62022CJ0450
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
z dne 4. julija 2024 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah – Direktiva 93/13/EGS – Pogodbe o hipotekarnem posojilu – Klavzule, s katerimi se omejuje spreminjanje obrestne mere – Klavzula o minimalni obrestni meri – Kolektivna tožba za prenehanje uporabe teh klavzul in za povračilo iz tega naslova plačanih zneskov, ki jo je vložilo pomembno število prodajalcev oziroma ponudnikov in potrošnikov – Jasnost in razumljivost navedenih klavzul – Pojem ‚povprečni potrošnik, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren‘“
V zadevi C‑450/22,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Tribunal Supremo (vrhovno sodišče, Španija) z odločbo z dne 29. junija, ki je na Sodišče prispela 6. julija 2022, v postopku
Caixabank SA, pravna naslednica družb Bankia SA in Banco Mare Nostrum SA,
Caixa Ontinyent SA,
Banco Santander SA, pravna naslednica družb Banco Popular Español SA in Banco Pastor SA,
Targobank SA,
Credifimo SAU,
Caja Rural de Teruel SCC,
Caja Rural de Navarra SCC,
Cajasiete Caja Rural SCC,
Caja Rural de Jaén, Barcelona y Madrid SCC,
Caja Laboral Popular SCC (Kutxa),
Caja Rural de Asturias SCC,
Arquia Bank Sa, nekdanja Caja de Arquitectos SCC,
Nueva Caja Rural de Aragón SCC,
Caja Rural de Granada SCC,
Caja Rural del Sur SCC,
Caja Rural de Albacete, Ciudad Real y Cuenca SCC (Globalcaja),
Caja Rural Central SCC,
Caja Rural de Extremadura SCC,
Caja Rural de Zamora SCC,
Unicaja Banco SA, pravna naslednica družb Liberbank SA in Banco Castilla-La Mancha SA,
Banco Sabadell SA,
Banca March SA,
Ibercaja Banco SA,
Banca Pueyo SA
proti
Asociación de Usuarios de Bancos, Cajas de Ahorros y Seguros de España (Adicae),
M.A.G.G.,
M.R.E.M.,
A.B.C.,
Óptica Claravisión SL,
A.T.M.,
F.A.C.,
A.P.O.,
P.S.C.,
J.V.M.B. kot naslednik C.M.R.,
SODIŠČE (četrti senat),
v sestavi C. Lycourgos, predsednik senata, O. Spineanu-Matei (poročevalka), sodnica, J.-C. Bonichot, S. Rodin, sodnika, in L. S. Rossi, sodnica,
generalna pravobranilka: L. Medina,
sodna tajnica: L. Carrasco Marco, administratorka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 28. septembra 2023,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za Caixabank SA, pravno naslednico družb Bankia SA in Banco Mare Nostrum SA, J. Gutiérrez de Cabiedes Hidalgo de Caviedes in E. Valencia Ortega, abogados,
–
za Banco Santander SA, pravno naslednico Banco Popular Español SA in Banco Pastor SA, J. M. Rodríguez Cárcamo in A.M. Rodríguez Conde, abogados,
–
za Targobank SA D. Machado Rubiño in J. Pérez de la Cruz Oña, abogados,
–
za Caja Rural de Teruel SCC J. López Torres, abogado,
–
za Caja Rural de Navarra SCC J. Izquierdo Jiménez in M. Robles Cháfer, abogados, ter M. Sánchez-Puelles González-Carvajal, procurador,
–
za Caja Rural de Jaén Barcelona y Madrid SCC R. Monsalve del Castillo, I. Moreno-Tapia Rivas in E. Portillo Cabrera, abogados, ter M. Moreno de Barreda Rovira, procuradora,
–
za Caja Rural de Asturias SCC R. Monsalve del Castillo, I. Moreno-Tapia Rivas in E. Portillo Cabrera, abogados, ter M. Moreno de Barreda Rovira, procuradora,
–
za Arquia Bank SA R. Monsalve del Castillo, I. Moreno-Tapia Rivas in E. Portillo Cabrera, abogados, ter M. Moreno de Barreda Rovira, procuradora,
–
za Nueva Caja Rural de Aragón SCC R. Monsalve del Castillo, I. Moreno-Tapia Rivas in E. Portillo Cabrera, abogados, ter M. Moreno de Barreda Rovira, procuradora,
–
za Caja Rural de Granada SCC R. Monsalve del Castillo, I. Moreno-Tapia Rivas in E. Portillo Cabrera, abogados, ter M. Moreno de Barreda Rovira, procuradora,
–
za Caja Rural del Sur SCC R. Monsalve del Castillo, I. Moreno-Tapia Rivas in E. Portillo Cabrera, abogados, ter M. Moreno de Barreda Rovira, procuradora,
–
za Caja Rural de Albacete, Ciudad Real y Cuenca SCC (Globalcaja) R. Monsalve del Castillo, I. Moreno-Tapia Rivas in E. Portillo Cabrera, abogados, ter M. Moreno de Barreda Rovira, procuradora,
–
za Caja Rural Central SCC, Caja Rural de Extremadura SCC in Caja Rural de Zamora SCC J. López Torres, abogado,
–
za Unicaja Banco SA, pravno naslednico družb Liberbank SA in Banco Castilla-La Mancha SA, M. Á. Cepero Aránguez in C. Vendrell Cervantes, abogados,
–
za Banco Sabadell SA G. Serrano Fenollosa, R. Vallina Hoset in M. Varela Suárez, abogados,
–
za Ibercaja Banco SA S. Centeno Huerta in C. González Silvestre, abogadas,
–
za Asociación de Usuarios de Bancos Cajas de Ahorros y Seguros de España (Adicae) V. Cremades Erades, K. Fábregas Márquez in J. F. Llanos Acuña, abogados, ter M. del M. Villa Molina, procuradora,
–
za špansko vlado L. Aguilera Ruiz in A. Pérez-Zurita Gutiérrez, agenta,
–
za poljsko vlado B. Majczyna in S. Żyrek, agenta,
–
za portugalsko vlado P. Barros da Costa, A. Cunha in L. Medeiros, agenti,
–
za Evropsko komisijo J. Baquero Cruz, N. Ruiz García in I. Galindo Martín, agenti,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 18. januarja 2024
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4(1) in (2) in člena 7(3) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med, na eni strani, družbami Caixabank SA, pravno naslednico družb Bankia SA in Banco Mare Nostrum SA, Caixa Ontinyent SA, Banco Santander SA, pravno naslednico družb Banco Popular Español SA in Banco Pastor SA, Targobank SA, Credifimo SAU, Caja Rural de Teruel SCC, Caja Rural de Navarra SCC, Cajasiete Caja Rural SCC, Caja Rural de Jaén, Barcelona y Madrid SCC, Caja Laboral Popular SCC (Kutxa), Caja Rural de Asturias SCC, Arquia Bank SA, nekdanjo Caja de Arquitectos SCC, Nueva Caja Rural de Aragón SCC, Caja Rural de Granada SCC, Caja Rural del Sur SCC, Caja Rural de Albacete, Ciudad Real y Cuenca SCC (Globalcaja), Caja Rural Central SCC, Caja Rural de Extremadura SCC, Caja Rural de Zamora SCC, Unicaja Banco SA, pravno naslednico držb Liberbank SA in Banco Castilla La-Mancha SA, Banco Sabadell SA, Banca March SA, Ibercaja Banco SA in Banca Pueyo SA in, na drugi strani, Asociación de Usuarios de Bancos, Cajas de Ahorros y Seguros de España (Adicae), španskim združenjem uporabnikov bank, hranilnic in zavarovalnic, M.A.G.G., M.R.E.M., A.B.C., Óptica Claravisión SL, A.T.M., F.A.C., A.P.O., P.S.C. in J.V.M.B. kot naslednikom C.M.R. za prenehanje klavzule iz splošnih pogojev poslovanja v pogodbah o hipotekarnem posojilu, ki so jih sklenile te kreditne institucije, in povračila zneskov, ki so jih iz tega naslova plačali ti uporabniki.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
V triindvajseti uvodni izjavi Direktive 93/13 je navedeno:
„ker morajo imeti osebe ali organizacije, če po pravu države članice velja, da imajo pravni interes v zadevi, možnosti za sprožitev postopka, katerega predmet so pogodbenih pogoji, sestavljeni za splošno rabo v pogodbah, sklenjenih s potrošniki, in zlasti nepošteni pogodbeni pogoji, pred sodiščem ali pred upravnim organom, ki je pristojen za odločanje o pritožbah ali za sprožitev ustreznih pravnih postopkov; ker ta možnost ne pomeni, da mora priti do vnaprejšnjega preverjanja splošnih pogojev, ki obstajajo v posamičnih gospodarskih sektorjih“.
4
Člen 2 te direktive določa:
„V tej direktivi:
[…]
(b)
‚potrošnik‘ pomeni vsako fizično osebo, ki v pogodbah, zajetih s to direktivo, deluje za namene, ki so izven njene poslovne ali poklicne dejavnosti“.
5
Člen 4 navedene direktive določa:
“1.   Brez poseganja v člen 7 je treba nepoštenost pogodbenega pogoja oceniti ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero je bila sklenjena pogodba, in s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe ter na vse druge pogoje te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen.
2.   Ocena nepoštenosti pogojev ni povezana niti z opredelitvijo glavnega predmeta pogodbe niti z ustreznostjo med ceno in plačilom ter ustreznostjo med izmenjanim storitvam ali blagom, če so pogoji v jasnem, razumljivem jeziku.“
6
Člen 5 te direktive določa:
„Pri pogodbah, v katerih so vsi ali nekateri pogodbeni pogoji, ki so ponujeni potrošniku, pisni, morajo biti ti pogoji vedno sestavljeni v jasnem, razumljivem jeziku. V dvomu glede pomena pogoja, prevlada razlaga, ki je za potrošnika najbolj ugodna. To pravilo o razlagi ne velja v okviru postopkov iz člena 7(2).“
7
Člen 7 Direktive 93/13 določa:
„1.   Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.
2.   Sredstva, navedena v odstavku 1, vključujejo predpise, na podlagi katerih lahko osebe ali organizacije, ki imajo po nacionalnem pravu pravni interes pri zaščiti potrošnikov, ukrepajo v skladu z zadevnim nacionalnim pravom na sodiščih ali pri pristojnih upravnih organih, da odločijo, ali so pogodbeni pogoji, sestavljeni za splošno rabo, nepošteni, tako da lahko uporabijo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe takih pogojev.
3.   Pravna sredstva, navedena v odstavku 2, so lahko ob upoštevanju nacionalnega prava, usmerjena posamično ali skupaj zoper več prodajalcev ali ponudnikov iz istega gospodarskega sektorja ali zoper njihova združenja, ki uporabljajo ali priporočajo uporabo enakih splošnih pogodbenih pogojev ali podobnih pogojev.“
Špansko pravo
Zakon 7/1998
8
Ley 7/1998 sobre condiciones generales de la contratación (zakon 7/1998 o splošnih pogodbenih pogojih) z dne 13. aprila 1998 (BOE št. 89 z dne 14. aprila 1998, str. 12304), kakor je bil spremenjen, v členu 12 določa:
„1.   Zoper uporabo splošnih pogojev, ki so v nasprotju z določbami tega zakona ali drugih kogentnih oziroma prepovednih zakonov, ali zoper priporočilo za njihovo uporabo je mogoče vložiti opustitveno tožbo in tožbo za umik.
2.   Namen opustitvene tožbe je doseči sodbo, s katero se toženi stranki naloži, naj iz svojih splošnih pogojih izključi pogoje, ki so bili razglašeni za nične, in se vzdrži uporabe takih pogojev v prihodnosti, pri čemer se po potrebi določi in pojasni vsebina pogodbe, ki se šteje za veljavno in zavezujočo.
K opustitveni tožbi je mogoče pridružiti tožbo za vračilo zneskov, ki so bili plačani na podlagi splošnih pogojev, na katere se nanaša sodba, in tožbo za nadomestilo škode, ki je nastala zaradi uporabe takih pogojev.
[…]“
9
Člen 17 tega zakona določa:
„1.   Opustitvena tožba se lahko vloži proti vsakemu prodajalcu ali ponudniku, ki uporablja splošne pogoje, ki so bili razglašeni za nične.
[…]
4.   Tožbe iz prejšnjih odstavkov se lahko vložijo skupaj proti več prodajalcem ali ponudnikom iz istega gospodarskega sektorja ali njihovim združenjem, ki uporabljajo ali priporočajo uporabo enakih splošnih pogojev, razglašenih za nične.“
Kraljeva zakonska uredba 1/2007
10
Real Decreto Legislativo 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (kraljeva zakonska uredba 1/2007 o potrditvi prečiščenega besedila splošnega zakona o varstvu potrošnikov in uporabnikov ter drugih dopolnilnih zakonov) z dne 16. novembra 2007 (BOE št. 287 z dne 30. novembra 2007, str. 49181), kakor je bila spremenjena, v členu 53 določa:
„Predmet opustitvene tožbe je toženi stranki naložiti, naj opusti svoje ravnanje ali naj prepreči ponovitev takega ravnanja v prihodnosti. Poleg tega je tožbo mogoče vložiti za prepoved ravnanja, če je to ravnanje ob vložitvi tožbe prenehalo, a obstajajo zadostni indici, da se bo ravnanje takoj ponovilo.
Za namene določbe tega poglavja se vsako priporočilo za uporabo nepoštenih pogojev prav tako šteje za ravnanje, ki je v nasprotju z zakonodajo na področju nepoštenih pogojev.
Če je bila vložena tožba za ugotovitev ničnosti in izpodbojnosti, je k opustitveni tožbi vedno mogoče pridružiti tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti, tožbo za prenehanje ali razdrtje pogodbe ali tožbo za vračilo zneskov, ki so bili plačani na podlagi ravnanj, določb ali splošnih pogojev, za katere je bilo ugotovljeno, da so nepošteni ali nepregledni, in tožbo za nadomestilo škode, ki je nastala zaradi uporabe takih določb ali praks. Sodišče, ki odloča o tožbi v glavni stvari, in sicer opustitveni tožbi, določeno v postopkovnih pravilih, odloča tudi o tej pridruženi tožbi.“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
11
Združenje Adicae je 15. novembra 2010 pri Juzgado de lo Mercantil no 11 de Madrid (gospodarsko sodišče št. 11 v Madridu, Španija) vložilo kolektivno opustitveno tožbo zoper 44 kreditnih institucij, ki se je nanašala na klavzulo o minimalni obrestni meri iz splošnih pogojev pogodb o hipotekarnem posojilu, ki so jih uporabljale te kreditne institucije, s katero je bila določena minimalna obrestna mera, pod katero se spremenljiva obrestna mera ni smela spustiti (v nadaljevanju: klavzula o minimalni obrestni meri), in tožbo za vračilo zneskov, ki so jih zadevni potrošniki plačali na podlagi te klavzule. Ta tožba je bila nato dvakrat razširjena, tako da je je bila na koncu v sodnem postopku 101 kreditna institucija. Po objavi treh pozivov za pridružitev v španskih medijih se je 820 potrošnikov individualno udeležilo postopka v glavni stvari v podporo predlogom združenja Adicae.
12
Juzgado de lo Mercantil no 11 de Madrid (gospodarsko sodišče št. 11 v Madridu) je navedeni tožbi ugodilo za 98 od 101 kreditnih institucij, zoper katere je vodilo postopek. To sodišče je v zvezi s temi institucijami ugotovilo ničnost klavzule o minimalni obrestni meri, naložilo prenehanje uporabe klavzule in razglasilo, da zadevne pogodbe o hipotekarnem posojilu še naprej veljajo. Navedenim institucijam je naložilo tudi, da vrnejo zneske, ki so jih neupravičeno prejele na podlagi navedene klavzule od 9. maja 2013, datuma, ko je bila objavljena sodba št. 241/2013 Tribunal Supremo (vrhovno sodišče, Španija), s katero je zadnjenavedeno sodišče odločilo, da ima ugotovitev ničnosti klavzule o minimalni obrestni meri učinke ex nunc.
13
Audiencia Provincial de Madrid (pokrajinsko sodišče v Madridu, Španija) je skoraj v celoti zavrnilo pritožbe, ki so jih vložile na prvi stopnji obsojene institucije.
14
To sodišče je pojasnilo merila, po katerih je treba v okviru kolektivne tožbe opraviti nadzor nad preglednostjo klavzule o minimalni obrestni meri, in v skladu s tem razsodilo, da je pri preučitvi standardnih predlog pogodb o hipotekarnem posojilu, ki jih uporabljajo kreditne institucije, treba preveriti, ali so te institucije ravnale tako, da so prikrile ali skrile „ekonomsko-premoženjski učinek“ take klavzule. Po mnenju navedenega sodišča pride do takega prikritja ali skritja, kadar navedene institucije te klavzule ne predstavijo in je ne postavijo na isto raven pomembnosti kot druge pogoje, na katere je povprečni potrošnik običajno pozoren, tako da misli, da so za stroške sklenjene pogodbe odločilni ti drugi pogoji v zvezi z referenčno vrednostjo, spremembo, ki jo je treba dodati tej vrednosti, ali trajanjem zadevnega posojila.
15
Audiencia Provincial de Madrid (pokrajinsko sodišče v Madridu) je opredelilo tudi nekatera ravnanja zadevnih kreditnih institucij, ki kažejo na tak namen prikrivanja ali skrivanja. Med ta ravnanja po mnenju navedenega sodišča spada to, da te institucije klavzulo o minimalni obrestni meri predstavijo, kot da je povezana s pojmi, ki nimajo nikakršne zveze s ceno zadevne pogodbe o hipotekarnem posojilu ali z okoliščinami, ki bi lahko povzročile znižanje te cene, s čimer se ustvarja vtis, da je učinek minimalne obrestne mere pri nihanju referenčne obrestne mere odvisen od nekaterih pogojev ali zahtev, ki bodo otežile izvajanje takega pogoja; to, da je klavzula o minimalni obrestni meri predstavljena v sredini ali na koncu dolgih sestavkov, ki se najprej nanašajo na druge točke in v katerih je taka klavzula le bežno omenjena, ne da bi se jo izpostavilo, s čimer se preusmeri pozornost povprečnega potrošnika; ali pa to, da se skupaj s to klavzulo predstavijo klavzule o zgornji omejitvi spremenljive obrestne mere (tako imenovana klavzula o maksimalni obrestni meri), da se pozornost tega potrošnika usmeri na navidezno zagotovilo, da bo z maksimalno obrestno mero zaščiten pred hipotetičnim povišanjem referenčne vrednosti, s čimer se njegova pozornost odvrne od pomena pogodbeno določene minimalne obrestne mere.
16
Kreditne institucije, katerih pritožba je bila zavrnjena, so zato pri Tribunal Supremo (vrhovno sodišče), ki je predložitveno sodišče, vložile izredno pravno sredstvo zaradi kršitve postopka in kasacijske pritožbe zoper sodbo, izrečeno v pritožbenem postopku.
17
Predložitveno sodišče trdi, da se v postopku v glavni stvari postavljata dve enako pomembni pravni problematiki. Prva se nanaša na vprašanje, ali je kolektivna tožba primerno procesno sredstvo za presojo preglednosti pogojev o minimalni obrestni meri, presojo, ki v skladu s sodno prakso Sodišča zahteva konkretno presojo vseh okoliščin sklenitve pogodbe in predpogodbenih informacij, ki so bile posredovane zadevnemu potrošniku. Tako vprašanje naj bi bilo še toliko bolj upoštevno, če se – kot v položaju iz postopka v glavni stvari – ne nanaša le na eno kreditno institucijo, ampak vse kreditne institucije v bančnem sistemu neke države, katerih skupni imenovalec je uporaba klavzul o minimalni obrestni meri v njihovih pogodbah o hipotekarnem posojilu z bolj ali manj enako vsebino.
18
Predložitveno sodišče je predstavilo svojo sodno prakso v zvezi s tem vprašanjem in med drugim navedlo, da je opravilo nadzor nad preglednostjo klavzul o minimalni obrestni meri v okviru kolektivne tožbe, zlasti v zadevi, v kateri je bila izdana sodba 241/2013 z dne 9. maja 2013, pri čemer je kot referenčno merilo upoštevalo dojemanje povprečnega potrošnika in upoštevalo značilnosti zadevnih standardiziranih predlog „množičnih pogodb“. Vendar predložitveno sodišče navaja, da je bila v teh primerih kolektivna tožba vložena zoper eno samo kreditno institucijo ali zoper zelo omejeno število kreditnih institucij, zato je bilo lažje poenotiti zadevne prakse in klavzule.
19
Predložitveno sodišče namreč pojasnjuje, da se obravnavani primer glede na statistike Banco de España (centralna banka Španije) nanaša na milijone pogodb o hipotekarnem posojilu, v katerih naj bi bilo veliko število različno zapisanih in oblikovanih klavzul o minimalni obrestni meri. Predložitveno sodišče poleg tega navaja, da so se te klavzule zakonito uporabljale v obdobju od decembra 1989 do junija 2019, zato se je njihova ureditev s časom spreminjala, medtem ko se mora presoja nepoštenosti pogodbenega pogoja nanašati na trenutek sklenitve pogodbe.
20
Zato predložitveno sodišče meni, da – glede na to, da se kolektivna tožba, ki je vložena zoper veliko število kreditnih institucij, nanaša na uporabo klavzule o minimalni obrestni meri v zelo dolgem obdobju v skladu s predpisi, ki so se s časom spreminjali, in v njenem okviru ni mogoče preveriti predpogodbenih informacij, ki so bile v vsakem posameznem primeru zagotovljene zadevnim potrošnikom – je zelo težko opraviti nadzor nad preglednostjo teh klavzul v skladu s členom 7(3) Direktive 93/13.
21
Druga problematika, ki jo je izpostavilo predložitveno sodišče, se nanaša na težavnost opredelitve povprečnega potrošnika v zadevi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari. Predložitveno sodišče v zvezi s tem pojasnjuje, da – čeprav se Sodišče v svoji sodni praksi sklicuje na povprečnega potrošnika, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren (sodba z dne 3. marca 2020, Gómez del Moral Guasch, C‑125/18, EU:C:2020:138, točka 51) – se lahko stopnja pozornosti potrošnika razlikuje zaradi različnih dejavnikov, med katerimi so nacionalna ali sektorska pravila na področju oglaševanja ali jezikovni slog, ki je uporabljen v objavljenih tržnih informacijah.
22
V zadevi v glavni stvari so bile klavzule o minimalni obrestni meri določene za različne posebne kategorije potrošnikov – med katerimi so potrošniki, ki so prevzeli hipotekarna posojila, ki so jih sklenili nepremičninski investitorji, potrošniki iz programov financiranja socialnih stanovanj ali dostopa do javnih stanovanj v določenih starostnih skupinah, ali pa potrošniki, ki so posojila zaradi svojega poklica sklenili v okviru posebne ureditve – zato bi bilo pri presoji preglednost teh klavzul težko uporabiti pojem „povprečni potrošnik“.
23
V teh okoliščinah je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je na podlagi člena 4(1) Direktive 93/13/EGS, ki napotuje na okoliščine, ki obstajajo ob sklenitvi pogodbe, in člena 7(3) iste direktive, ki se sklicuje na podobne pogoje, mogoče opraviti abstraktno presojo – za namene nadzora nad preglednostjo v okviru kolektivne tožbe – klavzul, ki jih več kot sto finančnih institucij uporablja v milijonih bančnih pogodb, ne da bi se upoštevala raven predpogodbenih informacij o pravnem in ekonomskem bremenu te klavzule niti ostale okoliščine posameznega konkretnega primera ob sklenitvi pogodbe?
2.
Ali je na podlagi člena 4(2) in člena 7(3) Direktive 93/13 mogoče izvesti abstrakten nadzor nad preglednostjo z vidika povprečnega potrošnika, če je več ponudb za sklenitev pogodb namenjenih različnim posebnim skupinam potrošnikov ali če gre za številne institucije z ekonomsko in zemljepisno zelo različnimi področji poslovanja, ki so vnaprej določene klavzule uporabljale v zelo dolgem obdobju, v katerem se je javnost čedalje bolj seznanjala s takimi klavzulami?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
24
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(1) in člen 7(3) Direktive 93/13 razlagati tako, da nacionalnemu sodišču dopuščata, da nadzor nad preglednostjo nekega pogodbenega določila opravi v okviru kolektivne tožbe, ki je vložena zoper številne ponudnike iz istega gospodarskega sektorja in se nanaša na zelo veliko število pogodb.
25
V zvezi s tem je treba najprej ugotoviti, da lahko potrošniki v okviru ureditve varstva, vzpostavljene z Direktivo 93/13, svoje pravice, priznane s to direktivo, uveljavljajo tako z individualno tožbo kot s kolektivno tožbo.
26
Hkrati s subjektivno pravico potrošnika, da pred sodiščem začne postopek za presojo nepoštenosti pogoja v pogodbi, katere stranka je, člen 7(2) Direktive 93/13 državam članicam dopušča, da vzpostavijo nadzor nad nepoštenimi pogoji, vsebovanimi v tipskih pogodbah, z opustitvenimi tožbami, ki jih v javnem interesu vložijo združenja za varstvo potrošnikov (glej v tem smislu sodbo z dne 14. aprila 2016, Sales Sinués in Drame Ba (C‑381/14 in C‑385/14, EU:C:2016:252, točka 21).
27
V skladu s členom 7(3) Direktive 93/13 so lahko take kolektivne tožbe ob upoštevanju nacionalnega prava usmerjene posamično ali skupaj zoper več prodajalcev ali ponudnikov iz istega gospodarskega sektorja ali zoper njihova združenja, ki uporabljajo enake splošne pogodbene pogoje ali podobne pogoje oziroma ali priporočajo uporabo takih pogojev.
28
Čeprav je pravice, priznane z Direktivo 93/13, torej mogoče uveljavljati z individualno ali kolektivno tožbo, pa imata ti tožbi v okviru te direktive različne predmete in pravne učinke (glej v tem smislu sodbo z dne 14. aprila 2016, Sales Sinués in Drame Ba, C‑381/14 in C‑385/14, EU:C:2016:252, točka 30).
29
Tako, kar zadeva individualne tožbe, neenakost položaja med potrošnikom in zadevnim prodajalcem ali ponudnikom, na katerem temelji sistem varstva, uveden z Direktivo 93/13, zahteva aktivno posredovanje nacionalnega sodišča, ki mora po uradni dolžnosti presoditi nepoštenost pogodbenega pogoja, pri čemer mora, kot to zahteva člen 4(1) te direktive, upoštevati naravo blaga ali storitev, za katere je bila sklenjena pogodba, in vse okoliščine, ki so obstajale v času sklenitve pogodbe ter vse druge pogoje te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen (glej v tem smislu sodbo z dne 14. aprila 2016, Sales Sinués in Drame Ba, C‑381/14 in C‑385/14, EU:C:2016:252, točke od 21 do 24 in navedena sodna praksa).
30
Nasprotno pa, kot izhaja iz besedila člena 4(1) Direktive 93/13, upoštevanje vseh konkretnih okoliščin, ki so obstajale v času sklenitve pogodbe, ki je značilno za individualne tožbe, ne posega v uporabo člena 7 te direktive in zato ne more pomeniti ovire za vložitev kolektivne tožbe.
31
Sodišče je v zvezi s tem razsodilo, da preventivnost in odvračilni namen opustitvenih tožb, ki so jih vložili posamezniki ali organizacije, ki imajo pravni interes za varstvo potrošnikov, iz člena 7(2) Direktive 93/13, ter samostojnost teh tožb glede na vse posamezne konkretne spore pomenijo, da je take tožbe mogoče vložiti, tudi če pogoji, katerih prepoved se zahteva, v nekaterih pogodbah ne bi bili uporabljeni (glej v tem smislu sodbo z dne 14. aprila 2016, Sales Sinués in Drame Ba, C‑381/14 in C‑385/14, EU:C:2016:252, točka 29 in navedena sodna praksa).
32
Glede, natančneje, odnosa med individualnimi in kolektivnimi tožbami je treba spomniti, da glede na to, da v Direktivi 93/13 postopkovna sredstva, ki urejajo ta odnos, niso harmonizirana, je treba taka pravila na podlagi načela procesne avtonomije določiti v notranjem pravnem redu vsake države članice, vendar pod pogojem, da ta pravila niso manj ugodna od tistih, ki urejajo podobne položaje, za katere velja nacionalno pravo (načelo enakovrednosti), in v praksi ne onemogočajo ali pretirano otežujejo uveljavljanja pravic, ki jih potrošnikom daje pravo Unije (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu sodbo z dne 14. aprila 2016, Sales Sinués in Drame Ba, C‑381/14 in C‑385/14, EU:C:2016:252, točka 32 in navedena sodna praksa). Ta pravila tako ne smejo posegati v učinkovito uveljavljanje možnosti izbire, ki jo imajo potrošniki v skladu z Direktivo 93/13, da svoje pravice uveljavljajo bodisi z individualno bodisi s kolektivno tožbo tako, da jih zastopa organizacija, ki ima pravni interes za njihovo varstvo.
33
V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da se predložitveno sodišče sprašuje, v kolikšni meri je kolektivna tožba ustrezen sodni mehanizem za izvedbo nadzora nad preglednostjo klavzule o minimalni obrestni meri iz pogodb o hipotekarnem posojilu, kadar je ta tožba vložena zoper številne ponudnike, ki so v daljšem obdobju sklenili številne take pogodbe.
34
Na prvem mestu, v zvezi s pojmom „preglednost“ v okviru Direktive 93/13 je treba spomniti, da je zahteva po preglednosti pogodbenih pogojev splošno pravilo, ki ga je treba upoštevati pri sestavi uporabljenih pogojev v potrošniških pogodbah. V zvezi s tem člen 5 navedene direktive določa, da morajo biti pogodbeni pogoji pri pogodbah, v katerih so vsi ali nekateri pogodbeni pogoji, ki so ponujeni potrošniku, pisni, „vedno sestavljeni v jasnem, razumljivem jeziku“.
35
Obseg te obveznosti jasne in razumljive sestave, ki izraža zahtevo po preglednosti, s katero so zavezani prodajalci ali ponudniki, ni odvisen od vrste tožbe – ki je lahko individualna ali kolektivna – s katero namerava potrošnik ali organizacija, ki ima pravni interes za njegovo varstvo, uveljavljati svoje pravice, priznane z Direktivo 93/13.
36
Zato se lahko sodna praksa, ki izhaja iz individualnih tožb in se nanaša na zahtevo po preglednosti, uporabi tudi za kolektivne tožbe. V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu s to sodno prakso te zahteve ni mogoče zožiti zgolj na formalno in slovnično razumljivost nekega pogoja, temveč jo je treba, nasprotno – ker ureditev varstva, ki je bila vzpostavljena z Direktivo 93/13, temelji na predpostavki, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju zlasti glede ravni obveščenosti – razumeti široko (glej v tem smislu sodbo z dne 16. marca 2023, Caixabank (Provizija za odobritev posojila), C‑565/21, EU:C:2023:212, točka 30 in navedena sodna praksa).
37
Z navedeno zahtevo po preglednosti se ne zahteva le, da mora biti pogoj za zadevnega potrošnika formalno in slovnično razumljiv, ampak tudi, da povprečni potrošnik, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, lahko razume, kako ta pogoj konkretno deluje, ter tako na podlagi natančnih in razumljivih meril oceni morebitne znatne ekonomske posledice takega pogoja za svoje finančne obveznosti (glej v tem smislu sodbo BNP Paribas Personal Finance, od C‑776/19 do C‑782/19, EU:C:2021:470, točka 64 in navedena sodna praksa).
38
Iz navedenega izhaja, da v ureditvi varstva, vzpostavljeni z Direktivo 93/13, sodni nadzor nad preglednostjo pogodbenih pogojev ne sme biti omejen le na pogoje, ki so predmet individualnih tožb. Na podlagi nobene določbe te direktive namreč ni mogoče šteti, da bi bil ta nadzor izključen pri pogojih, ki so predmet kolektivnih tožb, vendar morata biti pri tem izpolnjena pogoja iz člena 7(3) navedene direktive, in sicer da se kolektivna tožba, kadar je vložena zoper več prodajalcev ali ponudnikov, prvič, nanaša na prodajalce ali ponudnike iz istega gospodarskega sektorja, in drugič, da ti prodajalci ali ponudniki uporabljajo iste splošne pogodbene pogoje ali podobne pogoje oziroma priporočajo uporabo takih pogojev.
39
Na drugem mestu, v zvezi s presojo preglednosti pogodbenega pogoja, ki jo mora nacionalno sodišče opraviti v okviru kolektivne tožbe, je treba ugotoviti, da se ta presoja že po svoji naravi ne more nanašati na posebne okoliščine posameznih položajev, ampak na standardizirane prakse prodajalcev ali ponudnikov.
40
Zato mora biti obveznost nacionalnega sodišča, da v okviru individualne tožbe preveri, ali so bili zadevnemu potrošniku posredovani vsi elementi, ki bi lahko vplivali na njegovo zavezo, ob upoštevanju okoliščin v času sklenitve zadevne pogodbe in tega, ali so bile pred sklenitvijo pogodbe posredovane informacije v zvezi s pogodbenimi pogoji in posledicami sklenitve pogodbe (glej v tem smislu sodbo z dne 12. januarja 2023, D. V. (Odvetniška nagrada – načelo urne postavke), C‑395/21, EU:C:2023:14, točki 38 in 39 ter navedena sodna praksa), prilagojena posebnostim kolektivnih tožb, pri čemer je treba zlasti upoštevati njihovo preventivnost in samostojnost glede na vsakršen individualni konkretni spor, na kateri je bilo opozorjeno v točki 31 te sodbe.
41
Tako mora v okviru kolektivne tožbe nacionalno sodišče pri presoji preglednosti pogodbenega pogoja, kot je klavzula o minimalni obrestni meri, ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero je bila sklenjena pogodba, preveriti, ali lahko povprečni potrošnik, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, v trenutku sklenitve pogodbe razume, kako ta pogoj deluje in oceni njegove morebitne znatne ekonomske posledice. Nacionalno sodišče mora pri tem upoštevati vse pogodbene in predpogodbene standardizirane prakse, ki so jih izvajali posamezni zadevni prodajalci ali ponudniki, med katerimi so zlasti sestava navedene klavzule in njena umestitev v tipske pogodbe, ki so jih uporabljali posamezni prodajalci ali ponudniki, oglaševanje v zvezi s temi tipskimi pogodbi, na katere se nanaša kolektivna tožba, pošiljanje splošnih predpogodbenih ponudb potrošnikom in vse druge okoliščine, ki jih navedeno sodišče šteje za upoštevne pri izvedbi njegovega nadzora v zvezi s posameznimi toženimi strankami.
42
Na tretjem mestu, v zvezi z vprašanjem, ali lahko zapletenost zadeve zaradi zelo velikega števila toženih strank, pogodb, ki so bile sklenjene v dolgem obdobju, in različno oblikovanih zadevnih klavzul ovira izvedbo nadzora nad preglednostjo teh klavzul, je treba najprej ugotoviti, da – kot je bilo ugotovljeno v točki 38 te sodbe – člen 7(3) Direktive 93/13 za vložitev kolektivne tožbe zoper več prodajalcev ali ponudnikov zahteva, da sta izpolnjena dva pogoja, in sicer, prvič, da je taka tožba vložena zoper prodajalce ali ponudnike iz istega gospodarskega sektorja, in drugič, da ti uporabljajo enake splošne pogodbene pogoje ali podobne pogoje oziroma priporočajo uporabo takih pogojev.
43
V zvezi s prvim od teh pogojev v obravnavanem primeru ni sporno, da so tožene stranke iz postopka v glavni stvari iz istega gospodarskega sektorja, in sicer sektorja kreditnih institucij. Okoliščina, da je tožba iz postopka v glavni stvari vložena zoper veliko število kreditnih institucij, ni upoštevno merilo za presojo obveznosti nacionalnega sodišča, da presodi o preglednosti podobnih pogodbenih pogojev v smislu člena 7(3) Direktive 93/13 glede na to, da se kolektivna tožba – kot izhaja iz te določbe – lahko posamično ali skupno vloži zoper več prodajalcev ali ponudnikov iz istega sektorja. Zapletenost zadeve namreč ne sme vplivati na učinkovitost subjektivnih pravic, ki so z Direktivo 93/13 priznane potrošnikom, saj te učinkovitosti ni mogoče ogroziti zaradi organizacijskih izzivov zadeve.
44
V zvezi z drugim od navedenih pogojev je treba ugotoviti, da mora nacionalno sodišče ob upoštevanju nacionalnega prava ugotoviti, ali je med pogodbenimi pogoji, na katere se nanaša kolektivna tožba, zadostna stopnja podobnosti, da se ta tožba dopusti. V zvezi s tem je iz besedila člena 7(3) Direktive 93/13 razvidno, da ni treba, da so te klavzule enake. Poleg tega take podobnosti ni mogoče izključiti zgolj zato, ker so bile pogodbe, v katerih so bile te klavzule določene, sklenjene v različnem času ali v skladu z različnimi ureditvami, sicer bi se člen 7(2) in (3) Direktive 93/13 vsebinsko zelo izvotlil in bi se s tem poseglo v polni učinek te določbe.
45
V obravnavanem primeru je v klavzulah o minimalni obrestni meri, ki so se uporabljale v zadevnih pogodbah o hipotekarnem posojilu, v bistvu navedena minimalna obrestna mera, pod katero se spremenljiva obrestna mera ne more spustiti, pri čemer je njihov mehanizem delovanja načeloma vedno enak. Te klavzule se zato očitno lahko opredelijo za „podobne“ v smislu člena 7(3) Direktive 93/13.
46
Na podlagi vsega navedenega je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(1) in člen 7(3) Direktive 93/13 razlagati tako, da lahko nacionalno sodišče na njuni podlagi izvede nadzor nad preglednostjo pogodbenega pogoja v okviru kolektivne tožbe, ki je vložena zoper številne ponudnike iz istega gospodarskega sektorja in ki se nanaša na zelo veliko število pogodb, če je v teh pogodbah enak pogoj oziroma so v njih podobni pogoji.
Drugo vprašanje
47
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali lahko nacionalno sodišče, ki odloča o kolektivni tožbi, ki je vložena zoper številne ponudnike iz istega gospodarskega sektorja in ki se nanaša na zelo veliko število pogodb, na podlagi člena 4(2) in člena 7(3) Direktive 93/13 izvede nadzor nad preglednostjo pogodbenega pogoja tako, da svojo presojo utemelji na dojemanju povprečnega potrošnika, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, kadar se te pogodbe nanašajo na posebne kategorije potrošnikov in se je ta klavzula uporabljala v zelo dolgem obdobju, v katerem se je seznanjenost s to klavzulo povečevala.
48
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da – kot izhaja iz ustaljene sodne prakse in kot je bilo opozorjeno v točki 37 te sodbe – se pri presoji preglednosti pogodbenega pogoja in obsega, v katerem ta pogoj omogoča razumeti njegovo delovanje in oceniti njegove morebitno pomembne ekonomske posledice, upošteva dojemanje povprečnega potrošnika, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren (glej v tem smislu zlasti sodbi z dne 20. septembra 2017, Andriciuc in drugi, C‑186/16, EU:C:2017:703, točka 51, in z dne 20. aprila 2023, Ocidental– Companhia Portuguesa de Seguros de Vida, C‑263/22, EU:C:2023:311, točka 26 in navedena sodna praksa).
49
Podobno kot pri splošnemu pojmu „potrošnik“ v smislu člena 2(b) Direktive 93/13, ki je objektiven in neodvisen od konkretnih znanj in informacij, s katerimi zadevna oseba dejansko razpolaga (glej v tem smislu sodbo z dne 21. marca 2019, Pouvin in Dijoux, C‑590/17, EU:C:2019:232, točka 24 in navedena sodna praksa), se je z uporabo abstraktnega referenčnega merila za nadzor nad preglednostjo pogodbenega pogoja mogoče izogniti temu, da je ta nadzor odvisen od zapletenega sklopa subjektivnih dejavnikov, ki ga je težko ali celo nemogoče ugotoviti.
50
Kot je v bistvu ugotovila generalna pravobranilka v točki 83 sklepnih predlogov, ker v okviru individualne tožbe posebno znanje, za katero se lahko šteje, da ga ima potrošnik, ne more upravičiti nikakršnega odstopanja od ravni znanja povprečnega potrošnika, je še toliko manj mogoče upoštevati individualne značilnosti različnih kategorij potrošnikov v okviru kolektivne tožbe.
51
Predložitveno sodišče v obravnavanem primeru navaja, da se kolektivna tožba iz postopka v glavni stvari zaradi velikega števila ponudnikov, ki so sklenili pogodbe o hipotekarnem posojilu, njihove geografske porazdelitve po celotnem nacionalnem ozemlju in dolgega obdobja uporabe klavzul o minimalni obrestni meri, tekom katerega so se predpisi spreminjali, nanaša na posebne kategorije potrošnikov, ki jih je težko združiti, in sicer med drugim na potrošnike, ki so prevzeli hipotekarna posojila, ki so jih sklenili nepremičninski investitorji, potrošnike iz programov financiranja socialnih stanovanj ali dostopa do javnih stanovanj v določenih starostnih skupinah ali pa potrošnike, ki so posojila zaradi svojega poklica sklenili v okviru posebne ureditve.
52
Ugotoviti je namreč treba, da je ravno raznolikost zadevne publike, zaradi katere ni mogoče presojati individualnega dojemanja vseh posameznikov, ki tvorijo to javnost, tista, zaradi katere je pravna fikcija povprečnega potrošnika, v skladu s katero se ta razume kot en in isti abstraktni subjekt, katerega splošno dojemanje je upoštevno za njegovo presojo, potrebna.
53
Zato bo moralo predložitveno sodišče svojo analizo preglednosti klavzul o minimalni obrestni meri ob sklenitvi zadevnih pogodb o hipotekarnem posojilu utemeljiti na dojemanju povprečnega potrošnika, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, in to ne glede na razlike med posameznimi potrošniki, ki so zavezani z zadevnimi pogodbami, zlasti glede stopnje poznavanja klavzule o minimalni obrestni meri, višine dohodka, starosti ali poklicne dejavnosti. Okoliščina, da so s temi pogodbami zavezane posebne kategorije potrošnikov, ne more pripeljati do drugačne ugotovitve. Nacionalno sodišče se pri presoji preglednosti klavzul, ki so v splošnih pogojih vseh teh pogodb in katerih delovanje je v bistvu enako, saj se z njimi omejuje znižanje spremenljive obrestne mere pod določeno raven, namreč ne more opreti niti na dojemanje potrošnika, ki je manj preudaren kot povprečni potrošnik, niti na dojemanje potrošnika, ki je bolj preudaren od povprečnega (glej v tem smislu sodbo z dne 21. septembra 2023, mBank (Poljska evidenca nepoštenih pogodbenih pogojev), C‑139/22, EU:C:2023:692, točka 66).
54
Vendar ni mogoče a priori izključiti, da predložitveno sodišče oceni, da se je to, kako je povprečni potrošnik na splošno dojemal klavzulo o minimalni obrestni meri, zaradi objektivnega dogodka ali splošno znanega dejstva, kot je sprememba veljavnih predpisov ali razvoj sodne prakse, o katerih se je veliko poročalo in razpravljalo, spremenilo in da se je povprečni potrošnik zaradi tega zavedel morebitno pomembnih ekonomskih posledic te klavzule.
55
V tem primeru Direktiva 93/13 ne nasprotuje temu, da se upošteva razvoj dojemanja povprečnega potrošnika v tem obdobju, saj sta lahko njegova stopnja obveščenosti in pozornosti odvisni tudi od trenutka sklenitve pogodb o hipotekarnem posojilu. Vendar mora predložitveno sodišče to možnost uporabiti na podlagi konkretnih in objektivnih elementov, ki dokazujejo obstoj take spremembe, saj tega ni mogoče predpostavljati zgolj na podlagi poteka časa.
56
Kot je razvidno iz razprav na obravnavi pred Sodiščem, bi bil lahko v obravnavanem primeru navedeni objektivni dogodek ali splošno znano dejstvo padec obrestnih mer, značilen za leto 2000, zaradi katerih so se klavzule o minimalni obrestni meri začele uporabljati, in torej zavedanje potrošnikov o ekonomskih učinkih teh klavzul ali pa razglasitev sodbe št. 241/2013 Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) z dne 9. maja 2013, s katero je bilo ugotovljeno, da navedene klavzule niso pregledne. Predložitveno sodišče bo moralo v okviru presoje preglednosti teh klavzul preveriti, ali sta ta padec obrestnih mer ali izrek te sodbe lahko sčasoma vplivala na spremembo stopnje pozornosti in obveščenosti povprečnega potrošnika ob sklenitvi pogodbe o hipotekarnem posojilu.
57
Na podlagi vsega navedenega je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(2) in člen 7(3) Direktive 93/13 razlagati tako, da lahko nacionalno sodišče, ki odloča o kolektivni tožbi, ki je bila vložena zoper več ponudnikov iz istega gospodarskega sektorja in ki se nanaša na zelo veliko število pogodb, na njuni podlagi izvede nadzor nad preglednostjo pogodbenega pogoja tako, da svojo presojo utemelji na dojemanju povprečnega potrošnika, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, kadar se te pogodbe nanašajo na posebne kategorije potrošnikov in kadar se je ta pogoj uporabljal zelo dolgo obdobje. Če pa se je to, kako je povprečni potrošnik na splošno dojemal navedeni pogoj, v tem obdobju zaradi objektivnega dogodka ali splošno znanega dejstva spremenilo, pa Direktiva 93/13 ne nasprotuje temu, da nacionalno sodišče ta nadzor izvede ob upoštevanju razvoja dojemanja tega potrošnika, pri čemer je upoštevno dojemanje ob sklenitvi pogodbe o hipotekarnem posojilu.
Stroški
58
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
1.
Člen 4(1) in člen 7(3) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah
je treba razlagati tako, da
lahko nacionalno sodišče na njuni podlagi izvede nadzor nad preglednostjo pogodbenega pogoja v okviru kolektivne tožbe, ki je vložena zoper številne prodajalce ali ponudnike iz istega gospodarskega sektorja in ki se nanaša na zelo veliko število pogodb, če je v teh pogodbah enak pogoj oziroma so v njih podobni pogoji.
2.
Člen 4(2) in člen 7(3) Direktive 93/13
je treba razlagati tako, da
lahko nacionalno sodišče, ki odloča o kolektivni tožbi, ki je bila vložena zoper več ponudnikov iz istega gospodarskega sektorja in ki se nanaša na zelo veliko število pogodb, na njuni podlagi opravi nadzor nad preglednostjo pogodbenega pogoja tako, da svojo presojo utemelji na dojemanju povprečnega potrošnika, ki je normalno obveščen ter razumno pozoren in preudaren, kadar se te pogodbe nanašajo na posebne kategorije potrošnikov in kadar se je ta pogoj uporabljal zelo dolgo obdobje. Če pa se je to, kako je povprečni potrošnik na splošno dojemal navedeni pogoj, v tem obdobju zaradi objektivnega dogodka ali splošno znanega dejstva spremenilo, pa Direktiva 93/13 ne nasprotuje temu, da nacionalno sodišče ta nadzor izvede ob upoštevanju razvoja dojemanja tega potrošnika, pri čemer je upoštevno dojemanje ob sklenitvi pogodbe o hipotekarnem posojilu.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: španščina.