62018CJ0276_RES
Kohtuasi C‑276/18
KrakVet Marek Batko sp.k.
versus
Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága
(eelotsusetaotlus_mille on esitanud Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság)
Euroopa Kohtu (viies koda) 18. juuni 2020. aasta otsus
Eelotsusetaotlus – Ühine käibemaksusüsteem – Direktiiv 2006/112/EÜ – Artikkel 33 – Maksustatavate tehingute koha kindlaksmääramine – Veetavate kaupade tarne – Selliste kaupade tarne, mille on lähetanud või vedanud tarnija või tema eest tegutsev isik – Määrus (EL) nr 904/2010 – Artiklid 7, 13 ja 28–30 – Liikmesriikidevaheline koostöö – Teabevahetus
Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Kaupade tarne – Maksustatavate tehingute koht – Veetavate kaupade tarne – Maksukohustuse tekkimine teistes liikmesriikides juba maksustatud teenuste eest – Liikmesriikide maksuhaldurite koostöökohustus – Ulatus – Ühine lahendus ühe ja sama tehingu maksustamise osas – Välistamine – Tehingute ühepoolne teiste liikmesriikide omast erinev maksustamine – Lubatavus
(Nõukogu määrus nr 904/2010; nõukogu direktiiv 2006/112)
(vt punktid 46, 48–50 ja 53 ning resolutsiooni punkt 1)
Eelotsuse küsimused – Euroopa Kohtusse pöördumine – Eelotsuse taotlemise kohustus – Ulatus – Tehing, mida kahes liikmesriigis käsitletakse käbemaksuga maksustamisel erinevalt – Hõlmatus – Tingimus – Eelotsusetaotluse esitanud kohtu otsus, mida ei saa liikmesriigi õiguse kohaselt vaidlustada
(ELTL artikkel 267)
(vt punkt 51)
Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Kaupade tarne – Maksustatavate tehingute koht – Veetavate kaupade tarne – Soetaja ja vedaja vahel sõlmitud veoleping – Tarnija, kes soovitab vedajat, kuid jätab soetajale valikuvabaduse – Lähetamine või vedamine tarnija või tema eest tegutseva isiku poolt – Mõiste – Kauba lähetamine või vedamine tarnija poolt, kellel on ülekaalukas roll lähetamise peamistes etappides – Hõlmatus – Kontrollimise kriteeriumid – Tegeliku majandusliku ja kaubandusliku olukorra arvestamine
(Nõukogu direktiiv 2006/112, artiklid 32 ja 33)
(vt punktid 61, 63, 66, 67, 69–73, 77, 78, 80 ja 82 ning resolutsiooni punkt 2)
Maksualaste õigusaktide ühtlustamine – Ühine käibemaksusüsteem – Kuritarvitusega seotud tehingud – Kaubavedu, mis lähetatakse muust liikmesriigist kui veo sihtliikmesriik – Soetaja ja vedaja vahel sõlmitud veoleping – Tarnija, kes soovitab vedajat, kuid jätab soetajale valikuvabaduse – Soovitatud sõltumatu vedaja, kes tegeleb tegeliku majandustegevusega – Kuritarvitamise puudumine
(Nõukogu direktiiv 2006/112)
(vt punktid 84, 85, 89, 90 ja 96 ning resolutsiooni punkt 3)
Kokkuvõte
18. juunil 2020. aastal tehtud kohtuotsuses KrakVet Marek Batko (C‑276/18) tõlgendas Euroopa Kohus esimest korda direktiivi 2006/112 (
1
) (edaspidi „käibemaksudirektiiv“) artiklit 33 ning mõistet kaubad, mis „on lähetatud või veetud tarnija või tema eest tegutseva isiku poolt“ selle sätte tähenduses seoses topeltmaksustamise olukorraga, mis tulenes kahes liikmesriigis erineva kvalifikatsiooni andmisest samale kaubaveotehingule, millega kaasnes piiriülene kaupade lähetamine või vedu. See kvalifikatsioon mõjutab maksustatava tehingu koha ning selle kindlaksmääramist, milline liikmesriik on pädev seda tegevust käibemaksuga maksustama.
Euroopa Kohtult küsiti ka liikmesriikide maksuhaldurite koostöökohustuse ulatuse kohta seoses kõne all oleva kaubatarne koha kindlaksmääramisega vastavalt määrusele nr 904/2010 (
2
), et otsustada, kas selle riigi maksuhaldur, kus kaubad asuvad veo lõpus, võib jõuda sama tehingu suhtes lähetaja asukohariigi maksuhalduri omast erinevale järeldusele, mille tagajärg on maksukohustuslase topeltmaksustamine.
Käesolevas asjas pakkus KrakVet – Poola õiguse alusel asutatud äriühing, kes turustab loomadele mõeldud tooteid – oma Ungaris asuvatele klientidele oma veebisaidi kaudu võimalust sõlmida kaupade kohaletoimetamiseks leping Poolas asuva veoettevõtjaga, kes teeb temaga koostööd, kuid kliendid võisid ka vabalt valida muu vedaja. Kui soetaja otsustab kasutada soovitatud vedajat, sõlmib ta lepingu selle vedajaga, kes tagab kauba kohaletoimetamise kahe Ungaris asuva kullerettevõtja ladudesse, kust Ungari veoettevõtja toimetab need kaubad seejärel Ungaris lõpptarbijatele. Ostetud kaupade hinna tasumine toimus kullerteenuse osutajale või eelneva pangaülekandega.
Kuna Poola maksuhaldur oli asunud seisukohale, et Krakveti kaubandustehingute maksustamise koht oli Poolas, tasus KrakVet käibemaksu selles riigis. Ungari maksuhaldur kontrollis aga tagantjärele käibemaksudeklaratsioone ja algatas KrakVeti vastu maksumenetluse, mille käigus tegi ta päringuid Poola maksuhaldurile. Ungari maksuhaldur leidis selle menetluse lõpus, et Ungarisse veetud kaupade eest tuli tasuda käibemaksu Ungaris, ning kohustas KrakVeti tasuma käibemaksusumma vahe, rahatrahvi ja viivitusintressi, samuti rahatrahvi Ungari maksuametis registreerimiskohustuse täitmata jätmise eest.
KrakVet vaidlustas eelotsusetaotluse esitanud kohtus Ungari maksuhalduri otsuse, millest tulenevalt ta oli kohustatud maksma käibemaksu topelt, mis on vastuolus liidu õigusega.
Euroopa Kohus otsustas esmalt, et käibemaksudirektiivi või määruse nr 904/2010 asjasse puutuvate sätetega ei ole vastuolus see, kui ühe liikmesriigi maksuhaldur võib käibemaksuga maksustamisel käsitada tehinguid ühepoolselt erineval viisil sellest, kuidas need on teises liikmesriigis juba maksustatud. Ta rõhutas niisiis, et nimetatud määrus piirdub kõigest võimaluse andmisega halduskoostöö tegemiseks sellise teabe vahetamisel, mis võib olla liikmesriikide maksuhaldurite jaoks vajalik, ega reguleeri seega nende asutuste pädevust kvalifitseerida asjaomaseid tehinguid käibemaksudirektiivi alusel. See määrus ei kehtesta kahe liikmesriigi maksuhaldurile kohustust teha koostööd, et saavutada ühine lahendus tehingu käibemaksuga maksustamisel, ega nõuet, mille kohaselt liikmesriigi maksuhaldur on seotud teise liikmesriigi maksuhalduri poolt sellele tehingule antud kvalifikatsiooniga. Käibemaksudirektiivi nõuetekohane kohaldamine peab võimaldama vältida topeltmaksustamist ja tagada neutraalne maksustamine. Kui liikmesriikide lähenemisviisid tehingu maksustamise osas erinevad, tuleb liikmesriigi kohtutel pöörduda liidu õiguse sätete tõlgendamiseks Euroopa Kohtu poole. Kui ilmneb, et käibemaks on ühes liikmesriigis juba alusetult tasutud, siis tuleneb õigus saada tagasi maks, mille liikmesriik on sisse nõudnud liidu õigusnorme rikkudes, liidu õigusega õigussubjektidele antud õigustest ja täiendab neid õigusi, nii nagu neid tõlgendab Euroopa Kohus. Asjaomane liikmesriik on seega üldjuhul kohustatud tagastama maksu, mis on sisse nõutud liidu õigust rikkudes.
Seejärel analüüsis Euroopa Kohus käibemaksudirektiiviga kehtestatud eeskirju seoses maksustatavate tehingute koha kindlaksmääramisega veetavate kaupade tarne korral. Ta kordas, et vastavalt nimetatud direktiivi artiklile 32 tuleb juhul, kui kaupa lähetab või veab tarnija, soetaja või kolmas isik, tarnekohana käsitada kohta, kus kaup asub ajal, mil algab selle lähetamine või vedu soetajale. Erandina on sama direktiivi artiklis 33 siiski ette nähtud, et tarnija või tema eest tegutseva isiku poolt muust liikmesriigist kui lähetamise või veo sihtliikmesriigist lähetatud või veetud kaupade tarnekohana käsitatakse – eeldusel, et on täidetud teatavad tingimused – kohta, kus kaubad asuvad soetajale lähetamise või veo lõpus.
Kuna tegeliku majandusliku ja kaubandusliku olukorra arvestamine on ühise käibemaksusüsteemi kohaldamise põhikriteerium, asus Euroopa Kohus seisukohale, et juhul kui – nagu kõnesolevas asjas – ühes liikmesriigis asuva tarnija poolt teises liikmesriigis asuvatele soetajatele müüdud kauba toimetab soetajatele tarnija soovitatud äriühing, kellega soetajatel on valikuvabadus selle veoteenuse osutamiseks leping sõlmida, tuleb asuda seisukohale, et need kaubad on lähetatud või veetud „tarnija või tema eest tegutseva isiku poolt“, ning kaubatarne tuleb lugeda käibemaksudirektiivi artikli 33 kohaldamisalasse kuuluvaks, kui tarnijal on ülekaalukas roll nimetatud kauba lähetamise või veo peamiste etappide algatamisel ja korraldamisel.
Lõpetuseks, kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus asus seisukohale, et kuivõrd põhikohtuasjas kõne all olevas olukorras tekkis küsimus, kas KrakVeti tegevust saab käsitada kuritarvitusena, kuna temale oli kohaldatud oma asukoha liikmesriigi madalamat käibemaksumäära ega olnud kohaldatud käibemaksudirektiivi artiklis 33 ette nähtud sätteid, siis otsustas Euroopa Kohus, et õiguse kuritarvitamisena ei tule käsitada selliseid tehinguid, millega tarnija müüdava kauba toimetab soetajatele tarnija soovitatud ettevõtja, samas kui esiteks on nimetatud tarnija ja see äriühing omavahel seotud ning teiseks jääb soetajatele sellegipoolest valikuvabadus kasutada mõnda teist äriühingut või vastutada isiklikult kauba kättesaamise eest, kuna need asjaolud ei mõjuta järeldust, mille kohaselt tarnija ja tema soovitatud veoettevõtja on sõltumatud äriühingud, kes teostavad tegelikku majandustegevust enda nimel.
(
1
)	Nõukogu 28. novembri 2006. aasta direktiiv 2006/112/EÜ, mis käsitleb ühist käibemaksusüsteemi (ELT 2006, L 347, lk 1).
(
2
)	Nõukogu 7. oktoobri 2010. aasta määrus (EL) nr 904/2010 halduskoostöö ning maksupettuste vastase võitluse kohta käibemaksu valdkonnas (ELT 2010, L 268, lk 1).