62023CJ0393_RES
Sag C-393/23
Athenian Brewery SAogHeineken NV
mod
Macedonian Thrace Brewery SA
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandene))
Domstolens dom (Femte Afdeling) af 13. februar 2025
»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde på det civil- og handelsretlige område – retternes kompetence og anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning (EU) nr. 1215/2012 – specielle kompetenceregler – artikel 8, nr. 1) – flere sagsøgte – krav, der er »så snævert forbundne«, at det er ønskeligt at behandle og påkende dem samtidig – artikel 102 TEUF – begrebet »virksomhed« – moderselskab og datterselskab – overtrædelse begået af datterselskabet – formodning for, at moderselskabet har bestemmende indflydelse – solidarisk ansvar – en national konkurrencemyndigheds afgørelse – sager, i hvilke der påstås erstatning«
Retligt samarbejde på det civilretlige område – retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning nr. 1215/2012 – specielle kompetenceregler – flere sagsøgte – kompetence for retten i den retskreds, hvor en af de medsagsøgte har bopæl – indskrænkende fortolkning – betingelse – konneksitet – begrebet konneksitet
[Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1215/2012, art. 4 og art. 8, nr. 1)]
(jf. præmis 21-27)
Konkurrence – EU-regler – overtrædelser – ansvar – moder- og datterselskaber – økonomisk enhed – bedømmelseskriterier – formodning for moderselskabets afgørende indflydelse på dets helejede eller næsten helejede datterselskaber – afkræftelig karakter – fysisk eller juridisk person, som gør gældende at have lidt et tab som følge af et datterselskabs deltagelse i en overtrædelse af EU-konkurrencereglerne – krav fremsat over for moderselskabet – formodningens anvendelighed
[Art. 102 TEUF; Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1215/2012, art. 8, nr. 1)]
(jf. præmis 37-40)
Retligt samarbejde på det civilretlige område – retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område – forordning nr. 1215/2012 – specielle kompetenceregler – flere sagsøgte – kompetence for retten i den retskreds, hvor en af de medsagsøgte har bopæl – nationale retters prøvelse af deres internationale kompetence – bevisførelse – rækkevidde
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 1215/2012)
(jf. præmis 41-47 og domskonkl.)
Resumé
I forbindelse med en præjudiciel forelæggelse fra Hoge Raad der Nederlanden (Nederlandenes øverste domstol) udviklede Domstolen sin retspraksis vedrørende den specielle kompetenceregel i artikel 8, nr. 1), i forordning nr. 1215/2012 (
1
), hvorefter en person, der har bopæl på en medlemsstats område, kan sagsøges, såfremt der er flere sagsøgte, ved retten i den retskreds, hvor en af de sagsøgte har bopæl, forudsat at kravene er »så snævert forbundne«, at det er ønskeligt at behandle og påkende dem samtidig for at undgå uforenelige retsafgørelser, i tilfælde af at kravene blev påkendt hver for sig. Konteksten var et krav om, at et moderselskab med hjemsted i Nederlandene og dets datterselskab med hjemsted i en anden medlemsstat solidarisk skulle tilpligtes at betale erstatning for den skade, der var lidt, som følge af at dette datterselskab havde begået en overtrædelse af konkurrencereglerne, fremsat af skadelidte for overtrædelsen ved retten i den retskreds, hvor moderselskabet havde hjemsted. Domstolen var anmodet om at tage stilling til, om denne sidstnævnte ret for at tage stilling til, om der består en sådan snæver forbindelse, og fastslå sin internationale kompetence kunne basere sig på den afkræftelige formodning (
2
) om, at i det konkrete tilfælde, hvor moderselskabet direkte eller indirekte ejer hele eller næsten hele kapitalen i det datterselskab, som har overtrådt konkurrencereglerne, udøver dette moderselskab faktisk en bestemmende indflydelse på datterselskabets adfærd og kan holdes ansvarlig for overtrædelsen på samme grundlag som datterselskabet (herefter »formodningen om moderselskabets bestemmende indflydelse og ansvar«).
Bryggerierne Athenian Brewery SA (herefter »AB«) og Macedonian Thrace Brewery SA (herefter »MTB«) med hjemsted i Grækenland udøvede virksomhed på det græske ølmarked. AB var en del af Heineken-koncernen, hvis moderselskab, Heineken NV med hjemsted i Amsterdam (Nederlandene), fastlægger koncernens strategi og målsætninger uden selv at udøve operativ virksomhed i Grækenland. I perioden fra september 1998 til den 14. september 2014 ejede Heineken indirekte ca. 98,8% af aktiekapitalen i AB.
Ved afgørelse af 19. september 2014 havde den græske konkurrencemyndighed fastslået, at AB havde misbrugt sin dominerende stilling på det græske ølmarked i den ovennævnte periode, og at dette udgjorde en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 102 TEUF og af den græske konkurrencebeskyttelseslov. På trods af MTB’s anmodning om, at Heineken blev inddraget i undersøgelsen, fandt konkurrencemyndigheden i afgørelsen, at det ikke var påvist, at Heineken havde deltaget direkte i de konstaterede overtrædelser, og at der heller ikke forelå særlige omstændigheder, som gav anledning til at formode, at Heineken havde udøvet en bestemmende indflydelse på AB.
MTB nedlagde for rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam, Nederlandene) påstand om, at det blev fastslået, at AB og Heineken hæftede solidarisk for den ovennævnte overtrædelse, og følgelig at de solidarisk tilpligtedes at betale fuld erstatning for det tab, som MTB havde lidt som følge af denne overtrædelse.
Retten i første instans i Amsterdam fandt, at den havde kompetence til at påkende kravene mod Heineken i medfør af artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012, idet sidstnævntes hjemsted var beliggende i Amsterdam. Den fandt derimod ikke at have kompetence til at pådømme kravene rettet mod AB, idet den var af den opfattelse, at kravet om, at kravene rettet mod Heineken og AB skal være »så snævert forbundne« som omhandlet i samme forordnings artikel 8, nr. 1), ikke var opfyldt.
Appelinstansen ophævede afgørelsen fra retten i første instans i Amsterdam og hjemviste sagen til denne ret med henblik på fornyet prøvelse og en realitetsafgørelse. Den fandt, at disse selskaber befandt sig i samme faktiske situation, og at det ikke med tilstrækkelig sikkerhed kunne udelukkes, at de udgjorde én og samme virksomhed.
AB og Heineken iværksatte kassationsappel ved Nederlandenes øverste domstol, som var den forelæggende ret. Denne ret ønskede nærmere bestemt oplyst, om artikel 8, nr. 1), i forordning nr. 1215/2012 under omstændigheder som dem, der forelå i hovedsagen (
3
), er til hinder for, at retten i den retskreds, hvor moderselskabet har hjemsted, og for hvilken dette søgsmål er anlagt, med henblik på at fastslå sin internationale kompetence udelukkende baserer sig på formodningen om moderselskabets bestemmende indflydelse og ansvar.
Domstolens bemærkninger
Domstolen bemærkede indledningsvis, at den specielle kompetenceregel, som er fastsat i ovennævnte bestemmelse, idet den afviger fra princippet om, at det er retterne i den stat, hvor sagsøgte har sin bopæl, der har kompetence, skal fortolkes strengt.
I forhold til anvendelsen af artikel 8, nr. 1), i forordning nr. 1215/2012 skal det følgelig efterprøves, om der foreligger en sådan indbyrdes sammenhæng mellem påstandene, som én og samme sagsøger gør gældende mod forskellige sagsøgte, at det er ønskeligt at påkende dem samtidig for at undgå, at der træffes uforenelige afgørelser, i tilfælde af at sagerne påkendes hver for sig. For at afgørelser kan anses for sådanne, skal der foreligge en divergens i forhold til samme retlige og faktiske situation (
4
).
Det påhviler den forelæggende ret at bedømme, hvorvidt der består en sådan situation, under hensyntagen til alle forhold, der er relevante for den sag, der er indbragt for den, og at sikre, at søgsmålet, der er rettet mod den ene medsagsøgte, hvis bopæl begrunder, at den ret, ved hvilken sagen er anlagt, har kompetence, ikke har til formål kunstigt at opfylde betingelserne for anvendelse af artikel 8, nr. 1), i forordning nr. 1215/2012.
Domstolen kan ikke desto mindre give de EU-retlige fortolkningselementer, der er nødvendige med henblik på denne bedømmelse. Domstolen har således fastslået, at betingelsen om, at der skal foreligge den samme retlige og faktiske situation, skal anses for at være opfyldt, når flere virksomheder, der har deltaget i en samlet og vedvarende overtrædelse af EU-konkurrencereglerne, som er fastslået i en afgørelse fra Europa-Kommissionen, som sagsøgte er omfattet af søgsmål baseret på deres deltagelse i denne overtrædelse, på trods af at de sagsøgte i hovedsagen, både geografisk og tidsmæssigt, på forskellig måde har deltaget i gennemførelsen af det pågældende kartel (
5
).
En sådan konstatering gør sig ligeledes gældende i det tilfælde, hvor søgsmålet er baseret på et selskabs deltagelse i en overtrædelse af EU-konkurrencereglerne og indledt over for dette selskab og over for dets moderselskab, og hvor det gøres gældende, at de samlet udgjorde én og samme virksomhed.
Når det er godtgjort, at et moderselskab og dets datterselskab er en del af samme økonomiske enhed, og de derfor udgør én virksomhed som omhandlet i EU-konkurrencereglerne, er det således selve det forhold, at der foreligger denne økonomiske enhed, som har begået overtrædelsen, som afgør ansvaret for begge selskaber, der udgør virksomheden, for virksomhedens konkurrencebegrænsende adfærd. Begrebet »virksomhed« og begrebet »økonomisk enhed« fører ipso jure til et solidarisk ansvar mellem de enheder, der udgør den økonomiske enhed på det tidspunkt, hvor overtrædelsen begås.
Den omstændighed, at moderselskabets og dets datterselskabs solidariske ansvar, således som det var tilfældet i den foreliggende sag, for overtrædelse af EU-konkurrencereglerne ikke er blevet fastslået i en endelig afgørelse fra Kommissionen, er i denne henseende ikke til hinder for anvendelsen af artikel 8, nr. 1), i forordning nr. 1215/2012 på sådanne påstande.
I den foreliggende sag havde den forelæggende ret rejst spørgsmål om konsekvenserne for den eventuelle anvendelse af den ovennævnte bestemmelse af på den ene side den omstændighed, at en sagsøger til støtte for sit søgsmål mod et selskab, der har deltaget i en overtrædelse af EU-konkurrencereglerne, og mod et selskab, der ejer hele eller næsten hele kapitalen i førstnævnte selskab, har påberåbt sig formodningen om moderselskabets bestemmende indflydelse og ansvar, og på den anden side, at det sidstnævnte selskab bestrider at have udøvet en bestemmende indflydelse på sit datterselskab og med dette at have udgjort en økonomisk enhed.
Domstolen bemærkede for det første, at en sådan formodning er blevet udviklet i forbindelse med berørte virksomheders anfægtelse af Kommissionens afgørelser, hvorved det er blevet fastslået, at de har deltaget i en overtrædelse af EU-konkurrencereglerne, og hvorved de er blevet pålagt bøder i henhold til forordning nr. 1/2003 (
6
). I denne sammenhæng havde Domstolen præciseret, at det er tilstrækkeligt, at Kommissionen beviser, at hele eller næsten hele kapitalen i et datterselskab ejes af moderselskabet, for at det kan formodes, at moderselskabet faktisk udøver en bestemmende indflydelse på dette datterselskabs kommercielle politik. Det vil derefter være muligt at anse moderselskabet for solidarisk ansvarligt for betaling af den bøde, som er pålagt datterselskabet, medmindre dette moderselskab, som det påhviler at afkræfte den pågældende formodning, fører tilstrækkelige beviser med henblik på at godtgøre, at dets datterselskab optræder selvstændigt på markedet (
7
).
Domstolen fremhævede, at denne formodning ligeledes kan finde anvendelse i tilfældet med et søgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person, som gør gældende at have lidt et tab som følge af et selskabs deltagelse i en overtrædelse af EU-konkurrencereglerne, mod et andet selskab, som ejer hele eller næsten hele kapitalen i det førstnævnte selskab (
8
).
For det andet fremgik det af Domstolens praksis, at den ret, for hvilken sagen verserer, på tidspunktet for prøvelsen af rettens internationale kompetence hverken undersøger, om søgsmålet kan antages til realitetsbehandling, eller om der er grundlag herfor, men alene identificerer tilknytningsmomenterne til den stat, hvor retten er beliggende, som kan begrunde dens kompetence i medfør af artikel 8, nr. 1), i forordning nr. 1215/2012.
I en situation som den, der forelå i hovedsagen, kan den ret, for hvilken sagen er indbragt, følgelig begrænse sig til at efterprøve, at det ikke a priori er udelukket, at moderselskabets bestemmende indflydelse i forhold til datterselskabet har foreligget, for at denne ret kan erklære sig for kompetent, forudsat at national ret tillader det.
Dette vil være tilfældet, såfremt sagsøgeren gør formodningen om moderselskabets bestemmende indflydelse og ansvar gældende. En forudsætning for, at det skal kunne fastslås, at søgsmålet, der er rettet mod moderselskabet, ikke er af kunstig karakter, er imidlertid, at de sagsøgte kan påberåbe sig kvalificerede holdepunkter, som enten tyder på, at moderselskabet ikke direkte eller indirekte ejede hele eller næsten hele kapitalen i sit datterselskab, eller at formodningen af andre grunde skal afkræftes.
Under disse omstændigheder skulle artikel 8, nr. 1), i forordning nr. 1215/2012 fortolkes således, at i tilfælde, hvor der er anlagt søgsmål med påstand om, at et moderselskab og dets datterselskab solidarisk skal tilpligtes at betale erstatning for den skade, der er lidt, som følge af at dette datterselskab har begået en overtrædelse af konkurrencereglerne, er denne bestemmelse ikke til hinder for, at retten i den retskreds, hvor moderselskabet har hjemsted, og for hvilken dette søgsmål er anlagt, med henblik på at fastslå sin internationale kompetence baserer sig på formodningen om moderselskabets bestemmende indflydelse og ansvar, forudsat at de sagsøgte ikke er afskåret fra den ovenfor anførte mulighed.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12.12.2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1)
(
2
) – Anerkendt i Domstolens praksis.
(
3
) – Kendetegnet ved, at Heineken ikke selv foretog transaktioner på det græske ølmarked, at kravet over for dette selskab fremsat af MTB udelukkende var baseret på den bestemmende indflydelse, som det udøvede på AB’s adfærd, og at Heineken havde bestridt at have udøvet en sådan indflydelse.
(
4
) – Dom af 21.5.2015, CDC Hydrogen Peroxide (C-352/13, EU:C:2015:335, præmis 20).
(
5
) – Dommen i sagen CDC Hydrogen Peroxide (nævnt ovenfor, præmis 21).
(
6
) – Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16.12.2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i [...] artikel [101 TEUF] og [102 TEUF] (EFT 2003, L 1, s. 1).
(
7
) – Dom af 26.10.2017, Global Steel Wire m.fl. mod Kommissionen (C-457/16 P og C-459/16 P – C-461/16 P, EU:C:2017:819, præmis 84 og den deri nævnte retspraksis).
(
8
) – Begrebet »virksomhed« som omhandlet i EU-konkurrencereglerne, kan således ikke have en forskellig rækkevidde i sammenhæng med Kommissionens pålæggelse af bøder i henhold til artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 og i sammenhæng med erstatningssøgsmål for overtrædelse af EU’s konkurrenceregler.