62021CJ0501
EUROOPA KOHTU OTSUS (kaheksas koda)
15. juuni 2023 (
*1
)
Apellatsioonkaebus – Tühistamishagi – Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise leping – Otsus (EL) 2020/135 – Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi kodanikud – Selle lepingu tagajärjed Euroopa Liidu kodaniku staatusele ja selle staatusega seotud õigustele nende kodanike jaoks – ELTL artikli 263 neljas lõik – Õigus esitada hagi – Tingimused – Põhjendatud huvi
Kohtuasjas C‑501/21 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 13. augustil 2021 esitatud apellatsioonkaebus,
Harry Shindler, elukoht San Benedetto del Tronto (Itaalia),
Christopher David Randolph, elukoht Ballinlassa, Belcarra, Castlebar (Iirimaa),
Douglas Edward Watson, elukoht Beaumont (Prantsusmaa),
Michael Charles Strawson, elukoht Serralongue (Prantsusmaa),
Hilary Elizabeth Walker, elukoht Cádiz (Hispaania),
Sarah Caroline Griffiths, elukoht Claviers (Prantsusmaa),
James Graham Cherrill, elukoht Sainte-Colombe-de-Duras (Prantsusmaa),
Anita Ruddell Tuttell, elukoht Fontaine-l’Étalon (Prantsusmaa),
Joséphine French, elukoht Oupia (Prantsusmaa),
William John Tobbin, elukoht Vannes (Prantsusmaa),
esindaja: avocat J. Fouchet,
apellandid,
teine menetlusosaline:
Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: M. Bauer, J. Ciantar ja R. Meyer,
kostja esimeses kohtuastmes,
EUROOPA KOHUS (kaheksas koda),
koosseisus: koja president M. Safjan, kohtunikud N. Jääskinen (ettekandja) ja M. Gavalec,
kohtujurist: N. Emiliou,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
otsuse
1
Apellatsioonkaebuses paluvad Harry Shindler, Christopher David Randolph, Douglas Edward Watson, Michael Charles Strawson, Hilary Elizabeth Walker, Sarah Caroline Griffiths, James Graham Cherrill, Anita Ruddell Tuttell, Joséphine French ja William John Tobbin tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 8. juuni 2021. aasta kohtumääruse Shindler jt vs. nõukogu (T‑198/20, edaspidi vaidlustatud kohtumäärus, EU:T:2021:348), millega Üldkohus jättis vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata nende hagi, milles paluti täielikult või osaliselt tühistada esiteks Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise leping (ELT 2020, L 29, lk 7; edaspidi „väljaastumisleping“) ja teiseks nõukogu 30. jaanuari 2020. aasta otsus (EL) 2020/135 Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise lepingu sõlmimise kohta (ELT 2020, L 29, lk 1; edaspidi „vaidlusalune otsus“) (edaspidi koos „vaidlusalused aktid“).
Vaidluse taust ja vaidlusalused aktid
2
Apellandid on Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi kodanikud, kes elavad Iirimaal, Hispaanias, Prantsusmaal ja Itaalias.
3
Ühendkuningriigi kodanikud hääletasid 23. juunil 2016 toimunud rahvahääletusel nende riigi Euroopa Liidust väljaastumise poolt.
4
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik teatas 29. märtsil 2017 Euroopa Ülemkogule oma kavatsusest astuda ELL artikli 50 lõike 2 alusel liidust välja.
5
Liidu ja Ühendkuningriigi esindajad allkirjastasid väljaastumislepingu 24. jaanuaril 2020.
6
Euroopa Liidu Nõukogu võttis 30. jaanuaril 2020 vastu vaidlusaluse otsuse. Otsuse artikli 1 kohaselt kiideti väljaastumisleping liidu ja Euroopa Aatomienergiaühenduse nimel heaks.
7
Ühendkuningriik astus Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest välja 31. jaanuaril 2020. Väljaastumisleping jõustus 1. veebruaril 2020.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtumäärus
8
Apellandid esitasid vaidlusaluste aktide täielikuks või osaliseks tühistamiseks hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 30. märtsil 2020.
9
Apellandid esitasid 21. aprillil 2020 menetlusdokumendi, milles palusid Üldkohtul esitada Euroopa Kohtule eelotsuse küsimusi. Üldkohtu president otsustas 28. aprillil 2020 jätta see menetlusdokument toimikusse lisamata.
10
Nõukogu esitas 14. juulil 2020 Üldkohtu kantseleisse saabunud eraldi dokumendiga hagi vastuvõetamatuse vastuväite.
11
Apellandid esitasid 21. augustil 2020 oma seisukohad selle vastuvõetamatuse vastuväite kohta.
12
Üldkohus liitis 5. novembri 2020. aasta kohtumäärusega selle vastuvõetamatuse vastuväite kohtuasja sisulise läbivaatamisega ja jättis kohtukulude üle otsustamise edaspidiseks.
13
Nõukogu esitas 18. jaanuaril 2021 kostja vastuse. Kümnenda koja (laiendatud koosseisus) president otsustas 11. veebruaril 2021 selle menetlusdokumendi apellantidele edastamata jätta.
14
Üldkohtu kantseleisse 19. jaanuaril 2021 saabunud kirjas palusid apellandid hagi läbivaatamise menetluse peatada. Üldkohtu kantseleisse 8. veebruaril 2021 saabunud kirjas esitas nõukogu menetluse peatamise taotluse kohta oma seisukohad. Üldkohtu kümnenda koja (laiendatud koosseisus) presidendi 10. veebruari 2021. aasta otsusega jäeti see taotlus rahuldamata.
15
Vaidlustatud kohtumääruse punktides 19–21 leidis Üldkohus esimesena, et kuigi ta oli varem otsustanud nõukogu esitatud vastuvõetamatuse vastuväite liita kohtuasja sisulise läbivaatamisega, oli tal tänu toimiku materjalidele piisavalt teavet, et lahendada kohtuasi vastavalt kodukorra artiklile 130 kohtumäärusega.
16
Teisena, mis puudutab hagi eset, siis meenutas Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktides 22–28, et kui talle on esitatud hagi liidu sõlmitud rahvusvahelise lepingu peale, kvalifitseerib liidu kohus selle hagi ümber nii, et see on esitatud otsuse peale, millega selle rahvusvahelise lepingu sõlmimine heaks kiideti, ning kvalifitseeris apellantide esitatud hagi ümber nii, et see oli esitatud üksnes vaidlusaluse otsuse peale.
17
Kolmandana, mis puudutab nõukogu esitatud vastuvõetamatuse vastuväite põhjendatust, siis leidis Üldkohus, et apellandid ei vasta ühelegi tingimusele, mis on ette nähtud selleks, et neil oleks õigus esitada hagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses.
18
Sellega seoses märkis Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 32, et apellantide hagi esitamise õiguse hindamisel ei tule arvesse võtta mitte ainult vaidlusalust otsust, vaid ka väljaastumislepingu laadi ja sisu.
19
Selles kontekstis tõdes Üldkohus esiteks vaidlustatud kohtumääruse punktis 33, et apellandid ei olnud ei vaidlusaluse otsuse ega väljaastumislepingu adressaadid ning seetõttu ei ole neil õigust esitada hagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu esimese lauseosa alusel.
20
Teiseks, mis puudutab apellantide õigust esitada hagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu teise lauseosa alusel, eelkõige seoses tingimusega, et apellant peab olema isiklikult puudutatud, siis tuletas Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 49 meelde, et apellantide ülesanne on tõendada, et kuna vaidlusalune otsus jättis nad ilma liidu kodaniku staatusest ja selle staatusega seotud õigustest, mõjutas see otsus neid mingi neile omase tunnuse või neid iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis neid kõigist teistest isikutest eristab ning seega individualiseerib neid sarnaselt otsuse adressaatidega.
21
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtumääruse punktis 57, et vaidlusalune otsus ei puuduta apellante isiklikult ja seetõttu ei ole neil õigust esitada hagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu teise lauseosa alusel, ilma et oleks vaja analüüsida, kas see otsus puudutab neid otseselt.
22
Kolmandaks, mis puudutab apellantide õigust esitada hagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda lauseosa alusel, siis märkis Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktides 62–64, et vaidlusalune otsus on „üldkohaldatav akt, mis ei ole seadusandlik akt“.
23
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtumääruse punktides 80 ja 81, et mõistet „halduse üldakt“ ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda lauseosa tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see ei hõlma selliseid rahvusvahelise lepingu sõlmimise heakskiitmise otsuseid nagu vaidlusalune otsus, millega kiidetakse heaks sellise lepingu sõlmimine, milles sätestatakse liikmesriigi liidust väljaastumise kord.
24
Neil asjaoludel leidis Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktides 82 ja 83, et apellantidel ei ole õigust esitada hagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda lauseosa alusel, et nõukogu esitatud vastuvõetamatuse vastuväitega tuleb nõustuda ja et seega tuleb hagi jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
25
Apellandid esitasid vaidlustatud kohtumääruse peale apellatsioonkaebuse, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 13. augustil 2021.
26
Apellatsioonkaebuses paluvad apellandid Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtumäärus;
–
tühistada vaidlusalused aktid tervikuna;
–
teise võimalusena tühistada vaidlusalused aktid osas, milles need eristavad liidu kodanikke ja Ühendkuningriigi kodanikke alates 1. veebruarist 2020, eelkõige väljaastumislepingu preambuli kuues lõik ning artiklid 9, 10 ja 127, ning
–
mõista kohtukulud, „sealhulgas advokaaditasud“, välja nõukogult.
27
Nõukogu palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
–
mõista kohtukulud välja apellantidelt.
28
Euroopa Kohtu kantseleisse 6. ja 9. jaanuaril 2023 saabunud dokumentidega vastasid pooled Euroopa Kohtu kodukorra artikli 61 alusel kirjalikult vastamiseks esitatud küsimusele, mis puudutas 9. juuni 2022. aasta kohtuotsusest Préfet du Gers ja Institut national de la statistique et des études économiques (C‑673/20, EU:C:2022:449) tulenevaid võimalikke tagajärgi Üldkohtule esitatud hagi vastuvõetavuse hindamisele.
29
Euroopa Kohtu kantseleisse 1. märtsil 2023 saabunud dokumendis teatas apellantide esindaja Euroopa Kohtule, et Harry Shindler suri 20. veebruaril 2023, ilma et oleks märgitud, kas tema õigusjärglased menetlust jätkavad.
Apellatsioonkaebus
30
Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitavad apellandid sisuliselt kaks väidet, millest esimene puudutab menetlusnormide rikkumist Üldkohtus ja teine õigusnormide rikkumist hagi vastuvõetavuse hindamisel.
Esimene väide
Poolte argumendid
31
Apellatsioonkaebuse esimeses väites leiavad apellandid, et Üldkohus rikkus oma kodukorra artiklit 130 ja õiglase kohtumenetluse põhimõtet.
32
Sellega seoses väidavad apellandid esimesena, et selle artikli eesmärk on võimaldada pooltel vaielda kõigi Üldkohtule esitatud väidete üle ja pidada selleks kinni neile määratud uutest tähtaegadest. Apellandid heidavad Üldkohtule ette esiteks seda, et ta määras selle artikli alusel nõukogule tähtaja sisulise kaitse esitamiseks, määramata neile seejärel uut tähtaega seisukohtade esitamiseks nii selle institutsiooni esitatud vastuvõetamatuse vastuväite kui ka viimase esitatud kostja vastuse kohta.
33
Teiseks vaidlustavad apellandid Üldkohtu keeldumise edastada neile kostja vastus ja nende hagi vaidlustatud kohtumääruses rahuldamata jätmise, ilma et oleks peetud kohtuistungit ega antud mingit teavet menetluse käigu kohta pärast vastuväite kohtuasja sisulise läbivaatamisega liitmist.
34
Apellandid järeldavad sellest, et neid „eksitati“ Üldkohtu menetluse käigu osas ja et menetluse pooli ei koheldud võrdselt, kuna apellandid väidavad, et neil ei olnud võimalust oma seisukohta esitada. Üldkohus eiras seega poolte võrdsuse põhimõtet, mis tuleneb õiglase kohtumenetluse mõistest endast, mis on tagatud eelkõige Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47.
35
Lisaks väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus oma kodukorra artiklit 64, kuna selle artikli sõnastuse kohaselt võtab ta „arvesse ainult neid dokumente, mis on tehtud kättesaadavaks poolte esindajatele ja mille kohta neile on antud võimalus avaldada oma arvamust“. Apellantide sõnul kinnitab sellist menetlusnormide rikkumist asjaolu, et Üldkohus edastas hagejale kostja vastuse, mille nõukogu esitas kohtuasjas T‑231/20: Price vs. nõukogu.
36
Teisena väidavad hagejad, et 19. jaanuaril 2021 palusid nad Üldkohtu kodukorra artikli 69 alusel menetluse peatada, et Üldkohus teeks otsuse Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 54 alusel „pärast poolte ärakuulamist“. Pooli aga menetluse peatamise taotluse osas ära ei kuulatud.
37
Kolmandana väidavad apellandid, et Üldkohus tegi otsuse, võtmata seisukohta nõukogu taotluse kohta pöörduda Euroopa Kohtusse „hagejate esitatud sisuliste küsimuste“ ning tribunal judiciaire de Perpignani (Perpignani esimese astme kohus, Prantsusmaa) ja tribunal judiciaire d’Auchi (Auchi esimese astme kohus, Prantsusmaa) poolt ELTL artikli 267 alusel esitatud eelotsusetaotluste küsimuste „samasuse tõttu“.
38
Nõukogu väidab, et apellatsioonkaebuse esimene väide tuleb ilmselgelt tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
39
Esiteks, mis puudutab väiteid, millega apellandid heidavad Üldkohtule ette, et viimane eiras oma kodukorra artikleid 64 ja 130, siis tuleb meenutada, et ühtegi Üldkohtu kodukorra sätet ei saa tõlgendada nii, et asjaolu, et Üldkohus otsustas kodukorra artikli 130 lõike 7 alusel jätta vastuvõetamatuse vastuväite hindamise alles menetlust lõpetava kohtuotsuse tegemise ajaks, tähendab, et ta jääb ilma võimalusest jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata põhistatud määrusega, avamata menetluse suulist osa. Nimelt nähtub Üldkohtu kodukorra artikli 130 lõikest 6 vastupidi, et vastuvõetamatuse või pädevuse puudumise vastuväite lahendamiseks võib Üldkohus otsustada avada menetluse suulise osa (vt selle kohta 19. veebruari 2008. aasta kohtumäärus Tokai Europe vs. komisjon, C‑262/07 P, ei avaldata, EU:C:2008:95, punktid 26 ja 27).
40
Sellest järeldub, et Üldkohus ei rikkunud ühtegi menetlusnormi, kui ta otsustas kõigepealt liita kodukorra artikli 130 lõike 7 alusel nõukogu esitatud vastuvõetamatuse vastuväite kohtuasja sisulise läbivaatamisega ja seejärel lahendada kohtuasja põhistatud määrusega.
41
Lisaks nähtub vaidlustatud kohtumääruse punktist 10, et apellandid esitasid 21. augustil 2020 Üldkohtu kantseleisse oma seisukohad selle vastuvõetamatuse vastuväite kohta. Järelikult piisab, kui tõdeda, et kuna apellantidel oli võimalik esitada oma seisukohad selle vastuvõetamatuse vastuväite kohta ja Üldkohus lahendas kohtuasja üksnes põhistatud määrusega, lahendamata sisulisi küsimusi, siis on järgitud võistlevuse põhimõtet ja seega apellantide kaitseõigusi.
42
Veel tuleb tõdeda, et kuna Üldkohus ei lahendanud vaidlustatud kohtumääruses kohtuasja sisuliselt, ei rikkunud ta ka oma kodukorra artiklit 64, kuna on ilmne, et Üldkohus ei võtnud arvesse nõukogu esitatud kostja vastust. Vastupidi sellele, mida väidavad apellandid, ei sea neid kaalutlusi kahtluse alla asjaolu, et ühe teise menetluse raames edastas Üldkohus hagejale nõukogu esitatud kostja vastuse.
43
Teiseks, mis puudutab väiteid, millega apellandid heidavad Üldkohtule ette, et viimane ei kuulanud ära pooli nende Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 54 ja Üldkohtu kodukorra artikli 69 alusel esitatud menetluse peatamise taotluse osas, siis nähtub vaidlustatud kohtumääruse punktist 16, et apellandid esitasid menetluse peatamise taotluse ja nõukogu esitas oma seisukohad selle peatamise taotluse kohta vastavalt 19. jaanuaril ja 8. veebruaril 2021 ning Üldkohtu kümnenda koja (laiendatud koosseisus) president jättis 10. veebruari 2021. aasta otsusega peatamise taotluse rahuldamata. Järelikult ei saa nende väidetega nõustuda ja need tuleb tagasi lükata.
44
Kolmandaks, mis puudutab väiteid, millega apellandid heidavad Üldkohtule ette, et viimane tegi otsuse, ilma et ta oleks lahendanud nõukogu taotlust pöörduda Euroopa Kohtusse „hagejate esitatud sisuliste küsimuste“ ning tribunal judiciaire de Perpignani (Perpignani esimese astme kohus) ja tribunal judiciaire d’Auchi (Auchi esimese astme kohus) poolt ELTL artikli 267 alusel esitatud eelotsusetaotluste küsimuste „samasuse tõttu“, siis ei nähtu Üldkohtu kohtuasja toimikust, et nõukogu oleks sellise taotluse esitanud. Seega tuleb ka need väited tagasi lükata.
45
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb apellatsioonkaebuse esimene väide tagasi lükata.
Teine väide
Poolte argumendid
46
Apellatsioonkaebuse teises väites leiavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta hindas nende õigust esitada hagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu teise ja kolmanda lauseosa alusel. See apellatsioonkaebuse väide jaguneb kaheks osaks.
47
Apellatsioonkaebuse teise väite esimeses osas väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas, et vaidlusalust otsust ei saa kvalifitseerida „halduse üldaktiks“ ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda lauseosa tähenduses.
48
Apellandid meenutavad, et Euroopa Kohus otsustas 3. oktoobri 2013. aasta kohtuotsuses Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, punkt 60), et „halduse üldakti“ kriteeriumi eesmärk on võimaldada füüsilistel ja juriidilistel isikutel esitada tühistamishagi vähem rangetel tingimustel üldkohaldatavate aktide peale, välja arvatud seadusandlikud aktid. Üldkohus lisas vaidlustatud kohtumääruse punktides 61 ja 62 ning 67–81 aga „muu tingimuse“, mis ei tulene sellest kohtuotsusest tulenevast kohtupraktikast.
49
Sellega seoses heidavad apellandid Üldkohtule ette, et viimane leidis vaidlustatud kohtumääruses, et väljaastumisleping on rahvusvaheline leping. Nad väidavad, et selle lepingu allkirjastamise ajal oli Ühendkuningriik veel liidu liikmesriik ja et seda lepingut tuleb seega pidada „liidusiseseks õigusaktiks“.
50
Apellantide sõnul kinnitab väljaastumislepingu laadi ühelt poolt selle lepingu enda eesmärk, milleks lepingu preambuli kuuenda lõigu kohaselt on reguleerida liidu õigusega loodud olukordi, ja teiselt poolt selle lepingu sätted, mis annavad tunnistust Ühendkuningriigi suveräänsuse piiramisest, näiteks lepingu artikkel 6, milles on ette nähtud, et jätkuvalt kohaldatakse liidu õigust, kui väljaastumislepingus sellele viidatakse, ja artikkel 4, milles on sätestatud, et vaidluse korral peavad Ühendkuningriigi kohtu- ja haldusasutused võtma nõuetekohaselt arvesse Euroopa Kohtu asjaomast praktikat kohtuasjades, milles on tehtud otsus pärast selle lepingu artiklis 126 sätestatud perioodi ehk nn üleminekuperioodi lõppu.
51
Lisaks vaidlevad apellandid vastu vaidlustatud kohtumääruses Üldkohtu tehtud analüüsile seoses „halduse üldaktidega“ ja eelkõige analüüsile selle kohta, kas otsuseid, millega kiidetakse heaks rahvusvahelise lepingu sõlmimine, võib pidada sellisteks aktideks. Eelkõige heidavad apellandid Üldkohtule ette ELTL artikli 275 arvesse võtmata jätmist. Kuna selles artiklis on ette nähtud, et teatavad rahvusvahelised lepingud või teatud õigusaktid jäävad Euroopa Liidu Kohtu pädevusest välja, on käesoleval juhul küsimus selles, „kas väljaastumisleping kuulub ühise välis- või julgeolekupoliitika valdkonda või on vastu võetud selle poliitikaga seotud sätete alusel“. Apellantide sõnul ei kuulu ei otsus, millega kiidetakse heaks rahvusvahelise lepingu sõlmimine, ega selle lepingu allkirjastamine ühise välis- või julgeolekupoliitika valdkonda ning vaidlusalused aktid ei jää seega Euroopa Kohtu pädevusest välja.
52
Samuti ei nõustu apellandid Üldkohtu hinnanguga liidu sõlmitud rahvusvaheliste lepingute ülimuslikkuse kohta muude üldkohaldatavate aktide suhtes. Nad väidavad sellega seoses, et Euroopa Kohtul on pädevus kõikide liidu institutsioonide aktide suhtes, olenemata sellest, kas need on seadusandlikud või mitte, ning järelikult on rahvusvahelised lepingud halduse üldaktid, mis kuuluvad ELTL artikli 263 kohaldamisalasse.
53
Apellandid väidavad aga, et vaidlusalused aktid on halduse üldaktid, mis ei vaja rakendusmeetmeid ja mille tagajärjed, nagu liidu kodaniku staatuse ja selle staatusega seotud õiguste kaotamine, ei sõltu selliste meetmete olemasolust. Nad leiavad, et neil on ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda lauseosa alusel õigus esitada nende aktide peale hagi.
54
Apellatsioonkaebuse teise väite teises osas väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta hindas apellantide õigust esitada hagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu teise lauseosa alusel, kuna nende olukorra eripära näitab, et vaidlusalused aktid puudutavad neid isiklikult.
55
Apellandid väidavad sellega seoses, et nad „jäeti ilma võimalusest seista demokraatlikult vastu oma Euroopa kodakondsuse kaotamisele“, kuigi vaidlusalune otsus neid „otseselt ja isiklikult puudutab“.
56
Sellega seoses väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtumääruse punktis 51 õigusnormi, kui ta leidis, et vaidlusalune otsus mõjutab neid „objektiivse tunnuse tõttu, et nad on Ühendkuningriigi kodanikud“. Apellandid märgivad, et nende hagi eesmärk oli vaidlusaluste aktide tühistamine „osas, milles nendega ei säilitata Euroopa kodakondsust ja sellega seonduvat“, selle eesmärk oli tõendada, et Ühendkuningriigi kodanikud, kes elasid liidus, moodustasid „konkreetse isikute rühma“, mistõttu „nendega arvestamata jätmine“ puudutab neid rohkem kui mis tahes muud isikut. Seega tuleb tingimust, et otsus peab puudutama hagejat isiklikult, hinnata lähtuvalt vaidlusaluse otsuse mõjust apellantidele, mitte üksnes selle esemest.
57
Veel vaidlevad apellandid vastu vaidlustatud kohtumääruse punktis 52 esitatud Üldkohtu hinnangutele, mille kohaselt ei võimalda apellantide esitatud asjaolud asuda seisukohale, et nad kuuluvad „piiratud isikute ringi“ selle kohtumääruse punktis 41 viidatud kohtupraktika tähenduses.
58
Apellandid väidavad sellega seoses, et küsimust, kas tingimus, mille kohaselt hageja peab olema isiklikult puudutatud, on täidetud, tuleb hinnata ka vaidlusaluste aktide koosmõju alusel. Nende arvates võivad halduse üldaktid mõjutada suurt arvu isikuid, kuid seda tingimust saab tõeliselt hinnata üksnes võttes arvesse seda, kuidas need nende isikute individuaalseid olukordi mõjutavad. Näiteks on apellandid osa „piiratud isikute ringist“, kuna nad on Prantsuse kohalikel valimistel potentsiaalsed Ühendkuningriigi valijad ja nende hulgas on Ühendkuningriigi kohaliku volikogu liikmed, kes on juba Prantsusmaal valitud, Prantsusmaal elavad isikud ning isikud, kes ei saanud taotleda Hispaania ja Ühendkuningriigi topeltkodakondsust. Lisaks olid liidu kodaniku staatuse ja selle staatusega seotud õiguste kaotamisel ka muud erilised tagajärjed, nagu nende elatustaseme langus, mis näitab, et neil on huvi, mis annab neile õiguse esitada hagi.
59
Nõukogu vaidleb apellantide väidetele vastu ja väidab, et Üldkohus leidis õigesti, et apellantidel ei ole õigust esitada hagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu teise ja kolmanda lauseosa alusel.
Euroopa Kohtu hinnang
60
Kõigepealt tuleb märkida, et Üldkohus otsustas, et apellandid ei saa esitada hagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu alusel, leides vastavalt vaidlustatud kohtumääruse punktides 57 ja 81, et vaidlusalune otsus ei puuduta neid isiklikult selle sätte teise lauseosa tähenduses ning et seda otsust ei saa kvalifitseerida halduse üldaktiks nimetatud sätte kolmanda lauseosa tähenduses. Menetlusökonoomia huvides lähtus Üldkohus eeldusest, et liidu kodaniku staatuse ja selle staatusega seotud õiguste „kaotus“ või „äravõtmine“ on selle otsuse vastuvõtmise tagajärg.
61
Ilma et oleks vaja hinnata, kas nii otsustades rikkus Üldkohus õigusnormi, tuletab Euroopa Kohus meelde, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib iga asjaolu, mis puudutab Üldkohtule esitatud tühistamishagi vastuvõetavust, kujutada endast avalikul huvil põhinevat väidet, mille Euroopa Kohus peab apellatsioonimenetluses tõstatama omal algatusel (5. septembri 2013. aasta kohtumäärus ClientEarth vs. nõukogu, C‑573/11 P, ei avaldata, EU:C:2013:564, punkt 20, ja 4. veebruari 2021. aasta kohtumäärus Pilatus Bank vs. EKP, C‑701/19 P, ei avaldata, EU:C:2021:99, punkt 23).
62
Ent väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb esimesena, et füüsilise või juriidilise isiku poolt ELTL artikli 263 neljanda lõigu alusel niisuguse akti peale esitatud hagi vastuvõetavus, mille adressaat ta ei ole, sõltub sellest, kas sel isikul on hagi esitamise õigus, mis esineb järgmisel kahel juhul. Esiteks võib niisuguse hagi esitada tingimusel, et see akt puudutab isikut otseselt ja isiklikult. Teiseks võib niisugune isik esitada hagi halduse üldakti peale, mis ei vaja rakendusmeetmeid, kui see akt puudutab teda otseselt (vt selle kohta eelkõige 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Telefónica vs. komisjon, C‑274/12 P, EU:C:2013:852, punkt 19, ja 17. septembri 2015. aasta kohtuotsus Mory jt vs. komisjon, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, punkt 59).
63
Teisena on füüsilise või juriidilise isiku esitatud tühistamishagi vastuvõetav üksnes siis, kui tal on huvi vaidlustatud akti tühistamise suhtes. Selline huvi eeldab, et selle akti tühistamine võib iseenesest tekitada õiguslikke tagajärgi ja et hagi tulemusel võib selle esitanud isik saada mingit kasu. Nii on põhjendatud huvi peamine ja esimene tingimus, mis peab olema täidetud iga kohtule esitatava hagi puhul (vt selle kohta 19. oktoobri 1995. aasta kohtuotsus Rendo jt vs. komisjon, C‑19/93 P, EU:C:1995:339, punkt 13, ja 17. septembri 2015. aasta kohtuotsus Mory jt vs. komisjon, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, punktid 55 ja 58). Põhjendatud huvi puudub seevastu juhul, kui hagejale edukaks osutuv hagi ei ole ühelgi juhul selline, mis teda rahuldaks (vt selle kohta 9. juuni 2011. aasta kohtuotsus Evropaïki Dynamiki vs. EKP, C‑401/09 P, EU:C:2011:370, punkt 49, ning 23. novembri 2017. aasta kohtuotsus Bionorica ja Diapharm vs. komisjon, C‑596/15 P ja C‑597/15 P, EU:C:2017:886, punkt 85).
64
Kolmandana on põhjendatud huvi ja hagi esitamise õigus erinevad vastuvõetavuse tingimused, millele füüsiline või juriidiline isik peab vastama kumulatiivselt, et ta saaks esitada tühistamishagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu alusel (17. septembri 2015. aasta kohtuotsus Mory jt vs. komisjon, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, punkt 62 ja seal viidatud kohtupraktika).
65
Arvestades käesoleva juhtumi asjaolusid ja ilma et oleks vaja hinnata, kas Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas nii, nagu ta tegi vaidlustatud kohtumääruse punktides 45–57, 61, 62 ja 67–81, leiab Euroopa Kohus, et ta peab omal algatusel tõstatama küsimuse, kas apellantidel on põhjendatud huvi.
66
Sellega seoses tuleb meenutada, et ELL artikli 50 lõikes 1 on sätestatud, et iga liikmesriik võib kooskõlas oma põhiseadusest tulenevate nõuetega otsustada liidust välja astuda. Väljaastumisotsuse võib teha ainult see liikmesriik oma tahte alusel, järgides oma põhiseadusest tulenevaid nõudeid, ning see otsus sõltub seega ainult tema suveräänsest valikust (vt selle kohta 10. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Wightman jt, C‑621/18, EU:C:2018:999, punkt 50, ja 9. juuni 2022. aasta kohtuotsus Préfet du Gers ja Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, punkt 53).
67
Lisaks, kuna liikmesriigi kodakondsuse omamine on ELL artikli 9 ja ELTL artikli 20 lõike 1 kohaselt vältimatu tingimus selleks, et isik saaks saada ja säilitada liidu kodaniku staatuse ning kasutada kõiki sellega seotud õigusi, toob selle kodakondsuse kaotamine asjaomase isiku jaoks kaasa selle staatuse ja nende õiguste kaotamise (9. juuni 2022. aasta kohtuotsus Préfet du Gers ja Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, punkt 57).
68
Seega on apellantide jaoks liidu kodaniku staatuse ja sellest tulenevalt selle staatusega seotud õiguste kaotus üksnes selle otsuse automaatne tagajärg, millega Ühendkuningriik otsustas liidust ELL artikli 50 lõike 1 alusel välja astuda (vt selle kohta 9. juuni 2022. aasta kohtuotsus Préfet du Gers ja Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, punkt 59), mitte väljaastumislepingu või vaidlusaluse otsuse automaatne tagajärg.
69
Sellest järeldub, et hagi tuleb jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata osas, milles see on esitatud vaidlusaluste aktide peale põhjusel, et need tõid apellantide jaoks kaasa liidu kodaniku staatuse ja selle staatusega seotud õiguste kaotamise, samas kui see kaotus tuleneb üksnes Ühendkuningriigi suveräänsest otsusest astuda ELL artikli 50 lõike 1 alusel liidust välja.
70
Nimelt ei saa vaidlusaluse otsuse tühistamine tuua apellantidele kasu, mis võiks olla põhjendatud huvi aluseks, kuna tühistamine ei sea seda kaotust igal juhul kahtluse alla.
71
Kuna apellantidel puudub põhjendatud huvi vaidlusaluse otsuse peale hagi esitamiseks, ei ole vaja analüüsida nende argumente, mille kohaselt hinnati vääralt nende õigust esitada hagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu teise ja kolmanda lauseosa alusel. Nimelt ei mõjuta võimalik õigusnormi rikkumine vaidluse lahendust ega vaidlustatud kohtumääruse resolutsiooni, kuna hagi jäeti vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata (vt selle kohta 24. märtsi 2022. aasta kohtuotsus Wagenknecht vs. komisjon, C‑130/21 P, EU:C:2022:226, punkt 43 ja seal viidatud kohtupraktika).
72
Sellest järeldub, et käesoleva kohtuotsuse punktides 69 ja 70 esitatud põhjustel ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta järeldas vaidlustatud kohtumääruse punktis 83, et hagi tuleb jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
73
Apellatsioonkaebuse teine väide tuleb seega tagasi lükata.
74
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb apellatsioonkaebus jätta rahuldamata.
Kohtukulud
75
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse.
76
Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluse suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
77
Kuna apellandid on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud vastavalt nõukogu nõudele välja mõista apellantidelt, kes ühtlasi kannavad ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kaheksas koda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja Harry Shindlerilt, Christopher David Randolphilt, Douglas Edward Watsonilt, Michael Charles Strawsonilt, Hilary Elizabeth Walkerilt, Sarah Caroline Griffithsilt, James Graham Cherrillilt, Anita Ruddell Tuttellilt, Joséphine Frenchilt ja William John Tobbinilt.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.