62007CC0520
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
VERICE TRSTENJAK,
predstavljeni 19. februarja 2009 (
1
)
Zadeva C-520/07 P
Komisija Evropskih skupnosti
proti
MTU Friedrichshafen GmbH
„Pritožba — Pomoč za prestrukturiranje — Odločba, s katero je odrejeno vračilo pomoči, ki ni združljiva s skupnim trgom — Člen 13(1) Uredbe (ES) št. 659/1999 — Solidarna odgovornost“
1.
Obravnavana pritožba Komisije je naravnana zoper sodbo Sodišča prve stopnje z dne 12. septembra 2007 v zadevi MTU Friedrichshafen proti Komisiji (T-196/02, ZOdl, str. II-2889, v nadaljevanju: izpodbijana sodba). V tej sodbi je Sodišče prve stopnje delno razveljavilo Odločbo Komisije 2002/898/ES o državni pomoči Nemčije v korist SKL Motoren und Systembautechnik GmbH (v nadaljevanju: SKL-M) z dne (v nadaljevanju: izpodbijana odločba).
2.
V izpodbijani odločbi je Komisija sprva odredila vračilo pomoči, dodeljene SKL-M, ki je znašala 34,26 milijona EUR. Delna razveljavitev zadeva člen 3(2) izpodbijane odločbe, v katerem je Komisija odredila solidarno vračilo deleža pomoči, dodeljene SKL-M, v znesku 2,71 milijona EUR v breme podjetja MTU Friedrichshafen GmbH (v nadaljevanju: tožena stranka).
3.
Obravnavana pritožba se nanaša predvsem na razlago in uporabo člena 13(1), tretji stavek, Uredbe Sveta (ES) št. 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena 93 Pogodbe ES (zdaj člen 86 ES) (
2
). V skladu s to določbo Komisija v primeru, ko država članica v postopku državne pomoči ne izpolni odredbe o predložitvi podatkov, sprejme odločbo na podlagi razpoložljivih podatkov.
I – Pravni okvir
4.
V skladu s členom 87(1) ES je pomoč, ki jo dodeli država članica, ali kakršna koli pomoč iz državnih sredstev, ki izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega blaga, nezdružljiva s skupnim trgom, če prizadene trgovino med državami članicami.
5.
V Uredbi št. 659/1999 je opredeljen postopek v zvezi z državno pomočjo. V členih od 10 do 15 te uredbe je urejen postopek v zvezi z nezakonito pomočjo. V skladu s členom 10 te uredbe Komisija brez odlašanja preveri podatke o domnevni nezakoniti pomoči (
3
) in po potrebi zahteva podatke od zadevne države članice. (
4
) Če zadevna država članica kljub opominu ne predloži zahtevanih podatkov v roku, ki ga je predpisala Komisija, ali če predloži nepopolne podatke, Komisija z odločbo zahteva predložitev podatkov, (
5
) pri čemer navede, kateri podatki se zahtevajo, in predpiše primeren rok, v katerem morajo biti predloženi. (
6
)
6.
V skladu s členom 13(1), prvi stavek, v povezavi s členom 4(4) Uredbe št. 659/1999 začne Komisija formalni postopek preiskave, če po predhodni preučitvi ugotovi, da obstajajo dvomi o združljivosti prijavljenega ukrepa s skupnim trgom. V skladu s členom 13(1), drugi stavek, v povezavi s členom 7(5) navedene uredbe izda Komisija negativno odločbo, če na podlagi formalnega postopka preiskave ugotovi, da je pomoč nezdružljiva s skupnim trgom. V skladu s členom 13(1), tretji stavek, navedene uredbe se ta odločba sprejme na podlagi razpoložljivih podatkov, če država članica ne izpolni odredbe o predložitvi podatkov.
7.
V skladu s členom 14(1) Uredbe št. 659/1999 Komisija, če se pri nezakoniti pomoči sprejmejo negativne odločbe, odloči, da mora zadevna država članica sprejeti vse potrebne ukrepe, da upravičenec vrne pomoč. Komisija ne zahteva vračila pomoči, če bi bilo to v nasprotju s splošnim načelom prava Skupnosti.
II – Dejansko stanje, izpodbijana odločba in izpodbijana sodba
8.
SKL-M je podjetje, ki razvija in izdeluje motorje za ladje in energetski sektor. Bil je del skupine vzhodnonemških podjetij, ki so bila leta 1994 privatizirana. Po neuspešnem prvotnem konceptu prestrukturiranja se je Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben (zvezni urad za posebne naloge v zvezi z združitvijo, v nadaljevanju: BvS) odločil nadaljevati prestrukturiranje SKL-M, da bi se pozneje prodal.
9.
Tožena stranka je podjetje, ki med drugim izdeluje visoko zmogljive dizelske motorje. Zaradi prizadevanj BvS sta SKL-M in tožena stranka zaradi načrtovanega prevzema SKL-M, ki naj bi ga izvedla tožena stranka, 5. novembra 1997 sklenila spodnje pogodbe.
10.
S prvo pogodbo je bila toženi stranki priznana nakupna opcija nakupa vseh deležev SKL-M z možnostjo, da jih do 1. decembra 1999 pridobi po simbolični ceni ene nemške marke, po tem datumu pa do po „razumni ceni“.
11.
Druga pogodba med SKL-M in toženo stranko je bila obojestranska licenčna pogodba in pogodba o sodelovanju (v nadaljevanju: WLKV) zaradi ustanovitve skupnega podjetja. Z njo so bili urejeni skupna uporaba strokovnega znanja in izkušenj obeh podjetij ter razvoj, izdelava in prodaja dveh novih vrst motorja.
12.
Prav tako je bil 5. novembra 1997 med BvS, zvezno deželo Saška-Anhalt in SKL-M sklenjen sporazum o izplačilu pomoči za prestrukturiranje SKL-M.
13.
Nemški organi so z dopisom z dne 9. aprila 1998 obvestili Komisijo o podpornih ukrepih BvS v korist SKL-M. Ker je bil del teh podpornih ukrepov že odobren, je bil postopek evidentiran kot neprijavljena pomoč pod številko NN 56/98. Zaradi pravnih negotovosti glede presoje podpornih ukrepov za SKL-M se je tožena stranka odpovedala prevzemu SKL-M. Sicer pa sta podjetji nadaljevali sodelovanje na podlagi WLKV.
14.
Tožena stranka je 15. junija 2000 uresničila pravico, ki jo je imela v skladu s členom 5 WLKV. Na podlagi tega člena je bila z enkratnim plačilom upravičena do izključne uporabe strokovnega znanja in izkušenj, pridobljenih na podlagi WLKV, v razmerju do tretjih oseb. S tem enkratnim plačilom naj bi SKL-M povrnili nastale razvojne stroške. Znesek tega enkratnega plačila je temeljil na proračunu, dogovorjenem v prilogi I k WLKV. Skupaj je znašal 3,43 milijona EUR. Julija 2000 so bili evidentirani strokovno znanje in izkušnje, zajeti v členu 5 WLKV, toženi stranki pa je bil omogočen dostop do njih. Tožena stranka je v povračilo SKL-M izplačala predvideni enkratni znesek.
15.
Komisija je po predhodni preučitvi podatkov, ki so jih predložili nemški organi, menila, da sporni ukrepi zbujajo precejšnje pomisleke glede združljivosti s skupnim trgom. Z dopisom z dne 8. avgusta 2000 je nemške organe obvestila, da je sklenila sprožiti formalni postopek preiskave. Ta sklep je objavila v Uradnem listu Evropskih skupnosti (
7
), zainteresirane stranke pa pozvala, naj predložijo pripombe. Ob tej priložnosti je Komisija nemške organe tudi prosila za informacijo, ali je imela tožena stranka korist od pomoči, dodeljene SKL-M, oziroma ali bi jo lahko imela. (
8
)
16.
Prvega septembra 2000 se je začel postopek zaradi insolventnosti SKL-M.
17.
Zvezna republika Nemčija je 16. oktobra 2000, in predložila pripombe glede začetka formalnega postopka preiskave. Komisija ni prejela nobenih pripomb tretjih strank.
18.
Komisija je z dopisom z dne 19. septembra 2001 v skladu s členom 10 Uredbe št. 659/1999 od nemških organov zahtevala predložitev podatkov, ki so bili potrebni za presojo podpornih ukrepov, odobrenih SKL-M. V tem dopisu je Komisija nemške organe znova vprašala, ali je bil del pomoči, odobrene SKL-M, porabljen bolj v interesu tožene stranke kot v interesu SKL-M. Tega na podlagi razpoložljivih podatkov ni mogla ugotoviti. Zahtevala je predvsem podatke o tem, ali je cena, ki jo je tožena stranka plačala za strokovno znanje in izkušnje, ustrezala njihovi dejanski ali pričakovani tržni vrednosti. Komisija je napovedala, da bo odločala na podlagi razpoložljivih podatkov, če zahtevani podatki ne bodo predloženi. Nemške organe je prosila, naj ta poziv posredujejo tudi toženi stranki.
19.
Komisija je 9. novembra 2001 opomnila nemške organe, da bo odločitev sprejela na podlagi razpoložljivih podatkov v skladu s členom 13 Uredbe št. 659/1999, če se ne bodo odzvali na poziv in predložili podatkov.
20.
Nemški organi so se na zahtevo po podatkih odzvali z dopisi z dne 23. januarja, in . Z dopisom z dne so Komisiji predložili tudi pripombe tožene stranke glede odločitve o začetku formalnega postopka preiskave, predvsem glede uporabe strokovnega znanja in izkušenj ter enkratnega zneska, ki ga je tožena stranka izplačala SKL-M.
A – Izpodbijana odločba
21.
Komisija je 9. aprila 2002 izdala izpodbijano odločbo. V njej je ugotovila, da Zvezna republika Nemčija kljub odredbi o predložitvi podatkov ni predložila dovolj podatkov za izključitev možnosti, da je imela tožena stranka na podlagi WLKV posredno korist zaradi pomoči, dodeljene SKL-M. Zato naj bi Komisija morala odločati na podlagi razpoložljivih podatkov. (
9
)
22.
Cena, ki jo je tožena stranka plačala SKL-M za odstop strokovnega znanja in izkušenj, naj bi bila za 2,71 milijona EUR nižja od dejanskih razvojnih stroškov tega podjetja. (
10
)
23.
Komisija je v uvodni izjavi 85 izpodbijane odločbe navedla, da bi bila lahko pomoč, odobrena SKL-M za poravnavo izgub, nastalih zaradi razvoja strokovnega znanja in izkušenj, uporabljena bolj v interesu tožene stranke kot v interesu SKL-M.
24.
Komisija je v uvodni izjavi 86 izpodbijane odločbe ugotovila, da prevzem stroškovnih tveganj prek SKL-M, družbe pod nadzorom države, ni bil skladen z načelom tržno usmerjenega vlagatelja in da udeležba tožene stranke ni temeljila na postopku, ki bi ustrezal javnemu razpisu. Iz tega je sklepala, da bi bil lahko prenos strokovnega znanja in izkušenj enak prenosu državnih sredstev v znesku do 2,71 milijona EUR na toženo stranko.
25.
Poleg tega je Komisija v uvodnih izjavah 87 in 88 najprej ugotovila, da je Nemčija z odobritvijo pomoči kršila člen 88(3) ES. (
11
) Zato bi bilo treba od SKL-M zahtevati vračilo 34,26 milijona EUR. Ker na podlagi razpoložljivih podatkov ni bilo mogoče izključiti možnosti, da je imela tožena stranka korist od prenosa strokovnega znanja in izkušenj, bi bilo treba od SKL-M in tožene stranke zahtevati solidarno vračilo zneska 2,71 milijona EUR. Na podlagi teh ugotovitev je Komisija v členu 3(2) izpodbijane odločbe odredila, naj nemški organi od skupnega zneska 34,26 milijona EUR, katerega vračilo bi morali zahtevati od SKL-M, od tega podjetja in tožene stranke zahtevajo 2,71 milijona EUR solidarnega vračila.
B – Izpodbijana sodba
26.
Tožena stranka je 28. junija 2002 v skladu s členom 230 ES zoper izpodbijano odločbo vložila ničnostno tožbo. V tožbi je predlagala, naj se člen 3(2) izpodbijane odločbe razglasi za ničen, ker ta določba odreja, naj se od tožeče stranke kot solidarne dolžnice zahteva vračilo deleža v znesku 2,71 milijona EUR pomoči, odobrene SKL-M. Tožbo je utemeljila predvsem z argumentom, da naj bi Komisija pravno napačno uporabila člen 13(1) Uredbe št. 659/1999.
27.
Sodišče prve stopnje je v izpodbijani sodbi tožbi ugodilo. V obrazložitvi se je oprlo predvsem na dejstvo, da na podlagi člena 13(1) Uredbe št. 659/1999 Komisiji ni dovoljeno izdati zahteve za vračilo v breme nekega podjetja, če naj bi bil prenos državnih sredstev na to podjetje domneven. (
12
)
III – Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
28.
Pritožba Komisije z dne 21. novembra je prispela na Sodišče . Tožena stranka in Komisija sta v pisnem postopku predložili pojasnila. Ustna obravnava ni bila opravljena.
29.
Komisija Sodišču predlaga, naj:
—
se izpodbijana sodba v celoti razveljavi,
—
se dokončno odloči po temelju in se tožba zavrne kot neutemeljena,
—
toženi stranki naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka in postopka na prvi stopnji v zadevi T-196/02.
30.
Tožena stranka Sodišču predlaga, naj:
—
se pritožba Komisije zoper sodbo Sodišča prve stopnje z dne 12. septembra 2007 v zadevi T-196/02 v celoti zavrne,
—
Komisiji naloži plačilo stroškov postopka.
Sicer v celoti ohranja zahteve s prve stopnje.
IV – Trditve strank
31.
Pritožba Komisije je naravnana proti obrazložitvi Sodišča prve stopnje v točki 46 in naslednjih izpodbijane sodbe. Sodišče prve stopnje je v točki 46 izpodbijane sodbe najprej ugotovilo, da naj se s členom 13(1) Uredbe št. 659/1999 Komisiji ne bi dovoljevalo, da zaveže neko podjetje, čeprav je solidarni dolžnik, k vračilu nekega dela pomoči, ki je bila opredeljena kot nezdružljiva s skupnim trgom, če je prenos državnih sredstev na to podjetje domneven.
32.
Po eni strani naj bi Komisija zgolj ugotovila, da naj na podlagi razpoložljivih podatkov ne bi bilo mogoče izključiti možnosti, da je imela tožena stranka pri pridobitvi strokovnega znanja in izkušenj pod pogoji, ki jih je mogoče oceniti kot ugodne, korist od prenosa sredstev od podprtega podjetja SKL-M. Iz tega naj bi bilo razvidno, da obveznost solidarnega vračila, izrečena v izpodbijani odločbi, temelji na domnevi, ki je s podatki, ki jih ima na voljo Komisija, ni mogoče ne potrditi ne ovreči (točka 47 in naslednja izpodbijane sodbe).
33.
Po drugi strani naj bi bili nacionalni organi v skladu z izpodbijano odločbo zavezani, da od tožene stranke zahtevajo vračilo dela pomoči, ki naj ga SKL-M ne bi mogel plačati. Pri tem naj ti organi ne bi imeli možnosti presoje solidarne dolžniške obveznosti. Tak položaj naj ne bi bil nujno posledica uporabe postopka, določenega v Pogodbi ES, na področju državnih pomoči. Vsaka država članica, ki je odobrila pomoč, ki jo je treba vrniti, naj bi bila vsekakor zavezana, da pod nadzorom Komisije zahteva vračilo te pomoči od dejanskih prejemnikov. Zato ni nujno, da so ti prejemniki v odločbi o vračilu pomoči izrecno imenovani ali da je natančno naveden znesek, ki ga mora vrniti posamezni prejemnik (točka 49 in naslednja izpodbijane sodbe).
A – Prvi pritožbeni razlog:
34.
S prvim pritožbenim razlogom Komisija v bistvu očita, da je Sodišče prve stopnje v točki 49 in naslednji izpodbijane sodbe pravno napačno izhajalo iz tega, da naj ugotavljanje prejemnika pomoči na podlagi razpoložljivih podatkov v skladu s členom 13(1), tretji stavek, Uredbe št. 659/1999 ne bi bilo mogoče. Iz besedila tega predpisa naj ne bi bilo mogoče razbrati tako omejene uporabe. Dalje naj bi bilo zaradi učinkovitosti nadzora pomoči Skupnosti nujno potrebno ugotavljanje upravičencev do pomoči na podlagi razpoložljivih podatkov. Dejstvo, da Komisiji v negativni odločbi ni treba v vsakem primeru imenovati upravičenca do pomoči, naj ne bi pomenilo, da naj bi jo pri tem oviralo pomanjkljivo sodelovanje države članice.
35.
Tožena stranka meni, da je prvi pritožbeni razlog neupošteven. Sodišče prve stopnje naj ne bi sprejelo ugotovitve, ki bi jo Komisija izpodbijala. V izpodbijani sodbi naj bi zgolj ugotovilo, da naj bi Komisija odločbo v zvezi z dajanjem prednosti toženi stranki utemeljila na domnevi. Sodišče prve stopnje je opozorilo, da v odločbi Komisije ne bi bilo nujno treba imenovati dejanskega upravičenca do pomoči, ampak naj bi bilo to storjeno zgolj v pojasnilo.
36.
Poleg tega naj bi bil prvi pritožbeni razlog neupošteven. Izpodbijano odločbo naj bi razveljavili že zato, ker naj bi Komisija odločbo o vračilu pomoči v breme tožene stranke utemeljila na domnevi.
37.
Sicer pa naj bi bil pritožbeni razlog tudi neutemeljen. Komisija naj odločb o vračilu pomoči ne bi smela opirati na domneve. Dejansko stanje bi morala bodisi naprej ugotavljati v formalnem postopku preiskave bodisi bi morala prejemnika pomoči ugotoviti na podlagi postopka za vračilo pomoči v sodelovanju z državami članicami.
B – Drugi pritožbeni razlog
38.
Z drugim pritožbenim razlogom Komisija zatrjuje, prvič, da naj bi Sodišče prve stopnje v točki 46 in naslednjih izpodbijane sodbe napačno ocenilo, katere zahteve so postavljene s členom 13(1) Uredbe št. 659/1999 glede odločbe na podlagi razpoložljivih podatkov. Po neuspešni zahtevi po podatkih naj bi Komisija lahko sprejela odločbo na podlagi razpoložljivih dejstev. Pri tem naj ne bi bila potrebna absolutna gotovost. Sicer bi bil členu 13(1), tretji stavek, Uredbe št. 659/1999 odvzet pomen.
39.
Drugič, ugotovitev Sodišča prve stopnje, da se je Komisija oprla na domnevo, naj bi bila napačna. Ta očitek naj bi bil dopusten, ker naj bi bila to pravna opredelitev dejstev, ki jo je mogoče preveriti v pritožbi. Poleg tega naj bi bil tudi utemeljen, saj naj bi Komisija temeljito predstavila in ocenila razpoložljive podatke, predvsem tiste, ki jih je poslal stečajni upravitelj SKL-M. Preostala negotovost naj bi zadevala le tržno vrednost strokovnega znanja in izkušenj, ki jih je prevzela tožena stranka.
40.
Tožena stranka meni, da je drugi pritožbeni razlog nedopusten, saj naj bi Komisija v bistvu načela vprašanje dejanskega stanja. Nadaljnje pripombe Komisije naj bi bile splošne in nepomembne za obravnavani primer. Sicer pa naj bi bil pritožbeni razlog tudi neutemeljen. Komisija naj obremenilne odločbe ne bi smela opreti na domnevo. Prav to pa naj bi storila glede dajanja prednosti toženi stranki, pa tudi glede tega, kolikšna je ta prednost.
V – Pravna presoja
41.
V nadaljevanju bom najprej preučila drugi pritožbeni razlog (A), potem pa še prvega (B). Tako ravnanje ustreza sestavi sodbe, saj se drugi pritožbeni razlog nanaša na točke od 46 do 48 izpodbijane sodbe, prvi pa na točko 49 in naslednjo izpodbijane sodbe. Primerno se mi zdi tudi zato, ker po mojem mnenju obrazložitev Sodišča prve stopnje v točki 49 in naslednji izpodbijane sodbe pomeni zgolj podredni preudarek.
A – Drugi pritožbeni razlog
42.
Drugi pritožbeni razlog zajema dva očitka. Prvi se nanaša na razlago člena 13(1) Uredbe št. 659/1999 (1), drugi pa na ugotovitev Sodišča prve stopnje, da naj bi se Komisija oprla zgolj na domnevo (2). Oba očitka je treba po mojem mnenju zavrniti.
1. Razlaga člena 13(1) Uredbe št. 695/1999
43.
V razlagi Sodišča prve stopnje glede člena 13(1) Uredbe št. 659/1999 ne najdem nobene pravne napake. Sodišče prve stopnje je ustrezno opozorilo, da se odločba o vračilu pomoči v breme nekega podjetja tudi ob upoštevanju člena 13(1), tretji stavek, Uredbe št. 659/1999 in v njem navedenih pogojev ne more opirati zgolj na domnevo, da je bilo zadevno podjetje deležno ugodnosti.
44.
Predvsem je treba opozoriti, da je treba člen 13(1), tretji stavek, Uredbe št. 659/1999 razlagati ob upoštevanju zahtev in smernic, ki jih glede odločb Komisije v postopkih v zvezi z državno pomočjo določa primarna zakonodaja. V skladu s členom 87(1) ES izdaja odločbe o vračilu pomoči v breme nekega podjetja temelji na predpostavki, da je bila zadevnemu podjetju odobrena državna pomoč ali pomoč iz državnih sredstev, ki izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti zadevnemu podjetju in prizadene trgovino med državami članicami. Celovit pregled pogojev iz člena 87(1) ES kaže, da mora biti ugotovitev o dajanju prednosti zadevnemu podjetju dejansko ugotovljena, medtem ko glede izkrivljanja konkurence zadošča ugotovitev, da grozi nevarnost takega izkrivljanja.
45.
Zdi se mi, da primarna zakonodaja s tem vnaprej določa, da mora Komisija v pravnih sklepih vsaj dejansko ugotoviti dajanje prednosti kakemu podjetju, če želi izdati odločbo o vračilu pomoči v breme tega podjetja. Da ta smernica primarne zakonodaje ni vprašljiva zaradi določbe člena 13(1), tretji stavek, Uredbe št. 659/1999, je po mojem mnenju razvidno že iz dejstva, da je ta uredba izvedbena uredba v smislu člena 89 ES.
46.
Poleg tega iz same določbe člena 13(1), tretji stavek, Uredbe št. 659/1999 ni mogoče razbrati nobenih opornih točk za to, da lahko Komisija ob pomanjkanju sodelovanja države članice odločbo o vračilu pomoči opre na domnevo o prednostni obravnavi zadevnega podjetja.
47.
Z ureditvijo v členu 13(1), tretji stavek, Uredbe št. 659/1999 je zakonodajalec Skupnosti prevzel ustaljeno sodno prakso, v skladu s katero lahko Komisija izda odločbo na podlagi razpoložljivih podatkov, kadar država članica ne spoštuje odredbe o predložitvi podatkov. (
13
) S to določbo je Komisiji ponujen dodatni instrument, da si priskrbi potrebne podatke za odločbe glede nezakonitih pomoči, kadar država članica odklanja sodelovanje, da bi preprečila ali otežila sprejetje odločbe. (
14
)
48.
Po mojem razumevanju je s to določbo urejen predvsem obseg, v katerem mora Komisija preučiti dejansko stanje. Vzpostavlja se ravnovesje med načelom pravice biti slišan in interesom Komisije, da čim hitreje ukrepa zoper pomoči, ki škodijo Skupnosti. Načeloma je Komisija v postopkih glede državnih pomoči v skladu z načelom pravice biti slišan zavezana, da zadevno državo članico pozove, naj ji predloži vse potrebne podatke. (
15
) Če ustrezna odredba Komisije ne obrodi sadov, lahko Komisija izda odločbo na podlagi razpoložljivih podatkov.
49.
Ta določba vpliva na sodni nadzor odločbe Komisije. Če zadevna država članica kljub ustrezni odredbi o predložitvi podatkov ne ovrže opornih točk Komisije glede obstoja pomoči, Komisiji ni mogoče očitati, da se opira na te oporne točke, čeprav so razdrobljene in nepopolne. (
16
) Člen 13(1), tretji stavek, Uredbe št. 659/1999 tako določa, pod katerimi pogoji sme Komisija obravnavati dejstvo kot dokazano na podlagi predloženih, po možnosti nepopolnih podatkov. (
17
)
50.
Vendar pa niti iz besedila te določbe („se ta odločba sprejme na podlagi razpoložljivih podatkov“) niti iz sodne prakse (
18
), prevzete po tej določbi, ne morem razbrati, da sme Komisija ob neupoštevanju odredbe o predložitvi podatkov domnevati, da so dani pogoji iz člena 87(1) ES. S členom 13(1), tretji stavek, Uredbe št. 659/1999 Komisija torej ni oproščena obveznosti, da dejansko ugotovi dajanje prednosti, to pravno presojo opre na dejstva in ugotovi obstoj teh dejstev. S tem členom se zgolj znižuje dokazni standard, na podlagi katerega lahko Komisija predpostavi, da domnevna dejstva dejansko obstajajo. (
19
) Ta razlaga člena 13(1), tretji stavek, Uredbe št. 659/1999 se mi ponuja tudi z vidika pravic obrambe države članice, oziroma drugih oseb, na katere se odločitev nanaša, ki morajo vedeti, na katere domneve Komisija opira svojo odločitev.
51.
V nasprotju z navedbo Komisije tako razumevanje člena 13(1), prvi stavek, Uredbe št. 659/1999 tudi ne pomeni, da je izvajanje prepovedi pomoči nesprejemljivo omejeno. Kot je navedeno zgoraj, se od Komisije pri presoji dejanskega stanja kot dokazni standard ne zahteva „stoodstotna gotovost“. Pri odločbi na podlagi razpoložljivih podatkov bo celo upoštevano, da Komisija v danem primeru nima na voljo vseh podatkov, ki bi bili lahko pomembni za presojo zadevnih državnih ukrepov.
52.
Če pa Komisija na podlagi predloženih podatkov meni, da ne more ugotoviti dajanja prednosti kakemu podjetju, odločbe o vračilu pomoči zoper to podjetje ne more opreti zgolj na domnevo. Kot je Sodišče prve stopnje upravičeno navedlo v podrednem preudarku v točki 49 izpodbijane sodbe, je odločba o vračilu pomoči za organe držav članic zavezujoča. Tako so ti zavezani, da od (insolventnega) SKL-M in tožene stranke zahtevajo solidarno vračilo odrejenega zneska, ne da bi lahko upoštevali, da je Komisija o obstoju prednostne obravnave tožene stranke zgolj domnevala. (
20
)
53.
Kot je Sodišče prve stopnje utemeljeno poudarilo, lahko Komisija – vsaj v zadevi, kot je obravnavana – namesto tega v sodelovanju z državo članico ugotovi dejanskega prejemnika pomoči in znesek pomoči, katere vračilo se od njega zahteva, na podlagi postopka za vračilo pomoči, pri čemer je država članica zavezana k sodelovanju. (
21
)
54.
Posledično menim, da Komisija zaradi zgoraj navedenih preudarkov odločbe o vračilu pomoči kljub predpostavkam iz člena 13(1), tretji stavek, Uredbe št. 659/1999 ne sme opreti zgolj na domnevo. V izpodbijani sodbi je bila razlaga Sodišča prve stopnje v zvezi s členom 13(1), tretji stavek, Uredbe št. 659/1999 torej ustrezna.
2. Ugotovitev Sodišča prve stopnje, da se je Komisija oprla zgolj na domnevo
55.
Komisija očita, da naj bi Sodišče prve stopnje napačno ugotovilo, da se je v izpodbijani odločbi oprla na domnevo. Komisija naj bi celo ugotovila, da prenos strokovnega znanja in izkušenj pod tržno neupravičenimi pogoji pomeni dajanje prednosti toženi stranki.
56.
Ta očitek je po mojem mnenju dopusten. Sodišče prve stopnje v pritožbenem postopku načeloma sicer ne more preizkusiti ugotovitve dejstev. Vsekakor pa pravne napake vključujejo napake glede razlage predpisa, pa tudi napake glede pravne presoje dejanskega stanja z vidika predpisa. (
22
) V obsegu, v katerem Komisija zatrjuje, da naj bi Sodišče prve stopnje (nesporno) vsebino izpodbijane odločbe pravno napačno ocenilo kot domnevo, se mi zdi očitek torej dopusten.
57.
Vendar pa je ta očitek neutemeljen. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je Komisija o prenosu državnih sredstev na toženo stranko zgolj domnevala in ga ni dejansko ugotovila.
58.
Komisija je v uvodni izjavi 85 izpodbijane odločbe navedla, da bi zadevna pomoč lahko bila uporabljena bolj v interesu tožene stranke kot v interesu SKL-M. V uvodni izjavi 86 je navedla, da bi prenos strokovnega znanja in izkušenj lahko pomenil prenos državnih sredstev na toženo stranko v znesku 2,71 milijona EUR. Komisija je v uvodni izjavi 87 sicer ugotovila, da je Nemčija nezakonito dodelila zadevno pomoč in s tem kršila člen 88(3) ES, vendar iz tega sklepa ni mogoče razbrati implicitne ugotovitve dajanja prednosti toženi stranki. Komisija je v uvodni izjavi 88 namreč znova navedla, da naj prenosa državnih sredstev ne bi bilo mogoče izključiti. S tem je jasno izjavila, da je dajanje prednosti toženi stranki zgolj domneva.
59.
Tako navedba Komisije v pritožbenem postopku, da se ni oprla na domnevo oziroma da se je na domnevo oprla le glede tega, kolikšna je ta prednost, nima nobene podlage v izpodbijani odločbi. Poleg tega naj bi Komisija domnevala zgolj o prenosu državnih sredstev, in s tem je vprašanje, ali je to dajanje prednosti, nazadnje ostalo neodgovorjeno.
60.
Sodišče prve stopnje je torej pravilno ugotovilo, da se je Komisija glede dajanja prednosti toženi stranki oprla le na domnevo.
61.
Komisija sicer utemeljuje, zakaj bi v obravnavanem primeru lahko sprejela dejansko ugotovitev glede dajanja prednosti toženi stranki, tožena stranka pa navaja razloge, zakaj naj Komisija ne bi smela sprejeti nobene take ugotovitve, vendar je to za obravnavani pritožbeni postopek nepomembno. Ker Sodišče prve stopnje nima pravice navesti obrazložitve namesto Komisije, (
23
) je pomembna samo obrazložitev, ki jo je Komisija v odločbi dejansko navedla, ne pa obrazložitev, ki bi jo lahko navedla.
3. Vmesni predlog
62.
Drugi pritožbeni razlog naj se torej zavrne kot neutemeljen.
B – Prvi pritožbeni razlog
63.
S prvim pritožbenim razlogom Komisija očita, da naj bi bila ugotovitev Sodišča prve stopnje v točki 49 in naslednji izpodbijane sodbe, na podlagi katere naj ugotavljanje prejemnika pomoči na podlagi razpoložljivih podatkov v skladu s členom 13(1), tretji stavek, Uredbe št. 659/1999 ne bi bilo mogoče, pravno napačna.
64.
Ta pritožbeni razlog je neupošteven. Izpodbijana sodba mora ostati veljavna prav zato, ker je Sodišče prve stopnje iz zgoraj navedenih razlogov pravilno delno razveljavilo izpodbijano odločbo. Komisija odločbe v breme tožene stranke ne bi smela opreti na domnevo. (
24
)
65.
Sicer pa je treba po mojem mnenju to pritožbo zavrniti tudi zato, ker se nanaša na ugotovitev, ki je Sodišče prve stopnje ni sprejelo. V nasprotju z navedbo Komisije Sodišče prve stopnje v točkah 49 in 50 izpodbijane sodbe ni ugotovilo, da je ugotavljanje prejemnika pomoči na podlagi razpoložljivih podatkov načeloma izključeno.
66.
V točki 46 izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje ugotovilo, da s členom 13(1) Uredbe št. 659/1999 Komisiji ni dovoljeno, da odločbo o vračilu sredstev zoper neko podjetje opre na domnevo, da je to prenos državnih sredstev na to podjetje. V podrednem preudarku v točki 49 in naslednji izpodbijane sodbe je Sodišče prve stopnje navedlo, da nacionalni organi ne morejo dvomiti o odločbi o vračilu pomoči niti takrat, ko temelji zgolj na domnevi, in bi morali zato ob plačilni nezmožnosti SKL-M zahtevati vračilo odrejenega deleža od tožene stranke. Nato je navedlo, da se s predpisi primarne zakonodaje na področju državnih pomoči ne zahteva nujno v vsakem primeru, da je treba v odločbi o vračilu pomoči imenovati prejemnika ali znesek pomoči.
67.
Iz nobenega od teh preudarkov ne morem razbrati ugotovitve, ki jo očita Komisija, da možnost za odločbo na podlagi razpoložljivih podatkov v skladu s členom 13(1), tretji stavek, Uredbe št. 659/1999 načeloma ne velja za ugotovitev prejemnika pomoči ali zavezanca za vračilo pomoči.
68.
Tu se postavlja vprašanje, kako procesno obravnavati pritožbeni razlog, ki kot pravno napačno opredeljuje ugotovitev, ki je Sodišče prve stopnje sploh ni sprejelo.
69.
Tožena stranka predlaga, naj se prvi pritožbeni razlog zavrne kot neupošteven. V obravnavanem primeru je to mogoče podpreti z dejstvom, da se drugi pritožbeni razlog nanaša na obrazložitev, na kateri izpodbijana sodba dejansko sploh ne temelji. Vsekakor pa menim, da bi smeli pritožbeni razlog zavrniti kot neupošteven le, ko ni nobenega legitimnega interesa za njegov preizkus, ker njegov učinek niti ne bi mogel pripeljati do razveljavitve izpodbijane sodbe. Če pritožnik izhaja iz napačne premise, to ne zadeva njegovega interesa za preizkus samega pritožbenega razloga. Vprašanje, ali je Sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi sprejelo ugotovitev, ki jo izpodbija pritožnik, ali ne, je namreč vprašanje utemeljenosti pritožbenega razloga. (
25
)
70.
Prvi pritožbeni razlog naj se torej iz razlogov iz točke 64 teh sklepnih predlogov zavrne kot neupošteven, iz razlogov iz točk od 65 do 69 teh sklepnih predlogov pa kot neutemeljen.
C – Vmesni predlog
71.
Pritožba naj se v celoti zavrne.
VI – Stroški
72.
V skladu s členom 69(2) Poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi člena 118 tega poslovnika, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker Komisija ni uspela in ker je tožena stranka ustrezno priglasila stroške, naj se Komisiji naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka.
VII – Predlog
73.
Ob upoštevanju zgoraj navedenega Sodišču predlagam, naj:
—
pritožbo zavrne,
—
Komisiji naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka.
(
1
)	Jezik izvirnika: nemščina.
(
2
)	UL L 83, str. 1.
(
3
)	Člen 10(1) Uredbe št. 659/1999.
(
4
)	Člen 10(2), prvi stavek, Uredbe št. 659/1999.
(
5
)	Člen 10(3), prvi stavek, Uredbe št. 659/1999.
(
6
)	Člen 10(3), drugi stavek, Uredbe št. 659/1999.
(
7
)	UL 2001, C 27, str. 5.
(
8
)	Točka 103 sklepa o začetku formalnega postopka preiskave.
(
9
)	Uvodni izjavi 77 in 78 izpodbijane odločbe.
(
10
)	Uvodna izjava 81 izpodbijane odločbe.
(
11
)	Komisija je pomoč, odobreno SKL-M, obravnavala kot nezdružljivo s takrat veljavnimi Smernicami o državni pomoči za reševanje in prestrukturiranje podjetij v težavah (UL 1994, C 368, str. 12).
(
12
)	Točka 46 izpodbijane sodbe.
(
13
)	Glej predvsem sodbe Sodišča z dne 14. februarja 1990 v zadevi Francija proti Komisiji (C-301/87, Recueil, str. I-307, točka 22); z dne v zadevi Italija proti Komisiji (C-303/88, Recueil, str. I-1433, točka 47); z dne v združenih zadevah Nemčija in Pleuger Worthington proti Komisiji (C-324/90 in C-342/90, Recueil, str. I-1173, točka 29).
(
14
)	Sinnaeve, A., v Heidenhain, M., Handbuch des Europäischen Beihilfenrechts, Beck, 2003, člen 34, točka 6.
(
15
)	Sodba Nemčija in Pleuger Worthington proti Komisiji (navedena v opombi 13, točka 29).
(
16
)	Sodba Sodišča z dne 26. septembra 1996 v zadevi Francija proti Komisiji (C-241/94, Recueil, str. I-4551, točki 36 in 37) in z dne v zadevi Nizozemska proti Komisiji (C-382/99, Recueil, str. I-5163, točka 76); sodba Sodišča prve stopnje z dne v zadevi Freistaat Thüringen proti Komisiji (T-318/00, ZOdl., str. II-4179, točka 88).
(
17
)	Predpis s tem vpliva tudi na dokazni standard. Po Sinnaeveu, A., navedena v opombi 14, odstavek 34, točka 6, je s tem predpisom argumentiranje olajšano. Glej tudi Keppenne, J.-P., „Une vue d’ensemble des règles de procédure de l’article 88 CE et commentaires sur leur application depuis l’entrée en vigueur du règlement 659/1999“, European competition law, 2001, str. 205 in naslednje, str. 234, ki izhaja iz tega, da je to predpis za obrnjeno dokazno breme.
(
18
)	Glej predvsem sodbe Francija proti Komisiji (navedena v opombi 16, točka 22); Italija proti Komisiji (navedena v opombi 16, točka 47); Nemčija in Pleuger Worthington proti Komisiji (navedena v opombi 16, točka 29).
(
19
)	V tem smislu tudi Sinnaeve, A., navedeno v opombi 14, odstavek 34, opomba 15 k točki 6, ki opozarja, da mora Komisija tudi v tem primeru obrazložiti svojo odločbo, vendar pa so zahteve za obrazložitev poenostavljene.
(
20
)	Točka 49 izpodbijane sodbe.
(
21
)	Točka 50 izpodbijane sodbe.
(
22
)	Sodba Sodišča z dne 1. junija 1994 v zadevi Komisija proti Brazzelliju Lualdiju in drugim (C-136/92 P, Recueil, str. I-1981, točka 49). Glej tudi točko 3 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca Van Gervena, predstavljenih, v zadevi Costacurta proti Komisiji (C-145/90 P, Recueil, str. I-5449).
(
23
)	Sodba Sodišča z dne 27. januarja 2000 v zadevi DIR International Film in drugi proti Komisiji (C-164/98 P, Recueil, str. I-447, točke od 44 do 48).
(
24
)	Glej sodbo Sodišča z dne 12. julija 2001 v združenih zadevah Komisija in Francija proti TF1 (C-302/99 P in C-308/99 P, Recueil, str. I-5603, točke od 26 do 29).
(
25
)	V tem smislu glej tudi sklep Sodišča z dne 6. marca 1997 v zadevi Galtieri proti Parlamentu (C-150/96 P, Recueil, str. I-1229, točka 15 in naslednja).