Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTES
TAMARAS ČAPETAS [TAMARA ĆAPETA] SECINĀJUMI,
sniegti 2026. gada 30. aprīlī (1)
Lieta C‑906/24 [Sirto] (i)
A,
B,
C,
D,
E,
F,
G,
piedaloties
Maahanmuuttovirasto
(Korkein hallinto-oikeus (Somijas Augstākā administratīvā tiesa) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
(Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Savienības pilsonība – Tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalsts teritorijā – Privātās un ģimenes dzīves neaizskaramība – Savienības pilsoņa izraidīšana sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ – Sekas
atvasinātās uzturēšanās tiesībām bērniem, kuri apmeklē skolu un bērnudārzu uzņēmējā dalībvalstī, un laulātajam, kuram ir faktiska aizgādība pār bērniem)
I.      Ievads
1.        Saskaņā ar Pilsonības direktīvu (2) mobila Savienības darba ņēmēja ģimenes locekļiem ir atvasinātas uzturēšanās tiesības uzņēmējvalstī, pamatojoties uz minētā darba ņēmēja uzturēšanās tiesībām.
2.        Tomēr, kas notiek tad, ja šis darba ņēmējs tiek izraidīts no uzņēmējas dalībvalsts, pamatojoties uz sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumiem? Vai viņa ģimenes locekļi var palikt šajā valstī, it īpaši, ja daži no viņiem ir bērni, kas tajā apmeklē skolu? Turklāt, ja šiem bērniem būtu autonomas uzturēšanās tiesības, kā viņu lēmums palikt uzņēmējā dalībvalstī, lai pabeigtu mācības, ietekmē lēmumu par viņu vecāka izraidīšanu?
3.        Tādi īsumā ir jautājumi, kas šajā lietās radās iesniedzējtiesai Korkein hallinto-oikeus (Augstākajā administratīvā tiesa, Somija), kura lūdz Tiesu sniegt norādes gan par Pilsonības direktīvas, gan Darba ņēmēju regulas (3) pareizu interpretāciju.
II.    Pamatlietas faktiskie apstākļi, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
4.        Rumānijas valstspiederīgais A pārcēlās uz Somiju, kur viņš strādāja vismaz no 2017. gada līdz 2019. gadam un guva ienākumus no algota darba. Viņa uzturēšanās tiesības šajā dalībvalstī tika reģistrētas 2018. gada 1. martā, pamatojoties uz viņa nodarbinātību. No 2020. gada līdz 2021. gadam viņam nebija ienākumu no algota darba, un
saskaņā ar ienākumu reģistra datiem viņš pēdējo reizi algu saņēma 2023. gada septembrī.
5.        A ir precējies ar Moldovas valstspiederīgo B, ar kuru viņam ir pieci bērni (C, D, E, F un G).
6.        B Somijā ieceļoja 2018. gada 15. jūlijā. 2019. gada 24. maijā B kopā ar saviem bērniem C, D un E saņēma Savienības pilsoņa ģimenes locekļu uzturēšanās atļauju laikposmam no 2019. gada 24. maija līdz 2024. gada 24. maijam.
7.        C, D un E, kas ir dzimuši attiecīgi 2011., 2013. un 2015. gadā, ir Moldovas valstspiederīgie un apmeklē skolu Somijā.
8.        F ir dzimis 2019. gadā un ir Rumānijas valstspiederīgais. 2021. gada 10. maijā attiecībā uz F tika iesniegts pieteikums par uzturēšanās tiesību reģistrāciju kā Savienības pilsonim. G ir dzimis 2022. gadā un ir Moldovas valstspiederīgais. Gan F, gan G apmeklē bērnudārzu.
9.        No 2019. gada līdz 2022. gadam A Somijā tika piespriests nosacīts brīvības atņemšanas sods uz septiņiem mēnešiem par zādzību vainu pastiprinošos apstākļos un nosacīts brīvības atņemšanas sods uz trim mēnešiem par zādzību, un
viņam tika piespriesti arī vairāki naudas sodi par zādzību, zādzības mēģinājumu divos gadījumos, nelikumīgi iegūtu līdzekļu slēpšanu aiz nevērības, ceļu satiksmes drošības apdraudēšanu un tāda priekšmeta vai vielas glabāšanu, kas var nodarīt kaitējumu citiem. Turklāt viņš tiek turēts aizdomās par zādzības izdarīšanu 2020. gadā un par zādzības mēģinājumu un prettiesisku draudu izteikšanu 2022. gadā.
10.      2022. gada 22. novembrī Maahanmuuttovirasto (Valsts imigrācijas birojs, Somija) pieņēma lēmumu izraidīt A uz Rumāniju un noteica viņam ieceļošanas aizliegumu Somijā uz trim gadiem. Saskaņā ar minēto lēmumu viņa izraidīšana tika pamatota ar sabiedriskās kārtības un valsts drošības apsvērumiem, ņemot vērā iepriekšējā punktā uzskaitīto A noziedzīgo darbību raksturu un atkārtošanos.
11.      Ar 2022. gada 24. novembra lēmumu Valsts imigrācijas birojs nolēma izraidīt B kopā ar viņas bērniem C, D, E un G uz viņas izcelsmes valsti Moldovu, pamatojoties uz to, ka viņu apgādnieks A vairs neatbilda uzturēšanās tiesību prasībām. Tajā pašā dienā to pašu iemeslu dēļ Valsts imigrācijas birojs paziņoja, ka nereģistrēs F uzturēšanās tiesības, un vienlaikus noteica viņu izraidīt uz viņa izcelsmes valsti Rumāniju.
12.      Ar 2023. gada 29. septembra lēmumiem Helsingin hallinto-oikeus (Helsinku administratīvā tiesa, Somija) noraidīja A, B un viņu bērnu apelācijas sūdzības par Valsts imigrācijas biroja lēmumiem.
13.      Apelācijas sūdzību iesniedzēji
pamatlietā lūdza iesniedzējtiesu pieņemt apelācijas sūdzības par minētās tiesas lēmumiem un lūdza atcelt Valsts imigrācijas biroja un Helsingin hallinto-oikeus (Helsinku administratīvā tiesa)
lēmumus un nodot lietas atpakaļ šim birojam atkārtotai izskatīšanai. Apelācijas sūdzību iesniedzēji arī lūdza Korkein hallinto-oikeus (Augstākā administratīvā tiesa)
aizliegt izraidīšanas rīkojumu izpildi.
14.      Ar 2024. gada 21. februāra starplēmumiem Korkein hallinto-oikeus (Augstākā administratīvā tiesa) aizliedza izpildīt izraidīšanas rīkojumus, līdz tā būs pieņēmusi lēmumu par apelācijas sūdzību pieļaujamību vai lēmumu attiecībā uz apelāciju.
15.      Korkein hallinto-oikeus (Augstākā administratīvā tiesa) uzskata, pirmkārt, ka gan Valsts imigrācijas biroja, gan Helsingin hallinto-oikeus (Helsinku administratīvā tiesa)
vērtējumi atbilst valsts tiesībām, ciktāl tajos ir secināts, ka A apdraud sabiedrisko kārtību un valsts drošību viņa pārkāpumu smaguma un atkārtošanās dēļ. Otrkārt, iesniedzējtiesa uzskatīja, ka ir pamatoti pieņemt, ka visaptverošajā vērtējumā nav konstatēti apstākļi, kas šajā lietā būtu svarīgāki par izraidīšanas iemesliem. Tomēr šī pati tiesa uzskata, ka A izraidīšanas iemesli, it īpaši, ņemot vērā viņa ģimenes situāciju, var būt jāpārskata, ja Tiesa nolemtu, ka A sievai un bērniem ir autonomas uzturēšanās tiesības Somijā, pat ja A tiek izraidīts.
16.      Iesniedzējtiesa vispirms jautā, vai Pilsonības direktīvas 12. panta 3. punkts un/vai Darba ņēmēju regulas 10. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie ļauj bērniem, kuri apmeklē vai nu pamatskolu, vai bērnudārzu Somijā, un viņu mātei, kuras aizgādībā ir šie bērni, saglabāt savas uzturēšanās tiesības Somijā. Turklāt šī tiesa vēlas noskaidrot, vai un kādā mērā bērnu iespējamās autonomās uzturēšanās tiesības ietekmē tas, ka viņu tēvam, kura mobilā darba ņēmēja statuss bija pamatā viņu sākotnēji atvasinātajām uzturēšanās tiesībām, tika piespriests pamest uzņēmēju dalībvalsti, pamatojoties uz to, ka viņš rada draudus sabiedriskajai kārtībai un valsts drošībai.
17.      Ja A ģimenes locekļi saglabātu savas uzturēšanās tiesības, rodas nākamais jautājums: vai tas varētu radīt nepieciešamību pārskatīt lēmumu par izraidīšanu. Iesniedzējtiesa uzskata, ka saistībā ar šo pēdējo jautājumu ir jānoskaidro, kā interpretējams Pilsonības direktīvas 28. panta 1. punkts kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 7. pantu un 24. panta 2. un 3. punktu, kuri aizsargā privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību un bērna tiesības.
18.      Ņemot vērā šos apsvērumus, Korkein hallinto-oikeus (Augstākā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1.      Vai [Pilsonības direktīvas] 12. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka Savienības pilsoņa bērni, kuri mācās uzņēmējas dalībvalsts pamatskolā, un vecāks, kurš faktiski uzrauga bērnus, nezaudē uzturēšanās tiesības, līdz bērni ir pabeiguši mācības, ja attiecībā uz attiecīgo Savienības pilsoni ir izdots rīkojums par izraidīšanu sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apdraudējuma dēļ, tomēr izraidīšanas rīkojums nav nedz galīgs, nedz nogādāšana līdz robežai ir izpildīta, un attiecīgais Savienības pilsonis turpina uzturēties uzņēmējā dalībvalstī?
Ja atbilde uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir noliedzoša:
2.      Vai [Darba ņēmēju regulas] 10. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka Savienības pilsoņa, kuram bija darba ņēmēja statuss, bērni, kuri mācās pamatskolā uzņēmējā dalībvalstī, un vecāks, kurš faktiski uzrauga bērnus, nezaudē uzturēšanās tiesības, līdz bērni ir pabeiguši mācības, ja attiecībā uz vecāku, kurš ir Savienības pilsonis un kuram bija darba ņēmēja statuss, uzņēmējas dalībvalsts imigrācijas iestāde ir izdevusi rīkojumu par izraidīšanu, pamatojoties uz sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apdraudējumu?
Ja atbilde uz pirmo vai otro jautājumu ir apstiprinoša:
3.      Vai [Pilsonības direktīvas] 28. panta 1. punkts, kurā ir noteikti apstākļi, kas uzņēmējai dalībvalstij ir jāņem vērā pirms tā izdod izraidīšanas rīkojumu par izraidīšanu sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ, ir jāinterpretē tādējādi, ka nosacījumi tāda Savienības pilsoņa izraidīšanai, attiecībā uz kuru ir izdots izraidīšanas rīkojums, ir jāpārskata, ja pēc izraidīšanas rīkojuma izdošanas viņa bērniem un laulātajam ir noteiktas autonomas uzturēšanās tiesības uzņēmējā dalībvalstī un šie ģimenes locekļi vēlas palikt šajā dalībvalstī? Ja tas tā ir, kādi apstākļi, it īpaši tādā situācijā, kāda ir šajā lietā, ir jāvērtē, ņemot vērā [Pilsonības direktīvas] 28. panta 1. punktā minēto ģimenes un ekonomisko stāvokli, skatot to kopsakarā ar [Hartas] 7. pantu par privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību un hartas 24. panta 2. un 3. punktu par bērnu tiesībām?”
19.      Rakstveida apsvērumus Tiesā iesniedza Somijas valdība un Eiropas Komisija.
20.      2026. gada 4. februārī notika tiesas sēde, kurā prasītāji
pamatlietā, Somijas valdība un Komisija pauda mutvārdu argumentus.
III. Juridiskā analīze
21.      Lai pareizi piemērotu Savienības pilsonības tiesības, tiesnešiem zināmā mērā ir jābūt kombinatorikas iemaņām. To skaidri pierāda šī lieta.
22.      Iesniedzējtiesa būtībā saskaras ar diviem dažādiem, bet savstarpēji saistītiem jautājumiem. Pirmais ir, vai un uz kāda pamata dažādas ģimenes locekļu kategorijas (piemēram, laulātie, kas ir trešo valstu valstspiederīgie, un bērni, no kuriem daži ir Savienības pilsoņi un daži trešo valstu valstspiederīgie) var saglabāt uzturēšanās tiesības uzņēmējā dalībvalstī, ja šīs tiesības ir atvasinātas no darba ņēmēja – Savienības pilsoņa – tiesībām uzturēties šajā valstī, lai gan kompetentās iestādes jau ir izdevušas izraidīšanas rīkojumu pret šo personu sabiedriskās kārtības un valsts drošības apdraudējuma dēļ (pat ja šis izraidīšanas rīkojums vēl nav izpildīts). Otrais ir –
kā, ja šie ģimenes locekļi faktiski saglabā savas uzturēšanās tiesības, tas ietekmē (joprojām neīstenoto) lēmumu par šīs personas izraidīšanu.
23.      Pirmie divi iesniedzējtiesas jautājumi attiecas uz pirmo iepriekš aprakstīto problēmu, un tos aplūkošu A daļā. Pēc tam B daļā pievērsīšos trešajam prejudiciālajam jautājumam, kurs attiecas uz otro iepriekš aprakstīto problēmu.
A.      Par pirmo un otro jautājumu
24.      Ja Savienības pilsonim ir autonomas uzturēšanās tiesības, tad, pamatojoties uz Pilsonības direktīvu, laulātajiem, kas ir trešo valstu valstspiederīgie, un apgādājamiem bērniem principā ir atvasinātas uzturēšanās tiesības šajā pašā dalībvalstī saskaņā ar minētās direktīvas 2. panta 2. punktu, 7. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 2. punktu.
25.      Pēc piecu gadu likumīgas uzturēšanās uzņēmējā dalībvalstī kā ģimenes loceklim šīm personām neatkarīgi no to valstspiederības ir autonomas pastāvīgas uzturēšanās tiesības (Pilsonības direktīvas 16. panta 1. un 2. pants). Tomēr šķiet, ka šajā lietā Savienības pilsonis, no kura ir atvasinātas ģimenes locekļu uzturēšanās tiesības, Somijā ir uzturējies mazāk nekā piecus gadus pirms lēmuma par izraidīšanu pieņemšanas (4). Tāpēc viņiem nav pastāvīgas uzturēšanās tiesību, tomēr tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
26.      Tāpēc ir jāizvērtē, vai viņi var pretendēt uz uzturēšanās tiesībām, pamatojoties uz citu juridisko pamatu.
27.      Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzskata, ka pastāv divi iespējami juridiskie pamati, lai noteiktu vismaz daļas attiecīgo bērnu uzturēšanās tiesības, kas tad varētu izraisīt viņu mātes un citu brāļu un māsu atvasināto tiesību iegūšanu: Pilsonības direktīvas 12. panta 3. punkts un Darba ņēmēju regulas 10. pants.
28.      Tā kā jau pastāv judikatūra, kas apstiprina, ka Darba ņēmēju regulas 10. pants
faktiski piešķir uzturēšanās tiesības bērnam, kurš vēlas turpināt mācības uzņēmējā dalībvalstī, sākšu savu analīzi ar šo tiesību normu, kā tā tiek piemērota šajā situācijā (1. punkts).
29.      Savukārt par Pilsonības direktīvas 12. panta 3. punktu Tiesa vēl nav sniegusi interpretāciju. Tad šo secinājumu 2. punktā ierosināšu Tiesai interpretēt šo tiesību normu kā tādu, kas, iespējams, attiecas uz šo lietu.
1.      Par uzturēšanās tiesībām, kas izriet no Darba ņēmēju regulas 10. panta
30.      Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Darba ņēmēju regulas 10. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka Savienības pilsoņa bērniem, kuri mācās uzņēmējas dalībvalsts pamatskolā, viņu vecākam, kura faktiskā aizgādībā ir šie bērni, kā arī viņu brāļiem un māsām, kuri apmeklē bērnudārzu, joprojām ir uzturēšanās tiesības līdz brīdim, kad bērni pabeidz mācības, pat ja attiecībā uz Savienības pilsoni, no kura uzturēšanās tiesības sākotnēji bija atvasinātas, ir izdots rīkojums par izraidīšanu no uzņēmējas dalībvalsts.
31.      Attiecībā uz nepilngadīgajiem Tiesa ir spriedusi, ka Darba ņēmēju regulas 10. pants var piešķirt autonomas uzturēšanās tiesības bijušā mobila Savienības darba ņēmēja bērniem (5).
32.      Spriedumā Jobcenter Krefeld Tiesa nosprieda, ka bijušā migrējošā darba ņēmēja – Savienības pilsoņa – bērnam, kurš uzsācis mācības uzņēmējā dalībvalstī, ir personīgas, no tiesībām uz vienlīdzīgu attieksmi attiecībā uz pieeju izglītībai
izrietošas uzturēšanās tiesības, ja viņš vēlas apmeklēt vispārējās izglītības programmas uzņēmējā dalībvalstī (6).
33.      Ko tas nozīmē šajā lietā?
34.      No iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka bērni C, D un E  Somijā apmeklē pamatskolu.
35.      Tā kā viņu tēvs sākotnēji pārcēlās uz Somiju kā darba ņēmējs, viņiem, pamatojoties uz Darba ņēmēju regulas 10. pantu, kā to interpretējusi Tiesa, ir tiesības palikt Somijā tik ilgi, kamēr viņi iegūst vispārēju izglītību. Viņu uzturēšanās tiesības nav atkarīgas no tēva kā darba ņēmēja statusa vai no viņa turpmākās uzturēšanā Somijā (7).
36.      Viņu mātei B kā C, D un E aizgādnei un viņu galvenajai aprūpētājai ir uzturēšanās tiesības, kas atvasinātas no viņu autonomajām uzturēšanās tiesībām Somijā (8).
37.      Tādējādi paliek F un G, kuri ir pirmsskolas vecumā.
38.      Sprieduma Jobcenter Krefeld angļu valodas versijā ir norādīts, ka uzturēšanās tiesības pastāv, pamatojoties uz Darba ņēmēju regulas 10. pantu, “ja [bērns] vēlas apmeklēt vispārējās izglītības programmas šajā dalībvalstī” (where that child wishes to attend general education courses in that Member State) (9). Savukārt franču valodā un dažās citās valodu versijās tiek lietots termins “turpināt izglītību” (10). Situācija minētajā lietā faktiski bija tāda, ka attiecīgie bērni jau apmeklēja vispārējās izglītības programmu uzņēmējā dalībvalstī un vēlējās turpināt to darīt.
39.      Tomēr šajā lietā Komisija uzskata, ka F un G ir autonomas uzturēšanās tiesības, jo viņi apmeklē bērnudārzu. Komisijas ieskatā, bērni, kuri joprojām apmeklē bērnudārzu vai pat ir vēl jaunāki, nākotnē var apmeklēt skolu, – tas nozīmē, ka viņu tiesības nākotnē saņemt izglītību noteikti nozīmē tiesības palikt uzņēmējā dalībvalstī, proti, pašreizējās uzturēšanās tiesības.
40.      Savukārt Somijas valdība uzskata, ka Darba ņēmēju regulas 10. pants neietver tādas tiesības uz izglītību nākotnē, no kurām varētu atvasināt uzturēšanās tiesības ikvienam bērnam, kas dzīvo kādas dalībvalsts teritorijā.
41.      Lai noteiktu, vai Darba ņēmēju regulas 10. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to F un G tiek piešķirtas autonomas uzturēšanās tiesības, pat ja viņi vēl nav sākuši apmeklēt skolu Somijā, ir jāpatur prātā, ka nepilngadīgo autonomās tiesības turpināt uzturēties uzņēmējā dalībvalstī, šķiet, izriet no apsvēruma, ka mobilo darba ņēmēju bērniem būtu jāspēj sekmīgi pabeigt viņu sākto izglītības programmu (11).
42.      Tāpēc piekrītu Somijas valdības viedoklim, ka Darba ņēmēju regulas 10. pantu nevar interpretēt tādējādi, ka tas piešķir tiesības uz izglītību: tas tikai ļauj bērniem, kas jau ir sākuši mācības uzņēmējā dalībvalstī, tās turpināt, pat ja viņu vecāks zaudē savas autonomās uzturēšanās tiesības, kas viņam iepriekš bija kā darba ņēmējam – Savienības pilsonim.
43.      Tādējādi, tā kā F un G ir pirmsskolas vecumā, nešķiet, ka viņiem būtu autonomas uzturēšanās tiesības Somijā, pamatojoties uz Darba ņēmēju regulas 10. pantu. Jāatgādina, ka katras dalībvalsts ziņā ir lemt par obligātās vispārējās izglītības sākuma vecumu (12). Šajā ziņā iesniedzējtiesai, pamatojoties uz Somijas tiesībām, ir jānoskaidro, vai bērnudārza apmeklēšanu uzskata par formālas izglītības sākumu un vai tāpēc bērniem F un G ir tiesības saņemt uzturēšanās tiesības uz šī pamata.
44.      Pat ja F un G nav uzturēšanās tiesību, pamatojoties uz Darba ņēmēju regulas 10. pantu, tas nenozīmē, ka viņu uzturēšanās tiesības nevar tikt atvasinātas citā veidā neatkarīgi no viņu sākotnējā apgādnieka.
45.      Šajā ziņā varu piekrist Komisijas viedoklim, ka tad, ja F un G būtu spiesti atstāt Somiju, B arī būtu jāizceļo, un tas kā domino efekts izraisītu situāciju, ka arī C, D un E būtu jāizceļo. Tāpēc F un G tiesības palikt Somijā varētu tikt atvasinātas no Savienības tiesībās nostiprinātajām C, D un E tiesībām palikt šajā dalībvalstī.
46.      Ikvienam novērtējumam par bērnu tiesībām, kas izriet no Savienības tiesībām, ir jābūt visaptverošam un individuālam, lai noteiktu, cik lielā mērā katrā atsevišķā gadījumā bērni ir atkarīgi no saviem vecākiem, kuriem ir tiesības uzturēties dalībvalstī, pamatojoties uz Savienības tiesībām (13). Šādā novērtējumā prioritāte ir jāpiešķir bērna labākajām interesēm un viņa tiesībām uz ģimenes dzīves neaizskaramību (attiecīgi Hartas 24. un 7.  pants), it īpaši ņemot vērā viņa vecumu, attīstību un emocionālo pieķeršanos šim vecākam, kā arī nošķiršanas psiholoģisko risku (14).
47.      Šajā nozīmē var norādīt uz paralēlēm ar spriedumu Subdelegación del Gobierno en Toledo (Ģimenes locekļa uzturēšanās – Nepietiekami līdzekļi) (15).
48.      Arī minētā lieta attiecās uz vecāku, kurš ir trešās valsts valstspiederīgais un kuram ir gan nepilngadīgs bērns, kas ir Savienības pilsonis, gan bērns, kas ir trešās valsts valstspiederīgais. Minētajā spriedumā Tiesa atzina, ka atteikums piešķirt uzturēšanās atļauju nepilngadīgajam, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, visticamāk, liks bērna mātei izceļot un tādējādi arī otrs bērns, kas ir Savienības pilsonis, būs spiests pārcelties.
49.      Pamatlietā šādi apsvērumi attiecas gan uz G (kas ir trešās valsts valstspiederīgais), gan uz F (kas ir Savienības pilsonis), gan uz viņu māti B (kas arī ir trešās valsts valstspiederīgā).
50.      Turklāt jāatgādina, ka Tiesa ir konsekventi apstiprinājusi, ka tiesības, kas tieši izriet no Darba ņēmēju regulas 10. panta, pastāv neatkarīgi no Pilsonības direktīvā paredzētajiem nosacījumiem un ierobežojumiem (16). Manuprāt, tas vienlīdz attiecas arī uz atvasinātajām tiesībām, kas tieši vai netieši izriet no šīs pašas tiesību normas kopsakarā ar Hartu.
51.      Tātad secinu, ka C, D un E ir autonomas uzturēšanās tiesības, pamatojoties uz Darba ņēmēju regulas 10. pantu, saistībā ar viņu mācībām izglītības iestādē uzņēmējā dalībvalstī. Kamēr viņi apgūst izglītības programmu, viņu galvenajai aprūpētājai B ir atvasinātas uzturēšanās tiesības. Arī F un G ir jābūt atvasinātām uzturēšanās tiesībām, lai C, D un E varētu izmantot savas uzturēšanās tiesības.
2.      Par uzturēšanās tiesībām, kas izriet no Pilsonības direktīvas 12. panta 3. punkta
52.      Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai bērnu un viņu mātes uzturēšanās tiesības varētu tikt pamatotas ar Pilsonības direktīvas 12. panta 3. punktu. Tā kā jau konstatēju, ka šādas tiesības varētu tieši vai netieši pamatot ar Darba ņēmēju regulas 10. pantu, iesniedzējtiesai nav nepieciešamības saņemt atbildi uz šo jautājumu, lai tā varētu izlemt izskatāmo lietu. Tomēr, tā kā šis jautājums ir uzdots, izteikšu Tiesai savu viedokli.
53.      Atgādinu, ka Pilsonības direktīvas 12. panta 3. punktā noteikts:
“Savienības pilsonim izceļojot no uzņēmējas dalībvalsts vai nomirstot, viņa/viņas bērni vai tas vecāks, kurš faktiski uzrauga bērnus, neatkarīgi no valstiskās piederības, ja bērni uzturas uzņēmējā dalībvalstī un ir reģistrēti izglītības iestādē, lai tajā mācītos, nezaudē uzturēšanās tiesības, līdz bērni ir pabeiguši mācības.”
54.      A un citi apgalvo, ka Pilsonības direktīvas 12. panta 3. punkts ir piemērojams tādā situācijā, kāda ir pamatlietā. Komisija uzskata, ka šī norma nav piemērojama, jo A nav izceļojis no Somijas. Somijas valdība tomēr uzskata, ka šis apstāklis neliedz piemērot Pilsonības direktīvas 12. panta 3. punktu šajā lietā.
55.      Pilsonības direktīvas 12. pants attiecas uz ģimenes locekļu uzturēšanās tiesību saglabāšanu gadījumos, kad Savienības pilsonis, no kura tiesībām ir atvasinātas viņu tiesības, ir miris vai izceļojis. Līdzīgi kā Darba ņēmēju regulas 10. pantā, arī Pilsonības direktīvas 12. panta 3. punktā ir paredzēts saglabāt uzturēšanās tiesības bērniem, kas jau ir sākuši apgūt izglītības programmu uzņēmējā dalībvalstī, lai viņi varētu pabeigt šīs mācības. Šī norma attiecas uz bērniem neatkarīgi no viņu valstspiederības.
56.      Tomēr atšķirībā no Darba ņēmēju regulas 10. panta, kas ir piemērojams neatkarīgi no tā, vai bijušais darba ņēmējs ir vai nav atstājis uzņēmēju dalībvalsti, Pilsonības direktīvas 12. panta 3. punkts kļūst piemērojams tikai tad, ja persona, no kuras sākotnēji tika atvasinātas bērnu uzturēšanās tiesības, atstāj uzņēmēju dalībvalsti, izceļo no tās vai nomirst.
57.      Atgādinu, ka lēmums par A izraidīšanu nav nedz galīgs, nedz izpildīts. Gluži pretēji – par to ir iesniegta apelācijas sūdzība, kuras izskatīšanas laikā iesniedzējtiesa apturēja minētā lēmuma izpildi līdz Tiesas prejudiciāla nolēmuma saņemšanai.
58.      Manuprāt, Pilsonības direktīvas 12. panta 3. punkta formulējums nenozīmē, ka izraidīšanas rīkojums ir jāizpilda, lai varētu rasties bērnu autonomās tiesības pabeigt mācības. Tomēr vecāka izceļošanai – neatkarīgi no tā, vai tā jau ir notikusi vai vēl notiks, – ir jābūt skaidri sagaidāmai. Tādējādi, manuprāt, šī norma ir piemērojama, ja izraidīšanas rīkojums ir kļuvis galīgs, pat ja tas vēl nav izpildīts, jo pretējā gadījumā tas zaudētu
effet utile.
59.      Taču pamatlietā tas tā nav, jo lēmums par izraidīšanu ir pārsūdzēts un izbraukšanas fakts nav pilnīgi noteikts.
60.      Šajā ziņā uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Pilsonības direktīvas 12. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams tikai tad, ja lēmums par apgādnieka izraidīšanu ir izpildīts vai vismaz ir galīgs.
61.      Tomēr šīs lietas apstākļos un lai sniegtu apmierinošu atbildi uz iesniedzējtiesas trešo jautājumu, ir jāizvērtē situācija, kurā apgādniekam faktiski ir pienākums pamest uzņēmēju dalībvalsti, bet viņa bērni, kas ir reģistrēti izglītības programmā, tomēr saglabā savas tiesības uzturēties šajā valstī.
62.      Lai gan Pilsonības direktīvas 12. panta 3. punkta likumdošanas vēsture nav pilnībā noderīga, tā formulējums liecina, ka tā mērķis ir aizsargāt bērnu tiesības saņemt izglītību vidē, kurā viņi to jau ir sākuši (17). Tādējādi šīs normas mērķis ir jāsaprot tāpat kā Darba ņēmēju regulas 10. panta mērķis, kā to ir interpretējusi Tiesa.
63.      Rezumējot, bijušā migrējošā darba ņēmēja bērni var iegūt autonomas uzturēšanās tiesības uzņēmējā dalībvalstī, ja viņi ir reģistrēti izglītības programmā, un tik ilgi, kamēr viņi apgūst mācības. Ja apgādnieks, no kura sākotnēji tika atvasinātas viņu uzturēšanās tiesības, ir migrējošs darba ņēmējs, kas ir Savienības pilsonis, bērni var iegūt autonomas uzturēšanās tiesības uzņēmējā dalībvalstī, pamatojoties uz Darba ņēmēju regulas 10. pantu vai Pilsonības direktīvas 12. panta 3. punktu.
64.      Pēdējais iesniedzējtiesas jautājums ir par to, vai tas, ka sākotnējam apgādniekam, kuram ir uzturēšanās tiesības, tiek uzdots pamest uzņēmēju dalībvalsti, jo tiek uzskatīts, ka viņš rada draudus sabiedriskajai kārtībai vai valsts drošībai, ietekmē ģimenes locekļu tiesības palikt šajā valstī.
3.      Ietekme, ko ģimenes locekļiem rada apgādniekam piemērotie uzturēšanās tiesību ierobežojumi sabiedriskās kārtības vai sabiedrības drošības apsvērumu dēļ
65.      Savienības tiesību normas, kas sabiedriskās kārtības vai sabiedrības drošības apsvērumu dēļ ierobežo Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesības ieceļot dalībvalsts teritorijā un uzturēties tajā, pamatojas uz šādu ierobežojošo pasākumu individualizāciju.
66.      Šā principa pamatā ir Direktīva 64/221/EEK (18), it īpaši tās 3. panta 1. punkts, kas noteic, ka “pasākumi, ko veic sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ, pamatojas vienīgi uz attiecīgā indivīda personisko darbību” (19). Šādu principiālu nostāju Tiesa iepriekš ir apstiprinājusi daudzās lietās (20).
67.      Direktīva 64/221 ir aizstāta ar Pilsonības direktīvu, un līdzīga norma ir iekļauta tās 27. panta 2. punktā. Tiesas interpretācija attiecībā uz šo normu nav mainījusies (21).
68.      Prasība pamatot pasākumu, kas ierobežo personas uzturēšanās tiesības, ar tās individuālo rīcību nozīmē, ka principā ģimenes locekļu uzturēšanās tiesības nevar ietekmēt viņu tēva un/vai laulātā personiskā rīcība.
69.      No minētā izriet, ka bērniem, kuri apmeklē skolu, viņu mātei, kas ir viņu galvenā aprūpētāja, kā arī viņu brāļiem un māsām, kas apmeklē bērnudārzu, joprojām ir uzturēšanās tiesības Somijā (autonomas vai atvasinātas), pamatojoties uz Darba ņēmēju regulas 10. pantu kopsakarā ar Hartas 7. un 24. pantu, pat ja sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ pret apgādnieku A ir izdots izraidīšanas rīkojums, ņemot vērā, ka par šo ģimenes locekļu personisko rīcību nav tādu bažu, kādas ir par viņu sākotnējā apgādnieka uzvedību.
B.      Par trešo jautājumu
70.      Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai tēva izraidīšana ir jāpārskata, piemērojot Pilsonības direktīvas 28. panta 1. punktu kopsakarā ar Hartas 7. un 24. pantu, lai ņemtu vērā faktu, ka viņa laulātā un bērni vēlas palikt uzņēmējā dalībvalstī, pamatojoties uz savām autonomajām vai atvasinātajām uzturēšanās tiesībām, jo viņu tiesības palikt uzņēmējā dalībvalstī vairs nav saistītas ar sākotnēji no tēva atvasinātajām tiesībām.
71.      Saskaņā ar Pilsonības direktīvas 28. panta 1. un 2. punktu, pirms tiek pieņemts lēmums par izraidīšanu sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ, uzņēmējas dalībvalsts kompetentajām iestādēm ir jānovērtē attiecīgās personas personiskā situācija (piemēram, veselība, ģimenes vai finanšu stāvoklis) un tās saiknes un integrācijas līmenis uzņēmējas valsts sabiedrībā, kā arī šīs personas saiknes ar savu izcelsmes valsti.
72.      Ikvienam lēmumam par personas izraidīšanu ir jābūt samērīgam (22), kas nozīmē, ka ir jāizvērtē draudi, ko attiecīgā pilsoņa personiskā rīcība rada uzņēmējas sabiedrības pamatinteresēm, attiecībā pret Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesību aizsardzību saskaņā ar Darba ņēmēju regulu, Pilsonības direktīvu un Hartu.
73.      Tiesas sēdē Somijas valdība atzina, kas visos pasākumos, kas ierobežo pārvietošanās brīvību, ir jāievēro Hartas 7. pantā nostiprinātās pamattiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību, kā arī bērna labākās intereses, kas ir aizsargātas ar tās 24. panta 2. punktu (23). Indivīda izraidīšana no dalībvalsts, kurā dzīvo viņa ģimene, ir tieša iejaukšanās šajās tiesībās. Turklāt Tiesa jau ir atzinusi, ka primārajam apsvērumam ir jābūt bērna labākajām interesēm (24).
74.      Manuprāt, tas nozīmē, ka imigrācijas iestādei, pieņemot sākotnējo lēmumu par A izraidīšanu, bija pienākums ņemt vērā gan bērnu, gan laulātā uzturēšanās tiesības, kā arī Hartas 7. un 24. pantu.
75.      Tomēr, ja šī iestāde nav veikusi šādu novērtējumu, tās lēmums ir jāpārskata, tiklīdz kļūst skaidrs, ka tās personas ģimenes locekļiem, attiecībā pret kuru ir izdots izraidīšanas rīkojums, ir tiesības palikt Somijā un tie vēlas izmantot šīs tiesības.
76.      Tā ir atbilde uz iesniedzējtiesas trešā jautājuma pirmo daļu: Pilsonības direktīvas 28. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ir jāpārskata tāda izraidīšanas rīkojuma nosacījumi, kas pieņemts attiecībā uz Savienības pilsoni, ja pēc šī rīkojuma viņa bērniem un laulātajam ir konstatētas autonomas uzturēšanās tiesības uzņēmējā dalībvalstī un šie ģimenes locekļi vēlas palikt šajā dalībvalstī.
77.      Turklāt iesniedzējtiesa jautā, kādi īpaši apstākļi ir jāizvērtē tādā situācijā, kāda ir pamatlietā.
78.      Pirmkārt, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, novērtējot attiecīgā indivīda atkarības pakāpi, valsts lēmējiestādēm katrā atsevišķā gadījumā ir vispusīgi jāizvērtē visi konkrētie apstākļi (25). Ja iestādes uzskata, ka bērna labāko interešu izvērtējums ir daļa no lēmuma par viena no vecākiem izraidīšanu, tām ir jāņem vērā bērna vecums, viņa fiziskā un emocionālā attīstība, bērna emocionālā saikne ar vecāku un risks, ka nošķiršana no šā vecāka varētu ietekmēt bērna līdzsvaru (26).
79.      Lai veiktu šo novērtējumu, iestādēm jāapsver ģimenes vienotības pārtraukšanas ietekme un bērnu spēja uzturēt kontaktu ar abiem vecākiem. Šajā saistībā var apsvērt iespēju visai ģimenei pārcelties uz citu (dalīb)valsti, un tādā gadījumā lēmējiestādēm ir jāņem vērā bērnu integrācijas līmenis Somijā.
80.      Iesniedzējtiesā A un citi apgalvoja, ka, lai saglabātu ģimenes vienotību, viņiem varētu nākties pārcelties uz Moldovu, jo ne visiem ir Rumānijas pilsonība (27).
81.      Šajā ziņā varētu būt nozīme Ruiz Zambrano (28) judikatūrai. Lai gan pats spriedums minētajā lietā attiecās uz nepārvietotu nepilngadīgu Savienības pilsoni, šāda veida judikatūra parasti nepieļauj Savienības pilsoņu izraidīšanu no dalībvalstu teritorijas. Tā kā F ir Savienības pilsonis, ģimenes piespiešana pārcelties uz Moldovu radītu sekas, kas ir pretrunā Ruiz Zambrano judikatūrai.
82.      Tāpēc valsts iestādēm pamatlietā ir jāizvērtē, vai ģimene var turpināt dzīvot kopā Rumānijā. Šim vērtējumam nav jāpamatojas tikai uz teorētisku hipotēzi, bet tam ir jāizriet no visu ģimenes locekļu situācijas konkrētas analīzes (29).
83.      Viens no faktoriem, kas iestādēm būtu jāņem vērā, izsverot visus apstākļus, ir tās personas izdarīto pārkāpumu smagums, uz kuru attiecas izraidīšanas rīkojums. Somijas valdība tiesas sēdē norādīja, ka, izvērtējot tēva izraidīšanas rīkojuma samērīgumu, būtisks faktors ir apstrīdētā izraidīšanas rīkojuma pamatā esošā(-o) pārkāpuma(-u) smagums. Ja pārkāpums vai rīcība ir mazāk smaga, lielāku nozīmi var piešķirt ģimenes vienotības saglabāšanai, kas noteiktos gadījumos var pat būt svarīgāka par izraidīšanas nepieciešamību.
84.      Šajā ziņā Pilsonības direktīvā ir paredzēti divi atšķirīgi standarti, kas dalībvalstīm ir jāievēro, lemjot par to, vai pieņemt pasākumus, kas ierobežo personu tiesības ieceļot vai uzturēties. Ja persona uzņēmējā dalībvalstī ir uzturējusies mazāk nekā piecus gadus, šādu pasākumu var veikt, ja rīcība ir pretrunā sabiedriskajai kārtībai, valsts drošībai vai sabiedrības veselībai (Pilsonības direktīvas 27. panta 1. punkts). Tomēr par pastāvīgo iedzīvotāju izraidīšanu var lemt tikai nopietnu sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumu dēļ (Pilsonības direktīvas 28. panta 2. punkts). Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai pirmais prasītājs pamatlietā ietilpst pirmajā vai otrajā kategorijā.
85.      Pilnības labad, kā apspriests tiesas sēdē, jānorāda, ka Pilsonības direktīvas 33. panta 2. punktā noteikts: ja izraidīšanas rīkojums tiek izpildīts vēlāk nekā divus gadus pēc tā izdošanas, dalībvalsts pārbauda, vai attiecīgais indivīds attiecīgajā brīdī faktiski apdraud sabiedrisko kārtību vai valsts drošību, un novērtē, vai pēc izraidīšanas rīkojuma izdošanas nav būtiski mainījušies apstākļi.
86.      Tāpēc, pat ja apelācijas tiesvedībā iesniedzējtiesa apstiprinātu
Valsts imigrācijas biroja sākotnējo lēmumu, tas, ņemot vērā Pilsonības direktīvas 33. panta 2. punktu, varētu būt jāizvērtē no jauna, pamatojoties uz pastāvošajiem apstākļiem.
87.      No tā izriet, ka, pirms tiek pieņemts lēmums par personas izraidīšanu no dalībvalsts, lēmējiestādēm ir samērīgi un līdzsvaroti jāizvērtē attiecīgās ģimenes kā kopuma intereses un bērnu labākās intereses, no vienas puses, un, uzņēmējas sabiedrības intereses, no otras puses. Attiecībā uz pirmo aspektu iestādēm ir jāizvērtē šīs personas ģimenes apstākļi, ģimenes vienotības saglabāšanas iemesli, iespēja saglabāt ģimenes vienotību citā valstī, bērnu labākās intereses, tostarp attiecīgā gadījumā laulātā un bērnu vēlme palikt uzņēmējā dalībvalstī, kurā viņiem ir autonomas uzturēšanās tiesības, kas nav atkarīgas no attiecīgās personas uzturēšanās tiesībām. Attiecībā uz otro aspektu iestādēm ir jāņem vērā nodarījumu smagums, personas uzturēšanās ilgums uzņēmējā dalībvalstī un attiecīgās personas kultūras un sociālās saiknes ar šo valsti salīdzinājumā ar viņas saikni ar izcelsmes valsti.
IV.    Secinājumi
88.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesaku Tiesai uz Korkein hallinto-oikeus (Augstākā administratīvā tiesa, Somija) uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem atbildēt šādi:
(1)      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, 12. panta 3. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams tikai tad, ja lēmums par apgādnieka izraidīšanu ir izpildīts vai ir galīgs.
Tomēr, lemjot par to, vai personu izraidīt, lēmējiestādēm būtu jāņem vērā tas, ka bērni, kas ir reģistrēti izglītības programmā uzņēmējā dalībvalstī, pamatojoties uz šo tiesību normu, iegūs autonomas uzturēšanās tiesības šajā valstī, tiklīdz
izraidīšanas rīkojums būs kļuvis galīgs.
(2)      Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 492/2011 (2011. gada 5. aprīlis) par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Savienībā 10. pants kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7.  un 24. pantu
ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda Savienības pilsoņa gadījumā, kuram bija darba ņēmēja statuss un kuram ir bērni, kas mācās pamatskolā uzņēmējā dalībvalstī, šie bērni, kas mācās skolā, viņu vecāks, kurš faktiski ir bērnu aizgādnis, kā arī minēto bērnu brāļi un māsas, kas apmeklē bērnudārzu, nezaudē uzturēšanās tiesības, līdz bērni ir pabeiguši mācības, pat ja attiecībā uz vecāku, kurš ir Savienības pilsonis un kuram bija darba ņēmēja statuss, uzņēmējas dalībvalsts imigrācijas iestāde ir izdevusi izraidīšanas rīkojumu, pamatojoties uz sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apdraudējuma apsvērumiem.
(3)      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā 28. panta 1. punkts kopsakarā ar Hartas 7. un 24. pantu
ir jāinterpretē tādējādi, ka ir jāpārskata Savienības pilsoņa izraidīšanas nosacījumi, ja pēc izraidīšanas rīkojuma izdošanas viņa bērniem un laulātajam ir konstatētas autonomas uzturēšanās tiesības uzņēmējā dalībvalstī un šie ģimenes locekļi vēlas palikt šajā dalībvalstī.
Pārskatot lēmumu, lēmējiestādēm vai valsts tiesai ir samērīgi un līdzsvaroti jāņem vērā attiecīgās ģimenes kā kopuma intereses un bērnu labākās intereses, no vienas puses, un uzņēmējas sabiedrības intereses, no otras puses. Attiecībā uz pirmo aspektu iestādēm ir jāizvērtē šīs personas ģimenes apstākļi, ģimenes vienotības saglabāšanas iemesli, iespēja saglabāt ģimenes vienotību citā valstī, bērnu labākās intereses, tostarp attiecīgā gadījumā laulātā un bērnu vēlme palikt uzņēmējā dalībvalstī, kurā viņiem ir autonomas uzturēšanās tiesības, kas nav atkarīgas no attiecīgās personas uzturēšanās tiesībām. Attiecībā uz otro aspektu iestādēm ir jāņem vērā nodarījumu smagums, personas uzturēšanās ilgums uzņēmējā dalībvalstī un attiecīgās personas kultūras un sociālās saiknes ar šo valsti salīdzinājumā ar viņas saikni ar izcelsmes valsti.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
i      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam..
2      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp. un labojumi OV 2004, L 229, 35. lpp., OV 2005, L 197, 34. lpp. un OV 2007, L 204, 28. lpp.; turpmāk tekstā – “Pilsonības direktīva”).
3      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 492/2011 (2011. gada 5. aprīlis) par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Savienībā (OV 2011, L 141, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Darba ņēmēju regula”).
4      Šajā ziņā šķiet, ka 2022. gada 22. novembra lēmumu pieņemšanas brīdī A bija dzīvojis Somijā četrarpus gadus, tādējādi pastāvīgās uzturēšanās statusa iegūšanas nosacījumiem neatbilda nedz viņš, nedz viņa ģimenes locekļi, kuri viņam pievienojās vēlāk.
5      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2002. gada 17. septembris, Baumbast un R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 63. punkts) un, 2020. gada 6. oktobris, Jobcenter Krefeld
(C‑181/19, EU:C:2020:794’turpmāk tekstā – “spriedums Jobcenter Krefeld”, 25. punkts).
6      Šajā nozīmē skat. spriedumu Jobcenter Krefeld, 35. punkts un tajā minētā judikatūra.
7      Šajā nozīmē skat. spriedumu
Jobcenter Krefeld, 37. punkts un tajā minētā judikatūra.
8      Šajā nozīmē skat. spriedumu
Jobcenter Krefeld,  35. punkts un tajā minētā judikatūra.
9      Spriedums Jobcenter Krefeld, 35. punkts un tajā minētā judikatūra, mans izcēlums.
10      Franču valodā: “lorsqu’il souhaite poursuivre des cours d’enseignement général dans cet État membre”; vācu valodā: “wenn es weiter am allgemeinen Unterricht in diesem Mitgliedstaat teilnehmen möchte”; horvātu valodā: “kada ono želi nastaviti s općim obrazovanjem u toj državi članici” vai itāļu valodā: “qualora intenda proseguire corsi di insegnamento generale in tale Stato membro”.
11      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 17. septembris, Baumbast un R (C‑413/99, EU:C:2002:493, 53. punkts). Līdzīgu argumentāciju skat. ģenerāladvokāta Lēnderta A. Hēlhuda [Leendert A. Geelhoed] secinājumos lietā Baumbast un R (C‑413/99, EU:C:2001:385, 62. punkts). Turklāt tas atspoguļo Pilsonības direktīvas 12. panta 3. punkta formulējumu un pieņēmumu, kuru ar šo normu ir paredzēts aizsargāt.
12      Par kompetences sadalījumu starp dalībvalstīm un Eiropas Savienību izglītības jomā skat. manus secinājumus lietā Komisija/Ungārija (Eiropas Savienības vērtības) (C‑769/22, EU:C:2025:408, 56. punkts) un lietā Komisija/Slovākija (Etniskā diskriminācija izglītības jomā) (C‑799/23, EU:C:2025:621, 67. punkts), kurās uzsvēru, ka Eiropas Savienībai šajā jomā ir tikai atbalstoša kompetence. Šādas nostājas apstiprinājumam skat. spriedumu, 2026. gada 21. aprīlis, Komisija/Ungārija (Eiropas Savienības vērtības) (C‑769/22, EU:C:2026:326, 272. punkts un tajā minētā judikatūra).
13      Ristuccia, F., “Ties that bind and ties that compel: Dependency and the Ruiz Zambrano doctrine”, Common Market Law Review, 2023, 5, 1227.–1268., it īpaši 1252. lpp.
14      Šajā nozīmē skat. manus secinājumus lietā Safi (C‑147/24, EU:C:2025:650, 97.–99. punkts un tajos minētā judikatūra).
15      Spriedums, 2022. gada 5. maijs (C‑451/19 un C‑532/19, EU:C:2020:354).
16      Šajā nozīmē skat. sprieduma Jobcenter Krefeld 38. punktu.  Tas nozīmē, ka B, C, D, E, F un G gadījumā katram no viņiem nav jāatbilst Darba ņēmēju regulā un Pilsonības direktīvā paredzētajiem nosacījumiem.
17      Tomēr no Komisijas paskaidrojošajām piezīmēm, kas pievienotas Pilsonības direktīvas priekšlikumam, izriet, ka šī tiesību norma bija pamatota ar rūpēm par bērniem, kuri jau ir pielāgojušies uzņēmējas dalībvalsts izglītības sistēmai un kuriem varētu būt problēmas pielāgoties jaunai sistēmai. Tādējādi šīs tiesību normas mērķis ir izvairīties no tā, ka šie bērni tiek sodīti tāpēc, ka viņu vecāks, kas ir Savienības pilsonis, profesionālu vai citu iemeslu dēļ izceļo no uzņēmējas dalībvalsts teritorijas. Šajā nozīmē skat. Eiropas Komisijas Paskaidrojuma rakstu Priekšlikumam Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (COM/2001/257 final) (OV 2001, C 270 E, 150. lpp., pieejams: https://eur-lex.europa.eu/legal-content/EN/TXT/HTML/?uri=CELEX:52001PC0257).
18      Padomes Direktīva (1964. gada 25. februāris) par īpašu pasākumu saskaņošanu attiecībā uz ārvalstnieku pārvietošanos un dzīvesvietu, kas ir attaisnojami ar sabiedrisko kārtību, valsts drošību un veselības aizsardzību (OV īpašais izdevums angļu valodā: I sērija, 1963.–1964. nodaļa, 117. lpp.).
19      Mans izcēlums.
20      Skat., piemēram, spriedumus, 1975. gada 28. oktobris, Rutili (36/75, EU:C:1975:137, 19. punkts) un, 1977. gada 27. oktobris, Bouchereau (30/77, EU:C:1977:172, 28. punkts).
21      Skat., piemēram, neseno spriedumu, 2024. gada 13. jūnijs, Pedro Francisco (C‑62/23, EU:C:2024:502, 32. punkts).
22      Pienākums ievērot samērīguma principu ir skaidri noteikts Pilsonības direktīvas 27. panta 2. punktā, lai gan šāds pienākums izriet jau no Hartas 52. panta 1. punkta, kurā ir noteikts, ka ikvienam tiesību brīvi pārvietoties ierobežojumam ir jāatbilst samērīguma principam.
23      Skat. šajā nozīmē spriedumus, 2010. gada 23. novembris, Tsakouridis (C‑145/09, EU:C:2010:708, 52. punkts) un, 2025. gada 25. novembris, Wojewoda Mazowiecki (C‑713/23, EU:C:2025:917, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
24      Skat., piemēram, spriedumu, 2023. gada 21. decembris, GN (Uz bērna labākajām interesēm balstīts atteikuma pamats) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, 41. punkts).
25      Šajā ziņā skat. spriedumus, 2016. gada 13. septembris, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, 85. punkts); 2022. gada 5. maijs, Subdelegación del Gobierno en Toledo (Ģimenes locekļa uzturēšanās – Nepietiekami līdzekļi) (C‑451/19 un C‑532/19, EU:C:2022:354, 53. punkts un tajā minētā judikatūra) un 2024. gada 25. aprīlis, NW un PQ (Klasificēta informācija) (C‑420/22 un C‑528/22, EU:C:2024:344,  77. punkts).
26      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 10. maijs, Chavez-Vilchez u.c. (C‑133/15, EU:C:2017:354, 71. punkts). Skat. inter alia arī spriedumus, 2018. gada 8. maijs, K.A. u.c. (Ģimenes atkalapvienošanās Beļģijā) (C‑82/16, EU:C:2018:308, 72. punkts) un, 2022. gada 7. septembris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Uzturēšanās tiesību saskaņā ar LESD 20. pantu raksturs) (C‑624/20, EU:C:2022:639, 38. un 39.punkts), un 2023. gada 22. jūnijs, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Nepilngadīga bērna, Nīderlandes pilsoņa, māte, kura ir Taizemes valstspiederīgā), C‑459/20, EU:C:2023:499, 48. punkts).
27      Šajā ziņā, cik man zināms, lai gan vēsturisku iemeslu dēļ Moldovas valstspiederīgajiem Rumānijā tiek piemērots īpašs naturalizācijas režīms, viņiem nav nekādu privilēģiju attiecībā uz uzturēšanās atļaujām. Skat. 11. panta 1. punktu Legea Nr. 21/1991 a cetăţeniei române (Likums Nr. 21/1991 par Rumānijas pilsonību, jaunākie grozījumi izdarīti ar 2025. gada 12. marta Lege nr. 14/2025 (Likums Nr. 14/2025).
28      Spriedums, 2011. gada 8. marts, Ruiz Zambrano (C‑34/09, EU:C:2011:124).
29      Šajā nozīmē skat. manus secinājumus lietā Safi (C‑147/24, EU:C:2025:650, 81.–84. punkts).