietvaros un tādējādi izbeigtu apgalvoto pārkāpumu.
23.
Visbeidzot, runājot šajā kontekstā par komisāra Monti 1998. gada jūlijā sūtīto vēstuli, uz kuru arī pamatojas Vācijas valdība, pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts — pat pieņemot, ka dalībvalsts var pamatoties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, lai nepieļautu atzinumu saskaņā ar EKL 226. pantu, ka tā nav izpildījusi savus pienākumus (
6
), tā nevar apgalvot šī principa pārkāpumu, ja vien attiecīgās Kopienu iestādes nav tai sniegušas precīzus solījumus (
7
).
24.
Šajā sakarā pietiek norādīt, ka Vācijas valdība nemaz nav apgalvojusi, ka Komisija iepriekš minētajā vēstulē būtu devusi precīzus solījumus par to, ka izskatāmās sūdzības tiks atsauktas vai ka procedūra tiks izbeigta. Komisārs Monti minētajā vēstulē drīzāk norāda, ka viņš dotu priekšroku nevis Nolīguma atcelšanai, bet gan šī nolīguma Vācijas piemērošanas rezultātā radīto problēmu konstruktīvam risinājumam, vienlaikus darot zināmu, ka šādos apstākļos lietu nav iespējams izbeigt.
25.
Manuprāt, no iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Vācijas valdības izvirzītais nepieļaujamības arguments ir noraidāms.
B — Lietas būtība
1) EKL 49. panta pārkāpums
a) Lietas dalībnieku galvenie argumenti
26.
Sūdzības pirmajā daļā Komisija būtībā apgalvo, ka Vācijas administratīvajā praksē Nolīguma 1. pants tiek interpretēts tādējādi, ka vienīgi Vācijas uzņēmumi var noslēgt būvdarbu līgumus Nolīguma nozīmē. Tā rezultātā uzņēmumi no citām dalībvalstīm, ja vien tie nenodibina meitas sabiedrību Vācijā, nevar izmantot EKL 49. pantā garantēto pakalpojumu sniegšanas brīvību, saskaņā ar Nolīgumu slēdzot līgumus ar Polijas uzņēmumiem par Vācijā veicamiem būvdarbiem un tādējādi izmantojot Polijas līgumdarbinieku kvotu.
27.
Kā norāda Komisija, tas rada tiešu diskrimināciju uzņēmuma valstspiederības vai juridiskās adreses atrašanās dēļ, ko nevar attaisnot ar sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības aizsardzības pamatiem, kas minēti EKL 46. pantā, skatot kopā ar EKL 55. pantu.
28.
Šajā sakarā Komisija it īpaši noraida argumentu, ka apstrīdētais noteikums, saskaņā ar kuru līgumslēdzēja/klienta uzņēmuma juridiskajai adresei ir jābūt Vācijā, ir vajadzīgs, lai pienācīgi uzraudzītu Nolīguma pareizu piemērošanu, nodrošinātu efektīvu uzņēmuma pienākuma maksāt sociālās apdrošināšanas iemaksas un sodu par likumpārkāpumiem izpildi vai arī lai novērstu Pievienošanās aktā paredzētā pārejas noteikuma nepareizu piemērošanu vai tā apiešanu.
29.
Visbeidzot, Komisija atgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru vienlīdzīgas attieksmes pamatprincips prasa dalībvalstij, kas ir divpusēja līguma puse, nodrošināt citas dalībvalsts pilsoņiem tādas pašas priekšrocības kā saviem pilsoņiem, ko tie iegūst saskaņā ar minēto līgumu, izņemot, ja tā var objektīvi pamatot atteikšanos to darīt (
8
). Taču šajā lietā šāda objektīva pamatojuma nav.
30.
Polijas valdība, kurai ar Tiesas priekšsēdētāja 2008. gada 2. jūlija rīkojumu tika atļauts iestāties lietā Komisijas atbalstam, būtībā piekrīt šiem argumentiem. Tā it īpaši norāda, ka Nolīgums nav tāds, ka tā priekšrocību attiecināšana arī uz citu dalībvalstu pilsoņiem izjauktu šī nolīguma līdzsvaru un savstarpību attiecīgās Tiesas judikatūras nozīmē (
9
). Patiesībā Nolīguma pamatā nav savstarpības principa.
31.
Vācijas valdība apstrīd Komisijas un Polijas valdību viedokli. Vispirms tā uzsver, ka, ņemot vērā Nolīguma 1. panta formulēju, tā pareiza interpretācija nozīmē Vācijas uzņēmumus. Turklāt minētais noteikums neizraisa EKL 49. pantā aizliegto diskrimināciju, jo uzņēmumi no citām dalībvalstīm un Vācijas uzņēmumi nav salīdzināmā situācijā Nolīguma kontekstā.
32.
Vācijas valdība apgalvo, ka, ņemot vērā izskatāmā divpusējā Nolīguma īpašo raksturu un savstarpību, uz kuru tas pamatojas, no Nolīguma izrietošās priekšrocības nevar tikt piešķirtas visu pārējo dalībvalstu pilsoņiem vai uzņēmumiem (
10
). Turklāt netiktu ievēroti 2003. gada Pievienošanās aktā noteiktie pārejas noteikumi. Katrā ziņā, pat ja veids, kādā Vācijā tiek piemērots Nolīgums, tiktu uzskatīts par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu, šāds ierobežojums saskaņā ar EKL 46. pantu, skatot kopā ar EKL 55. pantu, esot pamatots ar nepieciešamību pienācīgi uzraudzīt Nolīguma izpildi un nodrošināt cita starpā līgumslēdzēja/klienta uzņēmuma pienākuma maksāt sociālās apdrošināšanas iemaksas un sodu par likumpārkāpumiem efektīvu izpildi.
b) Vērtējums
33.
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pakalpojumu sniegšanas brīvības pamatā ir prasība novērst jebkāda pakalpojuma sniedzēja diskrimināciju tā valstiskās piederības dēļ vai tādēļ, ka tas ir dibināts citā dalībvalstī, nevis tajā, kur pakalpojums tiek sniegts (
11
).
34.
Šajā lietā ir noskaidrots, ka saskaņā ar Komisijas kritizēto Vācijas administratīvo praksi tikai Vācijas uzņēmumi — tas ir, uzņēmumi ar juridisko adresi Vācijā — var noslēgt būvdarbu līgumus ar Polijas uzņēmumiem Nolīguma izpratnē un tādējādi, lai gan pastāv 2003. gada Pievienošanās aktā noteiktā pagaidu kārtība attiecībā uz darba ņēmēju pagaidu pārvietošanos, sniedzot pakalpojumus Vācijā, var gūt priekšrocības no Nolīgumā paredzētās Polijas darba ņēmēju kvotas, bet šāda iespēja nav pieejama citās dalībvalstīs dibinātiem uzņēmumiem, lai sniegtu pakalpojumus Vācijā, ja vien tie šajā dalībvalstī neizveido meitas sabiedrību.
35.
Tādēļ ir skaidrs, ka tiktāl, ciktāl runa ir par būvdarbu līgumu slēgšanu ar Polijas uzņēmumiem par pakalpojumu sniegšanu Vācijā, apstrīdētā administratīvā prakse ievieš atšķirību, kas ir balstīta uz pakalpojumu sniedzošā uzņēmuma juridisko adresi, un tāpēc var — tā kā uzņēmuma juridiskā adrese nosaka tā “valstisko piederību”  (
12
) — radīt diskrimināciju pilsonības dēļ, kas ir aizliegta ar EKL 49. pantu.
36.
Tāpēc ir jāizvērtē, vai Vācijas valdība ir izvirzījusi iemeslus, kas tomēr varētu sniegt derīgu pamatojumu tam, kāpēc Vācija saskaņā ar Nolīgumu sniedz tikai saviem uzņēmumiem iespēju veikt būvdarbus valsts teritorijā sadarbībā ar Polijas uzņēmumiem un to darbiniekiem apakšuzņēmēju statusā.
37.
Vispirms šajā sakarā ir jānorāda — fakts, ka citās dalībvalstīs dibināti uzņēmumi arī var gūt priekšrocības no Nolīguma, izveidojot Vācijā meitas sabiedrības, nepamato izskatāmo atšķirīgo attieksmi, jo, kā jau Tiesa ir spriedusi, prasība par pastāvīgas filiāles vai meitas sabiedrības izveidošanu ir tieši pretrunā pakalpojumu sniegšanas brīvības būtībai (
13
).
38.
Tā kā Vācijas valdība atteikumu attiecināt šo priekšrocību uz citās dalībvalstīs dibinātiem uzņēmumiem cenšas pamatot tādējādi, ka priekšrocība izriet no starptautiska divpusēja līguma noteikumiem, jānorāda — kā tas izriet no Kopienu tiesību pārākuma principa un kā jau Tiesa ir apstiprinājusi judikatūrā —, ka, izpildot starptautisku līgumu saistības neatkarīgi no tā, vai runa ir par līgumu starp dalībvalstīm vai kādu dalībvalsti un vienu vai vairākām trešām valstīm, dalībvalstīm, ievērojot EKL 307. panta noteikumus, ir jāpilda tām uzliktie Kopienu tiesību pienākumi (
14
).
39.
Tāpēc Tiesa pastāvīgajā judikatūrā ir noteikusi, ka, pat izpildot starptautisku līgumu, dalībvalstij joprojām ir saistošs pamatbrīvībās ietvertais vienlīdzīgas attieksmes princips un tām principā citu dalībvalstu pilsoņiem vai, vajadzīgas gadījumā, uzņēmumiem, kas ir dibināti vai kuru juridiskā adrese ir citā dalībvalstī, ir jāsniedz tās pašas priekšrocības, ko pašas pilsoņi vai uzņēmumi iegūst saskaņā ar attiecīgo līgumu.
40.
Tā Tiesa spriedumā lietā Matteucci attiecībā uz nolīgumu kultūras jomā starp divām dalībvalstīm, saskaņā ar kuru noteiktas stipendijas tika rezervētas tikai šo divu valstu pilsoņiem, nosprieda, ka, pamatojoties uz principu par vienlīdzīgu attieksmi pret valsts darba ņēmējiem, kas ir paredzēts noteikumos par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, šo divu dalībvalstu iestādēm bija jāpaplašina šo stipendiju piešķiršana Kopienu darba ņēmējiem, kas dzīvo to teritorijā (
15
). Tiesa pastāvīgajā judikatūrā, sākot ar spriedumu lietā Saint-Gobain-ZN, ir arī nospriedusi, ka EKL 43. pantā noteiktais valsts režīma princips uzliek dalībvalstij, kas ar trešo valsti ir noslēgusi starptautisku divpusēju konvenciju par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu, pienākumu piešķirt citas dalībvalsts rezidentu uzņēmumu pastāvīgajām pārstāvniecībām tādas pašas priekšrocības, ko piedāvā konvencija, ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi tiek piemēroti konvencijas līgumslēdzējas puses dalībvalsts rezidentu uzņēmumiem (
16
). Tāpat spriedumā lietā Gottardo Tiesa saistībā ar starptautisku divpusēju konvenciju par sociālo nodrošinājumu ir nospriedusi attiecībā uz apdrošināšanas periodu ņemšanu vērā, ka vienlīdzīgas attieksmes pamatprincips prasa, lai dalībvalsts citu dalībvalstu pilsoņiem piešķirtu tādas pašas priekšrocības, kādas saskaņā ar šo konvenciju iegūst pašas pilsoņi, izņemot, ja tā var objektīvi pamatot atteikšanos to darīt (
17
).
41.
No minētās judikatūras izriet, ka saskaņā ar valsts režīma principu, kas arī noteikts, kā jau iepriekš minēts, EKL 49. pantā (
18
), Vācijai principā ir jāpiešķir uzņēmumiem, kas ir dibināti citā dalībvalstī un kuriem nav juridiskās adreses vai meitas sabiedrības Vācijā, Nolīgumā paredzētās priekšrocības — turklāt ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi tiek piemēroti uzņēmumiem ar juridisko adresi Vācijā, — proti, jāsniedz iespēja noslēgt ar Polijā dibinātiem uzņēmumiem būvdarbu līgumus par būvdarbu izpildi Vācijā, izmantojot Polijas darba ņēmējus saskaņā ar šajā Nolīgumā paredzēto kvotu.
42.
Jāatzīst, kā jau apgalvojusi Vācijas valdība, ka Tiesa ir nospriedusi, ka starp dalībvalsti un trešo valsti noslēgtas starptautiskas divpusējas konvencijas līdzsvars un savstarpība varētu būt objektīvs pamatojums, lai dalībvalsts, kas ir konvencijas līgumslēdzēja puse, atteiktos attiecināt uz citu dalībvalstu pilsoņiem priekšrocības, ko pašas pilsoņi iegūst saskaņā ar šo konvenciju (
19
).
43.
Tomēr jāuzsver, ka šāds pamatojums tika formulēts saistībā ar starptautiskiem līgumiem, kas ir noslēgti ar vienu vai vairākām trešām valstīm, un tikai tāpēc, lai, ievērojot EKL 307. pantā noteikto izņēmumu, novērstu no šāda līguma izrietošo trešās valsts tiesību ietekmēšanu vai jaunu pienākumu uzlikšanu šai trešai valstij (
20
).
44.
Turpretī izskatāmais Nolīgums ir līgums starp divām dalībvalstīm, kurām abām ir pienākums saskaņā ar EKL 10. pantu veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, kas izriet no Līguma, un šajā sakarā palīdzēt vienai otrai (
21
).
45.
Turklāt šajā kontekstā ir jānorāda, kā to pareizi uzsvērusi Polijas valdība, ka iespējas saskaņā ar Nolīgumu noslēgt būvdarbu līgumus ar Polijas uzņēmumiem attiecināšana arī uz citās dalībvalstīs dibinātiem uzņēmumiem pati par sevi neietekmē kvotu, kas ir noteikta attiecībā uz Polijas līgumdarbiniekiem saskaņā ar Nolīguma 2. panta 5. punktu. Papildus tam, pat ja Vācija būtu noslēgusi Nolīgumu, ar to saprotot, ka labumu no tā gūs tikai Vācijas uzņēmumi, šāds apstāklis nav pietiekams, lai šādā situācijā nepiemērotu Līgumā noteikto pamatprincipu.
46.
Līdz ar to Vācijas valdības argumenti, kas ir pamatoti ar izskatāmā divpusējā Nolīguma raksturu un savstarpību, manuprāt, ir jānoraida.
47.
Turpinājumā saistībā ar Vācijas valdības iebildumu pret pienākumu piemērot Nolīgumā paredzētās priekšrocības citās dalībvalstīs dibinātiem uzņēmumiem, pamatojot, ka šādi uzņēmumi nav salīdzināmā situācijā ar Vācijas uzņēmumiem, uz kuriem attiecas Nolīgums, Tiesa vairākos spriedumos par priekšrocībām, kas tiek dotas saskaņā ar divpusējām nodokļu konvencijām, ir nospriedusi, ka Kopienu tiesības neaizliedz attiecīgās priekšrocības nepiemērot trešās dalībvalsts rezidentiem, ja šādi rezidenti neatrodas salīdzināmā situācijā ar rezidentiem, uz kuriem attiecīgā konvencija attiecas (
22
).
48.
Taču minētā judikatūra ir jāskata to pamatā esošo specifisko apstākļu kontekstā un, manuprāt, to nevar vienkārši piemērot šīs lietas apstākļiem. It īpaši šajā sakarā jānorāda, ka minētās lietas attiecās uz divpusējām nodokļu konvencijām un, kā jau skaidri izriet no Tiesas judikatūras, nodokļu tiesību jomā rezidence vai uzņēmējdarbības vieta var būt piesaistes faktors, lai iegūtu pilnvaras nodokļu jomā (
23
). No tā izriet, ka saistībā ar nodokļu konvencijās piešķirtajām priekšrocībām citas dalībvalsts rezidents vai tajā dibināts uzņēmums var būt situācijā, kas objektīvi atšķiras no šādas konvencijas līgumslēdzējas dalībvalsts rezidentu vai tajā dibinātu uzņēmumu situācijas, kā rezultātā vienlīdzīga attieksme attiecībā uz konvencijā paredzētām priekšrocībām netiek prasīta (
24
).
49.
Turpretī šajā lietā nešķiet, ka būtu kāds labs iemesls pieņēmumam, ka tāda uzņēmuma situācija, kas ir dibināts citā dalībvalstī un kam nav meitas sabiedrības Vācijā, nav salīdzināma ar uzņēmumiem ar juridisko adresi Vācijā tiktāl, ciktāl tas attiecas uz iespēju noslēgt būvdarbu līgumus ar Polijas uzņēmumiem, lai Vācijā sniegtu pakalpojumus. Uzskatu, ka tādēļ nevar apgalvot, ka attiecīgo uzņēmumu nesalīdzināmības dēļ izskatāmā atšķirīgā attieksme saistībā ar Nolīgumu nevar radīt diskrimināciju.
50.
Visbeidzot, runājot par Vācijas valdības centieniem pamatot izskatāmo praksi ar EKL 46. pantu, skatot kopā ar EKL 55. pantu, jāatgādina, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka valsts noteikumi, kas neatkarīgi no to izcelsmes netiek vienādi piemēroti pakalpojumu sniedzējiem, nav saderīgi ar Kopienu tiesībām, izņemot, ja uz tiem attiecas skaidras atkāpes normas, kā, piemēram, EKL 46. pants, uz kuru atsaucas EKL 55. pants. Šajā sakarā no EKL 46. panta, kas ir jāinterpretē šauri, izriet, ka diskriminējošus noteikums var pamatot tikai ar sabiedriskās kārtības, valsts drošības vai sabiedrības veselības apsvērumiem (
25
). Turklāt iemesli, uz kuriem dalībvalstis var atsaukties, lai pamatotu atkāpšanos no pakalpojumu sniegšanas brīvības principa, ir jāpievieno atbilstoši pierādījumi vai analīze par šīs valsts veiktā ierobežojošā pasākuma lietderību un samērību, kā arī precīzi pierādījumi, kas pamato tās argumentāciju (
26
).
51.
Šajā lietā Vācijas valdība būtībā ir atsaukusies uz grūtībām Nolīguma īstenošanā saistībā ar valsts tiesību aktu efektīvu piemērošanu un izpildi un it īpaši saistībā ar uzņēmumu pienākuma maksāt sociālās apdrošināšanas iemaksas un sodus izpildi.
52.
Taču neviens no šiem apsvērumiem nav ietverts EKL 46. pantā skaidri minētajos pamatos. Tiktāl, ciktāl šos apsvērumus varētu uzskatīt par saistītiem ar sabiedrisko kārtību EKL 46. panta nozīmē, Tiesa šo jēdzienu ir interpretējusi šauri, prasīdama it īpaši, lai būtu patiess un pietiekami nopietns sabiedrības pamatinterešu apdraudējums (
27
). Vācijas valdības minētie apstākļi neatbilst šīm prasībām un tos nevar uzskatīt par pietiekamiem, lai pamatotu atkāpšanos no pakalpojumu sniegšanas brīvības pamatprincipa. Turklāt, kā jau norādījusi Komisija un Polijas valdība, ne ekonomiska rakstura apsvērumus, ne praktiskas administratīvas grūtības nevar uzskatīt par sabiedriskās kārtības pamatiem EKL 46. panta nozīmē (
28
).
53.
No iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētā administratīvā prakse, saskaņā ar kuru Nolīguma 1. pants tiek interpretēts tādējādi, ka tikai Vācijas uzņēmumi var noslēgt būvdarbu līgumus Nolīguma nozīmē, ir EKL 49. pantā paredzēto pienākumu pārkāpums. Līdz ar to šķiet, ka Komisijas sūdzības pirmā daļa ir pamatota.
2) Atturēšanās no jebkādas darbības klauzulas pārkāpums
a) Lietas dalībnieku galvenie argumenti
54.
Sūdzības otrajā daļā Komisija apgalvo, ka darba tirgus aizsardzības klauzula, kā tā tiek izmantota Vācijas administratīvajā praksē, ir pretrunā atturēšanās no jebkādas darbības klauzulai. Komisija norāda, ka atturēšanās no jebkādas darbības klauzulas formulējums skaidri liecina, ka pienākums ir absolūts un ir aizliegti jebkādi ierobežojumi attiecībā uz Polijas līgumdarbinieku piekļuvi Vācijas darba tirgum, kuri rada tiem nelabvēlīgākus apstākļus nekā 2003. gada 16. aprīlī, turklāt neatkarīgi no tā, vai ir notikušas tiesiskās situācijas vai administratīvās prakses izmaiņas.
55.
Komisija norāda, ka saskaņā ar darba tirgus aizsardzības klauzulu, ko pastāvīgi piemēro Federālās Darba aģentūras administratīvajā praksē, būvdarbu līgumi principā netiek pieļauti, ja tos paredzēts izpildīt aģentūras rajonā, kurā pēdējo sešu mēnešu vidējais bezdarba līmenis ir bijis vismaz par 30% lielāks nekā kopējais bezdarba līmenis Vācijā. To aģentūras rajonu saraksts, uz kuriem attiecas šis noteikums, tiek atjaunots reizi ceturksnī. Līdz ar to atturēšanās no jebkādas darbības klauzula ir pārkāpta tādējādi, ka pēc 2003. gada 16. aprīļa“bloķēto” rajonu sarakstam ir pievienoti jauni aģentūras rajoni un piekļuve Vācijas darba tirgum de facto ir kļuvusi ierobežotāka.
56.
Polijas valdība būtībā piekrīt Komisijas argumentiem un apgalvo, ka Nolīguma 2. panta 5. punkts nav uzskatāms par derīgu juridisko pamatu darba tirgus aizsardzības klauzulai.
57.
Turpretī Vācijas valdība uzsver, ka attiecībā uz piekļuvi darba tirgum saskaņā ar Nolīgumu kopš 1993. gada 4. janvāra nav mainījusies ne Vācijas tiesiskā situācija, ne grozīta tās administratīvā prakse, saskaņā ar kuru tiek izpildīts Nolīguma 2. panta 5. punkts. Šādos apstākļos nevar apgalvot, ka ir pārkāpta atturēšanās no jebkādas darbības klauzula, jo šāds pārkāpums nozīmētu, ka attiecīgā dalībvalsts ir veikusi normatīvus vai administratīvus pasākumus. Taču šajā lietā mainījušies ir tikai faktiskie apstākļi, proti, situācija Vācijas darba tirgū.
b) Vērtējums
58.
Vispirms ir jānorāda, ka Tiesai nav jāizlemj jautājums, vai darba tirgus aizsardzības klauzula, kas ir ietverta Bundesagentur für Arbeit izpildes instrukcijā un kas tiek piemērota Vācijas administratīvajā praksē, atbilst pareizai Nolīguma 2. panta 5. punkta izpildei, kurā ir noteikta Polijas līgumdarbinieku kvota (
29
), bet gan jāizlemj, vai minētā administratīvā prakse ir pretrunā atturēšanās no jebkādas darbības klauzulai.
59.
Šajā sakarā jānorāda, ka darba tirgus aizsardzības klauzula neapstrīdami jau bija spēkā un Vācijas iestādes to piemēroja pirms 2003. gada Pievienošanās akta parakstīšanas datuma, un kopš tā laika tā ir palikusi nemainīga.
60.
Taču Komisijas sūdzība konkrētāk attiecas uz faktu, ka kopš 2003. gada 16. aprīļa jauni aģentūras rajoni ir pievienoti to rajonu sarakstam, kuros Nolīgumā paredzētie būvdarbu līgumi nav atļauti, kā rezultātā piekļuve Vācijas darba tirgum de facto ir kļuvusi daudz ierobežotāka.
61.
Es nepiekrītu Komisijas uzskatam, ka tas rada atturēšanās no jebkādas darbības klauzulas pārkāpumu.
62.
Kā jau Vācijas valdība uzsvērusi, saskaņā ar Vācijas iestāžu piemēroto izpildes instrukciju rajoni, uz kuriem attiecas darba tirgus aizsardzības klauzula, tiek publicēti sarakstā, kurš reizi ceturksnī tiek atjaunots. Tādēļ šis saraksts un tā atjauninājumi izriet vienīgi no tā noteikuma piemērošanas, kas ir noteikts izpildes instrukcijā, saskaņā ar kuru būvdarbu līgumi nav atļauti, ja tos paredzēts izpildīt aģentūras rajonā, kurā pēdējo sešu mēnešu vidējais bezdarba līmenis ir bijis vismaz par 30% lielāks nekā vidējais bezdarba līmenis Vācijā, tāpēc šādā nozīmē tam ir tikai deklaratīvs raksturs. Citiem vārdiem, apstrīdētā “bloķēto” rajonu pievienošana kopš 2003. gada 16. aprīļa izriet vienīgi no tā paša nosacījuma vai ierobežojuma, kāds līdz šim datumam tika izmantots administratīvajā praksē, piemērošanas mainīgajiem faktiskajiem apstākļiem, proti, bezdarba līmeņa pieaugumam noteiktos rajonos.
63.
Lai gan jāatzīst, ka tā rezultātā de facto mazāk Polijas darba ņēmēju var tikt norīkoti darbam pakalpojumu sniegšanai Vācijā (
30
), šādu rajonu pievienošanu nevar uzskatīt par vairāk ierobežojošu “nosacījumu” attiecībā uz darba ņēmēju pagaidu pārvietošanos, ko paredz aizliegt atturēšanās no jebkādas darbības klauzula. Parasti juridiskiem nosacījumiem ir raksturīgi, ka tie var nelabvēlīgi ietekmēt tos, uz kuru tiesībām tie attiecas, ja attiecīgajos faktos notiek izmaiņas, pašiem nosacījumiem nemaz nemainoties vai nekļūstot ierobežojošākiem.
64.
Ņemot vērā iepriekš minēto, sūdzības otrā daļa, kurā Komisija apgalvo, ka Vācija ir pārkāpusi atturēšanos no jebkādas darbības klauzulu, ir jānoraida kā nepamatota.
V — Tiesāšanās izdevumi
65.
Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 3. punktu, ja abiem lietas dalībniekiem spiedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs vai ja pastāv izņēmuma apstākļi, Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
66.
Tā kā šajā lietā Komisijai spriedums ir labvēlīgs attiecībā uz vienu no divām sūdzības daļām, jāpiespriež Komisijai atlīdzināt pusi un Vācijas Federatīvajai Republikai otru pusi no tiesāšanās izdevumiem.
67.
Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 4. punktu Polijas Republikai jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus pašai.
VI — Secinājumi
68.
Tādēļ iesaku Tiesai:
1)
atzīt, ka, tā kā Vācijas Federatīvā Republika savā administratīvajā praksē jēdzienu “Unternehmen der anderen Seite” (“otras puses uzņēmums”), kas minēts Vācijas Federatīvās Republikas valdības un Polijas Republikas valdības 1990. gada 31. janvāra Nolīguma par Polijas uzņēmumu darba ņēmēju norīkošanu būvdarbu līgumu izpildei 1. pantā, interpretē kā “Vācijas uzņēmumu”, Vācijas Federatīvā Republika ir pārkāpusi EKL 49. pantā paredzētos pienākumus;
2)
prasību pārējā daļā noraidīt;
3)
piespriest Eiropas Kopienu Komisijai un Vācijas Federatīvajai Republikai katrai segt pusi no tiesāšanās izdevumiem;
4)
piespriest Polijas Republikai segt pašai savus tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda — angļu.
(
2
)	Akts par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem Līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (OV L 236, 875. lpp.; turpmāk tekstā — “2003. gada Pievienošanās akts”).
(
3
)	BGBl. 1990 II, 602. lpp., 1990. gada 8. decembra redakcijā (BGBl. 1992 II, 93. lpp.). Tā kā grozījumos tika svītrots Nolīguma 1. panta 2. punkts, turpinājumā atsaukšos uz Nolīguma 1. pantu, nevis 1. panta 1. punktu. Autentiskas ir tikai versijas vācu un poļu valodā; citātu tulkojums [latviešu valodā] šajos secinājumos ir balstīts uz publikāciju anglu valodā Apvienoto Nāciju Organizācijas Starptautisko līgumu krājumā (United Nations Treaty Series. Vol. 1708, Nr. I-29540).
(
4
)	Šajā ziņā skat. cita starpā 2001. gada 10. maija spriedumu lietā C-152/98 Komisija/Nīderlande (Recueil, I-3463. lpp., 20. punkts) un spriedumu lietā C-96/89 Komisija/Nīderlande (Recueil, I-2461. lpp., 15. punkts).
(
5
)	Skat. cita starpā 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C-490/04 Komisija/Vācija (Krājums, I-6095. lpp., 26. punkts) un spriedumu lietā C-475/98 Komisija/Austrija (Recueil, I-9797. lpp., 36. punkts).
(
6
)	Šajā ziņā skat. 2001. gada 18. janvāra spriedumu lietā C-83/99 Komisija/Spānija (Recueil, I-445. lpp., 25. punkts) un spriedumu lietā 288/83 Komisija/Īrija (Recueil, 1761. lpp., 22. punkts).
(
7
)	Šajā ziņā skat. cita starpā 2008. gada 16. decembra spriedumu lietā C-47/07 P Masdar (UK)/Komisija (Krājums, I-9761. lpp., 81. punkts) un spriedumu lietā C-213/06 P EAR/Karatzoglou (Krājums, I-6733. lpp., 33. punkts).
(
8
)	Atsaucoties it īpaši uz 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā C-55/00 Gottardo (Recueil, I-413. lpp., 32.–34. punkts).
(
9
)	Tā šajā sakarā norāda cita starpā uz iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Gottardo, 2002. gada 5. novembra spriedumu lietā C-476/98 Komisija/Vācija (Recueil, I-9855. lpp.), spriedumu lietā C-376/03 D. (Krājums, I-5821. lpp.).
(
10
)	Atsaucoties it īpaši uz ģenerāladvokāta van Gervena [Van Gerven] 1993. gada 28. aprīļa secinājumiem lietā C-23/92 Grana-Novoa ( spriedums, Recueil, I-4505. lpp., 12. punkts) un iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā D., 61. un nākamie punkti.
(
11
)	Skat. it īpaši 1991. gada 25. jūlija spriedumu lietā C-76/90 Säger (Recueil, I-4221. lpp., 12. punkts), spriedumu lietā C-353/89 Komisija/Nīderlande (Recueil, I-4069. lpp., 14. punkts), spriedumu lietā C-17/92 Federación de Distribuidores Cinematográficos (Recueil, I-2239. lpp., 13. punkts), iepriekš 5. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-490/04 Komisija/Vācija, 83. punkts.
(
12
)	Šajā ziņā skat., piemēram, 1986. gada 28. janvāra spriedumu lietā 270/83 Komisija/Francija (Recueil, 273. lpp., 18. punkts) un spriedumu lietā C-1/93 Halliburton Services/Staatssecretaris van Financiën (Recueil, I-1137. lpp., 15. punkts).
(
13
)	Šajā ziņā skat., piemēram, 2000. gada 9. marta spriedumu lietā C-355/98 Komisija/Beļģija (Recueil, I-1221. lpp., 27. punkts) un spriedumu lietā 205/84 Komisija/Vācija (Recueil, 3755. lpp., 52. punkts).
(
14
)	Šajā ziņā skat. iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Gottardo, 33. punkts; skat. arī manus nesenos 2009. gada 25. jūnija secinājumus lietā C-301/08 Bogiatzi, lieta izskatīšanā Tiesā, 55. punkts.
(
15
)	1988. gada 27. septembra spriedums lietā 235/87 Matteucci (Recueil, 5589. lpp., 16. punkts).
(
16
)	Skat. 1999. gada 21. septembra spriedumu lietā C-307/97 Saint-Gobain ZN (Recueil, I-6161. lpp., 57.–59. punkts), iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-476/98 Komisija/Vācija, 149. punkts, un iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Gottardo, 32. punkts.
(
17
)	Iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Gottardo, 34. punkts.
(
18
)	Skat. iepriekš 33. punktu.
(
19
)	Šajā ziņā skat. iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Gottardo, 36. punkts, un iepriekš 16. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Saint-Gobain ZN, 59. un 60. punkts.
(
20
)	Šajā ziņā skat. iepriekš 8. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Gottardo, 36. un 37. punkts; iepriekš 16. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Saint-Gobain ZN, 59. punkts, bet attiecībā uz EKL 307. pantu skat. arī 1997. gada 14. janvāra spriedumu lietā C-124/95 Centro-Com (Recueil, I-81. lpp., 55. un 56. punkts).
(
21
)	Šajā ziņā skat. iepriekš 15. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Matteucci, 19.–22. punkts: nav nekādas nozīmes tam, ka Nolīgums tika noslēgts pirms Polijas kļūšanas par dalībvalsti.
(
22
)	Šajā ziņā skat. iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā D., 59.–63. punkts; 2006. gada 12. decembra spriedumu lietā C-374/04 Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation (Krājums, I-11673. lpp., 88.–93. punkts) un spriedumu lietā C-194/06 Orange European Smallcap Fund NV (Krājums, I-3747. lpp., 51. punkts).
(
23
)	Šajā ziņā skat. iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā D., 52. punkts, un iepriekš 16. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Saint-Gobain ZN, 56. punkts.
(
24
)	Šajā ziņā skat. arī 1998. gada 12. maija spriedumu lietā C-336/96 Gilly (Recueil, I-2793. lpp., 30. punkts) un iepriekš 12. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā 270/83 Komisija/Francija, 19. punkts.
(
25
)	Skat. cita starpā iepriekš 5. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā C-490/04 Komisija/Vācija, 86. punkts, un 2002. gada 21. marta spriedumu lietā C-451/99 Cura Anlagen (Recueil, I-3193. lpp., 31. punkts).
(
26
)	Skat., piemēram, 2008. gada 19. jūnija spriedumu lietā C-319/06 Komisija/Luksemburga (Krājums, I-4323. lpp., 51. punkts).
(
27
)	Šajā ziņā skat. 1999. gada 19. janvāra spriedumu lietā C-348/96 Calfa (Recueil, I-11. lpp., 21. punkts) un iepriekš 26. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Komisija/Luksemburga, 50. punkts.
(
28
)	Šajā ziņā skat. iepriekš 11. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Distribuidores Cinematográficos, 21. punkts; 1991. gada 25. jūlija spriedumu lietā C-288/89 Mediavet (Recueil, I-4007. lpp., 11. punkts) un spriedumu lietā C-10/90 Masgio (Recueil, I-1119. lpp., 24. punkts).
(
29
)	Šajā ziņā skat. iepriekš 20. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Centro-Com, 58. punkts; 1995. gada 28. marta spriedumu lietā C-324/93 Evans Medical un Macfarlan Smith (Recueil, I-563. lpp., 29. punkts), spriedumu lietā C-141/99 Algemene Maatschappij voor Investering (AMID) (Recueil, I-11619. lpp., 18. punkts).
(
30
)	Bet arī otrādi.