61986CC0021_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
Euridiki Samara, som var tjenestemand i loenklasse C*5, loentrin 3, blev paa grundlag af en ekstern udvaelgelsesproeve, som hun bestod som nr . 1, med virkning fra 1 . januar 1983 udnaevnt til fastansat tjenestemand ved Kommissionen i loenklasse C*3, loentrin 1 . Hendes ansoegning om en hoejere indplacering og hendes klage over Kommissionens afslag herpaa af 16 . februar 1983 blev afvist ved afgoerelse af 5 . august 1983 . Som foelge af hendes for Domstolen nedlagte paastand om, at hun burde have vaeret indplaceret paa et hoejere loentrin i loenklassen, annullerede Domstolen ved dom af 15 . januar 1985 i sag 266/83 begge disse afgoerelser . Domstolen udtalte, at det paahvilede "Kommissionen at undersoege sagsoegerens situation paa ny under anvendelse af de kriterier, der er fastsat i vedtaegtens artikel 32 ".
Den 23 . april 1985 indplacerede Kommissionen Samara i loenklasse C*3, loentrin 3, med tilbagevirkende gyldighed fra 1 . januar 1983 . Den 13 . juni 1985 udbetalte den hende loenforskellen mellem loenklasse C*3, loentrin 1, og loenklasse C*3, loentrin 3, for perioden fra 1 . januar 1983 til 31 . maj 1985 . Den 21 . juni 1985 ansoegte hun om renter af sit loentilgodehavende fra de respektive maanedlige forfaldsdatoer . Ansoegningen blev behandlet som en klage efter tjenestemandsvedtaegtens artikel 90, stk . 2 . Da der ikke blev truffet nogen afgoerelse vedroerende klagen, blev den betragtet som stiltiende afvist . Hun har nu nedlagt paastand om betaling af disse renter, som ifoelge hendes opfattelse boer erlaegges med 9% i henhold til en luxembourgsk anordning af 22 . november 1984, idet beloebene var betalbare i storhertugdoemmet Luxembourg .
Heroverfor har Kommissionen for det foerste paastaaet sagen afvist . Hvis Samara ogsaa oenskede renter, burde hun have nedlagt paastand herom under den foerste sag, hun anlagde til proevelse af afgoerelsen af 1983 om indplacering . Dette skete ikke; foelgelig tilpligtede Domstolen ikke Kommissionen at udbetale renter af skyldige loenbeloeb; fristen er nu sprunget, og hun kan derfor ikke under denne sag fremsaette et krav, som hun kunne have fremfoert i den foerste sag .
Jeg mener ikke, at sagen boer afvises . Formaalet med den foerste sag var at faa indplaceringen annulleret . Det tilkom ikke Domstolen under denne sag at fastsaette den rigtige indplacering . Dette paahvilede Kommissionen i forbindelse med opfyldelsen af Domstolens dom, jfr . EOEF-traktatens artikel 176, selv om resultatet var givet paa forhaand . Selv om hun kunne have nedlagt paastand om renter under foerste sag, var hun efter min opfattelse berettiget til foerst at soege afgoerelsen annulleret og derefter anlaegge en ny sag under paaberaabelse af, at Kommissionen ikke fuldt ud havde opfyldt Domstolens dom . Hvis Kommissionen med tilbagevirkende gyldighed havde indplaceret hende paa et hoejere loentrin uden at udbetale loendifferencen, kunne hun have anlagt sag med paastand om udbetaling heraf . Hendes krav om renter er af samme art, saafremt det findes begrundet .
Det er ikke helt saa nemt at afgoere, om hun har ret til renter af dette loentilgodehavende indtil tidspunktet for betaling, da tjenestemandsvedtaegten ikke indeholder udtrykkelige bestemmelser herom .
Sagsoegeren har fremstillet sagen ganske enkelt . Hun skulle lige fra starten have vaeret indplaceret i loenklasse 3, loentrin 3, og modtaget en tilsvarende loen . Denne loen blev ikke udbetalt paa de respektive forfaldstider . Hun havde derfor ikke kunnet raade over eller anvende sine penge; omvendt havde Kommissionen mulighed for at anvende dem, idet de foerst blev udbetalt den 13 . juni 1985 . Hun boer have erstatning for sit tab som foelge af den forsinkede betaling .
Heroverfor har Kommissionen anfoert, at et saadant krav principielt er ubegrundet og i strid med Domstolens praksis .
Domstolen har ganske rigtigt adskillige gange behandlet sager om udbetaling af rente . Efter min opfattelse kan det ikke haevdes, at der er fastsat en tommelfingerregel vedroerende alle krav om rente . Der maa derfor sondres mellem paa den ene side krav paa rente som foelge af forsinket betaling af gaeld og paa den anden side krav som foelge af forsinket opfyldelse af en anden forpligtelse, som i hoejere grad har karakter af skadeserstatning . Med hensyn til krav som foelge af forsinket betaling af gaeld har Domstolen undertiden kraevet, at der skal forelaegge en grov fejl, som gaar ud over en almindelig regnefejl ( Alfieri mod Parlamentet, 3/66, Sml . 1965-1968, s.*317, Deboeck mod Kommissionen, 106/76, Sml . 1977, s.*1623, og Van den Branden mod Kommissionen, 14/77, Sml . 1977, s.*1683 ). I andre sager er der tilkendt renter paa grund af uberettiget undladelse af betaling, uden at det skulle godtgoeres, at der var begaaet en saerlig grov fejl . Yderligere har Domstolen undertiden alene tilkendt renter fra datoen for klagen i henhold til tjenestemandsvedtaegten, fra tidspunktet for sagens indbringelse for Domstolen eller fra forfaldsdatoen for de paagaeldende beloeb, saafremt den laa efter datoen for klagen eller staevningen ( Sergy mod Kommissionen, 58/75, Sml . 1976, s.*1139, og Williams mod Revisionsretten, 9/81, Sml . 1982, s.*3301 ). Denne praksis har imidlertid ikke altid vaeret fulgt . I sag 115/76, Leonardini mod Kommissionen, ( Sml . 1978, s.*735 ) blev der saaledes tilkendt morarenter for forsinket udbetaling af invalidepension, idet der skulle udbetales renter ikke fra tidspunktet for klagen i 1976, men fra det tidspunkt i 1968, da invalidepensionen med rimelighed kunne have vaeret fastsat . Yderligere har der hen ad vejen vaeret fastsat forskellige rentesatser alt efter omstaendighederne .
Tilsyneladende foelger medlemsstaterne ikke samme praksis vedroerende betaling af renter af gaeld, og der er under den foreliggende sag intet anfoert til stoette for en antagelse om, at samtlige medlemsstater foelger samme hovedregel . Ved for eksempel at haevde, at der aldrig kan paaloebe renter, inden der fremsaettes krav herom, har Kommissionen understreget noedvendigheden af et "mise en demeure", et formelt paakrav . Ifoelge det for Domstolen oplyste er det reglen ifoelge belgisk og luxembourgsk ret, men saa vidt jeg ved, gaelder det ikke i alle medlemsstater . Sondringen mellem "intérêts compensatoires" og "intérêts moratoires", som findes i fransk, belgisk og luxembourgsk ret, eksisterer heller ikke, som Kommissionen mener, i samtlige oevrige medlemsstaters retssystem .
Da der ikke findes faellesskabsretlige bestemmelser om renter, og da medlemsstaterne ikke har samme regler paa dette omraade, er spoergsmaalet principielt omfattet af Domstolens kompetence i tjenestemandssager, jfr . vedtaegtens artikel 91, der bestemmer, at "i tvister, der angaar pengebeloeb, har Domstolen fuld proevelsesret ".
I henhold til Domstolens tidligere dom var Samara' s oprindelige indplacering udtryk for retlig vildfarelse, idet den ikke var i overensstemmelse med kriterierne i tjenestemandsvedtaegtens artikel 32 . Som foelge af annullationen af afgoerelsen om indplacering indplacerede Kommissionen hende den 23 . april 1985 paa et hoejere loentrin med tilbagevirkende gyldighed fra 1 . januar 1983 og udbetalte hende herefter den tilsvarende loenforskel . Det er almindelig anerkendt, at loentilgodehavendet maa betragtes som gaeld, efter at Kommissionen havde indplaceret hende paa et hoejere loentrin . Forfaldt gaelden til betaling den 23 . april 1985, selv om den var beregnet for perioden fra 1 . januar 1983, eller skal den anses for at forfalde maaned for maaned efter 1 . januar 1983, efter at hun var blevet indplaceret paa et hoejere loentrin med tilbagevirkende kraft? Saa vidt jeg har forstaaet, mener Kommissionen, at gaelden skal anses for at forfalde maaned for maaned efter 1 . januar 1983 som foelge af indplaceringen med tilbagevirkende gyldighed . Jeg kan tilslutte mig dette synspunkt . Pengebeloeb, som burde have vaeret udbetalt, saafremt udnaevnelsen var sket i overensstemmelse med tjenestemandsvedtaegten, blev saaledes ikke udbetalt paa det tidspunkt, da de maatte anses for forfaldne . Hun kunne saaledes ikke raade over de hende som gaeld skyldige beloeb . Efter min opfattelse boer der betales morarenter .
Hvis gaelden foerst forfaldt til betaling den 23 . april 1985, da hun blev indplaceret paa et hoejere loentrin med tilbagevirkende gyldighed, kan det haevdes, at der ikke kunne paaloebe renter foer denne dato . Det er et argument, jeg ikke kan tilslutte mig . Kommissionen var forpligtet til at tage hendes forhold i betragtning og til rent faktisk at afhjaelpe den begaaede fejl . For at sikre hende den retsstilling, hun burde have haft, ( og for fuldt ud at opfylde Domstolens dom ), burde Kommissionen have udbetalt hende loendifferencen med morarenter for den periode, hun ikke havde kunnet raade over sine penge .
Kommissionen har gjort opmaerksom paa, at Domstolen i praemis 14 i den tidligere dom henviste til sagens "tvetydige baggrund" som foelge af tjenestemandsvedtaegten . Efter min opfattelse kan dette anbringende ikke laegges til grund, selv om det accepteres, at vedtaegten kan udlaegges paa to maader . Naar alt kommer til alt, var pengene uretmaessigt holdt tilbage, og efter min mening ville det vaere urimeligt, om krav paa renter skulle afhaenge af grovheden af den begaaede fejl i en sag som den foreliggende, hvor udnaevnelsen var udtryk for retlig vildfarelse . Saafremt det skal afgoeres, om "forsinkelsen med betalingen af ydelsen er en fejl fra *... (( Kommissionens )) side, som faktisk har paafoert ...*(( sagsoegeren )) skade" ( Kurrer mod Raadet, 101/74, Sml . 1976, s.*259 ), er det efter min opfattelse godtgjort, at Kommissionens fejlagtige indplacering i den foreliggende sag paafoerte sagsoegeren et tab, da hun ikke kunne raade over pengene; tabet kan fastsaettes i form af renter til en passende sats af det til enhver tid skyldige beloeb .
Efter min opfattelse kan der anlaegges forskellige betragtninger, naar Raadet eller Kommissionen har gjort sig skyldig i retlig vildfarelse, og naar vildfarelsen, efter Domstolens afgoerelse, afhjaelpes, og pengene betales med forsinkelse . Det gaelder navnlig, saafremt der skal anlaegges et vist skoen over det beloeb, der skal tilkendes . Dette er efter min opfattelse, hvad der kan udledes af Domstolens domme af 30 . september 1986, hvor jeg som eksempel kan naevne sag 176/83, Allo m.fl . mod Kommissionen . Yderligere udtalte Domstolen i denne sag, "at der under alle omstaendigheder kun skal betales morarenter, dersom hovedstolen lyder paa et bestemt beloeb, eller beloebet i det mindste kan bestemmes paa grundlag af objektivt fastlagte kriterier ." I den foreliggende sag var der tale om et bestemt skyldigt beloeb, da foerst indplaceringen var aendret, og ud fra alle de objektive omstaendigheder laa det uden for Kommissionens befoejelser at indplacere Samara paa et andet trin end loenklasse 3, loentrin 3, saafremt tjenestemandsvedtaegtens artikel 32 anvendes korrekt . Naar foerst det er fastslaaet, at loendifferencen skulle udbetales med tilbagevirkende gyldighed, jfr . afgoerelsen af 23 . april 1985, maa gaelden anses for at lyde paa et bestemt beloeb i denne afgoerelses forstand .
Jeg kan heller ikke tilslutte mig det synspunkt, at der aldrig kan rejses krav om renter, hvis hovedstolen er betalt, inden der anlaegges sag . Hvis der skal erlaegges renter, er det efter min opfattelse urimeligt, at en sagsoeger mister retten hertil, fordi hovedstolen var betalt, inden der indgives en klage herom eller anlaegges sag med paastand om betaling af renter .
Skoent man udmaerket kan forestille sig tilfaelde, hvor det ville vaere berettiget kun at udbetale renter for perioden efter tidspunktet for klagen i henhold til tjenestemandsvedtaegten ( som for eksempel naar der i virkeligheden er tale om et erstatningskrav ), mener jeg ikke at en saadan begraensning er rimelig i en sag som den her foreliggende, hvor der rejses krav om et fastsat beloeb som forfalden, ubetalt gaeld . Saafremt man som jeg anerkender, at Samara var berettiget til i foerste omgang at soege den fejlagtige afgoerelse annulleret, mener jeg, at hun ogsaa var berettiget til at kraeve morarenter, efter at hendes forhold var berigtiget .
Efter min opfattelse kan hun tilsvarende goere krav paa betaling af renter af de enkelte gaeldsbeloeb, da de anses for skyldige med tilbagevirkende gyldighed . Hvis der - modsat min opfattelse - ifoelge et faellesskabsretligt princip skal fremsaettes paakrav (" mise en demeure "), boer der i det mindste paaloebe renter fra tidspunktet for hendes klage i sag 266/83, nemlig fra den 26 . april 1983 .
Sagsoegeren har gjort gaeldende, at renterne ( saafremt de tilkendes ) skal fastsaettes paa grundlag af den sats, der finder anvendelse i Luxembourg, hvor pengene skulle vaere betalt . Jeg kan ikke tilslutte mig denne opfattelse . Som et faellesskabsretligt princip boer renter generelt fastsaettes paa grundlag af samme sats inden for hele Faellesskabet . Saafremt der tilkendes renter, finder jeg det passende, at satsen for den paagaeldende periode fastsaettes til 8%, saaledes som det for eksempel var tilfaeldet i to nyere sager, nemlig 118/84, Royale Belge ( dom af 20 . juni 1985 ), og de forenede sager 169/83 og 136/84, Leussink ( dom af 8 . oktober 1986 ).
(*) Oversat fra engelsk .