Pagaidu versija
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2026. gada 21. maijā (*)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – Pamatlēmums 2002/584/TI – Eiropas apcietināšanas orderis – Nodošanas procedūra starp dalībvalstīm – Fakultatīvas neizpildīšanas pamati – 4. panta 6. punkts – Izpildes dalībvalsts apņemšanās izpildīt kriminālsodu saskaņā ar tās iekšējām tiesībām – Pamatlēmums 2008/909/TI – Tādu spriedumu krimināllietās savstarpējā atzīšana, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi – Neatzīšanas un neizpildes pamati – 9. panta 1. punkta i) apakšpunkts – Persona, kas nav piedalījusies tās lietas izskatīšanā, kurā pieņemts notiesājošs spriedums – Informācija par plānoto tiesas sēdes laiku un vietu – Attiecīgās personas brīvprātīga un nepārprotama atteikšanās no personiskas piedalīšanās minētajā tiesas sēdē – Izpildes dalībvalsts kompetentās iestādes vērtējums – Atbilstīgas interpretācijas pienākums
Lietā C‑95/24 [Khuzdar] (i),
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Corte d’appello di Napoli (Neapoles apelācijas tiesa, Itālija) iesniegusi ar 2024. gada 6. februāra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 6. februārī, tiesvedībā par tāda Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, kas izsniegts pret
ATAU,
piedaloties
Procura generale presso la Corte d’appello di Napoli,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún], tiesneši J. Regans [E. Regan] (referents), D. Gracijs [D. Gratsias], B. Smulderss [B. Smulders] un N. Fengers [N. Fenger],
ģenerāladvokāts: Ž. Rišārs Delatūrs [J. Richard de la Tour],
sekretārs: Č. Di Bella [C. Di Bella], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2025. gada 15. maija tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–        ATAU vārdā – L. Migliaccio,
A. Scardamaglio un
C. Sgariglia, avvocati,
–        Itālijas valdības vārdā – S. Fiorentino un
G. Palmieri, pārstāvji, kuriem palīdz
S. Faraci un
A. Trimboli, avvocati dello Stato,
–        Rumānijas valdības vārdā – E. Gane,
L. Ghiţă un
A. Wellman, pārstāves,
–        Eiropas Komisijas vārdā – H. Leupold,
F. Tomat un
J. Vondung, pārstāvji,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2025. gada 18. septembra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1        Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (OV 2002, L 190, 1. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2009. gada 26. februāra Pamatlēmumu 2009/299/TI (OV 2009, L 81, 24. lpp.) (turpmāk – Pamatlēmums 2002/584), 4. panta 6. punktu, kā arī Padomes Pamatlēmuma 2008/909/TI (2008. gada 27. novembris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā (OV 2008, L 327, 27. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Pamatlēmumu 2009/299 (turpmāk – Pamatlēmums 2008/909), 9. panta 1. punkta i) apakšpunktu un 25. pantu.
2        Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā par tāda Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, kuru Slovākijas tiesa izsniegusi attiecībā uz Itālijā dzīvojošu personu, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, kas piespriests aizmuguriski.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Pamatlēmums 2002/584
3        Pamatlēmuma 2002/584 4. pantā “Eiropas apcietināšanas ordera fakultatīvas neizpildīšanas pamats” noteikts:
“Izpildes tiesu iestāde var atteikt Eiropas apcietināšanas ordera izpildīšanu:
[..]
6.      Ja Eiropas apcietināšanas orderis ir izsniegts brīvības atņemšanas soda vai ar brīvības atņemšanu saistīta drošības līdzekļa izpildei, ja pieprasītā persona paliek izpildes dalībvalstī, ir izpildes dalībvalsts pilsonis vai rezidents un šī valsts apņemas izpildīt spriedumu vai piespiedu līdzekli saskaņā ar tās tiesību aktiem;
[..].”
4        Šā pamatlēmuma 4.a panta “Aizmuguriski nolēmumi” 1. punktā paredzēts:
“Tāpat izpildes tiesu iestāde drīkst atteikties izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, kas izdots, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu vai piemērotu ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, ja nolēmums pieņemts aizmuguriski, izņemot gadījumus, kad Eiropas apcietināšanas orderī norādīts, ka saskaņā ar turpmākām izsniegšanas dalībvalsts tiesību aktos paredzētām procesuālajām prasībām attiecīgā persona:
a)      vai nu savlaicīgi:
i)      saņēma pavēsti un tādējādi tika informēta par tās lietas izskatīšanas plānoto dienu un vietu, kurā pieņemts spriedums, vai ar citiem līdzekļiem saņēma oficiālu informāciju par minētās lietas izskatīšanas plānoto dienu un vietu tādā veidā, ka ir nepārprotami konstatēts, ka attiecīgā persona zināja par paredzēto lietas izskatīšanu,
un
ii)      tika informēta par to, ka spriedums var tikt pieņemts aizmuguriski;
vai arī
b)      zinādama par paredzēto lietas izskatīšanu, bija pilnvarojusi attiecīgās personas vai valsts ieceltu juriskonstultu aizstāvēt viņu lietas izskatīšanā, un minētais juriskonsults patiešām aizstāvēja attiecīgo personu minētajā lietas izskatīšanā;
vai arī
c)      ir saņēmusi nolēmumu un, būdama skaidri informēta par tiesībām uz lietas atkārtotu izskatīšanu vai pārsūdzību, kurā personai ir tiesības piedalīties un kura dod iespēju lietu, tostarp jaunus pierādījumus, atkārtoti izskatīt pēc būtības, un kuras rezultātā sākotnējais nolēmums varētu tikt atcelts:
i)      ir skaidri paziņojusi, ka neapstrīd nolēmumu;
vai
ii)      attiecīgajā termiņā nav lūgusi lietas atkārtotu izskatīšanu vai pārsūdzību;
vai arī
d)      nav saņēmusi nolēmumu, bet:
i)      nolēmums personai tiks izsniegts tūlīt pēc nodošanas un persona tiks skaidri informēta par viņas tiesībām uz lietas atkārtotu izskatīšanu vai pārsūdzību, kurā viņai ir tiesības piedalīties un kura dod iespēju lietu, tostarp jaunus pierādījumus, atkārtoti izskatīt pēc būtības, un kuras rezultātā sākotnējais nolēmums varētu tikt atcelts;
un
ii)      tiks informēta par termiņu, kādā jāpieprasa šāda lietas atkārtota izskatīšana vai pārsūdzība, kā minēts atbilstīgajā Eiropas apcietināšanas orderī.”
Pamatlēmums 2008/909
5        Pamatlēmuma 2008/909 9. panta “Neatzīšanas un neizpildīšanas pamats” 1. punktā noteikts:
“Izpildes valsts kompetentā iestāde var atteikties atzīt spriedumu un izpildīt sodu, ja:
[..]
i)      saskaņā ar 4. pantā paredzēto apliecinošo dokumentu persona personiski nepiedalījās tās lietas izskatīšanā, kurā pieņemts spriedums, izņemot gadījumus, kad apliecinošajā dokumentā norādīts, ka saskaņā ar sprieduma dalībvalsts tiesību aktos paredzētajām procesuālajām prasībām attiecīgā persona:
i)      vai nu savlaicīgi:
–        saņēma pavēsti un tādējādi tika informēta par tās lietas izskatīšanas plānoto dienu un vietu, kurā pieņemts spriedums, vai ar citiem līdzekļiem saņēma oficiālu informāciju par minētās lietas izskatīšanas plānoto dienu un vietu tādā veidā, ka ir nepārprotami konstatēts, ka attiecīgā persona zināja par paredzēto lietas izskatīšanu,
un
–        tika informēta par to, ka spriedums var tikt pieņemts aizmuguriski;
vai arī
ii)      zinādama par paredzēto lietas izskatīšanu, bija pilnvarojusi attiecīgās personas vai valsts ieceltu pārstāvi aizstāvēt viņu lietas izskatīšanā, un minētais pārstāvis patiešām aizstāvēja attiecīgo personu minētajā lietas izskatīšanā;
vai arī
iii)      ir saņēmusi nolēmumu un, būdama skaidri informēta par tiesībām uz lietas atkārtotu izskatīšanu vai pārsūdzību, kurā personai ir tiesības piedalīties un kura dod iespēju lietu, tostarp jaunus pierādījumus, atkārtoti izskatīt pēc būtības, un kuras rezultātā sākotnējais nolēmums varētu tikt atcelts:
–        ir skaidri paziņojusi, ka neapstrīd nolēmumu;
vai
–        attiecīgajā termiņā nav lūgusi lietas atkārtotu izskatīšanu vai pārsūdzību;
[..].”
6        Šā pamatlēmuma 25. pantā paredzēts:
“Neskarot [Pamatlēmumu 2002/584], šā pamatlēmuma noteikumus piemēro mutatis mutandis tiktāl, ciktāl tie atbilst noteikumiem minētajā pamatlēmumā, sodu izpildei gadījumos, ja dalībvalsts apņemas izpildīt sodu lietās atbilstīgi 4. panta 6. punktam minētajā pamatlēmumā vai ja, rīkojoties saskaņā ar 5. panta 3. punktu minētajā pamatlēmumā, tā ir izvirzījusi nosacījumu, ka persona jānodod soda izciešanai attiecīgajā dalībvalstī, lai novērstu to, ka attiecīgā persona paliek nesodīta.”
Pamatlēmums 2009/299
7        Atbilstoši Pamatlēmuma 2009/299 1., 4., 6., 8. un 15. apsvērumam:
“(1)      Apsūdzētas personas tiesības personiski piedalīties lietas izskatīšanā tiesā ir iekļautas tiesībās uz taisnīgu tiesu, kas noteiktas [Eiropas] Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas[, kas 1950. gada 4. novembrī parakstīta Romā,] 6. pantā, kā to interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa. Tiesa ir deklarējusi arī to, ka apsūdzētās personas tiesības personiski piedalīties lietas izskatīšanā tiesā nav absolūtas un ka, ar konkrētiem nosacījumiem, apsūdzētā persona drīkst, skaidri paužot savu brīvu gribu vai klusējot, nepārprotami atteikties no minētajām tiesībām.
[..]
(4)      Tādēļ ir nepieciešams noteikt skaidrus un kopīgus pamatojumus aizmugurisku nolēmumu neatzīšanai. Šā pamatlēmuma mērķis ir precizēt šādus kopīgus pamatojumus, lai dotu izpildes iestādēm iespēju izpildīt nolēmumu, kaut arī persona tiesā nav piedalījusies personiski, vienlaikus pilnīgi ievērojot personas tiesības uz aizstāvību. Šis pamatlēmums nav paredzēts, lai reglamentētu veidu un metodes, tostarp procesuālās prasības, kas tiek izmantotas, lai sasniegtu šajā pamatlēmumā minētos rezultātus, un tos nosaka katras dalībvalsts tiesību aktos.
[..]
(6)      Šis pamatlēmums, ar ko groza citus pamatlēmumus, paredz nosacījumus, saskaņā ar kuriem aizmuguriska nolēmuma atzīšanu un izpildi nedrīkstētu atteikt. Tie ir alternatīvi nosacījumi; ja viens no nosacījumiem ir izpildīts, tad izsniegšanas iestāde – aizpildot attiecīgo iedaļu Eiropas apcietināšanas orderī vai saskaņā ar pārējiem pamatlēmumiem paredzētajos apliecinājuma dokumentos – apstiprina, ka prasības ir vai tiks izpildītas, un tam vajadzētu būt pietiekami, lai izpildītu nolēmumu, pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu.
[..]
(8)      Apsūdzētās personas tiesības uz taisnīgu tiesu ir garantētas [Eiropas] Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā, kā to interpretē Eiropas Cilvēktiesību tiesa. Šīs tiesības ietver attiecīgās personas tiesības personiski piedalīties lietas izskatīšanā tiesā. Lai attiecīgā persona varētu īstenot šīs tiesības, tai ir jābūt informētai par plānoto lietas izskatīšanu. Saskaņā ar šo pamatlēmumu tās prasības izpilde, ka personai jābūt informētai par lietas izskatīšanu, būtu jānodrošina katrai dalībvalstij atbilstīgi saviem tiesību aktiem, ar to saprotot, ka tam ir jānotiek saskaņā ar iepriekšminētās konvencijas prasībām. Saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību judikatūru, apsverot, vai informācijas sniegšanas veids ir pietiekams, lai nodrošinātu, ka persona ir informēta par lietas izskatīšanu, īpašu uzmanību vajadzības gadījumā varētu pievērst arī attiecīgās personas centieniem saņemt tai adresēto informāciju.
[..]
(15)      Pamatojumi neatzīšanai ir fakultatīvi. Tomēr dalībvalstu tiesības pieņemt lēmumu transponēt šos pamatojumus attiecīgo valstu tiesību aktos īpaši reglamentē ar tiesībām uz taisnīgu tiesu, arī ņemot vērā šā pamatlēmuma vispārējo mērķi veicināt personu procesuālās tiesības un tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās.”
8        Šā pamatlēmuma 1. pantā “Mērķi un darbības joma” noteikts:
“1.      Šā pamatlēmuma mērķi ir stiprināt to personu procesuālās tiesības, pret kurām ierosināta krimināllieta, veicināt tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās un jo īpaši uzlabot tiesu nolēmumu savstarpēju atzīšanu dalībvalstīs.
2.      Ar šo pamatlēmumu nemaina pienākumu ievērot pamattiesības un tiesību pamatprincipus, kas noteikti [LES]
6. pantā, tostarp personu, pret kurām ierosināta krimināllieta, tiesības uz aizstāvību, un tas neskar nekādus tiesu iestāžu pienākumus šajā sakarā.
3.      Ar šo pamatlēmumu nosaka kopējus noteikumus par to, kā vienā dalībvalstī (izpildes dalībvalsts) atzīst un/vai izpilda tiesas nolēmumus, kas kādā citā dalībvalstī (izsniegšanas dalībvalsts) aizmuguriski pieņemti saskaņā ar [Pamatlēmuma 2002/584] 5. panta 1. punktu [..], [Pamatlēmuma 2008/909] 9. panta 1. punkta i) apakšpunktu [..].”
9        Ar Pamatlēmuma 2009/299
2. pantu “Grozījumi [Pamatlēmumā 2002/584]” saskaņā ar tā 1. punktu Pamatlēmumā 2002/584 tika iekļauts 4.a pants. Ar Pamatlēmuma 2009/299
5. pantu “Grozījumi [Pamatlēmumā 2008/909]” saskaņā ar tā 1. punktu Pamatlēmumā 2008/909 tika iekļauts 9. panta 1. punkta i) apakšpunkts.
Direktīva (ES) 2016/343
10      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2016/343 (2016. gada 9. marts) par to, lai nostiprinātu konkrētus nevainīguma prezumpcijas aspektus un tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā kriminālprocesā (OV 2016, L 65, 1. lpp.), 36. apsvērums formulēts šādi:
“Konkrētos apstākļos vajadzētu būt iespējai nolēmumu par aizdomās turētā vai apsūdzētā vainīgumu vai nevainīgumu pieņemt, pat ja attiecīgā persona tiesas sēdē nepiedalās. Tas var būt gadījumos, kad aizdomās turētais vai apsūdzētais ir pienācīgā laikā informēts par tiesas sēdi un par neierašanās sekām un tiesā tomēr neierodas. Ar aizdomās turētā vai apsūdzētā informēšanu par tiesas sēdi būtu jāsaprot personas uzaicināšana personīgi vai arī sniedzot minētajai personai oficiālo informāciju par attiecīgās tiesas sēdes laiku un vietu, izmantojot citus līdzekļus, kas ļauj tai uzzināt par tiesas sēdi. Tas, ka aizdomās turētais vai apsūdzētais ir informēts par neierašanās sekām, jo īpaši jāsaprot tā, ka persona ir informēta – ja šī persona uz tiesas sēdi neierodas, nolēmumu var pieņemt aizmuguriski.”
11      Šīs direktīvas 8. panta “Tiesības piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā” 2. punktā paredzēts:
“Dalībvalstis var paredzēt, ka tiesas sēde, kurā var tikt pieņemts nolēmums par aizdomās turētā vai apsūdzētā vainīgumu vai nevainīgumu, var notikt bez minētās personas klātbūtnes ar noteikumu, ka:
a)      aizdomās turētais vai apsūdzētais ir pienācīgā laikā informēts par tiesas sēdi un par neierašanās sekām; vai
b)      aizdomās turēto vai apsūdzēto, kas ir informēts par tiesas sēdi, pārstāv pilnvarots advokāts, kuru izraudzījies aizdomās turētais vai apsūdzētais, vai valsts.”
Itālijas tiesības
Likums Nr. 69 par noteikumiem valsts tiesību pielāgošanai Padomes Pamatlēmumam 2002/584
12      2005. gada 22. aprīļa legge n. 69 – Disposizioni per conformare il diritto interno alla decisione quadro 2002/584/GAI del Consiglio, del 13 giugno 2002, relativa al mandato d’arresto europeo e alle procedure di consegna tra Stati membri (Likums Nr. 69 par noteikumiem valsts tiesību pielāgošanai Padomes Pamatlēmumam 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm; 2005. gada 29. aprīļa GURI
Nr. 98), redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem, 6. panta 1.bis punkta b) apakšpunktā noteikts:
“Ja Eiropas apcietināšanas orderis izsniegts, lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu vai ar brīvības atņemšanu saistītu pasākumu, kas piespriests aizmuguriskas tiesvedības iznākumā, tajā ir jābūt arī norādei vismaz uz vienu no šādiem nosacījumiem: [..]
b)      attiecīgo personu, kas
ir informēta, ka pret to uzsākta krimināllieta, lietas izskatīšanā, kurā pieņemts iepriekš minētais nolēmums, pārstāvējis
juridiskais pārstāvis, kuru izraudzījusies vai nu pati šī persona, vai valsts.”
13      Saskaņā ar minētā likuma Nr. 69 18.bis panta 2. punktu, redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem, – “ja Eiropas apcietināšanas orderis ir izdots, lai izpildītu sodu vai piemērotu ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli, Corte d’appello (apelācijas tiesa) var atteikt nodot Itālijas pilsoni vai personu, kura likumīgi un faktiski pastāvīgi dzīvo vai uzturas Itālijas teritorijā vismaz piecus gadus, [..] ar nosacījumu, ka minētā tiesa uzdod izpildīt Itālijā šo sodu vai drošības līdzekli saskaņā ar valsts tiesību aktiem”.
Likumdošanas dekrēts Nr. 161 par noteikumiem valsts tiesību pielāgošanai Pamatlēmumam 2008/909
14      2010. gada 7. septembra decreto legislativo n. 161 – Disposizioni per conformare il diritto interno alla decisione quadro 2008/909/GAI relativa all’applicazione del principio del reciproco riconoscimento alle sentenze penali che irrogano pene detentive o misure privative della libertà personale, ai fini della loro esecuzione nell’Unione Europea (Leģislatīvais dekrēts Nr. 161 par noteikumiem valsts tiesību pielāgošanai Pamatlēmumam 2008/909/TI par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā; 2010. gada 1. oktobra GURI
Nr. 230), redakcijā kas piemērojama pamatlietas faktiem, 13. pantā noteikts:
“Corte d’appello (Apelācijas tiesa) atsakās atzīt spriedumu krimināllietā šādos gadījumos:
i)      ja persona nav personiski piedalījusies tiesas sēdē, kurā pieņemts izpildāmais nolēmums, izņemot gadījumus, kad apliecinošajā dokumentā norādīts, ka:
1)      tā tikusi savlaicīgi personiski uzaicināta un informēta par tiesas sēdes plānoto datumu un vietu vai ar citiem līdzekļiem saņēmusi oficiālu informāciju tādā veidā, ka ir nepārprotami konstatēts, ka attiecīgā persona zināja par paredzēto lietas izskatīšanu un tika informēta, ka nolēmumu var pieņemt aizmuguriski; vai
2)      zinādama par tiesas procesa plānoto datumu, tā ir pilnvarojusi advokātu, kuru izraudzījusies vai nu pati, vai valsts un kurš to faktiski ir pārstāvējis tiesas sēdē; vai
3)      pēc tam, kad tai ticis izsniegts nolēmums un tā tikusi skaidri informēta par tiesībām uz atkārtotu lietas izskatīšanu vai pārsūdzību, kurā attiecīgajai personai ir tiesības piedalīties, lai panāktu apsūdzības atkārtotu izskatīšanu pēc būtības, ņemot vērā jaunos pierādījumus, tā ir skaidri norādījusi, ka neapstrīd nolēmumu, vai nav lūgusi lietas atkārtotu izskatīšanu vai pārsūdzību šim nolūkam noteiktajā termiņā.
[..]”
15      Minētā leģislatīvā dekrēta Nr. 161 24. pantā, redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem, paredzēts, ka tad, ja Corte d’appello (Apelācijas tiesa) atsakās nodot personu, kā lūgts Eiropas apcietināšanas orderī, kas pamatots ar notiesājošu spriedumu krimināllietā, un uzdod izpildīt piespriesto sodu Itālijas teritorijā, tai vienlaikus ir jāatzīst šā Eiropas apcietināšanas ordera pamatā esošais ārvalsts notiesājošais spriedums krimināllietā, lai to izpildītu Itālijā, ja ir izpildīti tam izvirzītie nosacījumi.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
16      2015. gada 5. oktobrī Okresný súd Dunajská Streda (Dunajskas Stredas rajona tiesa, Slovākija) izdeva Eiropas apcietināšanas orderi, lai izpildītu 2010. gada 23. augusta notiesājošo spriedumu, ar kuru ATAU piespriests brīvības atņemšanas sods uz pieciem gadiem, kas bija jāizpilda pilnībā.
17      2023. gada 19. jūnijā ATAU tika apcietināts Itālijā, un šā iemesla dēļ Corte d’appello di Napoli (Neapoles apelācijas tiesa, Itālija) – iesniedzējtiesai – jāizskata Slovākijas kompetento iestāžu šajā Eiropas apcietināšanas orderī izteiktais lūgums nodot attiecīgo personu.
18      Tiesvedības laikā iesniedzējtiesā, tā kā ATAU bija pierādījis, ka Itālijā faktiski un likumīgi dzīvojis vairāk nekā piecus gadus, viņš lūdza šo tiesu atteikt viņa nodošanu un, atzīstot Slovākijā pasludināto notiesājošo spriedumu, ar kuru piespriests brīvības atņemšanas sods uz pieciem gadiem, izdot rīkojumu par viņam piespriestā soda izpildi Itālijā.
19      Lai izvērtētu šo lūgumu, iesniedzējtiesa lūdza Slovākijas kompetentajām iestādēm papildināt iepriekš nosūtīto apliecinošo dokumentu un precizēt procesuālās garantijas, kas pienācās ATAU.
20      Ar 2023. gada 2. novembra vēstuli Okresný súd Dunajská Streda (Dunajskas Stredas rajona tiesa) atbildēja, ka ATAU nav personīgi piedalījies tiesas sēdē, kurā pret viņu pasludināts notiesājošs spriedums. Tomēr šajā tiesvedībā viņam palīdzējis un viņu pārstāvējis advokāts. Turklāt viņš nekad neesot ticis informēts par viņa lietas izskatīšanas datumu un vietu, pat ja viņam bijis zināms, ka attiecībā uz viņu notiek kriminālprocess. 2009. gada 28. septembrī viņš tika aizturēts un ievietots pirmstiesas apcietinājumā Slovākijā par noziedzīgu nodarījumu, par kuru viņš vēlāk tika notiesāts, un pēc tam 2009. gada 15. decembrī viņš tika atbrīvots un ievietots bēgļu centrā Slovākijas teritorijā. Tad viņš aizbēga, neatgriežoties un neizvēloties dzīvesvietu viņam adresēto dokumentu izsniegšanai, un tādēļ
Okresný súd Dunajská Streda (Dunajskas Stredas rajona tiesa) nevarēja viņu atrast un izsniegt viņam pavēsti uz attiecīgo tiesas sēdi.
21      Attiecīgi ATAU personīgi nepiedalījās šajā tiesas sēdē. Tomēr lietas izskatīšana notika viņa advokāta klātbūtnē, kurš viņu pārstāvēja un aizstāvēja, un šīs lietas izskatīšanas iznākumā tika pasludināts notiesājošs spriedums, ar kuru piespriests brīvības atņemšanas sods uz pieciem gadiem.
22      Līdz ar to iesniedzējtiesa norāda, ka tai ir jāpārbauda, vai ir izpildīti nosacījumi ATAU nodošanas atteikumam, un atbilstoši tā lūgumam
jāizdod rīkojums par viņam piespriestā soda izpildi Itālijā.
23      Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu, ja izpildes tiesu iestāde atsakās izpildīt Eiropas apcietināšanas orderi, kurš izsniegts soda izpildei, un uzdod šo sodu izpildīt Itālijas teritorijā, tai šādas izpildes nolūkā ir jāatzīst spriedums, ar kuru piespriests minētais sods.
24      Šajā ziņā saskaņā ar Itālijas tiesību normām, ar kurām
transponēts Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkts, atzīt aizmugurisku spriedumu ir jāatsakās, izņemot trīs gadījumus, kad attiecīgajai personai ir bijušas procesuālās garantijas. Attiecībā uz šiem trim gadījumiem iesniedzējtiesa norāda, ka šajā tiesību normā paredzētie piemērošanas nosacījumi, kādi tie noteikti pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā, šajā gadījumā nav izpildīti. Proti, lai gan attiecīgā persona zināja par notiekošo lietas izskatīšanu, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka, pirmkārt, šī persona nebija informēta nedz par tiesas sēdēs plānoto datumu un vietu, nedz arī par to, ka nolēmums var tikt pieņemts aizmuguriski, otrkārt, pat ja minētā persona pilnvarojusi juridisko pārstāvi, kurš to faktiski aizstāvējis šajā tiesvedībā, tā nezināja par minētās tiesas sēdes plānoto datumu, un, treškārt, šī pati persona nebija saņēmusi informāciju, kas ļautu uzskatīt, ka, pilnībā pārzinot lietas apstākļus, tā ir akceptējusi aizmugurisko notiesājošo spriedumu.
25      Līdz ar to iesniedzējtiesa uzskata, ka tad, ja tā nolemtu atteikt ATAU nodošanu, tā nevarētu uzdot izpildīt viņam piespriesto sodu Itālijas teritorijā, jo pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi attiecīgā sprieduma atzīšanai nav izpildīti.
26      Attiecībā uz procesuālajām garantijām, kas saistītas ar Eiropas apcietināšanas ordera izpildi, saskaņā ar Itālijas tiesību normām, ar kurām transponēts Pamatlēmuma 2002/584
4.a panta 1. punkts, šī tiesa norāda, ka atbilstoši valsts tiesiskajā regulējumā attiecībā uz šīs personas nodošanu paredzētajiem nosacījumiem – ja šī persona nav piedalījusies klātienē, nodošana tiek atļauta tad, ja minētā persona ir tikusi informēta par to, ka pret to notiek lietas izskatīšana, un ja tai ir palīdzējis juridiskais pārstāvis.
27      Tādējādi, ja attiecīgajai personai ir palīdzējis juridiskais pārstāvis, ir iespējams atļaut tās nodošanu, izpildot attiecībā uz to izdoto Eiropas apcietināšanas orderi, ar vienkāršu nosacījumu, ka šī persona ir tikusi informēta par to, ka pret to notiek lietas izskatīšana, un šāda nodošana nav pakļauta stingrākam nosacījumam –
kurš piemērojams tāda sprieduma atzīšanai, kas pasludināts, lai izpildītu sodu Itālijas teritorijā –,
ka minētā persona ir tikusi informēta par paredzēto tiesas sēdes datumu.
28      Iesniedzējtiesa tādējādi uzsver – lai gan pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā ir paredzēta stingrāka procesuālā garantija attiecībā uz notiesājošā sprieduma atzīšanu salīdzinājumā ar procesuālo garantiju, kas šajā tiesiskajā regulējumā ir paredzēta Eiropas apcietināšanas ordera, kurš attiecas uz pieprasīto personu, izpildei, šāda atšķirība var radīt nelabvēlīgas sekas šai personai, jo tā varētu tikt nodota izsniegšanas dalībvalstij šā soda izpildei bez iespējas izciest sodu dalībvalstī, kurā tā dzīvo.
29      Līdz ar to iesniedzējtiesai ir šaubas par pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma atbilstību Savienības tiesībām, it īpaši Pamatlēmuma 2002/584
4. panta 6. punktam, kā arī Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunktam un 25. pantam.
30      Turklāt šī tiesa uzsver – lai gan Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunktā iespēja pasludināto spriedumu atteikties atzīt ir paredzēta tikai tad, ja attiecīgā persona, kas personiski nav piedalījusies tiesas sēdē, kurā tai piespriests sods, tostarp nav tikusi informēta par datumu, kurā šī tiesas sēde bija paredzēta, Itālijas tiesību normās, ar kurām transponēta šī tiesību norma, gluži pretēji, ir paredzēts pienākums šādos apstākļos atteikt šā sprieduma atzīšanu.
31      Šajā gadījumā šī atšķirība esot būtiska. Proti, ar pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu minētajai tiesai esot aizliegts atzīt pret ATAU pasludināto notiesājošo spriedumu, lai gan tad, ja šai tiesai būtu šāda iespēja, tā, izmantojot šo iespēju, varētu atzīt šo spriedumu un tādējādi atteikties nodot attiecīgo personu un uzdot izpildīt tai piespriesto sodu Itālijā.
32      Šādos apstākļos Corte d’appello di Napoli (Neapoles apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai [Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punkts, kā arī Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta i) apakšpunkts un 25. pants] jāinterpretē tādējādi, ka izpildes valsts tiesai, kurai tiek lūgts atzīt citas valsts izpildāmu notiesājošu spriedumu krimināllietā, ir tiesības un nevis pienākums atteikt sprieduma atzīšanu, ja tiek konstatēts, ka tiesas sēdē, kurā pieņemts minētais spriedums, apsūdzētajam netika nodrošināta neviena no Pamatlēmuma [2008/909] 9. panta 1. punkta i) apakšpunktā paredzētajām procesuālajām garantijām?
2)      Vai [Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punkts, kā arī Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta i) apakšpunkts un 25. pants jāinterpretē tādējādi, ka izpildes valsts tiesai, kurai tiek pieprasīta nodošana, pamatojoties uz Eiropas apcietināšanas orderi, kas izdots sprieduma izpildei, ja vienlaikus ir izpildīti nosacījumi, lai notiesāto personu nodotu sprieduma valstij, un nosacījumi, lai nodošanu atteiktu, vienlaikus nosakot soda izpildi izpildes valsts teritorijā, ir tiesības atteikt nodošanu, atzīt spriedumu un noteikt tā izpildi šīs valsts teritorijā arī tad, ja tās lietas izskatīšanā, kuras iznākumā pieņemts atzītais nolēmums, apsūdzētajam netika sniegta neviena no Pamatlēmuma [2008/909] 9. panta 1. punkta i) apakšpunktā paredzētajām procesuālajām garantijām?”
Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
33      Itālijas valdība uzskata, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir nepieņemams, jo tas esot pilnīgi hipotētisks. Proti, lūdzot Itālijā atzīt Slovākijā pasludināto notiesājošo spriedumu, ar kuru piespriests brīvības atņemšanas sods uz pieciem gadiem, ATAU esot skaidri akceptējis sodu krimināllietā, kas piespriests aizmuguriski, un līdz ar to iesniedzējtiesai saskaņā ar Itālijas tiesību normu, ar kuru transponēts Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta iii) punkts, būtu jāatzīst spriedums, ar kuru piespriests šis sods, lai to izpildītu Itālijas teritorijā.
34      Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā iedibinātās sadarbības starp Tiesu un valstu tiesām ietvaros tikai valsts tiesai, kas iztiesā lietu un kas ir atbildīga par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē gan tas, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams sprieduma taisīšanai, gan arī Tiesai uzdoto jautājumu nozīmīgums. Tātad, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums lemt (spriedums, 2023. gada 12. oktobris, INTER CONSULTING,
C‑726/21, EU:C:2023:764, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
35      No minētā izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, ko valsts tiesa uzdevusi uz pašas atbildību noteiktajā tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu kontekstā, kura precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas nozīmīguma prezumpcija. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas iesniegtu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2023. gada 12. oktobris, INTER CONSULTING, C‑726/21, EU:C:2023:764, 33. punkts un tajā minētā judikatūra).
36      Tādējādi saskaņā ar kompetences sadalījumu starp Eiropas Savienības tiesām un valsts tiesām Tiesai, izvērtējot lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, ir jāņem vērā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu definētais faktiskais un tiesiskais konteksts, kurā iekļaujas prejudiciālie jautājumi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 12. oktobris, INTER CONSULTING, C‑726/21, EU:C:2023:764, 34. punkts un tajā minētā judikatūra).
37      Šajā lietā iesniedzējtiesa lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir skaidri norādījusi, ka tā neuzskata, ka ATAU gadījumā ir izpildīti tās Itālijas tiesību normas piemērošanas nosacījumi, ar kuru transponēts Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta iii) punkts. Tādēļ saskaņā ar šā sprieduma iepriekšējā punktā minēto judikatūru, lai kāda arī būtu Itālijas valdības kritika par minētās tiesas veikto faktu vērtējumu, prejudiciālie jautājumi ir jāizskata, pamatojoties uz to.
38      Turklāt iesniedzējtiesa Tiesai ir iesniegusi informāciju par faktiskajiem un tiesību apstākļiem, kas vajadzīga, lai sniegtu lietderīgu atbildi uz uzdotajiem jautājumiem, un ir izklāstījusi iemeslus, kādēļ tā uzskata, ka uzdotajos jautājumos minēto tiesību normu interpretācija ir vajadzīga tajā notiekošajā tiesvedībā. Tādējādi nešķiet, ka uzdotajiem prejudiciālajiem jautājumiem nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai priekšmetu vai ka problēma būtu hipotētiska.
39      Tādēļ lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par otro jautājumu
40      Ar otro jautājumu, kas jāizskata vispirms, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Pamatlēmuma 2002/584
4. panta 6. punkts, kā arī Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkts un 25. pants jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru tāda soda gadījumā, kas piespriests, lai gan attiecīgā persona nav personiski piedalījusies tiesas sēdē, kurā tā notiesāta, ja nosacījumi, lai, pirmkārt, atteiktu šīs personas nodošanu un lai, otrkārt, uzdotu šā soda izpildi izpildes valsts teritorijā, ir izpildīti saskaņā ar tām šī tiesiskā regulējuma normām, ar kurām transponēts Pamatlēmums 2002/584, izpildes dalībvalsts tiesa nevar noteikt minētā soda izpildi, pamatojoties uz to, ka nav izpildīti nosacījumi notiesājošā sprieduma atzīšanai saskaņā ar tā minētā tiesiskā regulējuma normām, ar kuru transponēts Pamatlēmums 2008/909.
41      Pirmām kārtām, jānorāda, ka saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punktu izpildes dalībvalsts tiesu iestāde atteikt brīvības atņemšanas soda izpildīšanai izsniegta Eiropas apcietināšanas ordera izpildi var tad, ja pieprasītā persona – kā tas ir šajā lietā – dzīvo izpildes dalībvalstī un ja šī valsts apņemas izpildīt sodu saskaņā ar saviem tiesību aktiem.
42      Runājot par Pamatlēmumu 2008/909, tā 25. pantā paredzēts – neskarot Pamatlēmumu 2002/584, Pamatlēmuma 2008/909 noteikumus piemēro mutatis mutandis, ciktāl tie atbilst noteikumiem Pamatlēmumā 2002/584, citastarp sodu izpildes gadījumos, kad dalībvalsts apņemas izpildīt sodu atbilstīgi pēdējā minētā pamatlēmuma 4. panta 6. punktam.
43      Šajā ziņā Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunktā ir paredzēts aizmuguriska notiesājoša sprieduma neatzīšanas un neizpildes pamats, izņemot trīs gadījumus, kas minēti attiecīgi tā i), ii) un iii) punktā, kuros nevar atteikt šāda notiesājoša sprieduma atzīšanu un izpildi.
44      Šajā gadījumā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kā rīkoties tad, ja attiecīgā persona nav personiski piedalījusies lietas izskatīšanā, kuras iznākumā tā notiesāta, Itālijas tiesību normas – ar kurām transponēts Pamatlēmuma 2002/584
4.a panta 1. punkts par nosacījumiem, ar kādiem šis apstāklis ir tāda Eiropas apcietināšanas ordera
neizpildes pamats, kurš attiecas uz šo personu, – atšķiras no normām, ar kurām transponēts Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkts un kuras attiecas uz nosacījumiem, ar kādiem minētais apstāklis ir sprieduma, ar kuru minētajai personai piespriests sods, neatzīšanas un neizpildes pamats.
45      Šajā ziņā tomēr jānorāda, ka Pamatlēmuma 2002/584
4.a panta 1. punkta a)–c) apakšpunkts un Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkts, kas abos attiecīgajos pamatlēmumos iekļauti ar vienu un to pašu Savienības tiesību aktu, proti, ar Pamatlēmumu 2009/299, precīzāk, ar attiecīgi tā
2. panta 1. punktu un 5. panta 1. punktu, to formulējums ir līdzīgs vai pat identisks un tiem ir analoģiski mērķi, it īpaši attiecībā uz personas tiesībām personiski piedalīties lietas izskatīšanā un šīs personas tiesību uz aizstāvību ievērošanu, ja tā nav personiski piedalījusies lietas izskatīšanā, kuras iznākumā tā notiesāta, kā tas citastarp izriet no Pamatlēmumu 2009/299 1., 4., 6. un
8. apsvēruma. No tā izriet, ka judikatūra par minēto 4.a panta 1. punktu ir attiecināma uz minēto 9. panta 1. punkta i) apakšpunktu attiecībā uz jēdzieniem, kas ir kopīgi šīm abām tiesību normām (šajā nozīmē skat. šodienas spriedumu, Hölderman, C‑447/24, 50. un 51. punkts).
46      Tādējādi to gadījumu piemērošanas nosacījumi – kuros tas, ka attiecīgā persona nav personiski piedalījusies tiesas sēdē, kurā tā notiesāta, nevar saskaņā ar Pamatlēmuma 2002/584
4.a panta 1. punkta a)–c) apakšpunktu būt pamats tāda Eiropas apcietināšanas ordera neizpildīšanai, kurš izsniegts soda izpildei, – neatšķiras no to gadījumu piemērošanas nosacījumiem, kad šāds apstāklis nevar būt pamats sprieduma, ar kuru piespriests sods, neatzīšanai un neizpildīšanai saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunktu.
47      Tātad ar šīm Savienības tiesību normām nav saderīgs tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru šādiem gadījumiem tiek izvirzīti atšķirīgi nosacījumi atkarībā no tā, vai šie gadījumi tiek izvērtēti atbilstoši valsts tiesību normām, ar kurām transponēts Pamatlēmuma 2002/584
4.a panta 1. punkta a)–c) apakšpunkts, vai normām, ar kurām transponēts Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkts.
48      Ja iesniedzējtiesa uzskatītu, ka tas tā ir pamatlietā aplūkoto Itālijas tiesību normu gadījumā, jāatgādina, ka Savienības tiesību pārākuma princips jāinterpretē tādējādi, ka tas valsts tiesai neuzliek pienākumu atstāt bez piemērošanas valsts tiesību normu, kas nav saderīga ar šā pamatlēmuma normām, jo tām nav tiešas iedarbības. Tomēr dalībvalstu iestādēm, tai skaitā tiesām, cik vien iespējams ir jāveic savu valsts tiesību atbilstīga interpretācija, kas tām ļauj nodrošināt rezultātu, kurš ir saderīgs ar minētā pamatlēmuma mērķi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana), C‑398/22, EU:C:2023:1031, 47. punkts un tajā minētā judikatūra).
49      Proti, lai gan pamatlēmumiem nevar būt tiešas iedarbības, to saistošais raksturs tomēr rada dalībvalstu iestādēm pienākumu veikt savu iekšējo tiesību atbilstīgu interpretāciju, sākot no datuma, kurā beidzas šo pamatlēmumu transponēšanas termiņš. Tātad, piemērojot valsts tiesības, šīm iestādēm tās ir jāinterpretē, cik vien iespējams attiecīgā pamatlēmuma formulējuma un mērķa gaismā, lai sasniegtu tajā paredzēto rezultātu, un tas tomēr izslēdz valsts tiesību contra legem interpretāciju. Atbilstošās interpretācijas princips prasa ņemt vērā valsts tiesības kopumā un piemērot tajās atzītās interpretācijas metodes, lai nodrošinātu attiecīgā pamatlēmuma pilnīgu efektivitāti un rastu risinājumu, kas atbilst tā mērķim (spriedums, 2023. gada 21. decembris, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana),
C‑398/22, EU:C:2023:1031, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
50      Tādējādi iesniedzējtiesai, ņemot vērā savas valsts tiesības kopumā un piemērojot tajās atzītās interpretācijas metodes, pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums, cik vien iespējams būs jāinterpretē Pamatlēmumu 2002/584 un 2008/909 tekstu un mērķu gaismā un tādējādi, ka Itālijas tiesību normas, ar kurām transponēts Pamatlēmuma 2002/584
4.a panta 1. punkta a)–c) apakšpunkts, un normas, ar kurām transponēts Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta i)–iii) punkts, paredz vienus un tos pašus piemērošanas nosacījumus.
51      Otrām kārtām, jānorāda, kā izriet no lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertajām norādēm, ka, lai atzītu un izpildītu ATAU notiesājošo spriedumu, iesniedzējtiesas jautājumi konkrētāk attiecas uz gadījumu, kurš paredzēts Pamatlēmuma 2002/584
4.a panta 1. punkta b) apakšpunktā un Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punktā.
52      Proti, saskaņā ar valsts tiesisko regulējumu, ar kuru transponēta pirmā no šīm tiesību normām, tā kā attiecīgā persona ir pilnvarojusi juridisko pārstāvi, kurš to faktiski aizstāvējis lietas izskatīšanas laikā, ja šī persona ir tikusi informēta par to, ka tiek izskatīta pret viņu ierosināta lieta, nevar –
ar pamatojumu, ka tā nav personiski piedalījusies lietas izskatīšanā, – atteikt attiecībā uz viņu izsniegtā Eiropas apcietināšanas ordera izpildi.
53      Tomēr analoģiskos apstākļos, konkrētāk, tad, kad attiecīgā persona nav zinājusi tās lietas izskatīšanai noteikto datumu, valsts tiesiskais regulējums, ar kuru transponēta otrā no šīm tiesību normām, nepieļauj, ka šo ieinteresēto personu notiesājošs spriedums var tikt atzīts, un tādējādi atteikums izpildīt apcietināšanas orderi un piespriestā soda izpilde Itālijas teritorijā, kā paredzēts Pamatlēmuma 2002/584
4. panta 6. punktā, nav iespējami.
54      Līdz ar to, ņemot vērā iesniedzējtiesas neskaidrības par Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punktā minētā gadījuma piemērošanas nosacījumu novērtēšanas kārtību, ir jāprecizē apstākļi, uz kuriem tad, ja attiecīgā persona personiski nav piedalījusies lietas izskatīšanā, kuras iznākumā tā notiesāta, var attiekties šīs tiesību normas ii) punkts, un uz kuriem, kā izklāstīts šā sprieduma 45. punktā, var attiekties arī Pamatlēmuma 2002/584
4.a panta 1. punkta b) apakšpunkts.
55      Saskaņā ar Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunktu izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde var atteikties atzīt spriedumu un izpildīt sodu, ja atbilstoši šā pamatlēmuma 4. pantā paredzētajam apliecinošajam dokumentam attiecīgā persona nav personiski piedalījusies lietas izskatīšanā, kuras iznākumā pasludināts šis spriedums, izņemot gadījumus, kad šajā apliecinošajā dokumentā ir norādīts, ka attiecīgā persona saskaņā ar citām sprieduma dalībvalsts tiesību aktos noteiktajām procesuālajām prasībām ir kādā no 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta i), ii) vai iii) punktā paredzētajām situācijām.
56      No tā izriet, ka izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei principā ir pienākums atzīt un izpildīt notiesājošu spriedumu, lai gan attiecīgā persona nav piedalījusies lietas izskatīšanā, kuras iznākumā pasludināts šis spriedums, ja ir izpildīti kāda no minētā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta i), ii) vai iii) punktā paredzētajiem gadījumiem piemērošanas nosacījumi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 24. maijs, Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, 35. punkts).
57      Proti, katrā no šajos punktos minētajiem gadījumiem notiesājoša sprieduma atzīšana un izpilde neapdraud ne attiecīgās personas tiesības uz aizstāvību, ne tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un uz lietas taisnīgu izskatīšanu –
tās paredzētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk – Harta) 47. pantā un 48. panta 2. punktā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 23. marts, Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana), C‑514/21 un C‑515/21, EU:C:2023:235, 73. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), jo tiek uzskatīts, ka attiecīgā persona brīvprātīgi un nepārprotami ir atteikusies piedalīties tiesvedībā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2013. gada 26. februāris, Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, 52. punkts).
58      Konkrētāk, runājot par Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punktu, izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei ir pienākums atzīt un izpildīt notiesājošu spriedumu, lai gan attiecīgā persona nav personiski piedalījusies lietas izskatīšanā, kuras iznākumā pasludināts šis spriedums, ja šī persona – saskaņā ar šajā tiesību normā
ietverto prasību –, zinādama par paredzēto lietas izskatīšanu, ir pilnvarojusi juridisko pārstāvi, kuru izraudzījusies vai nu pati, vai valsts, lai aizstāvētu viņu šajā lietas izskatīšanā, un kurš faktiski to ir aizstāvējis minētajā tiesvedībā.
59      Šajā kontekstā vispirms jānosaka tās prasības tvērums, kas ietverta Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punktā par to, ka attiecīgajai personai ir jāzina par paredzēto lietas izskatīšanu, ievērojot, ka, tā kā nav atsauces uz valsts tiesībām, tas ir autonoms Savienības tiesību jēdziens, kurš Savienības teritorijā ir jāinterpretē vienveidīgi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 24. maijs, Dworzecki, C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346, 28.–31. punkts) un pēc tam jāprecizē tā izvērtēšanas kārtība.
60      Runājot, pirmkārt, par šīs prasības tvērumu, jāatgādina, ka – saskaņā ar pastāvīgo judikatūru – interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī konteksts, kādā tā iekļaujas, un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (spriedumi, 1983. gada 17. novembris, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, 12. punkts, kā arī spriedums, 2025. gada 4. septembris, Casa Judeţeană de Asigurări de Sănătate Mureș u.c., C‑489/23, EU:C:2025:651, 31. punkts).
61      Attiecībā uz Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punkta formulējumu jānorāda, ka šīs tiesību normas formulējums dažādās valodu versijās neļauj viennozīmīgi noteikt, vai minētajā tiesību normā tās piemērošanai ir prasīts, lai attiecīgajai personai būtu bijis zināms par tās tiesas sēdes datumu, kurā tā notiesāta.
62      It īpaši, lai gan šā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punkta itāļu valodas versijā šāda prasība ir skaidri ietverta, dažās valodu versijās, piemēram, angļu un franču valodā, ir tikai prasīts “zināt par paredzēto lietas izskatīšanu”, savukārt citās, piemēram, vācu un ungāru valodā, ir prasīts “zināt par plānoto tiesas sēdi” vai, piemēram, čehu, poļu un zviedru valodā – “zināt par paredzēto tiesas sēdi”.
63      Lai gan, protams, šīs
atšķirīgās frāzes varētu likt domāt, ka ieinteresētajai personai, kā tas skaidri paredzēts šīs tiesību normas itāļu valodas versijā, ir bijis jāzina noteiktais tiesas sēdes, kurā tā notiesāta, datums, tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienā no Savienības tiesību normas valodu versijām lietotais formulējums nevar būt vienīgais pamats tās interpretācijai vai arī tam nevar piešķirt prioritāru nozīmi salīdzinājumā ar pārējo valodu versijām. Savienības tiesību normas ir interpretējamas un piemērojamas vienveidīgi, ņemot vērā visu Savienības oficiālo valodu redakcijas. Tādējādi gadījumā, ja Savienības tiesību akta teksts dažādu valodu versijās atšķiras, attiecīgā tiesību norma ir jāinterpretē atkarībā no tā tiesiskā regulējuma konteksta un mērķa, kurā šī tiesību norma ietilpst (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 23. oktobris, Naturvårdsverket (Atkritumu apstrāde pēc atpakaļņemšanas), C‑221/24 un C‑222/24, EU:C:2025:818, 45. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
64      Šajā ziņā attiecībā uz kontekstu, kādā iekļaujas Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punkts, jākonstatē, ka šīs tiesību normas i) punktā prasīts, lai attiecīgā persona vai nu būtu personiski uzaicināta un tādējādi tikusi informēta par tādas “lietas izskatīšanas plānoto dienu un vietu”, kuras iznākumā pieņemts šis nolēmums, vai arī, izmantojot citus līdzekļus, oficiāli un faktiski tikusi informēta par “šīs lietas izskatīšanas plānoto datumu un vietu”, un tādējādi būtu nepārprotami konstatēts, ka “viņa zināja par paredzēto lietas izskatīšanu” (skat. šodienas spriedumu, Hölderman, C‑447/24, 72. punkts).
65      Tādējādi jākonstatē, ka jau no šā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta i) punkta
formulējuma izriet, ka tajā ietvertā frāze “zināja par paredzēto lietas izskatīšanu” prasa, lai attiecīgā persona būtu bijusi informēta par tiesas sēdes dienu un vietu, kas noteikta lietas izskatīšanai, kurā tā tikusi notiesāta (skat. šodienas spriedumu, Hölderman, C‑447/24, 73. punkts).
66      Veicot kontekstuālu interpretāciju, šķiet, ka no tā var secināt, ka atbilstošajai prasībai, kas ietverta 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punktā, konsekvences apsvērumu dēļ var tikt piešķirts tāds pats tvērums, un tādēļ šī tiesību norma jāinterpretē tādējādi, ka tajā ir prasīts, lai attiecīgā persona būtu bijusi informēta par lietas izskatīšanas dienu un vietu, kurā šī persona ir notiesāta (šajā nozīmē skat. šodienas spriedumu, Hölderman, C‑447/24, 74. punkts).
67      Šo interpretāciju apstiprina Direktīvas 2016/343 normas, it īpaši tās 8. panta 2. punkts, kas ir konteksta elements, kuram ir nozīme, interpretējot šā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta i) apakšpunktu, ņemot vērā starp šīm abām tiesību normām pastāvošo funkcionālo saikni (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2025. gada 16. janvāris, VB II (Informācija par tiesībām uz lietas izskatīšanu no jauna), C‑400/23, EU:C:2025:14, 48. punkts).
68      Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2016/343, kas ietver minimālos noteikumus attiecībā uz konkrētiem kriminālprocesa aspektiem, tostarp uz “tiesībām piedalīties klātienē lietas izskatīšanā tiesā”, 8. panta 2. punktu dalībvalstis var paredzēt, ka tiesas sēde, kurā var tikt pieņemts nolēmums par aizdomās turētā vai apsūdzētā vainīgumu vai nevainīgumu, var notikt bez minētās personas klātbūtnes vai nu ar šīs tiesību normas a) apakšpunktā paredzēto nosacījumu, ka aizdomās turētais vai apsūdzētais ir pienācīgā laikā informēts par tiesas sēdi un par neierašanās sekām, vai arī ar b) apakšpunktā paredzēto nosacījumu, ka aizdomās turēto vai apsūdzēto, kas ir informēts par tiesas sēdi, pārstāv pilnvarots advokāts, kuru izraudzījies pats aizdomās turētais vai apsūdzētais, vai valsts.
69      Tiesa ir nospriedusi, ka Direktīvas 2016/343 8. panta 2. punktā īpaša nozīme ir piešķirta attiecīgās personas informēšanai, jo tajā ikviena iespēja organizēt aizmugurisku lietas izskatīšanu ir tieši pakļauta nosacījumam, ka šī persona ir tikusi informēta par lietas izskatīšanu. Pamatojoties it īpaši uz šīs direktīvas 36. apsvērumu, Tiesa ir precizējusi, ka gan 8. panta 2. punkta a) apakšpunktā, gan tā b) apakšpunktā paredzētais nosacījums, saskaņā ar kuru attiecīgā persona ir jāinformē par lietas izskatīšanu tiesā, prasa, lai šī persona tiktu informēta par plānoto tiesas sēdes datumu un vietu, lai tā varētu uzzināt par minēto lietas izskatīšanu (šajā nozīmē skat.
spriedumu, 2022. gada 15. septembris, HN (Apsūdzētā, kas ir izraidīts no teritorijas, process), C‑420/20, EU:C:2022:679, 51. un 52. punkts).
70      Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punkta teleoloģiskā interpretācija apstiprina arī interpretāciju, saskaņā ar kuru ii) apakšpunkta prasība nozīmē, ka attiecīgajai personai ir jābūt informētai par plānoto tiesas sēdes datumu un vietu, kas noteikta lietas izskatīšanai, kuras iznākumā tā notiesāta.
71      Proti, kā skaidri izriet no Pamatlēmuma 2009/299
1. panta, lasot to 1. un 15. apsvēruma gaismā, 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta mērķis, precizējot notiesājošā sprieduma kopējo izpildes pamatu definīciju, lai gan attiecīgā persona nav piedalījusies lietas izskatīšanā, ir aizsargāt tās tiesības personiski piedalīties pret viņu uzsāktajā kriminālprocesā, un tas ir tiesību uz aizstāvību būtisks elements un – vispārīgāk – tam ir fundamentāla nozīme Hartas 47. panta otrajā un trešajā daļā, kā arī 48. pantā nostiprināto tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu,
ievērošanā, vienlaikus uzlabojot tiesu nolēmumu savstarpēju atzīšanu starp dalībvalstīm (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 23. marts, Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana), C‑514/21 un C‑515/21, EU:C:2023:235, 50. un 60. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
72      Taču Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punkta interpretācija, saskaņā ar kuru attiecīgā persona ir jāinformē par lietas izskatīšanas plānoto datumu un vietu, veicina šo mērķu sasniegšanu, jo tā līdz brīdim, kad faktiski notiks lietas izskatīšana, ļauj attiecīgajai personai, ja tā to vēlas, ierasties personiski vai attiecīgā gadījumā pārliecināties, ka šī persona brīvprātīgi un nepārprotami ir atteikusies ierasties uz lietas izskatīšanu.
73      Otrkārt, attiecībā uz šā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta i), ii) vai iii) punktā tādu minēto gadījumu piemērošanas nosacījumu izvērtēšanas kārtību, kuros, kā atgādināts šā sprieduma 57. punktā, ir jāuzskata, ka attiecīgā persona brīvprātīgi un nepārprotami ir atteikusies no personīgas dalības lietas izskatīšanā, izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei, lai pārbaudītu, vai šie nosacījumi ir izpildīti, ir jāizvērtē šīs personas tiesību uz aizstāvību ievērošana, vērtējumā pienācīgi ņemot vērā visus apstākļus, kas raksturo tajā izskatāmo lietu, tostarp minētās ieinteresētās personas rīcību.
74      Konkrētāk, runājot par minētā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punktu un vispirms jau prasību šajā tiesību normā, kas attiecas uz informāciju par paredzēto lietas izskatīšanu, no tā, ka attiecīgā persona nav tikusi informēta tieši, kā tas ir pamatlietā, nav noteikti secināms, ka šis nosacījums nav izpildīts.
75      Proti, kā secinājumu 47. punktā norādījis ģenerāladvokāts, lai noteiktu, vai šis nosacījums ir izpildīts, īpaša uzmanība jāpievērš, pirmkārt, rūpībai, ar kādu publiskās iestādes centušās personu, kas notiesāta aizmuguriski, informēt par šīs lietas izskatīšanu tiesā, un, otrkārt, rūpībai, ar kādu, kā šī persona pierāda, tā centusies saņemt ar to saistīto informāciju (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2025. gada 20. maijs, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
76      Tādējādi no Tiesas judikatūras izriet, ka tad, ja no precīzām un objektīvām norādēm izriet, ka attiecīgā persona, lai gan oficiāli tikusi informēta par to, ka tā ir apsūdzēta noziedzīga nodarījuma izdarīšanā, un tātad zinot, ka pret to tiks uzsākts kriminālprocess, apzināti izvairās no oficiālas informācijas saņemšanas par tiesas sēdes datumu un vietu, var uzskatīt, ka šī persona ir izpildījusi minēto nosacījumu (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2022. gada 19. maijs, Spetsializirana prokuratura (Aizbēguša apsūdzētā tiesāšana), C‑569/20, EU:C:2022:401, 48. punkts, un 2025. gada 20. maijs, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 35. punkts).
77      Šajā gadījumā it īpaši no iesniedzējtiesas sniegtās informācijas izriet, ka ATAU zināja, ka pret viņu uzsākts kriminālprocess, bet bija aizbēdzis, nebija atgriezies Slovākijas teritorijā un nebija izvēlējies dzīvesvietas [adresi] tam adresēto dokumentu izsniegšanai. Iesniedzējtiesai būs jāpārbauda, vai šādi apstākļi uzskatāmi par precīzām un objektīvām norādēm, kas ļauj uzskatīt, ka attiecīgā persona ir uzskatāma par tādu, kas ir izpildījusi minēto nosacījumu.
78      Šajā ziņā jānorāda, ka Tiesa ir uzskatījusi, ka šādas norādes ir konstatējamas, piemēram, tad, ja minētā persona valsts kompetentajām iestādēm brīvprātīgi ir norādījusi kļūdainu adresi vai vairs neuzturas adresē, kuru paziņojusi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2022. gada 19. maijs, Spetsializirana prokuratura (Aizbēguša apsūdzētā tiesāšana), C‑569/20, EU:C:2022:401, 49. punkts). Nevar izslēgt, ka, ņemot vērā visus apstākļus, kas raksturo lietu, kuru izskata izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde, šāds konstatējums var izrietēt arī no tā, ka ieinteresētā persona ir brīvprātīgi atturējusies paziņot šādu adresi.
79      Turklāt nevar arī izslēgt, ka attiecīgā persona var tikt uzskatīta par tādu, kas izpildījusi Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punktā paredzēto nosacījumu par to, ka tai jābūt zināmam par paredzēto lietas izskatīšanu, ja, norādījusi sava juridiskā pārstāvja biroja adresi tai adresēto dokumentu izsniegšanai, šī persona apzināti ir izvairījusies no jebkādas saziņas ar šo pārstāvi.
80      Tomēr iesniedzējtiesai būs jāņem vērā, ka tas tā var būt tikai ar nosacījumu, ka kompetentās valsts iestādes ir pielikušas saprātīgas pūles, lai noteiktu attiecīgās personas atrašanās vietu un informētu to par lietas izskatīšanas plānoto datumu un vietu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2025. gada 20. maijs, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
81      Attiecībā uz nosacījumu par attiecīgās personas vai valsts izraudzīta pārstāvja pilnvarojumu aizstāvēt šo personu lietas izskatīšanā un to, ka šis pārstāvis viņu patiešām aizstāvējis lietas izskatīšanas laikā, ir jāprecizē, ka “pilnvarojuma” esība Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punkta izpratnē prasa, lai attiecīgā persona pati būtu uzticējusi advokātam – attiecīgā gadījumā valsts ieceltam – uzdevumu pārstāvēt viņu šajā aizmuguriskajā tiesvedībā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2025. gada 20. maijs, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 41. punkts un tajā minētā judikatūra).
82      Tādējādi Tiesa nosprieda, ka ar to vien, ka aizmuguriski notiesāto personu visā aizmuguriskās tiesvedības laikā
ir aizstāvējis valsts nodrošināts advokāts, nepietiek, lai izpildītu šajā tiesību normā paredzēto otro nosacījumu. Pierādīt, ka persona, kas aizmuguriski notiesāta, ir brīvprātīgi un nepārprotami atteikusies no tiesībām piedalīties klātienē lietas izskatīšanā, advokāta pārstāvība ļauj tikai tad, ja šī persona ir apzināti ļāvusi šim advokātam nodrošināt savu aizstāvību tiesā, kas pasludina spriedumu, un tas nozīmē, ka šī persona viņu ir konkrēti izraudzījusies pārstāvībai tiesas procesā savas prombūtnes laikā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2025. gada 20. maijs, Kachev, C‑135/25 PPU, EU:C:2025:366, 59. un 61. punkts).
83      Tā kā iesniedzējtiesa norāda, ka tiesvedības laikā ATAU palīdzēja un to pārstāvēja advokāts un ka tiesas sēde, kurā viņš tika notiesāts, notika viņa advokāta klātbūtnē, kurš to pārstāvēja un aizstāvēja, šai tiesai, ņemot vērā šā sprieduma 81. un 82. punktā izklāstītos apsvērumus, būs jāpārbauda, vai no šiem apstākļiem izriet, ka ir izpildīts Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punktā paredzētais nosacījums, ka attiecīgā persona ir pilnvarojusi pašas izraudzītu vai valsts ieceltu juridisko pārstāvi viņa aizstāvībai lietas izskatīšanā, un šis juridiskais pārstāvis šo personu patiešām aizstāvējis lietas izskatīšanā.
84      Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro jautājumu jāatbild, ka Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punkts, ka arī Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta i) apakšpunkts un 25. pants jāinterpretē tādējādi, ka
–        tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tāda soda gadījumā, kas piespriests, lai gan attiecīgā persona nav personiski piedalījusies lietas izskatīšanā, kuras iznākumā tā notiesāta, ja ir izpildīti nosacījumi, lai, pirmkārt, atteiktu šīs personas nodošanu un lai, otrkārt, uzdotu šī soda izpildi izpildes valsts teritorijā, atbilstoši šā tiesiskā regulējuma normām, ar kurām transponēts Pamatlēmums 2002/584, izpildes dalībvalsts tiesa nevar uzdot izpildīt minēto sodu, pamatojoties uz to, ka nav izpildīti notiesājošā sprieduma atzīšanas nosacījumi saskaņā ar minētā tiesiskā regulējuma normām, ar kurām transponēts Pamatlēmums 2008/909;
–        tāda prasība būt informētam par paredzēto lietas izskatīšanu, kas iekļauta Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punktā, ir izpildīta tad, ja, pienācīgi ņemot vērā visus atbilstošos apstākļus, it īpaši minētās personas rīcību, var uzskatīt, ka šī persona bija informēta par tās tiesas sēdes datumu un vietu, kurā šī persona notiesāta.
Par pirmo jautājumu
85      Ar pirmo jautājumu, kas jāizskata otrām kārtām, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Pamatlēmuma 2002/584
4. panta 6. punkts, kā arī Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkts un 25. pants jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tāda notiesājoša sprieduma gadījumā, kas pasludināts, lai gan attiecīgā persona nav personiski piedalījusies tiesas sēdē, kurā tā notiesāta, un,
neizpildot 9. panta 1. punkta i) apakšpunktā – it īpaši tā ii) punktā – paredzēto gadījumu piemērošanas nosacījumus, izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei nav iespējas atzīt šo notiesājošo spriedumu.
86      Šajā ziņā jānorāda, ka šis jautājums pamatlietā ir lietderīgs tikai tad, ja iesniedzējtiesai, ņemot vērā atbildi uz otro jautājumu, būtu jākonstatē, ka šā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punktā paredzētā gadījuma piemērošanas nosacījumi pamatlietas apstākļos nav izpildīti.
87      Jau no 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta formulējuma – it īpaši no norādes, ka izpildes tiesu iestāde “var” atteikties atzīt spriedumu un izpildīt attiecīgo sodu, – izriet, ka izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei ir iespēja atteikties atzīt un izpildīt notiesājošu spriedumu, ja attiecīgā persona nav personiski piedalījusies tiesas sēdē, kurā tas taisīts, izņemot, ja šā pamatlēmuma 4. pantā paredzētajā apliecinošajā dokumentā ir norādīts, ka ir izpildīti attiecīgi Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta i), ii) [vai] iii) punktā paredzēto gadījumu piemērošanas nosacījumi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Aizmuguriska notiesāšana), C‑396/22, EU:C:2023:1029, 38. un 39. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
88      Tādējādi 9. panta 1. punkta i) apakšpunktā ir ierobežota iespēja atteikties atzīt un izpildīt notiesājošu spriedumu, vienveidīgi un precīzi nosakot nosacījumus, kuru gadījumā nevar tikt atteikta šāda aizmuguriska sprieduma atzīšana un izpilde (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 23. marts, Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana), C‑514/21
un C‑515/21, EU:C:2023:235, 49. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
89      No tā izriet, ka izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei – kā izriet no šā sprieduma 56. punkta – ir pienākums atzīt un izpildīt notiesājošu spriedumu, lai gan attiecīgā persona nav piedalījusies tiesas sēdē, kurā tas pieņemts, ja ir izpildīti kāda no attiecīgi minētā 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta i), ii) vai iii) punktā minētajiem gadījumiem piemērošanas nosacījumi.
90      Tagad, kad tas ir precizēts, ņemot vērā, ka Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunktā ir paredzēts fakultatīvs notiesājoša sprieduma neatzīšanas un neizpildes pamats, izpildes dalībvalsts kompetentā iestāde katrā ziņā – pēc tam, kad ir konstatējusi, ka šīs tiesību normas i), ii) vai iii) punktā minēto gadījumu piemērošanas nosacījumi nav izpildīti tās personas situācijā, uz kuru attiecas šāds spriedums, – var ņemt vērā visus katras lietas konkrētos apstākļus, kas tai ļauj pārliecināties, ka šā sprieduma atzīšana un izpilde nenozīmē šīs personas tiesību uz aizstāvību pārkāpumu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 23. marts, Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana), C‑514/21
un C‑515/21, EU:C:2023:235, 76. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
91      Kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 68. pantā, pie šādiem apstākļiem tostarp var pieskaitīt attiecīgās personas uzvedību, it īpaši to, ka šī persona ir centusies izvairīties no tai nosūtītās informācijas saņemšanas vai izvairīties no jebkādas saziņas ar saviem advokātiem (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 23. marts, Minister for Justice and Equality (Izpildes nosacītas atlikšanas atcelšana), C‑514/21 un C‑515/21, EU:C:2023:235, 78. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), – neatkarīgi no tā, cik būtiska ir šāda rīcība, izvērtējot, vai ir izpildīti minētā 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta i) līdz iii) punktā paredzēto gadījumu piemērošanas nosacījumi, kā izriet no šā sprieduma 74.–80. punkta.
92      Tāpat, ja tas, ka attiecīgā persona, kā tas ir šajā lietā, ir lūgusi izpildīt sodu dalībvalstī, kurā tā dzīvo un kurā atrodas tās interešu centrs, pats par sevi neatbilst Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkta iii) punktā paredzētajiem nosacījumiem, izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei ir atļauts ņemt vērā šādu lūgumu un attiecīgā gadījumā – vēlmi neizmantot iespējamās tiesības uz atkārtotu lietas izskatīšanu, lai nolemtu, ka šī izpilde nenozīmē šīs personas tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, un tādēļ nav jāpiemēro Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunktā paredzētais neatzīšanas un neizpildes pamats, lai gan nav izpildīti 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta i) –iii) punktā minēto gadījumu piemērošanas nosacījumi (šajā nozīmē skat. šodienas spriedumu, Hölderman, C‑447/24, 101.–103. punkts).
93      Lai gan šā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta i) apakšpunktā ir paredzēta iespēja, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka valsts tiesiskajā regulējumā, ar kuru transponēts minētais pamatlēmums, izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei ir noteikts pienākums atteikties atzīt un izpildīt izsniegšanas dalībvalstī pasludinātu notiesājošu spriedumu, ja nav izpildīti minētā pamatlēmuma 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta i) –iii) punktā paredzēto gadījumu piemērošanas nosacījumi. Tādējādi šis tiesiskais regulējums atņem šai iestādei rīcības brīvību, lai, pamatojoties uz lietas apstākļiem, pārbaudītu, vai tomēr var uzskatīt, ka attiecīgās personas tiesības uz aizstāvību ir ievērotas, un tāpēc nolemtu atzīt un izpildīt attiecīgo notiesājošo spriedumu.
94      Šādos apstākļos jākonstatē, ka šāds valsts tiesiskais regulējums ir pretrunā Pamatlēmuma 2008/909 9. panta 1. punkta i) apakšpunktam.
95      No tā izriet, ka, ņemot vērā šā sprieduma 48. un 49. punktā izklāstītos apsvērumus, ja iesniedzējtiesa uzskatītu, ka Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunktā, it īpaši šīs tiesību normas ii) punktā, paredzēto gadījumu piemērošanas nosacījumi nav izpildīti, tai, ņemot vērā valsts tiesības kopumā un piemērojot tajās atzītās interpretācijas metodes, būtu pienākums interpretēt pamatlietā aplūkoto valsts tiesisko regulējumu, cik vien iespējams ņemot vērā šā pamatlēmuma tekstu un mērķi, – proti, tā, pamatojoties uz visiem lietas apstākļiem, var novērtēt, vai var uzskatīta, ka attiecīgās personas tiesības uz aizstāvību ir ievērotas un tādēļ attiecīgais notiesājošais spriedums būtu jāatzīst un jāizpilda.
96      Ņemot vērā visus izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu jāatbild, ka Pamatlēmuma 2002/584
4. panta 6. punkts, kā arī Pamatlēmuma 2008/909
9. panta 1. punkta i) apakšpunkts un 25. pants jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tāda notiesājoša sprieduma gadījumā, kas pasludināts, lai gan attiecīgā persona nav personiski piedalījusies tiesas sēdē, kurā tā notiesāta, un, neizpildot 9. panta 1. punkta i) apakšpunktā – it īpaši tā ii) punktā – paredzēto gadījumu piemērošanas nosacījumus, izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei nav iespējas atzīt šo notiesājošo spriedumu.
Par tiesāšanās izdevumiem
97      Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)      Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm 4. panta 6. punkts un Padomes Pamatlēmuma 2008/909/TI (2008. gada 27. novembris) par savstarpējas atzīšanas principa piemērošanu attiecībā uz spriedumiem krimināllietās, ar kuriem piespriesti brīvības atņemšanas sodi vai ar brīvības atņemšanu saistīti pasākumi, lai tos izpildītu Eiropas Savienībā, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Pamatlēmumu 2009/299, 9. panta 1. punkta i) apakšpunkts un 25. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
–        tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tāda soda gadījumā, kas piespriests, lai gan attiecīgā persona nav personiski piedalījusies lietas izskatīšanā, kuras iznākumā tā notiesāta, ja ir izpildīti nosacījumi, lai, pirmkārt, atteiktu šīs personas nodošanu un lai, otrkārt, uzdotu šī soda izpildi izpildes valsts teritorijā, atbilstoši šā tiesiskā regulējuma normām, ar kurām transponēts Pamatlēmums 2002/584, redakcijā ar grozījumiem, izpildes dalībvalsts tiesa nevar uzdot izpildīt minēto sodu, pamatojoties uz to, ka nav izpildīti notiesājošā sprieduma atzīšanas nosacījumi saskaņā ar minētā tiesiskā regulējuma normām, ar kurām transponēts Pamatlēmums 2008/909, redakcijā ar grozījumiem;
–        tāda prasība būt informētam par paredzēto lietas izskatīšanu, kas iekļauta Pamatlēmuma 2008/909, redakcijā ar grozījumiem, 9. panta 1. punkta i) apakšpunkta ii) punktā, ir izpildīta tad, ja, pienācīgi ņemot vērā visus atbilstošos apstākļus, it īpaši minētās personas rīcību, var uzskatīt, ka šī persona bija informēta par tās tiesas sēdes datumu un vietu, kurā šī persona notiesāta.
2)      Pamatlēmuma 2002/584 4. panta 6. punkts, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Pamatlēmumu 2009/299, kā arī Pamatlēmuma 2008/909, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Pamatlēmumu 2009/299, 9. panta 1. punkta i) apakšpunkts un 25. pants
jāinterpretē tādējādi, ka
tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru tāda notiesājoša sprieduma gadījumā, kas pasludināts, lai gan attiecīgā persona nav personiski piedalījusies tiesas sēdē, kurā tā notiesāta, un, neizpildot 9. panta 1. punkta i) apakšpunktā – it īpaši tā ii) punktā – paredzēto gadījumu piemērošanas nosacījumus, izpildes dalībvalsts kompetentajai iestādei nav iespējas atzīt šo notiesājošo spriedumu.
[Paraksti]
*      Tiesvedības valoda – itāļu.
ii      Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.