62005CC0374
ĢENERĀLADVOKĀTA DAMASO RUISA-HARABO KOLOMERA [DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 13. februārī (
1
)
Lieta C-374/05
Gintec International Import-Export GmbH
pret
Verband Sozialer Wettbewerb eV
“Direktīvas 2001/83/EK un 92/28/EEK — Valsts tiesību akti, kas aizliedz reklamēt zāles trešo personu apgalvojumu vai loterijas izlozes veidā — Patērētāju aptaujas vispārēji pozitīvu rezultātu, kā arī ikmēneša loterijas izlozes izmantošana, kurā var iegūt paciņu produkta”
I — Ievads
1.
Prejudiciālā nolēmuma receptes dažādas sastāvdaļas ir smalki aprakstītas Eiropas Savienības pavārgrāmatā, bet ikreiz, kad tiek lūkots pagatavot ēdienu, teorija saduras ar dažādiem apstākļiem, jo atšķiras izmantotais siltuma avots, katli, pārtikas produktu svaigums un izcelsme un pat azaidu gatavojošo personu noskaņojums. Valsts tiesām ir pienākums pagatavot sautējumu, bet Tiesa tām tikai nodrošina vajadzīgās Kopienu tiesību piedevas, neiejaucoties jomās ārpus tās kompetences. Tomēr bieži vien Eiropas un valsts elementi sajaucas un, lai katrs varētu pildīt savu uzdevumu, tiem jāuzsūc otra aromāti un nianses.
2.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir daudzšķautnaināks nekā sākotnēji šķiet. Tajā ir trīs jautājumi, bet starp pirmo un otro rodas citi, no kuru risinājuma ir atkarīgs Tiesas lēmums šajā lietā.
3.
Vācijas Bundesgerichtshof (Federālā Augstākā tiesa) I Civillietu palāta vēlas noskaidrot, vai ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 6. novembra Direktīvas 2001/83/EK par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm (
2
), noteikumiem par reklāmu, kas nebūt nav vērsti uz minimālo prasību saskaņošanu, ir radīta pilnīga struktūra, kurā dalībvalstīm nav nekādas rīcības brīvības un tās nevar iekļaut citus ierobežojumus papildus tiem, kas ir paredzēti direktīvā (pirmais jautājums). Tā kā Vācijas tiesiskajā regulējumā ir noteikti Eiropas tiesību normās neparedzēti aizliegumi, jautājums ir par to, vai Kopienu tiesības nepieļauj šādus valsts noteiktus aizliegumus, un to, cik lielā mērā tie nav pieļaujami.
4.
Ja uz pirmo jautājumu tiktu atbildēts apstiprinoši, Vācijas tiesai ir vēl divējādas šaubas (otrais jautājums) — pirmās ir par to, vai nespeciālistu aptaujas par zāļu vispārīgu vērtējumu ir nepiedienīga vai maldinoša “atlabšanas reklāma” Direktīvas 2001/83 90. panta j) punkta izpratnē, bet otrās attiecas uz 87. panta 3. punktu un to, vai tas ir aptverošs noteikums, kas liedz ik mēnesi izlozēt mazvērtīgu laimestu internetā. Tādējādi tiek pieņemts, ka minētajām tiesību normām ir tieša iedarbība, kas ir strīdīgs jautājums, un tādēļ jāapsver vajadzība pirmo jautājumu ievirzīt gultnē, kas ļautu nostiprināt pamata lietā piemērojamos valsts noteikumus, aizpildot robu, kas nenāk par labu nevienam.
5.
Tiesai, kā apzinīgam virtuves zēnam, kas, pats nespēdams pagatavot maltīti, dod padomus pavāram, ir jāsniedz norādījumi Bundesgerichtshof tās valsts tiesību interpretēšanai, kas tai kalpotu par vērtīgu darbarīku strīda izšķiršanā.
6.
Visbeidzot, augstā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tas pats attiecas uz Direktīvu 92/28/EK (
3
), kuras 2. panta 3. punkts un 5. panta j) punkts atkārtojas Direktīvas 2001/83 87. panta 3. punktā un 90. panta j) punktā (trešais jautājums).
II — Atbilstošās tiesību normas
A — Direktīva 2001/83
7.
Šīs saskaņā ar EKL 95. pantu (pirms grozījumiem — EK līguma 100.a pants) pieņemtās direktīvas mērķis ir “cilvēku veselības aizsardzība” (otrais apsvērums), nekavējot nedz farmācijas rūpniecības attīstību, nedz zāļu tirdzniecību Kopienā (trešais apsvērums).
8.
Tās mērķis ir, tuvinot valstu noteikumus, novērst tādus šķēršļus tirdzniecībai, kas radušies tiesību aktu atšķirību dēļ (ceturtais un piektais apsvērums), kas attiecas arī uz zāļu reklāmu, jo dalībvalstis ir pieņēmušas īpašus pasākumus, radot atšķirības, kas var ietekmēt iekšējā tirgus darbību (četrdesmit trešais apsvērums).
9.
Direktīvas VIII sadaļā (
4
) definēta “zāļu reklāma” (86. pants) un pēc aizlieguma reklamēt zāles, kurām nav piešķirta tirdzniecības atļauja (87. panta 1. punkts), ir precizēts, ka reklāmai ir jāveicina to pareiza lietošana, objektīvi un nepārspīlējot iepazīstinot ar to īpašībām, un tā nedrīkst būt “maldinoša” (87. panta 3. punkts).
10.
Aizliegts reklamēt zāles, kuru pārdošanai ir vajadzīga ārsta recepte [88. panta 1. punkta a) apakšpunkts] (
5
), bet ir atļauts reklamēt zāles, kuras to sastāva un indikāciju dēļ var iegādāties bez ārsta receptes (88. panta 2. punkts).
11.
Tomēr likumdevējs ir īpaši norūpējies par tādas reklāmas ietekmi uz cilvēku veselību, kas tai varētu būt kaitīga, ja tā būtu pārmērīga vai nepārdomāta, tādēļ tas ir uzņēmies noteikt zināmas pamatprasības (četrdesmit piektais apsvērums).
12.
Šajā nolūkā tiek aizliegtas tirdzniecības veicināšanas kampaņas, kurās zāles tiek izplatītas tiešā veidā (četrdesmit sestais apsvērums un 88. panta 6. punkts) (
6
).
13.
Konkrētāk, 89. pantā noteikta patērētājiem adresētas reklāmas forma un minimālās satura prasības, bet 90. pantā liegts tajā ietvert jebkādu materiālu, kas:
“[..]
f)
atsaucas uz zinātnieku, medicīnas darbinieku vai tādu personu ieteikumiem, kas nepieder minētajām kategorijām, bet savas popularitātes dēļ varētu veicināt zāļu lietošanu;
[..]
j)
nepiedienīgi, satraucoši vai maldinoši reklamē atlabšanu;
[..].”
B — Vācijas tiesiskais regulējums
14.
Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb a. F. (
7
) (likuma par negodīgu konkurenci agrākā redakcija, turpmāk tekstā — “UWG”) par nelikumīgām atzītas darbības, kas kaitē konkurentiem, patērētājiem vai citiem tirgus dalībniekiem (4. pants); tādējādi par negodīgu konkurenci tiek atzītas darbības, ar kurām tiek pārkāptas tādas tiesību normas, kuru mērķis ir tirgus dalībnieku interesēs regulēt uzvedību tirgū (4. panta 11. punkts).
15.
Šo tiesību normu starpā ir Gesetz über die Werbung auf dem Gebiet des Heilwesens (
8
) (Heilmittelwerbegesetz, likums par zāļu reklāmu, turpmāk tekstā — “HWG”), kura 11. panta 1. punktā ārpus speciālistu aprindām aizliegta reklāma:
“[..]
11)   izmantojot trešo personu apgalvojumus, it īpaši rakstiskas pateicības, atzinības un rekomendācijas, vai norādes uz šādiem apgalvojumiem;
[..]
13)   izmantojot konkursus, loterijas vai citas darbības, kuru iznākums atkarīgs no nejaušības;
[..].”
III — Fakti, pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
16.
Gintec International Import-Export GmbH (turpmāk tekstā — “Gintec”) pārdod dažādus žeņšeņa preparātus (
9
), kas Vācijas Federatīvajā Republikā reģistrēti kā bezrecepšu zāles.
17.
2000. gada maijā tā publicēja divas brošūras ar vairākām rubrikām par “patērētāju aptaujas vērtējumu”:
—
“Bieža lietošana [..]. 41 % aptaujāto jau ilgāk nekā piecus gadus regulāri lieto Gintec sarkano žeņšeņu [..].”
—
“Ilgstoša ārstēšanās un uzticība [..]. Gandrīz puse lietotāju izvēlējušies ārstēties ilgstoši, jo produkts uzlabo viņu labsajūtu, un viņi Gintec sarkano žeņšeņu lieto katru dienu [..].”
—
“Iemesli Gintec sarkanā žeņšeņa iegādei. Divas trešdaļas aptaujāto Gintec sarkano žeņšeņu iegādājas, lai uzlabotu savu labsajūtu. Turklāt puse aptaujāto norādīja arī uz individuālām sūdzībām, piemēram, sirds un asinsrites kaitēm [..].”
—
“Gintec sarkanā žeņšeņa vērtējums. Puse lietotāju apgalvo, ka ir “ļoti apmierināti”, bet viena trešdaļa to atzīst par “labu”. Tikai 2 % atzina, ka nav jutuši nekādu uzlabošanos [..].”
18.
2000. gada 28. maijāGintec savā tīmekļa vietnē izsludināja “Roter Imperial Ginseng von Gintec Extraktpulver” (Gintec augstākā labuma sarkanā žeņšeņa ekstrakta pulvera) paciņas ikmēneša izlozi, bet, lai tajā piedalītos, pietika aizpildīt un nosūtīt aptaujas anketu.
19.
Verband Sozialer Wettbewerb (konkurences aizsardzības apvienība) cēla prasību pret Gintec, uzskatot, ka abās kampaņās bija pārkāpts attiecīgi HWG 11. panta 1. punkta 11. un 13. apakšpunkts, un apelācijas instancē Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Frankfurtes pie Mainas Augstākā tiesa) panāca spriedumu, ar kuru tās tika aizliegtas.
20.
Gintec iesniedza kasācijas sūdzību Bundesgerichtshof, kas apturēja tiesvedību, lai uzdotu Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas 2001/83 noteikumos par trešo personu, kas nav speciālisti, apgalvojumiem un reklāmu loterijas veidā ir noteiktas nevis minimālās prasības, bet gan maksimāli ierobežojoši nosacījumi aizliegumam reklamēt zāles iedzīvotājiem?
2)
Ja uz pirmo jautājumu sniegta apstiprinoša atbilde:
a)
vai par nepiedienīgu vai maldinošu “atlabšanas” reklāmu Direktīvas 2001/83/EK 90. panta j) punkta izpratnē var uzskatīt to, ka reklāmdevējs atsaucas uz trešo personu nespeciālistu aptauju par reklamēto zāļu sistemātiski pozitīvu vispārēju vērtējumu, šo vērtējumu nesaistot ar konkrētām terapeitiskām indikācijām?
b)
vai tas, ka Direktīvā 2001/83/EK nav skaidri aizliegta reklāma loterijas izlozes veidā, nozīmē, ka tā principā ir atļauta, vai arī tās 87. panta 3. punkts ir aptverošs nosacījums, uz kuru pamatojoties, var aizliegt reklāmu internetā ar mazvērtīga laimesta izlozi reizi mēnesī?
3)
Vai atbildes uz iepriekšējiem jautājumiem mutatis mutandis attiecināmas uz Direktīvu 92/28/EK?”
IV — Tiesvedība Tiesā
21.
Bundesgerichtshof rīkojums Tiesas kancelejā tika reģistrēts 2005. gada 12. oktobrī. Pamata lietas dalībnieki, Komisija un Vācijas, Slovēnijas un Polijas valdības sniedza rakstveida apsvērumus, un to pārstāvji, izņemot Slovēnijas valdības pārstāvi, tika uzklausīti 2006. gada 7. decembra tiesas sēdē.
V — Prejudiciālo jautājumu vērtējums
A — Pirmais prejudiciālais jautājums: pilnīga saskaņošana
22.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu būtībā ir par Direktīvas 2001/83 tiesību normās par zāļu reklāmu veiktās saskaņošanas raksturu. Nav skaidrs, vai tās jautājumu regulē pilnībā, izslēdzot jebkādu valsts iniciatīvu, vai izveido minimālu programmu, kas ļauj dalībvalstīm paredzēt citus noteikumus un stingrākus ierobežojumus.
23.
Komisija, Slovēnijas valdība un Gintec atbalsta pirmo variantu, bet Verband Sozialer Wettbewerb un Vācijas (
10
) un Polijas valdības priekšroku dod otrajam, paradoksālā kārtā izmantojot vienus un tos pašus interpretācijas kritērijus, lai piedāvātu atšķirīgus risinājumus.
24.
Interpretācija, kurā ņemts vērā direktīvas mērķis, tās struktūra un formulējums, kā arī juridiskais pamats, uz kura tā balstīta, pamato uzskatu, ka ar direktīvu tiek izveidota kārtība, kurā rīcības brīvība ir pieļaujama tikai tajā skaidri noteiktos gadījumos.
1) Direktīvas 2001/83 juridiskais pamats
25.
Direktīvas 2001/83 pamatā esošais EKL 95. pants sniedz pirmo norādi, kas pamato šo uzskatu; 1. punktā Padomei piešķirtas tiesības saskaņā ar EKL 251. pantā (pirms grozījumiem — EK līguma 189.b pants) minēto procedūru, pēc apspriešanās ar Ekonomikas un sociālo lietu komiteju paredzēt pasākumus, lai tuvinātu dalībvalstu normatīvos vai administratīvos aktus, kuri attiecas uz iekšējā tirgus izveidi un darbību.
26.
Saskaņā ar judikatūru šīs tiesību normas mērķis (
11
) ir pilnveidot minēto tirgu (
12
) un novērst no valstu atšķirībām izrietošos šķēršļus tirdzniecībā (
13
), tomēr Kopienu iejaukšanās attaisnošanai nepietiek ar abstraktiem šādu šķēršļu rašanās draudiem, tiem ir jābūt pietiekami iespējamiem un pasākumam tie ir jānovērš (
14
).
27.
Slovēnijas un Vācijas valdības pareizi norāda, ka EKL 95. pantā nav nevienas norādes uz tajā iecerētās saskaņošanas veidu (
15
), bet šķiet pretrunīgi, ka, mēģinot novērst atšķirības, tiktu pieļautas vietējas īpatnības (
16
). Cilvēku veselības aizsardzības atzīšana par vienu no Direktīvas 2001/83 mērķiem (
17
) vien nepamato stingrākus valsts pasākumus, jo EKL 95. panta 3. punktā ir prasīts, lai šis pasākums nodrošinātu augstu veselības aizsardzības līmeni, bet EKL 152. panta 1. punktā (pirms grozījumiem — EK līguma 129. pants) ir paredzēts, ka tā prasības ir Savienības politikas sastāvdaļa (
18
).
28.
Man tomēr jāatzīst, ka atšķirībā no EKL 94. panta (bijušais EK līguma 100. pants) EKL 95. pantā ir pieļauti izņēmumi, ļaujot dalībvalstīm atkāpties no Kopienu kopsaucēja, bet tādos gadījumos ir ievērojama noteikta procedūra (
19
), kuras šajā lietā nav.
29.
EKL 153. pants (pirms grozījumiem — EK līguma 129.a pants) apstiprina manu viedokli. Tajā noteikts, ka patērētāju tiesību aizsardzība tiek nodrošināta ar EKL 95. pantā noteikto tuvināšanas pasākumu palīdzību, kā arī citiem pasākumiem, kas atbalsta un papildina dalībvalstu plānus un nodrošina to pārraudzību (3. punkts), kurus Padome paredz saskaņā ar EKL 251. pantu (4. punkts). Tādējādi valstu iniciatīva, kas nodrošina stingrāku aizsardzību, ir atļauta vienīgi otrajā gadījumā, no kā secināms, ka EKL 95. pantā paredzētā saskaņošana ir pilnīga, izņemot minētajā tiesību normā pieļautās atkāpes. Citiem vārdiem sakot, kā norādīts 2002. gada 25. aprīļa spriedumā lietā Komisija/Francija (
20
), EKL 95. pantā paredzētā tiesību aktu saskaņošana šajā ziņā ir pielīdzināma EKL 94. pantā paredzētajai (15. punkts).
2) Teleoloģiskā interpretācija
30.
Direktīvas 2001/83 mērķis ir novērst šķēršļus, ko zāļu brīvai apritei rada atšķirības valstu noteikumos, nekaitējot cilvēku veselībai (no otrā līdz ceturtajam apsvērumam). Bet, tā kā Kopienu iestādēm ir pienākums aizsargāt šo sabiedrisko labumu saskaņā ar EKL 95. pantu un EKL 152. pantu, nekas neatbalsta vāju saskaņošanu, pieļaujot atšķirības katrā valstī, kas, kā izteicies Eiropas Savienības likumdevējs, apgrūtina mērķa sasniegšanu. 2005. gada 9. jūnija spriedumā apvienotajās lietās HLH Warenvertrieb un Orthica (
21
) noteikts, ka tiktāl, ciktāl Direktīva 2001/83 saskaņo zāļu ražošanas, izplatīšanas un lietošanas kārtību, dalībvalstis nevar veikt valsts pasākumus, kas uz EKL 30. panta pamata ierobežotu preču brīvu apriti, it īpaši cilvēku veselības aizsardzības nolūkos (58. punkts).
31.
Vācijas valdība pareizi iebilst, ka minimālo prasību saskaņošana ne vienmēr ierobežo šo aprites brīvību vai arī automātiski sadrumstalo vienoto tirgu. Bet, ja minētās brīvības šķēršļus rada tiesību aktu atšķirības un tās iecerēts novērst, tuvinot attiecīgos valstu noteikumus (Direktīvas 2001/83 piektais apsvērums), valstu atšķirībām nepaliek vietas, tādējādi ir vajadzīga pilnīga saskaņošana, it īpaši, ja ar kopēju tiesisko regulējumu tiek sasniegts otrs mērķis (veselības aizsardzība).
32.
Iepriekš minētais it īpaši attiecas uz zāļu reklāmu, jo vietējās atšķirības ietekmē arī iekšējā tirgus darbību (Direktīvas 2001/83 četrdesmit trešais apsvērums) (
22
).
33.
Direktīvas 2001/83 četrdesmit otrajā apsvērumā paredzētā atkāpe, saskaņā ar kuru netiek skarti pasākumi, kas atbilstoši Padomes 1984. gada 10. septembra Direktīvai 84/450/EEK (
23
) pieņemti maldinošas reklāmas jautājumā, nav pretrunā manam viedoklim. Atzīstu, ka šīs direktīvas (
24
) 7. panta 1. punktā tiek pieļauta stingrāku valsts noteikumu pieņemšana, bet šī iespēja, kas pieļauj atšķirības vispārīgā tiesību normā (Direktīva 84/450), nav piemērota speciālai normai (Direktīva 2001/83), kas pieņemta, lai novērstu atšķirības, kas traucē tirgu, tiecoties pēc vienveidības. Citiem vārdiem sakot, lai pasargātu iedzīvotājus no maldinošas reklāmas, Eiropas Savienības valstis var tiem nodrošināt plašāku aizsardzību par Kopienā paredzēto, kura kalpo par mazāko kopsaucēju; turklāt zāļu gadījumā to reklāmai, maldinošai vai patiesai, ir jāatbilst ar Direktīvu 2001/83 veiktās pilnīgās saskaņošanas noteikumiem. Šādu izpratni apstiprina iepriekš minētā 7. panta 3. punkts (
25
), kurā noteikts, ka Direktīva 84/450 ir piemērojama, neierobežojot noteikumus attiecībā uz konkrētiem produktiem un pakalpojumiem.
34.
Tādējādi gan Direktīvas 2001/83 juridiskais pamats, gan tās mērķi atbalsta uzskatu, ka paredzētā tiesību aktu saskaņošana ir pilnīga. Šādu nostāju apstiprina arī direktīvas sistēma un formulējums.
3) Sistēmas un teksta kritēriji
35.
Pēc jēdziena “zāļu reklāma” definīcijas (86. pants) Direktīvā 2001/83 noteiktas tā robežas, uzdodot dalībvalstīm aizliegt jebkādu reklāmu, kas attiecas uz neatļautām zālēm (87. panta 1. punkts). Saistībā ar tām, kam ir piešķirta attiecīgā atļauja, nodala, no vienas puses, pacientiem paredzēto reklāmu, kas ir kategoriski aizliegta (“dalībvalstis aizliedz”) gadījumos, kad tā attiecas uz preparātiem, kam vajadzīga ārsta recepte (
26
) vai kuri ietver psihotropas vai narkotiskas vielas (88. panta 1. un 2. punkts) (
27
); un, no otras puses, personām, kas ir tiesīgas izrakstīt zāļu receptes, paredzēto reklāmu, kas principā nav pakļauta nekādiem ierobežojumiem. Aizliegta ir arī tieša izplatīšana patērētājiem patēriņa veicināšanai (88. panta 6. punkts) (
28
).
36.
Pēc tam, kad ir noteikts reklamēšanas apjoms šajā nozarē, Direktīvā 2001/83 tā ir stingri ierobežota, nosakot, ka neatkarīgi no tās mērķauditorijas tai jāveicina zāļu racionāla izmantošana, iepazīstinot ar tām objektīvi un nepārspīlējot to īpašības, kā arī nemaldinot (87. panta 3. punkts).
37.
Reklāmai, kas domāta iespējamajiem slimniekiem, Direktīvā 2001/83 ir noteikts vēstījuma satura minimums (nosaukums, lietošanas pamācība un aicinājums izlasīt instrukcijas) un noformēšanas veids (89. panta 1. punkts), kā arī materiāli, kas tajā neietilpst (90. pants). Līdzīgi noteikumi paredzēti arī gadījumā, kad tā paredzēta medicīnas darbiniekiem (91., 92. un 96. pants).
38.
Šajos skaidri noteiktajos ietvaros dalībvalstis noteiktos aspektos bauda zināmu rīcības brīvību. Tās drīkst aizliegt reklamēt kompensējamās zāles (88. panta 3. punkts), lai arī Direktīvā 2001/83 tas nav aizliegts, un būt piekāpīgākas jautājumā par obligāto informācijas minimumu, to aprobežojot ar nosaukumu (89. panta 2. punkts un 91. panta 2. punkts), vai izvirzīt stingrākas prasības, pieprasot papildu norādes (91. panta 1. punkta otrā daļa). Visbeidzot, zāļu bezmaksas paraugu izplatīšanai valstu tiesībās drīkst noteikt stingrākus ierobežojumus, nekā paredzēti Direktīvā 2001/83 (96. panta 2. punkts).
39.
Direktīvas 2001/83 VIII sadaļas sīka analīze liecina, ka tā ir pilnīgi pabeigta sistēma, kurā nav paredzēta nekāda valstu autonomija, izņemot, ja tā netiek īpaši pieļauta.
40.
Tā tas turklāt izriet arī no 2003. gada 11. decembra sprieduma lietā Deutscher Apothekerverband (
29
), kurā iztirzāti trīs citi Vācijas tiesībās paredzēti ar zālēm saistīti pasākumi. Ar vienu no tiem aizliegts reklamēt zāles, kam nav piešķirta tirdzniecības atļauja; ar otru aizliegts reklamēt zāles, kam vajadzīga ārsta recepte; ar trešo liegts reklamēt zāļu tirdzniecību pa pastu, jo to tirdzniecība veicama tikai aptiekās. Spriedumā pirmie divi tika atzīti par saderīgiem ar Kopienu tiesībām, jo ir ietverti Direktīvā 2001/83, neatzīstot trešo gadījumos, kad tas attiecas uz vielām, ko var tirgot bez receptes, jo 88. panta 1. punktā to reklāma nav aizliegta un nevar uzskatīt, ka 2. punktā būtu aizliegta tirdzniecība pa pastu (
30
). Tādēļ saskaņā ar minēto spriedumu dalībvalstis nedrīkst aizliegt darbību, kas nav aizliegta Direktīvā 2001/83.
4) Atbilde uz pirmo jautājumu: tilts pārejai pie otrā
a) HWG 11. panta 1. punkta 11. un 13. apakšpunkta nepiemērošana atbilstoši tajos noteiktajam
41.
Tādējādi Direktīvā 2001/83 par zāļu reklamēšanu iedzīvotājiem ir noteiktas augstākās prasības, kuras dalībvalstis nedrīkst pārsniegt, ja vien tas šajā direktīvā tām nav īpaši atļauts.
42.
Līdz ar to jānoskaidro, vai šīs robežas ir ievērotas HWG 11. panta 1. punkta 11. un 13. apakšpunktā, kuros pilnībā aizliegtas kampaņas ar trešo personu apliecinājumiem un tādas, kurās izmantoti tādi pasākumi ar nejaušu iznākumu kā loterijas un izlozes.
43.
Direktīvas 2001/83 VIII sadaļas teksts liek atbildēt noliedzoši, jo tajā nav ietverts neviens aizliegums, kas līdzinātos minētajiem; kampaņas neattaisno arī izņēmumi no vispārīgajiem noteikumiem, kas aprakstīti šo secinājumu 38. punktā, kas ļauj valstu tiesību aktos noteikt stingrākus ierobežojumus (
31
).
44.
Lai saglabātu minētos valsts noteikumus, varētu piedāvāt Bundesgerichtshof direktīvu interpretēt plaši, bet tādējādi tiktu pieļauta divējāda kļūda.
45.
Pirmkārt, šāda interpretācija būtu balstīta uz pārspīlētiem interpretācijas kritērijiem, sniedzot skaidrojumu pēc analoģijas, lai gan tiesību normas aizliedzošais un saskaņojošais raksturs to liek interpretēt šauri. Tā kā Direktīva 2001/83, nodrošinot augstu veselības aizsardzības līmeni, tiecas novērst valstu atšķirības zāļu reklāmā, ieviešot kopīgu kārtību, kas nodrošinātu to brīvu apriti kopējā tirgū, izņēmumu pielaidīga interpretācija šķiet nevietā.
46.
Turklāt tiktu apdraudēts “atbilstošas interpretācijas” princips un tā vietā, lai mudinātu iesniedzējtiesu censties saskaņot savas tiesības ar Kopienu tiesībām (
32
), Tiesai tiktu uzlikta nasta pretēji direktīvas tekstam atzīt tās noteikumiem neatbilstošu valsts tiesību normu.
47.
Īsumā sakot, Direktīvā 2001/83 nav vispārīgi un abstrakti aizliegtas kampaņas, kurās izmantota loterija un nespeciālistu trešo personu apgalvojumi. Tādēļ augstajai Vācijas tiesai būtu jānorāda, ka HWG 11. panta 1. punkta 11. un 13. apakšpunkts ir pretrunā šai direktīvai, kurā paredzēta pilnīga saskaņošana, tāpēc, ka tajos ir pilnīgi izslēgta šāda veida zāļu reklāma.
48.
Šajos apstākļos Kopienu tiesību pārākuma (
33
) dēļ Bundesgerichtshof lieta ir jāizlemj, nepiemērojot HWG noteikumus, jo šī pārākuma rezultātā dalībvalstu tiesām ir jānodrošina pilnīga Kopienu tiesību iedarbība, nepiemērojot nesaderīgās, ieskaitot vēlāk pieņemtās, valsts tiesību normas, negaidot to atcelšanu vai izslēgšanu no tiesību sistēmas atbilstoši konstitucionālajās tiesībās paredzētajiem procesiem (
34
).
b) Noderīgas atbildes meklējumos
49.
Turpinājumā izklāstīto iemeslu dēļ, ja Tiesa atbildētu tikai, ka tādas tiesību normas kā šajā lietā aplūkotās ir pretrunā direktīvai, tai, izvairoties no otrā prejudiciālā jautājuma sarežģījumiem, jautājums tālāk nebūtu jāizskata.
50.
Šajā jautājumā Bundesgerichtshof vaicā, vai Direktīvas 2001/83 87. panta 3. punkts attiecas uz reklāmu internetā ar ikmēneša loteriju, kurā izlozēts mazvērtīgs laimests, un vai reklāma, kurā atspoguļota nespeciālistu aptauja, kurā dots vispārēji pozitīvs vērtējums, ir nepiedienīga atlabšanas reklāma direktīvas 90. panta j) punkta izpratnē.
51.
Šādi uzdodot jautājumu, bez jebkādas norādes uz valsts tiesībām, noprotams, ka Vācijas tiesa ir iecerējusi izspriest lietu, balstoties uz Direktīvu 2001/83, un pieņem, ka abiem tās iepriekš minētajiem pantiem ir tieša iedarbība, kas, manuprāt, ir kļūdains pieņēmums.
52.
Patiesībā Kopienu tiesību pārākums rada valstu iestāžu pienākumu, tostarp pēc savas ierosmes, piemērot to normas pat tad, ja pastāv valsts tiesību normas, kas ir tām pretrunā (
35
). Šī pienākuma priekšnoteikums ir tieša iedarbība, kas direktīvām parasti nepiemīt.
53.
Lai direktīvai būtu šāda iedarbība, jābūt ne vien nokavētai tās transpozīcijai vai tai jābūt nepareizi transponētai, bet arī tās noteikumiem satura ziņā jābūt precīziem un bez jebkādiem nosacījumiem (
36
).
54.
Šāda direktīvu iedarbība judikatūrā tiek uzskatīta par automātisku “sankciju” par dalībvalstu pienākumu neizpildi, bet dalībvalstis, ja tās direktīvu nav transponējušas vai to ir izdarījušas nepareizi, nevar atsaukties uz pienākumu neizpildi attiecībā pret privātpersonām, lai tām piemērotu nesaderīgu valsts tiesību normu vai liegtu tiesības, kas tām skaidri un bez nosacījumiem piešķirtas direktīvā (
37
).
55.
Tomēr situācija ir atšķirīga, kad direktīvā noteiktie pienākumi gulstas uz citu personu, jo tādā gadījumā netransponētajai tiesību normai nepiemīt šāda tieša iedarbība un tā pati par sevi attiecīgajai personai, kas nav atbildīga par tās netransponēšanu valsts tiesībās, nav saistoša (
38
). Tādēļ uz netransponētu direktīvu nevar atsaukties attiecībā pret citu privātpersonu (
39
); šis Tiesas izstrādātais kritērijs joprojām ir nemainīgs (
40
).
56.
Tādēļ, ja netiek izmantots kāds jauns interpretācijas veids, otrais jautājums ir balstīts uz nepareizu pieņēmumu par Direktīvas 2001/83 tiešu horizontālu iedarbību, jo tā tiek izmantota tiesvedībā starp privātpersonām, lai liegtu Gintec īstenot reklāmas kampaņu (
41
).
57.
Šie precizējumi pamato interpretācijas risinājumu, kas pilnībā ievērotu Bundesgerichtshof otrā jautājuma nozīmi, jo, saskaņojot Vācijas tiesību normu ar direktīvu, Tiesai paliek iespēja sniegt norādījumus, uz kuriem balstīties pamata lietā.
c) Risinājums ar interpretācijas palīdzību
58.
Minētā atbilstošas interpretācijas principa dēļ, pirms tiek izmantots tik ārkārtējs līdzeklis kā valsts tiesību nepiemērošana, jāizvērtē, vai, neskatoties uz to saturu, HWG normām var piedēvēt tādu nozīmi, kas tās padarītu saderīgas ar Direktīvu 2001/83. Šajā ziņā noderīgas norādes rodamas divās direktīvas tiesību normās, kas minētas otrajā prejudiciālajā jautājumā.
59.
Apzinos, ka turpinājumā riskēju rīkoties kā virves dejotājs, lai saglabātu līdzsvaru un nenovirzītos no līnijas, kas norobežo kompetenci prejudiciālās tiesvedības dialogā, jo es varētu mudināt Tiesu iejaukties svešā jomā, aizstājot valsts tiesu. Jāatgādina, ka Tiesa vairākkārt ir ne vien minējusi šo atbilstošas interpretācijas principu, bet arī piedāvājusi atbilstošu risinājumu (
42
). Daļā juridiskās literatūras, it īpaši vācu juridiskajā literatūrā, ir tieksme Kopienu tiesību pārākumu paplašināti attiecināt uz to interpretāciju, kas nozīmē, ka Luksemburgas tiesas risinājums gūst virsroku pār jebkuru citu risinājumu jautājumā par valsts īstenošanas tiesību normām (
43
).
60.
Nešaubos, ka, ievērojot EK līguma rūpes par veselību, Direktīvas 2001/83 mērķis ir nodrošināt zāļu pareizu un racionālu lietošanu [četrdesmitais apsvērums; 87. panta 3. punkta pirmais ievilkums un 89. panta 1. punkta b) apakšpunkta otrais un trešais ievilkums], nepieļaujot pārmērīgu vai nepārdomātu reklāmu (četrdesmit piektais apsvērums), kā arī tādu reklāmu, kas var maldināt par to īpašībām [89. panta 3. punkta otrais ievilkums un 90. panta j) punkts].
61.
Šādos apstākļos, lai novērstu tiesiskā regulējuma robu, kas, kā es norādīju šo secinājumu sākumā, nenāk par labu nevienam un varētu apdraudētu Direktīvas 2001/83 mērķu sasniegšanu, es ieteiktu Bundesgerichtshof HWG 11. panta 1. punkta 11. apakšpunktu skaidrot tādējādi, ka tajā ir aizliegta zāļu reklāma, “izmantojot trešo personu apgalvojumus, it īpaši rakstiskas pateicības, atzinības un rekomendācijas”, ja tie nepiedienīgi, satraucoši vai maldinoši reklamē atlabšanu, kā noteikts direktīvas 90. panta j) punktā.
62.
Līdzīgi varētu uzskatīt, ka HWG 11. panta 1. punkta 13. apakšpunktā ir aizliegtas kampaņas, “izmantojot konkursus, loterijas vai citas darbības” ar nejaušu iznākumu, ja tās izraisa zāļu neracionālu lietošanu, kas ir pretrunā Direktīvas 2001/83 87. panta 3. punktā noteiktajam.
B — Otrais prejudiciālais jautājums: apliecinājumi par atlabšanu un zāļu atbildīga lietošana
63.
Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, pamata lietas izšķiršanai ir vajadzīgs, lai Tiesa izvērtētu Direktīvas 2001/83 87. panta 3. punktu un 90. panta j) punktu.
1) Apliecinājumi par atlabšanu
64.
Vispirms jāņem vērā iesniedzējtiesas rīkojumā aprakstītie fakti, lai arī Slovēnijas valdība (apsvērumu 4. punkta 11. apakšpunktā) norāda atšķirīgus faktus. Tādējādi Vācijas tiesa vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2001/83 90. panta j) punkts, nepieļaujot zāļu reklāmā nepiedienīgi, satraucoši vai maldinoši reklamēt atlabšanu, liedz īstenot kampaņu, kurā ziņots par personu, kas nav veselības aprūpes speciālisti, aptauju ar reklamējamā medikamenta vispārēji pozitīvu vērtējumu, šajā vērtējumā neprecizējot konkrētas lietošanas jomas.
65.
Iesākumā jāatzīmē, ka j) punkts attiecas uz paziņojumiem, ko veic personas, kam nav ne farmācijas, ne medicīnas zināšanu, jo zinātnieku, speciālistu un ietekmīgu personu ieteikumi tiek aplūkoti tās pašas tiesību normas f) punktā.
66.
Vārdkopa (“reklamē atlabšanu”) un trīs to raksturojošie apstākļa vārdi (“nepiedienīgi”, “satraucoši”, “maldinoši”) ir nenoteikti juridiski jēdzieni, kurus var precizēt, ņemot vērā vienu no Direktīvas 2001/83 mērķiem — veselības aizsardzību zāļu racionālas un atbildīgas lietošanas ceļā.
67.
Aplūkojot tiesību normu no šī viedokļa, tajā ar “apliecinājumiem” tiek saprasti ne vien, stingri ņemot, neapstrīdami apgalvojumi vai liecības par faktu, kas to pierāda un apstiprina, bet gan plašākā izpratnē arī viedokļa paušana vai noskaņojuma izpausmes. Ievērojot šo uzskatu dažādību, lai nenovirzītos no direktīvas mērķiem, šis jēdziens ietver ne vien apgalvojumus par pilnīgu atveseļošanos, bet arī tādus, kas produktam piedēvē labvēlīgu iedarbību uz veselību.
68.
Tomēr nav pietiekami ar vispārīgām atsauksmēm uz zāļu nodrošināto labsajūtu, spēku vai vitalitāti, ir jābūt pieminētai arī to ārstnieciskajai iedarbībai, atvieglojot vai izārstējot slimības un brūces.
69.
Atbilstoši šai neapstrīdami plašajai izpratnei tiesību norma neizslēdz visus labvēlīgus apgalvojumus, jo zāles kalpo profilaksei un ārstēšanai (
44
), bet gan tikai nenormālus apgalvojumus, kas mudina tās lietot nesaprātīgi, būdami nepiedienīgi, pārspīlēti vai pārmērīgi (“nepiedienīgi”), uztraucoši un nemieru radoši (“satraucoši”) vai tādi, kas var maldināt (
45
) (“maldinoši”) (
46
).
70.
Šajos apstākļos uzskatu, ka sarkanā žeņšeņa “vispārīgi pozitīvs vērtējums”, tam nepiedēvējot konkrētu veselības traucējumu vai slimību remdinošu ietekmi, nav uzskatāms nedz par “apliecinājumu par atlabšanu”, nedz raksturojams ar Direktīvas 2001/83 90. panta j) punktā ietvertajiem apstākļa vārdiem, jo ar Gintec rīkoto aptauju, kā uzsver Bundesgerichtshof, tiek parādīta vienīgi procentuāli lielas klientu daļas apmierinātība, tiem atzinīgi vērtējot zāles, pat ja ievērojama daļa iesaka tās lietot, lai dziedinātu vieglas kaites.
71.
Tādējādi uz otrā prejudiciālā jautājuma pirmo daļu būtu jāatbild noliedzoši: reklāma, kurā atspoguļota nespeciālistu aptauja ar zāļu “vispārēji pozitīvu vērtējumu”, principā nav nepiedienīga vai maldinoša atlabšanas reklāma Direktīvas 2001/83 90. panta j) punkta izpratnē.
2) Reklāma ar loteriju
72.
Loterija, izloze vai tombola ir līdzekļi, kuros izmantoti nejaušības vai gadījuma elementi, lai kādu iznākumu uzticētu veiksmei (
47
). Kalpojot par auglīgu augsni spēlmaņiem (
48
), spēles bīstamās sekas var kļūt krietni vien smagākas tādā jomā kā veselība, kas var dot iemeslu citiem tādiem psiholoģiskiem traucējumiem kā hipohondrija (
49
) un dažādām mānijām kā, piemēram, pašārstēšanās.
73.
Ar apdomīgu un atbildīgu zāļu lietošanu, par kuru, kā jau esmu atzīmējis, tiek runāts visā direktīvā un it īpaši tās 87. panta 3. punktā, nav savienojama reklāma, kas rosina patērētāju interesi neatkarīgi no produkta īpašībām un mērķa.
74.
Ir iedomājami divi varianti — dalību loterijā dod zāļu iegāde vai laimests ir pašas zāles un nekas nav jāiegādājas.
75.
Pirmajā gadījumā nav droši zināms, vai zāles tiek izvēlētas to īpašību dēļ, jo vērā ņemama arī iespēja izmēģināt veiksmi un iegūt ko vērtīgu. Noteicoša nav arī laimesta vērtība, tā var būt patiesi vilinoša vai nenozīmīga, jo vienmēr paliek šaubas par to, kas īsti rosina piedalīties spēlē — laimesta lielums vai tikai spēles garša.
76.
Šāda veida loteriju, kas būtu attaisnojama citās nozarēs, ir grūti pieņemt gadījumā, kad tā skar cilvēku veselību. Tādēļ Direktīvas 2001/83 87. panta 3. punkta pirmais ievilkums, kurā noteikts, ka zāļu reklāmai jāveicina to racionāla izmantošana, iepazīstinot ar tām objektīvi, nepieļauj paņēmienu, kurā loterijas aizsegā netiek norādīts uz preces īpašībām, savaldzinot patērētāju ar līdzekļiem, kuriem nav nekā kopīga ar tās zināmajām īpašībām.
77.
Otrais gadījums, kāds ir pamata lietā, arī ir kritizējams, bet citu iemeslu dēļ. Direktīvas 2001/83 četrdesmit sestajā apsvērumā un 88. panta 6. punktā ir aizliegta zāļu tieša un bezmaksas izplatīšana tirdzniecības veicināšanai tāpēc, ka tā tiek mudināta to lietošana neatkarīgi no to ārstnieciskās iedarbības.
78.
Ja, kā apgalvo Gintec, tās kampaņas mērķis ir rosināt dalību domas aptaujā par sarkano žeņšeņu, Direktīvas 2001/83 noteikumu ievērošanai būtu pietiekami ar to vien, ja tiktu piedāvāts kāds cits laimests, nevis zāles.
C — Trešais prejudiciālais jautājums: Direktīva 92/28
79.
Trešajā jautājumā Bundesgerichtshof vēlas uzzināt, vai skaidrojumi saistībā ar abiem iepriekšējiem jautājumiem ir attiecināmi arī uz Direktīvu 92/28, kas ir Direktīvas 2001/83 VIII sadaļas priekštece. Atbilde var būt tikai apstiprinoša, ņemot vērā, ka šī pēdējā direktīva ietver to, kas pieņemta 1992. gadā, atkārtojot tās noteikumus.
80.
Izklāstītās pārdomas nodrošina sastāvdaļas, lai izveidotu piezīmes, kas iesniedzējtiesai kalpotu par garšvielām, kas vajadzīgas, lai pagatavotu lietas dalībnieku interesēm atbilstošu maltīti, izlemjot to attiecīgos prasījumus.
VI — Secinājums
81.
Rezultātā ierosinu Tiesai norādīt Bundesgerichtshof, ka:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 6. novembra Direktīvas 2001/83/EK par Kopienas kodeksu, kas attiecas uz cilvēkiem paredzētām zālēm, noteikumos par reklāmu (VIII sadaļa) ir paredzēta pilnīga saskaņošana, kas liedz dalībvalstīm noteikt stingrākus aizliegumus vai ierobežojumus, ja vien tas nav atļauts pašā direktīvā;
2)
ar direktīvu nav saderīgs valsts regulējums, kurā vispārīgi un abstrakti aizliegts reklamēt zāles iedzīvotājiem, izmantojot:
a)
trešo personu apgalvojumus, ja vien aizliegums neattiecas vienīgi uz gadījumu, kad tie nepiedienīgi, satraucoši vai maldinoši reklamē atlabšanu Direktīvas 2001/83 90. panta j) punkta izpratnē, kas principā nav raksturīgs reklāmai, kurā atspoguļota nespeciālistu aptauja ar zāļu vispārēji pozitīvu vērtējumu, to nesaistot ar konkrētām lietošanas jomām;
b)
konkursus, loterijas un citus pasākumus ar nejaušu iznākumu, ja vien aizliegums nav pakārtots nosacījumam, ka šādi līdzekļi mudina uz zāļu neracionālu lietošanu pretēji Direktīvas 2001/83 87. panta 3. punktam. Šajā tiesību normā un direktīvas 88. panta 6. punktā ir aizliegta zāļu reklāma internetā ar ikmēneša loteriju, kurā izlozē mazvērtīgu laimestu šo pašu zāļu paciņas formā;
3)
iepriekš izklāstītās atbildes mutatis mutandis attiecas arī uz Padomes 1992. gada 31. marta Direktīvu 92/28/EEK par cilvēkiem paredzētu zāļu reklāmu.
(
1
)	Oriģinālvaloda — spāņu.
(
2
)	2001. gada 6. novembra Direktīva 2001/83/EK (OV L 311, 67. lpp.), kurā izdarīti grozījumi ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 31. marta Direktīvu 2004/27/EK (OV L 136, 34. lpp.).
(
3
)	Padomes 1992. gada 31. marta Direktīva 92/28/EEK par cilvēkiem paredzētu zāļu reklāmu (OV L 113, 13. lpp.).
(
4
)	Šajā sadaļā, kurā ietilpst 86.–100. pants, gandrīz burtiski pārņemts Direktīvas 92/28 1.–14. pants.
(
5
)	Direktīvas 2004/27 redakcijā.
(
6
)	Ar 2004. gada grozījumiem tika atcelta šīs tiesību normas sākotnējā redakcijā paredzētā iespēja izņēmuma gadījumos izplatīšanu atļaut citā nolūkā.
(
7
)	RGBl. 1909, 499. lpp., kurā vairākkārt izdarīti grozījumi, pēdējoreiz 2002. gada 23. jūlijā (BGBl. I, 2850. lpp.), pašreiz aizstāts ar 2004. gada 3. jūlija likumu ar tādu pašu nosaukumu (BGBl. I, 1414. lpp.).
(
8
)	BGBl. 1994 I, 3068. lpp.
(
9
)	Žeņšeņs, kas, iespējams, ir visplašāk pazīstamais ārstniecības augs, pieder panax (panacea) ģintij un aug ziemeļu puslodē Āzijā un Amerikā. Šai ģintij pieder sešas mūžzaļo augu sugas, kas aug lēni un kam ir sulīgas saknes, no kurām iegūst aktīvo vielu, kam piedēvētas stimulējošas un spēcinošas īpašības, kas mazina fizisku nogurumu, garīgu izsīkumu un stresu.
(
10
)	Vācijas valdība uzskata, ka tas, ka Direktīvas 2001/83 tekstā trūkst jebkādas norādes uz pilnīgu saskaņošanu, liecina, ka likumdevējs to nav iecerējis, aizmirstot, ka līdzīgs arguments vienlīdz kalpotu arī daļējas saskaņošanas noliegšanai un ka šī prejudiciālā jautājuma mērķis ir noskaidrot voluntas legis.
(
11
)	EKL 95. pants saistībā ar EKL 3. panta 1. punkta c) apakšpunktu un EKL 14. panta 2. punktu [pirms grozījumiem — attiecīgi EK līguma 3. panta c) punkts un 7.a panta 2. punkts]. Atbilstoši šiem pantiem iekšējais tirgus ir telpa bez robežām, kurā nodrošināta brīva preču, personu, pakalpojumu un kapitāla aprite.
(
12
)	2000. gada 5. oktobra spriedums lietā C-376/98 Vācija/Parlaments un Padome (Recueil, I-8419. lpp., 83. punkts).
(
13
)	1994. gada 17. maija spriedums lietā C-41/93 Francija/Komisija (Recueil, I-1829. lpp., 22. punkts) un 1994. gada 9. augusta spriedums lietā C-359/92 Vācija/Padome (Recueil, I-3681. lpp., 22. punkts).
(
14
)	Iepriekš minētais spriedums lietā Vācija/Parlaments un Padome, 84. un 86. punkts, un 2001. gada 9. oktobra spriedums lietā C-377/98 Nīderlande/Parlaments un Padome (Recueil, I-7079. lpp., 15. punkts).
(
15
)	Turpinājumā Vācijas valdība apgalvo, ka uz EKL 95. panta pamata pieņemtajās direktīvās paredzēta minimāla iejaukšanās. Šī apgalvojuma apstiprināšanai tā atsaucas uz 31. punktu ģenerāladvokātes Štiksas-Haklas [Stix-Hackl] secinājumos lietā C-390/99 Canal Satélite Digital (Recueil, I-607. lpp.), kurā spriedums pieņemts 2002. gada 22. janvārī, taču to dara tendenciozi, piebilstot, ka, lai arī tāda ir vispārīgā kārtība, šādās direktīvās dažkārt paredzēta pilnīga saskaņošana, ja tas izriet no to satura un mērķa.
(
16
)	Uzskatu par neiederīgu Vācijas valdības atsaukšanos uz subsidiaritātes principu, lai pamatotu saskaņošanu, kas ļauj dalībvalstīm atkāpties no vispārīgās kārtības. Šis princips paredz Kopienas iejaukšanos jomās, kas nav tās ekskluzīvā kompetencē, vienīgi gadījumos, kad mērķus var sasniegt tikai Kopienu mērogā (EKL 5. panta otrā daļa — agrāk EK līguma 3.b panta otrā daļa), kas atbilst Direktīvai 2001/83, jo, kā noteikts tās apsvērumos, zāļu tirdzniecību kavē valstu īpatnības, kuras tādēļ ir jāmazina un pat jānovērš. Iepriekš minētajā spriedumā lietā Nīderlande/Parlaments un Padome Tiesa uzsvēra, ka minēto principu ievēro gadījumos, kad valstu tiesību akti un prakse kavē iekšējā tirgus raitu darbību, un saskaņošana ir obligāti nepieciešama. Šis viedoklis apstiprināts 2005. gada 12. jūlija spriedumā apvienotajās lietās C-154/04 un C-155/04 Alliance for Natural Health u.c. (Krājums, I-6451. lpp., 101.–107. punkts).
(
17
)	Šis atzinums neliedz izmantot EKL 95. pantu, ja izpildīti vajadzīgie nosacījumi (iepriekš minētais spriedums lietā Vācija/Parlaments un Padome, 88. punkts).
(
18
)	Iepriekš minētajā spriedumā lietā Vācija/Parlaments un Padome šīs pārdomas tika paustas (88. punkts) saistībā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 6. jūlija Direktīvu 98/43/EK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz tabakas izstrādājumu reklāmu un ar to saistīto sponsordarbību (OV L 213, 9. lpp.).
(
19
)	EKL 95. panta 4.–10. punkts.
(
20
)	Lieta C-52/00 (Recueil, I-3827. lpp.).
(
21
)	Apvienotās lietas C-211/03, C-299/03 un no C-316/03 līdz C-318/03 (Krājums, I-5141. lpp.).
(
22
)	2005. gada 15. septembra spriedumā apvienotajās lietās C-281/03 un C-282/03 Cindu Chemicals u.c. (Krājums, I-8069. lpp.) attiecībā uz Padomes 1976. gada 27. jūlija Direktīvu 76/769/EEK par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz dažādu bīstamu vielu un preparātu tirgū laišanas un lietošanas ierobežojumiem (OV L 262, 201. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1994. gada 20. decembra Direktīvu 94/60/EK (OV L 365, 1. lpp.), noteikts, ka, lai novērstu šķēršļus tirdzniecībai iekšējā tirgū, tās noteikumi ir pilnīgi un ar tiem nav saderīga atšķirīgu noteikumu paturēšana spēkā vai pieņemšana dalībvalstīs (44. punkts).
(
23
)	Direktīva par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz maldinošu reklāmu (OV L 250, 17. lpp.).
(
24
)	Redakcijā, kas izriet no Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 6. oktobra Direktīvas 97/55/EK, ar ko groza Direktīvu 84/450/EEK par maldinošu reklāmu, lai tajā iekļautu salīdzinošo reklāmu (OV L 290, 18. lpp.).
(
25
)	Iekļauts ar Direktīvu 97/55.
(
26
)	Turpretim atļauts reklamēt zāles, kas paredzētas lietošanai bez ārsta, kas nosaka diagnozi, izraksta recepti vai uzrauga ārstēšanas gaitu, palīdzības (88. panta 2. punkts).
(
27
)	Saskaņā ar Direktīvas 2004/27 grozījumu redakciju.
(
28
)	Arī Direktīvas 2004/27 noteiktajā redakcijā (minēta 6. zemsvītras piezīmē).
(
29
)	C-322/01 (Recueil, I-14887. lpp.).
(
30
)	Minētā sprieduma 138.–144. punkts saistībā ar 112.–116. punktu.
(
31
)	Tādēļ mulsina tas, ka pirmajā prejudiciālajā jautājumā ir norādīts uz “Direktīvas 2001/83 noteikumiem par personu, kuras nav speciālisti, apgalvojumiem un reklāmu ar loteriju”, jo jautājums balstīts uz pieņēmumu, ka Kopienu regulējums neaptver šos tirdzniecības veicināšanas veidus un ka iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot veiktās saskaņošanas raksturu, lai noteiktu, vai Vācijas likumdevēja izvēle ir pareiza; tādēļ Tiesas atbildē šis aspekts ir jāatstāj bez ievērības.
(
32
)	Dalībvalstu pienākums sasniegt direktīvas mērķi, kā arī to uzdevums, kas izriet no EKL 10. panta, nodrošināt tās izpildi ir saistošs visām valsts iestādēm, ieskaitot tiesas (1984. gada 10. aprīļa spriedums lietā 14/83 Von Colson un Kamann, Recueil, 1891. lpp., 26. punkts), kurām ir jānodrošina “atbilstoša interpretācija”, lai savu tiesisko regulējumu piemērotu tā, lai direktīvai netiktu atņemta jēga, tādējādi ievērojot EKL 249. panta trešo daļu (1990. gada 13. novembra spriedums lietā C-106/89 Marleasing, Recueil, I-4135. lpp., 8. punkts).
(
33
)	Iedibināts ar 1962. gada 27. februāra spriedumu lietā 10/61 Komisija/Itālija (Recueil, 1. lpp.) un oficiāli pasludināts 1964. gada 15. jūlija spriedumā lietā 6/64 Costa (Recueil, 1141. lpp.).
(
34
)	1978. gada 9. marta spriedums lietā 106/77 Simmenthal (Recueil, 629. lpp.).
(
35
)	1989. gada 22. jūnija spriedums lietā 103/88 Fratelli Costanzo (Recueil, 1839. lpp., 33. punkts).
(
36
)	1982. gada 19. janvāra spriedums lietā 8/81 Becker (Recueil, 53. lpp., 25. punkts).
(
37
)	Iepriekš minētā sprieduma lietā Becker 24. punkts.
(
38
)	1986. gada 26. februāra spriedums lietā 152/84 Marshall (Recueil, 723. lpp., 48. punkts).
(
39
)	Atšķirīgi ir gadījumā, kad kā lietā C-201/02 Wells (2004. gada 7. janvāra spriedums, Recueil, I-723. lpp.) piemērošana attiecībā pret valsti netieši skar citas personas tiesības.
(
40
)	2004. gada 5. oktobra spriedumā apvienotajās lietās no C-397/01 līdz C-403/01 Pfeiffer u.c. (Krājums, I-8835. lpp., 108. un 109. punkts), sekojot manos 2004. gada 27. aprīļa secinājumos ierosinātajam, noteikts, ka netransponētas direktīvas normām nav tiešas iedarbības prāvā starp privātpersonām.
(
41
)	Tas balstīts uz nepareizu Kopienu judikatūras izpratni, ka direktīvu tiešas iedarbības pasludināšana aizsargā pret valstu bezdarbību tos, kas būtu saņēmuši labumu no valsts iestāžu pienācīgas darbības, piešķirot tiem neizpildes dēļ liegtās tiesības. Šajā lietā šīs judikatūras pareiza izpratne nozīmētu, ka Gintec ir tiesības īstenot reklāmas kampaņu neatkarīgi no HWG noteikumiem. Tomēr ar otrā jautājuma formulējumu Bundesgerichtshof vēlas panākt tieši pretējo: lietā, kurā nav iesaistīta Vācijas valsts, liegt tai īstenot šo reklāmu, interpretācijas ceļā Direktīvai 2001/83 neatkarīgi to tās teksta piedēvējot tādu pašu nozīmi kā minētajam nesaskaņotajam valsts likumam.
(
42
)	Atsaucos uz piemēriem, kas iztirzāti secinājumos iepriekš minētajā lietā Pfeiffer u.c., 26. un turpmākie punkti.
(
43
)	Götz, V. “Europäische Gesetzgebung durch Richtlinien — Zusammenwirken von Gemeinschaft und Staat” izdevumā Neue Juristische Wochenschrift, 1992, 1854. lpp.
(
44
)	Direktīvas 2001/83 90. panta c) punktā noteiktais aizliegums zāļu reklāmā apgalvot, ka tās var uzlabot pacienta veselību, izbrīna. Lema Devesa, C. līdzīgi izsakās “La Directiva de la CEE sobre la publicidad de los medicamentos”, Actas de derecho industrial, XIV sējums, 1991–1992, izd. Marcial Pons, Madride, 1993, 57. lpp. HWG 11. panta 1. punkta 11. apakšpunktā aizliegts jebkāds apgalvojums par zāļu labvēlīgu iedarbību.
(
45
)	Maldinošas reklāmas definīcija Direktīvas 84/450 2. panta 2. punktā.
(
46
)	Pārmērība, kas ir vienmēr kritizējama, ar veselību saistītā nozarē ir bīstama. Reklāmas kā mākslas mērķēt uz galvu, lai tiktu pie maciņa, jēdziens (Vogt, S. Lexikon des Wettbewerbsrechts, Izdevējs C. H. Beck, Minhene, 1994, VII lpp.) zāļu gadījumā ir nepiemērots.
(
47
)	Secinājumos apvienotajās lietās C-338/04, C-359/04 un C-360/04 Placanica u.c. (2007. gada 6. marta spriedums, Krājums, I-1891. lpp.), 95.–97. punktā es izklāstu savas pārdomas par azartspēlēm un to juridisko aspektu.
(
48
)	Aleksandrs Puškins (1799–1837) stāstā “Pīķa dāma” spilgti ataino cariskās Krievijas augstāko sabiedrību, kurā aizraušanās ar azartspēlēm lika jaunam un pieticīgam armijas virsniekam sajukt prātā.
(
49
)	Vienā no Migela Servantesa (1547–1616) lieliskākajām novelēm “Licenciado Vidriera” [“Stikla licenciāts”] ir stāstīts par dēkām, ko piedzīvojis Tomass Rodaha [Tomás Rodaja], kurš bija iedomājies, ka ir no stikla, un dzīvoja apsēsts bailēm sadrumstaloties tūkstoš gabaliņos.