62005CC0359_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. S tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe Tribunal de grande instance de Brive‑la‑Gaillarde (Francija) Sodišču postavlja vprašanje v zvezi z razlago uredb Sveta (ES) št. 1103/97 z dne 17. junija 1997 o nekaterih določbah v zvezi z uvajanjem eura(2) in št. 974/98 z dne 3. maja 1998 o uvedbi eura(3) . Natančneje, gre za vprašanje, ali je zvišanje zneska davka na količino moke, zdroba in kaše iz navadne pšenice, ki je bilo izvedeno sočasno z uvedbo eura, določeno z odlokom o zaokroževanju vrednosti v eurih nekaterih zneskov, izraženih v zakonskih besedilih v francoskih frankih, združljivo s pravili Skupnosti o preračunavanju zneskov, izraženih v nacionalni valuti, v eure.
I – Pravni okvir, dejansko stanje in vprašanje za predhodno odločanje
2. S členom 1618 septies
francoskega Code général des impôts (splošni davčni zakonik) je bil uveden davek na količino moke, zdroba in kaše iz navadne pšenice, dobavljene ali izvajane z namenom, da se uporabi za prehrano ljudi (v nadaljevanju: davek na moko), katerega znesek je bil pred uvedbo eura določen na 100 FRF na tono moke, zdroba ali kaše.
3. V členu 1 zakona št. 2000-517 z dne 15. junija 2000 o podelitvi pooblastila vladi, da z odlokom zaokroži vrednost v eurih določenih zneskov, ki so v zakonskih besedilih izraženi v frankih (JORF z dne 16. junija 2000, str. 9063), je določeno, da ima vlada pravico, da z odlokom sprejme potrebne ukrepe za zaokroževanje v eurih določenih zneskov, ki so v zakonskih besedilih izraženi v francoskih frankih.
4. V skladu z navedenim zakonom je z odlokom št. 2000-916 z dne 19. septembra 2000 o zaokroževanju vrednosti v eurih določenih zneskov, ki so v zakonskih besedilih izraženi v frankih (JORF z dne 22. septembra 2000, str. 14877), od 1. januarja 2002 določen znesek davka na moko 16 EUR.
5. V členu 1 navedenega odloka je določeno, da „[v] skladu s členom 14 Uredbe z dne 3. maja 1998 […] zneske, ki so v zakonskih besedilih izraženi v frankih […], 1. januarja 2002 nadomestijo zneski v eurih v skladu z uradnim menjalnim tečajem in s pravili Skupnosti o zaokroževanju.“
6. V skladu s poročilom predsedniku Republike v zvezi z odlokom št. 2000‑916 (JORF z dne 22. septembra 2000, str. 14876):
„[…]
Rezultat, dobljen z uporabo [uredb št. 1103/97 in št. 974/98], bo v nekaterih primerih malo čitljiv in zapomnljiv, zaradi česar bodo besedila, v katerih so navedene zadevne valute, težje uporabna.
Zato se za ohranitev razumljivosti zakonodaje, kot tudi za olajšanje pravilne uporabe, zdi nujno, da se določijo denarni zneski, predvideni v nekaterih besedilih, v vrednostih, izraženih v eurih, brez decimalk ali z značilnejšimi vrednostmi.
[…]
Ta odlok, sprejet v skladu s tem pooblastilom, je v skladu z naslednjimi načeli.
Prvič, spremenijo se samo denarni zneski, ki se v zvezi s tem le težko prilagodijo vrednosti, ki vsebujejo za vejico dve številki, s tem da mora biti prilagoditev besedil utemeljena z namenom, da se ohrani njihova čitljivost.
Preprosta uporaba predpisov Skupnosti o preračunavanju in zaokroževanju mora ostati pravilo, prilagoditve pa izjema. Posledica tega je, da zneski, ki so že izraženi v centih, na splošno niso spremenjeni.
[…]
Vse te prilagoditve bodo začele veljati 1. januarja 2002, na datum dokončne in celotne zamenjave franka z eurom.
[…]“
7. Družba Estager SA (v nadaljevanju: Estager) je od 1. januarja 2002 Recette des douanes de Brive plačevala davek na moko po 16 EUR na tono. Po mnenju družbe Estager bi morala v skladu z uredbama št. 1103/97 in št. 974/98 plačevati davek 15,24 EUR na tono. S tem, da je zakonodajalec zaokrožil znesek 100 FRF na 16 EUR, naj bi se navedeni davek zvišal, kar naj ne bi bilo v skladu z navedenima uredbama.
8. V skladu s členom 3 Uredbe št. 1103/97:
„Uvedba eura posledično ne vpliva na spremembo pogojev iz pravnih instrumentov in ne odvezuje od obveznosti iz njih, prav tako ne opravičuje neizpolnjevanja teh obveznosti in pogodbenim strankam ne daje pravice, da enostransko spremenijo ali odpovejo tovrstni instrument. Ta določba velja s pridržkom glede na morebitne dogovore pogodbenih strank.“
9. V skladu s členom 1 te uredbe „pravni instrumenti“ pomenijo „vsa zakonodajna in statutarna določila, upravne akte, sodne odločbe, pogodbe, enostranske pravne akte, plačilne instrumente razen bankovcev in kovancev ter druga sredstva s pravnim učinkom“.
10. V členu 4 te uredbe je določeno:
„1.	Menjalni tečaji so določeni za en euro, izražen v vsaki od nacionalnih valut sodelujočih držav članic. Določeni so kot šestmestno število z značilnimi mesti.
2.	Menjalni tečaji se pri preračunavanju ne zaokrožujejo in ne krajšajo za eno ali več mest.
3.	Menjalni tečaji se uporabljajo za preračunavanje med enoto eura in nacionalnimi valutnimi enotami v obe smeri. Inverzni menjalni tečaji, izpeljani iz menjalnih tečajev, se ne uporabljajo.
4.	Denarni zneski, ki se preračunavajo iz ene nacionalne valutne enote v drugo, se najprej preračunajo v denarni znesek, izražen v enotah eura, pri čemer tega ni dovoljeno zaokrožiti na manj kakor tri decimalke, ki se nato preračuna v drugo nacionalno valutno enoto. Pri tem ni dovoljeno uporabljati nobene druge metode preračunavanja, razen če ta pripelje do istih rezultatov.“
11. Poleg tega je v členu 5 navedene uredbe določeno:
„Denarni zneski, ki jih je treba plačati ali vknjižiti potem, ko je bil znesek v skladu s členom 4 preračunan in zaokrožen v enote eura, se zaokrožijo navzgor ali navzdol na najbližji cent. […] Če je rezultat preračunavanja znesek, ki je točno na sredini, se ta zaokroži navzgor.“
12. V členu 7 Uredbe št. 974/98 je določeno:
„Zamenjava valut sodelujočih držav članic z eurom ne sme imeti sama na sebi učinka spremembe valute, v kateri so imenovani pravni instrumenti, ki so obstajali na dan zamenjave.“
13. V členu 14 te uredbe je določeno:
„Če pravni instrumenti, ki veljajo ob koncu prehodnega obdobja, navajajo enote nacionalne valute, se take navedbe berejo kakor navedbe eura po ustreznem menjalnem razmerju. Uporabljajo se pravila o zaokroževanju, določena z Uredbo (ES) št. 1103/97.“
14. Nazadnje, v skladu s členom 1 Uredbe Sveta (ES) št. 2866/98 z dne 31. decembra 1998 o menjalnem razmerju med eurom in nacionalnimi valutami držav članic, ki sprejmejo euro(4), je menjalno razmerje med eurom in francoskim frankom nepreklicno določeno na 6,55957 FRF za en euro.
15. Ob upoštevanju, da bi morala uporaba teh uredb nujno voditi do določitve davka na moko v višini 15,24 EUR, in ne 16 EUR, je družba Estager v dopisu z dne 12. marca 2002 zahtevala od Recette des douanes de Brive, naj ji povrne del davka na moko, ki ga je plačala od 1. januarja 2002. Navedena uprava je ta zahtevek za povrnitev zavrnila z odločbo z dne 26. marca 2002.
16. 24. maja 2002 je družba Estager pozvala Receveur principal des douanes de Brive pred Tribunal de grande instance de Brive‑la‑Gaillarde, ki je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali so določbe odloka št. 2000-916 […] o zaokroževanju davka […], ki se uporablja za izdelano moko, zdrob in kašo iz navadne pšenice, iz 100 FRF v 16 EUR v skladu z uredbami Skupnosti o uvedbi eura?“
II – Analiza
17. Nobeden od intervenientov v tej zadevi ne izpodbija, da bi z vidika preproste uporabe pravil, določenih v uredbah Skupnosti o preračunavanju v eure in zaokroževanju, s preračunom zneska davka na moko 100 FRF v eure dobili rezultat 15,24 EUR. Z uporabo uradnega in nepreklicnega menjalnega razmerja med eurom in francoskim frankom, določenim v Uredbi št. 2866/98, bi dobili rezultat 15,244 EUR, z zaokroževanjem na najbližji cent, kot je določeno v členu 5 Uredbe št. 1103/97, pa končni rezultat 15,24 EUR.
18. Vprašanje je torej, ali ima država članica sočasno in v istem pravnem instrumentu, s katerim je zamenjala z eurom znesek, ki ustreza davku na podlagi uradnega menjalnega tečaja in pravil Skupnosti o zaokroževanju, popolnoma proste roke, da zviša ta davek za skoraj 5 %, s tem da znesek 15,24 EUR zaokroži na najbližji višji znesek v eurih, to je 16 EUR.
19. Sodišče je že imelo priložnost, da je v sodbi Verbraucher‑Zentrale Hamburg(5) obravnavalo težavo preračunavanja v eure in zaokroževanja zneskov, ki so bili prej navedeni v nacionalnih valutnih enotah. Predmet v tej zadevi je bil preračunavanje v eure in zaokroževanje operaterja mobilne telefonije pri nekaterih cenah telefonskih pogovorov na minuto, izraženih v nemških markah.
20. Sodišče je jasno opozorilo na cilje Uredbe št. 1103/97 in osnovna načela, na katerih temelji(6) . Cilj zagotavljanja pravne varnosti in preglednosti za gospodarske subjekte pri prehodu na enotno valuto je zlasti zagotovljen z načelom kontinuitete pogodb ter drugih pravnih instrumentov in s ciljem nevtralnosti prehoda, zneskov, označenih v pravnih instrumentih v nacionalni valuti, na euro. Vendar je Sodišče prav na tej podlagi razsodilo, da čeprav lahko gospodarski subjekt v skladu z Uredbo št. 1103/97 prosto preračunava v eure in enostransko zaokrožuje na najbližji cent ceno, kot je cena na minuto, mora pri takem postopku zaokroževanja upoštevati načelo kontinuitete pogodb in drugih pravnih instrumentov, zagotovljenih v členu 3 te uredbe, in cilj nevtralnosti prehoda na euro, ki mu sledi navedena uredba. Zato Sodišče meni, da tak postopek zaokroževanja ne bi smel vplivati na ceno, ki jo mora potrošnik dejansko plačati.(7)
21. Kljub očitnim razlikam med zadevnima položajema v tej in zgoraj navedeni zadevi Verbraucher-Zentrale Hamburg načela in cilji, ki jih je Sodišče sprejelo za odločilne pri razlagi Uredbe št. 1103/97 v okviru zgoraj navedene zadeve Verbraucher‑Zentrale Hamburg, veljajo tudi v okviru te zadeve.
22. Pri preračunavanju zneska, navedenega v nacionalni valutni enoti, v eure je vedno določeno tveganje, da se vrednosti zadevnega zneska pred navedenim preračunavanjem in po njem razlikujeta. Vendar pa izhaja iz Uredbe št. 1103/97 in zlasti člena 5, da je za upoštevanje zahtev kontinuitete pravnih instrumentov in nevtralnosti prehoda na euro največja dovoljena netočnost pri preračunu 0,005 EUR. Kot je Sodišče poudarilo v zgoraj navedeni sodbi Verbraucher‑Zentrale Hamburg, cilj nevtralnosti prehoda na euro nalaga, naj pravila za preračunavanje, sprejeta v Uredbi št. 1103/97, zagotavljajo „visoko stopnjo natančnosti“.(8) Ta visoka stopnja natančnosti, ki jo nalaga navedena uredba pri zaokroževanju zneskov po njihovem preračunavanju v eure, je poleg tega minimalna zahteva.(9) Jasno je tudi, da ko poslovni subjekt preračunava v eure in zaokrožuje zneske v korist gospodarskih subjektov, ki morajo ta znesek plačati, Uredba št. 1103/97 ne nasprotuje temu, da se ne upošteva stopnja natančnosti na najbližji cent. V nasprotju z višjimi zneski pa ugotovljeni nižji zneski, ki jih je treba plačati ali vknjižiti po preračunu v eure, očitno ne nasprotujejo zahtevam po pravni varnosti in zaupanju za poslovne subjekte in zlasti za potrošnike, ki ju zagotavljata uredbi št. 1103/97 in št. 974/98.
23. Vendar je v tej zadevi francoski zakonodajalec z odlokom št. 2000-916 znesek davka na moko 15,24 EUR zaokrožil na najbližji višji znesek v eurih, to je 16 EUR. Zaradi tega se je povečal znesek navedenega davka, ki močno presega stopnjo nihanja, dovoljeno s pravili Skupnosti o preračunavanju v eure. V teh okoliščinah ne moremo govoriti, da je to zaokroževanje v skladu z navedenimi pravili Skupnosti.
24. Po mnenju francoske vlade lahko država članica vseeno prosto izvede zvišanje, kot je zvišanje, uvedeno z odlokom št. 2000-916. Tudi Komisija Evropskih skupnosti se strinja s tem mnenjem.
25. Na eni strani francoska vlada meni, da naj uredbi št. 1103/97 in št. 974/98 v ničemer ne bi prizadeli davčne pristojnosti držav članic in njihove pravice, da zvišajo znesek svojih davkov, kadar se jim to zdi primerno. Države članice naj bi še naprej prosto izvajale taka zvišanja v istih pravnih instrumentih, kot so instrumenti, s katerimi preračunavajo zneske teh davkov v eure.
26. Po drugi strani pa francoska vlada meni, da se z odlokom št. 2000-916 zaokrožujejo zneski, kar se konceptualno razlikuje od preračunavanja v eure. Le pri zadnjenavedenem naj bi bilo treba upoštevati pravila, določena v uredbah št. 1103/97 in št. 974/98. Zaokroževanje zneskov, kot drugačen postopek od preračunavanja v eure, naj bi francoskemu zakonodajalcu omogočilo, da, zlasti iz razlogov čitljivosti in zapomnljivosti zneskov, zviša davke, ki so predmet takega zaokroževanja. Tako je v poročilu predsedniku Republike o odloku št. 2000-916 navedeno, da bo „[r]ezultat, dobljen z uporabo teh pravil, v nekaterih primerih manj čitljiv in zapomnljiv, zaradi česar bodo besedila, v katerih so navedene zadevne valute, težje uporabna“. Poleg tega je potrjeno, da se „[z]a ohranitev razumljivosti zakonodaje in olajšanje pravilne uporabe […] zdi nujno, da se določijo denarni zneski, predvideni v nekaterih besedilih, v vrednostih, izraženih v eurih, brez decimalk ali z značilnejšimi vrednostmi“. Prav tako, da bi ohranili čitljivost besedil, je v istem poročilu določeno, da se spremenijo samo denarni zneski, ki se v zvezi s tem le težko prilagodijo vrednosti, ki vsebujejo za vejico dve številki. Po mnenju francoske vlade tak postopek zaokroževanja ni predmet zgoraj navedenih uredb Skupnosti. Ti uredbi torej držav članic ne ovirajo, da pri prehodu na euro zaokrožijo zneske, kot je zaokroževanje, uporabljeno pri davku na moko, zaradi katerega se je znesek tega davka močno zvišal.
27. Pojem zaokroževanja zneskov, ki ga francoska vlada razločuje od preračunavanja v eure (ki naj bi bilo edino zajeto v uredbah št. 1103/97 in št. 974/98), ima v njenih utemeljitvah osrednjo vlogo. Okoliščina, da se z odlokom št. 2000-916 zaokrožijo zneski davkov in zlasti znesek davka na moko in da tak postopek zaokroževanja ni zajet v navedenih uredbah, naj bi po mnenju francoske vlade zagotavljala neobstoj vsake nezdružljivosti s tema uredbama.
28. Strinjam se s francosko vlado in Komisijo glede tega, da sodelujoče države, ki so prevzele euro, še naprej prosto zaokrožujejo zneske svojih davkov, zlasti iz razlogov čitljivosti, in da seveda lahko prosto odločajo o njihovem zvišanju, kadar se jim to zdi primerno. Države članice ohranjajo široka pooblastila na davčnem področju,(10) skupaj zlasti s pristojnostjo zvišanja davku podobne dajatve, kot je ta, ki se obravnava v tej zadevi. Vendar morajo pri izvajanju svoje davčne pristojnosti upoštevati pravo Skupnosti.(11) Nesporno pa uredbi št. 1103/97 in 974/98 ne vplivata na možnost javnih organov, da določijo nov, višji znesek davka, kot je davek v obravnavanem primeru.(12)
29. Res pa je, da je francoski zakonodajalec z odlokom št. 2000‑916 izrecno želel uporabiti uredbe Skupnosti pri preračunavanju zneskov, navedenih v francoskih frankih, v eure. Tak cilj jasno in najprej izhaja iz člena 1 navedenega odloka. V tem členu je dejansko določeno, da „[v] skladu s členom 14 Uredbe [št. 974/98] […] zneske, ki so v zakonskih besedilih izraženi v francoskih frankih […], 1. januarja 2002 zamenjajo zneski v eurih v skladu z uradnim menjalnim tečajem in s pravili Skupnosti o zaokroževanju “(13) . Jasno je, da je glede na njegovo besedilo namen odloka zamenjati zneske, ki so bili v nekaterih zakonskih besedilih prej navedeni v francoskih frankih, z zneski v eurih, v skladu z uradnim menjalnim tečajem in uredbama št. 1103/97 in št. 974/98.
30.
Znesek davka na moko, ki je bil po uvedbi eura v prilogi IV k odloku št. 2000-916 določen na 16 EUR, je na eni strani rezultat sočasnega preračunavanja v eure (v skladu z uradnim menjalnim tečajem in s pravili Skupnosti o preračunavanju) in na drugi strani zaokroževanja navzgor. Prav sočasnost take prilagoditve v istem pravnem instrumentu in preračunavanja v eure ter zaokroževanja v skladu s pravili Skupnosti vključuje tudi člen 2 odloka št. 2000‑916, s tem ko določa, da je „za olajšanje uporabe zakonodaje namen določb iz poglavij od II do IV prilagoditi določene zneske v eurih, dobljene z uporabo pravil [Skupnosti] o preračunavanju, navedenih v členu 1“.
31. Težava v tej zadevi je prav sočasnost postopkov preračunavanja zneska davka na moko v eure in zaokroževanja preračunanega zneska navzgor, izvedenih v skladu z odlokom št. 2000-916.
32. Uredbi št. 1103/97 in št. 974/98 ne nasprotujeta temu, da se v istem pravnem instrumentu izvedeta preračunavanje zneskov v eure in zaokroževanje teh istih zneskov navzgor. Zato menim, da te uredbe Skupnosti ne preprečujejo, da je država članica pristojna za preračunavanje v eure in zvišanje zneska davka točno v istem trenutku in v istem pravnem instrumentu.
33. Vendar pa to, da se ta država članica odloči uporabljati uredbe Skupnosti o preračunavanju in zaokroževanju za ponovno nominiranje zneska davka v eurih in hkrati zvišati ta davek, nalaga državi članici, naj pri izvajanju svoje pristojnosti upošteva nekatere zahteve, ki izhajajo iz sočasne uporabe navedenih uredb Skupnosti.
34. Treba je opozoriti, da je znesek davka, ki se obravnava v tej zadevi, očitno stalen „pogoj“ „pravnega instrumenta“ v smislu člena 3 Uredbe št. 1103/97. Gre za znesek, ki ga je treba pri prehodu na euro obvezno preračunati. Z uporabo uradnega tečaja in pravil Skupnosti o preračunavanju je rezultat takega preračunavanja lahko edino 15,24 EUR. V zvezi s tem se torej ne strinjam z mnenjem Komisije, da uredbi št. 1103/97 in št. 974/98 določata pravila, ki jih je treba upoštevati pri preračunavanju nacionalnih valut v eure le, kadar se domneva, da bodo izražene vrednosti ostale nespremenjene, kar pa naj ne bi veljalo za znesek davku podobne dajatve na moko, kot je obravnavana v tej zadevi, ki ga je mogoče preprosto spremeniti z odločitvijo javnih organov. Niti besedilo niti cilj teh uredb ne omogočata trditve, da bi bilo treba njuno uporabo izvzeti pri zneskih, kot je znesek davka na moko, ali pri nekaterih cenah, ki se tudi bolj ali manj pogosto spreminjajo.
35. Pravila, določena v Uredbi št. 1103/97, ki temeljijo na načelu kontinuitete pogodb in drugih pravnih instrumentov ter cilju nevtralnosti prehoda na euro, se uporabljajo za znesek, kot je znesek davka na moko, obravnavan v tej zadevi. Ta pravila, katerih namen je zagotavljati visoko raven natančnosti, niti s svojim besedilom niti s svojim ciljem ne dovoljujejo nobenega zaokroževanja na najbližji višji znesek v eurih, kot je zaokroževanje v obravnavanem primeru in ki pomeni precejšnje zvišanje tega davka za skoraj 5 %.
36. Ker je v obravnavanem primeru davek na moko „pogoj“ v zakonskem besedilu, zanj velja načelo kontinuitete pogodb in drugih pravnih instrumentov, določenih v členu 3 Uredbe št. 1103/97, v skladu s katerim „[u]vedba eura posledično ne vpliva na spremembo pogojev iz pravnih instrumentov“. Vendar pa načelo kontinuitete pogodb in drugih pravnih instrumentov ter cilj nevtralnosti prehoda na euro po mojem mnenju še nalagata, da gospodarski subjekti ne bi napačno zaznavali, da je zvišanje davka na moko posledica uvedbe eura. Ni dovolj, da uvedba eura ni dejansko neposredno povzročila zvišanja navedenega davka. Nujno je tudi, da gospodarski subjekti to zlahka zaznavajo.
37. Načelo kontinuitete pogodb in drugih pravnih instrumentov, določeno v členu 3 Uredbe št. 1103/97, je treba torej razlagati v smislu, da nalaga obveznost preglednosti za gospodarske subjekte, kadar se stalni zneski pravnih instrumentov preračunavajo v eure hkrati z zviševanjem teh zneskov. Ta zahteva po preglednosti, na katero se izrecno sklicuje uvodna izjava 7 Uredbe št. 1103/97, izhaja tudi iz visoke ravni natančnosti pri preračunavanju, ki hkrati vključuje nepreklicni menjalni tečaj s šestmestnim številom z značilnimi mesti, določen v Uredbi št. 2866/98, ter pravila o preračunavanju v eure in natančnem zaokroževanju, določenem v Uredbi št. 1103/97.(14) Taka obveznost preglednosti je naložena tudi državam članicam, zlasti ko se odločijo v istem pravnem instrumentu in v skladu s pravili Skupnosti na tem področju znesek davka, kot je znesek v obravnavanem primeru, preračunati v eure in ga hkrati zaokrožiti z zvišanjem.
38. Drugače povedano, Uredba št. 1103/97 nalaga, da mora biti gospodarskim subjektom, kadar se država članica odloči zvišati davek hkrati in v istem pravnem instrumentu, katerega namen je zamenjati znesek tega davka v skladu s pravili Skupnosti o preračunavanju, omogočeno zlahka razlikovati, kaj je na eni strani rezultat preračunavanja v eure pri prehodu na enotno valuto in na drugi strani rezultat suverene odločitve te države, da zaokroži in zviša znesek navedenega davka. Gre za zahtevo po ohranjanju preglednosti za gospodarske subjekte – vrednote, ki jo zakonodajalec Skupnosti izrecno priznava v uvodni izjavi 7 Uredbe št. 1103/97 – med zelo različnima primeroma: preračunavanjem zneska davka na moko v eure in zvišanjem tega davka. Ta preglednost je tudi potrebna, da evropski državljani pravilno razumejo razdelitev političnih odgovornosti med Skupnostjo in državami članicami. Država članica ne more prenesti na Skupnost političnih stroškov, povezanih z zvišanjem davkov, tako da to zvišanje izvede pod pretvezo uporabe pravil Skupnosti o preračunavanju in zaokroževanju. Tako ravnanje bi bilo tudi v nasprotju z duhom dobrega sodelovanja in lojalnosti med državami članicami in Skupnostjo.
39. V členu 1 odloka št. 2000-916 je določena izrecna povezava med novimi zneski v eurih in preprostim postopkom preračunavanja „v skladu z uradnim menjalnim tečajem in s pravili Skupnosti o zaokroževanju“.(15) Če bi bilo zvišanje davka na moko mogoče prosto uvesti brez razlikovanja, to je pod pretvezo zamenjave z zneski v eurih v skladu s pravili Skupnosti o preračunavanju, bi kršili načelo kontinuitete pogodb ter drugih pravnih instrumentov in cilj nevtralnosti prehoda na euro, ki sta izrecno potrjena v členu 3 Uredbe št. 1103/97. Treba je opozoriti, da je ohranjanje teh zahtev po kontinuiteti in nevtralnosti ključni temelj zaupanja gospodarskih subjektov v euro. Tako zaupanje se namreč opira na zagotovitev, da preračunavanje zneskov v euro pri uvedbi enotne valute samo po sebi ne povzroči zvišanja teh zneskov.
40. Če bi lahko država članica v istem trenutku, ko preračunava zneske davkov v eure v skladu s pravili Skupnosti, prosto in brez razlikovanja zvišala te zneske, bi bila nazadnje pravila, določena v uredbah št. 1103/97 in št. 974/98, ki nalagajo visoko raven natančnosti, za države članice le neobvezna pravila. Vendar se uredbi Skupnosti o preračunavanju v eure in zaokroževanju zneskov v eurih ne uporabljata le za zasebne subjekte. Tudi države članice morajo upoštevati ta pravila Skupnosti, kadar preračunavajo v eure zneske svojih davkov, kot je davek na moko v obravnavanem primeru. Zaradi tega, ker je država članica pristojna tudi za zvišanje teh zneskov in lahko tako kot gospodarski subjekt načeloma prosto zvišuje ceno svojega blaga ali storitev, ki jih ponuja na trgu, ni nič manj zavezana upoštevati pravila Skupnosti o preračunavanju zneskov v eure.
41. Prav to ugotovitev potrjujejo poročila, ki jih je na obravnavi navedla Komisija, v skladu s katerimi so zaradi „[t]eže javnega sektorja v gospodarstvu njegove izbire dober zgled. Večina javnih uprav namerava dati zgled z organiziranjem prehoda na euro, s tem da bodo njihove cene na splošno ostale nevtralne ali bodo v korist državljanov in da se bodo izognile zvišanjem med prehodom na euro “(16) . V skladu z drugim obvestilom, ki ga je Komisija prav tako navedla na obravnavi, se „[j]avnost vse bolj boji zlorab pri prehodu cen in v več državah so se državljani pritožili glede tega, tako v zvezi z javnim kot zasebnim sektorjem. Države članice so se zavezale nevtralnosti postopkov preračunavanja javnih tarif ali temu, da se na splošno izvedejo v korist državljanov “(17) .
42. Po mnenju francoske vlade in Komisije naj bi francoski zakonodajalec upošteval načelo kontinuitete pogojev pravnih instrumentov in cilj nevtralnosti prehoda na euro, ker je upošteval splošno nevtralnost. Komisija meni, da naj bi ta državi članici očitno omogočila, da se glede različnih zneskov cen ali davkov v istem pravnem instrumentu odloči po svoji volji zvišati nekatere zneske s 15,24 na 16 EUR in znižati druge zneske s 15,24 na 15 EUR.(18) Tako nejasna in nenatančna splošna nevtralnost odpira vrata vsem vrstam strateških odločitev, kar zadeva zvišanje ali znižanje zneskov. Ta nevtralnost je zelo daleč od visoke ravni natančnosti pri preračunavanju v eure, ki jo nalaga zakonodajalec Skupnosti, ter od načela kontinuitete pogojev pravnih instrumentov in cilja nevtralnosti prehoda na euro, izrecno potrjenih v Uredbi št. 1103/97. Znesek davka na moko je sam po sebi „pogoj“ pravnega instrumenta, ki se zelo razlikuje od zneskov drugih davkov, prav tako navedenih v tem instrumentu. Gospodarski subjekti, ki morajo plačati višji davek na moko, niso tisti, ki bodo imeli koristi od morebitnih znižanj drugih davkov, ki se prav tako preračunavajo v eure z istim pravnim instrumentom. Znesek davka na moko je podrejen zahtevam kontinuitete ter nevtralnosti sam po sebi, in ne v okviru celostne obravnave zneskov drugih davkov, ki se prav tako preračunavajo v eure v skladu z odlokom št. 2000-916.
43. Za gospodarske subjekte zlasti v državah članicah, v katerih se odločajo o morebitnem prevzemu enotne valute, bi priznanje, da lahko država prosto preračunava zneske nekaterih svojih cen ali davkov v eure ali da jih zvišuje pod pretvezo preračunavanja, negativno vplivalo na njihovo zaupanje v uvedbo enotne valute. V očeh gospodarskih subjektov bi uvedba eura povzročila zvišanje davkov, toda za to bi morali biti odgovorni izključno organi države, ki so edini pristojni za odločanje o takem zvišanju.
44. Načelo kontinuitete pogodb in drugih pravnih instrumentov ter cilj nevtralnosti prehoda na euro, kar zadeva zneske, ki se preračunavajo, zato nalagata, da kadar se znesek davka, kot je davek v obravnavani zadevi, zaokrožuje navzgor, hkrati pa se preračunava v eure v istem pravnem instrumentu, mora biti to popolnoma pregledno za gospodarske subjekte. Iz tega sledi, da če se zvišanje zneska davka izvede hkrati s preračunavanjem tega zneska v eure, mora biti v zakonskem besedilu, ki predpisuje tako sočasno preračunavanje in zviševanje, za vsak znesek izrecno in pregledno prikazana razlika med tem, kar je rezultat preračunavanja v eure, in tem, kar je rezultat odločitve javnih organov, da zvišajo znesek tega davka. Predložitveno sodišče mora torej z vidika zgoraj navedenih premislekov preveriti, ali je odlok št. 2000-916 zagotavljal tako preglednost, zlasti kar zadeva preračunavanje v eure in zvišanje davka na moko.
III – Predlog
45. Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje Tribunal de grande instance de Brive‑la‑Gaillarde odgovori:
Uredbo Sveta (ES) št. 1103/97 z dne 17. junija 1997 o nekaterih določbah v zvezi z uvajanjem eura je treba razlagati tako, da kadar se zaokrožuje navzgor znesek davku podobne dajatve na moko, kot je davek na količino moke, zdroba in kaše iz navadne pšenice, dobavljene ali izvajane z namenom, da se uporabi za prehrano ljudi, hkrati s preračunavanjem zneska tega davka v eure, mora biti v zakonskem besedilu, ki predpisuje sočasno preračunavanje in zviševanje, za vsak znesek, ki je bil hkrati preračunan in zvišan, izrecno in pregledno prikazana razlika med tem, kar je rezultat preračunavanja v eure, in tem, kar je rezultat odločitve javnih organov, da zvišajo znesek tega davka. Predložitveno sodišče mora preveriti, ali je bila taka preglednost zagotovljena z odlokom št. 2000‑916 z dne 19. septembra 2000 o zaokroževanju vrednosti v eurih za določene zneske, ki so v zakonskih besedilih izraženi v frankih, zlasti kar zadeva preračunavanje v eure in zvišanje davka na moko, ki se obravnava v tej zadevi.
(1) .
(2)  –	UL L 162, str. 1.
(3)  –	UL L 139, str. 1.
(4)  –	UL L 359, str. 1.
(5)  –	Sodba z dne 14. septembra 2004 (C-19/03, ZOdl., str. I-8183).
(6)  –	Glej zlasti točko 31 zgoraj navedene sodbe Verbraucher-Zentrale Hamburg.
(7)  –	Glej zgoraj navedeno sodbo Verbraucher-Zentrale Hamburg, točka 57 in točka 2 izreka.
(8)  –	Točka 32.
(9)  –	Sodišče je tako potrdilo v točki 34 zgoraj navedene sodbe Verbraucher-Zentrale Hamburg, da Uredba št. 1103/97 „določa le minimalna pravila za zaokroževanje določenih zneskov in prepušča nacionalnim organom, da ohranijo ali sprejmejo pravila, ki naj bi bolj prispevala k cilju nevtralnosti prehoda na enotno valuto“. Glej tudi uvodno izjavo 11 Uredbe št. 1103/97.
(10)  –	Glej načeloma sodbo z dne 27. februarja 1985 v zadevi Italija proti Komisiji (55/83, Recueil, str. 683, točka 11).
(11)  –	Glej zlasti sodbe z dne 14. februarja 1995 v zadevi Schumacker (C-279/93, Recueil, str. I-225, točka 21); z dne 8. marca 2001 v združenih zadevah Metallgesellschaft in drugi (C-397/98 in C‑410/98, Recueil, str. I-1727, točka 37); z dne 7. septembra 2004 v zadevi Manninen (C‑319/02, ZOdl., str. I-7477, točka 19); z dne 13. decembra 2005 v zadevi Marks & Spencer (C-446/03, ZOdl., str. I-10837, točka 29) in z dne 12. septembra 2006 v zadevi Cadbury Schweppes in Cadbury Schweppes Overseas (C-196/04, ZOdl., str. I-7995, točka 40). Glej v tem smislu tudi sodbi z dne 27. oktobra 1993 v zadevi Herbert Scharbatke (C-72/92, Recueil, str. I-5509) in z dne 23. aprila 2002 v zadevi Nygård (C-234/99, Recueil, str. I-3657).
(12)  –	Ne bom obravnaval vprašanja, ki izhaja izključno iz pristojnosti francoskih sodišč, ali je francoska vlada, ki je z odlokom št. 2000-916 zvišala davek na moko za skoraj 5 %, ravnala v okviru pooblastila, podeljenega z zakonom št. 2000-517. Francoska vlada v pisnih stališčih razlikuje med zaokroževanjem in zvišanjem zneskov s trditvijo, da je okoliščina, da se je z odlokom št. 2000-916 „hkrati zaokrožila vrednost tega davka v eurih in zvišal njegov znesek, neupoštevna“.
(13)  –	Moj poudarek.
(14)  –	Glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Verbraucher-Zentrale Hamburg, točka 32.
(15)  –	Celo poročilo predsedniku Republike o odloku št. 2000-916 se omejuje na navedbo, da lahko cilj ohranitve razumljivosti zakonodaje in olajšanje pravilne uporabe upravičita določitev zneskov v vrednostih, izraženih v eurih, brez decimalk ali z značilnejšimi vrednostmi. Na cilj sočasnega zvišanja zneska nekaterih od teh davkov ni nobenega sklicevanja.
(16)  –	Sporočilo Komisije Svetu, Evropskemu parlamentu, Ekonomsko-socialnemu odboru, Odboru regij in Evropski centralni banki z dne 3. aprila 2001 – Poročilo o pripravah na uvedbo eurobankovcev in kovancev (COM(2001) 190 konč., str. 45). Moj poudarek.
(17)  –	Sporočilo Komisije Evropskemu svetu z dne 10. oktobra 2001 – Drugo poročilo o pripravah na uvedbo eurobankovcev in kovancev (COM(2001) 561 konč., str. 3). Moj poudarek.
(18)  –	Za zavrnitev enake trditve glej moje sklepne predloge v zgoraj navedeni zadevi Verbraucher‑Zentrale Hamburg, točka 57 in naslednje.