62002CC0027_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Pēc sprieduma taisīšanas lietā Gabriel (2) Tiesai atkal tiek uzdots jautājums par to, kura tiesa saskaņā ar Briseles Konvenciju (3) ir kompetenta izskatīt strīdu, kurā privātpersona prasa izmaksāt “balvu”, ko tai šķietami piešķīris komercuzņēmums.
2. Gan lietā Gabriel, gan šajā lietā prasītāja dzīvesvieta bija Austrijā, kur īpašs patērētāju aizsardzības noteikums ļauj tiesām lemt par šādu solījumu piespiedu izpildi, tika nosūtīts paziņojums par balvu, ko piešķīris uzņēmums ar juridisko adresi Vācijā.
3. Lietā Gabriel, lai iegūtu tiesības saņemt balvu prasītājam nepārprotami šajā uzņēmumā bija jāpasūta preces noteiktā vērtībā, un šāds pasūtījums tika veikts. Tiesa uzskatīja, ka jurisdikcija jānosaka, balstoties uz to, ka prasībai par balvas izmaksu ir līgumtiesisks raksturs un, konkrēti, ka tā ir saistīta ar patērētāja līgumu Konvencijas izpratnē.
4. Turpretī šajā lietā šāds nosacījums nebija izvirzīts, un pasūtījums netika veikts. Jautājums rodas par pamatojumu jurisdikcijas noteikšanai.
Briseles Konvencija
5. Briseles Konvenciju piemēro civillietās un komerclietās. Tās II sadaļā starp līgumslēdzējām valstīm ir sadalīta jurisdikcija. Tās 2. panta pamatnoteikums paredz, ka jurisdikcija piekrīt tiesām līgumslēdzējā valstī, kurā atrodas atbildētāja dzīvesvieta. Tomēr saskaņā ar izņēmumu no šī noteikuma citām tiesām piekrīt jurisdikcija izskatīt atsevišķas prasības.
6. Konvencijas 5. panta 1. punktā jurisdikcija “strīdos, kas izriet no līgumtiesiskajām attiecībām” ir piešķirta “tiesām pēc saistību izpildes vietas”.
7. 5. panta 3. punktā jurisdikcija “lietās par civiltiesiskiem pārkāpumiem, deliktiem vai kvazideliktiem” ir piešķirta “tiesām pēc tās vietas, kur izdarīta neatļautā darbība”.
8. Konvencijas II sadaļas 4. nodaļai, kas ietver 13.–15. pantu, ir dots nosaukums “Jurisdikcija patērētāju līgumos”. 13. pantā ir paredzēts:
“Lietās, kas saistītas ar līgumiem, kurus noslēgusi persona mērķiem, ko var uzskatīt par nesaistītiem ar tās arodu vai profesiju, turpmāk saukta – “patērētājs”, jurisdikciju nosaka saskaņā ar šo nodaļu [..], ja:
1. līgums attiecas uz preču tirdzniecību ar nomaksu pa daļām vai
2. līgums attiecas uz aizdevumu, kas atmaksājams pa daļām, vai jebkura cita aizdevuma līgums, kas noslēgts preču pirkuma finansēšanai, vai
3. tas ir jebkurš cits preču vai pakalpojumu piegādes līgums, ja
a) patērētāja pastāvīgās dzīves vietas valstī līguma noslēgšana sekoja viņam specifiski adresētam uzaicinājumam vai reklāmai un
b) patērētājs šajā valstī veica līguma noslēgšanai nepieciešamās darbības.
[..]”
9. 14. pants nosaka, ka patērētājs var celt prasību pret otru līgumslēdzēju pusi “vai nu tās konvencijas dalībvalsts tiesās, kurā ir šīs otras puses pastāvīgā adrese vai dzīvesvieta, vai arī tās konvencijas dalībvalsts tiesās, kurā ir viņa paša pastāvīgā adrese vai dzīvesvieta”.
Atbilstošie valsts tiesību akti
10. Konsumentenschutzgesetz (4) (Austrijas likums par patērētāju tiesību aizsardzību) 5.j pants iekļauts ar Fernabsatz‑Gesetz
(likumu par distances līgumiem) (5) . Tas nosaka:
“Uzņēmumiem, kas atsevišķam patērētājam adresē solījumus piešķirt balvu vai citus līdzīgus solījumus, kuru formulējums ļauj domāt, ka patērētājs ir laimējis konkrētu balvu, šāda balva jādod patērētājiem; šo balvu tāpat var prasīt, ceļot prasību tiesā.”
Fakti un process
11. Petra Englere [ Petra Engler ], ar dzīvesvietu Austrijā, tur cēla prasību pret Janus Versand GmbH (turpmāk tekstā – “ Janus ”), ar juridisko adresi Vācijā, balstoties uz likuma par patērētāju tiesību aizsardzību 5.j pantu. Viņa prasa izmaksāt tās šķietami laimēto balvu ATS 455 000 (EUR 33 066,14) apmērā.
12. Englere apgalvo, ka rūpīgi izlasījusi viņai personīgi adresēto un 2001. gada sākumā saņemto vēstuli, no tās redakcijas un satura viņa saprata, ka Janus
organizētajā naudas loterijā ir laimējusi balvu ATS 455 000 apmērā, un, lai iegūtu šo balvu, tai ir jānosūta atpakaļ klāt pievienotais “maksājuma uzdevums”, ko viņa arī izdarīja. Sākotnēji Janus
neatbildēja, bet vēlāk atteicās maksāt.
13. Kaut gan tiesības saņemt balvu nebija atkarīgas no preču pasūtīšanas un Englere šādu pasūtījumu arī nebija veikusi, viņa norādīja, ka kopā ar paziņojumu par balvu viņa saņēma Janus
katalogu un pieprasījuma veidlapu preces izmēģināšanai bez saistību uzņemšanās. Viņa uzskata, ka lieta ir saistīta ar patērētāja tiesību aizsardzību, jo ir bijis nodoms piedāvāt viņai noslēgt preču piegādes līgumu.
14. Landesgericht Feldkirch (Feldkirhas Federalā tiesa, Austrija) noraidīja Engleres prasību sakarā ar teritoriālās kompetences trūkumu galvenokārt tādēļ, ka viņa nav pierādījusi, ka vēstules, uz kuru prasība balstās, nosūtītājs – Handelskontor Janus GmbH
– ir tā pati persona, kas Janus Versand GmbH .
15. Izskatot Engleres apelācijas sūdzību par prasības noraidīšanu, Oberlandesgericht Innsbruck
[Insbrukas Augstākā tiesa, Austrija] pēc būtības uzskata, ka vispirms ir jānosaka, vai Engleres norādītie fakti pamato Austrijas tiesu jurisdikciju, lai varētu pārbaudīt, vai šie fakti ir pierādīti, un kaut gan arī no tā ir atkarīga jurisdikcija – it īpaši, vai ir attiecīgi pierādīta Janus Versand
un Handelskontor Janus
saistība. (6)
16. Tāpēc Oberlandesgericht
apturēja lietas izskatīšanu un uzdod šādu prejudiciālu jautājumu:
“Attiecībā uz Briseles Konvenciju [..], vai ar Austrijas Konsumentenschutzgesetz
5.j pants [..], kas patērētājam piešķir tiesības celt prasību, ļaujot patērētajiem vērsties tiesā, lai pieprasītu no uzņēmumiem balvas, ko tie acīmredzami laimējuši gadījumā, kurā šie uzņēmumi nosūta (vai ir nosūtījuši) attiecīgajam patērētajam solījumu piešķirt balvu vai citus līdzīgus paziņojumus, kuru formulējums patērētajam ļauj domāt, ka tas ir laimējis konkrētu balvu, veido:
1) līgumiskas tiesības 13. panta [pirmās daļas] 3. punkta izpratnē vai
2) līgumiskas tiesības 5. panta 1. punkta izpratnē, vai
3) delikta vai kvazidelikta tiesības 5. panta 3. punkta izpratnē,
ja samērā apdomīgs patērētājs, ņemot vērā saņemtos dokumentus, varēja pamatoti uzskatīt, ka, lai pieprasītu viņam rezervēto summu, pietiek nosūtīt atpakaļ pievienoto maksājuma uzdevumu, un ka balvas izmaksa nav atkarīga no uzņēmumā, kas apsolījis laimestu, izdarītā preču piegādes pasūtījuma, un ja patērētājs vienlaicīgi ar iespējamā laimesta solījumu ir saņēmis šā paša uzņēmuma preču katalogu kopā ar pasūtījuma veidlapu, kas neuzliek pienākumu veikt pasūtījumu?”
17. Lietas dalībnieki pamata lietā, Austrijas valdība un Komisija iesniedza rakstveida apsvērumus, kā arī sniedza mutvārdu apsvērumus tiesas sēdē 2004. gada 26. maijā.
Vērtējums
13. panta 3. punkts
18. Englere un Austrijas valdība uzskata, ka tiesvedībā jāpiemēro 13. panta 3. punkts galvenokārt tādēļ, ka paziņojumam par balvu bija pievienots aicinājums veikt pasūtījumu, kas līdz ar to veidoja pamatu patērētāja līguma noslēgšanai. Janus
un Komisija tam nepiekrīt – Janus
norāda uz abpusēja pienākuma neesamību no Engleres puses, un Komisija uzsver, ka patērētājs “nenoslēdza” līgumu.
19. Es būtībā piekrītu Komisijas viedoklim.
20. 13. panta 3. punkts neapšaubāmi norāda uz preču vai pakalpojumu piegādes līgumu, kas ir noslēgts pēc tam, kad patērētājs izpilda noslēgšanai vajadzīgās darbības.
21. Atbilstoši norādītajiem faktiem šajā gadījumā šai definīcijai atbilstošs līgums nav noslēgts. Kaut gan neapšaubāmi pastāvēja cerība, ka Englere veiks preču pasūtījumu, viņa ne tikai to neizdarīja, bet arī neveica jebkādas darbības, lai to izdarītu, tāpat nepastāvēja arī pakalpojumu piegādes līgums.
22. Englere un Austrijas valdība, neskatoties uz to, stingri apgalvoja, it īpaši tiesas sēdē, ka veicot interpretāciju plašā nozīmē šīs lietas apstākļus reglamentē Briseles Konvencijas 13. pants, jo tie acīmredzami ietilpst patērētāju līgumu jomā vispār un ir saistīti ar komersanta agresīvu attieksmi pret patērētāju, kas uzskatāms par vājāku pusi, kuram šī iemesla dēļ ir jāsniedz aizsardzība, ko paredzēts nodrošināt ar Konvencijas 13. un turpmākajiem pantiem.
23. Lai gan es izprotu šo viedokli, es tam nevaru piekrist. Secinājumos lietā Gabriel (7) es uzsvēru, ka 13. pantu nevar interpretēt pārmērīgi sašaurināti. Tomēr tas arī nenozīmē, ka to var interpretēt tik plaši, ka šī interpretācija nonāk pretrunā ar panta skaidro formulējumu, kas prasa preču vai pakalpojumu piegādes līguma noslēgšanu, pat ja šādas sekas būtu vēlamas kontekstā ar attiecīgo lietu.
24. Lietā Gabriel
tika nospriests, ka tiesvedībā, kas uzsākta, balstoties uz tādu valsts tiesību noteikumu, uz kādu balstās arī šī prāva, ir piemērojams 13. pants gadījumā, ja uzņēmums rada patērētājam iespaidu, ka viņam tiks piešķirta balva, ja viņš veiks preču pasūtījumu un ja viņš faktiski šādu pasūtījumu ir veicis. Galvenais pamats šādam spriedumam bija tas, ka tiesvedība saistībā ar paziņojumu par balvu bija tik cieši saistīta ar patērētāju līgumu (preču pasūtījumu), ka to nevarēja nodalīt, un tādēļ, lai novērstu situācijas, ka vairākām tiesām piekrīt jurisdikcija attiecībā uz vienu līgumu, ir jābūt iespējai celt šādu prasību tiesā, kura ir kompetenta izskatīt lietu par patērētāju līgumu. (8)
25. Tomēr Engleres lietā nevar konstatēt, ka būtu pastāvējis līdzīgs līgums, kas nedalāmi būtu saistīts ar paziņojumu par balvas piešķiršanu. Šāda līguma noslēgšana nebija obligāts priekšnoteikums balvas saņemšanai, un šāds līgums arī netika noslēgts. Līdz ar to nepastāv risks, ka dažādas tiesas varētu būt kompetentas izskatīt dažādus strīdus, kas cieši saistīti ar šo līgumu.
26. Šajā gadījumā nav nozīmes apstāklim, ka paziņojumam par balvu bija pievienots aicinājums izdarīt pasūtījumu, neapšaubāmi ar mērķi rosināt patērētāju veikt pasūtījumu. Ja privātpersona saņem katalogu preču pasūtīšanai pa pastu, bet neizdara pasūtījumu, līgums par preču vai pakalpojumu piegādi nav noslēgts. Vienlaicīga paziņojuma par balvu saņemšana nevar radīt šādu līgumu.
27. Tāpat uzskatu, ka patērētāju tiesību aizsardzības nodrošināšanai nav nepieciešams šīs lietas apstākļus kvalificēt saskaņā ar Briseles Konvencijas 13. un turpmākajiem pantiem.
28. Neapšaubāmi šo noteikumu mērķis ir “aizsargāt patērētāju kā šķietami ekonomiski vājāku un juridiski mazāk pieredzējušu pusi salīdzinājumā ar otru līgumslēdzēju pusi, tādējādi neatturot to no prasības celšanas tiesā, uzliekot pienākumu celt šo prasību Konvencijas līgumslēdzējas valsts tiesā, kur atrodas otra līgumslēdzēja juridiskā adrese.” (9)
29. Tomēr, kā tiesas sēdes laikā uzsvēra Janus
advokāts, šī noteikuma mērķis tiešām ir aizsargāt patērētāju tiesības, bet ne atvieglot viņu iedzīvošanos. Ar šo noteikumu pamatoti ir mēģināts novērst grūtības, ar kurām patērētājs varētu saskarti es strīdā par preču vai pakalpojumu piegādi par atlīdzību, ja viņam būtu jāceļ prasība citā valstī. Tomēr vajadzību novērst šādas grūtības nevar uzskatīt par acīmredzamu gadījumā, ja personai, saņemot paziņojumu par balvu, saistībā ar kuru tai nav radušies izdevumi, ir jāceļ prasība citas valsts tiesā.
30. Līdz ar to es uzskatu, ka Briseles Konvencijas 13. un turpmāko pantu izpratnē līgums nav noslēgts un ka jurisdikciju nevar balstīt uz šiem noteikumiem.
5. panta 1. punkts
31. Englere apgalvo, ka tādam brīvprātīgam vienpusējam pienākumam, uz kādu tā norāda, kura piespiedu izpildi var prasīt saskaņā ar Austrijas tiesībām, ir līgumtiesisks raksturs. Janus
turpretī apgalvo, ka, nepastāvot brīvi izteiktai abu pušu gribai, likumā noteikts pienākums nav saistīts ar līgumisko attiecību koncepciju un aicinājumam izdarīt preču pasūtījumu nav nozīmes, ja šāds pasūtījums faktiski nav veikts. Komisija no minētajiem faktiem nevar izdarīt secinājumus par Janus
un Engleres līgumtiesiska rakstura attiecībām un nesaskata tajos tiesisku pamatu šādām attiecībām.
32. Uzskatu, ka, ņemot vērā Briseles Konvencijas 5. panta 1. punktu, turpmāk nav iespējams pēc analoģijas piemērot Tiesas izmatoto pamatojumu lietā Gabriel, kas saistīts ar 13. panta 3. punktu.
33. Šo secinājumu 24.–26. punktā minēto iemeslu dēļ nav iespējams konstatēt tāda līguma esamību, kas būtu pielīdzināms preču pasūtījumam lietā Gabriel, ar kuru paziņojums par balvu būtu nedalāmi saistīts. Lai gan 5. panta 1. punkts neprasa, lai būtu noslēgts līgums, tomēr ir jābūt iespējai konstatēt pienākumu ar konkrētu izpildes vietu, jo citādi zūd pamats jurisdikcijas noteikšanai (10), un pienākums nevar rasties no pasūtījuma, kurš nav izdarīts.
34. Tas tomēr nenozīmē, ka Engleres lietas apstākļi vispār nav saistīti ar pienākumu. Pašu paziņojumu par balvu var uzlūkot kā pamatu pienākumam, kas rada līgumtiesiskas attiecības.
35. Uz Austrijas patērētāju tiesību aizsardzības likuma 5.j pantu var atsaukties, ja uzņēmums nosūta paziņojumu par balvu vai līdzīgu paziņojumu konkrētam patērētājam, radot iespaidu, ka patērētājs ir laimējis konkrētu balvu, un šajā gadījumā šī balva arī ir jāpiešķir. Tādējādi jautājums ir par to, vai šādos apstākļos uzņēmuma un patērētāja attiecībām ir līgumtiesisks raksturs Konvencijas izpratnē.
36. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Briseles Konvencijas 5. panta 1. punkta jēdziens “strīdi, kas izriet no līgumtiesiskajām attiecībām” ir jāinterpretē patstāvīgi, ņemot vērā Konvencijas mērķus un vispārējo struktūru, un to nevar uzskatīt par tādu, kas atsaucas uz vienas vai otras attiecīgās līgumslēdzējas valsts tiesībām. (11)
37. Šāda pieeja, manuprāt, neliedz atsaukties uz līgumtiesību pamatprincipiem, kas ir kopīgi dažādām līgumslēdzēju valstu tiesību sistēmām. Šī pieeja drīzāk paredz aplūkot strīdu, kas izriet no līgumtiesiskām attiecībām, balstoties uz šiem principiem, izslēdzot jebkādu atsauci uz tādām atsevišķām valstu koncepcijām, kā piemēram, “doctrine of consideration” angļu tiesībās.
38. Interpretējot 5. panta 1. punktu, Tiesa neuzskatīja, ka šī noteikuma piemērošanas joma būtu definējama sašaurināti. Šis noteikums attiecas uz “tāda paša veida ciešu saistību, kas rodas starp pusēm, kas noslēgušas līgumu”, ieskaitot asociācijas un tās locekļu savstarpējās attiecības. (12) Šāda pieeja, iespējams, atspoguļo nodomu, kas ietverts noteikuma formulējumā dažādās valodu versijās, kas ir ievērojami plašāks nekā 13. pantā.
39. Tomēr ir skaidrs, ka ir jāparedz līgumtiesisko attiecību robežas, un svarīgākais Tiesas piemērotais kritērijs paredz, ka “strīdi, kas izriet no līgumtiesiskajām attiecībām” nevar ietvert situāciju, kurā viena puse pret otru nav brīvprātīgi uzņēmusies pienākumu. (13) Citiem vārdiem – strīdi, kas izriet no līgumtiesiskām attiecībām, ir saistīti ar saistošiem pienākumiem, ko persona uzņēmusies brīvprātīgi.
40. Paturot prātā abus šos virzienus, uzskatu par pamatotu viedokli, ka šajā lietā celtā prasība izriet no attiecībām, kam plašā nozīmē ir līgumtiesisks raksturs.
41. Pirmkārt, vienas puses paziņojums, ka tā piegādās noteiktu lietu vai sniegs priekšrocības, vai izmaksās konkrētu naudas summu, darot to zināmu otrai pusei ar Austrijas likuma 5.j pantā minētā veida paziņojumu, var radīt saistošu pienākumu, ko persona uzņēmusies brīvprātīgi, lai gan faktiskais rezultāts ir atkarīgs no konkrētajiem apstākļiem un tiesību normām, saistībā ar kurām šo rezultātu izvērtē. Visu līgumslēdzēju valstu tiesībās vismaz attiecībā uz dažu veidu vienpusēju apņemšanos veikt noteiktu darbību citas personas interesēs piespiedu izpildi var panākt, ceļot prasību pret solītāju, ja tiek ievēroti konkrēti katrai tiesību sistēmai raksturīgi nosacījumi, ieskaitot vispārēju prasību par saistību uzņemšanos rakstveidā (14) .
42. Otrkārt, šāda apņemšanās ir brīvprātīga, un no tās izrietošo pienākumu pašu par sevi neparedz likums. Kā izriet no pamatojuma izklāsta labojumam, ar kuru 5.j pants iekļauts likumā par patērētāju tiesību aizsardzību, kas minēts nolēmumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu, ir pastāvējis nodoms likvidēt civiltiesībās noteiktos šķēršļus tādu solījumu (“ Zusagen ”) piespiedu izpildei, kāds tiek apšaubīts šajā prāvā, kura piespiedu izpildi citādi nevarētu prasīt, kā tas ir derību un spēļu darījumu gadījumā. Tādējādi uzskatāms, ka saistības rodas pēc tās personas gribas, kas uzņēmusies pienākumu, un likuma noteikums saistības nerada, bet tikai pieļauj šo saistību piespiedu izpildi.
43. Izsakot šo viedokli plašāk, likumā var paredzēt noteiktas saistības, kuru piespiedu izpildi nevar prasīt, bet, ja ar izmaiņām likumā likvidē šķēršļus prasībai par saistību piespiedu izpildi, tās negroza saistību raksturu.
44. Katrā tiesību sistēmā jautājums par to, vai brīvprātīga apņemšanās rada no līgumtiesiskām attiecībām izrietošas saistības, ir jāaplūko saskaņā ar līgumtiesībām. Jurisdikcija strīdā par tādu saistību pastāvēšanu, kas izriet no līgumtiesiskām attiecībām, ir jānosaka saskaņā ar 5. panta 1. punktu. (15)
45. Treškārt, pat ja pats 5.j pants skaidri neizvirza prasību par savstarpēju saistību nepieciešamību, pats fakts, ka balva ir jāpieprasa, ja vien to nenosūta spontāni un tad par to nepastāv strīds, nozīmē, ka vienmēr tiks pieņemts jebkurš solījums vai apņemšanās, un tādējādi pastāvēs tāda veida savstarpējas attiecības, ko parasti uzskata par līguma galveno iezīmi.
46. Tāpat šķiet iespējams, ka paziņojuma par balvu nosūtītājs šī noteikuma izpratnē parasti vai vienmēr prasīs, lai saņēmējs, pieprasot balvu, pieņem atsevišķus nosacījumus, no kuriem ir atkarīga balvas piešķiršana. Šajā gadījumā Englerei bija jāapstiprina, ka tā ir izlasījusi un piekrīt “maksāšanas un dalības noteikumiem”. Lai kādi arī nebūtu šie noteikumi, nepieciešamība tiem piekrist, manuprāt, rada līgumtiesiskas attiecības plašā nozīmē.
47. Ceturtkārt, tāda veida saistības, kuru izpildi var prasīt, atsaucoties uz 5.j pantu, šķietami “viena puse ir brīvprātīgi uzņēmusies pret otru”. Apstrīdētie paziņojumi ir nosūtīti pēc paša nosūtītāja brīvas gribas individuāliem saņēmējiem, kas noteikti nosūtītāja brīvi izvēlētā veidā. Nosūtītājs nevarēja neapzināties, ka šie paziņojumi visticamāk radīs iespaidu par to, ka tas saņēmējam piešķirs balvu. Ja nosūtītājs nosūta paziņojumus saņēmējiem Austrijā, tam tāpat ir jāapzinās, ka šajā valstī šie paziņojumi var radīt pienākumu izmaksāt solīto balvu.
48. Nenoliedzami, kā to uzsver Komisija, pārbaudot “sīkā drukā” norādītos noteikumus, var secināt, ka nosūtītājs faktiski nebija paredzējis izmaksāt solīto balvu, vismaz ne attiecīgajam saņēmējam vai vismaz, kamēr nav izpildīti atsevišķi papildu noteikumi, piemēram, izvilkta pilna loze loterijā, kas būtu vēl jāorganizē, šajā gadījumā 5.j pantu varētu piemērot, neskatoties uz nodoma trūkumu. Tomēr tādējādi formulētais jautājums par nosūtītāja nodomu šādā sakarā pats par sevi ietver strīdu, kas izriet no līgumtiesiskām attiecībām. Noteikumu sīkā drukā var pārbaudīt tikai saistībā ar strīdu, kas attiecas uz jebkāda veida līgumtiesiskām attiecībām, vai uz šādu attiecību pastāvēšanu.
49. Līdz ar to uzskatu, ka attiecībām starp Janus
un Engleri vai starp Austrijas patērētāju tiesību aizsardzības likuma 5.j pantā minētā jebkāda paziņojuma nosūtītāju un saņēmēju ir pietiekami līgumtiesisks raksturs, lai strīdu par iespējamo pienākumu izmaksāt solīto balvu varētu uzskatīt par “saistītu ar līgumu” Briseles Konvencijas 5. panta 1. punkta izpratnē.
50. Šāda pieeja, šķiet, pilnībā atbilst Tiesas judikatūrai šajā jomā. Tā ne tikai atbilst spriedumam lietā Peters (16), kurā atzīts, ka “strīdi, kas saistīti ar līgumtiesiskām attiecībām” nav jāinterpretē sašaurināti, bet tajā stingri ir ievērota prasība, kas jo īpaši uzsvērta spriedumos lietā Handte (17) un Tacconi (18) par saistības, kuru “viena puse brīvprātīgi uzņēmusies pret otru”, pastāvēšanu pat tad, ja, kā tas ir šajā gadījumā, likumā šo saistību robežas ir noteiktas tādā veidā, ka puse, kas saistību uzņemas, nevar grozīt noteiktās robežas.
51. Ar manu secinājumu par 5. panta 1.  punktu pietiek, lai atrisinātu jautājumu par jurisdikciju, kas ir pamatā tiesvedībai pamata prāvā. Tomēr būtu lietderīgi aplūkot arī valsts tiesas izvirzīto trešo iespēju – Konvencijas 5. panta 3. punktu.
5. panta 3. punkts
52. Englere citē pamatojuma izklāstu labojumam, ar kuru 5.j pants iekļauts likumā par patērētāju tiesību aizsardzību, uzsverot tās daļas, kurās apstrīdētie paziņojumi kvalificēti kā negodīga komerciāla prakse, kas maldina patērētājus. Janus
tomēr uzsver, ka, lai prasītu zaudējumu atlīdzību par delikta vai kvazidelikta pārkāpumiem, ir jānorāda uz zudumiem vai kaitējumu, kuri šajā gadījumā nav konstatēti. Komisija uzskata, ka paziņojums par balvu nepārprotami bija maldinošs vai krāpniecisks, un tādēļ tas var veidot pamatu prasībai par delikta vai kvazidelikta pārkāpuma radītu zaudējumu atlīdzību; turklāt pirmajā instancē Englere pakārtoti lūdza kvalificēt tās prasību tieši šādā veidā.
53. Tā kā 5. panta 1. punkts, arī 5. panta 3. punktā minētās “lietas par civiltiesiskiem pārkāpumiem, deliktiem vai kvazideliktiem” ir jāinterpretē atsevišķi, ievērojot Konvencijas mērķus un vispārējo struktūru. Tiesa ir nospriedusi, ka šīs lietas ietver visas prasības nolūkā konstatēt atbildētāja atbildību un nav saistītas ar līgumu 5. panta 1. punkta izpratnē. (19)
54. Līdz ar to sākotnēji šķiet, ka, ja uz prasību neattiecas 5. panta 1. punkts, tad uz to attiecas 5. panta 3. punkts.
55. Pēc būtības neesmu pārliecināts, ka šāda vienkārša divdaļīga klasifikācija ir pareiza. Tādā veidā, iespējams, ne tikai tiktu samazināta 2. pantā noteiktās vispārējās normas piemērojamība, padarot to par mazākas nozīmes pakārtotu noteikumu (20), bet arī netiktu ievērots, ka neapšaubāmi pastāv ar atbildības noteikšanu saistītu prasību kategorijas, uz kurām neattiecas ne 5. panta 1. punkts, ne 5. panta 3. punkts. Piemēram, 5. panta 2. punkts attiecas uz prasībām ar mērķi konstatēt cita starpā arī vecāka uzturdošanas saistības, bet pat šādas konkrētas normas neesamības gadījumā ir grūti konstatēt pamatu, lai uzskatītu, ka šāda atbildība izriet no 5. panta 1. punkta vai 5. panta 3. punkta. Nebūtu saprātīgi pieņemt, ka nepastāv citas šādas prasību kategorijas, kas Konvencijā īpaši nav minētas.
56. Kaut gan apgalvojums, ka 5. panta 3. punkts attiecas uz visām prasībām, kuru mērķis ir konstatēt atbildību un uz kurām neattiecas 5. panta 1. punkts, šķiet pārāk vispārināts un kaut gan neapšaubāmi pastāv situācijas, kurās šis apgalvojums nav patiess, šajā lietā nav iemesla uzskatīt, ka apstrīdēto tiesvedību varētu neietekmēt abu noteikumu kopā piemērošanas joma.
57. Bet pat šādos apstākļos nepietiek tikai ar jautājumu, vai tiesvedība ir saistīta ar līgumu. No delikta vai kvazidelikta izrietošo lietu kategorija nav tikai negatīva vai pakārtota lietu kategorija, bet tai ir arī pozitīvs saturs. Jo īpaši izskatot lietas, kuras skaidri neietilpst vienā kategorijā, ir noderīgi pārbaudīt abas kategorijas (21) .
58. Kaut gan būtu grūti sniegt samērīgu “delikta vai kvazidelikta” jēdziena definīciju, kas balstās uz līgumslēdzēju valstu tiesībām (22), ir iespējams konstatēt atsevišķas vispārējas pastāvošās iezīmes.
59. Pirmkārt, viens no elementiem, kas raksturīgs ar deliktu vai kvazideliktu saistītai darbībai, ir tiesību normas pārkāpums.
60. Šis elements, šķiet, ir sastopams daudzās prasībās, kas balstās uz Austrijas likuma par patērētāju tiesību aizsardzību 5.j pantu. Labojuma pamatojuma izklāstā, ar kuru 5.j pants iekļauts likumā, ir īpaši uzsvērts, ka vairumā gadījumu apstrīdētie paziņojumi ir pretrunā 1984. gada likumam par negodīgu konkurenci. Tomēr 5.j pantā nav ietverts nekas tāds, kas padarītu prasību atkarīgu no tā, vai ir konstatēts šāds pārkāpums vai krāpniecisks nodoms, vai jebkāda cita īpaši prettiesiska rīcība.
61. Otrkārt, lai celtu ar deliktu vai kvazideliktu pamatotu prasību vispār, iespējams, vienmēr ir vajadzīga vismaz norāde uz nodarīto kaitējumu vai aizskārumu (23), kas atspoguļota Konvencijas 5. panta 3. punkta jēdzienā “neatļauta darbība”.
62. Neapšaubāmi, ka maldīga paziņojuma par balvu saņēmējs var atsaukties uz tam nodarīto kaitējumu. Saņemot šķietamo solījumu piešķirt balvu, viņš varētu būt veicis nevajadzīgu un neizdevīgu pirkumu vai uzņēmies citas saistības, vai viņam varētu būt radušies citi izdevumi, gaidot balvas saņemšanu. Turklāt saņēmējam, kas pilnībā pārzina savas tiesības saskaņā ar Austrijas tiesību aktiem, nav jābū t nodarītam kaitējumam, bet pietiek ar to, ka viņš ir pārdzīvojis lielu prieku par pēkšņo un necerēto laimi, kas viņam nav radījusi īpašus izdevumus – un jebkurā gadījumā tāpat nekas nenorāda uz to, ka prasības pamatošanai būtu nepieciešams kāds pierādījums vai norāde uz nodarīto kaitējumu.
63. Šajā lietā ne rīkojumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu, ne Engleres apsvērumos nav atrodama norāde uz kādu kaitējumu, kas viņai būtu nodarīts. Tāpat neuzskatu par būtisku faktu, ka pirmajā instancē viņa pakārtoti (“ hilfsweise ”) lūdza viņas prasību kvalificēt kā prasību, kas izriet no delikta vai kvazidelikta. To viņa norādīja, atbildot uz Janus
argumentu, ka Briseles Konvencija nav piemērojama. Viņas sākotnējā pieteikumā viņa skaidri paskaidroja, ka viņas prasībai ir “līgumtiesisks raksturs” (“ vertraglicher Natur ”) un tiesvedību laikā valsts tiesās viņa, nenorādot uz jebkādu viņai nodarītu īpašu kaitējumu, neatlaidīgi apgalvoja, ka ir noslēgts patērētāja līgums, un uzsvēra, ka ir dots solījums izmaksāt laimestu.
64. Treškārt, parasti tiesa, piespriežot jebkuru summu prasītājam, kas pamato prasību ar deliktu vai kvazideliktu, ņem vērā, pirmkārt, nodarītā kaitējuma raksturu un apmēru, un, iespējams, otrkārt, prasības pamatā esošās (prettiesiskās) darbības smagumu. Galvenais uzdevums parasti ir nodrošināt kompensāciju par nodarīto kaitējumu, pat ja spriedumā piešķirto summu dažos gadījumos palielina līdz pārmērīgi lielam vai samazina līdz simboliskam apmēram.
65. Kompensācijas apmēru, šķiet, nav iespējams grozīt, izskatot prasību, kas balstīta uz Austrijas likuma 5.j pantu. Englere tika informēta, ka viņa saņems ATS 455 000, un viņai ir tiesības saskaņā ar šo noteikumu saņemt minēto summu. Ja viņai būtu apsolīta desmit reizes lielāka vai desmit reizes mazāka summa, viņai būtu tiesības šo summu saņemt, neskatoties uz to, vai viņai lielākā vai mazākā mērā ir nodarīts kaitējums. Piešķirtā summa katrā gadījumā būs tā summa vai citas priekšrocības, ko atbildētājs iepriekš ir norādījis. Kaut gan noteikuma mērķis varētu būt atturēt komersantus no attiecīgas taktikas pielietošanas, izmantotā metode vienkārši liek viņiem izpildīt “solījumus”, kas kā ideja ir raksturīgāka līgumtiesību jomai.
66. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uzskatu, ka, lai gan šāda veida tiesvedībā var konstatēt delikta vai kvazidelikta pazīmes, neapšaubāmi šīm pazīmēm nav tik liela nozīme kā tām, kas raksturīgas tiesvedībai nolūkā konstatēt līgumtiesiska rakstura attiecības.
Secinājumi
67. Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, uzskatu, ka Tiesai uz Oberlandesgericht
uzdoto jautājumu ir jāatbild šādi:
Briseles Konvencijā ietvertie jurisdikcijas noteikumi ir jāinterpretē kā tādi, kas paredz, ka tiesā celtai prasībai ir līgumisks raksturs šīs konvencijas 5. panta 1. punkta izpratnē, ja patērētājs līgumslēdzējā valstī, kurā ir viņa dzīvesvieta, saskaņā ar šīs valsts tiesību aktiem prasa, lai sabiedrība, kas nodarbojas ar preču pārdošanu pa pastu un ir reģistrēta citā līgumslēdzējā valstī, izmaksā viņam balvu apstākļos, kur šī sabiedrība ir nosūtījusi šim konkrētajam patērētajam personīgi adresētu vēstuli, radot iespaidu:
– ka šāda balva viņam tiks piešķirta un
– ka balvas piešķiršana nav atkarīga no tā, vai uzņēmumā, kas apsolījis balvu, ir izdarīts preču pasūtījums un veikta šo preču piegāde.
Šajā sakarā nav nozīmes faktam, ka preču katalogs un pieprasījuma veidlapa izmēģināt preci, neuzņemoties saistības, patērētājam ir nosūtīti kopā ar paziņojumu par balvas piešķiršanu, ja patērētājs faktiski nav izdarījis šādu pasūtījumu.
(1) .
(2)
–	2002. gada 11. jūlija lieta (C‑96/00, Recueil, I‑6367. lpp.)
(3)
–	1968. gada 27. septembra Konvencija par jurisdikciju un tiesas spriedumu izpildi. Konvencijas konsolidētā versija ar grozījumiem, kas izdarīti ar četrām pievienošanās konvencijām, proti, versija, kas jāpiemēro šajā lietā, ir publicēta OV 1998, C 27, 1. lpp. Kopš 2002. gada 1. marta (laikā pēc lietas apstākļu rašanās), neattiecinot to uz Dāniju un citu dalībvalstu atsevišķām aizjūras teritorijām, šī konvencija aizvietota ar Padomes 2000. gada 22. decembra Regulu (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.).
(4)
–	Ko nsumentenschutzgesetz, BGBl . 1979/140, ar grozījumiem, kas izdarīti ar likuma par distances līgumiem (Fernabsatz‑Gesetz) 1. panta 2. punktu, BGBl. I 1999/185 .
(5)
–	4. zemsvītras piezīmē minētais Fernabsatz‑Gesetz, ar kuru ievieš Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 20. maija Direktīvu 97/7/EK par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem, OV L 144, 19. lpp. Tomēr 5.j panta noteikumu īpaši neparedz kāds šīs direktīvas noteikums.
(6)
–	Ņemot vērā šo diskusiju par uzņēmumu saistību un faktu, ka tai nav nozīmes stadijā, kad veic juridisko analīzi, kas saistīta ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, es saukšu par “ Janus ” abus uzņēmumus, tos nenodalot, uzsverot, ka to nevar uzskatīt par iepriekšēju lēmumu jautājumā par šo uzņēmumu identitāti. Kaut gan atbildētāja nosaukums rīkojumā par prejudiciāla jautājuma uzdošanu ir Janus Versand GmbH, kā lietas dalībnieks pamata tiesvedībā apsvērumus Tiesai iesniedza Handelskontor Janus GmbH .
(7)
–	45. un turpmākie punkti.
(8)
–	Skat. minētā sprieduma 53.–57. punktu.
(9)
–	1993. gada 19. janvāra spriedums lietā C‑89/91 Shearson Lehman Hutton, Recueil, I‑139. lpp., 18. punkts.
(10)
–	Skat. 2002. gada 17. septembra spriedumu lietā C‑334/00 Tacconi, Recueil, I‑7357. lpp., 22. punkts.
(11)
–	Skat., piemēram, 2004. gada 5. februāra spriedumu lietā C‑265/02 Frahuil
( Recueil, I‑1543. lpp., 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
(12)
–	1983. gada 22. marta spriedums lietā 34/82 Peters
( Recueil, 987. lpp., jo īpaši sprieduma 13. punkts).
(13)
–	1992. gada 17. jūnija spriedums lietā C‑26/91 Handte
( Recueil, I‑3967. lpp., 15.  punkts), 1998. gada 27. oktobra spriedums lietā C‑51/97 Réunion Européenne
u.c. ( Recueil, I‑6511. lpp., 17. punkts), šī sprieduma 10. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Tacconi, 23. punkts, un šī sprieduma 11. zemsvītras piezīmē minētais spriedums lietā Frahuil, 24. punkts.
(14)
–	Vispārīgi skat. James Gordley (ed.). The enforceability of promises in European contract law (2001). Cambridge.
(15)
–	Skat. 1982. gada 4. marta spriedumu lietā 38/81 Effer
( Recueil, 825. lpp., 7. punkts).
(16)
–	Skat. 12. zemsvītras piezīmi.
(17)
–	Skat. 13. zemsvītras piezīmi.
(18)
–	Skat. 10. zemsvītras piezīmi.
(19)
–	Skat., piemēram, 2002. gada 1. oktobra spriedumu lietā C‑167/00 Henkel ( Recueil, I‑8111. lpp., 35. un 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
(20)
–	Pretēji pastāvošajai judikatūrai: skat. nesenu piemēru – 2004. gada 10. jūnija spriedumu lietā C‑168/02 Kronhofer
u.c. ( Recueil, I‑6009. lpp., 12. un turpmākie punkti).
(21)
–	Skat., piemēram, 19. zemsvītras piezīmē minēto spriedumu lietā Henkel, 41. un turpmākie punkti.
(22)
–	Skat. ģenerāladvokāta Vornera [ Warner ] 1980. gada 8. oktobra secinājumus lietā 814/79 Rüffer
( Recueil, 3807. lpp.; 3834. un 3835. lpp.), ģenerāladvokāta Darmona [ Darmon ] 1988. gada 15. jūnija secinājumus lietā 189/87 Kalfelis
( Recueil, I‑5565. lpp., 20. un 21. punkts) un ģenerāladvokāta Gulmana [ Gulmann ] 1992. gada 20. februāra secinājumus lietā C‑261/90 Reichert and Kockler
( Recueil, I‑2149. lpp.; 2168. un 2169. lpp.). Skat. arī Christian von Bar, The Common European Law of Torts
(1998), 1.–5. lpp., un Walter van Gerven, Jeremy Lever un Pierre Larouche, Tort Law
(2000) ( Common Law of Europe Casebooks Series ), 1.–18. lpp.
(23)
–	Vai iespējami nodarīto kaitējumu. Tomēr saistībā ar šo lietu mums nav jāņem vērā prasības ar mērķi novērst kaitējuma rašanos nākotnē. Engleres prasība nav šāda veida prasība, un uz to turklāt neattiecas likuma par patērētāju tiesību aizsardzību 5.j pants.