62019CO0791(01)_RES
Lieta C‑791/19 R
Eiropas Komisija
pret
Polijas Republiku
Tiesas (virspalāta) 2020. gada 8. aprīļa rīkojums
Pagaidu noregulējums – LESD 279. pants – Pieteikums par pagaidu pasākumu noteikšanu – LES 19. panta 1. punkta otrā daļa – Sąd Najwyższy, Izba Dyscyplinarna (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palāta, Polija) neatkarība
Eiropas Savienības tiesības – Principi – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā – Tiesnešu neatkarības princips – Piemērojamība
(LES 19. panta 1. punkta otrā daļa; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. un 48. pants)
(skat. 29., 30., 34., 65. un 66. punktu)
Dalībvalstis – Pienākumi – Tiesību aizsardzības līdzekļu, kas ļautu nodrošināt efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, paredzēšana – Tiesnešu neatkarības principa ievērošana – Jauna Augstākās tiesas Disciplinārlietu palāta, kurā ietilpst tiesneši, ko pēc Valsts tiesu padomes priekšlikuma ieceļ Polijas Republikas prezidents – Pārkāpums tādu pamatotu šaubu gadījumā, kas attiecīgajām personām radītas par šīs palātas ārēju neietekmējamību un tās neitralitāti attiecībā uz izvērtējamajām interesēm – Kritēriji – Minētās palātas izveides objektīvie apstākļi, tās raksturlielumi un tās locekļu iecelšanas process – Valsts tiesu padomes neatkarība
(LES 2. un 19. pants; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta otrā daļa)
(skat. 31.–33., 35., 68. un 70.–72. punktu)
Pagaidu noregulējums – Pagaidu noregulējuma tiesneša kompetence – Pieteikums par pagaidu noregulējumu, kurš iesniegts saistībā ar prasību sakarā ar pienākumu neizpildi – Prasība sakarā ar pienākumu neizpildi, kas vērsta uz to, lai apstrīdētu valsts tiesību normu par disciplināro pasākumu sistēmu, kura piemērojama tiesnešiem, kas izskata jautājumus, uz kuriem attiecas Savienības tiesības, saderību ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu – Pagaidu noregulējuma tiesneša kompetencē ietilpstošs pieteikums
(LES 19. panta 1. punkta otrā daļa, LESD 278. un 279. pants)
(skat. 36. punktu)
Pagaidu noregulējums – Piemērošanas apturēšana – Pagaidu pasākumi – Noteikšanas nosacījumi – Fumus boni juris – Steidzamība – Būtisks un neatgriezenisks kaitējums – Kumulatīvs raksturs – Visu attiecīgo interešu izsvēršana – Pagaidu noregulējuma tiesneša novērtējuma brīvība
(LESD 278. un 279. pants; Tiesas Reglamenta 160. panta 3. punkts)
(skat. 51. punktu)
Pagaidu noregulējums – Piemērošanas apturēšana – Pagaidu pasākumi – Noteikšanas nosacījumi – Fumus boni juris – Pamatu, kas norādīti pamatprasības pamatojumam, prima facie izvērtēšana – Prasība sakarā ar pienākumu neizpildi – Valsts tiesību normas par disciplināro pasākumu sistēmu, kura piemērojama tiesnešiem, kas izskata jautājumus, uz kuriem attiecas Savienības tiesības – Tiesību normas par struktūru, kura ir pilnvarota izskatīt disciplinārlietas par šiem tiesnešiem – Iebildums par to, vai ar izveidoto struktūru ir ievērota LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā paredzētā tiesnešu neatkarības prasība – Iebildums, kas sākotnēji nešķiet nepamatots
(LES 19. panta 1. punkta 2. daļa; LESD 278. un 279. pants; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants)
(skat. 52., 64., 67. un 75.–78. punktu)
Pagaidu noregulējums – Piemērošanas apturēšana – Pagaidu pasākumi – Noteikšanas nosacījumi – Steidzamība – Būtisks un neatgriezenisks kaitējums – Jēdziens – Dalībvalsts struktūras, kura skata disciplinārlietas pret tiesnešiem, kas izskata jautājumus, uz kuriem attiecas Savienības tiesības, neatkarības apdraudēšanas risks – Iekļaušana
(LES 2. pants, LESD 278. un 279. pants; Tiesas Reglamenta 160. panta 3. punkts)
(skat. 82.–86., 89., 90., 92. un 93. punktu)
Pagaidu noregulējums – Piemērošanas apturēšana – Pagaidu pasākumi – Noteikšanas nosacījumi – Visu attiecīgo interešu izsvēršana – Prasība sakarā ar pienākumu neizpildi – Valsts tiesību normas par disciplināro pasākumu sistēmu, kura piemērojama tiesnešiem, kas izskata jautājumus, uz kuriem attiecas Savienības tiesības – Tiesību normas par struktūru, kura ir pilnvarota izskatīt disciplinārlietas par šiem tiesnešiem – Minētās struktūras neatkarības apdraudēšanas risks – Attiecīgās dalībvalsts interese par tiesas spriešanu savā tiesību sistēmā – Savienības vispārējo interešu pārākums
(LES 19. panta 1. punkta otrā daļa, LESD 278. un 279. pants; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants)
(skat. 104. un 109.–113. punktu)
Rezumējums
2020. gada 8. aprīlī rīkojumā par pagaidu noregulējumu Komisija/Polija (C‑791/19 R) Tiesa virspalātas sastāvā izdeva rīkojumu Polijas Republikai nekavējoties apturēt to valsts tiesību normu piemērošanu, kas ir Sąd Najwyższy (Augstākā tiesa, Polija) Disciplinārlietu palātas kompetences pamats, lai izskatītu disciplinārlietas pret tiesnešiem, un atturēties no Disciplinārlietu palātā izskatāmo lietu nodošanas iztiesāšanas sastāvam, kurš neatbilst neatkarības prasībām, kas noteiktas tostarp 2019. gada 19. novembra spriedumā A. K. u.c. (
1
). Pieteikums par pagaidu noregulējumu tika iesniegts saistībā ar prasību sakarā ar pienākumu neizpildi, kuru Komisija cēla 2019. gada oktobrī un kurā tika lūgts konstatēt, ka, pieņemot jauno disciplināro pasākumu sistēmu attiecībā uz Augstākās tiesas un vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešiem, Polija nav izpildījusi savus pienākumus, kas tai izriet no LES 19. panta 1. punkta otrās daļas (
2
) kopsakarā ar LESD 267. panta otro un trešo daļu (
3
).
Saskaņā ar šo jauno, 2017. gadā pieņemto režīmu Disciplinārlietu palātas, kas izveidota Augstākajā tiesā, kompetencē ir izskatīt disciplinārlietas, kas attiecas uz šīs tiesas tiesnešiem, un – apelācijas instancē – lietas, kas attiecas uz vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesnešiem. Komisijas ieskatā (
4
), minētais režīms nenodrošina Disciplinārlietu palātas – kas sastāv tikai no Krajowa Rada Sądownictwa (Valsts tiesu padome, turpmāk tekstā – “VTP”) atlasītiem tiesnešiem, no kuriem piecpadsmit locekļus, tiesnešus, ir ievēlējusi Polijas Parlamenta apakšpalāta, bet pirms 2017. gada reformas viņus ievēlēja pašu kolēģi – neatkarību un objektivitāti. Pēc sprieduma A. K. (
5
) Augstākās tiesas Darba un sociālā nodrošinājuma palāta, izskatot lietas, kurās tika pasludināts minētais spriedums, 2019. gada 5. decembra un 2020. gada 15. janvāra spriedumos nosprieda, ka, ņemot vērā Disciplinārlietu palātas izveides apstākļus, tās pilnvaru apmēru, sastāvu, kā arī VTP iesaisti tās izveidē, šī palāta nevar tikt uzskatīta par tiesu ne Savienības tiesību, ne Polijas tiesību izpratnē. Tomēr minētā Disciplinārlietu palāta turpināja pildīt tiesas spriešanas funkciju.
Pirmkārt, pirms pēc būtības tiek izvērtēts Komisijas pieteikums par pagaidu pasākumu noteikšanu, Tiesa noraidīja Polijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību. Konkrētāk, runājot par savu kompetenci noteikt attiecīgos pagaidu pasākumus, tā atgādināja, ka, lai arī tieslietu organizācija dalībvalstīs ir šo dalībvalstu kompetencē, tomēr, īstenojot šo kompetenci, dalībvalstīm ir jāievēro pienākumi, kas tām izriet no Savienības tiesībām, it īpaši no LES 19. panta 1. punkta otrās daļas. Tad Tiesa norādīja, ka saskaņā ar šo tiesību normu, kurā ir konkretizēta tiesiskuma vērtība, valsts tiesām un Tiesai ir jānodrošina pilnīga Savienības tiesību piemērošana visās dalībvalstīs, kā arī jānodrošina šo tiesību, kas šiem indivīdiem izriet no minētajām tiesībām, aizsardzība tiesā. Atgādinot, ka šo struktūru neatkarības saglabāšana ir īpaši svarīga, lai nodrošinātu šādu aizsardzību, Tiesa uzsvēra, ka līdz ar to katrai dalībvalstij ir jānodrošina, lai valstu tiesu tiesnešiem piemērojamie disciplinārie pasākumi, uz kuriem attiecas to tiesību aizsardzības līdzekļu sistēma jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības, atbilstu tiesnešu neatkarības principam. Tādējādi tostarp ir jānodrošina, lai pret minēto tiesu tiesnešiem uzsāktās disciplinārlietās pieņemtie lēmumi tiktu pārbaudīti struktūrā, kas pati atbilst efektīvai tiesību aizsardzībai tiesā raksturīgām garantijām, tai skaitā neatkarības garantijai. Šādos apstākļos Tiesa atzina, ka prasības sakarā ar pienākumu neizpildi ietvaros, kura ir vērsta uz to, lai apstrīdētu valsts tiesību normu par tādu tiesu tiesnešiem piemērojamiem disciplināriem pasākumiem, kas aicinātas spriest par jautājumiem, uz kuriem attiecas Savienības tiesības, atbilstību Savienības tiesībām, Tiesas kompetencē ir noteikt pagaidu pasākumus, lai apturētu šādu noteikumu piemērošanu.
Otrām kārtām, kas attiecas uz pieteikuma par pagaidu noregulējumu vērtējumu pēc būtības, Tiesa atgādināja nosacījumus, ar kādiem pagaidu noregulējuma tiesnesis var noteikt pagaidu pasākumus. Tātad ir jākonstatē, ka pastāv faktiskie un tiesību apstākļi, kas pirmšķietami pamato šādu pasākumu noteikšanu (fumus boni juris), un ka tie ir steidzami tādā nozīmē, ka, lai nepieļautu būtisku un neatgriezenisku kaitējumu pieteikuma iesniedzēja interesēm, šie pasākumi ir jānosaka un to sekām jāiestājas, pirms tiek pieņemts nolēmums par lietas būtību. Pagaidu noregulējuma tiesnesis vajadzības gadījumā arī izsver iesaistītās intereses.
Saistībā ar nosacījumu par fumus boni juris esamību Tiesa vispirms uzsvēra, ka šis nosacījums ir izpildīts, ja vismaz viens no pamatiem pamatprasības pamatojumam, kuru ir izvirzījis lietas dalībnieks, kas lūdz noteikt pagaidu pasākumus, prima facie nešķiet acīmredzami nepamatots. Šajā lietā, nelemjot par lietas dalībnieku saistībā ar prasību sakarā ar pienākumu neizpildi izvirzīto argumentu pamatotību, Tiesa konstatēja, ka, ņemot vērā Komisijas norādītos faktus, kā arī interpretācijas elementus, kas tostarp sniegti 2019. gada 24. jūnija spriedumā Komisija/Polija (Augstākās tiesas neatkarība) (
6
) un spriedumā A. K., prasībā sakarā ar pienākumu neizpildi izvirzītie argumenti par Disciplinārlietu palātas neatkarības un objektivitātes garantiju trūkumu pirmšķietami nešķiet acīmredzami nepamatoti.
Attiecībā uz steidzamības nosacījumu Tiesa uzskatīja, ka šajā lietā tas ir pierādīts. Proti, jau iespēja vien, ka Augstākās tiesas un vispārējās jurisdikcijas tiesu tiesneši var būt pakļauti tādas disciplinārlietas riskam, kā rezultātā var tikt iesaistīta struktūra, kuras neatkarība netiks garantēta, var ietekmēt viņu pašu neatkarību un līdz ar to – to tiesību efektīvu aizsardzību tiesā, kas privātpersonām izriet no Savienības tiesībām. Tiesa no tā secināja, ka strīdīgo valsts tiesību normu piemērošana, ar ko kompetence izskatīt disciplinārlietas pret iepriekš minētajiem tiesnešiem ir piešķirta struktūrai, kuras neatkarība varētu nebūt garantēta, var radīt būtisku un neatgriezenisku kaitējumu Savienības tiesību sistēmai.
Visbeidzot, Tiesa pārbaudīja esošo interešu izsvēršanu. Lai secinātu, ka šī izsvēršana nosliecas par labu tam, lai tiktu noteikti Komisijas lūgtie pagaidu pasākumi, tā tostarp norādīja, ka šo pasākumu noteikšana izraisītu nevis Disciplinārlietu palātas izformēšanu, bet tikai tās darbības apturēšanu uz laiku līdz galīgā sprieduma pasludināšanai. Turklāt tā uzskatīja, ka, ciktāl minēto pasākumu noteikšana nozīmētu, ka Disciplinārlietu palātā izskatāmās lietas būtu jāaptur līdz galīgā sprieduma pasludināšanai, kaitējums, kas rastos attiecīgajām privātpersonām minēto lietu izskatīšanas apturēšanas rezultātā, būtu mazāks nekā tad, ja tās izskatītu struktūra, kuras neatkarības un objektivitātes trūkumu pirmšķietami nevar izslēgt.
(
1
)	Spriedums, 2019. gada 19. novembris, A. K. u.c. (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palātas neatkarība) (C‑585/18, C‑624/18 un C‑625/18, turpmāk tekstā – “spriedums A. K., EU:C:2019:982).
(
2
)	Šajā tiesību normā ir noteikts, ka “dalībvalstis nodrošina tiesību aizsardzības līdzekļus, kas ir pietiekami efektīvi tiesiskās aizsardzības nodrošināšanai jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības”.
(
3
)	Šajā normā ir paredzēta Tiesas kompetence izskatīt prejudiciālus jautājumus. Saskaņā ar šā panta otro un trešo daļu: “Ja šādu jautājumu ierosina kādas dalībvalsts tiesā, šī tiesa, ja tā uzskata, ka ir vajadzīgs Tiesas lēmums par šo jautājumu, lai šī tiesa varētu sniegt spriedumu, var lūgt, lai Tiesa sniedz nolēmumu par šo jautājumu.
Ja šādu jautājumu ierosina par lietu, ko izskata dalībvalsts tiesa, kuras lēmumus saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem nevar pārsūdzēt, tad šai dalībvalsts tiesai jāgriežas Tiesā.”
(
4
)	To atbalstījusi Beļģija, Dānija, Nīderlande, Somija un Zviedrija.
(
5
)	Minētajā 2019. gada 19. novembra spriedumā A. K. u.c. (Augstākās tiesas Disciplinārlietu palātas neatkarība) (C‑585/18, C‑624/18 un C‑625/18, EU:C:2019:982) Tiesa tostarp konstatēja, ka Savienības tiesībām ir pretrunā tas, ka strīdi par šo tiesību piemērošanu “varētu ietilpt tādas struktūras ekskluzīvā kompetencē, kas nav neatkarīga un objektīva tiesa [..]. Tā tas ir tad, ja objektīvie apstākļi, kādos attiecīgā struktūra tikusi izveidota, un tās raksturiezīmes, kā arī veids, kādā tās locekļi tikuši iecelti amatā, var radīt attiecīgajām personām pamatotas šaubas par šīs struktūras ārēju neietekmējamību, it īpaši saistībā ar likumdošanas varas un izpildvaras tiešu vai netiešu ietekmi, un par tās neitralitāti attiecībā uz izvērtējamajām interesēm, un tādējādi var izraisīt to, ka minētā struktūra netiek uztverta kā neatkarīga vai objektīva, tādējādi apdraudot paļāvību, kāda tiesai ir jārada indivīdos demokrātiskā sabiedrībā”.
(
6
)	Spriedums, 2019. gada 24. jūnijs, Komisija/Polija (Augstākās tiesas neatkarība) (C‑619/18, EU:C:2019:531).