62021CO0313
EUROOPA KOHTU MÄÄRUS (kaheksas koda)
22. detsember 2022 (
*1
)
Apellatsioonkaebus – Euroopa Kohtu kodukorra artikkel 182 – Avalik teenistus – Pension – Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjad – VIII lisa artikkel 20 – Toitjakaotuspensioni määramine – Invaliidsustoetust saanud endise ametniku elusolev abikaasa – Abielu, mis on sõlmitud pärast ametniku õiguse invaliidsustoetusele tekkimist – Tingimus, et abielu on ametniku surmapäeval kestnud vähemalt viis aastat – VIII lisa artikkel 19 – Abielu, mis on sõlmitud enne ametniku õiguse invaliidsustoetusele tekkimist – Abielu miinimumkestuse tingimuse puudumine – VIII lisa artikli 20 õigusvastasuse vastuväide – Euroopa Liidu põhiõiguste harta – Artikkel 20 – Võrdse kohtlemise põhimõte – Artikli 21 lõige 1 – Diskrimineerimiskeelu põhimõte – Artikli 52 lõige 1 – Meelevaldse või ilmselgelt ebasobiva erineva kohtlemise puudumine Euroopa Liidu seadusandja taotletud eesmärgist lähtudes
Liidetud kohtuasjades C‑313/21 P ja C‑314/21 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 19. mail 2021 esitatud kaks apellatsioonkaebust,
Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: M. Alver ja M. Bauer,
hageja kohtuasjas C‑313/21 P,
teised menetlusosalised:
FI,
hageja esimeses kohtuastmes,
Euroopa Komisjon, esindajad: T. S. Bohr ja B. Mongin,
kostja esimeses kohtuastmes,
Euroopa Parlament,
menetlusse astuja esimeses kohtuastmes,
ja
Euroopa Komisjon, esindajad: T. S. Bohr ja B. Mongin,
hageja kohtuasjas C‑314/21 P,
teised menetlusosalised:
FI,
hageja esimeses kohtuastmes,
Euroopa Parlament,
Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: M. Alver ja M. Bauer,
menetlusse astujad esimeses kohtuastmes,
EUROOPA KOHUS (kaheksas koda),
koosseisus: koja president M. Safjan (ettekandja), kohtunikud N. Piçarra ja N. Jääskinen,
kohtujurist: A. Rantos,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artiklile 182 põhistatud määrusega,
on teinud järgmise
määruse
1
Euroopa Liidu Nõukogu (C‑313/21 P) ja Euroopa Komisjon (C‑314/21 P) paluvad oma apellatsioonkaebustes tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 10. märtsi 2021. aasta kohtuotsuse FI vs. komisjon (T‑694/19, ei avaldata, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2021:122), millega Üldkohus tühistas komisjoni 8. märtsi ja 1. aprilli 2019. aasta otsused, millega jäeti rahuldamata taotlus määrata FI‑le toitjakaotuspensioni (edaspidi „vaidlusaluse otsused“).
Õiguslik raamistik
2
Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad“) artikkel 1d on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Käesolevate personalieeskirjade kohaldamisel on keelatud igasugune diskrimineerimine soo, rassi, nahavärvi, etnilise või sotsiaalse päritolu, geneetiliste eripärade, keeleoskuse, usu või veendumuste, poliitiliste või muude arvamuste, rahvusvähemusse kuulumise, varanduse, sünni, puude, vanuse või seksuaalse sättumuse põhjal.
Käesolevates personalieeskirjades käsitatakse vabaabielusid [mõiste „vabaabielu“ asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „kooselu“] abieludena tingimusel, et kõik VII lisa artikli 1 lõike 2 punktis c loetletud tingimused on täidetud.
2.   Pidades silmas meeste ja naiste täieliku ja tegeliku võrdõiguslikkuse tagamist tööea jooksul, mis on üks kesksetest arvessevõetavatest teguritest käesolevate personalieeskirjade kõikide aspektide rakendamisel, ei takista võrdse kohtlemise põhimõte Euroopa Liidu institutsioone säilitamast või võtmast meetmeid, mis annavad erilisi eeliseid alaesindatud soole, et hõlbustada tegutsemist oma kutsealal ja ära hoida või heastada halvemusi tööalases karjääris.
[…]
5.   Kui käesolevate personalieeskirjadega hõlmatud isikud, kes leiavad, et neid on õigusvastaselt koheldud, kuna eespool sätestatud võrdse kohtlemise põhimõtet ei ole nende suhtes kohaldatud, tuvastavad fakte, millest võib järeldada, et on toimunud otsene või kaudne diskrimineerimine, on institutsiooni kohustuseks tõendada, et võrdse kohtlemise põhimõtet ei ole rikutud. Käesolevat sätet ei kohaldata distsiplinaarmenetluse korral.
6.   Kõiki mittediskrimineerimise põhimõtte ja proportsionaalsuse põhimõtte kohaldamise piiranguid peab objektiivselt ja otstarbekalt põhjendama ja need peavad vastama personalipoliitika üldise huvi kohastele seaduslikele eesmärkidele. Sellised eesmärgid võivad eelkõige põhjendada kohustusliku pensioniea ja vanaduspensioni saamiseks vajaliku miinimumea sätestamist.“
3
Personalieeskirjade artiklis 35 on sätestatud:
„Ametnikele omistatakse üks järgmistest halduslikest seisunditest:
a)
teenistuses;
b)
lähetuses;
c)
isiklikel põhjustel võetud puhkusel;
d)
reservi arvatud;
e)
puhkusel seoses sõjaväeteenistusega;
f)
lapsehoolduspuhkusel või perepuhkusel;
g)
puhkusele saadetud teenistuse huvides.“
4
Personalieeskirjade artiklis 47 on ette nähtud:
„Teenistus lõpeb:
a)
ametist lahkumise korral,
b)
tagandamise korral,
c)
teenistuse huvides teenistusest vabastamise korral,
d)
ebapädevuse tõttu teenistusest vabastamise korral,
e)
teenistusest vabastamise korral,
f)
pensionilejäämise korral või
g)
surma korral.“
5
Personalieeskirjade artikli 52 esimeses ja teises lõigus on sätestatud:
„Ilma et see piiraks artikli 50 sätete kohaldamist, jääb ametnik pensionile:
a)
kas automaatselt selle kuu viimasel päeval, mille jooksul ta saab 66‑aastaseks, või
b)
tema enda taotluse põhjal selle kuu viimasel päeval, mille kohta on taotlus esitatud, kui ta on jõudnud pensioniikka või kui tema vanus on 58 aasta ja pensioniea vahel ja vastab kohe makstava pensioni saamise tingimustele vastavalt VIII lisa artiklile 9. Artikli 48 teise lõigu teist lauset kohaldatakse analoogia alusel.
Ametnik võib oma taotluse kohaselt ja juhul, kui ametisse nimetav asutus või ametiisik peab seda teenistuse huvides põhjendatuks, jätkata töötamist kuni 67‑aastaseks saamiseni või erandkorras 70‑aastaseks saamiseni; sel juhul läheb ta automaatselt pensionile selle kuu viimasel päeval, mil ta jõuab kõnealusesse ikka.“
6
Personalieeskirjade artikkel 53 on sõnastatud järgmiselt:
„Ametnik, kelle suhtes tuleb töövõimetuskomitee arvates kohaldada artikli 78 sätteid, läheb pensionile automaatselt selle kuu viimasel päeval, mil ametisse nimetav asutus või ametiisik tunnistab, et töötaja on püsivalt võimetu oma kohuseid täitma.“
7
Personalieeskirjade artikli 78 esimeses lõigus on sätestatud:
„Ametnikul on VIII lisa artiklites 13–16 ette nähtud korras õigus invaliidsustoetusele püsiva täieliku invaliidsuse korral, mille tõttu ametnikul ei ole võimalik täita oma tegevusüksuse ametikohale vastavaid kohustusi.“
8
Personalieeskirjade VII lisa artikli 1 lõike 2 punktis c on ette nähtud:
„Majapidamistoetust antakse järgmistele isikutele:
[…]
c)
ametnik, kes on püsivas [kooselus], tingimusel et:
i)
paar esitab õigusdokumendi, mida tunnustab liikmesriik või liikmesriigi mis tahes pädev asutus, teadvustades nende staatust [kooselu]partneritena,
ii)
kumbki partner ei ole abielus või muus [kooselus],
iii)
partnerid ei ole järgmistes sugulussuhetes: vanem, laps, vanavanem, lapselaps, vend, õde, tädi, onu, venna- või õelaps, väimees, minia,
iv)
paar ei saa sõlmida seaduslikku abielu liikmesriigis; käesoleva punkti kohaldamisel leitakse paaril olevat võimalus seaduslikult abielluda üksnes sel juhul, kui osapooled täidavad kõiki liikmesriigi õigusaktides sätestatud tingimusi, mis võimaldavad sellisel paaril abielluda;
[…]“.
9
Personalieeskirjade VIII lisa, mis puudutab „[p]ensioniskeemi“, sisaldab muu hulgas 4. peatükki „Toitjakaotuspension“, mis sisaldab selle lisa artikleid 17–29. Artikkel 17 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui ametnik sureb, olles ühes personalieeskirjade artiklis 35 sätestatud halduslikest seisunditest, on tema lesel, kui ta on ametniku surma hetkeks olnud temaga abielus vähemalt ühe aasta ja kui artikli 1 lõike 1 ning artikli 22 sätetest ei tulene teisiti, õigus toitjakaotuspensionile, mis moodustab 60% sellest vanaduspensionist, mida oleks ametnikule makstud olenemata tema teenistusstaažist või east, kui tal oma surma hetkel sellele õigus olnud.
Abielu kestust ei arvestata, kui ametnikul on sellest või varasemast abielust üks või mitu last ja kui elusolev abikaasa peab neid ülal või on neid ülal pidanud, või kui ametniku surm tulenes kas kohustuste täitmisel saadud füüsilistest vigastusest või haigusest või õnnetusjuhtumist.“
10
Personalieeskirjade VIII lisa artiklis 18 on sätestatud:
„Kui endine ametnik sai vanaduspensioni, on tema elusoleval abikaasal, kui ta oli ametnikuga abielus olnud juba enne ametniku lahkumist institutsiooni teenistusest ja kui abielu oli kestnud vähemalt ühe aasta, õigus saada toitjakaotuspensioni, mis võrdub 60%‑ga vanaduspensionist, mida ametnik sai oma surma ajal, kui artikli 22 sätetest ei tulene teisiti. Minimaalne toitjakaotuspension on 35% viimasest põhipalgast; toitjakaotuspension ei või siiski mingil juhul ületada vanaduspensioni summat, mida abikaasa sai surma ajal.
Abielu kestust ei arvestata, kui ametnikul on enne teenistusest lahkumist sõlmitud abielust laps või lapsed ja kui lesk peab neid ülal või on neid ülal pidanud.“
11
Personalieeskirjade VIII lisa artiklis 19 on ette nähtud:
„Kui endine ametnik sai invaliidsustoetust, on tema elusoleval abikaasal, kui nad olid abielus sel ajal, kui ametnikul tekkis õigus toetusele, õigus saada toitjakaotuspensioni, mis võrdub 60%‑ga invaliidsustoetusest, mida abikaasa sai surma ajal, kui artikli 22 sätetest ei tulene teisiti.
Minimaalne toitjakaotuspension on 35% viimasest põhipalgast; toitjakaotuspension ei või siiski mingil juhul ületada invaliidsustoetuse summat, mida abikaasa sai surma ajal.“
12
Personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 on sätestatud:
„Artiklite 17a, 18, 18a ja 19 kohaldamisel ei võeta abielu kestust arvesse, kui abielu, mis on küll sõlmitud pärast ametniku teenistusest lahkumist, on kestnud vähemalt viis aastat.“
13
Personalieeskirjade VIII lisa artikkel 27 on sõnastatud järgmiselt:
„Ametniku või endise ametniku lahutatud abikaasal on õigus saada käesolevas peatükis määratletud toitjakaotuspensioni, kui ta võib oma endise abikaasa surma korral tõendada, et tal on õigus saada endiselt abikaasalt ülalpidamistoetust kas kohtuotsuse või siis tema ja tema endise abikaasa vahelise ametlikult registreeritud ja kehtiva kokkuleppe alusel.
Toitjakaotuspension ei või siiski ületada ülalpidamistoetuse summat, mida maksti endise abikaasa surma ajal ja mida on ajakohastatud personalieeskirjade artiklis 82 sätestatud korras.
Lahutatud abikaasa kaotab oma õiguse, kui ta abiellub uuesti enne oma endise abikaasa surma. Kui ta abiellub uuesti pärast endise abikaasa surma, kohaldatakse artiklit 26.“
Vaidluste taust ja vaidlusalused otsused
14
FI elas alates 2001. aastast vabaabielus liidu institutsiooni ametnikuga, kes jäi 2005. aastal töövõimetuse tõttu automaatselt pensionile ja kellel tekkis õigus invaliidsustoetusele.
15
FI ja nimetatud ametnik abiellusid 12. mail 2014. Viimane suri 25. jaanuaril 2019 ehk vähem kui viis aastat pärast abielu sõlmimist.
16
FI esitas endise liidu ametniku elusoleva abikaasana personalieeskirjade VIII lisa 4. peatüki alusel taotluse toitjakaotuspensioni määramiseks.
17
Vaidlusaluste otsustega jättis komisjoni individuaalsete maksete haldamise ja maksmise amet (PMO) FI taotluse rahuldamata põhjendusel, et ta ei vasta personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 ette nähtud tingimustele toitjakaotuspensioni saamiseks, kuna tema abielu surnud ametnikuga, mis oli sõlmitud pärast ametniku teenistusest lahkumist, kestis vähem kui viis aastat.
18
Kaebus, mille FI esitas vaidlusaluste otsuste peale, jäeti rahuldamata.
Esimeses kohtuastmes esitatud hagi ja vaidlustatud kohtuotsus
19
Üldkohtu kantseleisse 9. oktoobril 2019 saabunud hagiavaldusega esitas FI hagi, milles ta palus tühistada vaidlusalused otsused.
20
Euroopa Parlamendil ja nõukogul lubati komisjoni nõuete toetuseks menetlusse astuda.
21
FI põhjendas oma hagi kolme väitega, millest esimene puudutab sisuliselt personalieeskirjade VIII lisa artikli 20 õigusvastasust, arvestades võrdse kohtlemise põhimõtet.
22
Esimese väite kohta otsustades tuvastas Üldkohus, et toitjakaotuspensioni määramiseks on personalieeskirjade VIII lisa artikliga 19 hõlmatud olukord, milleks on sellise invaliidsustoetust saanud endise liidu ametniku elusoleva abikaasa olukord, kes on abiellunud enne ametniku töövõimetuks tunnistamist, võrreldav selle lisa artikliga 20 hõlmatud olukorraga, milleks on sellise invaliidsustoetust saanud endise ametniku elusoleva abikaasa olukord, kes on sõlminud selle abielu pärast ametniku töövõimetuks tunnistamist. Seejärel otsustas Üldkohus, et võrreldavaid olukordi koheldakse erinevalt sõltuvalt abielu sõlmimise kuupäevast, kuna toitjakaotuspension määratakse elusolevale abikaasale abielu miinimumkestuse tingimuseta personalieeskirjade VIII lisa artikli 19 raames, samas kui selle lisa artikli 20 raames määratakse see nimetatud abikaasale üksnes tingimusel, et abielu on kestnud vähemalt viis aastat. Üldkohus lisas, et selline erinev kohtlemine asetab ebasoodsamasse olukorda endise ametniku elusoleva abikaasa, kes abiellus pärast endise ametniku töövõimetuks tunnistamist, võrreldes endise ametniku elusoleva abikaasaga, kes abiellus enne ametniku töövõimetuks tunnistamist.
23
Olles märkinud, et personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 ette nähtud erinev kohtlemine on ette nähtud seadusega Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 52 lõike 1 tähenduses, kontrollis Üldkohus, kas tuvastatud erinev kohtlemine võib olla põhjendatud üldist huvi pakkuva eesmärgiga ja kas see on proportsionaalne taotletava eesmärgiga, eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktis 48 meenutatud kohtupraktikat arvestades.
24
Mis puudutab üldist huvi pakkuvat eesmärki hoida ära pettusi, siis Üldkohus – tunnistades, et tingimus, mille kohaselt abielu puhul peab olema täidetud miinimumkestuse tingimus, et tekiks õigus toitjakaotuspensionile, võimaldab tagada, et see abielu ei põhine kooseluga mitteseotud kaalutlustel, nagu puhtalt rahalised või elamisõiguse saamise kaalutlused – otsustas, et ei ole mõistlik asuda seisukohale, et personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 ette nähtud tingimus, mida ei ole personalieeskirjade VIII lisa artiklis 19 ja millest ei tehta ühtegi erandit, mis võimaldaks tuvastada pettuse puudumist olenemata sellest, milliseid objektiivseid tõendeid on esitatud, saaks olla vajalik selleks, et saavutada pettustevastase võitluse eesmärk.
25
Üldkohus järeldas, et personalieeskirjade VIII lisa artikliga 20 on rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet. Neil asjaoludel nõustus Üldkohus FI esitatud õigusvastasuse vastuväitega ning tühistas vaidlusalused otsused.
Apellatsioonimenetluste poolte nõuded ja menetlus Euroopa Kohtus
26
Kohtuasjas C‑313/21 P esitatud apellatsioonkaebuses palub nõukogu Euroopa Kohtul:
–
rahuldada apellatsioonkaebus ja tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
teha kohtuasjas lõplik otsus ja jätta esimeses kohtuastmes esitatud hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–
mõista esimese kohtuastme ja käesoleva apellatsioonimenetluse kohtukulud välja FI‑lt.
27
Kohtuasjas C‑314/21 P esitatud apellatsioonkaebuses palub komisjon Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
jätta esimeses kohtuastmes esitatud hagi rahuldamata;
–
mõista esimese kohtuastme ja käesoleva apellatsioonimenetluse kohtukulud välja FI‑lt.
28
Euroopa Kohtu presidendi 30. juuni 2021. aasta otsusega peatati käesolevad kohtuasjad kuni kohtuotsuse kuulutamiseni liidetud kohtuasjades C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P. Pärast 14. juuli 2022. aasta kohtuotsuse komisjon vs. VW jt (C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557) kuulutamist jätkati menetlust Euroopa Kohtu presidendi 19. juuli 2022. aasta otsusega.
29
Euroopa Kohtu president otsustas 30. juunil 2021 Euroopa Kohtu kodukorra artikli 54 lõike 2 alusel liita kohtuasjad C‑313/21 P ja C‑314/21 P menetluse kirjaliku ja suulise osa ning kohtuotsuse huvides.
Apellatsioonkaebused
Kodukorra artikli 182 kohaldamine
30
Kodukorra artiklis 182 on ette nähtud, et kui Euroopa Kohus on juba lahendanud ühe või mitu õigusküsimust, mis on apellatsioonkaebuse või vastuapellatsioonkaebuse väidetes tõstatatud küsimustega identsed, ja ta peab apellatsioonkaebust või vastuapellatsioonkaebust ilmselgelt põhjendatuks, siis võib ta ettekandja-kohtuniku ettepanekul ning pärast poolte ja kohtujuristi ärakuulamist tunnistada apellatsioonkaebuse või vastuapellatsioonkaebuse ilmselgelt põhjendatuks põhjendatud määrusega, mis sisaldab viiteid asjakohasele kohtupraktikale.
31
Komisjon täpsustab, et ta ei ole selle artikli kohaldamise vastu.
32
Nõukogu ja FI ei vastanud Euroopa Kohtu palvele võtta selles küsimuses seisukoht.
33
Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et käesolevates kohtuasjades esitatud apellatsioonkaebuste väidetes tõstatatakse õigusküsimused, mis on identsed nendega, mille kohta Euroopa Kohus otsustas 14. juuli 2022. aasta kohtuotsuses komisjon vs. VW jt (C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557). Järelikult tuleb käesolevates kohtuasjades kohaldada kodukorra artiklit 182.
Sisulised küsimused
34
Nõukogu esitab kohtuasjas C‑313/21 P oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks kolm väidet, millest esimene puudutab õigusnormi rikkumisi seoses erineva kohtlemise esinemisega, teine õigusnormi rikkumisi seoses Üldkohtu poolt liidu seadusandja tehtud valikute kohtuliku kontrolli ulatusega ja kolmas õigusnormi rikkumisi seoses erineva kohtlemise põhjendatusega.
35
Kohtuasjas C‑314/21 P esitatud apellatsioonkaebuste põhjendamiseks esitab komisjon omakorda kolm väidet, millest esimene puudutab õigusnormi rikkumist seoses liidu seadusandja tehtud valikute õiguspärasuse hindamise kriteeriumidega ja põhjendamiskohustuse rikkumist, teine õigusnormi rikkumist diskrimineerimiskeelu põhimõtte tõlgendamisel ning kolmas õigusnormi rikkumist seoses harta artikli 52 lõike 1 tõlgendamisega ja põhjendamiskohustuse mitut rikkumist.
Esimene väide kohtuasjas C‑313/21 P ning esimese väite kolmas osa ja teine väide kohtuasjas C‑314/21 P
– Poolte argumendid
36
Nende väidetega ja osadega väidavad nõukogu ja komisjon, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuses õigusnormi, kui ta tõlgendas võrdse kohtlemise põhimõtet ja diskrimineerimiskeelu põhimõtet, kuna ta järeldas ekslikult, et personalieeskirjade VIII lisa artiklitega 19 ja 20 hõlmatud olukorrad on võrreldavad ja et seega esineb erinev kohtlemine, mis seisneb nendele võrreldavatele olukordadele eri süsteemi kohaldamises.
37
Need institutsioonid leiavad, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 57 ja 58 õigusnormi, kui ta leidis, et abielu sõlmimise kuupäev on ainus määrav tegur personalieeskirjade VIII lisa artikli 19 või artikli 20 kohaldamisel ning et seega olid nende sätete kohaldamisalasse kuuluvad olukorrad võrreldavad. Kui aga Üldkohus oleks võtnud arvesse kõiki neid olukordi iseloomustavaid asjaolusid, oleks ta pidanud tõdema, et teenistuses olevate ametnike ja nende ametnike vahel, kes saavad invaliidsustoetust ja on lahkunud liidu institutsiooni teenistusest, on oluline ja objektiivne erinevus. See erinevus puudutab nende ametnike vastavat õiguslikku olukorda, arvestades eelkõige ametialaseid õigusi ja kohustusi, mis esimestel, vastupidi teisena nimetatud ametnikele, on personalieeskirjade sätete kohaselt kogu teenistuse kestel.
38
Nii nõukogu kui ka komisjon toovad eelkõige esile asjaolu, et teenistuses olev ametnik, vastupidi endistele ametnikele, kellel ei ole enam kohustust töötada, peab tegema sissemakseid pensioniskeemi, saab suuremat põhipalka kui vanaduspension, mida talle hakatakse maksma pensionile jäämisel, ning tal on kohustus elada teenistuskohas ning õigus kodumaalt lahkumise toetusele, välismaal elamise toetusele ja sõidukulude hüvitisele. Need kaalutlused näitavad, et pärast töövõimetuks tunnistamist ja teenistusest lahkumist abielluva ametniku olukorras ei ole nii ilmselgelt vaja, et tema elusolevale abikaasale pakutakse toitjakaotuspensioni määramisega asendussissetulekut, kui seda on olukorras, kus ametnik abiellub veel teenistuses olles.
39
Komisjon leiab samuti, et personalieeskirjade VIII lisa artikliga 19 hõlmatud ametnike ja artikliga 20 hõlmatud ametnike olukord erineb isiklikus plaanis. Esiteks on endistel ametnikel, kes saavad invaliidsustoetust, üldiselt lühem oodatav eluiga kui ametnikel, kes seda toetust ei saa, mistõttu see lühidus suurendab tingimata pettuseohtu ja selgitab seega asjaomast erinevat kohtlemist. Teiseks väidab komisjon, et kuritarvitamise või pettuse oht on väiksem siis, kui elusolev abikaasa abiellus enne tema abikaasa töövõimetuks tunnistamist, ning seejärel on ta oma abikaasat kogu abielu vältel kuni surmani toetanud, samas kui pärast selle abikaasa töövõimetuks tunnistamist ja teenistusest lahkumist sõlmitud abielu puhul ei ole täiesti ebakohane nõuda, et abielu kestaks viis aastat selleks, et oodata ära, et abikaasade solidaarsus ja vastastikune abi on objektiivselt kindlaks tehtud.
40
Nõukogu ja komisjon lisavad, et Üldkohus eksis, kui ta keeldus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 55 tegemast järeldusi 17. juuni 1993. aasta kohtuotsuse Arauxo-Dumay vs. komisjon (T‑65/92, EU:T:1993:47) punktist 33, milles ta rõhutas, et olukorrad, mida reguleerivad vastavalt personalieeskirjade VIII lisa artiklid 19 ja 20, on erinevad. Nimelt on selle kohtuotsuse aluseks olev loogika käesolevale asjale ülekantav vaatamata asjaomaste asjaolude erinevusele.
41
Komisjon märgib peale selle, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 56 eiras Üldkohus ekslikult oma analüüsis personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 ette nähtud abielu miinimumkestuse eesmärki, milleks on, nagu nähtub 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsuse HK vs. komisjon (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) punktidest 87 ja 88, see, et hoida ära pärimiskokkuleppeid ning järelikult sõlmida abielu üksnes sellel eesmärgil, et oleks võimalik saada toitjakaotuspensioni, ilma et asjaomaste isikute vahelised suhted oleksid tegelikud ja püsivad. Seega ei järginud Üldkohus kriteeriumi, mille kohaselt tuleb olukordade võrreldavuse hindamisel arvesse võtta kõiki neid olukordi iseloomustavaid asjaolusid ning kõiki õigusnorme, mis reguleerivad iga võrreldava olukorra seisundit. Kuna Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse samas punktis, et pärast õiguse invaliidsustoetusele tekkimist sõlmitud abielu ei muuda oluliselt elusoleva abikaasa olukorda seoses tema varaliste õigustega võrreldes personalieeskirjade VIII lisa artiklis 19 käsitletud olukorraga, jättis Üldkohus lisaks selle kaalutluse põhjenduste täielikule puudumisele tähelepanuta ohu, et selline abielu on ettekääne pärimiskokkulepete sõlmimiseks. Ei saa nimelt eitada, et arvestades pärast sellise õiguse tekkimist abiellunud ametniku olukorda, on pettuse ja kuritarvitamise oht suurem kui ametniku puhul, kes abiellus enne selle õiguse tekkimist.
– Euroopa Kohtu hinnang
42
Sissejuhatuseks olgu märgitud, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on harta artiklis 20 sätestatud võrdsus seaduse ees liidu õiguse üldpõhimõte, mille kohaselt ei tohi võrreldavaid olukordi kohelda erinevalt ning erinevaid olukordi ühtemoodi, välja arvatud siis, kui selline erinev kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (14. juuli 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. VW jt, C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 95 ja seal viidatud kohtupraktika).
43
Nõuet, et olukorrad peavad olema võrreldavad selleks, et saaks otsustada võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise üle, tuleb hinnata selliselt, et võetakse arvesse kõiki asjaolusid, mis neid olukordi iseloomustavad, ja lähtutakse eelkõige kõnealuse eristamise kehtestanud akti esemest ja eesmärgist, kusjuures arvestada tuleb selle valdkonna põhimõtteid ja eesmärke, kuhu käsitletav akt kuulub. Kui olukorrad ei ole võrreldavad, ei riku asjasse puutuvate olukordade erinev käsitlemine võrdsust seaduse ees, mis on kaitstud harta artikliga 20 (14. juuli 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. VW jt, C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 96 ja seal viidatud kohtupraktika).
44
Seda kohtupraktikat arvestades tuleb analüüsida nõukogu ja komisjoni väiteid, mille kohaselt Üldkohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuses vääralt, et personalieeskirjade VIII lisa artiklitega 19 ja 20 hõlmatud olukorrad on võrreldavad ning et neid võrreldavaid olukordi koheldakse erinevalt sõltuvalt abielu sõlmimise kuupäevast.
45
Sellega seoses tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 50, 51 ja 54 tõdes Üldkohus, et personalieeskirjade VIII lisa artiklite 19 ja 20 eesmärk on – tingimusel, et nendest sätetest teises sättes ette nähtud abielu miinimumkestuse tingimus on täidetud – määrata elusolevale abikaasale toitjakaotuspensioni üksnes selle abikaasa ja surnud abikaasa vahelise suhte õigusliku laadi alusel. Üldkohus märkis samuti, et nende sätete eesmärk on maksta elusolevale abikaasale asendussissetulekut, mille eesmärk on osaliselt hüvitada surnud abikaasa tulude kaotust, kuna viimane oli enne oma surma endine ametnik, kes ei olnud enam teenistuses.
46
Seega leidis Üldkohus sisuliselt, et nendel kahel personalieeskirjade VIII lisa sättel on selgelt identne ese ja eesmärk, arvestades käesoleva kohtumääruse punktis 43 viidatud kohtupraktikat, mida Üldkohus ise meenutas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 44. Üldkohus leidis, et toitjakaotuspensione iseloomustav peamine tunnus on nende sidemete õiguslik laad, mis ühendavad elusolevat abikaasat surnud endise ametnikuga isikuna, kellele nimetatud sätted annavad õiguse. Samuti leiab Üldkohus, et ainus erinevus personalieeskirjade VIII lisa artiklite 19 ja 20 kohaldamisel, nagu nähtub selgelt vaidlustatud kohtuotsuse punktist 52, seisneb selles, kas abielu sõlmiti enne või pärast ametniku õiguse invaliidsustoetusele tekkimist, kuna selle lisa artiklis 20 on vastupidi selle lisa artiklile 19 ette nähtud abielu miinimumkestuse tingimus.
47
Neil asjaoludel võis Üldkohus ilma õigusnormi rikkumata esiteks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 57 asuda seisukohale, et personalieeskirjade VIII lisa artiklitega 19 ja 20 hõlmatud olukorrad olid võrreldavad, ning teiseks vaidlustatud kohtuotsuse punktides 52 ja 58, et nende sätetega hõlmatud olukorrad erinesid üksnes abielu sõlmimise kuupäeva poolest, sõltuvalt ametniku õiguse invaliidsustoetusele tekkimise kuupäevast.
48
Nõukogu ja komisjon kinnitavad siiski esimesena, et personalieeskirjade VIII lisa artiklites 19 ja 20 osutatud olukorrad erinevad oluliselt ja objektiivselt selle poolest, et just abielu sõlmimise kuupäeval täitis ametnik esimese sätte raames liidu institutsioonis oma kohustusi, samas kui teise sätte raames ei olnud tal töövõimetuks tunnistamise ja õiguse invaliidsustoetusele tekkimise tõttu võimalik neid kohustusi täita. Seega jättis Üldkohus selle iseloomuliku asjaolu olukorra võrreldavuse hindamisel piisavalt arvesse võtmata.
49
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 53 õigesti märkis, ei erine elusoleva abikaasa ja surnud ametniku vaheliste suhete õiguslik laad siiski sõltuvalt sellest, kas abielu sõlmimise kuupäeval oli ametnik teenistuses või mitte, ja sõltuvalt summast, mis on liidu pensioniskeemi sissemaksetena tehtud või mida peab veel tegema. Samuti, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 56 tõdes, ei muuda asjaolu, et nüüdseks surnud ametnik abiellus enne või pärast oma õiguse invaliidsustoetusele tekkimist, oluliselt elusoleva abikaasa varaliste õiguste olukorda, mis hõlmab õigust toitjakaotuspensionile asendussissetulekuna.
50
Nimelt määratakse abielu sõlmimise kuupäev kindlaks üksnes tulevaste abikaasade tahtel. See otsus põhineb ametniku vabal valikul mitme kaalutluse alusel, mis ei tähenda tingimata ega ainult seda, et võetakse arvesse asjaolusid, mis on seotud teenistuses olemisega või mitte. Vastupidi nõukogu ja komisjoni väidetele ei saa asjaolu, kas ametnik oli sellel kuupäeval töövõimetuks tunnistatud või mitte ja seega võimetu oma kohustusi täitma või mitte, omada seega otsustavat mõju asjaomaste olukordade võrreldavuse hindamisele, arvestades käesoleva kohtumääruse punktis 43 meenutatud kriteeriume ning eelkõige personalieeskirjade VIII lisa artiklite 19 ja 20 eset ja eesmärki, nagu neid on meenutatud käesoleva kohtumääruse punktis 45. Üldkohtu arutluskäik, mida on meenutatud käesoleva kohtumääruse eelmises punktis, põhineb sisuliselt sellel esemel ja eesmärgil ning peamisel tunnusel, mis iseloomustab õigust toitjakaotuspensionile ja millele on viidatud käesoleva kohtumääruse punktis 46.
51
On tõsi, et nagu nähtub käesoleva kohtumääruse punktist 46, mõjutab asjaolu, et ametnik oli abielu sõlmimise kuupäeval tunnistatud töövõimetuks või mitte ja seega võimetu täitma oma kohustusi või mitte, abielu miinimumkestuse tingimust. Kuigi see tingimus ei ole nõutav juhul, kui abielu on sõlmitud siis, kui ametnikul ei ole veel tekkinud õigust invaliidsustoetusele ja ta täidab oma kohustusi, peab abielu olema kestnud vähemalt viis aastat juhul, kui ametnik abiellub pärast seda, kui tal on tekkinud õigus sellele toetusele ja seega tal ei ole võimalik oma kohustusi täita.
52
Kuid nagu nähtub käesoleva kohtumääruse punktidest 49 ja 50, ei ole ei kohustuste täitmine ega abielu sõlmimise kuupäev asjakohased tegurid olukordade võrreldavuse staadiumis, kuna neil puudub otsene seos personalieeskirjade VIII lisa artiklites 19 ja 20 sätestatud toitjakaotuspensioni õiguse eseme, eesmärgi ja peamise tunnusega.
53
Sellel põhjusel tuleb analoogia alusel asuda seisukohale, nagu Euroopa Kohus personalieeskirjade VIII lisa artiklis 17 ette nähtud toitjakaotuspensioni puhul 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsuse HK vs. komisjon (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) punktis 70 märkis, et toitjakaotuspensioni määramine sõltub põhimõtteliselt „ainult“ nende sidemete õiguslikust laadist, mis ühendasid asjaomast isikut surnud ametnikuga, ning seda isegi siis, kui Euroopa Kohus tunnistas selle kohtuotsuse punktis 89, et abielu miinimumkestus on samuti üks tingimus selleks, et elusolev abikaasa saaks toitjakaotuspensioni.
54
Nimelt on liidu avaliku teenistuse toitjakaotuspensionide süsteemi aluseks abikaasadevaheliste sidemete õiguslik laad, kuna see toitjakaotuspensioni määramise tingimus on ühine kõigile personalieeskirjade VIII lisa artiklites 17–20 ja 27 nimetatud toitjakaotuspensionidele. Abielu miinimumkestuse tingimus on abikaasadevaheliste sidemete õiguslikku laadi puudutava tingimuse kõrvalnõue, kuna selle eesmärk on üksnes täpsustada ajavahemikku, mille jooksul peab õiguslik seos toitjakaotuspensioni määramiseks olema esinenud. Seda kõrvaltingimust ei kohaldata ka teatud toitjakaotuspensionide puhul, nagu on ette nähtud personalieeskirjade VIII lisa artiklites 19 ja 27.
55
Seega rõhutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 51 ja 53 õigesti oma põhjendustes abikaasadevahelise õigusliku seose olulisust kui põhilist asjaolu, mis iseloomustab liidu toitjakaotuspensionide süsteemi, ning järeldas, et õiguse invaliidsustoetusele tekkimisel või kohustuste täitmisel ei ole mõju sellele seosele.
56
Nõukogu ja komisjon väidavad teisena, et sellise endise ametniku olukorras, kes abiellus pärast oma õiguse invaliidsustoetusele tekkimist ja kellel seega ei ole võimalik oma kohustusi täita, ei ole vaja, et elusolevale abikaasale pakutaks asendussissetulekut sama ilmselgelt nagu ametniku puhul, kes abiellub siis, kui ametnik on teenistuses. Sellega seoses piisab, kui meenutada, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 56 õigesti märkis, viidates 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsuse HK vs. komisjon (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) punktile 69, et personalieeskirjade VIII lisa artiklites 18 ja 20 ette nähtud õigus toitjakaotuspensionile ei sõltu tingimustest vahendite või vara kohta, mis peavad näitama, et elusolev abikaasa ei suuda oma vajadusi rahuldada, ja tõendavad seega, et minevikus oli ta kadunust rahaliselt sõltuv.
57
Komisjon väidab kolmandana, et Üldkohus ei võtnud arvesse erinevalt personalieeskirjade VIII lisa artiklist 19 artiklis 20 ette nähtud abielu miinimumkestuse eesmärki, kusjuures see kestus hõlmab – nagu nähtub 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsuse HK vs. komisjon (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119) punktist 89 – seda, et vältida pettuslike või kuritarvituslike pärimiskokkulepete sõlmimist; selline kuritarvitamise või pettuse oht eristab nende kahe artikliga hõlmatud olukordi isiklikus plaanis. Sellega seoses piisab, kui märkida, et see aspekt ei ole olukordade võrreldavuse staadiumis asjakohane. See argument puudutab nimelt abielu miinimumkestuse tingimuse põhjendatust, mistõttu saab seda kasutada alles võimaliku tuvastatud erineva kohtlemise proportsionaalsuse hindamise staadiumis.
58
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et vastupidi sellele, mida kinnitavad komisjon ja nõukogu, ei ole nende järeldustega, millele Üldkohus jõudis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 57 ja 58, õigusnormi rikutud.
59
Neil asjaoludel tuleb tunnistada edutuks nõukogu ja komisjoni argument, et Üldkohus keeldus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 55 ekslikult tegemast järeldusi 17. juuni 1993. aasta kohtuotsuse Arauxo-Dumay vs. komisjon (T‑65/92, EU:T:1993:47) punktist 33. Isegi kui eeldada, et see argument on põhjendatud, põhinevad Üldkohtu järeldused olukordade võrreldavuse kohta piisavalt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 50–54 ja 56 esitatud põhjendustel, sõltumata selle kohtuotsuse punktis 55 esitatud kaalutlustest.
60
Sellest järeldub, et esimene väide kohtuasjas C‑313/21 P ning esimese väite kolmas osa ja teine väide kohtuasjas C‑314/21 P tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide kohtuasjas C‑313/21 P ning esimese väite kaks esimest osa kohtuasjas C‑314/21 P
– Poolte argumendid
61
Nende väidetega heidavad nõukogu ja komisjon Üldkohtule sisuliselt ette, et viimane rikkus vaidlustatud kohtuotsuses õigusnormi kohtuliku kontrolli ulatuse osas.
62
Need kaks institutsiooni leiavad, et vaidlustatud kohtuotsuse punkti 48 teises lauses kohaldas Üldkohus liidu kohtupraktikat, mis on välja kujunenud personalipoliitika valikute täiesti erinevas kontekstis olukordades, kus seadusandjal on mitu võimalust. Nii järeldas Üldkohus eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktis 80 ekslikult, et liidu seadusandja valik seoses personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 sätestatud abielu miinimumkestusega on lihtsalt „ebamõistlik“. Seda tehes teostas Üldkohus kontrolli, mis ületab asjaomase sätte „ilmselgelt sobimatu või ebasobiva“ laadi kontrolli, arvestades pädevate institutsioonide taotletava eesmärgiga, milleks käesoleval juhul on õiguste kuritarvitamise ja pettuste vältimine. Üldkohus asendas sel viisil liidu seadusandja hinnangu enda omaga ja ületas seega õiguspärasuse kontrolli piire.
63
Komisjon väidab lisaks, et kuigi Üldkohus kinnitas, et ta tugineb oma hinnangus VIII lisa artikli 20 õiguspärasuse kohta harta artiklitele 20 ja 21, kaldus ta kõrvale Euroopa Kohtu praktikast, mille kohaselt ei saa liidu akti õiguspärasuse hindamine põhiõigustest lähtudes igal juhul põhineda väidetel, mis tuginevad selle akti tagajärgedele üksikjuhtumil. Nimelt tugines Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 77 käesoleva kohtuasja faktiliste asjaolude eripärale, et teha otsus selle kohta, kas personalieeskirjade VIII lisa artikkel 20 on õigusvastane.
– Euroopa Kohtu hinnang
64
Olgu märgitud, et Üldkohus tuletas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 46–48 meelde harta artikli 52 lõikes 1 nimetatud nõudeid ja kohtupraktikat, mida kohaldatakse erineva kohtlemise proportsionaalsuse kontrollimiseks. Seejärel leidis ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49, et kui personalieeskirjade VIII lisa artiklites 19 ja 20 osutatud olukorrad on võrreldavad, peab ta niisiis kontrollima, kas ei ole ebamõistlik, et liidu seadusandja leiab, et kehtestatud erinev kohtlemine võib olla sobiv ja vajalik sellise üldist huvi pakkuva eesmärgi saavutamiseks, mida taotletakse personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 ette nähtud abielu miinimumkestuse tingimusega. Olles jõudnud järeldusele, et olukorrad on võrreldavad, viis ta selle analüüsi läbi vaidlustatud kohtuotsuse punktist 62 alates.
65
Ent nagu märgivad nõukogu ja komisjon, tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et selliste personalieeskirjade normide korral, nagu on kõne all käesolevas asjas, ja võttes arvesse liidu seadusandjale selles osas kuuluvat ulatuslikku kaalutlusõigust, rikutakse harta artikliga 20 kaitstud võrdse kohtlemise põhimõtet üksnes siis, kui seadusandja on erinevalt kohelnud asjaomaste õigusnormidega taotletava eesmärgi seisukohalt meelevaldselt või ilmselgelt ebasobivalt (14. juuli 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. VW jt, C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 127 ja seal viidatud kohtupraktika).
66
See kohtupraktika on kohaldatav harta artikli 52 lõikega 1 kehtestatud proportsionaalsuse nõude kontrollimisel (14. juuli 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. VW jt, C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 128).
67
Käesoleval juhul leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49, et ta peab kontrollima, kas liidu seadusandjal ei ole ebamõistlik asuda seisukohale, et kehtestatud erinev kohtlemine võib olla sobiv ja vajalik üldist huvi pakkuva eesmärgi saavutamiseks, mida on taotletud personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 ette nähtud abielu miinimumkestuse tingimusega.
68
Ta oleks pidanud käesoleva kohtumääruse punktides 65 ja 66 meelde tuletatud kohtupraktika kohaselt piirduma selle kontrollimisega, kas selles sättes koostoimes selle lisa artikliga 19 kehtestatud erinev kohtlemine ei ole taotletavast üldist huvi pakkuvast eesmärgist lähtudes meelevaldne või ilmselgelt ebasobiv. Üldkohus eiras oma kohtuliku kontrolli ulatust, kui ta hindas proportsionaalsuse nõuet ebaõigesti, ja rikkus seega õigusnormi. Ilma selle õigusnormi rikkumiseta oleks Üldkohus pidanud lähtuma teistsugusest arutluskäigust ja tegema vajaduse korral muid järeldusi kui need, milleni ta jõudis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 80, 81 ja 83.
69
See kohtuliku kontrolli ulatuse eiramine kajastub ka vaidlustatud kohtuotsuse punktis 67. Üldkohus analüüsis nimelt sellest punktist lähtudes, kas personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 ette nähtud tingimus abielu viieaastase miinimumkestuse kohta eraldi võetuna ja sõltumata selle lisa artiklist 19 on harta artikli 52 lõike 1 raames proportsionaalne selles mõttes, et see ei lähe ilmselgelt kaugemale sellest, mis on vajalik liidu seadusandja taotletava eesmärgi saavutamiseks. Ent nagu nähtub käesoleva kohtumääruse punktist 66, oleks Üldkohus isegi harta selle sätte raames pidanud piirduma analüüsimisega, kas käesolevas asjas tuvastatud erinevat kohtlemist ehk asjaolu, et abielu miinimumkestuse tingimus on nõutud personalieeskirjade VIII lisa artikli 20 kohaldamisalasse kuuluvates olukordades, samas kui seda ei ole nõutud selle lisa artiklis 19 nimetatud olukordade puhul, samas kui kõik need olukorrad on pealegi võrreldavad, tuleb pidada meelevaldseks või ilmselgelt ebasobivaks, lähtudes liidu seadusandja taotletud eesmärgist, mis on mõlemal sättel ühine.
70
Neil asjaoludel ja ilma, et oleks vaja analüüsida nõukogu ja komisjoni ülejäänud argumente, tuleb nõustuda apellatsioonkaebuse teise väitega kohtuasjas C‑313/21 P ja apellatsioonkaebuse esimese väite teise osaga kohtuasjas C‑314/21 P.
71
Seega, ilma et oleks vaja analüüsida kolmandat väidet kohtuasjas C‑313/21 P ning esimese väite esimest osa ja kolmandat väidet kohtuasjas C‑314/21 P, tuleb apellatsioonkaebused rahuldada ja vaidlustatud kohtuotsus tühistada.
Hagi Üldkohtus
72
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu teise lause kohaselt võib Euroopa Kohus teha Üldkohtu otsuse tühistamise korral asja suhtes ise lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda lubab.
73
Arvestades eelkõige asjaolu, et kohtuasjas T‑694/19 esitatud tühistamishagi põhineb väidetel, mida on Üldkohtus võistlevas menetluses käsitletud ja mille analüüsimiseks ei ole vaja võtta ühtegi täiendavat menetlust korraldavat meedet või teha menetlustoimingut, tuleb asuda seisukohale, et menetlusstaadium lubab selle hagi üle otsustada ning selle kohta tuleb teha lõplik otsus.
74
FI esitas Üldkohtule esitatud hagi põhjendamiseks neli väidet, mis puudutavad esiteks personalieeskirjade VIII lisa artikli 20 õigusvastasust, teiseks õigusnormi rikkumist selle lisa artiklite 18 ja 20 kohaldamisel, kolmandaks mõiste „abikaasa“ valesti tõlgendamist niisugusena, nagu seda kasutatakse liidu toitjakaotuspensionide süsteemis, ja neljandaks ilmset hindamisviga, mis on tingitud tema erilise olukorra arvesse võtmata jätmisest.
Esimene väide, et personalieeskirjade VIII lisa artikkel 20 on õigusvastane
75
Esimeses väites kinnitab FI, et kuna personalieeskirjade VIII lisa artikkel 20 kehtestab abielu viieaastase miinimumkestuse tingimuse, on sellega rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet ning vanuse, kooselu õigusliku seose laadi ja puude alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet.
Esimese väite esimene osa, mis puudutab võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist
76
Selles osas väidab FI, et välistades toitjakaotuspensioni maksmise elusolevale abikaasale juhul, kui pärast tema abikaasa õiguse invaliidsustoetusele tekkimist sõlmitud abielu kestis vähem kui viis aastat, samas kui personalieeskirjade VIII lisa artikli 19 kohaselt ei ole abielu miinimumkestuse tingimust nõutud, kui abielu on sõlmitud enne selle õiguse tekkimist, on selle lisa artikliga 20 rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet, mis on muu hulgas tagatud harta artikli 20 ja personalieeskirjade artikliga 1d, ja seega on see artikkel õigusvastane.
77
Komisjon, keda toetavad parlament ja nõukogu, vaidleb neile argumentidele vastu.
78
Olgu märgitud, et harta artikli 52 lõike 1 kohaselt tohib hartaga tunnustatud õiguste ja vabaduste teostamist piirata ainult seadusega ning arvestades nimetatud õiguste ja vabaduste olemust. Proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt võib piiranguid seada üksnes juhul, kui need on vajalikud ning vastavad tegelikult liidu poolt tunnustatud üldist huvi pakkuvatele eesmärkidele või kui on vaja kaitsta teiste isikute õigusi ja vabadusi.
79
Peale selle on harta artikliga 20 tagatud võrdse kohtlemise põhimõte liidu õiguse üldpõhimõte, mille spetsiifilisem väljendus on harta artikli 21 lõikes 1 sätestatud diskrimineerimiskeeld. Neid kahte põhimõtet on meenutatud ka personalieeskirjade artiklis 1d (14. juuli 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. VW jt, C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 140 ja seal viidatud kohtupraktika).
80
Nagu käesoleva kohtumääruse punktis 42 on juba märgitud, nõuab võrdse kohtlemise üldpõhimõte liidu seadusandjalt vastavalt harta artikli 52 lõike 1 nõuetele, et võrreldavaid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud. Erinev kohtlemine on põhjendatud, kui see põhineb objektiivsel ja mõistlikul kriteeriumil, see tähendab, kui see on kooskõlas õiguspärase eesmärgiga, mida asjasse puutuvate õigusnormidega saavutada soovitakse, ja kui erinevus on selle kohtlemisega taotletud eesmärgi suhtes proportsionaalne (14. juuli 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. VW jt, C‑116/21 P – C‑118/21 P, C‑138/21 P ja C‑139/21 P, EU:C:2022:557, punkt 142 ja seal viidatud kohtupraktika).
81
Nagu juba on märgitud käesoleva kohtumääruse punktis 43, tuleb nõuet, et olukorrad peavad olema võrreldavad selleks, et saaks otsustada võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise üle, hinnata selliselt, et võetakse arvesse kõiki asjaolusid, mis neid olukordi iseloomustavad, ja lähtutakse eelkõige kõnealuse eristamise kehtestanud akti esemest ja eesmärgist, kusjuures arvestada tuleb selle valdkonna põhimõtteid ja eesmärke, kuhu käsitletav akt kuulub. Kui nimetatud olukorrad ei ole võrreldavad, ei riku asjaomaste olukordade erinev kohtlemine harta artikliga 20 tagatud õigust võrdsusele seaduse ees.
82
Lõpuks tuleb meenutada käesoleva kohtumääruse punktis 65 mainitud Euroopa Kohtu praktikat, mille järgi rikutakse selliste personalieeskirjade normide korral, nagu on kõne all käesolevas asjas, ja võttes arvesse liidu seadusandjale selles osas kuuluvat ulatuslikku kaalutlusõigust, võrdse kohtlemise põhimõtet üksnes siis, kui seadusandja on erinevalt kohelnud asjaomaste õigusnormidega taotletava eesmärgi seisukohalt meelevaldselt või ilmselgelt ebasobivalt.
83
Personalieeskirjade VIII lisa artikli 20 õigusvastasuse vastuväidet, mille FI esitas, tuleb analüüsida seda kohtupraktikat ja harta artikli 52 lõike 1 nõudeid arvestades, lähtudes võrdse kohtlemise põhimõttest, mis on kaitstud harta artikliga 20 ja mida on meenutatud personalieeskirjade artiklis 1d.
84
Esiteks, mis puudutab personalieeskirjade VIII lisa artiklites 19 ja 20 nimetatud olukordade võrreldavust, siis tuleb käesoleva kohtumääruse punktides 45–60 esitatud põhjustel asuda seisukohale, et need olukorrad on võrreldavad.
85
Teiseks tuleb tõdeda, et nägemata personalieeskirjade VIII lisa artiklis 19 ette abielu miinimumkestuse tingimuse erinevalt artiklist 20, kohtles liidu seadusandja võrreldavaid olukordi erinevalt.
86
Kolmandaks tuleb analüüsida, kas see erinev kohtlemine on kooskõlas harta artikliga 20 selles osas, milles see vastab harta artikli 52 lõikes 1 sätestatud kriteeriumidele, mida on meenutatud käesoleva kohtumääruse punktis 78.
87
Esimesena on selge, et erinev kohtlemine on ette nähtud seadusega harta artikli 52 lõike 1 tähenduses, kuna see tuleneb personalieeskirjade VIII lisa artiklist 20 koostoimes selle lisa artikliga 19. Kui viimati nimetatud artiklis ei ole ette nähtud abielu miinimumkestuse tingimust, on personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 täpselt ette nähtud arvuline abielu miinimumkestuse tingimus, mis määrab kindlaks võrdse kohtlemise õiguse teostamise piirangu ulatuse (vt selle nõude ulatuse kohta, mille kohaselt peab põhiõiguste teostamise igasugune piiramine olema ette nähtud seadusega, 26. aprilli 2022. aasta kohtuotsus Poola vs. parlament ja nõukogu, C‑401/19, EU:C:2022:297, punkt 64 ja seal viidatud kohtupraktika).
88
Teisena arvestab piirang, mis on toitjakaotuspensionide süsteemi tehtud kõnealuse erineva kohtlemisega, võrdse kohtlemise põhimõtte olemusega vastavalt harta artikli 52 lõikele 1. Nimelt ei sea see piirang seda põhimõtet iseenesest kahtluse alla, kuna see puudutab üksnes piiratud küsimust abielu miinimumkestuse tingimuse kohta, mida surnud ametnike või surnud endiste ametnike elusolevad abikaasad peavad toitjakaotuspensioni saamiseks täitma, ilma et personalieeskirjade VIII lisa artikliga 20 hõlmatud abikaasadelt võetaks võimalust saada sellist pensioni sarnaselt abikaasadega, kes on hõlmatud selle lisa artikliga 19.
89
Kolmandana vastab see piirang üldist huvi pakkuvale eesmärgile harta artikli 52 lõike 1 tähenduses, milleks on vältida õiguste kuritarvitamist ja pettusi, kuna nende keeld on liidu õiguse üldpõhimõte, mida õigussubjektid peavad järgima (vt selle kohta 6. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Altun jt, C‑359/16, EU:C:2018:63, punkt 49). Euroopa Kohus on nimelt juba otsustanud, et sellise tingimuse eesmärk, mille kohaselt abielu peab olema kestnud mingi aja selleks, et elusolev abikaasa saaks toitjakaotuspensioni, on tagada, et asjaomaste isikute vahelised suhted on tegelikud ja püsivad (vt selle kohta 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus HK vs. komisjon, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, punkt 89). Tegemist on ühtse kriteeriumiga, mida kohaldatakse vahet tegemata kõigile elusolevatele abikaasadele, kes on hõlmatud personalieeskirjade VIII lisa artikliga 20, ning mille eesmärk ei ole eeldada, et elusolevad abikaasad on toime pannud kuritarvituse või pettuse, vaid vältida sellise kuritarvitamise või pettuse toimepanemist.
90
Neljandana, mis puudutab proportsionaalsuse analüüsimist, siis tuleb liidu õigusnormi õiguspärasuse kontrolli raames, arvestades võrdse kohtlemise põhimõtet ja kuna liidu seadusandjal on personalieeskirjade normide valdkonnas ulatuslik kaalutlusõigus, kontrollida, nagu on meenutatud käesoleva kohtumääruse punktides 65 ja 82, kas juhul, kui on kehtestatud abielu viieaastane miinimumkestus elusolevatele abikaasadele, kes on ametnikuga abiellunud pärast viimase õiguse invaliidsustoetusele tekkimist, samas kui personalieeskirjade VIII lisa artiklis 19 ei ole seda tingimust ette nähtud juhul, kui abielu on sõlmitud ametnikuga enne tema selle õiguse tekkimist, on selle lisa artikliga 20 ette nähtud meelevaldne või ilmselgelt ebasobiv erinev kohtlemine, kui lähtuda käesoleva kohtumääruse eelmises punktis meenutatud üldist huvi pakkuvast eesmärgist.
91
Nagu komisjon, keda toetavad parlament ja nõukogu, märkis sisuliselt oma menetlusdokumentides, ei ole meelevaldne ega ilmselgelt ebasobiv nõuda personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 abielu miinimumkestust, samas kui selle lisa artiklis 19 seda ette nähtud ei ole. Nimelt võib artiklis 20 ette nähtud juhul, mida iseloomustab asjaolu, et abielu sõlmiti pärast ametniku õiguse invaliidsustoetusele tekkimist, kuritarvitusele või pettusele õhutada esiteks nõrkus- ja sõltuvusseisund, milles võib olla ametnik, kes on jäänud nii tõsiselt haigeks, et ta on tunnistatud töövõimetuks, ja seega ei ole tal võimalik täita oma kohustusi personalieeskirjade artikli 78 lõike 1 tähenduses, ja teiseks finantsmõju, mis võib sellest töövõimetu staatusest tuleneda, kuna ametniku abikaasa võib abielluda lootuses, et olenevalt haigusest, mis ametnikul on, võib ametniku oodatav eluiga olla keskmisest tuntavalt lühem ning see võimaldab abikaasal saada toitjakaotuspensioni varases eas ja võimalik, et pikaks ajaks.
92
Seevastu on asjaolu, et personalieeskirjade VIII lisa artiklis 19 ei ole erinevalt selle lisa artiklist 20 ette nähtud abielu miinimumkestust, seletatav sellega – nagu nähtub komisjoni ja parlamendi menetlusdokumentidest –, et kuna liidu ametniku töövõimetuks jäämine on juba abielus oleva paari jaoks tavaliselt ettenägematu ja muudab oluliselt nende olukorda, tundub kuritarvituse või pettuse oht olevat tühine, mistõttu liidu seadusandja soovis selle tingimuse kõrvale jätta samamoodi, nagu ta jättis selle kõrvale ka personalieeskirjade VIII lisa artikli 17 teise lõigu ja artikli 18 teise lõigu kontekstis, et võtta arvesse olukordi, kus ühelt poolt ametniku surm tulenes kas kohustuste täitmisel saadud füüsilisest vigastusest või haigusest või õnnetusjuhtumist või teiselt poolt, kui ametnikul on enne ametniku teenistusest lahkumist sõlmitud abielust üks või mitu last ja kui elusolev abikaasa peab neid ülal või on neid ülal pidanud.
93
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et kehtestades personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 abielu viieaastase miinimumkestuse, et vältida kuritarvitusi ja pettusi, samas kui mingit abielu miinimumkestust ei ole ette nähtud selle lisa artikliga 19 hõlmatud olukordades, ei ole liidu seadusandja talle kuuluva ulatusliku kaalutlusõiguse raames meelevaldselt või ilmselgelt ebasobivalt erinevalt kohelnud.
94
Eeltoodust tuleneb, et personalieeskirjade VIII lisa artikliga 20 kehtestatud erinev kohtlemine on kooskõlas harta artikliga 20, ja seega tuleb esimese väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Esimese väite teine osa, mis puudutab vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtte rikkumist
95
FI väidab, et on rikutud vanuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet, mis on kaitstud harta artikli 21 lõikega 1 ja mida on meenutatud personalieeskirjade artikli 1d lõikes 1, kuna personalieeskirjade VIII lisa artikkel 20 hõlmab eakaid ametnikke seetõttu, et nad abielluvad pärast nende pensionile jäämist, samas kui selle lisa artikkel 19 on kohaldatav juhul, kui tegemist on abieluga, mis on sõlmitud enne õiguse invaliidsustoetusele tekkimist, ja seega hõlmab see ametnikke, kes on veel teenistuses ja järelikult palju nooremad. Kui kehtestada – nagu seda on tehtud personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 – abielu miinimumkestuse tingimus olukordades, kus abielu sõlmiti pärast surnud ametniku teenistusest lahkumist, diskrimineeriks see niisiis selle sättega hõlmatud paare nende vanuse tõttu.
96
Komisjon, keda toetavad parlament ja nõukogu, vaidleb neile argumentidele vastu.
97
Sellega seoses tuleb tõdeda, et nagu komisjon märkis oma kostja vastuses Üldkohtus, põhineb FI esimese väite teine osa ebatäpsel eeldusel.
98
Nagu nähtub käesoleva kohtumääruse punktist 47, erinevad personalieeskirjade VIII lisa artiklitega 19 ja 20 hõlmatud olukorrad üksnes abielu sõlmimise kuupäeva poolest, sõltudes selle ametniku õiguse invaliidsustoetusele tekkimise kuupäevast, mitte ametniku teenistusest lahkumise kuupäevast pensionile jäämise tõttu.
99
Ametniku õiguse invaliidsustoetusele tekkimine ei sõltu ametniku vanusest, kuna õigus sellisele toetusele võib tekkida igas vanuses ametnikel.
100
Sama kehtib ka siis, kui ametnik läheb personalieeskirjade artikli 53 alusel automaatselt pensionile samal ajal tema töövõimetuks tunnistamisega ja tema õiguse invaliidsustoetusele tekkimisega, nagu see käesoleval juhul juhtus. Sellisel juhul ei toimu pensionile jäämine mitte vastavalt personalieeskirjade artiklis 52 nimetatud pensionieale, vaid üksnes vastavalt kuupäevale, mil tekkis õigus toetusele, mis võib toimuda igas vanuses, nagu on meenutatud eelmises punktis.
101
Eeltoodust tuleneb, et väidetav ebavõrdne kohtlemine, millele FI tugineb, ei põhine vanusel harta artikli 21 lõike 1 ja personalieeskirjade artikli 1d lõike 1 tähenduses ning et seega ei saa personalieeskirjade VIII lisa artiklit 20 pidada õigusvastaseks vanusekriteeriumi alusel diskrimineerimise tõttu. Seega tuleb esimese väite teine osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Esimese väite kolmas osa, mis puudutab kooselu õigusliku seose laadi alusel diskrimineerimise keelu põhimõtte rikkumist
102
Selle osa raames väidab FI esiteks, et teda diskrimineeritakse tema perekonnaseisu alusel, kuna personalieeskirjade VIII lisa artikkel 20 teeb vahet abielus ja vabaabielus olevate paaride vahel, kuna faktiline, tegelik ja konkreetne igapäevane olukord nendel paaridel on täpselt sama.
103
Teiseks tuletab FI meelde, et personalieeskirjade kohaldamisala laiendati personalieeskirjade artikli 1d lõike 1 teise lõigu ja VII lisa artikli 1 lõike 2 punkti c alusel muudele ühiseluvormidele peale seadusliku abielu, see tähendab teatavatele registreeritud kooseluvormidele. Neil asjaoludel tuleb diskrimineerimiskeelu põhimõtet tõlgendada kooskõlas ühiskonna moraalipõhimõtete muutumisega ja kohaldada personalieeskirjade VIII lisa artiklit 20 kõigile paaridele, kes ei ole abielus ja on võrreldavas olukorras ning keda tuleb seega kohelda samamoodi.
104
Komisjon, keda toetavad parlament ja nõukogu, vaidleb neile argumentidele vastu.
105
Sellega seoses piisab, kui meenutada, et Euroopa Kohus on juba otsustanud, et toitjakaotuspensioni seisukohast ei ole vabaabielupartnerid võrreldavad olukorras ei abielus isikutega ega registreeritud kooselu sõlminud partneritega personalieeskirjade artikli 1d lõike 1 teise lõigu tähenduses, selleks et neile kohaldataks personalieeskirjade VIII lisa artiklit 20, ning selle sättega ei ole niisiis rikutud ei võrdse kohtlemise üldpõhimõtet ega diskrimineerimiskeelu põhimõtet. Pealegi ei väida FI igal juhul, et vabaabielu tekitaks riigisiseses õiguses, mida talle kohaldatakse, samasuguseid kohustusi nagu abielust tulenevad kohustused (vt selle kohta 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus HK vs. komisjon, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, punktid 80, 84 ja 85).
106
Lisaks, samadel kaalutlustel kui need, mis on esitatud 22. detsembri 2022. aasta määruse liidetud kohtuasjades komisjon vs. KM ja nõukogu vs. KM (C‑341/21 P ja C‑357/21 P) punktides 91–94, ei ole vabaabielupaar, kellel on sarnaselt olukorraga, milles olid enne oma abiellumist FI ja tema abikaasa, oma liikmesriigis võimalus abielluda, võrreldavas olukorras samasoolise paariga, kellel on registreeritud kooselu, kuid kellel abielu sõlmimise võimalust ei ole, ning seega ei saa VIII lisa artikkel 20 olla õigusvastane seetõttu, et on rikutud seksuaalse sättumuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet.
107
Mis puudutab laia tõlgendust, mille FI soovib ühiskonna moraalipõhimõtete muutumisest lähtudes anda diskrimineerimiskeelu põhimõttele ja personalieeskirjade VIII lisa artiklile 20 selles mõttes, et viimane säte peaks hõlmama kõiki paare, kes ei ole abielus, sealhulgas vabaabielupaare, siis piisab, kui meenutada, et käesoleval hetkel eri liidu liikmesriikides üldiselt ei samastata ühelt poolt abielu ning teiselt poolt teisi seadusliku liidu vorme ja faktilisi liite. Selles osas, milles liidu seadusandja soovis üksnes kohaldada toitjakaotuspensione abielus olevatele isikutele ja isikutele, kes on sõlminud registreeritud kooselu personalieeskirjade artikli 1d lõike 1 teise lõigu tähenduses, ei ole liidu kohtu ülesanne tõlgendada personalieeskirju selles tähenduses, et abielu ja selliste kooseludega samastatakse seaduslikud ja faktilised olukorrad, mis on nendest eraldiseisvad. Vastupidi, üksnes seadusandja on vajaduse korral pädev sellekohaseid muutmismeetmeid võtma (vt analoogia alusel 31. mai 2001. aasta kohtuotsus D ja Rootsi vs. nõukogu, C‑122/99 P ja C‑125/99 P, EU:C:2001:304, punktid 37, 38 ja 50).
108
Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et esimese väite teine osa tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Esimese väite neljas osa, mis puudutab puude alusel diskrimineerimise keelu põhimõtte rikkumist
109
Selle osaga, nagu on selgitatud ka FI seisukohtades parlamendi ja nõukogu menetlusse astuja seisukohtade kohta ning FI 23. novembri 2020. aasta vastuses Üldkohtu küsimustele kirjalikuks vastamiseks, leiab FI esiteks, et kui elusolevad abikaasad, kes on hõlmatud vastavalt personalieeskirjade VIII lisa artikliga 19 ja artikliga 20, on samas olukorras selles mõttes, et nad abistasid puudega ametnikku, kes sai oma surma ajal invaliidsustoetust, on nendest sätetest teisega rikutud puude alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet, kuna sellega võetakse selliselt elusolevalt abikaasalt nagu FI võimalus saada toitjakaotuspensioni üksnes seetõttu, et ta sõlmis abielu sellise ametnikuga pärast viimase õiguse invaliidsustoetusele tekkimist.
110
Teiseks leiab FI, et tema puhul on tegemist seotusel põhineva diskrimineerimisega puude tõttu, mis oli tema surnud abikaasal, ning ta viitab sellega seoses 17. juuli 2008. aasta kohtuotsusele Coleman (C‑303/06, EU:C:2008:415). Nimelt hoolitses FI iga päev ja täisajaga puudega isiku eest nii, nagu paar oleks olnud abielus nende ühise elu esimesest päevast alates ja sama pühendumisega, kui seda teevad personalieeskirjade VIII lisa artikliga 19 hõlmatud elusolevad abikaasad. FI täpsustab sellega seoses, et tema abikaasa puue oli faktiline põhjus, mis seetõttu, et see oli esmatähtis võrreldes mis tahes muude kaalutlustega, mis olid seotud paari õigusliku seisundiga, tõi kaasa nende abiellumisega viivitamise.
111
Komisjon, keda toetavad parlament ja nõukogu, vaidleb neile argumentidele vastu.
112
Olgu meenutatud, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt eeldab iga puude alusel diskrimineerimise juhtum harta artikli 21 lõike 1 ja personalieeskirjade artikli 1d lõike 1 tähenduses seda, et võrreldavates olukordades koheldakse või on koheldud isikut, kes on ise puudega või kelle pereliige on puudega, halvemini või see isik seatakse või teda on seatud ebasoodsamasse olukorda (vt selle kohta analoogia alusel 17. juuli 2008. aasta kohtuotsus Coleman, C‑303/06, EU:C:2008:415, punkt 56, ja 26. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie, C‑16/19, EU:C:2021:64, punkt 29).
113
Isegi kui oletada, et haigust, mis tõi kaasa FI abikaasa töövõimetuks tunnistamise ja tema õiguse invaliidsustoetusele tekkimise, võiks kvalifitseerida puudeks, ei põhine FI väidetav ebavõrdne kohtlemine, mis talle tema väitel abikaasa puude tõttu osaks sai, kuidagi sellel puudel.
114
Nagu komisjon Üldkohtule esitatud menetlusdokumentides selgitas, ei ole tema keeldumine maksta FI‑le toitjakaotuspensioni seotud mitte tema abikaasa puudega, vaid asjaoluga, et paar otsustas jääda vabaabiellu ja sõlmida alles pärast selle abikaasa õiguse invaliidsustoetusele tekkimist abielu, mis kestis enne ametniku surma vähem kui viis aastat.
115
Mis puudutab mõju, mida FI abikaasa väidetav puue võis avaldada paari otsusele abiellumisega viivitada, siis piisab, kui meenutada, et nagu on märgitud käesoleva kohtumääruse punktis 50, määratakse abielu sõlmimise kuupäev kindlaks üksnes tulevaste abikaasade tahtel, kusjuures nende otsus põhineb vabal valikul mitme kaalutluse alusel, mis ei tähenda tingimata ega ainult seda, et võetakse arvesse asjaolusid, mis on seotud nendest ühel oleva puudega. See võib olla teisiti ainult erandlikel asjaoludel, näiteks kui puudega isikul on võimatu väljendada oma abiellumise tahet, kuid FI ei ole käesolevas asjas selliste asjaolude esinemist väitnud.
116
Seega tuleb esimese väite neljas osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ja seega tuleb tagasi lükata kogu esimene väide, et personalieeskirjade VIII lisa artikkel 20 on võrdse kohtlemise põhimõtet ja diskrimineerimiskeelu põhimõtet arvestades õigusvastane.
Teine ja kolmas väide, et personalieeskirjade VIII lisa artiklite 18 ja 20 kohaldamisel on rikutud õigusnormi ning vääralt tõlgendatud mõistet „abikaasa“ toitjakaotuspensionide jaoks personalieeskirjades ette nähtud süsteemi tähenduses
117
Nende kahe väitega, mida tuleb käsitleda koos, väidab FI, et toitjakaotuspensionide süsteemi käsitlevaid personalieeskirjade artikleid nagu personalieeskirjade VIII lisa artiklid 18 ja 20 tuleb tõlgendada nii, et need viitavad ühisele elule paarina, olenemata sellest, kas tegemist on seadusliku või faktilise liiduga. Eelkõige tuleb tunnustada samu õigusi isikute puhul, kes elasid personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 ette nähtud viieaastase ajavahemiku jooksul ühist elu vahepeal surnud liidu ametnikuga, olemata abielus või registreeritud kooselus personalieeskirjade artikli 1d lõike 1 teise lõigu tähenduses.
118
Mõiste „abikaasa“ samastamist nii seadusliku kui ka faktilise liidu kõigi vormidega õigustab ka viimaste aastate ühiskondlik areng, mis on viinud selleni, et paljud liikmesriigid on ühtlustanud abielu muude liidu vormidega või vähemalt lähendanud abieluvararežiimi abieluta vararežiimidega, mistõttu nüüd ei ole enam võimalik piirata mõistet „paar“ üksnes suhtega, mis tugineb seaduslikul abielul. FI lisab, et liidu seadusandja on ise seda arengut arvesse võtnud, muutes personalieeskirju nii, et liidu ametnike ravikindlustusskeemis käsitatakse ametniku elukaaslast abikaasana.
119
Komisjon, keda toetavad parlament ja nõukogu, vaidleb neile argumentidele vastu.
120
Kõigepealt tuleb täpsustada, et kuigi FI viitab teise väite raames õigusnormi rikkumisele personalieeskirjade VIII lisa artiklite 18 ja 20 kohaldamisel, nähtub nii hagiavalduse loogilisest ülesehitusest kui ka selgitustest, mille FI andis oma 23. novembri 2020. aasta vastuses Üldkohtu küsimustele kirjalikuks vastamiseks, et FI soovis lisada oma argumentidesse ka selle lisa artikli 19, kuna selle lisa artiklid 18–20 moodustavad lahutamatult seotud normikogumi. Arvestades asjaolu, et institutsioonid said oma menetlusdokumentides samuti aru, et FI teine väide puudutas ka personalieeskirjade VIII lisa artiklit 19, tuleb asuda seisukohale, et FI heidab komisjonile selle väite raames ette, et ta kohaldas vääralt selle lisa artiklit 20 koostoimes selle lisa artiklitega 18 ja 19.
121
Mis puudutab sisulisi küsimusi, siis sarnastel põhjustel, mis on esitatud käesoleva kohtumääruse punktides 105–107, tuleb teine ja kolmas väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata, kusjuures olgu täpsustatud, et FI argumendi osas, mille kohaselt liidu ametnike ravikindlustusskeemis käsitatakse ametniku elukaaslast abikaasana, piisab, kui märkida, et see samastamine, mis piirdub personalieeskirjade konkreetse valdkonnaga, tuleneb üksnes seadusandja tahtest ja kuna seadusandja ei ole ülejäänud personalieeskirjadesse sõnaselgelt muudatusi teinud, ei saa sellele samastamisele tugineda, et põhjendada kogu ülejäänud personalieeskirju hõlmavat üldistust.
Neljas väide, et komisjon tegi ilmse hindamisvea, kuna ta ei võtnud arvesse FI erilist olukorda
122
FI tuletab meelde, et kuni tema abikaasa surmani 2019. aastal elas ta temaga vabaabielus enne, kui paar sõlmis abielu, mis kestis peaaegu viis aastat, millest jäi puudu ligikaudu kolm kuud. FI märgib, et kogu nende ühise elu jooksul hoolitses ta oma abikaasa eest. Seega asjaolu, et ta elas sellistel asjaoludel abikaasa kõrval, näitab, et on eriti ebaõiglane keelduda talle määramast toitjakaotuspensioni põhjusel, et tal puudub vähem kui neli kuud, et oleks täidetud personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 kehtestatud tingimus abielu viieaastase miinimumkestuse kohta. Sel viisil toimides on komisjon teinud ilmse hindamisvea.
123
Vaidlemata vastu FI esitatud faktilistele asjaoludele, ei nõustu komisjon, keda toetavad parlament ja nõukogu, selle argumentatsiooniga.
124
Tuleb meenutada, nagu on märgitud käesoleva kohtumääruse punktis 89, et personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 ette nähtud tingimus abielu viieaastase miinimumkestuse kohta on ühtne kriteerium, mida kohaldatakse vahet tegemata kõigile elusolevatele abikaasadele, kes on hõlmatud selle sättega, ning mille eesmärk ei ole eeldada, et elusolevad abikaasad on toime pannud kuritarvituse või pettuse, vaid vältida sellise kuritarvitamise või pettuse toimepanemist.
125
Samuti tuleb märkida, et liidu õigus, välja arvatud liidu seadusandja poolt otsesõnu ette nähtud erandjuhtumid, ei tunne sellist õiguse üldpõhimõtet, mille kohaselt ei saa kohaldada kehtivat liidu õigusnormi, kui see põhjustab asjaomasele isikule raskusi, mida liidu seadusandja oleks ilmselt püüdnud vältida, kui seda oleks normi andmise hetkel olnud võimalik ette näha (26. mai 2016. aasta kohtuotsus Ezernieki, C‑273/15, EU:C:2016:364, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika).
126
Lisaks on Euroopa Kohus juba otsustanud, et kuigi marginaalsetel juhtumitel võib üldise ja abstraktse regulatsiooni kehtestamine kaasa tuua võimaliku negatiivse mõju, ei saa seadusandjale ette heita kategooriate kasutamist, kui see ei ole oma olemuselt diskrimineeriv, kui arvestada sellega taotletavat eesmärki, nagu on leitud käesoleva kohtumääruse punktides 78–116 personalieeskirjade VIII lisa artikli 20 kohta (15. aprilli 2010. aasta kohtuotsus Gualtieri vs. komisjon, C‑485/08 P, EU:C:2010:188, punkt 81 ja seal viidatud kohtupraktika).
127
Neil asjaoludel ei saa komisjonile ette heita, et ta tegi ilmse hindamisvea, kui ta keeldus FI‑le määramast toitjakaotuspensioni põhjusel, et personalieeskirjade VIII lisa artiklis 20 ette nähtud tingimus abielu viieaastase miinimumkestuse kohta ei olnud täidetud.
128
Seega tuleb neljas väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ning järelikult FI hagi tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
129
Kodukorra artikli 184 lõikes 2 on ette nähtud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise.
130
Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluses, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
131
Kuna FI on pärast apellatsioonkaebuste rahuldamist kohtuvaidluse kaotanud ning nõukogu ja komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud, tuleb FI kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja nende kahe institutsiooni kohtukulud nii esimeses kohtuastmes kui ka käesolevates apellatsioonimenetlustes.
132
Kuigi parlament apellatsioonimenetluses ei osalenud, osales ta esimeses kohtuastmes Üldkohtus. Pärast vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist ja käesolevas kohtumääruses kohtuasja T‑694/19 lahendamist tuleb vastavalt kodukorra artiklile 137 koostoimes artikli 184 lõikega 2 teha uus otsus selle institutsiooni kohtukulude kohta esimeses kohtuastmes.
133
Kodukorra artikli 140 lõike 1 kohaselt kannavad menetlusse astunud liikmesriigid ja institutsioonid ise oma kohtukulud. Neil asjaoludel kannab parlament esimeses kohtuastmes kantud kohtukulud ise.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kaheksas koda) otsustab:
1.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 10. märtsi 2021. aasta kohtuotsus
FI vs. komisjon (T‑694/19, ei avaldata, EU:T:2021:122).
2.
Jätta FI hagi kohtuasjas T‑694/19 rahuldamata.
3.
Jätta FI kohtukulud tema enda kanda ning mõista temalt välja Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Komisjoni kohtukulud nii kohtuasjas T‑694/19 kui ka kohtuasjades C‑313/21 P ja C‑314/21 P.
4.
Jätta Euroopa Parlamendi kohtukulud kohtuasjas T‑694/19 tema enda kanda.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.