62023CJ0417
TIESAS SPRIEDUMS (virspalāta)
2025. gada 18. decembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Vienlīdzīga attieksme pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības – Direktīva 2000/43/EK – Jēdzieni “etniskā piederība”, “tieša diskriminācija” un “netieša diskriminācija” – Valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts pienākums pieņemt attīstības plānus, kas domāti, lai samazinātu valsts ģimenes mājokļu īpatsvaru noteiktos dzīvojamos rajonos – Šo rajonu noteikšana atkarībā no “imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju” īpatsvara – Attaisnojums – Sociālā kohēzija un integrācija – Mājokļu politika – Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. pants – Tiesības uz mājokļa neaizskaramību – Samērīgums
Lietā C‑417/23
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Østre Landsret (Austrumdānijas Augstā tiesa, Dānija) iesniegusi ar lēmumu, kas pieņemts 2023. gada 30. jūnijā un kas Tiesā reģistrēts 2023. gada 6. jūlijā, tiesvedībās
Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge
pret
MV,
EH,
LI,
AQ un
LO,
piedaloties:
BL – Danmarks Almene Boliger,
Institut for Menneskerettigheder,
un
XM,
ZQ,
FZ,
DL,
WS,
JI,
PB,
VT,
YB,
TJ un
RK
pret
Social‑, Bolig‑ og Ældreministeriet,
piedaloties:
Institut for Menneskerettigheder,
FN’s særlige rapportør E. Tendayi Achiume,
FN’s særlige rapportør Balakrishnan Rajagopal,
TIESA (virspalāta)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs K. Lēnartss [K. Lenaerts], priekšsēdētāja vietnieks T. fon Danvics [T. von Danwitz], palātu priekšsēdētāji K. Jirimēe [K. Jürimäe], K. Likurgs [C. Lycourgos], I. Jarukaitis [I. Jarukaitis], M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún] (referente), I. Ziemele, J. Pasers [J. Passer] un O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei], tiesneši S. Rodins [S. Rodin], J. Regans [E. Regan], A. Kumins [A. Kumin], N. Jēskinens [N. Jääskinen], D. Gracijs [D. Gratsias] un Z. Čehi [Z. Csehi],
ģenerāladvokāte: T. Čapeta [T. Ćapeta],
sekretāre: S. Stremholma [C. Strömholm], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2024. gada 30. septembra tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge vārdā – H. Qwist, advokat,
–
XM, ZQ, FZ, DL, WS, JI, PB, VT, YB, TJ un RK vārdā – P. A. Fokdal un E. O. R. Rosenberg Khawaja, advokater,
–
MV, EH, LI, AQ un LO vārdā – N.‑E. Hansen un M. Tarp, advokater,
–
BL – Danmarks Almene Boliger vārdā – K. Paludan un L. V. Thomsen, advokater,
–
Institut for Menneskerettigheder vārdā – M. Akhtar, P. Hjaltason, L. Teilgård, T. B. Thomsen un M. Ventegodt, pārstāvji,
–
FN’s særlige rapportør E. Tendayi Achiume un FN’s særlige rapportør Balakrishnan Rajagopal vārdā – P. A. Fokdal un E. O. R. Rosenberg Khawaja, advokater,
–
Dānijas valdības vārdā – C. A.‑S. Maertens, pārstāve, kurai palīdz R. Holdgaard un J. Pinborg, advokater,
–
Spānijas valdības vārdā – A. Pérez‑Zurita Gutiérrez, pārstāve,
–
Eiropas Komisijas vārdā – P. Carlin, F. Clotuche‑Duvieusart un C. Vang, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus 2025. gada 13. februāra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes Direktīvas 2000/43/EK (2000. gada 29. jūnijs), ar ko ievieš vienādas attieksmes principu pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības (OV 2000, L 180, 22. lpp.), 2. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkta interpretāciju.
2
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar piecām tiesvedībām, četrās no tām valsts mājokļu sabiedrība Slagelse Almennyttige Boligselskab, Afdeling Schackenborgvænge (turpmāk tekstā – “SAB”) vēršas pret pieciem valsts ģimenes mājokļu īrniekiem un piektajā tiesvedībā vienpadsmit valsts ģimenes mājokļu īrnieki vēršas pret Social‑, Bolig‑ og Ældreministeriet (Sociālo lietu, mājokļu un vecāka gadagājuma cilvēku ministrija, Dānija) saistībā ar valsts tiesisko regulējumu, kurā ir paredzēts pienākums pieņemt attīstības plānus, kas domāti, lai samazinātu valsts ģimenes mājokļu īpatsvaru dzīvojamos rajonos, kuriem tostarp raksturīgs tas, ka pēdējo piecu gadu laikā “imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju” īpatsvars ir pārsniedzis 50 %.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2000/43
3
Saskaņā ar Direktīvas 2000/43 2.–4., 9., 12., 13., 15., 16. un 28. apsvērumu:
“(2)
Saskaņā ar [LES] 6. pantu Eiropas Savienība ir dibināta uz visām dalībvalstīm kopīgiem brīvības, demokrātijas, cilvēktiesību un pamatbrīvību respektēšanas un tiesiskuma principiem, un tai būtu jāievēro pamattiesības, ko nodrošina [1950. gada 4. novembrī Romā parakstītā] Eiropas Konvencija par cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzību [(turpmāk tekstā – “ECPAK”)], un tā kā tās izriet no dalībvalstu kopīgām konstitucionālām tradīcijām, kas ir Kopienas tiesību vispārīgie principi.
(3)
Tiesības uz vienlīdzību likuma priekšā un aizsardzība pret visu cilvēku diskrimināciju ir vispārējas tiesības, kas atzītas ar Vispārējo Cilvēktiesību deklarāciju, Apvienoto Nāciju Organizācijas Konvenciju par sieviešu visu veidu diskriminācijas izskaušanu, Starptautisko konvenciju par rasu visu veidu diskriminācijas likvidāciju un Apvienoto Nāciju Organizācijas Paktu par pilsoņu un politiskajām tiesībām un Paktu par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām, un ar [ECPAK], ko parakstījušas visas dalībvalstis.
(4)
Ir svarīgi ievērot šādas pamattiesības un brīvības, to skaitā tiesības uz biedrošanās brīvību. Bez tam saistībā ar piekļuvi precēm un pakalpojumiem un to nodrošināšanu ir svarīgi ievērot privātās un ģimenes dzīves aizsardzību un darījumus, kas veikti, ievērojot to [šajā kontekstā].
[..]
(9)
Diskriminācija rasu vai etniskās piederības dēļ var apdraudēt [LESD] mērķu sasniegšanu, jo īpaši augsta līmeņa nodarbinātības un sociālās aizsardzības sasniegšanu, dzīves līmeņa un dzīves kvalitātes paaugstināšanu, ekonomisko un sociālo izlīdzināšanu un solidaritāti. Bez tam tā var apdraudēt arī mērķi veicināt Eiropas Savienības pārveidošanu par telpu, kurā valda brīvība, drošība un taisnība.
[..]
(12)
Lai nodrošinātu demokrātisku un tolerantu sabiedrību attīstību, kas pieņemtu visu personu līdzdalību neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības, īpašai rīcībai tās diskriminācijas jomā, kas sakņojas rasu vai etniskajā piederībā, būtu jāsniedzas plašāk par pieeju nodarbinātības un pašnodarbinātības pasākumiem un jāaptver tādas jomas, kā izglītība, sociālā aizsardzība, tai skaitā sociālā nodrošināšana un veselības aprūpe, sociālās priekšrocības un piekļuve precēm un pakalpojumiem un to piegāde.
(13)
Šim nolūkam attiecībā uz šīs direktīvas aptvertajām jomām visā Kopienā būtu jāaizliedz tieša vai netieša diskriminācija, kas sakņojas rasu vai etniskajā piederībā. Šādu diskriminācijas aizliegšanu būtu jāpiemēro arī trešo valstu pilsoņiem, taču tā neattiecas uz atšķirīgu attieksmi, kas balstās uz tautību [valstspiederību], un neskar noteikumus, kas reglamentē trešo valstu pilsoņu iebraukšanu un uzturēšanos, kā arī viņu piekļuvi darba iespējām un profesijai.
[..]
(15)
Tādu faktu novērtēšana, pēc kuriem var spriest, ka notikusi tieša vai netieša diskriminācija, ir jautājums izskatīšanai valsts tiesu iestādēs vai citās kompetentās iestādēs saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktu noteikumiem vai praksi. Jo sevišķi šādās normās var paredzēt netiešo diskrimināciju, ko nosaka ar jebkuriem līdzekļiem, to skaitā, pamatojoties uz pierādījumiem, ko sniedz statistika.
(16)
Svarīgi, lai visas fiziskās personas tiktu pasargātas no diskrimināciju rasu vai etniskās piederības dēļ. [..]
[..]
(28)
[..] dalībvalstis nevar pietiekami sasniegt šīs direktīvas mērķi, proti, visās dalībvalstīs nodrošināt kopīgu augstu aizsardzības līmeni pret diskrimināciju [..].”
4
Šīs direktīvas 1. pantā “Mērķis” ir paredzēts:
“Šīs direktīvas mērķis ir noteikt sistēmu, lai apkarotu diskrimināciju rasu vai etniskas piederības dēļ ar nolūku, lai vienādas attieksmes princips stātos spēkā dalībvalstīs.”
5
Minētās direktīvas 2. pantā “Diskriminācijas jēdziens” ir noteikts:
“1.   Šajā direktīvā vienādas attieksmes princips nozīmē to, ka nav ne tiešas, ne netiešas diskriminācijas rasu vai etniskas piederības dēļ.
2.   Šā panta 1. punkta mērķiem:
a)
tiek pieņemts, ka tiešā diskriminācija iestājas tad, kad salīdzināmā situācijā pret vienu personu izturas, ir izturējušies vai izturētos sliktāk nekā pret otru personu rasu vai etniskas piederības dēļ;
b)
tiek pieņemts, ka netiešā diskriminācija iestājas tad, kad acīmredzami neitrāls noteikums, kritērijs vai prakse nostāda kādas rasu vai etniskas piederības personas īpaši nelabvēlīgā situācijā, salīdzinot ar citām personām, ja vien šāds noteikums, kritērijs vai prakse nav objektīvi attaisnojams ar tiesisku mērķi un ja vien tas nav proporcionāls un vajadzīgs šāda mērķa sasniegšanas līdzeklis.
[..]”
6
Direktīvas 3. pantā “Piemērošanas joma” ir paredzēts:
“1.   Nepārsniedzot Kopienai piešķirtās pilnvaras, šo direktīvu piemēro visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā, to skaitā arī valsts iestādēs, attiecībā uz:
[..]
h)
piekļuvi pakalpojumiem un precēm un to piegādi, kas ir pieejami sabiedrībai, tostarp dzīvokļu apgādi.
2.   Šī direktīva neattiecas uz dažādo [atšķirīgo] attieksmi tautības [valstspiederības] dēļ un neskar noteikumus un nosacījumus attiecībā uz trešās valsts pilsoņu un bezvalstnieku iebraukšanu un uzturēšanos dalībvalstu teritorijā, un jebkuru attieksmi, kas izriet attiecīgās trešās valsts pilsoņu un bezvalstnieku juridiskā statusa rezultātā.”
7
Direktīvas 2000/43 8. panta “Pienākums pierādīt” 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis veic tādus pasākumus, kādi saskaņā ar attiecīgo valstu tiesisko sistēmu ir vajadzīgi, lai nodrošinātu to, ka gadījumā, ja personas, kuras uzskata, ka viņas saskārušās ar netaisnību, jo pret viņām nav piemērots vienādas attieksmes princips, tiesā vai kādā citā kompetentā iestādē uzrāda faktus, pēc kuriem var secināt, ka ir bijusi tieša vai netieša diskriminācija, tad atbildētājam jāpierāda, ka nav noticis vienādas attieksmes principa pārkāpums.”
Direktīva 2006/123/EK
8
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū (OV 2006, L 376, 36. lpp.) 27. apsvērumā ir paredzēts:
“Šai direktīvai nebūtu jāattiecas uz tiem sociālajiem pakalpojumiem mājokļu, bērnu aprūpes, ģimeņu un personu, kam nepieciešama palīdzība, atbalsta jomā, kurus sniedz valsts visas valsts, reģionālajā vai vietējā līmenī, valsts pilnvaroti pakalpojumu sniedzēji vai valsts atzītas labdarības iestādes, lai nodrošinātu atbalstu tiem, kam pastāvīgi vai īslaicīgi tas īpaši vajadzīgs nepietiekamu ģimenes ienākumu vai pilnīgas vai daļējas atkarības dēļ, un tiem, kas varētu tikt atstumti. Šie pakalpojumi ir būtiski, lai garantētu pamattiesības uz cilvēka cieņu un integritāti, un tie ir sociālās kohēzijas principa un solidaritātes principa izpausme, un šī direktīva nedrīkstētu tos iespaidot.”
9
Šīs direktīvas 2. panta 1. un 2. punkts ir izteikts šādā redakcija:
“1.   Šo direktīvu piemēro pakalpojumiem, ko sniedz pakalpojumu sniedzēji, kuri veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī.
2.   Šo direktīvu nepiemēro šādām darbībām:
[..]
j)
sociālajiem pakalpojumiem, ko [..] sniedz saistībā ar sociālajām mājām, [..]
[..].”
10
Minētās direktīvas 4. panta 1. punktā ir noteikts:
“Šīs direktīvas nolūkos piemēro šādas definīcijas:
1)
“pakalpojums” ir jebkāda pašnodarbināta saimnieciskā darbība, parasti par atlīdzību, kā minēts [LESD 57.] pantā.”
Dānijas tiesības
11
2021. gada 27. septembraLovbekendtgørelse nr. 1877 om almene boliger m.v. (almenboligloven) (Konsolidētais likums Nr. 1877 par valsts mājokļiem (Valsts mājokļu likums); turpmāk tekstā – “Valsts mājokļu likums”) 27. panta 4. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“Attiecībā uz mājokļiem, kas atrodas transformācijas rajonā 61.a panta 4. punkta izpratnē, ministrs apstiprina atsavināšanu ar nosacījumu, ka [..] tiek izbeigti īres līgumi ar īrniekiem, kuri neatbilst pašvaldības domes noteiktajiem kritērijiem saskaņā ar 27.c panta 1. punktu.”
12
Šī likuma 27.c pantā ir norādīts:
“1.   Pašvaldības dome nosaka kritērijus tādu īpašumu izīrēšanai, kuri atrodas apdraudētā dzīvojamā rajonā 61.a panta 1. punkta izpratnē un kuri tiek atsavināti privātiem pircējiem. Pirmajā teikumā minētos kritērijus pašvaldības dome nosaka ne vēlāk kā brīdī, kad tā apstiprina atsavināšanu, un tie ir spēkā 10 gadus no konkrētā īpašuma nodošanas dienas. Saskaņā ar pirmo teikumu noteiktie kritēriji piemērojami arī jauniem īres mājokļiem, kas uzcelti šajos īpašumos.
[..]
3.   Ja īres īpašums tiek izīrēts, pārkāpjot minētos kritērijus, pašvaldības dome uzliek izīrētājam pienākumu izbeigt īres līgumu.”
13
Minētā likuma 61.a pantā ir noteikts:
“1.   Apdraudēts dzīvojamais rajons ir rajons, kas atbilst vismaz diviem no šādiem kritērijiem:
1)
To iedzīvotāju vecumā no 18 līdz 64 gadiem īpatsvars, kuriem nav saiknes ar darba tirgu vai izglītību, ir vairāk nekā 40 %, rēķinot kā vidējo rādītāju pēdējo divu gadu laikā.
2)
To iedzīvotāju īpatsvars, kuri notiesāti par noziedzīgiem nodarījumiem saskaņā ar Kriminālkodeksu, Ieroču likumu vai Narkotisko vielu likumu, ir vismaz trīs reizes lielāks par vidējo rādītāju valstī, ko aprēķina kā vidējo rādītāju pēdējo divu gadu laikā.
3)
To iedzīvotāju vecumā no 30 līdz 59 gadiem īpatsvars, kuriem ir tikai pamatizglītība, pārsniedz 60 %.
4)
Vidējie bruto ienākumi nodokļu maksātājiem vecumā no 15 līdz 64 gadiem šajā rajonā, izņemot tos, kuri meklē izglītības iespējas, ir mazāki par 55 % no vidējiem bruto ienākumiem šajā pašā grupā šajā reģionā.
2.   Ar paralēlo sabiedrību tiek saprasts dzīvojamais rajons, kurā vairāk nekā 50 % iedzīvotāju ir imigranti no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēji un kurš atbilst vismaz diviem no 1. punktā minētajiem kritērijiem.
[..]
4.   Transformācijas rajons ir dzīvojamais rajons, kas pēdējo piecu gadu laikā ir atbildis 2. punktā minētajiem nosacījumiem.
5.   [Indenrigs‑ og boligministeren (iekšlietu un mājokļu ministrs, Dānija)] katra gada 1. decembrī publicē to rajonu [sarakstu], kuri atbilst 1., 2. un 4. punktā, kā arī 61.b pantā paredzētajiem nosacījumiem.”
14
Šī likuma 168.a panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Valsts mājokļu sabiedrība un pašvaldības dome kopīgi sagatavo attīstības plānu transformācijas rajonam 61.a panta 4. punkta izpratnē. Kopīgajam attīstības plānam jābūt vērstam uz to, lai līdz 2030. gada 1. janvārim samazinātu valsts ģimenes mājokļu īpatsvaru līdz ne vairāk kā 40 % no visiem attiecīgajā transformācijas rajonā 61.a panta 4. punkta izpratnē esošajiem mājokļiem. Pēc 2010. gada nojauktie mājokļi, kas nav aizstāti ar citiem valsts ģimenes mājokļiem, var tikt iekļauti kopējā mājokļu skaita aprēķinā attiecīgajā dzīvojamā rajonā. Komerctelpas tiek iekļautas mājokļu skaita aprēķinā tādējādi, ka katra komerctelpa 75 kvadrātmetru [(m2)] platībā tiek uzskatīta par vienu mājokli.
2.   Iekšlietu un mājokļu ministrs apstiprina 1. punktā minētos attīstības plānus.”
15
Valsts mājokļu likuma 168.b panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Ja netiek panākta vienošanās par kopīgu attīstības plānu 168.a panta 1. punkta izpratnē, pašvaldības dome var lūgt iekšlietu un mājokļu ministru apstiprināt pašvaldības attīstības plānu. Šī plāna mērķim jābūt līdz 2030. gada 1. janvārim samazināt valsts ģimenes mājokļu īpatsvaru līdz ne vairāk kā 40 % no visiem attiecīgajā transformācijas rajonā 61.a panta 4. punkta izpratnē esošajiem mājokļiem. Pēc 2010. gada nojauktie mājokļi, kas nav aizstāti ar citiem valsts ģimenes mājokļiem, var tikt iekļauti kopējā mājokļu skaita aprēķinā attiecīgajā dzīvojamā rajonā. Komerctelpas tiek iekļautas mājokļu skaita aprēķinā tādējādi, ka katra komerctelpa 75 kvadrātmetru platībā tiek uzskatīta par vienu mājokli. Pirms lēmuma pieņemšanas saskaņā ar pirmo teikumu ministrs nodod pašvaldības attīstības plānu valsts mājokļu sabiedrībai.
2.   Pašvaldības dome var uzdot valsts mājokļu sabiedrībām īstenot saskaņā ar 1. punktu apstiprināto pašvaldības plānu, tostarp pašvaldības domes noteiktajā termiņā veikt pasākumus, kas ir būtiski pašvaldības attīstības plāna īstenošanai un vispārējo sabiedrības interešu aizsardzībai.”
16
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Valsts mājokļu likuma 61.a panta, kas šajā likumā tika iekļauts ar 2010. gada 22. decembralov nr. 1610 om ændring af lov om almene boliger m.v. (Likums Nr. 1610, ar ko tostarp groza Valsts mājokļu likumu), sākotnējās redakcijas 2. punktā bija lietots termins “geto” un tā 4. punktā – izteiciens “izteikts geto rajons” pašlaik izmantojamo jēdzienu, proti, attiecīgi “paralēla sabiedrība” un “transformācijas rajons” vietā.
17
2010. gada 22. decembra likuma Nr. 1610 sagatavošanas darbos, lai definētu jēdzienus “geto” vai “geto rajons”, tika “ieteikts uzsvērt trīs kritērijus [..]: imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju īpatsvaru, tādu personu īpatsvaru, kurām nav saiknes ar darba tirgu, un tādu personu īpatsvaru, kuras ir notiesātas par noziedzīgiem nodarījumiem saskaņā ar Kriminālkodeksu, Ieroču likumu vai Narkotisko vielu likumu, jo katrs no šiem faktoriem norāda, ka pastāv sociāla un sabiedrības problēma, kas skaidri atšķiras no vispārējās situācijas Dānijā, un ka ir jāpieliek īpašas pūles”.
18
Jēdziena “geto rajons” definīcija tika grozīta ar 2013. gada 26. decembralov nr. 1609 om ændring af lov om almene boliger m.v. (Likums Nr. 1609, ar ko tostarp groza Valsts mājokļu likumu), ar kuru tika pievienoti divi jauni kritēriji attiecībā uz izglītību un ienākumiem. 2013. gada 26. decembra Likuma Nr. 1609 sagatavošanas darbos tostarp ir norādīts:
“Imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju integrācija nelabvēlīgos rajonos ir centrālais jautājums. Ir svarīgi, lai dzīvojamos rajonos iedzīvotāju savstarpēja saziņa notiktu arī ārpus to etniskās piederības jomas. Pretējā gadījumā var būt grūtāk saprasties kultūras un valodas ziņā un var vieglāk rasties aizspriedumi, negatīva attieksme un bīstama sadalīšanās starp “viņiem” un “mums”. Tas apdraud sabiedrības vienotību. Tāpēc liela citas etniskās piederības pilsoņu koncentrācija ir norāde uz to, ka attiecīgajam rajonam ir jāpievērš uzmanība.”
19
Pienākums pieņemt tādus attīstības plānus kā tie, kas tiek aplūkoti pamatlietā, tika ieviests ar 2018. gada 27. novembralov nr. 1322 om ændring af lov om almene boliger m.v., lov om leje af almene boliger og lov om leje (Likums Nr. 1322, ar ko tostarp groza Valsts mājokļu likumu, Valsts mājokļu īres likumu un Īres likumu). Saskaņā ar 2018. gada 27. novembra Likumu Nr. 1322 kritērijs attiecībā uz to, ka “imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju” īpatsvars attiecīgajā dzīvojamā rajonā pārsniedz 50 %, ir kļuvis par nepieciešamu nosacījumu, lai šādu dzīvojamo rajonu varētu kvalificēt kā “geto rajonu”. Šī likuma sagatavošanas darbos ir norādīts, ka šis kritērijs “uzsver faktu, ka geto rajonos galvenais izaicinājums ir imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju integrācijas trūkums”.
20
Likumprojekts, kura rezultātā tika pieņemts iepriekšējā punktā minētais likums, bija balstīts uz Dānijas valdības 2018. gada martā sagatavoto priekšlikumu “Dānija bez paralēlām sabiedrībām – nekādu geto 2030. gadā”). Šajā priekšlikumā tostarp bija norādīts:
“Valdība vēlas, lai Dānija būtu vienota. [..]
Gandrīz 40 pēdējo gadu laikā Dānijas etniskais sastāvs ir būtiski mainījies. 1980. gadā Dānijā bija 5,1 miljons iedzīvotāju. Šodien mēs esam gandrīz 5,8 miljoni. Iedzīvotāju skaita pieaugums ir saistīts ar imigrāciju. Tie ir gan imigranti, gan viņu pēcnācēji. Lielākajai daļai jauno dāņu ir ārpusrietumu izcelsme.
[..]
Ir pārāk daudz imigrantu, kuri aktīvi nepiedalās [Dānijas sabiedrībā]. Ārpusrietumu izcelsmes personu vidū ir izveidojusies paralēla sabiedrība. Pārāk daudz imigrantu un imigrantu pēcnācēju ir zaudējuši saikni ar apkārtējo sabiedrību. Bez izglītības, bez darba un bez pietiekamām dāņu valodas zināšanām.
[..]
Jau gadu desmitiem Dānijā ir uzņemts pārāk daudz bēgļu un – apvienošanas ceļā – ģimenes locekļu, kas nav integrējušies Dānijas sabiedrībā. Viņiem tika ļauts apvienoties geto bez jebkāda kontakta ar apkārtējo sabiedrību pat pēc daudziem Dānijā pavadītajiem gadiem, jo netika uzstādīta skaidra prasība, lai viņi kļūtu par daļu no Dānijas sabiedrības.
[..]
Dānijas teritorijā ir izveidojušās saliņas. Daudzi cilvēki dzīvo vairāk vai mazāk izolētos anklāvos. Pārāk daudz pilsoņu tajās nepietiekami pilda savus pienākumus. Viņi aktīvi nepiedalās Dānijas sabiedrībā un darba tirgū. Mēs [esam uzņēmuši] pilsoņu grupu, kas nepilnīgi ievēro Dānijas normas un vērtības. [Grupu], kurā sievietes tiek uzskatītas par zemākām par vīriešiem un kurā sociālā kontrole un vienlīdzības trūkums nosaka stingrus ierobežojumus indivīda vārda brīvībai.
[..]”
Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
21
Kā norādīts šā sprieduma 2. punktā, lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegts saistībā ar piecām tiesvedībām, no kurām četras attiecas uz Schackenborgvænge – kvartālu, kas atrodas Ringparken dzīvojamajā rajonā Slāgelsē [Slagelse] (Dānija), un viena attiecas uz Mjølnerparken – kvartālu Kopenhāgenā (Dānija).
Tiesvedības attiecībā uz “Schackenborgvænge” kvartālu
22
Ringparken dzīvojamo rajonu veido pieci kvartāli, četrus no tiem pārvalda valsts mājokļu sabiedrība Fællesorganisationens Boligforening un piekto, proti, Schackenborgvænge, pārvalda SAB.
23
Kopš 2018. gada 1. decembraRingparken dzīvojamais rajons ir klasificēts kā “izteikts geto rajons” Valsts mājokļu likuma 61.a panta 4. punkta sākotnējā redakcijā izpratnē un kopš tā laika šis rajons ir kvalificēts kā “transformācijas rajons” šīs tiesību normas pamatlietās piemērojamajā redakcijā izpratnē. Klasificēšana tika veikta, pamatojoties uz to, ka, pirmkārt, minētais dzīvojamais rajons atbilda četriem Valsts mājokļu likuma 61.a panta 1. punktā paredzētajiem kritērijiem, proti, iedzīvotāju saiknei ar darba tirgu vai izglītību, noziedzības līmenim, pamatizglītības līmenim un vidējiem ienākumiem (turpmāk tekstā – “sociālekonomiskie kritēriji”), un, otrkārt, 55,6 % no šī paša dzīvojamā rajona iedzīvotājiem ietilpa kategorijā “imigranti no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēji” minētā 61.a panta 2. punkta izpratnē.
24
Fællesorganisationens Boligforening, SAB un Slagelse Kommune (Slāgelses pašvaldība, Dānija) saskaņā ar Valsts mājokļu likuma 168.a panta 1. punktu izstrādāja Ringparken dzīvojamā rajona attīstības plānu, ko pašvaldības dome apstiprināja 2019. gada 27. maijā, lai samazinātu valsts sociālo dzīvokļu īpatsvaru līdz 40 % no visiem šajā dzīvojamajā zonā esošajiem dzīvokļiem.
25
2019. gada jūnijā SAB nolēma atsavināt 136 valsts ģimenes mājokļus, kas atrodas Schackenborgvænge, privātam pircējam. Tā kā iepriekšējā punktā minētajā attīstības plānā atsavināšana nebija paredzēta, Slāgelses pašvaldība 2019. gada 26. augustā šo plānu atjaunināja un apstiprināja (turpmāk tekstā – “Ringparken attīstības plāns”).
26
2019. gada 26. augustā un 17. septembrī šī pašvaldība saskaņā ar Valsts mājokļu likuma 27.c pantu apstiprināja arī kritērijus, kas piemērojami, izīrējot mājokļus, kuri tika atsavināti privātiem pircējiem apdraudētos dzīvojamos rajonos Slāgelse pašvaldības teritorijā. Šie kritēriji nosaka nosacījumus, kas jāizpilda, lai mājokļu, kuri atrodas Schackenborgvænge, īrnieki varētu palikt savos mājokļos pēc šādas atsavināšanas, proti, ka viņiem jābūt noteiktam ienākumu līmenim un ka nedz šie īrnieki, nedz viņu partneri pēdējo sešu mēnešu laikā nav izdarījuši noziedzīgu nodarījumu.
27
2020. gada 14. janvārīRingparken attīstības plānu un Schackenborgvænge kvartāla atsavināšanu apstiprināja Trafik‑, Bygge‑ og Boligstyrelsen (Transporta, būvniecības un mājokļu pārvalde, Dānija).
28
2020. gada 17. februārī SAB izbeidza 17 īres līgumus Schackenborgvænge. No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka šo īres līgumu izbeigšana bija pamatota ar šā sprieduma 26. punktā minētajiem kritērijiem.
29
Tā kā pieci no attiecīgajiem īrniekiem (turpmāk tekstā – “pieci Schackenborgvænge īrnieki”) bija iebilduši pret viņu īres līgumu izbeigšanu, lai gan viņiem tika piedāvāta izmitināšana citā mājoklī, 2020. gada 7. maijāSAB cēla prasību pret katru no tiem, lūdzot konstatēt, ka minēto īres līgumu izbeigšana ir likumīga un ka tā atbilst tostarp Valsts mājokļu likuma 61.a panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem. Šie pieci īrnieki lūdza noraidīt šīs prasības un turklāt lūdza, lai SAB atzītu šī likuma 61.a pantu par spēkā neesošu.
30
No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka trim no pieciem Schackenborgvænge īrniekiem ir Dānijas pilsonība, bet viņi ir dzimuši “valstīs, kas nav Rietumu valstis” minētā likuma 61.a panta 2. punkta izpratnē, ka viens no šiem īrniekiem ir šādas valsts pilsonis un viņš tajā ir dzimis un ka nav informācijas par piektā no minētajiem īrniekiem dzimšanas vietu vai pilsonību. Viens no viņiem Schackenborgvænge dzīvo kopš 2012. gada, otrs – kopš 2013. gada un pārējie trīs – kopš 2017. gada.
31
BL – Danmarks Almene Boliger (Dānijas valsts mājokļu asociācija) iestājās lietā, lai atbalstītu SAB prasījumus, savukārt Institut for Menneskerettigheder (Cilvēktiesību institūts, Dānija) iestājās lietā, lai atbalstītu piecu Schackenborgvænge īrnieku prasījumus.
32
Kopš 2021. gada 1. decembraRingparken dzīvojamais rajons vairs nav transformācijas rajons, jo tas vairs neatbilst trim sociālekonomiskajiem kritērijiem. Tomēr SAB joprojām ir jāīsteno Ringparken attīstības plāns.
Tiesvedība attiecībā uz “Mjølnerparken” kvartālu
33
Piektais strīds pamatlietā attiecas uz Mjølnerparken kvartālu, kuru pārvalda valsts mājokļu sabiedrība Bo‑Vita un kuru veido 528 valsts ģimenes mājokļi un 32 jauniešiem paredzēti mājokļi, kas ir sadalīti četros blokos.
34
Kopš 2018. gada 1. decembraMjølnerparken dzīvojamais rajons bija klasificēts kā “izteikts geto rajons” Valsts mājokļu likuma 61.a panta 4. punkta sākotnējā redakcijā izpratnē, un patlaban šis rajons ir kvalificēts kā “transformācijas rajons” šīs tiesību normas pamatlietās piemērojamajā redakcijā izpratnē. Šī klasificēšana tika veikta, pamatojoties uz to, ka, pirmkārt, minētais dzīvojamais rajons atbilda trim sociālekonomiskajiem kritērijiem un, otrkārt, aptuveni 80 % no šī paša dzīvojamā rajona iedzīvotājiem ietilpa kategorijā “imigranti no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēji” Valsts mājokļu likuma 61.a panta 2. punkta izpratnē. Šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniegšanas brīdī Mjølnerparken joprojām bija transformācijas rajons.
35
Bo‑Vita saskaņā ar Valsts mājokļu likuma 168.a panta 1. punktu izstrādāja Mjølnerparken attīstības plānu, kuru 2019. gada 20. jūnijā apstiprināja Københavns Kommune (Kopenhāgenas pašvaldība, Dānija) un 2019. gada 10. septembrī – Transport‑ og Boligministeriet (Transporta un mājokļu ministrija, Dānija), kas vēlāk kļuva par Indenrigs‑ og Boligministeriet (Iekšlietu un mājokļu ministrija, Dānija), un pēc tam – Sociālo lietu, mājokļu un vecāka gadagājuma cilvēku ministrija. Šajā attīstības plānā tostarp ir paredzēts, ka valsts ģimenes mājokļu īpatsvara samazināšana līdz 40 % saskaņā ar Valsts mājokļu likuma 168.a panta 1. punktu ir jāīsteno, pārdodot 2. un 3. bloku.
36
Bo‑Vita noslēdza līgumu par šo bloku pārdošanu, kuru 2022. gada 2. jūnijā apstiprināja Kopenhāgenas pašvaldība un pēc tam 2023. gada 4. janvārī – Social‑ og Boligstyrelsen (Sociālo lietu un mājokļu pārvalde, Dānija).
37
Iesniedzējtiesa precizē, ka saskaņā ar likumu Bo‑Vita ir jāizbeidz minēto bloku īrnieku īres līgumi.
38
2020. gada 27. maijā vienpadsmit īrnieki, kuri ir vai bija Mjølnerparken 2. un 3. bloka iedzīvotāji (turpmāk tekstā – “vienpadsmit Mjølnerparken īrnieki”), cēla prasību pret Sociālo lietu, mājokļu un vecāka gadagājuma cilvēku ministriju, lūdzot konstatēt, ka šīs ministrijas veiktais šā sprieduma 35. punktā minētā attīstības plāna apstiprinājums nav spēkā, it īpaši, ciktāl tas ir pamatots ar Valsts mājokļu likuma 61.a panta 4. punktu. Šī ministrija lūdza prasību noraidīt.
39
No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka visi vienpadsmit īrnieki ir Dānijas pilsoņi, bet astoņi no viņiem ir dzimuši “valstīs, kas nav Rietumu valstis” šī likuma 61.a panta 2. punkta izpratnē, un viena cita no minētajiem īrniekiem vecāki ir dzimuši Libānā. Deviņi no šiem īrniekiem dzīvo Mjølnerparken vairāk nekā divdesmit gadus un pārējie divi tajā dzīvo attiecīgi kopš 2012. gada un 2014. gada.
40
Cilvēktiesību institūts – tāpat kā ANO īpašā referente jautājumos par rasisma, rasu diskriminācijas, ksenofobijas un ar to saistītās neiecietības mūsdienu formām, kā arī ANO īpašais referents par atbilstīgiem mājokļiem kā daļu no tiesībām uz pienācīgu dzīves līmeni un par tiesībām uz nediskrimināciju šajā kontekstā – iestājās lietā, lai atbalstītu vienpadsmit Mjølnerparken īrnieku prasījumus.
Iesniedzējtiesas apsvērumi par pamatlietām
41
Østre Landsret (Austrumdānijas Augstā tiesa, Dānija), kas ir iesniedzējtiesa, apstiprina, ka piecās pamatlietās galvenais jautājums ir par to, vai valsts tiesību normas attiecībā uz attīstības plāniem, kuru mērķis ir samazināt valsts ģimenes mājokļu īpatsvaru transformācijas rajonos un kuras ir paredzētas Valsts mājokļu likuma 168.a panta 1. punktā, rada diskrimināciju etniskās piederības dēļ, kas ir pretrunā 2003. gada 28. maijalov nr. 374 om etnisk ligebehandling (Likums Nr. 374 par vienlīdzīgu attieksmi saistībā ar etnisko piederību), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, un Direktīvai 2000/43, kuru Dānijas tiesībās ir paredzēts transponēt ar pēdējo minēto likumu.
42
Šī tiesa norāda, ka pieci Schackenborgvænge īrnieki un vienpadsmit Mjølnerparken īrnieki tostarp ir norādījuši, ka viņu īres līguma izbeigšana vai attīstības plāna pieņemšana attiecībā uz viņiem ir uzskatāma par tiešu diskrimināciju etniskās piederības dēļ, kas ir aizliegta ar Direktīvu 2000/43, jo Valsts mājokļu likuma 61.a panta 2. punktā paredzētais kritērijs “imigranti no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēji” ietilpstot jēdziena “etniskā piederība” tvērumā šīs direktīvas 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
43
Pakārtoti šie īrnieki apgalvojot, ka īres līgumu izbeigšana, ko viņi apstrīd, rada netiešu diskrimināciju, jo šādu īres līgumu izbeigšanas prakse īpaši skar personas ar kādu “etnisko piederību” minētās direktīvas 2. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
44
Iesniedzējtiesa uzskata, ka SAB un Sociālo lietu, mājokļu un vecāka gadagājuma cilvēku ministrija tostarp ir apgalvojušas, ka Valsts mājokļu likuma 61.a panta 2. punktā paredzētais kritērijs “imigranti no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēji” neietilpst jēdziena “etniskā piederība” vai kāda “etniskā piederība”, kas minēts Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā, tvērumā.
45
Šī tiesa norāda, ka Danmarks Statistics (Dānijas Statistikas pārvalde) izveidotais jēdziens “valstis, kas nav Rietumu valstis” ietver visas valstis, izņemot Savienības dalībvalstis, Andoru, Islandi, Lihtenšteinu, Monako, Norvēģiju, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti, Sanmarīno, Šveici, Vatikāna pilsētvalsti, Kanādu, Amerikas Savienotās Valstis, Austrāliju un Jaunzēlandi.
46
Šī pārvalde definējot “imigrantu” kā ārvalstīs dzimušo personu, ja neviens no tās vecākiem nav dzimis Dānijā un nav Dānijas pilsonis. Minētā pārvalde definējot “pēcnācēju” kā Dānijā dzimušo personu, ja neviens no tās vecākiem nav dzimis Dānijā un nav Dānijas pilsonis, vai kuras vecāki, pat ja viņi ir dzimuši Dānijā un ir ieguvuši Dānijas pilsonību, abi saglabā arī citas valsts pilsonību.
47
Iesniedzējtiesa uzskata, ka ne no Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkta formulējuma, ne no Tiesas judikatūras, kas izriet no 2015. gada 16. jūlija sprieduma CHEZ Razpredelenie Bulgaria (C‑83/14, turpmāk tekstā – “spriedums CHEZ Razpredelenie Bulgaria”, EU:C:2015:480), 2017. gada 6. aprīļa sprieduma Jyske Finans (C‑668/15, EU:C:2017:278) un 2021. gada 10. jūnija sprieduma Land Oberösterreich (Mājokļu atbalsts; C‑94/20, EU:C:2021:477), nevar secināt, vai jēdziens “etniskā piederība” ietver personu grupu, kuras ir definētas kā “imigranti no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēji” un, apstiprinošas atbildes gadījumā, vai pamatlietā aplūkojamais valsts tiesiskais regulējums rada tiešu vai netiešu diskrimināciju šīs tiesību normas izpratnē.
48
Šajos apstākļos Østre Landsret (Austrumdānijas Augstā tiesa, Dānija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
vai Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā minētais jēdziens “etniskā piederība” jāinterpretē tādējādi, ka šis jēdziens tādos apstākļos kā šajā[s] lietā[s] – kad saskaņā ar Dānijas Valsts mājokļu likumu ir jāsamazina valsts ģimenes mājokļu īpatsvars “transformācijas rajonos” un kad nosacījums, lai to kvalificētu kā transformācijas rajonu, ir tas, ka vairāk nekā 50 % no mājokļu rajona iedzīvotājiem ir “imigranti no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēji”, – attiecas uz personu grupu, kas definēta kā “imigranti no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēji”?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir pilnībā vai daļēji apstiprinoša, vai Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka pamatlietā raksturotā shēma ir tieša vai netieša diskriminācija?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
49
Ar šiem jautājumiem, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts pienākums pieņemt attīstības plānus, kas domāti, lai samazinātu valsts ģimenes mājokļu īpatsvaru dzīvojamajos rajonos, kuriem tostarp ir raksturīgs tas, ka pēdējo piecu gadu laikā šajos rajonos dzīvojošo “imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju” īpatsvars ir pārsniedzis 50 %, ir uzskatāms par tiešu vai netiešu diskrimināciju etniskās piederības dēļ šīs tiesību normas izpratnē.
Par Direktīvas 2000/43 materiālo piemērošanas jomu
50
Vispirms jāpārbauda, vai pamatlietas, ciktāl tās attiecas uz Dānijas valsts ģimenes mājokļu sistēmu, kuru reglamentē Valsts mājokļu likums, ietilpst Direktīvas 2000/43 materiālajā piemērošanas jomā.
51
Šajā ziņā, pirmām kārtām, no šīs direktīvas 12. apsvēruma izriet, ka Savienības likumdevējs ir uzskatījis – lai nodrošinātu demokrātisku un tolerantu sabiedrības attīstību, kas ļautu visu personu līdzdalību neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības, īpašai rīcībai tās diskriminācijas jomā, kas sakņojas rasu vai etniskajā piederībā, būtu tostarp jāaptver tās jomas, kas minētas šīs direktīvas 3. panta 1. punktā (spriedumi, 2011. gada 12. maijs, Runevič‑Vardyn un Wardyn, C‑391/09, EU:C:2011:291, 41. punkts, kā arī 2018. gada 15. novembris, Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, 35. punkts).
52
Tomēr, kā Tiesa jau ir nospriedusi, ņemot vērā Direktīvas 2000/43 mērķi un to tiesību iedabu, uz kuru aizsardzību tā ir vērsta, kā arī to, ka ar šo direktīvu materiālajās jomās, uz kurām tā attiecas, konkrēti izpaužas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 21. pantā nostiprinātais diskriminācijas rasu un etniskās piederības dēļ aizlieguma princips, minētās direktīvas piemērošanas jomu nevar definēt ierobežoti (spriedums CHEZ Razpredelenie Bulgaria, 42. un 72. punkts, kā arī spriedums, 2018. gada 15. novembris, Maniero, C‑457/17, EU:C:2018:912, 36. punkts).
53
Otrām kārtām, Direktīvas 2000/43 3. panta 1. punkta h) apakšpunktā ir noteikts, ka, nepārsniedzot Savienībai piešķirtās pilnvaras, šo direktīvu piemēro visām personām gan valsts, gan privātajā sektorā, to skaitā arī valsts iestādēs, attiecībā uz piekļuvi pakalpojumiem un precēm un to piegādi, kas ir pieejami sabiedrībai, tostarp dzīvokļu apgādi.
54
Šajā ziņā Direktīvas 2006/123 2. panta 1. punktā ir paredzēts, ka tā piemērojama pakalpojumiem, ko sniedz pakalpojumu sniedzēji, kuri veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī, un jēdziens “pakalpojums” šīs direktīvas 4. panta 1. punktā definēts kā “jebkāda pašnodarbināta saimnieciskā darbība, parasti par atlīdzību, kā minēts [LESD 57. pantā]”.
55
Saskaņā ar LESD 57. pantu par “pakalpojumiem” Līgumu izpratnē uzskata pakalpojumus, kurus parasti sniedz par atlīdzību, un tajos tostarp ir iekļautas komerciālas darbības. Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru būtiska atlīdzības pazīme ir tā, ka tā ir attiecīgā pakalpojuma saimnieciskais ekvivalents (spriedums, 2016. gada 23. februāris, Komisija/Ungārija, C‑179/14, EU:C:2016:108, 151. un 153. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
56
Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka nekustamā īpašuma izīrēšanai, ko veic juridiska persona, ir piemērojams jēdziens “pakalpojums” Direktīvas 2006/123 4. panta 1. punkta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 22. septembris, Cali Apartments, C‑724/18 un C‑727/18, EU:C:2020:743, 34. punkts).
57
Šajā lietā, kā būtībā secinājumu 41. un 42. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, no Dānijas valsts mājokļu asociācijas, piecu Schackenborgvænge īrnieku, kā arī vienpadsmit Mjølnerparken īrnieku sniegtajiem paskaidrojumiem tiesas sēdē izriet, ka Dānijas valsts ģimenes mājokļu sistēmu raksturo tostarp tas, ka to pārvalda valsts mājokļu sabiedrības, proti, bezpeļņas organizācijas. Ikviena persona, kas sasniegusi vismaz 15 gadu vecumu, varot reģistrēties gaidīšanas sarakstā, lai tai tiktu piešķirts šāds mājoklis, un tam neesot paredzēts nosacījums par ienākumiem. Personām, kurām tiek piešķirts valsts ģimenes mājoklis, esot jāmaksā īres maksa, kuras apmērs ir zemāks par tirgus cenu, jo šī īres maksa ir paredzēta vienīgi tam, lai segtu minēto mājokļu ekspluatācijas un uzturēšanas izmaksas.
58
Ņemot vērā šīs norādes, kuras ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, jākonstatē, ka mājokļu nodošana lietošanai apmaiņā pret īres maksu, kam piemērojams tāds regulējums kā Dānijas valsts ģimenes mājokļu sistēma, jāuzskata par “pakalpojumu” sniegšanu LESD 57. panta izpratnē un līdz ar to arī Direktīvas 2006/123 4. panta 1. punkta izpratnē, jo runa ir par pakalpojumiem, kas tiek sniegti par atlīdzību.
59
Šajā ziņā nav nozīmes apstāklim, ka valsts mājokļu sabiedrības, kas pārvalda šo sistēmu, ir bezpeļņas organizācijas un ka īres maksa, ko maksā īrnieki, ir zemāka par tirgus cenu.
60
Proti, izšķirošais faktors, uz kura pamata kāda darbība ietilpst LESD tiesību normu par pakalpojumu sniegšanas brīvību piemērošanas jomā, ir tās saimnieciskais raksturs, proti, ka šī darbība nav veicama bez atlīdzības. Turpretī šajā ziņā nav vajadzīgs, lai pakalpojumu sniedzējs īstenotu mērķi gūt peļņu (spriedumi, 2007. gada 18. decembris, Jundt, C‑281/06, EU:C:2007:816, 32. un 33. punkts, kā arī 2016. gada 23. februāris, Komisija/Ungārija, C‑179/14, EU:C:2016:108, 154. punkts).
61
Tiesa ir arī nospriedusi, ka par saimniecisku darbību var tikt kvalificēti pakalpojumi, kas tiek sniegti par atlīdzību un kas, nebūdami saistīti ar valsts varas prerogatīvu īstenošanu, tiek sniegti sabiedrības interesēs un bez peļņas gūšanas mērķa un kas konkurē ar tādu tirgus dalībnieku piedāvātajiem pakalpojumiem, kuru mērķis ir peļņas gūšana (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2011. gada 6. septembris, Scattolon, C‑108/10, EU:C:2011:542, 44. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2017. gada 27. jūnijs, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C‑74/16, EU:C:2017:496, 45. un 46. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Tas, ka šādi pakalpojumi ir mazāk konkurētspējīgi nekā salīdzināmi pakalpojumi, ko sniedz tirgus dalībnieki, kuru mērķis ir peļņas gūšana, neliedz attiecīgās darbības uzskatīt par saimniecisku darbību (spriedumi, 2001. gada 25. oktobris, Ambulanz Glöckner, C‑475/99, EU:C:2001:577, 21. punkts, un 2021. gada 11. novembris, Manpower Lit, C‑948/19, EU:C:2021:906, 39. punkts).
62
Turklāt tas, ka pakalpojumi tiek sniegti par cenu, kas ir zemāka par parasto tirgus cenu, pats par sevi nav šķērslis, lai kvalificētu šo pakalpojumu sniegšanu par saimniecisku darbību, jo šāds apstāklis pats par sevi nevar ietekmēt tiešas saiknes esību starp minēto pakalpojumu sniegšanu un to saimniecisko ekvivalentu (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 15. aprīlis, Administration de l’Enregistrement, des Domaines et de la TVA, C‑846/19, EU:C:2021:277, 43. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
63
Šajos apstākļos, tā kā no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka Dānijas valsts ģimenes mājokļu sistēma ietver pakalpojumu sniegšanu Direktīvas 2006/123 4. panta 1. punkta izpratnē, jākonstatē, ka tā attiecas uz piekļuvi pakalpojumiem un pakalpojumu sniegšanu mājokļu jomā Direktīvas 2000/43 3. panta 1. punkta h) apakšpunkta izpratnē.
64
Nešķiet, ka šo konstatējumu varētu atspēkot Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta j) apakšpunkts, kurā ir paredzēts, ka tā nav piemērojama sociālajiem pakalpojumiem saistībā ar sociālajiem mājokļiem. Proti, šī tiesību norma, interpretējot to šīs direktīvas 27. apsvēruma gaismā, nozīmē, ka minēto direktīvu nepiemēro darbībām, kas ir būtiskas, lai garantētu pamattiesības uz cilvēka cieņu, kuru mērķis ir izvairīties no riska, ka personas, kam ir domātas šīs tiesības, tiks atstumtas, un tādējādi ir sociālās kohēzijas principa un solidaritātes principa izpausme (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Femarbel, C‑57/12, EU:C:2013:517, 42. un 43. punkts), un šādas darbības faktiski nevar kvalificēt kā “saimniecisku” darbību.
65
Šajā lietā, ņemot vērā šā sprieduma 57. punktā izklāstītās Dānijas valsts ģimenes mājokļu sistēmas iezīmes, mājokļu nodošanai lietošanā pret atlīdzību saskaņā ar šo sistēmu ir saimnieciskas darbības raksturs un līdz ar to tā nav daļa no “sociālajiem pakalpojumiem” saistībā ar sociālajiem mājokļiem Direktīvas 2006/123 2. panta 2. punkta j) apakšpunkta izpratnē.
66
Tādējādi, neskarot šā sprieduma 58. punktā minētās pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, ir uzskatāms, ka Dānijas valsts ģimenes mājokļu sistēma attiecas uz nozari, kas ietilpst Direktīvas 2006/123 piemērošanas jomā, un ar to pietiek, lai konstatētu Direktīvas 2000/43 piemērojamību šīs sistēmas ietvaros saskaņā ar tās 3. panta 1. punktu.
67
No tā izriet, ka pamatlietas ietilpst Direktīvas 2000/43 materiālajā piemērošanas jomā.
Par tiešas diskriminācijas etniskās piederības dēļ esību Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē
68
Direktīvas 2000/43 2. panta 1. punktā vienlīdzīgas attieksmes princips ir definēts kā tāds, kas nozīmē, ka nav ne tiešas, ne netiešas diskriminācijas rasu vai etniskās piederības dēļ.
69
Tā kā ar uzdotajiem jautājumiem iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai tāds valsts tiesiskais regulējums kā tas, kas tiek aplūkots pamatlietā, kurš ir balstīts uz kritēriju attiecībā uz “imigrantiem no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācējiem” rada tiešu vai netiešu diskrimināciju etniskās piederības dēļ šīs direktīvas 2. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkta izpratnē, ir jāsāk ar pārbaudi, vai šī kritērija izmantošana Valsts mājokļu likuma 61.a panta 2. punktā var būt tieša diskriminācija minētās direktīvas 2. panta izpratnē.
70
Šīs direktīvas 2. panta 2. punkta a) apakšpunktā ir precizēts, ka šī panta 1. punkta piemērošanas nolūkā tiek pieņemts, ka tiešā diskriminācija iestājas tad, kad salīdzināmā situācijā pret vienu personu izturas, ir izturējušies vai izturētos sliktāk nekā pret otru personu rasu vai etniskas piederības dēļ.
Par jēdzienu “etniskā piederība” Direktīvas 2000/43 izpratnē
71
Jēdziens “etniskā piederība” Direktīvā 2000/43 nav definēts.
72
Tomēr Tiesa jau ir nospriedusi, ka jēdziena “etniskā piederība” pamatā ir ideja, ka sabiedrības grupas ir iedalāmas tostarp kopienās pēc valstspiederības, reliģiskās ticības, valodas, kultūras un tradicionālās izcelsmes un dzīves vides (spriedums CHEZ Razpredelenie Bulgaria, 46. punkts, kā arī spriedums, 2017. gada 6. aprīlis, Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, 17. punkts).
73
No Tiesas judikatūras arī izriet, pirmkārt, ka, tā kā šā sprieduma iepriekšējā punktā uzskaitīto kritēriju saraksts sākas ar vārdu “tostarp”, tam nav izsmeļoša rakstura un, otrkārt, ka etniskā piederība nav nosakāma, pamatojoties tikai uz vienu kritēriju, bet, tieši otrādi, tās pamatā jābūt elementu kopumam, no kuriem daži ir objektīvi, bet citi – subjektīvi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 6. aprīlis, Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, 18. un 19. punkts).
74
No tā izriet – tā kā Direktīvā 2000/43 nav jēdziena “etniskā piederība” definīcijas, šī jēdziena aprises jānosaka, pamatojoties uz tādu kritēriju kombināciju kā tie, kas ir minēti šā sprieduma 72. punktā.
75
Šajā nolūkā jāņem vērā šīs direktīvas mērķis, kā arī konteksts, kādā iekļaujas šis jēdziens.
76
Proti, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa prasībām izriet, ka Savienības tiesību normas formulējums, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās saturu un piemērošanas jomu, visā Savienībā parasti interpretējams autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā ne vien šīs tiesību normas formulējumu, bet arī tās kontekstu un šo tiesību normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (spriedumi, 1984. gada 18. janvāris, Ekro, 327/82, EU:C:1984:11, 11. punkts, un 2025. gada 8. aprīlis, Eiropas Prokuratūra (Procesuālo aktu tiesiskuma pārbaude), C‑292/23, EU:C:2025:255, 51. punkts).
77
Pirmām kārtām, runājot par Direktīvas 2000/43 mērķi, no tās 1. panta izriet, ka tās mērķis ir noteikt sistēmu, lai apkarotu diskrimināciju rasu vai etniskas piederības dēļ, ar nolūku, lai vienādas attieksmes princips stātos spēkā dalībvalstīs. Turklāt, kā noteikts šīs direktīvas 28. apsvērumā, tās mērķis ir visās dalībvalstīs nodrošināt kopīgu augstu aizsardzības līmeni pret diskrimināciju, kas balstīta uz šiem iemesliem.
78
Runājot, otrām kārtām, par kontekstu, kādā iekļaujas jēdziens “etniskā piederība” Direktīvas 2000/43 un it īpaši tās 2. panta izpratnē, jāatgādina, pirmkārt, kā jau tika norādīts šā sprieduma 52. punktā, ka šī direktīva materiālajās jomās, uz kurām tā attiecas, ir Hartas 21. pantā nostiprinātā diskriminācijas rasu un etniskās piederības dēļ aizlieguma principa konkrētā izpausme. Saskaņā ar Paskaidrojumiem attiecībā uz Pamattiesību hartu (OV 2007, C 303, 17. lpp.) tās 21. panta 1. punkta pamatā tostarp ir ECPAK 14. pants un, ciktāl tas atbilst pēdējam minētajam, tas ir piemērojams saskaņā ar to.
79
Šajā ziņā no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras par ECPAK 14. pantu, ar kuru ir aizliegta jebkāda diskriminācija tostarp rases dēļ, izriet, ka diskriminācija personas etniskās piederības dēļ ir viens no rasu diskriminācijas veidiem un ka pēdējā minētā ir īpaši neciešama diskriminācija un attiecībā uz to, ņemot vērā tās seku bīstamību, tiek prasīta īpaša modrība un stingra reakcija no iestāžu puses. Tām ir jāizmanto visi to rīcībā esošie līdzekļi, lai apkarotu rasismu, tādējādi stiprinot koncepciju par demokrātisku sabiedrību (ECT spriedums, 2007. gada 13. novembris, D.H. u.c. pret Čehijas Republiku, CE:ECHR:2007:1113JUD005732500, 176. punkts, kā arī ECT spriedums, 2024. gada 20. februāris, Wa Baile pret Šveici, CE:ECHR:2024:0220JUD004386818, 90. punkts).
80
Otrkārt, Direktīvas 2000/43 3. apsvērumā ir atgādināts, ka ikvienas personas tiesības uz vienlīdzību likuma priekšā un aizsardzību pret diskrimināciju ir vispārējas tiesības, kas atzītas dažādos starptautiskos nolīgumos, tostarp 1965. gada 21. decembrī pieņemtajā Starptautiskajā konvencijā par jebkuras rasu diskriminācijas izskaušanu, kuru ir parakstījušas visas dalībvalstis un kura līdz ar to ir pienācīgi jāņem vērā. Saskaņā ar šīs konvencijas 1. pantu “jēdziens “rasu diskriminācija” nozīmē jebkādas atšķirības, izņēmumus, ierobežojumus vai priekšrocības, kuru pamatā ir rase, ādas krāsa, izcelsme vai nacionālā vai etniskā piederība”, tādējādi diskriminācija personas etniskās piederības dēļ ir viens no rasu diskriminācijas veidiem minētās konvencijas izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu CHEZ Razpredelenie Bulgaria, 73. punktu).
81
Treškārt, kā izriet gan no Direktīvas 2000/43 13. apsvēruma, gan arī no tās 3. panta 2. punkta, iepriekš minētā direktīva neattiecas uz atšķirīgu attieksmi valstspiederības dēļ, jo personas valstspiederība pati par sevi nevar būt pamats pieņēmumam par piederību noteiktai etniskai grupai.
82
Tomēr šī tiesību norma nevar būt šķērslis tam, ka valstspiederība vai tās piešķiršanas pamatā esošie kritēriji tiek ņemti vērā kā viens no faktoriem, lai norobežotu jēdziena “etniskā piederība” aprises. Proti, no šā sprieduma 72. punktā minēto ar šo jēdzienu saistīto kritēriju saraksta izriet, ka “valstspiederības kopiena” ir viens no elementiem, kas kopā ar citiem elementiem var ļaut secināt par piederību etniskai grupai.
83
Tāpat personas dzimšanas valsts kritērijs var būt viens no konkrētajiem faktoriem, kas ļauj secināt, ka šī persona pieder kādai etniskai grupai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 6. aprīlis, Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, 18. punkts).
84
Proti, personas dzimšanas valstij var būt saikne ar šīs personas valstspiederību, reliģisko ticību, valodu, kultūras un tradicionālo izcelsmi vai arī dzīves vidi un tādējādi tā var būt viens no elementiem, kas var tikt ņemti vērā, lai noteiktu personas piederību kādai etniskajai grupai, ciktāl tā ir daļa no tādu elementu kopuma, kas attiecas uz jēdzienu “etniskā piederība”.
85
Turpretim personas dzimšanas valsts kritērijs pats par sevi nevar būt pamats pieņēmumam par piederību noteiktai etniskai grupai. Proti, nevar tikt pieņemts, ka katrā suverēnā valstī pastāv tikai viena vienīga etniskā piederība (spriedums, 2017. gada 6. aprīlis, Jyske Finans, C‑668/15, EU:C:2017:278, 21. punkts).
86
Līdz ar to, pat ja nedz personas valstspiederības kritērijs, nedz arī tās dzimšanas valsts kritērijs pats par sevi nav pietiekams, lai pamatotu šādu pieņēmumu par piederību kādai etniskai grupai, gan viens, gan otrs kritērijs var tikt ņemts vērā kopā ar citiem elementiem, lai novērtētu, vai pastāv tieša diskriminācija “etniskās piederības” dēļ Direktīvas 2000/43 izpratnē.
Par jēdzienu “tieša diskriminācija” Direktīvas 2000/43 izpratnē
87
Kā uzsvērts šā sprieduma 70. punktā, atšķirīga attieksme jākvalificē kā “tieša diskriminācija” uz etniskās piederības pamata Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, ja salīdzināmā situācijā pret vienu personu izturas, ir izturējušies vai izturētos sliktāk nekā pret otru personu etniskas piederības dēļ. Šajā lietā vispirms jānosaka, vai pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēta atšķirīga attieksme etniskās piederības dēļ, un apstiprinošas atbildes gadījumā pēc tam jāpārbauda, vai atšķirīgās attieksmes dēļ atsevišķas personas tiek nostādītas nelabvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar citām personām, kas atrodas salīdzināmā situācijā.
88
Pirmkārt, attiecībā uz nosacījumu par to, ka ir ieviesta atšķirīga attieksme “etniskās piederības dēļ”, jānorāda, ka no Valsts mājokļu likuma un it īpaši no tā 168.a un 168.b panta izriet, ka pienākums pieņemt attīstības plānu, lai samazinātu valsts ģimenes mājokļu īpatsvaru, ir piemērojams “transformācijas rajoniem” šī likuma izpratnē. Minētā likuma 61.a panta 4. punktā tie ir definēti kā dzīvojamie rajoni, kas pēdējo piecu gadu laikā ir atbilduši šī 61.a panta 2. punktā minētajiem nosacījumiem. Pēdējā minētajā tiesību normā “paralēlas sabiedrības” ir definētas kā tādas, kas atbilst dzīvojamiem rajoniem, kuri, no vienas puses, atbilst vismaz diviem sociālekonomiskajiem kritērijiem un, no otras puses, “imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju” īpatsvars tajos pārsniedz 50 %.
89
Tādējādi Valsts mājokļu likumā ir paredzēta atšķirīga attieksme pret šiem dzīvojamajiem rajoniem un tiem rajoniem, kas arī pēdējo piecu gadu laikā atbilduši vismaz diviem no šiem sociālekonomiskajiem kritērijiem, bet kuros “imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju” īpatsvars nav pārsniedzis 50 %. Proti, attiecībā uz pēdējiem minētajiem rajoniem, kas tiek saukti par “apdraudētiem dzīvojamiem rajoniem”, šajā likumā nav paredzēts pienākums nedz pieņemt šādu attīstības plānu, nedz līdz ar to samazināt valsts ģimenes mājokļu procentuālo daļu.
90
Šajā lietā šķiet, ka minētajiem sociālekonomiskajiem kritērijiem nav nekādas tiešas saiknes ar transformācijas rajonu iedzīvotāju etnisko piederību. Tādējādi iesniedzējtiesai būs jānosaka, vai tas, ka tiek ņemts vērā piektais kritērijs, kas ir saistīts ar “imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju” īpatsvaru, ļauj vai neļauj uzskatīt, ka Valsts mājokļu likums rada atšķirīgu attieksmi etniskās piederības dēļ.
91
Šajā kontekstā jāuzsver, ka šim pēdējam kritērijam, šķiet, ir izšķiroša nozīme, nosakot transformācijas rajonus. Proti, pat ja kādā konkrētā dzīvojamajā rajonā piecu gadu laikā ir izpildīti visi sociālekonomiskie kritēriji, kas ir apstāklis, kurš pierāda problemātiskas sociālekonomiskās situācijas esību, Valsts mājokļu likums neuzliek pienākumu pieņemt attīstības plānu, ja šajā dzīvojamā rajonā “imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju” īpatsvars nepārsniedz 50 %. Turpretim, ja “imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju” īpatsvars pārsniedz 50 %, pietiek ar to, ka ir izpildīti divi no četriem sociālekonomiskajiem kritērijiem, lai attiecīgo rajonu varētu kvalificēt par “transformācijas rajonu” un tādējādi attiecībā uz to būtu piemērojams pienākums pieņemt attīstības plānu.
92
Līdz ar to šķiet, ka pamatlietā aplūkojamā atšķirīgā attieksme galvenokārt ir balstīta uz “imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju” kritēriju Valsts mājokļu likuma izpratnē.
93
Saskaņā ar šā sprieduma 87. punktā izklāstīto līdz ar to ir jāpārbauda, vai šis kritērijs saistībā ar “imigrantiem no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācējiem” rada atšķirīgu attieksmi etniskās piederības dēļ Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
94
Tā kā minētais kritērijs ir paredzēts Dānijas tiesībās, par to jālemj iesniedzējtiesai.
95
Proti, atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai tiesvedībā, kas uzsākta saskaņā ar LESD 267. pantu, valsts tiesību normu interpretācija ir dalībvalstu tiesu, nevis Tiesas kompetencē un Tiesa nav tiesīga lemt par valsts tiesību normu atbilstību Savienības tiesībām. Tomēr Tiesas kompetencē ir sniegt valsts tiesai visus norādījumus par Savienības tiesību interpretāciju, kas ļautu tai izvērtēt šo normu saderīgumu ar Savienības tiesisko regulējumu (spriedumi, 1981. gada 17. decembris_Frans‑Nederlandse Maatschappij voor Biologische Producten, 272/80, EU:C:1981:312, 9. punkts; 1995. gada 30. novembris, Gebhard, C‑55/94, EU:C:1995:411, 19. punkts, kā arī 2023. gada 30. novembris, Ministero dell’Istruzione un INPS, C‑270/22, EU:C:2023:933, 43. punkts).
96
Vispirms – šajā ziņā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka jēdziens “imigrants” Valsts mājokļu likuma izpratnē attiecas uz ārvalstī dzimušu personu, ja neviens no tās vecākiem nav dzimis Dānijā un nav Dānijas pilsonis.
97
Turpinājumā – saskaņā ar iesniedzējtiesas nolēmumu jēdziens “pēcnācējs” attiecas uz Dānijā dzimušu personu, ja neviens no tās vecākiem nav dzimis Dānijā un nav Dānijas pilsonis, vai kuras vecāki, pat ja viņi ir dzimuši Dānijā un ir ieguvuši Dānijas pilsonību, abi saglabājuši arī citas valsts pilsonību.
98
Visbeidzot, jēdziens “Rietumu valstis” ietverot Savienības dalībvalstis, Andoru, Islandi, Lihtenšteinu, Monako, Norvēģiju, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti, Sanmarīno, Šveici, Vatikāna pilsētvalsti, Kanādu, Amerikas Savienotās Valstis, Austrāliju un Jaunzēlandi. Tādējādi visas valstis, kas nav minētas iepriekš, tiekot uzskatītas par “valstīm, kas nav Rietumu valstis”.
99
Kā uzsvērts šā sprieduma 81. un 85. punktā, kritēriji, kas saistīti ar attiecīgās personas dzimšanas valsti, tāpat kā ar tās vecāku valstspiederību un dzimšanas valsti, aplūkojot tos atsevišķi, nav pietiekami, lai konstatētu piederību etniskai grupai. Tādējādi katrs no šiem kritērijiem šajā ziņā var tikt uzskatīts par neitrālu.
100
Tomēr, kā rakstveida apsvērumos ir atzinusi Dānijas valdība, “imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju” vispārējais kritērijs ir balstīts ne tikai uz konkrētas personas un tās vecāku dzimšanas valsts kritēriju, ne arī tikai uz pēdējo minēto personu valstspiederības kritēriju, bet gan uz šo kritēriju sarežģītu kombināciju. Proti, pirmkārt, tiekot ņemta vērā attiecīgās personas dzimšanas valsts, tāpat kā tās vecāku dzimšanas valsts un valstspiederība. Otrkārt, esot jānosaka, vai valsts vai valstis, kurās visas šīs personas ir dzimušas un/vai kuru valstspiederība tām ir, tiek uzskatītas par “valstīm, kas nav Rietumu valstis”.
101
Vēl ir jāpiebilst, pirmām kārtām, ka tas fakts vien, ka tāds vispārējs kritērijs kā “imigranti no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēji” var tikt uzskatīts par tādu, kas attiecas uz vairākām etniskām piederībām, pats par sevi nav pietiekams, lai izslēgtu, ka šāds vispārējs kritērijs ir balstīts uz attiecīgo personu etnisko piederību.
102
Proti, Direktīvas 2000/43 lietderīgajai iedarbībai būtu pretrunā tas, ka mērķis cīnīties pret diskrimināciju rasu vai etniskās piederības dēļ, kāds ir paredzēts tās 1. pantā, nebūtu piemērojams, ja vairākas etniskās grupas ir pakļautas vienai un tai pašai diskriminācijai.
103
Šajā ziņā 2008. gada 10. jūlija sprieduma Feryn (C‑54/07, EU:C:2008:397), kas attiecas uz lietu, kurā uzņēmuma direktors bija publiski paziņojis, ka tas atsakās pieņemt darbā “svešzemniekus” [allochtones]”, proti, terminu, kas ir pretstats terminam “vietējie” [autochtones] un būtībā līdzvērtīgs terminiem “ārvalstnieki” vai “imigranti”, 28. punktā Tiesa nosprieda, ka tas, ka darba devējs publiski paziņo, ka nepieņems darbā algotus darbiniekus ar noteiktu etnisku vai rasu piederību, ir tieša diskriminācija šīs direktīvas 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Līdz ar to Tiesa nav izslēgusi, ka tāds plašs jēdziens kā “svešzemnieki”, kas būtībā attiecas uz visiem ārvalstniekiem, var attiekties uz rasi vai etnisko piederību minētās direktīvas izpratnē.
104
Šajos apstākļos Direktīvas 2000/43 piemērošanas joma nevar tikt ierobežota ar cīņu pret diskrimināciju, kas attiecas tikai uz vienu etnisko grupu.
105
Otrām kārtām, konteksts, kurā tika pieņemts tāds vispārējs kritērijs kā “imigranti no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēji”, kā to izskaidro tiesību aktu, kuros ir iekļauts šis kritērijs, sagatavošanas darbi, arī var ietvert nozīmīgu informāciju, lai noteiktu, vai šie tiesību akti rada atšķirīgu attieksmi etniskās piederības dēļ. Tātad šajā lietā nozīme šajā ziņā var būt tādiem sagatavošanas darbiem kā tie, kas minēti iesniedzējtiesas nolēmumā un izklāstīti šā sprieduma 18. un 20. punktā.
106
Šajā ziņā jāatgādina, ka Tiesa ir nospriedusi, ka, lai pastāvētu tieša diskriminācija Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, pietiek ar to, ka ar etnisko piederību saistīts apsvērums ir noteicis lēmumu ieviest atšķirīgu attieksmi (šajā nozīmē skat. spriedumu CHEZ Razpredelenie Bulgaria, 76. punkts).
107
Trešām kārtām, ar to apstākli vien, ka transformācijas rajonu iedzīvotāji ir arī tādas personas, kas nav “imigranti no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēji”, nevar izslēgt, ka tāds valsts tiesiskais regulējums kā tas, kas tiek aplūkots pamatlietā, varētu tikt uzskatīts par regulējumu, kurš pieņemts, pamatojoties uz etnisko piederību (šajā nozīmē skat. spriedumu CHEZ Razpredelenie Bulgaria, 75. punkts).
108
Visbeidzot, ceturtām kārtām, šķiet, ka jēdziena “valstis, kas nav Rietumu valstis” lietojums, neskarot pārbaudi, kas jāveic iesniedzējtiesai, nav šķērslis tam, lai vispārējais kritērijs saistībā ar “imigrantiem no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācējiem” varētu attiekties uz personām, kuru dzimšanas vieta un/vai kuru vecāku dzimšanas vieta atrodas “Rietumu valstī”, vai uz personām, kurām un/vai kuru vecākiem ir šāda valstspiederība.
109
Tomēr ar šādu apstākli vien nepietiek, lai izslēgtu, ka šā sprieduma 100. punktā minētā sarežģītā kritēriju kombinācija varētu izraisīt atšķirīgu attieksmi etniskās piederības dēļ.
110
Kā atgādināts šā sprieduma 87. punktā, ja iesniedzējtiesa pēc visu pārbaužu, kas tai ir jāveic, pabeigšanas nonāktu pie secinājuma, ka vispārējais kritērijs “imigranti no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēji” Valsts mājokļu likuma izpratnē rada atšķirīgu attieksmi etniskās piederības dēļ, tai pēc tam vēl būs jāpārbauda, vai šī likuma sekas ir tādas, ka pret konkrētām personām ir sliktāka attieksme nekā pret citām personām, kuras atrodas salīdzināmā situācijā.
111
Proti, Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta a) apakšpunktā papildus nosacījumam par to, ka atšķirīga attieksme ir ieviesta “etniskās piederības dēļ”, ir paredzēti divi citi nosacījumi, kas attiecas respektīvi uz “sliktākas” attieksmes esību un izskatāmo situāciju “salīdzināmību”.
112
Jāatgādina, ka prasība par situāciju “salīdzināmību”, lai konstatētu vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, jāaplūko, ņemot vērā visus tās raksturojošos elementus (spriedums CHEZ Razpredelenie Bulgaria, 89. punkts un tajā minētā judikatūra).
113
Šajā lietā valsts ģimenes mājokļu īrnieki, kas dzīvo transformācijas rajonos, attiecībā uz viņu īres līgumiem, šķiet, ir situācijā, kura ir salīdzināma ar to īrnieku situāciju, kam ir līdzīgi īres līgumi apdraudētos dzīvojamos rajonos, kuri pēdējos piecos gados ir atbilduši vismaz diviem no sociālekonomiskajiem kritērijiem, bet kuros “imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju” īpatsvars nav pārsniedzis 50 %.
114
Attiecībā uz “sliktākas” attieksmes esību iesniedzējtiesai būs jāizvērtē sekas, kuras attiecībā uz visiem dzīvojamā rajona iedzīvotājiem izriet no tā, ka šis rajons ir noteikts par “transformācijas rajonu”.
115
Šajā ziņā jāatgādina, ka Valsts mājokļu likuma 168.a un 168.b pantā ir noteikts pienākums pieņemt attīstības plānu, kam jābūt vērstam uz to, lai līdz 2030. gada 1. janvārim samazinātu valsts ģimenes mājokļu īpatsvaru līdz ne vairāk kā 40 % no visiem attiecīgajā transformācijas rajonā esošajiem mājokļiem.
116
Šī likuma, kurā ir paredzēts šāds pienākums, sekas, šķiet, ir tādas, ka visi transformācijas rajonu iedzīvotāji tiek pakļauti paaugstinātam viņu īres līgumu priekšlaicīgas izbeigšanas un līdz ar to viņu mājokļu zaudēšanas riskam.
117
Proti, neskarot pārbaudi, kas jāveic iesniedzējtiesai, konstatējams, ka pašā Valsts mājokļu likumā ir paredzēts, ka īres līguma priekšlaicīga izbeigšana ir viena no sekām, kas var izrietēt no transformācijas rajona attīstības plāna apstiprināšanas.
118
Tādējādi no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka tad, ja šāda plāna īstenošana tiek veikta, atsavinot mājokļus privātam ieguvējam, šī likuma 27. panta 4. punktā ir paredzēts, ka šādas atsavināšanas apstiprināšana no kompetentā ministra puses ir pakļauta nosacījumam, ka tiek izbeigti īrnieku īres līgumi, kas neatbilst kritērijiem, kuri pašvaldības domei jāapstiprina saskaņā ar minētā likuma 27.c panta 1. punktu.
119
Līdzīgi šī likuma 27.c panta 3. punktā ir noteikts, ka, ja īres īpašums tiek izīrēts, pārkāpjot šos kritērijus, pašvaldības dome uzliek izīrētājam pienākumu izbeigt īres līgumu.
120
Šajos apstākļos transformācijas rajonu iedzīvotājiem, šķiet, pastāv paaugstināts risks, ka viņu īres līgumi tiek izbeigti pirms termiņa, savukārt iedzīvotāji, kas dzīvo apdraudētos dzīvojamos rajonos, kuriem ir raksturīga problemātiska sociālekonomiskā situācija, kas ir vismaz līdzīga transformācijas rajonos prevalējošajai situācijai, nav pakļauti šādam riskam.
121
Jāuzsver, ka tiesības uz mājokļa neaizskaramību ir Hartas 7. pantā garantētās pamattiesības, kas ietver tiesības, kuras atbilst ECPAK 8. panta 1. punktā garantētajām tiesībām, un kurām līdz ar to saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu ir jāatzīst tāda pati nozīme un apjoms kā pēdējām minētajām tiesībām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 4. oktobris, Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
122
Šajā ziņā no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras izriet, ka mājokļa zaudēšana ir viens no būtiskākajiem kaitējumiem tiesībām uz mājokļa neaizskaramību. Proti, šāda zaudēšana attiecīgajai personai un tās ģimenei rada īpaši nedrošu situāciju (šajā nozīmē skat. ECT spriedumus, 2008. gada 13. maijs, McCann pret Apvienoto Karalisti, CE:ECHR:2008:0513JUD001900904, 50. punkts, kā arī 2014. gada 10. septembris, Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, 63. un 64. punkts).
123
No tā izriet, ka šā sprieduma 120. punktā identificētais paaugstinātais risks var būt “sliktāka” attieksme Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
124
Vēl jāprecizē, ka, lai novērtētu šādas sliktākas attieksmes esību, nav nozīmes tam, vai kritēriji, saskaņā ar kuriem tiek individuāli izvēlēti izbeidzami īres līgumi, ietver vai neietver kritēriju attiecībā uz “imigrantiem no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācējiem”. Proti, šāds apstāklis nevar likt apšaubīt to, ka pastāv paaugstināts šo īres līgumu priekšlaicīgas izbeigšanas risks.
125
Turklāt šajā ziņā nav nozīmes arī jautājumam, vai īrnieki, kuru īres līgumi ir izbeigti, ir vai nav “imigranti no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēji”. Proti, Tiesa jau ir nospriedusi, ka vienlīdzīgas attieksmes princips, kuru ir paredzēts īstenot ar Direktīvu 2000/43, ir piemērojams nevis noteiktai personu kategorijai, bet gan saistībā ar šīs direktīvas 1. pantā noteiktajiem iemesliem, kā rezultātā tas var būt piemērojams arī personām, kuras, lai arī tās pašas nav attiecīgās rases etniskās grupas pārstāvji, tomēr kāda no šiem iemesliem dēļ cieš no sliktākas attieksmes vai tiek pakļautas īpaši nelabvēlīgai situācijai (šajā nozīmē skat. spriedumu CHEZ Razpredelenie Bulgaria, 56. punkts un tajā minētā judikatūra).
126
Visbeidzot, lai novērtētu, vai pastāv “sliktāka” attieksme Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, kas izriet no dzīvojamā rajona kvalificēšanas par “transformācijas rajonu”, iesniedzējtiesa varētu arī pārbaudīt, vai, kā to ir apgalvojuši daži lietas dalībnieki un ieinteresētās personas, kas iesniegušas rakstveida apsvērumus, pašam nosaukumam “transformācijas rajons”, no kura šādu rajonu iedzīvotājiem izriet paaugstināts risks, ka viņu īres līgums tiks izbeigts pirms termiņa, kurš aizstājis nosaukumu “izteikts geto rajons”, valsts līmenī piemīt aizskarošs un stigmatizējošs raksturs (šajā nozīmē skat. spriedumu CHEZ Razpredelenie Bulgaria, 87. punkts).
127
Šajā ziņā šī tiesa varētu arī izvērtēt, vai atsevišķi apgalvojumi, kas ietverti dažādos iesniedzējtiesas nolēmumā minētajos un šā sprieduma 17.–20. punktā citētajos sagatavošanas darbos, pēc sava rakstura liek uzskatīt, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums ir balstīts uz stereotipiem vai aizspriedumiem attiecībā uz “imigrantiem no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācējiem” vai pat, kā ģenerāladvokāte būtībā ir apstiprinājusi secinājumu 152. punktā, veicina šādu stereotipu un aizspriedumu nostiprināšanos.
128
Vēl ir jānorāda, ka, ja iesniedzējtiesa secinātu, ka pastāv prezumpcija par tiešu diskrimināciju etniskās piederības dēļ, vienlīdzīgas attieksmes principa efektīvai īstenošanai būtu nepieciešams, lai pierādīšanas pienākums būtu it īpaši Sociālo lietu, mājokļu un vecāka gadagājuma cilvēku ministrijai, kurai saskaņā ar Direktīvas 2000/43 8. panta 1. punktā paredzēto noteikumu būtu jāpierāda, ka nav noticis šī principa pārkāpums un ka Valsts mājokļu likuma pieņemšana, ciktāl tajā ir definēti transformācijas rajoni un paredzēts pienākums pieņemt attīstības plānus attiecībā uz šiem rajoniem, nekādi nav balstīta uz šo teritoriju iedzīvotāju vairākuma etnisko piederību, bet ka tā ir balstīta vienīgi uz objektīviem un ar diskrimināciju etniskās piederības dēļ nekādā ziņā nesaistītiem faktoriem (šajā nozīmē skat. spriedumu CHEZ Razpredelenie Bulgaria, 85. punkts un tajā minētā judikatūra).
129
Ņemot vērā iepriekš minētos motīvus, jākonstatē, ka Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta a) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts pienākums pieņemt attīstības plānus, kas domāti, lai samazinātu valsts ģimenes mājokļu īpatsvaru dzīvojamajos rajonos, kuriem tostarp ir raksturīgs tas, ka pēdējo piecu gadu laikā šajos rajonos dzīvojošo “imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju” īpatsvars ir pārsniedzis 50 %, ir tieša diskriminācija šīs tiesību normas izpratnē, ciktāl ir konstatēts, ka šī valsts tiesiskā regulējuma pieņemšana ir balstīta uz minēto dzīvojamo rajonu iedzīvotāju lielākās daļas etnisko piederību un ka minētā valsts tiesiskā regulējuma sekas ir tādas, ka attieksme pret visiem šo rajonu iedzīvotājiem ir sliktāka nekā attieksme pret tādu dzīvojamo rajonu iedzīvotājiem, kuri ir salīdzināmi, bet kuros šo “imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju” īpatsvars nav pārsniedzis 50 %.
Par netiešas diskriminācijas esamību Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē
130
Gadījumā, ja iesniedzējtiesa nonāktu pie secinājuma, ka pamatlietā aplūkojamais valsts tiesiskais regulējums nerada tiešu diskrimināciju Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, tai vēl būs jāpārbauda, vai šis tiesiskais regulējums var radīt netiešu diskrimināciju 2. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
131
Saskaņā ar minētās direktīvas 2. panta 2. punkta b) apakšpunktu tiek pieņemts, ka netieša diskriminācija rodas tad, ja acīmredzami neitrāls noteikums, kritērijs vai prakse nostāda kādas rases vai etniskās piederības personas īpaši nelabvēlīgā situācijā, salīdzinot ar citām personām, ja vien šāds noteikums, kritērijs vai prakse nav objektīvi attaisnojams ar leģitīmu mērķi un ja vien šī mērķa sasniegšanas līdzekļi nav samērīgi un vajadzīgi.
132
Pirmām kārtām, attiecībā uz “acīmredzami neitrāla” noteikuma, kritērija vai prakses esību Tiesa ir nospriedusi, ka šis nosacījums nozīmē, ka attiecīgam noteikumam, kritērijam vai praksei jābūt formulētam vai piemērotam šķietami neitrāli, tas ir, ņemot vērā faktorus, kas nav saistīti ar aizsargāto pazīmi un nav tai līdzvērtīgi (šajā nozīmē skat. spriedumu CHEZ Razpredelenie Bulgaria, 93. un 109. punkts).
133
Otrām kārtām, jāatgādina, ka tad, ja rodas iespaids, ka pasākums, ar ko tiek radīta nevienlīdzīga attieksme, kura izraisa sliktāku izturēšanos, ticis ieviests ar rasi vai etnisko piederību saistītu iemeslu dēļ, šāds pasākums kvalificējams kā tieša diskriminācija Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē. Turpretim, lai konstatētu netiešu diskrimināciju rases vai etniskās piederības dēļ, nav nepieciešams, lai attiecīgā pasākuma pamatā būtu šāda veida pamatojums. Proti, lai uz pasākumu varētu attiekties šīs direktīvas 2. panta 2. punkta b) apakšpunkts, pietiek ar to, ka, lai arī ir izmantoti neitrāli kritēriji, kas nav saistīti ar aizsargāto pazīmi, šis pasākums var radīt īpaši nelabvēlīgu situāciju personām, kurām ir šī pazīme (šajā nozīmē skat. spriedumu CHEZ Razpredelenie Bulgaria, 95. un 96. punkts).
134
Trešām kārtām, attiecībā uz šī 2. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzēto nosacījumu, saskaņā ar kuru attiecīgajam pasākumam ir jābūt tādam, kas var radīt “īpaši nelabvēlīgu situāciju” kādas rases vai etniskās piederības personām salīdzinājumā ar citām personām, Tiesa ir nospriedusi, ka šis nosacījums ir jāsaprot tādējādi, ka tas nozīmē, ka attiecīgā noteikuma, kritērija vai prakses dēļ it īpaši kādas konkrētas etniskās piederības personas atrodas nelabvēlīgā situācijā (spriedums CHEZ Razpredelenie Bulgaria, 100. punkts, un spriedums, 2018. gada 15. novembris, Maniero, C-457/17, EU:C:2018:912, 47. punkts).
135
Lai gan tas tā ir, attiecīgajam noteikumam, kritērijam vai praksei nav obligāti jārada nelabvēlīgas sekas tikai vienai konkrētai etniskajai piederībai.
136
Proti, kā rakstveida apsvērumos norādījuši Cilvēktiesību institūts un Eiropas Komisija, lai gan vairākās Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta b) apakšpunkta valodu versijās ir ietverts vārds, kas atbilst dāņu valodas vārdam “bestemt” (“konkrēts” vai “noteikts”), citās šīs tiesību normas valodu versijās šāds vārds nav ietverts, bet tajās vienkārši ir atsauce uz kādu “etnisko piederību” vai “etnisko grupu” [ethnie] bez citiem precizējumiem.
137
Tādējādi tāda minētās tiesību normas interpretācija, saskaņā ar kuru netiešu diskrimināciju var konstatēt tikai tad, ja šķietami neitrāls noteikums, kritērijs vai prakse rada īpaši nelabvēlīgu situāciju tikai vienai etniskajai grupai, izslēdzot noteikumus, kritērijus vai praksi, kas rada nelabvēlīgu situāciju vairākām etniskajām grupām, nav tekstuāli pamatota šīs pašas tiesību normas vairākās valodu versijās.
138
Šajā kontekstā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienā no Savienības tiesību normas valodu versijām lietotais formulējums nevar būt vienīgais šīs normas interpretācijas pamats un tam šajā ziņā nav piešķirama prioritāra nozīme salīdzinājumā ar citu valodu versijām. Proti, nepieciešamība vienveidīgi piemērot un līdz ar to interpretēt Savienības tiesību aktu nepieļauj, ka tiek ņemta vērā tikai viena no tā versijām atsevišķi, bet gan prasa, lai tas tiktu interpretēts atbilstoši tā tiesiskā regulējuma vispārējai sistēmai un mērķim, kura elements tas ir (spriedumi, 2010. gada 25. marts, Helmut Müller, C‑451/08, EU:C:2010:168, 38. punkts, un 2025. gada 8. maijs, Pielatak, C‑410/23, EU:C:2025:325, 58. punkts).
139
Tāda interpretācija kā tā, kas minēta šā sprieduma 137. punktā, būtu grūti savienojama ar šā sprieduma 77. punktā minētajiem Direktīvas 2000/43 mērķiem.
140
Šajā ziņā jāatgādina, ka šā sprieduma 102. un 103. punktā izklāstīto iemeslu dēļ šīs direktīvas tvērums nevar tikt ierobežots ar cīņu pret diskrimināciju, kas attiecas tikai uz vienu etnisko grupu.
141
Visbeidzot jānorāda, kā tas ir norādīts minētās direktīvas 15. apsvērumā, ka dalībvalstu tiesību aktos vai praksē var paredzēt, ka netieša diskriminācija var tikt konstatēta, izmantojot visus līdzekļus, tostarp statistikas datus.
142
Šajā ziņā valsts tiesai ir jāizvērtē, kādā mērā tai iesniegtie statistikas dati ir ticami un vai tie var tikt ņemti vērā, proti, vai tie tostarp neatspoguļo gluži vienkārši nejaušas un gadījuma rakstura parādības un vai tie ir pietiekami nozīmīgi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 24. septembris, YS (Vadošu darba ņēmēju arodpensijas), C‑223/19, EU:C:2020:753, 51. punkts un tajā minētā judikatūra).
143
Ja pēc pārbaudes, kas tai ir jāveic, iesniedzējtiesa secinās, ka pamatlietā aplūkojamā tiesību norma un vispārējais kritērijs rada īpaši nelabvēlīgu situāciju noteiktām etniskajām grupām piederošām personām Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē, tai būs jāpārbauda, vai šī tiesību norma un šis vispārējais kritērijs ir objektīvi attaisnoti ar leģitīmu mērķi un vai līdzekļi šī mērķa sasniegšanai ir piemēroti un vajadzīgi.
144
Šajā ziņā saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru samērīguma princips liek pārbaudīt, vai valsts pasākumi, pirmkārt, ir piemēroti izvirzītā vispārējo interešu mērķa sasniegšanai, otrkārt, ir ierobežoti līdz absolūti nepieciešamajam tādā ziņā, ka šo mērķi nevarētu saprātīgi tikpat efektīvi sasniegt ar citiem līdzekļiem, kas mazāk aizskartu attiecīgajām personām garantētās tiesības un brīvības, un, treškārt, nav nesamērīgi ar minēto mērķi, kas tostarp nozīmē, ka ir jāizsver šī mērķa nozīmīgums un iejaukšanās šajās tiesībās un brīvībās smagums (spriedums, 2023. gada 5. decembris, Nordic Info, C‑128/22, EU:C:2023:951, 77. punkts un tajā minētā judikatūra).
145
Lai noteiktu, vai ierobežojums atbilst samērīguma principam, dalībvalsts, kas vēlas atsaukties uz mērķi, kurš ir piemērots, lai pamatbrīvības vai pamattiesību ierobežojumu atzītu par leģitīmu, ir tā, kurai jāsniedz valsts tiesā visi pierādījumi, kas šai tiesai ļautu pārliecināties, vai konkrētais pasākums patiešām atbilst no minētā principa izrietošajām prasībām, un attaisnojošajiem iemesliem, uz ko šī dalībvalsts var atsaukties, jābūt papildinātiem ar šī pasākuma piemērotības un tā vajadzības šī mērķa sasniegšanai analīzi, kā arī ar konkrētu informāciju, kura var pamatot tās argumentāciju (spriedums, 2025. gada 10. jūlijs, INTERZERO u.c., C‑254/23, EU:C:2025:569, 101. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
146
Turklāt jāatgādina, ka objektīva attaisnojuma jēdziens Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir jāinterpretē šauri (spriedums CHEZ Razpredelenie Bulgaria, 112. punkts).
147
Šajā lietā, runājot, pirmām kārtām, par Valsts mājokļu likuma mērķiem, jānorāda, ka Dānijas valdības ieskatā šī likuma 61.a un 168.a panta mērķis ir atrisināt Dānijas valsts mājokļu sistēmā ar “paralēlu sabiedrību” izveidošanos saistītās problēmas, kā arī nodrošināt sekmīgu integrāciju.
148
Tādējādi šī valdība atsaucas uz iemesliem, kas saistīti ar trešo valstu valstspiederīgo sociālo kohēziju un integrāciju saistībā ar šo sistēmu, kā arī uz iemesliem, kas saistīti ar sociālo mājokļu politiku un tās finansēšanu.
149
Pirmkārt, attiecībā uz sociālās kohēzijas un integrācijas mērķi Tiesa jau ir nospriedusi, ka, ņemot vērā nozīmi, kāda Savienības tiesībās ir piešķirta integrācijas pasākumiem, kā tas izriet no LESD 79. panta 4. punkta, mērķis nodrošināt trešo valstu valstspiederīgo sekmīgu integrāciju var būt primārs vispārējo interešu apsvērums, ņemot vērā, ka šo valstspiederīgo integrācija ir noteicošs elements, lai veicinātu ekonomisko un sociālo kohēziju, kas ir LESD noteiktais Savienības pamatmērķis (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2016. gada 12. aprīlis, Genc, C‑561/14, EU:C:2016:247, 55. un 56. punkts, kā arī 2022. gada 22. decembris, Udlændingenævnet (Ārvalstniekiem noteikta valodas zināšanu pārbaude), C‑279/21, EU:C:2022:1019, 37. un 38. punkts).
150
Ņemot vērā šī Savienības pamatmērķa nozīmīgumu, dalībvalstīm principā ir plaša rīcības brīvība, lai pieņemtu pasākumus ar nolūku nodrošināt sociālo kohēziju un integrāciju, tostarp pilsētplānošanas pasākumus.
151
Tomēr jāuzsver, kā izriet no šā sprieduma 108. punkta, ka jēdziens “imigranti no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēji” attiecas arī uz personām, kurām ir kādas dalībvalsts, tostarp Dānijas Karalistes, pilsonība. Tādējādi, ciktāl pamatlietā aplūkojamais valsts tiesiskais regulējums piemērojams dalībvalstu pilsoņiem, to nevar attaisnot ar minēto mērķi.
152
Otrkārt, attiecībā uz mērķi valsts mājokļu sistēmas ietvaros īstenot prasības saistībā ar mājokļu politiku Tiesa ir arī nospriedusi, ka prasības saistībā ar dalībvalsts sociālo mājokļu politiku un tās finansēšanu var būt primāri vispārējo interešu iemesli (spriedums, 2009. gada 1. oktobris, Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, EU:C:2009:593, 30. punkts). Tas tā ir arī attiecībā uz prasībām, kas veicina neaizsargātu personu vai personu ar zemiem ienākumiem piekļuvi mājokļiem (spriedums, 2025. gada 27. februāris, AEON NEPREMIČNINE u.c., C‑674/23, EU:C:2025:113, 55. punkts).
153
Protams, dalībvalstīm to mājokļu politikas ietvaros principā arī ir plaša rīcības brīvība.
154
Lai gan tas tā ir, izskatāmajā gadījumā pamatlietā aplūkojamais valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ir noteikts pienākums pieņemt attīstības plānus, kas domāti, lai samazinātu valsts ģimenes mājokļu procentuālo īpatsvaru transformācijas rajonos, šķiet, ir vērsts nevis uz to, lai atrisinātu ar valsts mājokļu finansēšanu saistītās problēmas, bet gan drīzāk šajos rajonos pastāvošās sociālekonomiskās problēmas, kas saistītas ar sociālo kohēziju un integrāciju. Tādējādi, ņemot vērā šā sprieduma 147. punktā minētos Dānijas valdības norādītos primāros vispārējo interešu apsvērumus, mājokļu politikas mērķis jāuzskata par tādu, kas iekļaujas plašākā sociālās kohēzijas un integrācijas mērķa kontekstā.
155
Turklāt, ņemot vērā, ka šie attīstības plāni var izraisīt mājokļu zaudējumu, nešķiet, ka tos var pamatot ar mērķi veicināt atsevišķu personu kategoriju piekļuvi mājokļiem.
156
Treškārt, pat ja pamatlietā aplūkoto tiesisko regulējumu principā var uzskatīt par tādu, kas ietilpst jomā, kurā dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība, tomēr dalībvalstīm ir jāievēro jebkādas diskriminācijas rases vai etniskās piederības dēļ aizliegums, kas ir nostiprināts Hartas 21. pantā un konkretizēts Direktīvā 2000/43.
157
Šajā ziņā no Direktīvas 2000/43 9., 12. un 13. apsvēruma izriet, no vienas puses, ka diskriminācija rases vai etniskās piederības dēļ var apdraudēt LESD mērķu sasniegšanu, it īpaši augsta līmeņa nodarbinātības un sociālās aizsardzības sasniegšanu, dzīves līmeņa un dzīves kvalitātes paaugstināšanu, ekonomisko un sociālo izlīdzināšanu un solidaritāti, kā arī mērķi veicināt Eiropas Savienības pārveidošanu par telpu, kurā valda brīvība, drošība un tiesiskums, un, no otras puses, ka jebkādas šāda veida diskriminācijas aizlieguma, kas tās aptvertajās jomās ir ieviests ar šo direktīvu, mērķis tostarp ir nodrošināt demokrātisku un tolerantu sabiedrību attīstību, kas pieņemtu visu personu līdzdalību neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības (spriedums CHEZ Razpredelenie Bulgaria, 74. punkts).
158
Otrām kārtām, attiecībā uz jautājumu, vai pamatlietā aplūkotajā tiesiskajā regulējumā ir ievērots samērīguma princips, ir jāpārbauda, pirmkārt, vai tajā paredzētie pasākumi ir piemēroti, lai sasniegtu primāru vispārējo interešu mērķi, uz kuru šis tiesiskais regulējums ir vērsts.
159
Šajā ziņā tādu attīstības plānu pieņemšana, kas paredzēti, lai atrisinātu sociālekonomiskas problēmas, kuras it īpaši skar noteiktus dzīvojamos rajonus, principā var tikt uzskatīta par piemērotu pasākumu, lai sasniegtu mērķi veicināt sociālo kohēziju un integrāciju.
160
Tomēr, kā secinājumu 167. un 168. punktā būtībā norādījusi ģenerāladvokāte, iesniedzējtiesai būs jānosaka, vai Dānijas valdība tai ir sniegusi informāciju, kas var pierādīt, ka ar konkrēto pasākumu, kura mērķis ir samazināt valsts ģimenes mājokļu īpatsvaru transformācijas rajonos, šis mērķis faktiski var tikt sasniegts.
161
Runājot par pasākuma piemērotību primāra vispārējo interešu mērķa sasniegšanai, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesiskais regulējums var nodrošināt izvirzītā mērķa sasniegšanu tikai tad, ja tajā paredzētie pasākumi patiešām atbilst vēlmei to sasniegt un ja tie tiek īstenoti saskanīgi un sistemātiski (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2023. gada 28. novembris, Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, 37. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 21. marts, Landeshauptstadt Wiesbaden, C‑61/22, EU:C:2024:251, 94. punkts un tajā minētā judikatūra).
162
Šajā lietā jākonstatē, ka attiecībā uz apdraudētajiem dzīvojamajiem rajoniem, kuriem ir raksturīgas sociālekonomiskas problēmas, kas ir vismaz līdzīgas tām, kuras pastāv transformācijas rajonos, Valsts mājokļu likumā nav noteikts pienākums pieņemt tādus attīstības plānus kā tie, kas tiek aplūkoti pamatlietā. No tā izriet, ka apdraudētos dzīvojamos rajonos šādas problēmas vajadzības gadījumā tiek risinātas, izmantojot citus līdzekļus, lai nodrošinātu sociālo kohēziju.
163
Līdz ar to iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai, paredzot pienākumu pieņemt šādus plānus, ar šo likumu sociālās kohēzijas veicināšanas mērķis tiek īstenots saskaņoti un sistemātiski, lai gan šis pienākums attiecas tikai uz transformācijas rajoniem, kuros “imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju” īpatsvars pārsniedz 50 %, izslēdzot apdraudētos dzīvojamos rajonus, kuros šis īpatsvars ir mazāks par 50 %.
164
Gadījumā, ja iesniedzējtiesa tomēr nonāktu pie secinājuma, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums ir piemērots, lai nodrošinātu sociālās kohēzijas un integrācijas mērķa sasniegšanu, tai, otrkārt, lai noteiktu, vai šāds pasākums ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai, būs jāpārbauda, vai – kā to apgalvo vairāki lietas dalībnieki un ieinteresētās personas, kas iesniegušas rakstveida apsvērumus, – minēto mērķi var tikpat efektīvi sasniegt ar citiem līdzekļiem, kas mazāk aizskartu attiecīgajām personām garantētās tiesības un brīvības.
165
Pieņemot, ka nevar identificēt nevienu citu tikpat efektīvu pasākumu, iesniedzējtiesai vēl, treškārt, būs jāpārbauda šī tiesiskā regulējuma samērīgums šaurā nozīmē. Tādējādi šai tiesai būs jāpārbauda, vai ar minēto tiesisko regulējumu radītās neērtības nav nesamērīgas attiecībā pret izvirzītajiem mērķiem un vai tas pārmērīgi neaizskar transformācijas rajonu iedzīvotāju likumīgās intereses (šajā nozīmē skat. spriedumu CHEZ Razpredelenie Bulgaria, 123. punkts un tajā minētā judikatūra).
166
Šajā kontekstā jāatgādina, kā norādīts šā sprieduma 121. punktā, ka tiesības uz mājokļa neaizskaramību ir Hartas 7. pantā garantētās pamattiesības.
167
Turklāt Direktīvas 2000/43 4. apsvērumā ir noteikts, ka saistībā ar piekļuvi precēm un pakalpojumiem un to nodrošināšanu, proti, kā izriet no šā sprieduma 63. un 66. punkta, jomā, uz kuru attiecas šī lieta, ir svarīgi ievērot privātās un ģimenes dzīves aizsardzību, proti, pamattiesības, kuru daļa ir personas un tās ģimenes mājokļa aizsardzība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 24. jūnijs, GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, 93. punkts).
168
Šajā kontekstā jāprecizē, ka valsts pasākums nevar tikt vērsts uz tādiem vispārējo interešu mērķiem kā sociālā kohēzija un integrācija, neņemot vērā faktu, ka tie jāsalāgo ar pamattiesībām un principiem, kurus skar šis pasākums, kā tie nostiprināti Līgumos un Hartā, veicot līdzsvarotu izsvēršanu starp šiem vispārējo interešu mērķiem, no vienas puses, un attiecīgajām tiesībām un principiem, no otras puses, lai nodrošinātu, ka minētā pasākuma radītās neērtības nav nesamērīgas ar minētajiem mērķiem. Tādējādi iespēja attaisnot Hartas 7. pantā garantēto tiesību ierobežojumu jāizvērtē, izsverot šāda ierobežojuma radītās iejaukšanās smagumu un pārbaudot, vai ar šo ierobežojumu sasniedzamā vispārējo interešu mērķa nozīmīgums ir atbilstošs šādam smagumam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 10. jūlijs, INTERZERO u.c., C‑254/23, EU:C:2025:569, 109. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
169
Šajā ziņā jāatgādina, ka Valsts mājokļu likums, paredzot pienākumu pieņemt transformācijas rajonu attīstības plānus, šo rajonu iedzīvotājiem, šķiet, rada paaugstinātu risku, ka viņu īres līgumi tiks priekšlaicīgi izbeigti un tādējādi viņi zaudēs savu mājokli.
170
Kā izriet no šā sprieduma 121. un 122. punkta, mājokļa zaudēšana rada vienu no būtiskākajiem kaitējumiem tiesībām uz mājokļa neaizskaramību Hartas 7. panta izpratnē un rada attiecīgajai personai un viņas ģimenei īpaši nedrošu situāciju.
171
Tāpat no Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras attiecībā uz ECPAK 8. pantu, kura 1. punktā ir paredzētas Hartas 7. pantā garantētajām tiesībām līdzvērtīgas tiesības, vispirms izriet, ka, lai gan tad, kad runa ir par sociālo vai ekonomikas politiku, tostarp politiku mājokļu jomā, valsts iestādēm ir plaša rīcības brīvība, tomēr, jo attiecīgās tiesības ir svarīgākas, lai nodrošinātu, ka attiecīgais indivīds var efektīvi izmantot viņam atzītās pamattiesības vai “ļoti privātā” rakstura tiesības, jo vairāk ierobežota ir šīm iestādēm šādi atzītā rīcības brīvība. Tas it īpaši attiecas uz ECPAK 8. pantā garantētajām tiesībām, kas ir tiesības, kurām ir izšķiroša nozīme attiecībā uz personas identitāti, tās pašnoteikšanos, fizisko un morālo integritāti, sociālo attiecību uzturēšanu, kā arī tās stāvokļa sabiedrībā stabilitāti un drošību (ECT spriedums, 2013. gada 17. oktobris, Winterstein u.c. pret Franciju, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, 148. punkts).
172
Kā nākamais apstāklis norādāms, ka ikvienai personai, kurai pastāv risks, ka tā var ciest no tiesību uz mājokļa neaizskaramību smaga aizskāruma, ko rada mājokļa zaudēšana, principā jābūt iespējai lūgt neatkarīgai tiesai pārbaudīt šāda pasākuma samērīgumu, ņemot vērā no ECPAK 8. panta izrietošos nozīmīgos principus. Lai novērtētu izlikšanas no mājokļa pasākuma samērīgumu, tostarp jāņem vērā šādi apsvērumi, proti, ja domicils ir nodibināts likumīgi, tas mazina jebkāda izlikšanas pasākuma leģitimitāti un, gluži pretēji, ja tas ir nodibināts nelikumīgi, attiecīgās personas stāvoklis ir vājāks. Turklāt, ja nav pieejama neviena alternatīva izmitināšana, iejaukšanās ir uzskatāma par smagāku nekā tad, ja šāda izmitināšana ir pieejama, turklāt tās piemērotība vai nepiemērotība tiek novērtēta, it īpaši ņemot vērā attiecīgā indivīda īpašās vajadzības (šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2013. gada 17. oktobris, Winterstein u.c. pret Franciju, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, 148. punkts).
173
Visbeidzot, samērīguma pārbaudē, kas jāveic valsts iestādēm, jāņem vērā attiecīgo personu piederība sociāli nelabvēlīgai grupai un to šajā ziņā pastāvošās īpašās vajadzības (ECT spriedums, 2013. gada 17. oktobris, Winterstein u.c. pret Franciju, CE:ECHR:2013:1017JUD002701307, 160. punkts).
174
Šajā lietā tas, ka Dānijas valsts mājokļu sistēmā valsts iestādes uzņemas atbildību par to personu, kuru īres līgumi tiek izbeigti priekšlaicīgi, izmitināšanu citā vietā, var būt viens no vairākiem elementiem, kas iesniedzējtiesai jāņem vērā, izvērtējot pamatlietā aplūkojamā valsts tiesiskā regulējuma samērīgumu. Proti, šis elements var mīkstināt attiecībā uz tiesībām uz mājokļa neaizskaramību veiktā aizskāruma, kas izriet no šādas priekšlaicīgas izbeigšanas, smagumu, ja vien šī atbildības uzņemšanās ir efektīva un aizstājošais mājoklis ir pielāgots šo personu un viņu ģimeņu īpašajām vajadzībām. Tomēr jāņem vērā, ka dažas no minētajām personām un viņu ģimenēm jau daudzus gadus ir likumīgi dzīvojušas ģimenes mājoklī, kuru tās zaudē.
175
Ņemot vērā iepriekš minētos motīvus, jākonstatē, ka Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts pienākums pieņemt attīstības plānus, kas domāti, lai samazinātu valsts ģimenes mājokļu īpatsvaru dzīvojamajos rajonos, kuriem tostarp ir raksturīgs tas, ka pēdējo piecu gadu laikā šajos rajonos dzīvojošo “imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju” īpatsvars ir pārsniedzis 50 %, ir netieša diskriminācija šīs tiesību normas izpratnē, ciktāl ir konstatēts, pirmkārt, ka šī valsts tiesiskā regulējuma, lai gan tas šķietami ir formulēts vai piemērots neitrāli, tas ir, ņemot vērā nevis etniskās piederības faktoru, bet citus faktorus, sekas ir tādas, ka tas rada īpaši nelabvēlīgu situāciju noteiktām etniskām grupām piederošām personām, un, otrkārt, ka minētajā valsts tiesiskajā regulējumā, lai sasniegtu tajā izvirzīto primāro vispārējo interešu mērķi, nav ievērots samērīguma princips.
176
Šādos apstākļos uz uzdotajiem jautājumiem jāatbild, ka Direktīvas 2000/43 2. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts pienākums pieņemt attīstības plānus, kas domāti, lai samazinātu valsts ģimenes mājokļu īpatsvaru dzīvojamajos rajonos, kuriem tostarp ir raksturīgs tas, ka pēdējo piecu gadu laikā šajos rajonos dzīvojošo “imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju” īpatsvars ir pārsniedzis 50 %:
–
ir tieša diskriminācija šī 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, ciktāl ir konstatēts, ka šī valsts tiesiskā regulējuma pieņemšana ir balstīta uz minēto dzīvojamo rajonu iedzīvotāju lielākās daļas etnisko piederību un ka minētā valsts tiesiskā regulējuma sekas ir tādas, ka attieksme pret visiem šo rajonu iedzīvotājiem ir sliktāka nekā attieksme pret tādu dzīvojamo rajonu iedzīvotājiem, kuri ir salīdzināmi, bet kuros šo “imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju” īpatsvars nav pārsniedzis 50 %;
–
ir netieša diskriminācija minētā 2. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē, ciktāl ir konstatēts, pirmkārt, ka šī valsts tiesiskā regulējuma, lai gan tas šķietami ir formulēts vai piemērots neitrāli, tas ir, ņemot vērā nevis etniskās piederības faktoru, bet citus faktorus, sekas ir tādas, ka tas rada īpaši nelabvēlīgu situāciju noteiktām etniskām grupām piederošām personām, un, otrkārt, ka minētajā valsts tiesiskajā regulējumā, lai sasniegtu tajā izvirzīto primāro vispārējo interešu mērķi, nav ievērots samērīguma princips.
Par tiesāšanās izdevumiem
177
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
Padomes Direktīvas 2000/43/EK (2000. gada 29. jūnijs), ar ko ievieš vienādas attieksmes principu pret personām neatkarīgi no rasu vai etniskās piederības, 2. panta 2. punkta a) un b) apakšpunkts
jāinterpretē tādējādi, ka
valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts pienākums pieņemt attīstības plānus, kas domāti, lai samazinātu valsts ģimenes mājokļu īpatsvaru dzīvojamajos rajonos, kuriem tostarp ir raksturīgs tas, ka pēdējo piecu gadu laikā šajos rajonos dzīvojošo “imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju” īpatsvars ir pārsniedzis 50 %,
–
ir tieša diskriminācija 2. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē, ciktāl ir konstatēts, ka šī valsts tiesiskā regulējuma pieņemšana ir balstīta uz minēto dzīvojamo rajonu iedzīvotāju lielākās daļas etnisko piederību un ka minētā valsts tiesiskā regulējuma sekas ir tādas, ka attieksme pret visiem šo rajonu iedzīvotājiem ir sliktāka nekā attieksme pret tādu dzīvojamo rajonu iedzīvotājiem, kuri ir salīdzināmi, bet kuros šo “imigrantu no valstīm, kas nav Rietumu valstis, un viņu pēcnācēju” īpatsvars nav pārsniedzis 50 %;
–
ir netieša diskriminācija minētā 2. panta 2. punkta b) apakšpunkta izpratnē, ciktāl ir konstatēts, pirmkārt, ka šī valsts tiesiskā regulējuma, lai gan tas šķietami ir formulēts vai piemērots neitrāli, tas ir, ņemot vērā nevis etniskās izcelsmes faktoru, bet citus faktorus, sekas ir tādas, ka tas rada īpaši nelabvēlīgu situāciju noteiktām etniskām grupām piederošām personām, un, otrkārt, ka minētajā valsts tiesiskajā regulējumā, lai sasniegtu tajā izvirzīto primāro vispārējo interešu mērķi, nav ievērots samērīguma princips.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – dāņu.