Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
LAILA MEDINA
esitatud 16. aprillil 2026(1)
Kohtuasi C‑879/24
Euroopa Komisjon
versus
Taani Kuningriik
Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Siseveelaevanduse valdkonna minimaalsete kutsekvalifikatsioonide tunnustamise ühise raamistiku kehtestamine – Direktiiv
(EL) 2017/2397 ja direktiiv (EL) 2021/1233 – Artikli 39 lõiked 3 ja 4 – Kohustus jõustada nende direktiivide järgimiseks vajalikud meetmed – Ülevõtmata jätmine ja/või ülevõtmismeetmetest teatamata jätmine – ELTL artikli 260 lõige 3 – Nõue mõista välja põhisumma ja karistusmakse
I.      Sissejuhatus
1.        Euroopa Komisjon palub oma hagis Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Taani Kuningriik ei ole võtnud vastu i) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2017. aasta direktiivi (EL) 2017/2397 (milles käsitletakse siseveelaevanduse valdkonna kutsekvalifikatsioonide tunnustamist ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiivid 91/672/EMÜ ja 96/50/EÜ)(2) artikli 39 lõike 3 ning ii) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuli 2021. aasta direktiivi (EL) 2021/1233 (millega muudetakse direktiivi (EL) 2017/2397 kolmandate riikide tunnistuste tunnustamisega seotud üleminekumeetmete osas)(3) artikli 2 lõike 1 järgimiseks vajalikke õigus- ja haldusnorme või vähemalt ei ole nendest sätetest komisjonile teatanud, siis on Taani Kuningriik rikkunud nendest sätetest tulenevaid kohustusi.
2.        Lisaks palub komisjon Euroopa Kohtul mõista Taani Kuningriigilt välja põhisumma ja karistusmakse iga päeva eest alates kohtuotsuse kuulutamisest.
3.        Käesolevas liikmesriigi kohustuste rikkumise hagis on kaks peamist aspekti. Esimene puudutab selle kriteeriumi tõlgendamist, mille kohaselt ei ole siseveeteedel navigeerimine liikmesriigi territooriumil tehniliselt võimalik vastavalt direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõikele 4, mille alusel on liikmesriik ülevõtmiskohustusest täielikult vabastatud.
4.        Teine aspekt on menetluslik ja puudutab ELTL artikli 260 lõike 3 tõlgendamist. Selle Lissaboni lepinguga kasutusele võetud sättega kehtestati kord, mis annab Euroopa Komisjonile võimaluse paluda, et Euroopa Kohus määraks ELTL artikli 258 alusel liikmesriigile rahalise karistuse esmakordse järeldusega, millega kohus tuvastab, et liikmesriik on rikkunud seadusandlikus menetluses vastu võetud direktiivi ülevõtmise meetmetest teatamise kohustust.
5.        Käesolev kohtuasi annab Euroopa Kohtule võimaluse uurida ELTL artikli 260 lõikes 3 sätestatud korra kohaldatavust olukorras, kus ELi seadusandja on võtnud vastu suunatud lähenemisviisi ülevõtmisele ja asjaomane liikmesriik tugineb asjaomase direktiivi konkreetsele sättele, millega vabastatakse liikmesriigid ülevõtmisest, kui on täidetud teatud kriteeriumid. Oma ettepanekus selgitatud põhjustel leian, et ELTL artikli 260 lõige 3 ei ole kohaldatav, kui juba ülevõtmiskohustuse olemasolu nõuab Euroopa Kohtu tõlgendust.
II.    Õiguslik raamistik
A.      Direktiiv 2017/2397
6.        Direktiivi 2017/2397 artikli 2 „Kohaldamisala“ lõige 3 on sõnastatud järgmiselt:
„Ilma et see piiraks artikli 39 lõike 3 kohaldamist, ei kohaldata käesolevat direktiivi ka isikute suhtes, kes juhivad laeva liikmesriigi siseveeteedel, mis ei ole ühenduses teise liikmesriigi laevatatavate veeteede võrgustikuga, ja kes:
a)      teevad vaid kohalikes huvides piiratud ulatuses laevareise, mille puhul kaugus lähtepunktist ei ole ühelgi juhul rohkem kui kümme kilomeetrit, või
b)      juhivad laeva vaid hooajaliselt.“
7.        Direktiivi 2017/2397 artiklis 39 „Ülevõtmine“ on sätestatud:
„1.      Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid 17. jaanuariks 2022. Liikmesriigid edastavad kõnealuste normide teksti viivitamata komisjonile.
[…]
3.      Erandina käesoleva artikli lõikest 1 on liikmesriik juhul, kui ühegi isiku suhtes käesolevat direktiivi ei kohaldata kooskõlas artikli 2 lõikega 3, kohustatud jõustama ainult need meetmed, mis on vajalikud selleks, et tagada vastavus artiklile 10 kvalifikatsioonitunnistuste ja teenistusraamatu tunnustamise osas, vastavus artiklile 38 kehtivate tunnistuste tunnustamise osas ning vastavus artiklile 15. Sellised liikmesriigid jõustavad need meetmed hiljemalt 17. jaanuariks 2022.
Selline liikmesriik ei või väljastada liidu kvalifikatsioonitunnistusi või heaks kiita koolitusprogramme või simulaatoreid seni, kuni ta pole üle võtnud ja rakendanud käesoleva direktiivi ülejäänud sätteid ning teavitanud sellest komisjoni.
4.      Erandina käesoleva artikli lõikest 1 ei ole liikmesriik kohustatud käesolevat direktiivi üle võtma juhul, kui siseveeteedel navigeerimine ei ole tema territooriumil tehniliselt võimalik.
Nimetatud liikmesriik ei või väljastada liidu kvalifikatsioonitunnistusi või heaks kiita koolitusprogramme või simulaatoreid seni, kuni ta pole üle võtnud ja rakendanud käesoleva direktiivi sätteid ning teavitanud sellest komisjoni.“
B.      Direktiiv 2021/1233
8.        Direktiiviga 2021/1233 muudeti direktiivi (EL) 2017/2397 kolmandate riikide tunnistuste tunnustamisega seotud üleminekumeetmete osas. Direktiivi 2021/1233 artikliga 1 muudeti muu hulgas direktiivi 2017/2397 artikli 10 lõiget 3 ja viimati nimetatud direktiivi artiklisse 38 lisati lõige 7.
9.        Direktiivi 2021/1233 artikli 2 lõikes 1 on sätestatud:
„1.      Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid hiljemalt 17. jaanuariks 2022. Liikmesriigid teatavad nendest viivitamata komisjonile.
Kui liikmesriigid need normid vastu võtavad, lisavad nad nende ametlikul avaldamisel nendesse või nende juurde viite käesolevale direktiivile. Sellise viitamise viisi näevad ette liikmesriigid.
Direktiivi [2017/2397] artikli 39 lõikes 4 sätestatud erandit kohaldatakse käesolevale direktiivile mutatis mutandis.“
III. Kohtueelne menetlus ja menetlus Euroopa Kohtus
10.      Komisjon saatis 24. märtsil 2022 Taani Kuningriigile ametliku kirja, milles väitis, et Taani Kuningriik ei ole teatanud meetmetest, mis on võetud direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõikes 3 ja direktiivi 2021/1233 artikli 2 lõikes 1 loetletud sätete ülevõtmiseks pärast nende sätete ülevõtmise tähtaja möödumist ehk pärast 17. jaanuari 2022.
11.      Taani Kuningriik märkis oma 25. mai 2022. aasta vastuses, et ta ei ole kohustatud neid kahte direktiivi oma riigisisesesse õigusesse üle võtma. Sellega seoses tugines ta direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõikele 4, mis tema arvates vabastab ta nende kahe direktiivi ülevõtmisest.
12.      Kuna komisjon leidis, et Taani Kuningriigi vastus ei olnud rahuldav, pidas ta mitu kohtumist Taani ametiasutustega. Nende kohtumiste tulemusel siiski ei teatatud komisjonile ülevõtmismeetmetest.
13.      28. septembril 2023 saatis komisjon Taani Kuningriigile põhjendatud arvamused, milles märkis, et nende direktiivi 2017/2397 ja direktiivi 2021/1233 täielikuks ülevõtmiseks vajalikke meetmeid ei ole vastu võetud ja kutsus Taani Kuningriiki üles täitma nendest direktiividest tulenevaid kohustusi kahe kuu jooksul alates põhjendatud arvamuste kättesaamisest.
14.      Taani Kuningriik vastas komisjoni põhjendatud arvamustele 28. novembril 2023. Oma vastuses kordas Taani Kuningriik suuresti oma vastust ametlikule kirjale, rõhutades, et ta on direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõike 4 kohaselt direktiivi 2017/2397 ülevõtmise kohustusest vabastatud ja seega ei ole ta kohustatud direktiivi 2021/1233 üle võtma. Ta väitis veel kord, et Taanis ei ole siseveeteid.
15.      Leides, et Taani Kuningriik on jätnud üle võtmata direktiivi 2017/2397 selle artikli 39 lõikes 3 ette nähtud piiratud ulatuses ja direktiivi 2021/1233 ega ole
asjakohastest riigisisestest ülevõtmismeetmetest teatanud, esitas komisjon käesoleva hagi.
IV.    Õiguslik analüüs
16.      Direktiivi 2017/2397 artiklis 1 on sätestatud tingimused ja menetlused ELi siseveeteedel sõitvate veesõidukite ekspluatatsioonis osalevate isikute kvalifikatsioonide sertifitseerimiseks ning nende kvalifikatsioonide tunnustamiseks liikmesriikides. Nagu nähtub direktiivi põhjendusest 5, on selle direktiivi eesmärk liidu kvalifikatsioonitunnistuste ja kutsekvalifikatsioonide sertifitseerimise kehtestamisega hõlbustada liikuvust, tagada laevasõiduohutus ning inimelude ja keskkonna kaitse.(4)
17.      Direktiivi 2017/2397 põhjenduse 10 kohaselt tunnustatakse direktiivi täielikust ülevõtmisest siiski teatavaid erandeid, mis puudutavad liikmesriike, kus riigisisesed siseveeteed ei ole ühenduses teise liikmesriigi laevatatava siseveeteega, ja mille eesmärk on vähendada kulusid. Selle direktiivi põhjenduse 15 kohaselt tunnustatakse erandeid liikmesriikide puhul, kus siseveelaevandus on ebaregulaarne tegevus, mis toimub vaid kohalikes huvides või hooajaliselt veeteedel, mis ei ole teiste liikmesriikidega ühendatud. Kui nendes liikmesriikides tuleb kinni pidada kõnealuse direktiivi kohasest kutsetunnistuste tunnustamise põhimõttest, peaks halduskoormus olema proportsionaalne. Selles põhjenduses on sätestatud, et seepärast on õigustatud lubada asjaomastel liikmesriikidel üle võtta vaid miinimumsätted, mis on vajalikud kutsetunnistuste tunnustamiseks.
18.      Lisaks tuleneb selle direktiivi põhjendusest 16, et teatavatele liikmesriikidele, kus siseveeteedel navigeerimine ei ole tehniliselt võimalik, oleks selle direktiivi ülevõtmise kohustus ebaproportsionaalne halduskoormus.
19.      Kõik need kaalutlused kajastuvad direktiivi 2017/2397 artiklis 39 sätestatud suunatud ülevõtmise lähenemisviisis.(5) Lühidalt liigitatakse selles artiklis liikmesriigid kolme ülevõtmisrühma: liikmesriigid, kes peavad direktiivi täielikult üle võtma (artikli 39 lõige 1), liikmesriigid, kes peavad selle üle võtma piiratud ja minimaalses ulatuses (artikli 39 lõiked 2 ja 3), ning liikmesriigid, kes ei ole kohustatud seda üle võtma (artikli 39 lõige 4). Erandid täielikust ülevõtmisest tulenevad peamiselt teise liikmesriigi laevatatavate siseveeteedega ühendatud siseveeteede puudumisest (artikli 39 lõiked 2 ja 3) ning siseveeteedel navigeerimise tehnilisest võimatusest (artikli 39 lõige 4).
20.      Täpsemalt nähakse direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõikes 3 ette väga piiratud (või minimaalne) kohustus võtta üle ainult kolm sätet, nimelt artiklid 10, 38 ja 15. Kõnealune erand täielikust ülevõtmisest kehtib nende liikmesriikide kohta, kus kõik isikud on vabastatud vastavalt kõnealuse direktiivi artikli 2 lõikele 3. Vabastus hõlmab isikuid, kes navigeerivad liikmesriikides, millel ei ole teise liikmesriigi laevatatavate veeteede võrgustikuga ühendatud siseveeteid ja kes teevad vaid kohalikes huvides lühikesi laevareise (mille puhul kaugus lähtepunktist ei ole kunagi rohkem kui kümme kilomeetrit) või juhivad laeva üksnes hooajaliselt.
21.      Direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõikes 4 on sätestatud täielik erand ülevõtmisest ja seda kohaldatakse liikmesriigi suhtes juhul, kui siseveeteedel navigeerimine ei ole tema territooriumil tehniliselt võimalik.
22.      Direktiiviga 2021/1233 muudeti direktiivi (EL) 2017/2397 kolmandate riikide tunnistuste tunnustamisega seotud üleminekumeetmete osas. Muudatus puudutab eelkõige direktiivi 2017/2397 artikli 10 lõiget 3 ja artiklit 38 (mõlema sätte kohta kehtib direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõike 3 kohane minimaalse ülevõtmise kohustus). Direktiivi 2021/1233 artikli 2 lõikes 1 on ette nähtud, et direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõikes 4 sätestatud erandit kohaldatakse direktiivi 2021/1233 suhtes mutatis mutandis.
23.      Pärast neid selgitusi analüüsin kõigepealt küsimust, kas Taani Kuningriik on rikkunud ELTL artiklist 258 tulenevaid kohustusi, ja seejärel küsimust, kas ELTL artikli 260 lõige 3 on käesoleva juhtumi asjaoludel kohaldatav.
A.      ELTL artiklil 258 põhinev rikkumine
1.      Poolte argumendid
24.      Komisjon märgib, et Taani Kuningriik on üks liikmesriikidest, kes peab direktiivi 2017/2397 selle artikli 39 lõike 3 alusel piiratud ulatuses üle võtma. Taani Kuningriik on samuti kohustatud üle võtma direktiivi 2021/1233 kooskõlas direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõikega 3. Käesoleval juhul ei ole Taani Kuningriik teatanud ühestki nende kahe direktiivi ülevõtmise meetmest.
25.      Komisjon leiab, et vastupidi Taani Kuningriigi väidetele on direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõikes 4 sätestatud ülevõtmiskohustusest vabastatud ainult Küprose Vabariik ja Malta Vabariik, kellel puuduvad siseveeteed, millel on võimalik navigeerida. Kuigi Taani siseveeteed ei ole ühendatud mõne teise liikmesriigi siseveeteede võrgustikuga, on siseveetransport Taanis võimalik ning sellega õigupoolest tegeletakse näiteks Aalborgi sadamas, Gudenå jõel, Odense jõel ja Kopenhaageni sadamas. Aalborgi sadam kirjeldab end siseveesadamana, samas kui Odense sadamat nimetatakse kanalisadamaks. Gudenå jõel korraldab peamine ettevõtja hooajalisi kruiise. Kopenhaageni sadamas pakub üks ettevõtja kanalitel paadiekskursioone.
26.      Komisjon väidab, et kuna direktiivi 2017/2397 artikli 2 lõikes 3 ette nähtud tingimused on teatavate Taani sadamate, kanalite ja siseveeteede puhul täidetud, on see liikmesriik kohustatud need kaks direktiivi vastavalt direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõikele 3 piiratud ulatuses üle võtma.
27.      Institutsioon lisab, et Taani Kuningriigi viide muudele dokumentidele või õigusaktidele, milles mainitakse siseveeteede puudumist Taani territooriumil, nagu 1996. aasta
üleeuroopalise transpordivõrgu (TEN‑T) kaart(6) või direktiiv
(EL) 2016/1629,(7) ei ole asjakohane. TEN‑T kaardist nähtub üksnes, et Taani sadamad ei kuulu üleeuroopalise võrgu koosseisu. Direktiivi 2016/1629 kohaldamisala erineb direktiivi 2017/2397 omast. Kui direktiivis 2016/1629 käsitletakse siseveelaevade tehnilisi nõudeid, siis direktiivis 2017/2397 käsitletakse siseveelaevanduse valdkonna kutsekvalifikatsioone.
28.      Igal juhul tuletab komisjon meelde, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ei vabasta asjaomases liikmesriigis direktiiviga hõlmatud tegevuse puudumine seda riiki kohustusest võtta meetmeid kõigi kõnealuse direktiivi sätete nõuetekohase ülevõtmise tagamiseks.(8)
29.      Taani Kuningriik märgib enda kaitseks kõigepealt, et vaidlus puudutab direktiivide 2017/2397 ja 2021/1233 kohaldamisala kindlaksmääramist. Taani Kuningriik ja komisjon on põhimõtteliselt eriarvamusel küsimuses, kas siseveeteedel navigeerimine on Taanis direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõike 4 tähenduses tehniliselt võimalik. Seega ei ole küsimus selles, kas Taani Kuningriik on võtnud õigel ajal meetmeid nende kahe direktiivi ülevõtmiseks ja neist komisjonile teatanud, vaid pigem selles, kas ta on kohustatud need kaks direktiivi oma riigisisesesse õigusesse üle võtma. See täpsustus on oluline, arvestades taotlusi, mille komisjon esitas ELTL artikli 260 lõike 3 alusel, mille kohaldamise tingimused ei ole täidetud.
30.      See liikmesriik rõhutab esiteks, et komisjon peab tõendama, et siseveeteedel navigeerimine on tema territooriumil tehniliselt võimalik, mida ta aga ei ole teinud.
31.      Teiseks nähtub Taani Kuningriigi väitel direktiivi 2017/2397 kujunemisloost, et Taani, Küpros ja Malta on kuni peaaegu kolm nädalat enne Euroopa Parlamendi ja nõukogu vahelise lõpliku kokkuleppe sõlmimist selle reguleerimisalast sõnaselgelt välja jäetud, mis kinnitab Taani Kuningriigi seisukohta.
32.      Kolmandaks väidab Taani Kuningriik, et direktiivide 2017/2397 ja 2021/1233 kohaldamisala tuleb mõista koostoimes direktiivi 2016/1629 kohaldamisalaga. Viimati nimetatud direktiivi I lisas esitatud liidu siseveeteede loetelus ei viidata Taani siseveeteedele. Lisaks on Taani direktiivi 2016/1629 artikliga 40 direktiivi kohaldamisalast välja jäetud.
33.      Neljandaks rõhutab Taani, et muud õigusaktid, nagu määruse (EL) 2024/1679(9) I lisas loetletud liikmesriikide põhivõrgu siseveeteede ja sadamate kaart või rahvusvahelise tähtsusega peamisi siseveeteid käsitleva Euroopa lepingus (AGN)(10) kehtestatud Euroopa veeteede ja sadamate võrgustiku kaart, kinnitavad siseveeteede puudumist Taani territooriumil.
34.      Viiendaks väidab Taani Kuningriik, et teatavad sadamad või kanalid, millele komisjon viitab, on merega ühendatud ja neid ei saa seega määratleda siseveeteedena, võttes arvesse termini „siseveetee“ määratlust direktiivi 2017/2397 artikli 3 lõike 1 tähenduses. See on nii Limfjordi (Aalborgi sadam), Odense fjordi (Odense sadam) ja Kopenhaageni kanalite (Kopenhaageni sadam) puhul. Muudel järvedel või jõgedel, nagu Silkerborgi järved, Gudenå jõgi ja Odense jõgi, sõidetakse lõbusõidu- ja väikelaevadega, erinevalt suurtest jõe‑ ja kanalivõrkudest, mida direktiiviga 2017/2397 peamiselt reguleeritakse.
35.      Viimasena väidab Taani Kuningriik, et kehtivate riigisiseste õigusaktidega tagatakse siseveelaevanduse kutsetunnistuse omanike kutsekvalifikatsioonide tunnustamine.
36.      Komisjon väidab oma vastuses, et ta on piisavate tõenditega näidanud, et Taani Kuningriigil lasub direktiivi 2017/2397 ülevõtmise piiratud kohustus vastavalt selle artikli 39 lõikele 3, arvestades esitatud tõendeid hooajalise laevajuhtimise kohta või piiratud geograafilises piirkonnas toimuvate reiside kohta, mille puhul läbitakse vähem kui kümme kilomeetrit. Kuna Taani Kuningriik soovib tugineda direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõikes 4 ette nähtud erandile, peab ta tõendama, et ta vastab selles erandis ette nähtud rangetele tingimustele, kuid ta ei ole seda teinud.
37.      Komisjon väidab seoses direktiivi 2017/2397 kujunemislooga, et parlament ja nõukogu ei ole jõudnud selgele järeldusele, et Taani Kuningriiki, Malta Vabariiki ja Küprose Vabariiki tuleks käsitada liikmesriikidena, kes on selle direktiivi kohaldamisest vabastatud. Vastuvõetud lõplikus tekstis ei ole neid liikmesriike artiklis 39 nimetatud, mis jätab tõlgendamisruumi seoses sellega, mis on igas liikmesriigis tehniliselt võimalik. Lisaks on see direktiiv artikli 41 kohaselt adresseeritud kõikidele liikmesriikidele.
38.      Komisjoni hinnangul tuleb Taani Kuningriigi argument, mis põhineb tema väljajätmisel direktiivi 2016/1629 kohaldamisalast, tagasi lükata. Taani Kuningriigile selle direktiiviga antud vabastus ei laiene automaatselt direktiivile 2017/2397, mille kohaldamisala on erinev, hoolimata nende kahe õigusakti koostoimest. Peale selle ei saa direktiivi 2016/1629 põhjenduse 27 ega muude Taani Kuningriigi viidatud õigusaktide põhjal järeldada, et selles liikmesriigis ei ole siseveeteid.
39.      Sama kehtib Taani Kuningriigi argumentide kohta, millega ta vaidlustab komisjoni esitatud sadamate, siseveeteede ja järvede näidete kvalifitseerimise siseveeteedeks. Asjaolu, et need veeteed on ühendatud merega, meretingimuste mõju või see, et need ei kuulu suurde jõestikku, ei mõjuta nende liigitamist siseveeteedeks direktiivi 2017/2397 artikli 3 lõike 1 tähenduses. Komisjon rõhutab samuti, et vastavalt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni mereõiguse konventsiooni (UNCLOS)(11) artiklile 50, mis käsitleb sisevete piiritlemist, kvalifitseeritakse jõesuudmed, lahed ja sadamad siseveteks, mis erineb mõistest „territoriaalmeri“.
40.      Taani Kuningriik leiab oma vasturepliigis esiteks, et direktiivis 2016/1629 sätestatud erandid peaksid mõjutama direktiivis 2017/2397 sätestatud erandite kohaldamist. Mõlema direktiiviga reguleeritakse sama merendusvaldkonda. Seepärast tuleks siseveeteede mõistet tõlgendada ühtemoodi, et vältida erinevaid tõlgendusi. Teiseks kordab ta, et komisjoni esitatud näited siseveeteede kohta ei ole piisavad, tõendamaks selliste teede olemasolu Taanis. Kopenhaageni, Aalborgi ja Odense sadamad (mille komisjon on näiteks toonud) on kõik seotud merega ühendatud veeteedega ning seega kehtivad nende kohta meretingimused, nagu looded ja merevee mõju. UNCLOSi artiklis 50 sätestatud piiritlemine seda ei muuda.
2.      Analüüs
41.      Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb liikmesriigi kohustuste rikkumise esinemist hinnata komisjoni põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemisel liikmesriigis valitsenud olukorra põhjal ja hiljem toimunud muutusi ei saa Euroopa Kohus arvesse võtta.(12)
42.      Käesolevas menetluses Taani Kuningriigi esitatud kostja vastusest ja vasturepliigist ilmneb, et 28. juuli 2023. aasta põhjendatud arvamustes määratud tähtaja lõpuks ei olnud Taani Kuningriik vastu võtnud direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõikest 3 ja direktiivi 2021/1233 artikli 2 lõikest 1 tuleneva piiratud ülevõtmise kohustuse täitmiseks vajalikke õigus- ja haldusnorme ning seega ei olnud liikmesriik selle tähtaja lõpuks nendest normidest komisjonile ka teatanud.(13)
43.      Taani Kuningriik leiab siiski, et nende sätete ülevõtmise kohustust ei ole rikutud, sest selles liikmesriigis ei ole siseveeteedel navigeerimine tehniliselt võimalik, mistõttu tuleb kohaldada direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõikes 4 ette nähtud ülevõtmisest vabastamist.
44.      Et teha kindlaks, kas Taani Kuningriik võib tugineda direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõikes 4 sätestatud erandile, on esmalt vaja kindlaks määrata selle erandi kohaldamisala.
45.      Termin „siseveetee“ on direktiivi 2017/2397 artikli 3 lõikes 1 määratletud kui „artiklis 2 osutatud veesõidukite poolt laevatatav veetee, mis ei ole meri“.
46.      Terminit „tehniliselt võimalik“ ei ole seoses siseveeteedel navigeerimisega direktiivis 2017/2397 määratletud. Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb liidu õiguse sätte tõlgendamisel arvestada mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ja selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa õigusnorm on.(14) Asjakohast teavet normi tõlgendamiseks võib saada ka liidu õigusnormi kujunemisloost.(15)
47.      Mis puudutab artikli 39 lõike 4 sõnastust, siis peetakse terminiga „tehniliselt võimalik“ navigeerimine silmas siseveeteid. Siseveeteedel navigeerimise tehniline võimalikkus määratakse kindlaks geograafiliste tingimuste ja tehniliste nõuete alusel (näiteks veeteede sügavus ja süvis), mis võimaldavad ohutut navigeerimist.(16) Navigeerimist siseveeteedel võib seega pidada tehniliselt võimatuks, kui liikmesriigis ei ole siseveeteid või kui need ei ole laevatatavad.
48.      Mis puudutab termini „tehniliselt võimalik siseveeteedel navigeerimine“ konteksti, siis tuleb märkida, et see on direktiivi 2017/2397 ülevõtmise kohustuse erandi osa. Kuna tegemist on erandiga ülevõtmise üldreeglist, tuleb seda tõlgendada kitsalt.
49.      Nagu eespool juba märgitud, on direktiiviga 2017/2397 kehtestatud liikmesriikide geograafilistel omadustel põhinev suunatud lähenemisviis ülevõtmisele,(17) et võtta arvesse nii nende liikmesriikide olukorda, kus piiriülest tegevust ega siseveeteedel navigeerimist ei toimu, kui ka nende liikmesriikide olukorda, kus siseveeteedel navigeerimine ei ole tehniliselt võimalik.
50.      Direktiivi 2017/2397 põhjenduse 15 kohaselt on nende liikmesriikide puhul, kus siseveelaevandus on ebaregulaarne tegevus, mis toimub vaid kohalikes huvides või hooajaliselt veeteedel, mis ei ole teiste liikmesriikidega ühendatud, ülevõtmiskohustus piiratud, et tagada ülevõtmisega seotud halduskoormuse proportsionaalsus. Põhjenduse 16 kohaselt ei tohiks liikmesriikidele, kus siseveeteedel navigeerimine ei ole tehniliselt võimalik, tekkida ebaproportsionaalset ülevõtmiskoormust.
51.      Direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõike 4 kontekstist tuleneb, et siseveeteede ühenduste puudumine teiste liikmesriikidega või siseveetranspordi puudumine ei ole piisav alus vabastada liikmesriik täielikult ülevõtmisest. Samal ajal piisab minimaalsest siseveelaevandusest, et asjaomane liikmesriik kuuluks direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõikes 3 ette nähtud minimaalse ülevõtmiskohustuse kohaldamisalasse.
52.      Mis puudutab termin „ei ole tehniliselt võimalik“ eesmärki ja selle õigusakti eesmärki, mille osa see on, siis tuleb meenutada, et direktiivi 2017/2397 eesmärk on ühtlustada meeskonnaliikmete kutsekvalifikatsioone siseveelaevanduse valdkonnas, et hõlbustada liikuvust, tagada laevasõiduohutus ning tagada inimelude ja keskkonna kaitse. Selle direktiivi põhjendusest 16 nähtub, et liikmesriikide, kus siseveeteedel navigeerimine ei ole tehniliselt võimalik, ülevõtmisest vabastamise eesmärk on vältida ebaproportsionaalset halduskoormust nendele liikmesriikidele. Seda halduskoormuse vähendamise eesmärki võetakse arvesse ka liikmesriikides, kus siseveelaevandus on ebaregulaarne tegevus, mis toimub vaid kohalikes huvides või hooajaliselt.
53.      Sellest järeldub, et erandid direktiivi 2017/2397 ülevõtmise kohustusest on olemas selleks, et vähendada halduskoormust. Et halduskoormuse vähendamise eesmärk oleks ülimuslik täieliku ülevõtmise eesmärgi suhtes, milleks on liikuvuse, ohutuse ning inimelude ja keskkonna kaitse, peab liikmesriik suutma tõendada, et siseveeteedel navigeerimine ei ole tehniliselt võimalik. Kui selline tegevus (või tehniline võimalus seda teha) on minimaalne, tekib direktiivi ülevõtmise miinimumkohustus ja täielikku erandit ei kohaldata.
54.      Direktiivi 2017/2397 kujunemisloost nähtub, et ülevõtmiskohustust arutati enne lõplikku vastuvõtmist. Komisjoni ettepanekus direktiivi kohta sätestati üksnes üldine ülevõtmiskohustus.(18) Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni vahel 7. juunil 2017 toimunud kolmepoolses institutsioonidevahelises dialoogis(19) tegi parlament ettepaneku teha Taani Kuningriigile, Küprose Vabariigile ja Malta Vabariigile sõnaselge erand direktiivi ülevõtmise kohustusest, kui siseveeteedel navigeerimine ei ole nende territooriumil tehniliselt võimalik. Lõplikult vastu võetud tekstis ei olnud aga nende kolme liikmesriigi kohta nimelist viidet.
55.      Kuna nimeline viide puudub, ei ole vastupidi Taani Kuningriigi väidetele tõendeid selle kohta, et siseveeteedel navigeerimine ei ole selles liikmesriigis tehniliselt võimalik. See pigem tõendab, et seadusandja ei jõudnud selles küsimuses järeldusele ning jättis tehnilise võimalikkuse tõlgendamise küsimuseks, nagu väitis ka komisjon.
56.      Käesoleval juhul väidab komisjon, et siseveeteedel navigeerimine on võimalik ja toimub tegelikult näiteks Aalborgi sadamas, Gudenå jõel, Odense jõel ja Kopenhaageni sadamas. Viidates konkreetselt
Gudenå jõele ja Odense jõele, märgib komisjon, et seal osutatakse hooajalist kruiisilaevateenust.
57.      Taani Kuningriik ei vaidlusta tegevuse olemasolu nendel veeteedel, vaid nende kvalifitseerimise siseveeteedeks. Ta täpsustab, et Aalborgi sadam, Odense jõgi ja Kopenhaageni sadam on seotud merega ning nende kohta kehtivad meretingimused, nagu looded ja merevee mõju. Neid ei saa seega kvalifitseerida siseveeteedeks, kuna termin „siseveeteed“ on direktiivi 2017/2397 artikli 3 lõikes 1 määratletud kui veeteed, „mis ei ole meri“.
58.      Ma ei nõustu Taani Kuningriigi pakutud tõlgendusega terminile „siseveetee“ direktiivi 2017/2397 tähenduses. Tuleb märkida, et selle direktiivi kohaldamisel on termini „siseveetee“ määratlus eriti lai. Väljendiga „mis ei ole meri“ ei välistata sellise veetee, mis on merega ühendatud või voolab merre, kvalifitseerimist veeteeks kõnesoleva direktiivi tähenduses, tingimusel et sellel veeteel saab navigeerida direktiivi artiklis 2 nimetatud veesõidukitega.
59.      Komisjon leiab, et seda tõlgendust toetab Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni mereõiguse konventsioon (UNCLOS). Kuigi ma nõustun, et niisugust tõlgendust toetab sisevete piiritlemine territoriaalmerest UNCLOSi alusel,(20) tuleb märkida, et selle direktiivi 2017/2397 artikli 3 lõikes 1 on termin „siseveetee“ määratletud autonoomselt. Sellest määratlusest piisab, et nõustuda tõlgendusega, mille kohaselt kuulub merega ühendatud veetee termini „siseveetee“ kohaldamisalasse selle direktiivi tähenduses.(21)
60.      Taani Kuningriik märkis, et muudel näitena toodud veeteedel, nagu Silkeborgi järved, Gudenå jõgi või Odense jõgi, ei saa navigeerida direktiivi 2017/2397 artiklis 2 osutatud veesõidukite tüüpidega. Neid järvi ja jõgesid kasutatakse väikelaevade ja hooajalise laevaliikluse jaoks ning need ei ole ühendatud teise liikmesriigi veeteede võrgustikuga, mis eristab neid suurtest jõevõrkudest ja kanalitest, mida selle direktiiviga peamiselt reguleeritakse.
61.      Sellega seoses tuleb meeles pidada, et kohtupraktika kohaselt ei vabasta tõsiasi, et konkreetses liikmesriigis ei esine direktiiviga reguleeritud tegevust, seda liikmesriiki kohustusest kehtestada õigus- ja haldusnormid, et tagada kõigi selle direktiivi sätete nõuetekohane ülevõtmine.(22) Kohtupraktika kohaselt ei ole ülevõtmine kohustuslik vaid juhul, kui direktiivi ülevõtmine on geograafiliste olude tõttu mõttetu.(23) Taani Kuningriigi puhul see aga nii ei ole. Direktiivi 2017/2397 kohaldatavus ei sõltu sellest, kas liikmesriikidel on suured jõestikud ja kanalite võrgustikud – seda terminit nimetatud direktiivis tegelikult ei kasutatagi. Piiriülese tegevuse puudumine ja siseveeteedel navigeerimise ebaregulaarne olemus ei ole samaväärne siseveeteedel navigeerimise tehnilise võimatusega, mis on ainus alus liikmesriigi vabastamiseks direktiivi artikli 39 lõike 4 kohasest ülevõtmisest.
62.      Vastupidi, direktiiviga 2017/2397 nähakse ette erisäte liikmesriikide jaoks, kellel ei ole teise liikmesriigi laevatatavate veeteede võrgustikuga ühendatud siseveeteid ja kus navigeerimine on selle direktiivi artikli 39 lõike 3 kohaselt vaid hooajaline. Taani Kuningriigi esitatud näited veeteede kohta ei ole piisavad tõendamaks, et direktiivi ülevõtmine on geograafilistel põhjustel mõttetu või et navigeerimine „ei ole tehniliselt võimalik“. Pigem tõendavad need, et siseveeteedel navigeerimine on ebaregulaarne tegevus, mis õigustab direktiivi artikli 39 lõikes 3 sätestatud minimaalset ülevõtmiskohustust.
63.      Taani Kuningriik väidab lisaks, et selle liikmesriigi direktiivi 2017/2397 ülevõtmisest vabastamise võib tuletada selle riigi direktiivi 2016/1629 ülevõtmise vabastusest.
64.      Direktiivis 2016/1629 on sätestatud siseveelaevade tehnilised nõuded. Selle I lisas on esitatud loetelu ELi siseveeteedest, mis on geograafiliselt jaotatud 1.,
2.
ja 3. tsooniks. Selles loetelus ei ole ühtegi viidet Taani siseveeteedele. Lisaks on mitu liikmesriiki, sealhulgas Taani Kuningriik, direktiivi 2016/1629 artikliga 40 ülevõtmiskohustusest sõnaselgelt välja jäetud.
65.      Direktiivi 2016/1629 alusel ülevõtmisest väljajätmise põhjendus on esitatud nimetatud direktiivi põhjenduses 27. Põhjenduses on sätestatud, et „Taanis, Eestis, Iirimaal, Kreekas, Hispaanias, Küprosel, Lätis, Maltal, Portugalis, Sloveenias ja Soomes ei ole siseveeteid või seal ei toimu märkimisväärses ulatuses siseveeliiklust“. Seepärast oleks selle direktiivi ülevõtmine ja rakendamine nende liikmesriikide jaoks „ebaproportsionaalne ja tarbetu kohustus“.
66.      Möönan, et direktiivi 2016/1629 ja direktiivi 2017/2397 kohaldamisala ning määratlused on sarnased. Lisaks on direktiivis 2016/1629 esitatud ELi siseveeteede liigitus, mis ei hõlma Taanit. Võib väita, et kui siseveeteid ei ole direktiivi 2017/2397 raames liigitatud, võiks viidata direktiivis 2016/1629 ette nähtud liigitusele.
67.      Direktiivis 2016/1629 ette nähtud siseveeteede liigituse direktiivi 2017/2397 suhtes kohaldamise probleem on aga see, et nagu on märgitud direktiivi 2016/1629 artiklis 4, on see liigitus esitatud „[selle direktiivi] tähenduses“ (nimelt direktiivi 2016/1629 tähenduses). Isegi kui liikmesriigi geograafilised tingimused jäävad samaks, võivad liidu seadusandja kaalutlused, millel konkreetse õigusakti kohaldatavus põhineb, olla erinevad. Erinevalt direktiivist 2016/1629 nägi seadusandja direktiivis 2017/2397 ette suunatud lähenemisviisi ülevõtmisele, tuginedes kaalutlustele, mis erinevad varasema direktiivi aluseks olevatest kaalutlustest.
68.      Taani siseveeteede liigituse puudumisest direktiivist 2016/1629 ei saa seega järeldada, et Taanis ei ole siseveeteid. Vastupidi Taani Kuningriigi väidetele ei saa viimati nimetatud direktiivi põhjendusest 27 teha ühtegi teistsugust järeldust. Selles põhjenduses on välja toodud kaks alternatiivset põhjendust mõne liikmesriigi ülevõtmiskohustusest vabastamiseks: kas seetõttu, et seal „ei ole siseveeteid või seal ei toimu märkimisväärses ulatuses siseveeliiklust“. See põhjendus toetab seisukohta, et mõnes liikmesriigis võib siseveeteedel navigeerimine olla tehniliselt võimalik, kuid seda ei kasutata märkimisväärsel määral.
69.      Samuti tuleb märkida, et kuna direktiivi 2016/1629 artiklist 40 on sõnaselgelt jäetud välja 11 liikmesriiki, sealhulgas Taani Kuningriik, on need liikmesriigid selle direktiivi ülevõtmise kohustusest vabastatud. Niisugust vabastust ei saa siiski automaatselt laiendada direktiivile 2017/2397, milles ei välistata selle adressaatide hulgast sõnaselgelt ühtegi liikmesriiki.
70.      Nimelt on direktiivi 2017/2397 artikli 41 kohaselt direktiivi adressaadid eranditult liikmesriigid.
71.      Pealegi, nagu komisjon märkis, on nende kahe direktiivi reguleerimisese erinev. Direktiivis 2016/1629 on sätestatud siseveelaevanduse tehnilised nõuded ning direktiivis 2017/2397 on sätestatud tingimused ja menetlused liidu siseveeteedel sõitvate veesõidukite ekspluatatsioonis osalevate isikute kvalifikatsioonide sertifitseerimiseks ning nende kvalifikatsioonide tunnustamiseks liikmesriikides.
72.      Nende kahe direktiivi reguleerimisesemete erinevusest nähtub, et kaalutlused, millest tulenevalt seadusandja vabastas teatavad liikmesriigid kohustusest võtta üle direktiiv 2016/1629, mis puudutab tehnilisi nõudeid, ei ole ülimuslik kohustuse suhtes võtta üle direktiiv 2017/2397, milles käsitletakse vastastikust tunnustamist. Kuigi liidu seadusandja leidis, et laevu puudutavate direktiivi 2016/1629 tehniliste nõuete ülevõtmine oleks ebaproportsionaalne liikmesriikide puhul, kus „ei ole siseveeteid“, või liikmesriikide puhul, kus „ei toimu märkimisväärses ulatuses siseveeliiklust“, olid asjakohased kaalutused erinevad seoses vastastikuse tunnustamisega, mida reguleeritakse direktiiviga 2017/2397, millega kehtestati suunatud lähenemisviis ülevõtmisele.
73.      Komisjon tunnistab, et nende kahe direktiivi vahel on koostoime seoses nende liikmesriikide eriolukorraga, kus siseveeteedel navigeerimine on ebaregulaarne ja kus ei ole teiste liikmesriikidega ühendatud siseveeteid.
74.      Nende liikmesriikide konkreetne olukord on aga juba hõlmatud sellega, et liidu seadusandja tunnustab direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõikest 3 tulenevat piiratud ülevõtmiskohustust.
75.      Sisuliselt samadel põhjustel ei saa teistsugust argumenti tuletada sellest, et üleeuroopaliste siseveetranspordi võrkude kaartidel puudub viide Taanile.(24) Asjaolu, et Taani siseveeteed ei kuulu siseveetranspordi üld- ja põhivõrku määruse 2024/1679 tähenduses, ei mõjuta direktiivi 2017/2397 kohaldamisala. Nagu ma juba märkisin, nähakse direktiivis 2017/2397 ette erisäte nende liikmesriikide jaoks, kelle siseveeteed ei ole ühenduses teise liikmesriigi laevatatavate veeteede võrgustikuga ega ole põhivõrgu osad.
76.      Eeltoodust tuleneb, et Taani Kuningriigil on direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõike 3 ja direktiivi 2021/1233 artikli 2 kohaselt piiratud kohustus võtta üle direktiiv 2017/2397.
77.      Seega, kuna Taani Kuningriik ei olnud 28. septembri 2023. aasta põhjendatud arvamustes määratud tähtaja lõpuks vastu võtnud kõiki nende sätete järgimiseks vajalikke õigus- ja haldusnorme ega olnud neist komisjonile teatanud, siis on Taani Kuningriik rikkunud nendest sätetest tulenevaid kohustusi.
B.      Kohustuste rikkumine ELTL artikli 260 lõike 3 seisukohast
1.      ELTL artikli 260 lõike 3 kohaldamine
a)      Poolte argumendid
78.      Komisjoni sõnul on ELTL artikli 260 lõike 3 eesmärk motiveerida liikmesriike võtma seadusandliku menetluse kohaselt vastu võetud direktiivid üle liidu seadusandja kehtestatud tähtaegade jooksul ja tagada seega liidu õigusaktide tulemuslikkus.
79.      Käesoleval juhul võeti direktiiv 2017/2397 vastu seadusandliku tavamenetluse kohaselt ning Taani Kuningriik on rikkunud selle direktiivi artikli 39 lõikest 3 ja direktiivi 2021/1233 artikli 2 lõikest 1 tulenevaid kohustusi võtta vastu ja avaldada nende direktiivide järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid hiljemalt 17. jaanuariks 2022 ning edastada need viivitamata komisjonile. Seega on ELTL artikli 260 lõike 3 kohaldamise tingimused täidetud.
80.      Taani Kuningriik vaidlustab kostja vastuses ELTL artikli 260 lõike 3 kohaldatavuse. Käesolevas hagis tõstatatud probleemi keskmes on sisuline vaidlus küsimuses, kas siseveeteedel navigeerimine on Taanis võimalik või mitte direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõike 4 tähenduses. Seega ei ole küsimus selles, kas Taani Kuningriik võttis nende direktiivide järgimiseks vajalikud meetmed ja teavitas nendest komisjoni, vaid selles, kas need direktiivid on Taani Kuningriigis kohaldatavad. Vaidluse eset arvestades ei ole ELTL artikli 260 lõige 3 käesoleva hagi suhtes kohaldatav.
81.      Taani Kuningriik väidab, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt(25) ei ole ELTL artikli 260 lõige 3 kohaldatav hagi puhul, milles käsitletakse küsimust, kas ülevõtmine on ebaõige, kui asjaomane liikmesriik on komisjonile ülevõtmisest juba teatanud. ELTL artikli 260 lõike 3 kohaldamisala välistab seega hagi, mille puhul on rikkumise tuvastamiseks vaja tõlgendada direktiivi asjakohaste sätete kohaldamisala.
82.      Lisaks teatas Taani Kuningriik komisjonile enne ülevõtmise tähtaja möödumist 19. augusti 2021. aasta kirja ja THEMISe süsteemis esitatud teatega, et ta on direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõike 4 kohaselt ülevõtmisest vabastatud. Seega on Taani Kuningriik täitnud ELTL artikli 260 lõikest 3 tuleneva „direktiivi ülevõtmise meetmetest teatamise [kohustuse]“. Seda kohustust tuleb tõepoolest mõista ülevõetava õigusakti kontekstis. ELTL artikli 260 lõikega 3 ei kohustata liikmesriike õigusakti üle võtma suuremas ulatuses, kui on nõutud asjakohases seadusandlikus aktis.
83.      Taani Kuningriik lisab oma seisukoha toetuseks, et direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõikes 4 ei ole täpselt märgitud, millised liikmesriigid on ülevõtmisest vabastatud. Komisjoni väide, et ülevõtmisest on vabastatud ainult Küprose Vabariik ja Malta Vabariik, põhineb selle sätte tõlgendusel.
84.      Viimasena väidab Taani Kuningriik, et kui ELTL artikli 260 lõige 3 oleks käesolevas asjas kohaldatav, võtaks see temalt võimaluse kaitsta oma tõlgendust direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõike 4 kohta Euroopa Kohtus, ilma et teda ähvardaks oht, et talle määratakse rahaline karistus.
85.      Komisjon väidab vasturepliigis, et Taani Kuningriigi väide, et käesolevas asjas on probleemi tuum sisulise kokkuleppe puudumine artikli 39 lõike 4 ulatuse osas, on väär. Euroopa Kohus ei pea hindama ülevõtmismeetmete sisu, kuna neist ei ole teatatud.
86.      Komisjon vaidleb vastu ka Taani Kuningriigi väitele, et ta täitis teatamiskohustuse. Komisjonile ülevõtmismeetmetest teatamine ei hõlma ühtegi meedet, kuid see peab olema sisuline.(26) Taani Kuningriigi esitatud dokumendid ei täida seda kriteeriumi.
b)      Analüüs
87.      Olgu märgitud, et ELTL artikli 260 lõike 3 esimeses lõigus on sätestatud, et kui komisjon esitab ELTL artikli 258 alusel hagi Euroopa Kohtusse põhjendusega, et asjasse puutuv liikmesriik ei ole täitnud seadusandliku menetluse kohaselt vastuvõetud direktiivi ülevõtmise meetmetest teatamise kohustust, võib ta juhul, kui peab seda sobivaks, näidata ära põhisumma või karistusmakse suuruse, mida ta peab asjaoludele vastavaks ja mille asjasse puutuv liikmesriik peab tasuma. ELTL artikli 260 lõike 3 teises lõigus on sätestatud, et kui Euroopa Kohus tuvastab rikkumise, võib ta asjasse puutuvale liikmesriigile määrata põhisumma või karistusmakse, mis ei ületa komisjoni määratud summat. Maksekohustus jõustub kohtuotsuses ettenähtud kuupäeval.
88.      Mis puudutab ELTL artikli 260 lõike 3 ulatust, siis on Euroopa Kohus leidnud, et tuleb jääda selle sätte sellise tõlgenduse juurde, mis ühelt poolt võimaldab tagada komisjonile antud õigused liidu õiguse tõhusa kohaldamise tagamiseks ning kaitsta kaitseõigusi ja menetluslikku seisundit, mis liikmesriikidel on ELTL artikli 258 ja ELTL artikli 260 lõike 2 koostoimes, ning teiselt poolt annab Euroopa Kohtule pädevuse teostada oma kohtufunktsiooni, milleks on üheainsa menetluse raames hinnangu andmine sellele, kas asjasse puutuv liikmesriik on täitnud oma direktiivi ülevõtmise meetmetest teatamisega seotud kohustusi, ning vajaduse korral hinnata tuvastatud kohustuste rikkumise raskust ja määrata rahaline sanktsioon, mida Euroopa Kohus peab konkreetse juhtumi asjaoludel kõige sobivamaks.(27)
89.      Selles kontekstis tõlgendas Euroopa Kohus ELTL artikli 260 lõikes 3 osutatud „ülevõtmise meetmetest teatamise kohustust“ nii, et sellega peetakse silmas liikmesriikide kohustust edastada piisavalt selget ja täpset informatsiooni direktiivi ülevõtmise meetmete kohta ning märkida iga direktiivi sätte või sätete kohta ülevõtvad sätted.(28) Euroopa Kohtu ülesanne ei ole aga ELTL artikli 260 lõike 3 alusel algatatud kohtumenetluse raames hinnata, kas komisjonile teatatud riigisisesed meetmed tagavad asjasse puutuva direktiivi sätete nõuetekohase ülevõtmise.(29)
90.      ELTL artikli 260 lõike 3 kohaldamisala ei hõlma seega mitte ainult olukorda, kus liikmesriik jätab täielikult tegutsemata, et täita nn menetluslikku teatamiskohustust, vaid ka komisjonile ülevõtmismeetmete kohta selge ja täpse teabe esitamise sisulise kohustuse täitmata jätmist. Ekslik ülevõtmine on siiski välistatud ja seda tuleb käsitleda ELTL artiklis 258 ette nähtud tavamenetluses.(30)
91.      Käesoleval juhul ei ole vaidlust selles, et Taani Kuningriik ei ole komisjonile teatanud ühestki direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõikega 3 seotud ülevõtmismeetmest. Komisjoni hinnangul on selge, et ELTL artikli 260 lõige 3 on kohaldatav. Taani Kuningriik leiab seevastu, et see ei ole nii, kuna ta ei olnud kohustatud direktiivi artikli 39 lõike 4 kohaselt üle võtma. Tegelikult teatas Taani Kuningriik 19. augustil 2021 – juba ammu enne kõnealuse direktiivi ülevõtmise tähtaja möödumist – komisjonile, et leiab end olevat direktiivi ülevõtmisest vabastatud lähtuvalt viimasena mainitud sättest.(31)
92.      Tekib küsimus, kas sellist olukorda saab pidada „direktiivi ülevõtmise meetmetest teatamise [kohustuse]“ rikkumiseks ELTL artikli 260 lõike 3 tähenduses.
93.      Sellele küsimusele vastamisel tuleb arvesse võtta komisjoni hagi esemeks oleva direktiivi ülevõtmise meetodit ja tingimusi, millega reguleeritakse ülevõtmiskohustusest tehtavaid erandeid. Direktiiviga 2017/2397 ei nähta ette ülevõtmiskohustust, mis on kõikide liikmesriikide puhul ühetaoline. Nagu eespool juba selgitatud,(32) kehtib ülevõtmise suhtes suunatud lähenemisviis, mille kohaselt ülevõtmiskohustuse kohaldamisala varieerub täielikust ülevõtmisest piiratud ja minimaalse ülevõtmise ja ülevõtmata jätmiseni, sõltuvalt sellest, kas teatavad kriteeriumid on täidetud.
94.      Selle direktiiviga kehtestatud suunatud lähenemisviis ülevõtmisele ei vabasta liikmesriike kohustusest esitada komisjonile selget ja täpset teavet.(33) Selle teabe sisu sõltub siiski tingimata nende ülevõtmiskohustuste ulatusest vastavalt sättele, millele tuginetakse.
95.      Minu eespool esitatud analüüsist ELTL artikli 258 kohase rikkumise olemasolu kohta nähtub, et direktiivis 2017/2397 ette nähtud ülevõtmiskohustuse kohaldamisala kindlaksmääramine ei ole ilmne. Selleks on vaja tõlgendada direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõigetes 3 ja 4 sätestatud tingimusi. Kuigi selle direktiivi artikli 39 lõike 3 kohaldamisala saab kindlaks määrata viitega selle artikli 2 lõikele 3, nõuab direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõike 4 kohaldamisala kindlaksmääramine siseveeteedel navigeerimise tehnilise võimatuse abstraktse kriteeriumi tõlgendamist.
96.      Kuigi Euroopa Kohus nõustub minu ettepanekuga, et komisjon on suutnud täita tõendamiskoormise, et direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõige 3 on käesoleval juhul erinevalt artikli 39 lõikest 4 kohaldatav, ei tähenda see automaatselt, et ELTL artikli 260 lõige 3 on kohaldatav. See on nii sellepärast, et käesolev hagi nõuab, et Euroopa Kohus määraks kõigepealt kindlaks selles direktiivis sätestatud ülevõtmiskohustuse ulatuse.
97.      Küsimus, kas Taani Kuningriigil oli õigus tugineda direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõikele 4, et lugeda end ülevõtmisest vabastatuks, puudutab lõppkokkuvõttes kõnealuse direktiivi ülevõtmise õigsust, mida Euroopa Kohtu praktika kohaselt(34) saab kindlaks teha ainult ELi toimimise lepingu artikli 258 alusel, ilma et rikkumine tooks kaasa karistuste kohese kohaldamise lähtuvalt ELi toimimise lepingu artikli 260 lõikest 3.
98.      Sellise spetsiifilise suunatud ülevõtmise lähenemisviisi raames ei ole juhul, kui täielik vabastus ülevõtmiskohustusest põhineb abstraktsetel kriteeriumidel, direktiivi ülevõtmata jätmine liikmesriigi poolt, kes leiab, et ta vastab nendele kriteeriumidele, ainult tegevusetuse tagajärg. See on tingitud sellest, kuidas liikmesriik tõlgendab vabastuse ulatust. Selle tõlgenduse kehtivust peab Euroopa Kohus analüüsima ELTL artikli 258 alusel toimuvas tavamenetluses.
99.      Olukord oleks teistsugune, kui direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõikega 4 hõlmatud liikmesriigid oleksid nimetatud nimeliselt. Sellisel juhul ei tekiks sisulist vaidlust selle üle, milline liikmesriik kuulub erandi kohaldamisalasse. Kui lõplikus tekstis viidataks ainult Küprose Vabariigile ja Malta Vabariigile – liikmesriikidele, kes on komisjoni arvates ainsad, kelle territooriumil
siseveeteedel navigeerimine „ei ole tehniliselt võimalik“ –, siis oleks kahtlemata selge, et Taani Kuningriik ei ole vabastatud direktiivi ülevõtmise kohustusest.
100. Seadusandja ei teinud aga sellist valikut. Nagu komisjon oma repliigis tunnistab, kuulub direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõike 4 praegune sõnastus „tõlgendamisele seoses sellega, mis on igas liikmesriigis tehniliselt võimalik“ (kohtujuristi kursiiv).
101. Samuti tuleb tunnistada, et asjaolu, et Taani Kuningriik on seadusandliku menetluse varasemates etappides ülevõtmisest vabastatud, suurendab ebakindlust vabastuse ulatuse suhtes, mistõttu on vaja seda tõlgendada.
102. Kui tekib vaidlus selles direktiivis ette nähtud iga ülevõtmisvõimaluse tõlgendamise üle, peab Euroopa Kohus tegema otsuse kohaldatava võimaluse kohta. See küsimus ei ole kaugeltki ilmne, vaid nõuab kõigepealt kohtuotsuse tegemist ELTL artikli 258 alusel algatatud menetluses.(35) ELTL artikli 260 lõike 2 alusel oleks võimalik määrata karistusi ainult juhul, kui asjaomane liikmesriik jätab selle kohtuotsuse täitmata.
103. Kui nõustuda, et sellises olukorras on kohaldatav ELTL artikli 260 lõige 3, oleks see vastuolus selle sätte eesmärgiga. Euroopa Kohus on leidnud, et ELTL artikli 260 lõikes 3 sisalduva korra kehtestamise eesmärk ei ole ainult motiveerida liikmesriike võimalikult kiiresti lõpetama kohustuste rikkumist, mis sellise meetme puudumisel võiks jääda püsima, vaid samuti lihtsustada ja kiirendada nende rahaliste sanktsioonide määramise menetlust, mis puudutavad seadusandliku menetluse kohaselt vastuvõetud direktiivi ülevõtmise riigisisesest meetmest teatamise kohustuse rikkumist.(36)
104. Käesoleva hagi kontekstis ei ole karistuste määramise kiirendatud menetlusel võimalik täita eesmärki, milleks on asjaomase liikmesriigi sundimine direktiivi üle võtma ning menetluse lihtsustamine ja kiirendamine. Neid eesmärke on võimalik saavutada üksnes selge ja vaieldamatu ülevõtmiskohustuse korral. Eespool esitatud põhjustel ei ole see siiski nii olukorras, kus seadusandja on liikmesriigid ülevõtmisest täielikult vabastanud, kui nad vastavad abstraktsetele tõlgendamist vajavatele kriteeriumidele.
105. Kui Euroopa Kohus tuvastab liikmesriigi kohustuste rikkumise, tuleb asjaomasele liikmesriigile anda võimalus täita Euroopa Kohtu otsust pärast seda, kui Euroopa Kohus on teinud otsuse ülevõtmiskohustuse ulatuse õige tõlgendamise kohta. See kehtib veelgi enam käesoleva hagi kontekstis, kus Taani Kuningriik esitas enne ülevõtmise tähtaja möödumist oma seisukoha, et tema territooriumil puuduvad siseveeteed ja ta on sellest tulenevalt vabastatud direktiivi 2017/2397 ülevõtmisest selle direktiivi artikli 39 lõike 4 alusel.(37)
106. Minu pakutud tõlgendust kinnitab ka ELTL artikli 260 lõike 3 õiguslik kontekst, mis hõlmab ELTL artiklis 258 ette nähtud liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlust. Sellega seoses tuleb rõhutada, et ELTL artiklis 258 ette nähtud menetlus annab liikmesriikidele võimaluse vaielda konkreetsel juhul, kui tegemist on asjasse puutuva direktiivi õiget ülevõtmist võimaldavate meetmetega, komisjoni seisukohale vastu, ilma et neid ähvardaks kohe rahalise karistuse määramise oht. Sellise karistuse võib ELTL artikli 260 lõike 2 alusel määrata üksnes juhul, kui asjaomane liikmesriik ei ole võtnud esimese liikmesriigi kohustuste rikkumist tuvastava kohtuotsuse täitmiseks vajalikke meetmeid.(38)
107. Teisisõnu peab liikmesriigil olema võimalus esitada oma seisukoht ülevõtmiskohustuse ulatuse kohta, kui see kohustus sõltub seadusandja kehtestatud kriteeriumidest, ning vaidlustada komisjoni erinev seisukoht, ilma et selle võimaluse kohal ripuks kohe rakendatavate karistuste oht. Vastasel juhul võiks kohtueelse menetluse tõhusus olla ohustatud, nagu Taani Kuningriik väitis.
108. Rahaliste karistuste oht ja hetk, millest alates võib sanktsioone kohaldada, on oluline erinevus ELTL artikli 258 alusel tehtud kohtuotsuse ja ELTL artikli 260 lõike 3 vahel. Nagu õiguskirjanduses on rõhutatud, võib põhisumma ELTL artikli 258 alusel määrata alles pärast ELTL artikli 260 lõike 2 kohast teist kohtuotsust: ELTL artikli 260 lõike 3 alusel võib põhisumma määrata ajavahemiku eest, mis eelneb Euroopa Kohtu (esimese ja ainsa) kohtuotsuse kuulutamisele.(39) Liikmesriigile karistuste määramine alates sellest esimesest ja ainsast kohtuotsusest integreeritud ülevõtmise erandiga direktiivi ülevõtmata jätmise eest kahjustaks karistuste süsteemi usaldusväärsust.
109. Lõpetuseks pean vajalikuks rõhutada, et vastupidi sellele, mida väidab komisjon, erineb käesoleva hagi olukord olukorrast, kus Euroopa Kohus tegi otsuse ülevõtmismeetmetest teatamata jätmise juhtumite kohta, kuigi liikmesriigid olid vaidlustanud oma ülevõtmiskohustuse asjaomaste direktiivide teatavate sätete väidetava asjakohatuse tõttu.
110. Euroopa Kohtu praktikast tuleneb tõepoolest, et liikmesriigi niisugune hinnang pole ilmselgelt piisav, et vabastada teda kohustusest võtta vastu direktiivi järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid või kohustusest teatada komisjonile direktiivi ülevõtmise meetmetest.(40)
111. Käesolev hagi ei puuduta aga liikmesriiki, kes vaidlustab sellise direktiivi sätete asjakohasuse, mille ta tavaliselt on kohustatud üle võtma. See puudutab direktiivi, mille ülevõtmisel on kasutatud spetsiifilist suunatud lähenemisviisi, mille puhul täielik vabastus ülevõtmisest on kaasatud sättesse, mis võib anda alust erinevatele tõlgendustele.
112. Kõigil neil põhjustel olen arvamusel, et ELTL artikli 260 lõige 3 ei ole käesoleva hagi asjaoludel kohaldatav, kuivõrd on olemas sisuline vaidlus direktiivi 2017/2397 ülevõtmise kohustuse ulatuse üle ja täpsemalt abstraktse kriteeriumi tõlgendamise üle, millega vabastatakse liikmesriik ülevõtmisest vastavalt selle direktiivi artikli 39 lõikele 4. Seega ei tuleks komisjoni ELTL artikli 260 lõike 3 alusel esitatud nõuet rahuldada.
2.      Rahalised karistused
a)      Poolte argumendid
113. Komisjon palub Euroopa Kohtul määrata Taani Kuningriigile ELTL artikli 260 lõike 3 alusel nii põhisumma kui ka päevamääraga karistusmakse alates kohtuotsuse kuulutamisest pärast tuvastamist, et see liikmesriik oli rikkunud direktiivide 2017/2397 ja 2021/1233 ülevõtmise meetmetest teatamise kohustust.
114. Komisjon määrab nende karistuste suuruse kindlaks vastavalt rikkumise raskusele, kestusele ja vajadusele tagada karistuse hoiatav toime selleks, et rikkumine ei korduks kooskõlas 2023. aasta teatisega 2023/C 2/01 „Rahalised karistused rikkumismenetlustes“(41).
115. Taani Kuningriik vaidlustab selliste rahaliste karistuste määramise, mis on tema arvates käesoleva juhtumi asjaoludel asjakohatud. Tal peaks olema võimalus võtta meetmeid Euroopa Kohtu otsuse täitmiseks, kui komisjoni ELTL artikli 258 kohane esimene väide rahuldatakse. Kui aga Euroopa Kohus leiab, et rahaline karistus tuleb määrata, oleks asjakohane ainult päevamääraga karistusmakse ja jõustumine alates kohtuotsuse kuupäevast hilisemast kuupäevast.
b)      Analüüs
116. Ma ei näe vajadust võtta seisukohta rahaliste karistuste täpse arvutamise suhtes, kuna olen arvamusel, et ELi toimimise lepingu artikli 260 lõige 3 ei ole käesoleva juhtumi asjaolude puhul kohaldatav. Soovin siiski teha mõne märkuse juhuks, kui kohus ei nõustu minu seisukohaga.
117. Tuleb tõdeda, et ELTL artikli 260 lõike 3 autorid on selle sätte eesmärgi saavutamiseks ette näinud kahte liiki rahalised sanktsioonid, nimelt põhisumma ja karistusmakse.
118. Sellega seoses tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et neist kahest meetmest ühe või teise kohaldamine sõltub sellest, kumb neist sobib taotletava eesmärgi täitmiseks olenevalt juhtumi asjaoludest. Kui karistusmakse määramine näib eriti sobiv, et motiveerida liikmesriiki võimalikult kiiresti lõpetama rikkumist, mis sellise meetme puudumisel võiks jääda püsima, siis põhisumma väljamõistmine tugineb pigem selle mõju hindamisele, mida asjaomase liikmesriigi kohustuste täitmata jätmine avaldab erahuvidele ja avalikele huvidele eelkõige juhul, kui rikkumine on juba pikka aega kestnud.(42)
119. Mis puudutab rahalise sanktsiooni määramise otstarbekust käesolevas asjas, siis tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohus peab igas tema menetluses olevas kohtuasjas juhtumi asjaolusid arvestades ning tema hinnangul vajalikust veenvuse ja hoiatavuse määrast lähtudes kindlaks määrama asjakohased rahalised sanktsioonid eelkõige selleks, et ära hoida liidu õiguse sarnaste rikkumiste kordumine.(43)
120. Põhjustel, mida ma eespool oma analüüsis pikalt selgitasin, on Taani Kuningriigi kohustuste rikkumine käesoleval juhul tingitud sellest, et ta tõlgendas vääralt oma direktiivi 2017/2397 ülevõtmise kohustuse ulatust. Selle küsimuse peab esmalt lahendama kohus ning asjaomasele liikmesriigile tuleks anda võimalus täita kohtu otsust. Rahaliste karistuste määramine ei aitaks seega ära hoida sarnaste liidu õiguse rikkumiste kordumist tulevikus.
121. Teise võimalusena, juhul kui Euroopa Kohus peaks leidma, et rahalise karistuse määramine on otstarbekas, teen vastavalt Taani Kuningriigi väidetele ettepaneku määrata ainult päevamääraga karistusmakse.
122. Karistusmakse tasumise korraga seoses tuleb Euroopa Kohtul ELTL artikli 260 lõike 3 alusel kindlaks määrata kuupäev, millal maksekohustus jõustub.(44) Võttes arvesse käesoleva kohtuasja erilisi asjaolusid,(45) on kohane määrata päevamääraga karistusmakse alates kohtuotsuse kuulutamisest hilisemast kuupäevast, mille määrab kindlaks Euroopa Kohus,(46) kuni liikmesriik on tuvastatud rikkumise kõrvaldanud.(47) Selle alguskuupäeva kindlaksmääramine pärast kohtuotsuse väljakuulutamise kuupäeva võimaldaks Taani
Kunigriigil järgida Euroopa Kohtu tõlgendust direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõigetele 3 ja 4.
V.      Kohtukulud
123. Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõike 3 kohaselt jäävad kummagi poole kohtukulud tema enda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks. Kuna minu ettepaneku kohaselt üks nõue rahuldatakse komisjoni ja üks Taani Kuningriigi kasuks, tuleks otsustada, et kumbki pool kannab ise oma kohtukulud.
VI.    Ettepanek
124. Eelnevate kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule järgmise ettepaneku:
1.      Tuvastada, et kuna Euroopa Komisoni 28. septembri 2023. aasta põhjendatud arvamustes kehtestatud tähtajaks ei ole Taani Kuningriik võtnud vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2017. aasta direktiivi (EL) 2017/2397 (milles käsitletakse siseveelaevanduse valdkonna kutsekvalifikatsioonide tunnustamist ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiivid 91/672/EMÜ ja 96/50/EÜ) artikli 39 lõike 3 ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuli 2021. aasta direktiivi (EL) 2021/1233 (millega muudetakse direktiivi (EL) 2017/2397 kolmandate riikide tunnistuste tunnustamisega seotud üleminekumeetmete osas) artikli 2 lõike 1 järgimiseks vajalikke õigus- ja haldusnorme või vähemalt ei ole nendest sätetest Euroopa Komisjonile teatanud, siis on Taani Kuningriik rikkunud nendest sätetest tulenevaid kohustusi.
2.      Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.
3.      Jätta Euroopa Komisjoni ja Taani Kuningriigi kohtukulud nende endi kanda.
1      Algkeel: inglise.
2      ELT 2017, L 345, lk 53.
3      ELT 2021, L 274, lk 52.
4      Vt üldiselt Grimaldi, M., Inland waterway transport: the European legal framework, Routledge, Oxon/New York, 2023, lk 132–212.
5      Vt direktiivi 2017/2397 põhjendus 43.
6      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. juuli 1996. aasta otsus nr 1692/96/EÜ üleeuroopalise transpordivõrgu arendamist käsitlevate ühenduse suuniste kohta (EÜT 1996, L 228 lk 1; ELT eriväljaanne 07/02, lk 364) (edaspidi „TEN‑T kaart“).
7      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. septembri 2016. aasta direktiiv, millega kehtestatakse siseveelaevade tehnilised nõuded, muudetakse direktiivi 2009/100/EÜ ja tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2006/87/EÜ (ELT 2016, L 252 lk 118).
8      14. juuni 2007. aasta kohtuotsus C‑422/05, komisjon vs. Belgia (EU:C:2007:342, punkt 59) ja 14. jaanuari 2010. aasta kohtuotsus C‑343/08, komisjon vs. Tšehhi Vabariik (EU:C:2010:14, punktid 39–42).
9      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. juuni 2024. aasta määrus (EL) 2024/1679, milles käsitletakse liidu suuniseid üleeuroopalise transpordivõrgu arendamise kohta ning millega muudetakse määrusi (EL) 2021/1153 ja (EL) nr 913/2010 ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EL) nr 1315/2013 (ELT L, 2024/1679).
10      United Nations Treaty Series, kd. 2072, lk 313.
11      Sõlmitud Montego Bays 10. detsembril 1982 (United Nations Treaty Series, kd. 1833, lk 3).
12      30. jaanuari 2002. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka (C‑103/00, EU:C:2002:60, punkt 23) ja 25. aprilli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (rikkumisest teavitajate direktiiv) (C‑147/23, EU:C:2024:346, punkt 28).
13      Oma järgnevas analüüsis viitan lugeja mugavuse huvides määral, mil direktiiviga 2021/1233 muudetakse sätteid, mille ülevõtmise kohustus on direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõike 3 kohaselt piiratud, üksnes viimati nimetatud direktiivile.
14      Vt 17. novembri 1983. aasta kohtuotsus Merck (292/82, EU:C:1983:335, punkt 12) ja 12. veebruari 2026. aasta kohtuotsus Stichting Koskea (C‑490/24, EU:C:2026:89, punkt 23).
15      11. novembri 2025. aasta kohtuotsus Taani vs. Parlament ja nõukogu (piisav miinimumpalk) (C‑19/23, EU:C:2025:865, punkt 106 ja seal viidatud kohtupraktika).
16      Vt Jessen, H. „EU Law and Inland Waterway Transportation“  teoses  Jessen, H., ja Werner, M. J. (toim), EU Maritime Transport Law, 2016, Beck‑Hart‑Nomos, 2016, lk 54, ning van Dorsser, C., „Existing waterway infrastructures and future needs“, teoses
Wiegmans, B., ja Konings, R. (toim),
Inland waterway transport –
Challenges and prospects, Routledge, London, 2016, lk 99–124, lk 99.
17      Vt käesoleva ettepaneku punkt 19.
18      Vt ettepaneku võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, milles käsitletakse siseveelaevanduse valdkonna kutsekvalifikatsioonide tunnustamist ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiivid 91/672/EMÜ ja 96/50/EÜ (COM(2016) 82 final), artikkel 35.
19      Euroopa Liidu Nõukogu peasekretariaadi töödokument, Brüssel, 9. juuni 2017.
20      UNCLOSi artikli 8 lõikes 1 on sätestatud, et „territoriaalmere lähtejoonest maismaa poole jäävad veed moodustavad siseveed“, välja arvatud konventsioooni IV osas ettenähtud juhtudel (mis puudutab saarestikuriike). Nimetatud sättest tuleneb, et siseveed on rannikulähedased veed, mis on määratletud vastandina territoriaalmerele. Vt Bangert, K., „Internal Waters“ teoses Max Planck Encyclopaedia of Public International Law, Oxford Public International Law, ning Churchill, R., ja Lowe, A. V., The Law of the Sea, 3. trükk, Juris Publishing/Manchester University Press, Yonkers/Manchester, 1999, lk 60, kus selgitatakse, et siseveed on need veed, mis asuvad territoriaalmere lähtejoonest ja muudest merepiirkondadest maismaa pool.
21      See ei välista asjaomase liikmesriigi poolset direktiivist 2017/2397 erinevat õiguslikku liigitust muudel eesmärkidel. Vt Coelho, N. F., ja Raakjaer, J., „Governance of inland port classification: insights from the Limfjord in Denmark“, WMU Journal of Maritime Affairs, kd 25, 2025, lk 119.
22      14. jaanuari 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Tšehhi Vabariik (C‑343/08, EU:C:2010:14, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika).
23      Ibid., punkt 42.
24      Vt määruse (EL) 2024/1679 I lisa.
25      Taani Kuningriik viitab 8. juuli 2019. aasta kohtuotsusele komisjon vs. Belgia (ELTL artikli 260 lõige 3 – kiired võrgud) (C‑543/17, EU:C:2019:573, punkt 55).
26      8. juuli 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia (ELTL artikli 260 lõige 3 – kiired võrgud) (C‑543/17, EU:C:2019:573, punktid 51–54).
27      8. juuli 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia (ELTL artikli 260 lõige 3 – kiired võrgud) (C‑543/17, EU:C:2019:573, punkt 58) ja 16. juuli 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa (rahapesuvastane võitlus) (C‑550/18, EU:C:2020:564, punkt 55).
28      8. juuli 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia (ELTL artikli 260 lõige 3 – kiired võrgud) (C‑543/17, EU:C:2019:573, punkt 59) ja 16. juuli 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa (rahapesuvastane võitlus) (C‑550/18, EU:C:2020:564, punkt 56). Euroopa Kohus leidis, et selleks et täita õiguskindluse kohustust ja tagada selle direktiivi kõigi sätete ülevõtmine kogu asjasse puutuval territooriumil, peavad liikmesriigid iga kõnealuse direktiivi sätte kohta märkima seda ülevõtva riigisisese õiguse sätte või sätted. Kui teatis, millele on vajaduse korral lisatud vastavustabel, on saabunud, peab komisjon selleks, et nõuda asjasse puutuvale liikmesriigile ELTL artikli 260 lõikes 3 ette nähtud rahalise sanktsiooni määramist, tõendama, et teatavad ülevõtmismeetmed on ilmselgelt puudu või ei hõlma asjasse puutuva liikmesriigi kogu territooriumi.
29      Ibid.
30      Vt Prete, L., Infringement proceedings in EU Law, Kluwer Law International, Alphen aan den Rijn, 2017, lk 239–290; Prete, L., „Infringement Procedures and Sanctions under Article 260 TFEU: Evolution, Limits and Future Prospects“ teoses Montaldo, S., Costamagna, F., ja Miglio, A. (toim), EU Law Enforcement: The Evolution of Sanctioning Powers, Routledge, London, 2021, lk 71, lk 75 jj.
31      Asjaomane Taani Kuningriigi kiri komisjonile on osa Euroopa Kohtu menetluses oleva kohtuasja toimikust.
32      Vt käesoleva ettepaneku punkt 19.
33      See on ära märgitud ka direktiivi 2017/2397 põhjenduses 43.
34      Vt käesoleva ettepaneku punkt 90.
35      Vt selle kohta kohtujurist Szpunari ettepanek kohtuasjas komisjon vs. Belgia (ELTL artikli 260 lõige 3 – kiired võrgud) (C‑543/17, EU:C:2019:322, punkt 71).
36      8. juuli 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia (ELTL artikli 260 lõige 3 – kiired võrgud) (C‑543/17, EU:C:2019:573, punkt 52) ja 6. märtsi 2025. aasta kohtuotsus komisjon vs. Tšehhi Vabariik (rikkumisest teavitajate direktiiv) (C‑152/23, EU:C:2025:147, punkt 78).
37      Taani Kuningriik väidab oma 19. augusti 2021. aasta kirjas pärast direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõikele 4 viitamist, et „sellest tulenevalt ei pea me võimalikuks edastada komisjonile nõutud teavet, kuna kirja lisas loetletud teated on kõik seotud siseveeteedega ja siseveeteede personali koolitamisega, mida Taanis ei toimu“.
38      8. juuli 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia (ELTL artikli 260 lõige 3 – kiired võrgud) (C‑543/17, EU:C:2019:573, punkt 57).
39      Prete, L., ja Smulders, B., „The age of maturity of infringement proceedings“, Common Market Law Review, kd 58, 2. osa, 2021, lk 285–332, lk 329. Vt ka Wendenburg, A., „The one-stage infringement procedure (Article 260(3) TFEU) and the irrelevance of political crises in Member States in the recent case law of the CJEU“, Revista General de Derecho Europeo, kd 54, 2021, lk 3.
40      6. märtsi 2025. aasta kohtuotsus komisjon vs. Tšehhi Vabariik (rikkumisest teavitajate direktiiv) (C‑152/23, EU:C:2025:147, punkt 66 ja seal viidatud kohtupraktika).
41      ELT 2023, C 2, lk 1.
42      16. juuli 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa (rahapesuvastane võitlus) (C‑550/18, EU:C:2020:564, punkt 76).
43      16. juuli 2020. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa (rahapesuvastane võitlus) (C‑550/18, EU:C:2020:564, punkt 78).
44      8. juuli 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia (ELTL artikli 260 lõige 3 – kiired võrgud) (C‑543/17, EU:C:2019:573, punkt 91).
45      Asjaolud, millest lähtudes tuleb eespool (käesoleva ettepaneku punkt 87 jj) esitatud põhjustel asuda seisukohale, et ELTL artikli 260 lõige 3 ei ole kohaldatav.
46      Arvestades direktiivi 2017/2397 artikli 39 lõikes 3 sätestatud piiratud ülevõtmiskohustust, mis hõlmab vaid minimaalset arvu sätteid, võib piisata mõne kuu pikkusest perioodist pärast kohtuotsuse kuulutamist.
47      Sunniraha võib määrata üksnes juhul, kui rikkumine jätkub Euroopa Kohtu määratud kuupäeval.