62024CJ0365
TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
2025. gada 10. jūlijā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Preču zīmes – Direktīva (ES) 2015/2436 – Preču brīva aprite – LESD 34. un 36. pants – Komercnosaukums – Uzņēmuma nosaukums – Valsts tiesību akti, ar kuriem uzņēmuma nosaukuma īpašniekam tiek piešķirtas ekskluzīvas tiesības
Lietā C‑365/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (Apelācijas tiesa Stokholmā kā Patentu un komerclietu apelācijas tiesa, Zviedrija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2024. gada 16. maijā un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 20. maijā, tiesvedībā
Purefun Group AB
pret
Doggy AB,
TIESA (astotā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs S. Rodins [S. Rodin], tiesneši O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei] (referente) un N. Fengers [N. Fenger],
ģenerāladvokāts: D. Špīlmans [D. Spielmann],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Purefun Group AB vārdā – O. Lagergren, jur. kand, D. Tornberg un M. Zeitlin, advokater,
–
Doggy AB vārdā – P. Hedberg un J. Sånglöf, advokater,
–
Zviedrijas valdības vārdā – C. Meyer‑Seitz, pārstāve,
–
Polijas valdības vārdā – B. Majczyna un D. Lutostańska, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – P. Němečková un I. Söderlund, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2015/2436 (2015. gada 16. decembris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm (OV 2015, L 336, 1. lpp.), 1. pantu un 5. panta 4. punktu, kā arī LESD 34. un 36. pantu.
2
Šis lūgums iesniegts tiesvedībā starp Purefun Group AB un Doggy AB saistībā ar preču zīmes pārkāpumu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
LESD
3
LESD 34. pantā ir noteikts:
“Dalībvalstu starpā ir aizliegti importa kvantitatīvie ierobežojumi un citi pasākumi ar līdzvērtīgu iedarbību.”
4
Saskaņā ar LESD 36. pantu:
“Šā Līguma 34. un 35. pants neliedz noteikt importa, eksporta vai tranzīta aizliegumus vai ierobežojumus, kas pamatojas uz sabiedrības morāles, sabiedriskās kārtības vai valsts drošības apsvērumiem, uz cilvēku veselības un dzīvības aizsardzības, kā arī dzīvnieku un augu aizsardzības, nacionālu mākslas, vēstures vai arheoloģijas bagātību aizsardzības, vai rūpnieciskā un komerciālā īpašuma aizsardzības apsvērumiem. Šādus aizliegumus vai ierobežojumus tomēr nedrīkst piemērot dalībvalstu tirdzniecībā kā patvaļīgas diskriminācijas vai slēptas ierobežošanas līdzekļus.”
Direktīva 2015/2436
5
Direktīvas 2015/2436 41. apsvērums ir formulēts šādi:
“Visām dalībvalstīm uzliek saistības [Konvencijā par rūpnieciskā īpašuma aizsardzību, kas parakstīta Parīzē 1883. gada 20. martā, pēdējo reizi pārskatīta Stokholmā 1967. gada 14. jūlijā un grozīta 1979. gada 28. septembrī (Recueil des traités des Nations unies, 828. sēj., Nr. 11851, 305. lpp.)] (turpmāk tekstā – “Parīzes konvencija”) un [Līgums par ar tirdzniecību saistītām intelektuālā īpašuma tiesībām, kas ir ietverts 1.C pielikumā Līgumam par Pasaules tirdzniecības organizācijas (PTO) izveidošanu, kurš tika apstiprināts ar Padomes Lēmumu 94/800/EK (1994. gada 22. decembris) par daudzpusējo sarunu Urugvajas kārtā (no 1986. gada līdz 1994. gadam) panākto nolīgumu slēgšanu Eiropas Kopienas vārdā jautājumos, kas ir tās kompetencē (OV 1994, L 336, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “TRIPS līgums”)]. Nepieciešams, lai šī direktīva būtu pilnībā saskanīga ar minētās konvencijas un minētā līguma prasībām. Šai direktīvai nebūtu jāietekmē dalībvalstu saistības, kas izriet no minētās konvencijas un minētā līguma. Vajadzības gadījumā būtu jāpiemēro Līguma par Eiropas Savienības darbību 351. panta otrā daļa.”
6
Šīs direktīvas 1. pantā “Darbības joma” ir noteikts:
“Šo direktīvu piemēro ikvienai preču zīmei attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kura ir reģistrācijas priekšmets vai uz kuru attiecas reģistrācijas pieteikums dalībvalstī, kā individuālai preču zīmei, garantijai vai sertifikācijas zīmei vai kolektīvai preču zīmei, vai kas ir reģistrācijas vai reģistrācijas pieteikuma priekšmets Beniluksa valstu Intelektuālā īpašuma birojā vai dalībvalstī spēkā esošas starptautiskas reģistrācijas priekšmets.”
7
Šīs direktīvas 5. panta “Relatīvie atteikuma vai spēkā neesamības pamati” 4. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalsts var paredzēt, ka preču zīmi nereģistrē vai, ja tā ir reģistrēta, atzīst par spēkā neesošu, ja un ciktāl:
a)
tiesības uz nereģistrētu preču zīmi vai citu komercdarbībā lietotu apzīmējumu iegūtas pirms vēlākas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma datuma vai pirms vēlākās preču zīmes reģistrācijas pieteikumam pieprasītās prioritātes datuma un šī nereģistrētā preču zīme vai cits apzīmējums piešķir tās īpašniekam tiesības aizliegt vēlākas preču zīmes lietošanu;
b)
preču zīmes lietošanu var aizliegt, pamatojoties uz agrākām tiesībām, kas nav minētas šā panta 2. punktā un šā punkta a) apakšpunktā, jo īpaši:
i)
tiesībām uz vārdu;
ii)
tiesībām uz personas attēlu;
iii)
autortiesībām;
iv)
rūpnieciskā īpašuma tiesībām;
c)
preču zīmi iespējams sajaukt ar agrāku preču zīmi, kas aizsargāta ārvalstīs, ar noteikumu, ka pieteikuma dienā pieteikuma iesniedzējs rīkojies negodprātīgi.”
8
Atbilstoši šīs pašas direktīvas 10. pantam “Preču zīmes piešķirtās tiesības”:
“1.   Preču zīmes reģistrācija piešķir īpašniekam izņēmuma tiesības uz to.
2.   Neskarot tiesību īpašnieku tiesības, kas iegūtas pirms reģistrētās preču zīmes pieteikuma iesniegšanas datuma vai prioritātes datuma, minētās reģistrētās preču zīmes īpašniekam ir tiesības aizkavēt visas trešās personas, kam nav viņa piekrišanas, lietot komercdarbībā jebkuru apzīmējumu saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, ja:
a)
apzīmējums ir identisks preču zīmei un tiek lietots saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, kuri ir identiski tiem, kuriem šī preču zīme reģistrēta;
b)
apzīmējums ir identisks vai līdzīgs preču zīmei un tiek lietots saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, kas ir identiski vai līdzīgi precēm vai pakalpojumiem, kuriem preču zīme ir reģistrēta, ja pastāv iespēja, ka sabiedrība var šīs zīmes sajaukt; sajaukšanas iespēja ietver asociāciju iespēju starp apzīmējumu un preču zīmi;
c)
apzīmējums ir identisks vai līdzīgs preču zīmei neatkarīgi no tā, vai to lieto saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, kuri ir identiski, līdzīgi vai nav līdzīgi tiem, kuriem šī preču zīme reģistrēta, ja pēdējai ir reputācija dalībvalstī un ja šī apzīmējuma nepamatota lietošana rada negodīgas priekšrocības vai rada kaitējumu preču zīmes atšķirtspējai vai reputācijai.
3.   Saskaņā ar 2. punktu var aizliegt jo īpaši šādas darbības:
a)
apzīmējuma piestiprināšanu precēm vai to iepakojumam;
b)
preču piedāvāšanu vai to laišanu tirgū, vai uzglabāšanu minētajiem nolūkiem, lietojot apzīmējumu, vai pakalpojumu piedāvāšanu vai sniegšanu ar šo apzīmējumu;
c)
preču importu vai eksportu, izmantojot šo apzīmējumu;
d)
lietot apzīmējumu kā komercnosaukumu vai uzņēmuma nosaukumu vai kā daļu no komercnosaukuma vai uzņēmuma nosaukuma;
e)
apzīmējuma lietošanu darījumu dokumentos un reklāmā;
f)
lietot apzīmējumu salīdzinošajā reklāmā tādā veidā, kas ir pretrunā [Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 2006/114/EK (2006. gada 12. decembris) par maldinošu un salīdzinošu reklāmu (OV 2006, L 376, 21. lpp.)].
[..]”
9
Direktīvas 2015/2436 16. panta “Preču zīmju lietošana” 1. punktā ir noteikts:
“Ja piecu gadu laikā pēc reģistrācijas procedūras pabeigšanas dienas īpašnieks dalībvalstī nav uzsācis preču zīmes faktisku lietošanu saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, kuriem tā reģistrēta, vai ja šāda lietošana tikusi pārtraukta nepārtrauktu piecu gadu laikposmu, uz preču zīmi attiecas 17. pantā, 19. panta 1. punktā, 44. panta 1. un 2. punktā un 46. panta 3. un 4. punktā paredzētās sankcijas un ierobežojumi, ja vien nepastāv īpaši iemesli tās nelietošanai.”
Zviedrijas tiesības
Preču zīmju likums
10
Varumärkeslagen (2010:1877) [Preču zīmju likums (2010:1877), turpmāk tekstā – “Preču zīmju likums”)] tika grozīts, lai Zviedrijas tiesību sistēmā transponētu Direktīvu 2015/2436. Preču zīmju likuma 1. nodaļas 8. pantā ir paredzēts, ka uzņēmuma nosaukuma vai cita komercnosaukuma īpašniekam ir ekskluzīvas tiesības uz šo apzīmējumu, ja tas tiek izmantots kā preču atšķirtspējīgs apzīmējums.
11
Preču zīmju likuma 1. nodaļas 10. pantā paredzēts, ka ekskluzīvās tiesības uz preču atšķirtspējīgu apzīmējumu saskaņā ar šīs nodaļas 8. pantu nozīmē, ka neviena cita persona, kas nav īpašnieks, bez īpašnieka piekrišanas nedrīkst komercdarbībā lietot jebkādu apzīmējumu attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, ja apzīmējums ir identisks vai līdzīgs minētajam atšķirtspējīgajam apzīmējumam un tiek lietots attiecībā uz tādām pašām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, ja pastāv sajaukšanas iespēja, tostarp risks, ka apzīmējuma lietošana var radīt iespaidu, ka pastāv saikne starp apzīmējuma lietotāju un atšķirtspējīgā apzīmējuma īpašnieku.
12
Preču zīmju likuma 8. nodaļas 3. pantā paredzēts, ka tiesa pēc preču zīmju atšķirtspējīgā apzīmējuma īpašnieka lūguma var uzdot pārkāpējam izbeigt pārkāpjošo darbību, par uzdotā neizpildi paredzot naudas sodu.
Likums par sabiedrības nosaukumu
13
Lag (2018:1653) om företagsnamn (Likums par uzņēmuma nosaukumu (2018:1653), turpmāk tekstā – “Likums par uzņēmuma nosaukumu”) 1. nodaļas 1. pantā uzņēmuma nosaukums ir definēts kā nosaukums, ar kādu uzņēmums veic savu darbību, un “komercnosaukums” nozīmē vispārēju jēdzienu, kas ietver uzņēmuma nosaukumu un sekundāros komercnosaukumus.
14
Saskaņā ar Likumu par uzņēmumu nosaukumu 1. nodaļas 2. pantu uzņēmums iegūst ekskluzīvas tiesības uz uzņēmuma nosaukumu reģistrācijas vai lietošanas ceļā. Šīs 1. nodaļas 3. pantā ir paredzēts, ka preču zīmes vai cita atšķirtspējīga apzīmējuma īpašniekam ir arī ekskluzīvas tiesības uz šo apzīmējumu kā komercapzīmējumu.
15
Saskaņā ar Likuma par uzņēmuma nosaukumu 2. nodaļas 1. pantu uzņēmuma nosaukumu var reģistrēt tikai tad, ja tas ļauj atšķirt tās īpašnieka darbību no citu uzņēmumu darbības. Šajā tiesību normā precizēts, ka, lai novērtētu uzņēmuma nosaukuma atšķirtspēju, jāņem vērā uzņēmuma nosaukuma lietošanas ilgums un apjoms. Turklāt šajā tiesību normā ir paredzēts, ka, ja uzņēmuma nosaukums sastāv tikai no darbības vai darbībā piedāvātās preces vai pakalpojuma veida vispārīga apzīmējuma vai ja uzņēmuma nosaukums sastāv tikai no parasti izmantota vietas nosaukuma vai tamlīdzīga nosaukuma, uzņēmuma nosaukums pats par sevi nav uzskatāms par tādu, kam piemīt atšķirtspēja. Ja uzņēmuma nosaukums ietver tādu nosaukumu kā “akciju sabiedrība”, “personālsabiedrība” vai “kooperatīvā sabiedrība” vai šāda nosaukuma saīsinājumu, šo nosaukumu novērtējumā neņem vērā.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
16
Saskaņā ar Zviedrijas tiesībām dibinātā sabiedrība Doggy tostarp ražo suņu barību. Tās komercdarbības priekšmets ir dzīvnieku barības un citu dzīvnieku barībai paredzēto produktu ražošana un tirdzniecība, kā arī ar to saistītās darbības. Tai pieder uzņēmuma nosaukums “Doggy AB” un vārdiska preču zīme “DOGGY”, kas reģistrēta Zviedrijā attiecībā uz dzīvnieku barību, kas ietilpst 31. klasē atbilstoši Nicas 1957. gada 15. jūnija Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām, kurš ticis pārskatīts un grozīts.
17
Purefun Group AB (turpmāk tekstā – “Purefun”) ir saskaņā ar Zviedrijas tiesībām dibināta sabiedrība, kuras darbība ietver tostarp suņu pārtikas un našķu mazumtirdzniecību. Tā savas preces pārdod savā tīmekļvietnē ar domēna nosaukumu “doggie.se” un savā darbībā izmanto apzīmējumu “DOGGIE”.
18
2021. gada novembrī Doggy cēla prasību pret Purefun, lai saņemtu, pirmkārt, rīkojumu, ar kuru pēdējai minētajai tiktu aizliegts izmantot apzīmējumu “DOGGIE”, un, otrkārt, tiktu uzdots samaksāt 150000 Zviedrijas kronu (SEK) (aptuveni 13000 EUR) kā zaudējumu atlīdzību. Doggy apgalvoja, ka Purefun šo apzīmējumu, kā arī tai piederošo preču zīmi un uzņēmuma nosaukumu izmanto bez tās piekrišanas.
19
Pirmās instances tiesa apmierināja Doggy prasījumus, pamatojoties uz to, ka pastāv sajaukšanas iespēja starp preču zīmi, kā arī tās uzņēmuma nosaukumu, no vienas puses, un Purefun izmantoto apzīmējumu “DOGGIE”, no otras puses.
20
Purefun par šo nolēmumu iesniedza apelācijas sūdzību Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (Apelācijas tiesa Stokholmā kā Patentu un komerclietu apelācijas tiesa, Zviedrija), kas ir iesniedzējtiesa.
21
Šī tiesa norāda, ka Zviedrijā, pirmkārt, Likumā par uzņēmuma nosaukumu ir paredzēts, ka uzņēmuma nosaukums piešķir šim uzņēmumam ekskluzīvas tiesības uz šo nosaukumu, ja apzīmējums, kas veido minēto nosaukumu, ļauj nošķirt tā īpašnieka darbības no citu uzņēmumu darbībām. Šo tiesību apjoms esot līdzīgs ekskluzīvo tiesību apjomam, ko tās īpašniekam piešķir preču zīme. Otrkārt, saskaņā ar Likumu par preču zīmi preču zīmes vai cita preču atšķirtspējīga apzīmējuma, kas tiek izmantota kā uzņēmuma nosaukums, īpašniekam tiktu piešķirtas arī ekskluzīvas tiesības uz šo uzņēmuma nosaukumu. Tādējādi saskaņā ar šīm valsts tiesību normām uzņēmuma nosaukuma īpašniekam esot “savstarpēja aizsardzība”, kas tam ļauj aizliegt visām trešām personām komercdarbībā attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem izmantot apzīmējumu, kas ir identisks vai līdzīgs šim uzņēmuma nosaukumam un kas tiek izmantots attiecībā uz identiskām vai līdzīgām precēm vai pakalpojumiem, ja pastāv sajaukšanas iespēja, it īpaši, ja apzīmējuma izmantošana varētu likt domāt, ka pastāv saikne starp tā lietotāju un minētā uzņēmuma nosaukuma īpašnieku.
22
Iesniedzējtiesa jautā, vai šāda Likumā par preču zīmi un Likumā par uzņēmumu nosaukumiem noteiktā aizsardzība ir saderīga ar Direktīvu 2015/2436 un, vispārīgāk, ar preču brīvas aprites principu. Tā būtībā uzskata, ka, lai gan šī “savstarpējā aizsardzība” sniedz uzņēmuma nosaukuma īpašniekam preču zīmei analoģisku aizsardzību, tā tomēr nav pakļauta tikpat stingriem nosacījumiem, kādi piemērojami šajā jomā. Iesniedzējtiesa šajā ziņā norāda uz divām atšķirībām.
23
Pirmkārt, lai gan preču zīmes faktiskas izmantošanas neesamība attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem tā reģistrēta, varētu izraisīt tās īpašnieka ekskluzīvo tiesību atcelšanu, attiecībā uz uzņēmuma nosaukumu Zviedrijas tiesībās neesot paredzēta neviena līdzvērtīga tiesību norma.
24
Otrkārt, lai noteiktu, vai apzīmējums tiek izmantots attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas ir identiski tiem, attiecībā uz kuriem ir reģistrēta preču zīme, esot jāatsaucas uz klasifikācijas sistēmu, kas izveidota ar Nicas nolīgumu, bet uzņēmuma nosaukumu jomā sajaukšanas iespējas vērtējums tiktu veikts, atsaucoties uz darbībām, kas saistītas ar uzņēmuma komercdarbības priekšmetu, kurš varētu tikt definēts plaši.
25
Ņemot vērā šīs atšķirības, iesniedzējtiesa uzskata, ka ir iespējams, ka Zviedrijas tiesībās uzņēmumu nosaukumiem piešķirtā aizsardzība ir plašāka nekā tā, kas attiecībā uz preču zīmēm ir paredzēta Direktīvā 2015/2436, un tas varētu ietekmēt preču brīvu apriti, kā arī pakalpojumu sniegšanas brīvību. Tā uzskata, ka šāda aizsardzība varētu radīt šķēršļus preču vai pakalpojumu pārrobežu tirdzniecībai.
26
Šādos apstākļos Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (Apelācijas tiesa Stokholmā kā Patentu un komerclietu apelācijas tiesa, Zviedrija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai, ņemot vērā Līgumu par Eiropas Savienības darbību un Savienības tiesībās noteikto preču un pakalpojumu brīvas aprites pamatprincipu, ar [Direktīvas 2015/2436] noteikumiem, it īpaši tās 1. pantu un 5. panta 4. punktu, ir saderīgs tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru agrākas tiesības uz uzņēmuma nosaukumu var būt pamats, lai aizliegtu vēlāka preču atšķirtspējīga apzīmējuma lietošanu visā darbības jomā, attiecībā uz kuru ir reģistrēts uzņēmuma nosaukums, neparedzot prasību, ka uzņēmuma nosaukumam ir jābūt lietotam, lai atšķirtu preces vai pakalpojumus?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša, vai ar [Direktīvas 2015/2436] un Savienības tiesībām kopumā ir saderīgi tas, ka uzņēmuma nosaukums, kas tiek lietots kā apzīmējums, lai atšķirtu konkrētus preču vai pakalpojumu veidus darbības jomā, attiecībā uz kuru ir reģistrēts uzņēmuma nosaukums, ir pamats aizliegumam lietot vēlāku preču atšķirtspējīgu apzīmējumu saistībā ar citiem preču vai pakalpojumu veidiem, kas nav tie, attiecībā uz kuriem uzņēmuma nosaukums tiek lietots kā apzīmējums?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
27
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu iedibinātajā sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu procedūrā Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu izlemt tās izskatīšanā esošo strīdu. No šāda viedokļa raugoties, Tiesai attiecīgā gadījumā ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi (spriedumi, 1997. gada 17. jūlijs, Krüger, C‑334/95, EU:C:1997:378, 22. un 23. punkts, un 2025. gada 29. aprīlis, Prezydent Miasta Mielca, C‑453/23, EU:C:2025:285, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
28
Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka iesniedzējtiesa jautā, vai Zviedrijas tiesībās paredzētie nosacījumi uzņēmuma nosaukuma aizsardzībai, ciktāl tie ir mazāk stingri nekā preču zīmju jomā piemērojamie, ir saderīgi ar Direktīvu 2015/2436 un preču brīvas aprites, kā arī pakalpojumu sniegšanas brīvības principiem.
29
Šajā ziņā no iesniedzējtiesas norādēm izriet, ka, pirmkārt, tas, ka Purefun izmanto apzīmējumu, kuru reģistrētā uzņēmuma nosaukuma īpašnieks, proti, uzņēmums Doggy, vēlas aizliegt tostarp attiecībā uz suņu pārtikas un našķu pārdošanu, un, otrkārt, ka šī uzņēmuma komercdarbības priekšmets ietver pārtikas, kā arī citu dzīvnieku izcelsmes produktu pārdošanu un ar tiem saistītās darbības. No šīm norādēm izriet, ka apzīmējuma izmantošana, pret kuru iebilst reģistrētā uzņēmuma nosaukuma īpašnieks, neattiecas uz cita veida precēm vai pakalpojumiem kā vien tiem, attiecībā uz kuriem šis uzņēmuma nosaukums ir reģistrēts.
30
Līdz ar to jāuzskata, ka ar abiem jautājumiem, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīva 2015/2436, kā arī LESD 34. un 36. pants jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru ar uzņēmuma nosaukumu piešķirtās ekskluzīvās tiesības ļauj tās īpašniekam aizliegt trešai personai izmantot identisku vai līdzīgu apzīmējumu kā komercnosaukumu vai domēna nosaukumu attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas ir identiski vai līdzīgi precēm vai pakalpojumiem, kas saistīti ar darbībām, attiecībā uz kurām ir reģistrēts tā uzņēmuma nosaukums, lai gan šajā sistēmā nav paredzēts, ka šī uzņēmuma nosaukuma neizmantošana var izraisīt šo ekskluzīvo tiesību zaudēšanu, un minētā uzņēmuma nosaukuma reģistrācijas mērķiem nav nepieciešams precizēt preces vai pakalpojumus, kas ietilpst tā īpašnieka komercdarbības priekšmetā.
31
Lai atbildētu uz šo jautājumu, jāatgādina, ka Direktīvas 2015/2436 mērķis ir tuvināt valstu tiesību aktus par preču zīmēm, bet ne tos, kas attiecas uz komercnosaukumu kategoriju, kurā var ietilpt uzņēmuma nosaukums. Tā kā Eiropas Savienības līmenī nav veikta saskaņošana, komercnosaukuma aizsardzība ir valsts tiesību jautājums.
32
Tomēr komercnosaukums kā intelektuālā īpašuma tiesības nav svešs Savienības tiesībām. Tādējādi dažas Parīzes konvencijas, kuru ir noslēgušas visas dalībvalstis, bet ne Savienība, normas ir iekļautas TRIPS līgumā, ko ir noslēgusi Savienība, tādējādi šīm normām Savienības tiesību sistēmā ir tādas pašas sekas kā TRIPS līguma radītajām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 27. februāris, EUIPO/The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2024:172, 59.–62. punkts).
33
Starp tām tiesību normām, kas tādējādi ir iekļautas TRIPS līgumā, ir šīs konvencijas 8. pants, kurā ir paredzēts, ka “firmas nosaukums tiek aizsargāts visās Savienības dalībvalstīs bez obligātas pieteikuma iesniegšanas vai reģistrācijas neatkarīgi no tā, vai tas ir preču zīmes sastāvdaļa vai nav”.
34
Šie elementi ir atspoguļoti Direktīvā 2015/2436, kuras 41. apsvērumā uzsvērts, ka ir “nepieciešams”, lai tā “pilnīgi atbilstu” minētajai konvencijai un TRIPS līgumam. Tādējādi starp tiesībām, ko piešķir preču zīme, šīs direktīvas 10. panta 3. punkta d) apakšpunkts ļauj preču zīmes īpašniekam izmantot savas ekskluzīvās tiesības, lai aizliegtu “lietot apzīmējumu kā komercnosaukumu vai uzņēmuma nosaukumu vai kā daļu no komercnosaukuma vai uzņēmuma nosaukuma”. Šī tiesību norma ietver agrāku ekskluzīvo tiesību prioritātes principa izpausmi, kas ir viens no pamatiem ar preču zīmēm saistītajām tiesībām, un, vispārīgākā veidā, – pamats visām rūpnieciskā īpašuma tiesībām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 2. jūnijs, Classic Coach Company, C‑112/21, EU:C:2022:428, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
35
Šis princips regulē arī noteiktas pretrunas starp agrāku komercnosaukumu un vēlāku preču zīmi. Tādējādi no Direktīvas 2015/2436 5. panta 4. punkta a) apakšpunkta izriet, ka “dalībvalsts var paredzēt, ka preču zīmi nereģistrē vai, ja tā ir reģistrēta, atzīst par spēkā neesošu, ja un ciktāl [..] ir iegūtas tiesības uz citu nereģistrētu preču zīmi vai citu komercdarbībā izmantotu apzīmējumu [..] un ja šī nereģistrētā preču zīme vai cits apzīmējums dod tās īpašniekam tiesības aizliegt vēlākas preču zīmes izmantošanu”.
36
Šajā gadījumā pamatlietā konflikts starp agrākajā uzņēmuma nosaukumā izmantoto apzīmējumu “Doggy” un apzīmējumu “DOGGIE”, kas tiek izmantots kā komercnosaukums vai kā domēna nosaukums, neietver nekādu preču zīmi. Ja runa ir par divu komercnosaukumu konflikta atrisināšanu, Direktīvai 2015/2436, ciktāl tās mērķis ir tikai tuvināt valstu tiesību aktus par preču zīmēm, nav nozīmes. Tādējādi valsts pasākumu, kas reglamentē šādus konfliktus, saderība ir jāizvērtē, ņemot vērā nevis šo direktīvu, bet gan primārās tiesības.
37
Šajā ziņā iesniedzējtiesai ir šaubas par Zviedrijas tiesiskā regulējuma par uzņēmumu nosaukumu aizsardzību, kas izriet no Likuma par preču zīmēm un Likuma par uzņēmuma nosaukumu kopā aplūkotajām tiesību normām, saderību ar preču brīvas aprites, kā arī pakalpojumu sniegšanas brīvības principiem.
38
Saskaņā ar šīs tiesas sniegtajām norādēm šī shēma piemērojama visu Zviedrijas uzņēmumu nosaukumiem neatkarīgi no precēm vai pakalpojumiem, kas saistīti ar to darbību.
39
No minētās tiesas sniegtajām norādēm arī izriet, ka pamatlietā tiek apstrīdētas uzņēmuma nosaukuma, kura darbība ir noteiktu pārtikas produktu un dzīvnieku izcelsmes produktu ražošana un pārdošana, īpašnieka tiesības aizliegt citam uzņēmumam pārdot šādas preces ar šim uzņēmuma nosaukumam līdzīgu vai identisku komercnosaukumu. Tā kā šis strīds galvenokārt ir saistīts ar preču brīvu apriti un tā kā iesniedzējtiesa nav sniegusi norādes par pakalpojumu brīvu apriti, minētās sistēmas saderība ar LESD 56. pantu nav jāpārbauda autonomi.
40
Preču brīva aprite starp dalībvalstīm ir LESD pamatprincips, kas ir izteikts LESD 34. pantā, kurā dalībvalstīm ir aizliegts savā starpā noteikt importa kvantitatīvos ierobežojumus, kā arī citus pasākumus ar līdzvērtīgu iedarbību. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šī tiesību norma attiecas uz visiem valsts pasākumiem, kas var tieši vai netieši, faktiski vai potenciāli traucēt tirdzniecību Savienībā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1974. gada 11. jūlijs, Dassonville, 8/74, EU:C:1974:82, 5. punkts, un 2024. gada 29. jūlijs, BP France, C‑624/22, EU:C:2024:640, 61. punkts). Tomēr valsts tiesisko regulējumu vai praksi, kas ir pasākums ar kvantitatīviem ierobežojumiem līdzvērtīgu iedarbību, var pamatot ar kādu no LESD 36. pantā uzskaitītajiem vispārējo interešu apsvērumiem, tostarp rūpnieciskā un komerciālā īpašuma aizsardzību.
41
Nepastāvot dalībvalstu tiesību aktu saskaņošanai attiecībā uz komercnosaukumu, aizliegums uzņēmumam vienā dalībvalstī izmantot tos pašus komercnosaukumus, ko tas izmanto citās dalībvalstīs, var būt preču brīvas aprites ierobežojums, kas ir pretrunā LESD 34. pantam. Tomēr šāds ierobežojums ir pamatots ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, kas saistīti ar rūpnieciskā un komerciālā īpašuma aizsardzību, proti, komercnosaukumu aizsardzību pret sajaukšanas iespēju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1999. gada 11. maijs, Pfeiffer, C‑255/97, EU:C:1999:240, 26.–29. punkts).
42
Turklāt šis ierobežojums nedrīkst pārsniegt to, kas ir vajadzīgs šī mērķa sasniegšanai.
43
Tieši neatsaucoties uz samērīguma principu, iesniedzējtiesa būtībā uzskata, ka, saskaņā ar Zviedrijas tiesībām dibināta uzņēmuma nosaukuma īpašniekam piedāvājot aizsardzības līmeni, kas ir līdzīgs preču zīmes aizsardzības līmenim, neizvirzot nosacījumus, kas būtu līdzvērtīgi Direktīvā 2015/2436 paredzētajiem nosacījumiem attiecībā uz preču zīmes faktisku izmantošanu un to preču vai pakalpojumu aprakstu, attiecībā uz kuriem tā ir reģistrēta, pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums radītu kaitējumu citu dalībvalstu komercnosaukumu īpašniekiem.
44
Kā atgādināts šī sprieduma 31. punktā, Direktīvas 2015/2436 mērķis nav tuvināt tiesību aktus par komercnosaukumu. Ja šāda saskaņošana nav veikta un ņemot vērā preču zīmes un komercnosaukuma atšķirīgās funkcijas, LESD 34. un 36. pantu nevar interpretēt tādējādi, ka tajos ir paredzēts, ka komercnosaukuma aizsardzībai piemērojamas tās pašas prasības, kas piemērojamas preču zīmju jomā.
45
No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka Likumā par preču zīmi uz uzņēmuma nosaukuma faktiskas izmantošanas neesamību neattiecas ierobežojumi vai sodi, kas ir identiski Direktīvas 2015/2436 16. pantā paredzētajiem. Turklāt no apsvērumiem, ko Tiesai iesniegušas Zviedrijas valdība un Eiropas Komisija, izriet, ka saskaņā ar Likumu par uzņēmuma nosaukumu uzņēmuma nosaukuma neizmantošana noteiktos apstākļos var izraisīt ar to piešķirto ekskluzīvo tiesību zaudēšanu, bet tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
46
Attiecībā uz iesniedzējtiesas minēto risku, ka uz uzņēmumu nosaukumiem varētu tikt attiecināta aizsardzība pret sajaukšanas iespēju, kas būtu plašāka nekā tā, kas piemērojama preču zīmēm, jo uzņēmuma komercdarbības priekšmetā ietilpstošu darbību definēšanai ir sniegta lielāka brīvība nekā to preču vai pakalpojumu klašu norobežošanai, attiecībā uz kuriem preču zīme ir reģistrēta saskaņā ar Direktīvu 2015/2436, pirmkārt, jāuzsver, ka uzņēmuma komercdarbības priekšmeta mērķis nav precīzi vai izsmeļoši aprakstīt visas preces vai pakalpojumus, kas var būt saistīti ar šī uzņēmuma darbību. Savukārt attiecībā uz preču zīmi šis precizējums ir nepieciešams, lai novērtētu iespējamos absolūtos vai relatīvos spēkā neesamības pamatus un īstenotu ar šo preču zīmi piešķirtās ekskluzīvās tiesības, kas tās īpašniekam ļauj kā preču zīmi reģistrēto apzīmējumu monopolizēt attiecībā uz noteiktām precēm vai pakalpojumiem.
47
Otrkārt, no iesniedzējtiesas sniegtajiem paskaidrojumiem izriet, ka, lai gan Zviedrijas tiesībās reģistrēta uzņēmuma nosaukuma īpašnieka ekskluzīvās tiesības ir spēkā attiecībā uz darbības jomām, uz kurām attiecas tā komercdarbības priekšmets, šīs tiesības uzliek šim īpašniekam pienākumu pietiekami precīzi aprakstīt un ierobežot šo darbību raksturu, lai trešās personas par tām varētu tikt efektīvi par to informētas.
48
Šādos apstākļos, neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, jākonstatē, ka nešķiet, ka pamatlietā aplūkotais tiesiskais regulējums, ar kuru uzņēmuma nosaukuma īpašniekam tiek piešķirtas ekskluzīvas tiesības, pārsniegtu to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu vispārējo interešu mērķi aizsargāt rūpniecisko un komerciālo īpašumu.
49
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem jāatbild, ka Direktīva 2015/2436, kā arī LESD 34. un 36. pants jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā ir paredzēts, pirmkārt, ka ar uzņēmuma nosaukumu piešķirtās ekskluzīvās tiesības tās īpašniekam ļauj aizliegt trešai personai izmantot identisku vai līdzīgu apzīmējumu kā komercnosaukumu vai domēna nosaukumu attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas ir identiski vai līdzīgi precēm vai pakalpojumiem, kuri attiecas uz darbībām, attiecībā uz kurām ir reģistrēts tā uzņēmuma nosaukums, un, otrkārt, ka šī uzņēmuma nosaukuma neizmantošana noteiktos apstākļos var izraisīt šo ekskluzīvo tiesību zaudēšanu un ka šim īpašniekam ir pietiekami precīzi jāapraksta un jāierobežo to darbību raksturs, kas ietilpst tā komercdarbības priekšmetā, lai trešās personas varētu tikt efektīvi par to informētas.
Par tiesāšanās izdevumiem
50
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (ES) 2015/2436 (2015. gada 16. decembris), ar ko tuvina dalībvalstu tiesību aktus attiecībā uz preču zīmēm, kā arī LESD 34. un 36. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, pirmkārt, ka ar uzņēmuma nosaukumu piešķirtās ekskluzīvās tiesības tās īpašniekam ļauj aizliegt trešai personai izmantot identisku vai līdzīgu apzīmējumu kā komercnosaukumu vai domēna nosaukumu attiecībā uz precēm vai pakalpojumiem, kas ir identiski vai līdzīgi precēm vai pakalpojumiem, kuri attiecas uz darbībām, attiecībā uz kurām ir reģistrēts tā uzņēmuma nosaukums, un, otrkārt, ka šī uzņēmuma nosaukuma neizmantošana noteiktos apstākļos var izraisīt šo ekskluzīvo tiesību zaudēšanu un ka šim īpašniekam ir pietiekami precīzi jāapraksta un jāierobežo to darbību raksturs, kuras ietilpst tā komercdarbības priekšmetā, lai trešās personas varētu tikt efektīvi par to informētas.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – zviedru.