62001CJ0229_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-229/01,
angående en anmodning, som Unabhängiger Verwaltungssenat im Land Niederösterreich (Østrig) i medfør af artikel 234 EF har indgivet til Domstolen for i den for nævnte ret verserende sag mod
Susanne Müller
at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af Rådets direktiv 79/112/EØF af 18. december 1978 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for sådanne levnedsmidler (EFT 1979 L 33, s. 1), og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/13/EF af 20. marts 2000 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler samt om reklame for sådanne levnedsmidler (EFT L 109, s. 29),
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, M. Wathelet, og dommerne D.A.O. Edward, P. Jann, S. von Bahr (refererende dommer) og A. Rosas,
generaladvokat: A. Tizzano
justitssekretær: R. Grass,
efter at der er indgivet skriftlige indlæg af:
- Susanne Müller ved Rechtsanwälte P. Zöchbauer og C. Butter
- den østrigske regering ved H. Dossi, som befuldmægtiget
- Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved M. Shotter og H. Kreppel, som befuldmægtigede,
på grundlag af den refererende dommers rapport,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 10. oktober 2002,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved beslutning af 1. juni 2001, indgået til Domstolen den 11. juni 2001, har Unabhängiger Verwaltungssenat im Land Niederösterreich i medfør af artikel 234 EF forelagt et præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen af Rådets direktiv 79/112/EØF af 18. december 1978 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for sådanne levnedsmidler (EFT 1979 L 33, s. 1), og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/13/EF af 20. marts 2000 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler samt om reklame for sådanne levnedsmidler (EFT L 109, s. 29).
2 Spørgsmålet er blevet rejst under en bødesag mod Susanne Müller kendt skyldig i første instans for at have bragt et levnedsmiddel i omsætning på et tidspunkt, der ligger efter udløbet af datoen for mindste holdbarhed, uden at dette var angivet på en tydelig og alment forståelig måde, i strid med de relevante nationale regler på området.
Relevante retsforskrifter
Fællesskabsbestemmelser
Direktiv 79/112
3 Efter adskillige ændringer blev direktiv 79/112 kodificeret ved direktiv 2000/13 og ophævet ved dette direktivs artikel 26, stk. 1. Direktiv 2000/13 trådte i kraft den 26. maj 2000. Bestemmelserne i artikel 3, stk. 1, og artikel 15 i direktiv 79/112, som den forelæggende ret har henvist til, svarer til henholdsvis artikel 3, stk. 1, og artikel 18 i direktiv 2000/13.
Direktiv 2000/13
4 Betragtning 2 og 3 til direktiv 2000/13 lyder:
»(2) Forskellene mellem medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om mærkning af levnedsmidler risikerer at hindre disse produkters frie bevægelighed og skabe ulige konkurrencevilkår.
(3) Følgelig er en tilnærmelse af disse retsforskrifter nødvendig med henblik på at bidrage til det indre markeds funktion.«
5 Det anføres i direktivets betragtning 10, at:
»Dette direktivs horisontale karakter har imidlertid ikke fra første færd givet mulighed for blandt de obligatoriske angivelser at medtage alle dem, der bør forekomme på den liste, der i princippet gælder for samtlige levnedsmidler, men der bør på et senere tidspunkt vedtages fællesskabsbestemmelser med henblik på at supplere de nu fastsatte regler.«
6 Ifølge artikel 1, stk. 3, litra a), i direktiv 2000/13 er »mærkning«:
»angivelser, oplysninger, fabriks- eller varemærker, billeder eller symboler, som vedrører et levnedsmiddel, og som er anført på emballager, dokumenter, skilte, etiketter eller halsetiketter af enhver art, der ledsager eller henviser til dette levnedsmiddel.«
7 Artikel 3, stk. 1, i direktiv 2000/13 bestemmer:
»Mærkning af levnedsmidler skal på de betingelser og med forbehold af de undtagelser, der er fastsat i artikel 4-17, kun omfatte følgende obligatoriske oplysninger:
1) Varebetegnelse.
2) Ingrediensliste.
3) Mængden af visse ingredienser eller kategorier af ingredienser, jf. artikel 7.
4) For færdigpakkede levnedsmidler: nettoindhold.
5) Dato for mindste holdbarhed, eller for visse levnedsmidler, som i mikrobiologisk henseende er meget letfordærvelige, sidste anvendelsesdato.
6) Særlige opbevarings- og anvendelsesforskrifter.
7) Navn eller firmanavn og adresse på fabrikanten eller pakkevirksomheden eller på en forhandler, der er etableret inden for Fællesskabet.
[...]
8) Angivelse af det sted, hvor levnedsmidlet har oprindelse eller kommer fra, i de tilfælde, hvor undladelse heraf ville kunne vildlede forbrugeren med hensyn til levnedsmidlets virkelige oprindelsessted eller det sted, hvor levnedsmidlet egentlig kommer fra.
9) Brugsanvisning i de tilfælde, hvor det pågældende levnedsmiddel ikke vil kunne anvendes på rette måde, såfremt en sådan ikke findes.
10) For drikkevarer, der indeholder mere end 1,2 volumenprocent alkohol, angivelse af det virkelige alkoholindhold udtrykt i volumen.«
8 Artikel 18 i direktiv 2000/13 bestemmer:
»1. Medlemsstaterne kan ikke ved anvendelse af ikke-harmoniserede nationale bestemmelser, som opstiller regler for mærkning af og præsentationsmåde for bestemte levnedsmidler eller levnedsmidler i almindelighed, forbyde handel med levnedsmidler, som er i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i dette direktiv.
2. Stk. 1 finder ikke anvendelse på ikke-harmoniserede nationale bestemmelser, der er begrundet i hensyn til:
- beskyttelse af den offentlige sundhed
- bekæmpelse af bedrageri, under forudsætning af at disse bestemmelser ikke vil kunne hæmme anvendelsen af de definitioner og regler, der er fastsat i dette direktiv
- beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret samt angivelse af det sted, varen kommer fra, oprindelsesbetegnelse og bekæmpelse af illoyal konkurrence.«
Østrigske bestemmelser
9 I henhold til § 10, stk. 2, i Lebensmittelkennzeichnungsverordnung 1993 (bekendtgørelse af 1993 om mærkning af levnedsmidler, BGBl. 1993/72), som senest ændret ved en bekendtgørelse offentliggjort i 1999 (BGBl. II 1999/462, herefter »LMKV«), skal følgende overholdes, for så vidt angår emballerede levnedsmidler:
»Hvis datoen for mindste holdbarhed er udløbet, skal dette være angivet på en tydelig og alment forståelig måde.«
10 Ifølge § 74, stk. 4, nr. 2, i Lebensmittelgesetz 1975 (lov af 1975 om levnedsmidler, BGBl. 1975/86, ændret i 1999, BGBl. I 1999/157, herefter »LMG«), betragtes en tilsidesættelse af ovennævnte forpligtelse som en forseelse, der medfører bødestraf.
11 Den forelæggende ret har præciseret, at ifølge Verwaltungsgerichtshof er kravet i LMKV's § 10, stk. 2, ikke opfyldt, såfremt alene datoen for mindste holdbarhed er angivet på et levnedsmiddel, og at det med en supplerende angivelse skal oplyses, at datoen for mindste holdbarhed er udløbet, hvis dette er tilfældet.
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
12 Susanne Müller blev som ansvarlig agent for Spar Österreichische Warenhandels AG fundet skyldig i den 22. august 2000 at have udbudt øl af mærket »Zwettler Kuenringer Festbock« til salg - og dermed for at have bragt dette emballerede levnedsmiddel i omsætning - uden at angive, at datoen for øllens mindste holdbarhed var udløbet den 14. august 2000.
13 Ved afgørelse truffet den 26. februar 2001 af Bezirkshauptmannschaft Zwettl (klagemyndighed i første instans, Zwettl) blev Susanne Müller pålagt en bøde på 2 000 ATS i henhold til LMG.
14 Susanne Müller anfægtede herefter afgørelsen ved den forelæggende ret og gjorde til støtte for sin appel gældende, at direktiv 79/112 og direktiv 2000/13 er til hinder for en forpligtelse som den, der fastsættes i LMG's § 10, stk. 2. Under disse omstændigheder har Unabhängiger Verwaltungssenat im Land Niederösterreich besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende spørgsmål:
»Er en bestemmelse i en medlemsstat, hvorefter levnedsmidler, for hvilke datoen for mindste holdbarhed allerede er udløbet, ud over at være forsynet med en angivelse af denne dato, når de sælges, også på anden måde skal indeholde en tydelig og alment forståelig angivelse af, at datoen er udløbet, i strid med Rådets direktiv 79/112/EØF af 18. december 1978 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for sådanne levnedsmidler, som affattet inden ikrafttrædelsen af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/13/EF af 20. marts 2000 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af præsentationsmåder for levnedsmidler samt om reklame for sådanne levnedsmidler [...], navnlig med direktivets artikel 15, - og i strid med direktiv 2000/13 EØF [...], navnlig med direktivets artikel 18?«
Det præjudicielle spørgsmål
15 Med spørgsmålet, der alene undersøges med henblik på direktiv 2000/13, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om direktivet, og navnlig dets artikel 18, skal fortolkes således, at det er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter et levnedsmiddel, for hvilket datoen for mindste holdbarhed er udløbet, skal være forsynet med en udtrykkelig angivelse heraf, der er tydelig og alment forståelig.
16 Susanne Müller har gjort gældende, at forpligtelsen i den nationale bestemmelse til udtrykkeligt at angive, at datoen for mindste holdbarhed er udløbet, udgør en hindring for de frie varebevægelser, fordi overholdelse heraf forudsætter en yderligere tilretning af produktet, der forøger distributionsomkostningerne. En sådan hindring er ikke omfattet af undtagelsesbestemmelserne i direktiv 2000/13. Da det netop forholder sig således, at levnedsmidler skal være forsynet med en tydelig og alment forståelig angivelse af datoen for mindste holdbarhed, er et yderligere krav om angivelse af, at datoen for mindste holdbarhed er udløbet, ikke nødvendigt for at beskytte forbrugerne mod bedrageri.
17 Heroverfor har den østrigske regering og Kommissionen anført, at det ikke er i strid med direktiv 2000/13 at stille krav om yderligere oplysninger, således som der gøres i den nationale bestemmelse.
18 Ifølge den østrigske regering udgør en bestemmelse, som den hovedsagen vedrører, en ikke-harmoniseret national bestemmelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktiv 2000/13, og som er begrundet i de hensyn til bekæmpelse af bedrageri og beskyttelse af den offentlige sundhed, som er nævnt i direktivets artikel 18, stk. 2.
19 Kommissionen har anført, at harmoniseringen af nationale regler om mærkning er påbegyndt med direktiv 2000/13, men endnu ikke afsluttet, og Kommissionen er af den opfattelse, at en bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede ikke på nuværende tidspunkt er omfattet af direktivets anvendelsesområde. Ifølge Kommissionen skal den nationale bestemmelse derfor undersøges i lyset af artikel 28 EF. Kommissionen vurderer, at den relevante nationale bestemmelse er forenelig med artikel 28 EF, da den anvendes uden forskelsbehandling, og da bestemmelsen, såfremt den udgør en hindring for de frie varebevægelser, er begrundet i almene hensyn til bekæmpelse af bedrageri og illoyal konkurrence.
20 Kommissionen har anført, at det følger af artikel 18, stk. 2, i direktiv 2000/13, at de samme almene hensyn kan gøres gældende, såfremt det antages, i modsætning til den af Kommissionen hævdede fortolkning, at en bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede er omfattet af direktivets anvendelsesområde.
Domstolens bemærkninger
21 Indledningsvis skal det undersøges, om en national bestemmelse som den, der er indeholdt i LMKV's § 10, stk. 2, er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2000/13. Det skal således undersøges, om bestemmelsen er en mærkningsregel i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i direktivets artikel 1, stk. 3, litra a), og om den situation, som den nationale bestemmelse vedrører, er reguleret i direktivet.
22 Ifølge artikel 1, stk. 3, litra a), i direktiv 2000/13 omfatter begrebet mærkning, angivelser og oplysninger, som vedrører et levnedsmiddel, og som er anført på emballager, dokumenter, skilte, etiketter eller halsetiketter af enhver art, der ledsager eller henviser til dette levnedsmiddel.
23 Den nationale bestemmelse i hovedsagen indeholder en forpligtelse til at angive på en tydelig og alment forståelig måde, at datoen for mindste holdbarhed er udløbet, såfremt dette er tilfældet. Ifølge den forelæggende rets oplysninger stilles der krav om en udtrykkelig angivelse heraf, hvorimod en særlig præsentationsmåde ikke er påkrævet.
24 Det bemærkes, at den information, som kræves i henhold til LMKV's § 10, stk. 2, vedrører et levnedsmiddel og skal fremgå af et medium, hvis karakter ikke er nærmere bestemt, men som bl.a. kan være et skilt eller en etiket, som ledsager levnedsmidlet eller som blot henviser til dette. Det følger heraf, at en bestemmelse som nævnte § 10, stk. 2, udgør en mærkningsregel i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, stk. 3, litra a), i direktiv 2000/13.
25 Det skal ligeledes undersøges, om bestemmelserne i direktiv 2000/13 regulerer den situation, som ovennævnte mærkningsregel vedrører.
26 Som det fremgår af anden og tredje betragtning til direktiv 2000/13, er direktivets formål at harmonisere medlemsstaternes retsforskrifter på området for mærkning af levnedsmidler, således at de ikke længere udgør hindringer for disse produkters frie bevægelighed, fordi de er forskellige.
27 I tiende betragtning til direktiv 2000/13 har fællesskabslovgiver indrømmet, at det ikke har været muligt at harmonisere alle regler om mærkning ved at opstille en udtømmende liste over de eneste obligatoriske angivelser, der er tilladte, og det fremgår, at der på et senere tidspunkt bør vedtages bestemmelser med henblik på at supplere de fastsatte regler.
28 Det fremgår ikke desto mindre af direktiv 2000/13, set i lyset af ovennævnte betragtninger, at dette omfatter alle mærkningsregler, således som begrebet er defineret i artikel 1, stk. 3, litra a), idet direktivet dels foreskriver harmonisering af visse nationale bestemmelser, dels opstiller regler for ikke-harmoniserede nationale bestemmelser. Med hensyn til sidstnævnte bestemmes det i direktivets artikel 18, at medlemsstaterne ikke ved anvendelse af ikke-harmoniserede nationale bestemmelser kan forbyde handel med levnedsmidler, som er i overensstemmelse med de i direktivet fastsatte regler, medmindre bestemmelserne er begrundet i et af de hensyn, der opregnes i artikel 18, stk. 2.
29 En mærkningsregel, hvorefter det udtrykkeligt skal angives, at datoen for et levnedsmiddels mindste holdbarhed er udløbet, opregnes ikke blandt de oplysninger, som det ifølge artikel 3 i direktiv 2000/13 er obligatorisk at angive. Artikel 3 kræver alene, at datoen for mindste holdbarhed angives efter den i direktivets artikel 9 nævnte fremgangsmåde. Der findes ingen anden bestemmelse i direktivet, der specifikt omhandler den situation, som reguleres i LMKV's § 10.
30 Det skal således fastslås, at en mærkningsregel som den i hovedsagen omhandlede udgør en ikke-harmoniseret national bestemmelse, der er omfattet af anvendelsesområdet for direktiv 2000/13.
31 Det skal herefter undersøges, om en sådan regel er begrundet i et af de hensyn, der nævnes i artikel 18, stk. 2, i direktiv 2000/13.
32 Ifølge den østrigske regering er en national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede begrundet af hensyn til bekæmpelse af bedrageri over for forbrugerne og af hensyn til beskyttelse af den offentlige sundhed.
33 Hvad angår bekæmpelse af bedrageri bemærkes, at formålet med en sådan national bestemmelse er at oplyse forbrugeren om et levnedsmiddels egenskaber og særligt om den omstændighed, at levnedsmidlet ikke længere er friskt, fordi datoen for mindste holdbarhed er udløbet. Som den østrigske regering og Kommissionen har gjort gældende, undgår man med en sådan oplysning, at forbrugeren bedrages, og forbrugeren kan forsikre sig om, at det udbudte levnedsmiddel har bevaret alle sine oprindelige egenskaber, fordi datoen for mindste holdbarhed ikke er overskredet.
34 Det skal dog undersøges, om en national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede overholder proportionalitetsprincippet, der følger af artikel 18, stk. 2, andet led, i direktiv 2000/13, hvorefter de nationale bestemmelser, der er begrundet i hensynet til bekæmpelse af bedrageri, ikke må »hæmme anvendelsen af de definitioner og regler«, der er fastsat i direktivet.
35 Som generaladvokaten med rette har anført i punkt 48 i forslaget til afgørelse, er en forpligtelse til at angive på en tydelig og alment forståelig måde, at datoen for mindste holdbarhed er udløbet, utvivlsomt mindre begrænsende for handelssamkvemmet end et ubetinget forbud. Desuden kræves det i henhold til den nationale bestemmelse ikke nødvendigvis, at ethvert levnedsmiddel, der bringes i omsætning efter udløbet af datoen for mindste holdbarhed, skal være forsynet med en supplerende etiket, og denne forpligtelse kan opfyldes på anden vis. Det må derfor fastslås, at en sådan foranstaltning ikke er mere indgribende end nødvendigt af hensyn til at bekæmpe bedrageri over for forbrugerne.
36 Det følger heraf, at en forpligtelse som den, der fremgår af en national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede til at angive på en tydelig og alment forståelig måde, at datoen for mindste holdbarhed er udløbet, er begrundet i målet om at bekæmpe bedrageri, og dermed i et af de hensyn, der nævnes i artikel 18, stk. 2, i direktiv 2000/13.
37 Henset til ovenstående er det ikke nødvendigt at gennemgå den anden begrundelse, som den østrigske regering har anført, og som er udledt af hensynet til beskyttelse af den offentlige sundhed.
38 Herefter bør det forelagte spørgsmål besvares med, at direktiv 2000/13 ikke er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter et levnedsmiddel, for hvilket datoen for mindste holdbarhed er udløbet, skal være forsynet med en udtrykkelig angivelse heraf, der er tydelig og alment forståelig. En sådan regel udgør en ikke-harmoniseret bestemmelse, der er begrundet i hensynet til bekæmpelse af bedrageri, som nævnt i dette direktivs artikel 18, stk. 2.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
39 De udgifter, der er afholdt af den østrigske regering og af Kommissionen, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
vedrørende det spørgsmål, der er forelagt af Unabhängiger Verwaltungssenat im Land Niederösterreich ved beslutning af 1. juni 2001, for ret:
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/13/EF af 20. marts 2000 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler samt om reklame for sådanne levnedsmidler er ikke til hinder for en national bestemmelse, hvorefter et levnedsmiddel, for hvilket datoen for mindste holdbarhed er udløbet, skal være forsynet med en udtrykkelig angivelse heraf, der er tydelig og alment forståelig. En sådan regel udgør en ikke-harmoniseret bestemmelse, der er begrundet i hensynet til bekæmpelse af bedrageri, som nævnt i dette direktiv artikel 18, stk. 2.