SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
LAILE MEDINA,
predstavljeni 19. junija 2025(1)
Zadeva C-338/24
LF
proti
Sanofi Pasteur SA
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo cour d’appel de Rouen (Francija)
„ Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Direktiva 85/374/EGS – Varstvo potrošnikov – Odgovornost za proizvode z napako – Člen 13 – Razmerje s splošnim sistemom krivdne odgovornosti – Opustitev dolžne skrbnosti v zvezi s tveganji, ki jih predstavlja proizvod – Člen 11 – Desetletni zastaralni rok – Iztek zastaralnega roka – Kompleksno in napredujoče zdravstveno stanje – Pravica do dostopa do sodišča – Člen 10 – Triletni zastaralni rok – Trenutek, ko zastaralni rok začne teči – Določitev datuma stabilizacije “
I.      Uvod
1.        Minilo je štirideset let, Odkar je bil z Direktivo 85/374/EGS(2) uveden sistem objektivne odgovornosti za proizvode z napako. Ta direktiva predstavlja enega najzgodnejših in verjetno najbolj trajnih(3) poskusov uskladitve na področju evropskega zasebnega prava in zlasti deliktne odgovornosti.(4) Področje, na katerem je bila sprejeta ta direktiva, je „v osrčju obligacijskega prava“.(5) Občutljivo naravo tega ukrepa povečuje dejstvo, da se z Direktivo 85/374 skuša doseči popolna uskladitev na področjih, ki jih ureja,(6) kar omejuje diskrecijsko pravico držav članic. Zato ni presenetljivo, da se mnogo zadev, ki so Sodišču predložene v zvezi s to direktivo, nanaša na to, kar je bilo ustrezno opisano kot „skrite pomanjkljivosti evropskega
usklajevanja“.(7)
2.        Z Direktivo 85/374 se želi doseči zapleteno ravnotežje med različnimi vpletenimi interesi: interesi potrošnikov in proizvajalcev, tehnološkim napredkom in varnostjo proizvodov. Čeprav je namenjena povezovanju trga, ima pomembne posledice za ljudi, kadar potrošniki trpijo za telesno poškodbo, ki jo je povzročil proizvod z napako. Obravnavana zadeva se nanaša zlasti na izjemen položaj oškodovancev z napredujočo boleznijo, ki jo je mogoče pripisati cepljenju. Sodišče je pozvano, naj v zvezi s temi osebami presodi, ali je uporaba 10-letnega zastaralnega roka, v katerem je treba vložiti odškodninski zahtevek iz te direktive, združljiva s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
II.    Pravni okvir
3.        Člen 10(1) Direktive 85/374 določa:
„Države članice svoji zakonodaji določijo triletni zastaralni rok za uveljavljanje odškodninskih zahtevkov na podlagi te direktive. Zastaralni rok prične teči od dne, ko je oškodovanec zvedel ali bi moral zvedeti za škodo, napako in identiteto proizvajalca.“
4.        Člen 11 Direktive 85/374 določa:
„Države članice v svoji zakonodaji določijo, da pravice, ki jih ima oškodovanec po tej direktivi, prenehajo po izteku 10 let od dne, ko je dal proizvajalec dejanski proizvod, ki je povzročil škodo, v promet, razen če je oškodovanec v tem času sprožil sodni postopek zoper proizvajalca.“
III. Dejansko stanje v postopku v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
5.        LF je bila 20. marca 2003 cepljena proti davici, tetanusu in poliomielitisu s cepivom Revaxis, ki ga izdeluje laboratorij Sanofi Pasteur.
6.        LF trdi, da je imela od leta 2004 različne simptome, okužbe in bolečine (prebava, grlo, ramena, roke in vrat, okužbe sečil, bolečine v križu, izpadanje las), zato je bila 2005 večkrat odsotna z dela.
7.        Opravila je različne zdravniške preglede, med drugim 31. marca 2008 biopsijo leve deltoidne mišice, ki je razkrila makrofagni miofasciitis zaradi prisotnosti aluminijevega hidroksida – adjuvansa, ki se uporablja v nekaterih cepivih. Zaradi makrofagnega miofasciitisa je bila LF od 2. do 5. aprila 2013 hospitalizirana.
8.        LF je 2. junija 2015 zadevo predložila commission de conciliation et d’indemnisation des accidents médicaux (komisija za poravnave in odškodnine za zdravstvene nesreče, v nadaljevanju: KPO), ki je naročila izvedensko mnenje.
9.        V izvedenskem mnenju je bilo ugotovljeno, da se je stanje LF 20. septembra 2016 stabiliziralo in da ni dokazov za to, da je njeno bolezen povzročilo cepljenje s cepivom Revaxis. KPO je njen zahtevek 11. januarja 2017 zavrnila.
10.      LF je 17. in 23. junija 2020 pri tribunal judiciaire d'Alençon (splošno sodišče v Alençonu, Francija) vložila tožbo zoper tri tožene stranke, vključno družbo Sanofi Pasteur, v kateri je zahtevala odškodnino za škodo, ki jo je utrpela zaradi tega cepljenja. Uveljavljala je odgovornost za proizvode z napako in krivdno odgovornost.
11.      Sodnik, ki je pri tribunal judiciaire d’Alençon (splošno sodišče v Alençonu) pristojen za izvedbo predhodnega postopka, je s sklepom z dne 10. junija 2021 ugotovil, da je tožba LF zoper družbo Sanofi Pasteur zastarala, in njene zahtevke zavrgel.
12.      LF je zoper ta sklep 30. junija 2021 vložila pritožbo. Cour d’appel de Caen (pritožbeno sodišče v Caenu, Francija) je s sodbo z dne 31. maja 2022 v bistvu potrdilo izpodbijani sklep in ugotovilo, da so zahtevki LF, s katerimi je uveljavljala odgovornost za proizvode z napako in krivdno odgovornost, nedopustni.
13.      Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija) je sodbo cour d’appel de Caen (pritožbeno sodišče v Caenu) s sodbo z dne 5. julija 2023 v bistvu razveljavilo in zadevo predložilo v odločanje cour d’appel de Rouen (pritožbeno sodišče v Rouenu, Francija), ki je predložitveno sodišče.
14.      Cour de cassation (kasacijsko sodišče) je v bistvu razsodilo, da je treba člen 1245-16 civilnega zakonika (s katerim je prenesen člen 10 Direktive 85/374) razlagati tako, da je v primeru telesnih poškodb datum, ko tožeča stranka izve za škodo, datum stabilizacije škode. Šele na datum stabilizacije škode naj bi tožeča stranka lahko ocenila obseg svoje škode. Pri napredujočem bolezenskem stanju, v katerem ni mogoče določiti datuma stabilizacije, naj triletni zastaralni rok iz navedene določbe ne bi začel teči.
15.      LF je 18. septembra 2023 zadevo predložila predložitvenemu sodišču.
16.      Predložitveno sodišče navaja, da se v tej zadevi postavlja več vprašanj v zvezi z razlago Direktive 85/374. Prvič, postavlja se vprašanje o razmerju med sistemom pravil, ki urejajo odgovornost za proizvode z napako, in sistemom pravil, ki urejajo krivdno odgovornost. Nanaša se zlasti na to, ali je tožeča stranka upravičena do vložitve tožbe na podlagi krivdne odgovornosti iz enega od teh razlogov: proizvajalec je dovolil, da proizvod z napako ostane v prometu, ali proizvajalec ni skrbno ravnal v zvezi s tveganji, ki jih predstavlja proizvod, ali splošneje, pomanjkanjem varnosti proizvoda.
17.      Drugič, v okviru sistema odgovornosti za proizvode z napako predložitveno sodišče postavlja vprašanje, ali je 10-letni zastaralni rok za vložitev tožbe iz člena 11 Direktive 85/374 v nasprotju s pravico dostopa do sodišča v položaju, v katerem oškodovanec trpi za napredujočim bolezenskim stanjem.
18.      Tretjič, predložitveno sodišče se sprašuje o razlagi v zvezi s triletnim zastaralnim rokom za vložitev tožbe iz člena 10 Direktive 85/374. Natančneje, sprašuje se, ali je lahko v primeru kompleksnega napredujočega bolezenskega stanja, kakršno je tisto pri LF, datum, ko začne teči ta rok, datum stabilizacije zadevnega bolezenskega stanja.
19.      V teh okoliščinah je cour d’appel de Rouen (pritožbeno sodišče v Rouenu, Francija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„(1)      Ali je treba člen 13 Direktive [85/374], kakor je razložen v sodbi z dne 25. aprila 2002 [González Sánchez, C-183/00, EU:C:2002:255 (v nadaljevanju: sodba v zadevi González Sánchez)], v skladu s katerim oškodovanec lahko uveljavlja pravice na podlagi drugih sistemov pogodbene ali nepogodbene odgovornosti, ki temeljijo na drugih podlagah kot je tista iz Direktive, razlagati tako, da lahko tisti, ki je bil oškodovan zaradi proizvoda z napako, od proizvajalca zahteva povračilo svoje škode na podlagi splošnega sistema krivdne odgovornosti, pri čemer se sklicuje zlasti na ohranjanje proizvoda v prometu, opustitev dolžne skrbnosti v zvezi s tveganji, ki jih predstavlja proizvod, ali nasploh na pomanjkanje varnosti proizvoda?
(2)      Ali je člen 11 Direktive [85/374], v skladu s katerim pravice, ki jih ima oškodovanec po tej direktivi, ugasnejo po izteku 10 let od dne, ko je dal proizvajalec dejanski proizvod, ki je povzročil škodo, v promet, v nasprotju s členom 47 [Listine], ker je zaradi tega oškodovanec, ki zaradi proizvoda z napako trpi progresivno škodo, prikrajšan za pravico dostopa do sodišča?
(3)      Ali se lahko člen 10 Direktive [85/374], ki določa, da triletni zastaralni rok začne teči na „dan, ko je oškodovanec zvedel ali bi moral zvedeti za škodo,“ razlaga tako, da ta rok začne teči šele od dneva, ko je znan celoten obseg škode - zlasti z določitvijo datuma stabilizacije, ki je opredeljen kot trenutek, od katerega se stanje oškodovanca s telesno poškodbo ne spreminja več, tako da zastaralni rok v primeru napredujočega
bolezenskega stanja ne more začeti teči -, in ne od dneva, ko je škodo v zvezi s proizvodom z napako mogoče z gotovostjo prepoznati, ne glede na to, kaj se z njo dogaja pozneje?“
20.      Pisno podana stališča so predložili LF, družba Sanofi Pasteur, francoska, nemška in nizozemska vlada, Evropska komisija in Svet Evropske unije. Te stranke in zainteresirane osebe so se udeležile obravnave, ki je potekala 27. marca 2025, in odgovorile na vprašanja za ustni odgovor, ki jih je postavilo Sodišče.
IV.    Presoja
A.      Prvo vprašanje
21.      Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 13 Direktive 85/374 v povezavi s sodbo v zadevi González Sánchez razlagati tako, da lahko oškodovanec zaradi proizvoda z napako od proizvajalca zahteva odškodnino za škodo v okviru splošnega sistema krivdne odgovornosti, pri čemer se sklicuje zlasti na dejstvo, da je proizvod ostal v prometu, na opustitev dolžne skrbnosti v zvezi s tveganji, ki jih predstavlja proizvod, ali, splošneje, pomanjkanje varnosti proizvoda.
22.      Iz predložitvene odločbe je razvidno, da predložitveno sodišče to vprašanje postavlja, da bi ugotovilo, ali je LF, tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ki trdi, da je utrpela škodo zaradi cepiva, ki ga je tržila družba Sanofi Pasteur, upravičena začeti postopek zoper družbo Sanofi Pasteur na podlagi krivdne odgovornosti. Natančneje, LF je pred predložitvenim sodiščem trdila, da je krivda v tem, da se družba Sanofi Pasteur ni odzvala, čeprav je bila ta obveščena o učinkih svojega cepiva, ki vsebuje aluminij. Družba Sanofi Pasteur je trdila, da se krivda, ki ji jo je pripisala LF, ne razlikuje od zatrjevanega pomanjkanja varnosti.
23.      Predložitveno sodišče poudarja, da je cour de cassation (kasacijsko sodišče) v več sodbah(8) razsodilo, da je oškodovanec, ki je utrpel škodo zaradi proizvoda z napako, upravičen do vložitve tožbe na podlagi krivde proizvajalca. Ta krivda naj bi lahko bila v tem, da se v prometu ohrani proizvod z napako, za katero proizvajalec ve, ali v tem, da proizvajalec ne izpolni svoje obveznosti skrbnega ravnanja v zvezi s tveganjem, ki ga predstavlja ta proizvod.
24.      Glede na to sodno prakso je treba vprašanje predložitvenega sodišča razumeti tako, da se z njim želi v bistvu ugotoviti, ali Direktiva 85/374 nasprotuje temu, da bi oškodovanec uveljavljal odgovornost proizvajalca, če je zatrjevana krivda ena od tistih, opisanih v navedeni sodni praksi.(9)
25.      Za obravnavo tega vprašanja je treba najprej spomniti na naravo in bistvene značilnosti sistema odgovornosti, uvedenega z Direktivo 85/374, ter na razmerje med tem sistemom in nacionalnimi sistemi pogodbene in nepogodbene odgovornosti.
1.      Objektivna odgovornost, ki temelji na napaki proizvoda
26.      Člen 1 Direktive 85/374, v skladu s katerim je „[p]roizvajalec [...] odgovoren za škodo, ki jo povzroči napaka na njegovem proizvodu“, v povezavi s prvo in drugo uvodno izjavo te direktive določa načelo objektivne nekrivdne odgovornosti oziroma objektivne odgovornosti, proizvajalca za škodo, ki jo povzroči napaka na njegovih proizvodih.(10)
27.      Iz člena 4 Direktive 85/374 je razvidno, da mora oškodovanec za uveljavljanje odškodnine dokazati škodo, napako ter vzročno zvezo med napako in škodo. Za ugotovitev odgovornosti zadoščajo ti trije pogoji.
28.      Krivda proizvajalca pa ni upoštevna. Sistem odgovornosti za proizvode je objektiven in temelji na napaki proizvoda. Z drugimi besedami, kot izhaja iz strokovne literature, odgovornost „temelji na napaki“, in ne „na krivdi“.(11)
29.      Napako se dokaže z objektivnimi razlogi. Proizvod ima v skladu s členom 6
Direktive 85/374 napako, kadar varnost tega proizvoda ni taka, kakor jo lahko oseba ob upoštevanju vseh okoliščin upravičeno pričakuje, vključno s predstavitvijo tega proizvoda, predvidljivo uporabo proizvoda na razumen način in časom, ko je bil proizvod dan v promet. Poleg tega je treba v skladu s šesto uvodno izjavo navedene direktive to presojo opraviti ob upoštevanju upravičenih pričakovanj širše javnosti.(12)
30.      Kar zadeva farmacevtske izdelke, vključno s cepivi, so glede na njihove funkcije in predvideni namen, povezan z zdravjem ljudi, ter posebne zahteve skupine uporabnikov, ki ji je proizvod namenjen, in sicer bolnikov, zahteve glede varnosti teh proizvodov, ki jih taki bolniki upravičeno pričakujejo, posebej visoke.(13)
31.      Izključitev subjektivnih preudarkov glede napake proizvoda je razvidna tudi iz sredstev obrambe,
ki jih določa člen 7 Direktive 85/374, na podlagi katerih je proizvajalec lahko oproščen odgovornosti. Natančneje, na podlagi nobenega od teh sredstev obrambe ni mogoče uporabiti „subjektivnega“ testa, ki bi temeljil na tem, kaj je proizvajalec vedel ali bi moral vedeti v zvezi s proizvodom. To je Sodišče potrdilo v zvezi s tako imenovano „obrambo na podlagi razvojnega tveganja“ iz člena 7(e) te direktive. V skladu s tem sredstvom obrambe je proizvajalec lahko izvzet iz objektivne odgovornosti, če dokaže, „da raven znanosti in tehničnega napredka v času, ko je dal proizvod v promet, ni bila taka, da bi bilo mogoče napako na proizvodu odkriti“. Sodišče je ugotovilo, da se zadevno sredstvo obrambe ne nanaša na „stanje seznanjenosti, za katero je zadevni proizvajalec dejansko ali subjektivno vedel ali bi lahko vedel“.(14)
32.      Tako preudarki v zvezi s tem, kaj je proizvajalec dejansko vedel ali bi moral vedeti in ali je lahko ali bi moral biti zmožen preprečiti napako, ne spadajo na področje odgovornosti za proizvode na podlagi Direktive 85/374.(15) Ti preudarki so torej lahko podlaga za nacionalno krivdno odgovornost. To me privede do razmerja med sistemom odgovornosti za proizvode, uvedenim z Direktivo 85/374, in splošnimi nacionalnimi sistemi odgovornosti.
2.      Razmerje med sistemom objektivne odgovornosti iz Direktive 85/374 in nacionalnimi sistemi odgovornosti
33.      V skladu z ustaljeno sodno prakso se z Direktivo 85/374 želi na področjih, ki jih ta ureja, doseči popolno uskladitev zakonskih in drugih predpisov držav članic.(16)
34.      Vendar, kot izhaja iz osemnajste uvodne izjave Direktive 85/374, ta direktiva ni namenjena izčrpni uskladitvi področja odgovornosti za proizvode z napako glede tega, kar presega okvir vprašanj, ki jih ureja.(17)
35.      Člen 13 Direktive 85/374 določa osnovno pravilo, ki ureja razmerje med sistemom objektivne odgovornosti, ki ga določa ta direktiva, in nacionalnimi sistemi odgovornosti: ta direktiva „ne vpliva na pravice, ki jih lahko ima oškodovanec na podlagi predpisov o pogodbeni ali nepogodbeni odgovornosti ali na podlagi posebnega sistema odgovornosti, ki obstaja v trenutku uradnega sporočila te direktive“.
36.      Sodišče je v sodbi v zadevi González Sánchez ugotovilo, da člena 13 Direktive 85/374 ni mogoče razlagati tako, da državam članicam dopušča, da ohranijo splošen sistem odgovornosti za proizvode, ki se razlikuje od ureditve, določene z navedeno direktivo.(18)
37.      Določbo iz člena 13 Direktive 85/374 glede pravic, ki jih oškodovanec lahko ima na podlagi predpisov o pogodbeni ali nepogodbeni odgovornosti, je treba razlagati tako, da sistem, uveljavljen z navedeno direktivo, „ne izključuje uporabe drugih sistemov pogodbene ali nepogodbene odgovornosti, ki temeljijo na drugačnih podlagah, na primer na garanciji za skrite napake ali na krivdi“.(19)
38.      Čeprav je jasno, da sistem objektivne odgovornosti, uveden z Direktivo 85/374, soobstaja z nacionalnimi sistemi krivdne odgovornosti, je treba preučiti vprašanje, ali se krivda lahko nanaša na napako proizvoda.
3.      Vprašanje, ali se krivda lahko nanaša na napako proizvoda
39.      Kot sem že navedla zgoraj, je sistem odgovornosti iz Direktive 85/374 ločen od vsakršne zahteve po krivdi proizvajalca v zvezi s proizvodom z napako.(20) V primeru krivde v zvezi s proizvodom z napako se odgovornost razlikuje od tiste, ki jo določa navedena direktiva. Ta direktiva torej ne nasprotuje, da država članica določi, da je proizvajalec lahko odgovoren za krivdno ravnanje v zvezi s proizvodom z napako. Tako ravnanje je lahko ohranjanje v prometu proizvoda, ki ima napako, za katero proizvajalec ve, ali opustitev dolžne skrbnosti in sprejetja preventivnih ukrepov s povečanjem naložb v eksperimente in raziskave v zvezi s tveganji, ki jih predstavlja proizvod, o katerih je bil proizvajalec obveščen.
40.      Priznanje krivdne odgovornosti v takih položajih ni v nasprotju s sistemom odgovornosti iz Direktive 85/374. Tako je zato, ker ravnanje, ki v zadevnih položajih povzroči krivdno odgovornost, čeprav se nujno nanaša na napako in varnost proizvoda, ni odvisno izključno od napake. Je dokaz posebnega nezakonitega ravnanja proizvajalca, ki razlikuje naravo splošne odgovornosti od narave objektivne odgovornosti, uvedene z Direktivo 85/374.
41.      Navesti je treba, da se dejstvo, da proizvajalec ni skrbno ravnal, čeprav je bil obveščen o možnih tveganjih za škodo, ki jih predstavlja proizvod, prav tako razlikuje od položaja, o katerem je Sodišče odločalo v sodbi v zadevi Komisija/Francija.(21) V skladu z navedeno sodbo Francoska republika ni izpolnila obveznosti iz Direktive 85/374, med drugim s tem, da ni pravilno prenesla člena 7 Direktive 85/374. Natančneje, francosko pravo je določalo, da se proizvajalec med drugim ne more sklicevati na obrambo na podlagi razvojnega tveganja, razen če lahko dokaže, da je sprejel ustrezne ukrepe za preprečitev posledic proizvoda z napako (tako imenovana obveznost „nadzora“ proizvoda(22)). Sodišče je ugotovilo, da države članice sicer lahko v celoti odpravijo razlog za oprostitev odgovornosti iz člena 7(e) Direktive 85/374, vendar na podlagi člena 15 te direktive ne morejo spreminjati pogojev, pod katerimi se uporablja oprostitev.(23)
42.      Uvedba splošne zahteve po nadzoru proizvoda, ki bi bila pogoj za to, da se proizvajalec lahko sklicuje na izjemo zaradi razvojnega tveganja, ki je bila predmet sodbe v zadevi Komisija/Francija,(24) je drugačno vprašanje od tistega v obravnavani zadevi. Predložitveno sodišče opisuje položaj, v katerem proizvajalec, čeprav je bil opozorjen o morebitnih tveganjih, ki izhajajo iz napake proizvoda, ni izpolnil dolžne skrbnosti in ni sprejel ustreznih ukrepov za preprečitev škodljivih posledic proizvoda z napako. Nastala odgovornost se torej ne nanaša izključno na napako proizvoda, ampak tudi na krivdo, ki se pripisuje proizvajalcu.
43.      Glede na navedeno menim, da je treba člen 13 Direktive 85/374 v povezavi s sodbo Sodišča v zadevi González Sánchez razlagati tako, da lahko oseba, oškodovana zaradi proizvoda z napako, od proizvajalca zahteva odškodnino za svojo škodo v okviru splošnega nacionalnega sistema krivdne odgovornosti, če tak sistem ne temelji izključno na napaki proizvoda. Krivda je lahko med drugim v tem, da se v prometu ohrani proizvod, čeprav je proizvajalec vedel za njegovo napako, ali v neizpolnitvi dolžne skrbnosti v zvezi s tveganji, ki jih predstavlja proizvod, čeprav je bil proizvajalec o teh tveganjih obveščen.
B.      Drugo vprašanje
44.      Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je člen 11 Direktive 85/374, v skladu s katerim pravice, ki jih ima oškodovanec po tej direktivi, prenehajo veljati po izteku 10 let od datuma, ko je bil škodljivi proizvod dan v promet, v nasprotju s pravico do dostopa do sodišča, zagotovljeno v členu 47 Listine, v kolikor je oškodovanec, ki zaradi proizvoda z napako trpi za napredujočo boleznijo, prikrajšan za pravico dostopa do sodišča?
45.      Člen 11 Direktive 85/374 določa popolno uskladitev pravil o zastaranju pravic, dodeljenih oškodovancu v skladu s to direktivo.(25) Ta določa enoten 10-letni rok, po izteku katerega te pravice ugasnejo (v nadaljevanju: prekluzivni rok), proizvajalec pa ni več odgovoren na podlagi sistema, uvedenega s to direktivo. Navedeni člen določa, da ta rok začne teči, ko proizvajalec da v promet proizvod, ki je povzročil škodo. Kot edini razlog za prekinitev teka tega roka je navedena sprožitev sodnega postopka zoper tega proizvajalca.(26)
46.      Sodišče je v sodbi v zadevi Aventis Pasteur poudarilo, da kot je razvidno iz desete uvodne izjave Direktive 85/374, si je zakonodajalec Unije prizadeval za uskladitev pravil o zastaranju, ki se uresničuje s to direktivo, v interesu tako oškodovanca kot proizvajalca.(27)
47.      Ta uskladitev pravil o zastaranju prispeva, prvič, k splošnemu cilju, izraženemu v prvi uvodni izjavi Direktive 85/374, ki je odprava razhajanj v nacionalnih pravnih redih, ki lahko povzročijo različne stopnje varstva potrošnikov v Uniji.(28)
48.      Drugič, v skladu z enajsto uvodno izjavo Direktive 85/374 je cilj usklajevanja na ravni Unije omejiti odgovornost proizvajalca na razumen rok ob upoštevanju dejstva, da se proizvodi starajo, in vse strožjih varnostnih standardov ter stalnega napredka v znanosti in tehnologiji.(29)
49.      Sodišče je dalje navedlo, da je namen zakonodajalca Unije, da časovno omeji objektivno odgovornost, uvedeno z Direktivo 85/374, upoštevati tudi dejstvo, da ta odgovornost za proizvajalca pomeni večjo obremenitev kot v običajnem sistemu odgovornosti, zato da ne bi bil oviran tehnični napredek in da bi se ohranila možnost zavarovanja pred tveganji, povezanimi s to posebno odgovornostjo.(30)
50.      Namen člena 11 Direktive 85/374 je torej proizvajalcu zagotoviti pravno varnost glede natančnega datuma, ko ta ne bo več odgovoren na podlagi navedene direktive.(31)
51.      V okviru obravnavane zadeve se dvomi predložitvenega sodišča nanašajo na to, ali je člen 11 Direktive 85/374 združljiv s členom 47 Listine, v kolikor se prekluzivni rok, ki ga ta določa, uporablja za oškodovance z napredujočo boleznijo.
52.      Direktiva 85/374 ne vsebuje opredelitve, kaj je „napredujoča bolezen“. V členu 9(a) navedene uredbe je „škoda“ opredeljena kot škoda, ki jo povzroči smrt ali telesna poškodba. Iz sodbe v zadevi Veedfald izhaja, da natančno opredelitev te vrste škod določijo nacionalni zakonodajalci, če je osebam, ki jim je bila škoda povzročena zaradi proizvoda z napako, na voljo polna in ustrezna odškodnina.(32)
53.      Glede na široko opredelitev pojma „škoda“ ta lahko zajema napredujočo bolezen, ki se razume kot bolezensko stanje, ki se razvija v daljšem časovnem obdobju.
54.      Za obravnavo vprašanja združljivosti člena 11 Direktive 85/374 s členom 47 Listine je treba najprej ugotoviti, ali se z rokom za začetek postopka krši pravico, zagotovljeno s pravom Unije.
55.      Nizozemska vlada, Komisija in Svet so v svojih pisno podanih stališčih zatrdili, da določitev prekluzivnega roka ne pomeni omejitve pravice, zagotovljene s pravom Unije. Tako naj bi bilo zato, ker po preteku upoštevnega obdobja pravica oškodovanca do uveljavljanja odškodninskega zahtevka ugasne. Ker pravica ne obstaja, se oškodovanec ne more več sklicevati na pravice in svoboščine, zagotovljene s pravom Unije, in torej člen 47 Listine ne more biti kršen. V skladu s tem stališčem je treba prekluzivni rok razumeti zgolj kot časovno omejitev pravic, ki jih imajo oškodovanci na podlagi Direktive 85/374, po preteku tega obdobja pa se Listina ne uporablja.
56.      S tem pristopom razlage člena 47 Listine se ne morem strinjati.
57.      Člen 51(1) Listine potrjuje ustaljeno sodno prakso Sodišča, v skladu s katero se temeljne pravice, ki jih zagotavlja pravni red Unije, uporabljajo v vseh položajih, ki jih ureja pravo Unije.(33)
58.      Člen 47(1) Listine določa, da ima vsakdo, ki so mu kršene pravice in svoboščine, zagotovljene s pravom Unije, pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem v skladu s pogoji, določenimi v tem členu.
59.      Iz ustaljene sodne prakse Sodišča tudi izhaja, da je za sklicevanje na pravico do učinkovitega pravnega sredstva zgolj člen 47 Listine dovolj in ni treba, da je njegova vsebina konkretizirana z drugimi določbami prava Unije ali določbami nacionalnega prava držav članic. Priznanje te pravice v konkretnem primeru predpostavlja, kot izhaja iz člena 47(1) Listine, da se oseba, ki to pravico uveljavlja, sklicuje na pravice ali svoboščine, zagotovljene s pravom Unije.(34)
60.      Položaj osebe, ki je bila oškodovana zaradi proizvoda z napako, ki od proizvajalca zahteva odškodnino na podlagi objektivne odgovornosti, uvedene z Direktivo 85/374, očitno spada na področje prava Unije. Oškodovanec se s sklicevanjem na pravico do odškodnine na podlagi te direktive sklicuje na pravico do učinkovitega pravnega sredstva na podlagi člena 47 Listine.
61.      Dejstvo, da člen 11 Direktive 85/374 določa prekluzivni rok, po koncu katerega se pravica do odškodnine preneha, ne pomeni, da se lahko zadnjenavedena določba izogne vsakršnemu nadzoru njene združljivosti s členom 47 Listine. Ugasnitev materialne pravice je namreč le posledica uporabe prekluzivnega roka, določenega s to direktivo. Pri pregledu veljavnosti člena 11 Direktive 85/374 z vidika člena 47 Listine se je treba osredotočiti na samo dejstvo, da je določen prekluzivni rok, in na njegove značilnosti, vključno z njegovo dolžino, trenutkom, ko začne teči, in okoliščinami, ki ga lahko odložijo ali prekinejo.
62.      Če ne bi bilo tako, bi se lahko vsaka časovna omejitev za začetek postopka za uveljavljanje pravic Unije, ki jo določa sekundarno pravo Unije (ali države članice, kadar delujejo na področju prava Unije) v obliki roka, po izteku katerega pravice ugasnejo, izognila nadzoru veljavnosti z vidika primarnega prava glede na to, ali se je zadevni prekluzivni rok iztekel.(35)
63.      Taka rešitev bi bila v nasprotju z načelom pravne države, v skladu s katerim se niti države članice niti institucije Unije ne morejo izogniti nadzoru skladnosti svojih aktov s Pogodbama.(36)
64.      Tako je treba šteti, da določitev prekluzivnega roka za začetek postopka v členu 11 Direktive 85/374 pomeni omejitev pravice oškodovanca do učinkovitega pravnega sredstva. V nadaljevanju je treba preučiti, ali je tako omejitev mogoče upravičiti.
65.      Sodišče je že ugotovilo, da je načelo učinkovitega sodnega varstva, določeno v navedenem členu 47 Listine, sestavljeno iz različnih elementov, med katerimi je pravica do dostopa do sodišča.(37)
66.      Člen 47 Listine v pravu Unije zagotavlja varstvo, dodeljeno s členom 6(1) Evropske konvencije o človekovih pravicah (v nadaljevanju: EKČP).(38)
67.      V skladu s členom 52(3) Listine, v delu, v katerem ta listina vsebuje pravice, ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim z EKČP, sta vsebina in obseg teh pravic enaka kot vsebina in obseg pravic, ki ju določa navedena konvencija, vendar zadnjenavedena ne izključuje, da se s pravom Unije prizna širše varstvo. Zato mora Sodišče pri razlagi člena 47 Listine kot minimalno raven varstva upoštevati ustrezne pravice, zagotovljene s členom 6(1) EKČP, kot ga razlaga Evropsko sodišče za človekove pravice.(39)
68.      Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da pravica do dostopa do sodišča ni absolutna pravica in da zato lahko vključuje sorazmerne omejitve, ki sledijo legitimnemu cilju in ne posegajo v samo bistvo te pravice.(40) Kot izhaja iz člena 52(1) Listine, ta določba dopušča omejitve pri uresničevanju teh pravic, če so te omejitve predpisane z zakonom, če spoštujejo bistveno vsebino teh pravic, če so ob upoštevanju načela sorazmernosti potrebne in če dejansko ustrezajo ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali so potrebne zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih.(41)
69.      Prvič, glede zahteve, da mora biti kakršno koli omejevanje uresničevanja temeljnih pravic predpisano z zakonom, člen 11 Direktive 85/374 izrecno določa pravilo o prekluzivnem roku. Načelo zakonitosti je torej izpolnjeno.
70.      Drugič, kar zadeva spoštovanje bistva pravice do dostopa do sodišča je Sodišče odločilo, da bistvena vsebina pravice do učinkovitega pravnega sredstva, določene v členu 47 Listine, med drugim vključuje, da ima oseba, ki ima to pravico, možnost dostopa do sodišča, pristojnega za zagotavljanje spoštovanja pravic, ki jih tej osebi zagotavlja pravo Unije, in v ta namen za preučitev vseh pravnih in dejanskih vprašanj, ki so upoštevna za rešitev spora, o katerem to sodišče odloča.(42)
71.      V zvezi s tem je treba navesti, da iz člena 11 Direktive 85/374 izhaja, da so pravice, ki ugasnejo po izteku prekluzivnega roka, le tiste, ki jih podeljuje Direktiva 85/374. Člen 11 te direktive v povezavi s členom 13 navedene direktive(43) ne nasprotuje temu, da oškodovanec začne postopek na podlagi pravil nacionalnega prava o pogodbeni ali nepogodbeni odgovornosti, če se upoštevni nacionalni sistem odgovornosti, na katerega se ta oškodovanec sklicuje, razlikuje od tistega, ki ga določa navedena direktiva.(44)
72.      Nizozemska vlada, Komisija in Svet trdijo, da glede na komplementarnost pravic in pravnih sredstev, ki so oškodovancu na voljo za uveljavljanje odškodnine na podlagi prava Unije in nacionalnega prava, člen 11 Direktive 85/374 spoštuje bistveno vsebino pravice do dostopa do sodišča. Natančneje, Komisija je na obravnavi navedla, da obstajajo številne „ravni odgovornosti“, ki jih je mogoče uveljavljati, glede na katere pravice do dostopa do sodišča ni mogoče kršiti.
73.      Po mojem mnenju je težava tega stališča v tem, da pogojuje preučitev določbe prava Unije s pravicami in pravnimi sredstvi, ki so lahko na voljo po nacionalnem pravu. Kot je bilo navedeno zgoraj, bistvena vsebina pravice do učinkovitega pravnega sredstva, določena v členu 47 Listine, med drugim vključuje možnost, da oseba, ki ima to pravico, dostopa do sodišča, pristojnega za zagotavljanje spoštovanja pravic, ki so ji zagotovljene s pravom Unije. V zvezi s tem, kot je na obravnavi navedla nemška vlada, je ta možnost neodvisna od pravic, ki jih tej osebi zagotavlja nacionalno pravo o deliktni odgovornosti. Poleg tega glede na popolno uskladitev, ki jo je uvedla Direktiva 85/374, pravica do uveljavljanja odškodninskega zahtevka v okviru sistema odgovornosti za proizvode, vzpostavljenega s to direktivo, po izteku prekluzivnega roka preneha za vse oškodovance. Če države članice določijo pravico do uveljavljanja odškodninskega zahtevka po tem obdobju, ta pravica ne more imeti enake podlage kot tista, jo določa navedena direktiva. Zadevne osebe ne morejo več imeti koristi od sistema objektivne odgovornosti za proizvod z napako in zlasti od pravil o dokaznem bremenu.
74.      Zato vprašanje, ali se z iztekom prekluzivnega roka iz člena 11 Direktive 85/374 spoštuje bistvena vsebina pravice do dostopa do sodišča, da se ohrani pravica do uveljavljanja odškodninskega zahtevka, ki jo zagotavlja ta direktiva, ne more biti odvisno od morebitnega obstoja drugih pravic in pravnih sredstev v nacionalnem pravu, ki imajo drugačno podlago kot tista, določena s to direktivo.
75.      Državam članicam nikakor ni treba določiti daljšega zastaralnega roka v okviru svojega splošnega sistema odgovornosti, ki bi oškodovancem omogočal vložitev zahtevka na drugačni podlagi od tiste, ki je določena v Direktivi 85/374.
76.      Zato soobstoj pravic in pravnih sredstev z različno pravno podlago ne dokazuje, da bistvena vsebina pravice do dostopa do sodišča ni kršena.
77.      Prekluzivni rok, določen v členu 11 Direktive 85/374, je „absoluten rok“.(45) Prenehanje pravice se lahko prepreči le v okoliščini, v kateri je oškodovanec medtem začel postopek zoper proizvajalca. Uporaba prekluzivnega roka je brezpogojna,(46) saj se sistematično uporablja za vse oškodovance, brez izjeme ali posamične ocene narave nastale škode in sposobnosti oškodovancev, da ocenijo nastalo škodo.
78.      Evropsko sodišče za človekove pravice je v sodbi v zadevi Howald Moor in drugi proti Švici preučilo združljivost brezpogojnih prekluzivnih rokov s pravico do dostopa do sodišča.(47) Oškodovanci v tej zadevi so trpeli za latentno boleznijo, povezano z izpostavljenostjo azbestu, ki se je pojavila po izteku 10-letnega zastaralnega roka, določenega v nacionalnem pravu. Glede na to, da latentna obdobja za bolezni, ki jih povzroča azbest, trajajo več desetletij, je Evropsko sodišče za človekove pravice ugotovilo, da bi fiksni 10-letni zastaralni rok, ki je začel teči na datum, ko je bila zadevna oseba izpostavljena azbestnemu prahu, vedno potekel.(48) Če je znanstveno dokazano, da oseba ne more vedeti, da trpi za določeno boleznijo, bi bilo treba pri izračunu zastaralnega roka to okoliščino upoštevati.(49) Glede na izjemne okoliščine navedene zadeve je Evropsko sodišče za človekove pravice odločilo, da je bil z uporabo upoštevnega zastaralnega roka dostop do sodišča omejen do te mere, da je bilo kršeno samo bistvo pravice tožečih strank.(50)
79.      V sodbi Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi Sanofi Pasteur proti Franciji je bilo v zvezi z osebami, ki trpijo za napredujočo boleznijo, pripisano uporabi cepiva, izpostavljeno vprašanje združljivosti brezpogojnih prekluzivnih rokov s pravico do dostopa do sodišča.(51) (Francoska) nacionalna sodišča so v bistvu ugotovila, da je začetek teka zastaralnega roka za vložitev tožbe oškodovanca datum stabilizacije škode. Farmacevtska družba je trdila, da je način določitve začetka teka zastaralnega roka v nasprotju z načelom pravne varnosti, ki se priznava s členom 6(1) EKČP, in njeno pravico do mirnega uživanja njenega premoženja, ki je zagotovljena s členom 1 Protokola št. 1 k tej konvenciji.
80.      Evropsko sodišče za človekove pravice priznava, da obstaja razlika med žrtvami latentne bolezni v zadevi Howald Moor in drugi proti Švici in žrtvami napredujoče bolezni v zadevi Sanofi Pasteur proti Franciji. Medtem ko prvonavedeni za svojo bolezen niso vedeli do izteka rokov za vložitev tožbe, odškodninska tožba zadnjenavedenih oškodovancev v času diagnosticiranja bolezni ni zastarala.(52) Vendar ta razlika ni bila odločilna za to, da je Evropsko sodišče za človekove pravice pravico do dostopa do sodišča za žrtve napredujoče bolezni presodilo drugače.
81.      Evropsko sodišče za človekove pravice je namreč ugotovilo, da je pravica do sodišča ogrožena, če odškodninska tožba, ki jo vloži oseba, katere telesna integriteta je bila kršena, zastara, preden lahko ta oseba dejansko oceni svojo škodo.(53) To sodišče je odločilo, da glede na razvijajočo se naravo bolezni žrtve in ob neobstoju njene stabilizacije, žrtev ni mogla „v celoti oceniti svoje škode“ in torej ni mogla začeti postopka zoper družbo, ki je cepivo proizvajala na datum pred to stabilizacijo, da bi dobila polno odškodnino.(54)
82.      Iz te sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice izhaja, da brezpogojna uporaba prekluzivnega roka za žrtve napredujoče bolezni lahko posega v pravico do dostopa do sodišča, če žrtev ne more vložiti odškodninske tožbe, preden lahko oceni celoten obseg svoje škode.
83.      V skladu s tem razlogovanjem se zdi, da brezpogojna uporaba prekluzivnega roka iz člena 11 Direktive 85/374 za vse oškodovance in zlasti za tiste z napredujočo boleznijo in ki glede na zdravniške dokaze niso mogli vedeti za celoten obseg svoje škode, lahko posega v samo bistvo njihove pravice do dostopa do sodišča, zagotovljene s členom 47 Listine.
84.      Nizozemska vlada pa je trdila, da se s členom 11 Direktive 85/374 ne posega v bistvo pravice do dostopa do sodišča za oškodovance z napredujočo boleznijo. To naj bi bilo zato, ker naj bi bilo jasno, da škoda obstaja, čeprav se lahko obseg škode poveča. Tako naj bi žrtev napredujoče bolezni v nasprotju z žrtvijo latentne bolezni lahko vložila odškodninsko tožbo pred iztekom prekluzivnega roka.
85.      To stališče podpira tudi nemška vlada in meni, da je naloga držav članic, da oškodovancem omogočijo ukrepanje pred iztekom zastaralnega roka. Ta je v pisno podanih stališčih in obširno na obravnavi pojasnila, da lahko žrtev v skladu z nemško zakonodajo vloži ugotovitveno tožbo („Festellungsklagge“).(55) Namen te ugotovitvene tožbe je ugotoviti odškodninsko odgovornost proizvajalca, čeprav se škoda spreminja in njenega zneska še ni mogoče opredeliti. Poleg tega se z njo prekine prekluzivni rok, določen v členu 11 Direktive 85/374.
86.      Zato bi bilo mogoče trditi, da mora položaj oškodovancev z napredujočo boleznijo urejati nacionalno procesno pravo, v okviru katerega je treba določiti ustrezne mehanizme za preprečitev, da tožba teh oseb ne bi zastarala. V skladu s tem pristopom pravica do dostopa do sodišča ne bi bila kršena s členom 11 Direktive 85/374, temveč z nacionalnim procesnim pravom, če se položaj teh oseb ne bi upošteval.
87.      Vendar ta pristop ne vzdrži preizkusa. Na prvem mestu je ta težko združljiv s popolno uskladitvijo zastaralnega roka, uvedeno s to določbo, in lahko vodi do razdrobljenosti varstva pravice do dostopa do sodišča za žrtve napredujoče bolezni. V zvezi s tem je treba opozoriti, da za razliko od zastaralnega roka iz člena 10(2) Direktive 85/374, ki ne vpliva na zakone držav članic, ki urejajo odložitev ali prekinitev, se v okviru prekluzivnega roka iz člena 11 navedene direktive ti zakoni ne omenjajo. Komisija je glede vprašanja, ki ji ga je Sodišče na obravnavi postavilo v zvezi z značilnostmi zadnjenavedenega roka, trdila, da morebitni nacionalni postopkovni mehanizmi, ki se lahko uporabijo za obravnavo napredujočih bolezni, ne smejo ogroziti popolne uskladitve, dosežene s prekluzivnim rokom.
88.      Na drugem mestu se zdi, da pristop, v skladu s katerim se zadevo prepusti nacionalni procesni avtonomiji, ne more odpraviti tveganja, da bo določitev brezpogojnega prekluzivnega roka v pravu Unije povzročila neuspešne zahtevke. Če so oškodovanci prisiljeni vložiti tožbo prezgodaj, in sicer preden lahko ocenijo svojo bolezen, tvegajo, da ne bodo imeli dostopa do vseh informacij.(56) Pravni zastopnik LF je na obravnavi navedel, da bo oškodovanec ob neobstoju vseh razpoložljivih informacij pridobil neugodno izvedensko mnenje. Oškodovančeva tožba bo tako privedla do nepopolne odškodnine ali, še huje, do nobene odškodnine. Tak izid bi bil v nasprotju s členom 47 Listine, ki imetniku pravice zagotavlja možnost, da pripravi in vloži učinkovito pravno sredstvo. Po navedbah Evropskega sodišča za človekove pravice mora biti pravica do dostopa do sodišča „konkretna in učinkovita“, ne pa „teoretična ali navidezna“.(57)
89.      Iz teh razlogov menim, da se z brezpogojno uporabo prekluzivnega roka iz člena 11 Direktive 85/374 za vse oškodovance brez upoštevanja posebnih okoliščin oseb z napredujočo boleznijo, katerih bolezen pred iztekom tega roka ni bila stabilizirana, ne spoštuje bistvena vsebina pravice do dostopa do sodišča, zagotovljena s členom 47 Listine.
90.      Na tretjem mestu, če se Sodišče ne bi strinjalo z mojo analizo v zvezi z bistveno vsebino pravice do dostopa do sodišča, bo treba preveriti, ali se s prekluzivnim rokom iz člena 11 Direktive 85/374 spoštuje načelo sorazmernosti, v kolikor se ta uporablja za oškodovance z napredujočo boleznijo.
91.      Spoštovanje načela sorazmernosti zahteva, da omejitve pravic in svoboščin, določenih v Listini, ki jih je med drugim mogoče uvesti z akti prava Unije, ne presegajo tega, kar je primerno in potrebno za uresničitev legitimnih zastavljenih ciljev ali za varstvo pravic in svoboščin drugih. Kadar je mogoče izbirati med več primernimi ukrepi, je treba uporabiti tistega, ki je najmanj omejujoč. Poleg tega cilju v splošnem interesu ni mogoče slediti brez upoštevanja tega, da ga je treba uskladiti s temeljnimi pravicami, v katere posega ukrep, in sicer z uravnoteženjem, na eni strani, cilja splošnega interesa ter, na drugi strani, zadevnih pravic, da se zagotovi, da neugodnosti, ki jih povzroča ta ukrep, niso nesorazmerne glede na zastavljene cilje.(58)
92.      Glede vprašanja, ali prekluzivni rok ustreza cilju v splošnem interesu, je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča določitev razumnih rokov za vložitev tožb, ki jim grozi prekluzija, v interesu pravne varnosti združljiva s pravom Unije.(59) Namen člena 11 je zlasti proizvajalcu zagotoviti pravno varnost v okviru sistema objektivne odgovornosti, uvedene s to direktivo.(60)
93.      Evropsko sodišče za človekove pravice je prav tako dosledno priznavalo, da zakonsko določeni roki za zastaranje, ki so ena od legitimnih omejitev pravice do sodišča, služijo pomembnim ciljem: zagotoviti pravno varnost in pravnomočnost, zaščititi morebitne tožene stranke pred pozno vloženimi tožbami, ki bi jih bilo morda težko zavrniti, in preprečiti nepravičnost, ki bi lahko nastala, če bi sodišča morala odločiti o dogodkih iz daljne preteklosti na podlagi dokazov, ki bi zaradi pretečenega časa lahko bili nezanesljivi in nepopolni.(61)
94.      Dalje, Evropsko sodišče za človekove pravice je poudarilo, da je načelo pravne varnosti eden od temeljnih vidikov pravne države.(62)
95.      Pravna varnost in dobra sodna uprava sta zato cilja splošnega interesa, ki ju priznava Unija, v smislu člena 52(1) Listine, ki upravičujeta omejitev uveljavljanja pravic, zagotovljenih s členom 47 te listine.
96.      Glede vprašanja, ali zadevni prekluzivni rok presega meje tistega, kar je primerno in potrebno za uresničitev teh ciljev, je treba navesti, da so pravila objektivne odgovornosti iz Direktive 85/374 določena na podlagi zapletenega tehtanja različnih interesov.(63) Iz zgoraj navedene sodne prakse izhaja,(64) da pravila o zastaranju zagotavljajo pravno varnost in upoštevajo dejstvo, da objektivna odgovornost za proizvajalce pomeni večjo obremenitev kot v splošnem nacionalnem sistemu, kar se kaže tudi v potrebi po sklenitvi zavarovanja pred tveganji, povezanimi s to posebno odgovornostjo.(65)
97.      Ob upoštevanju široke diskrecijske pravice, ki jo ima zakonodajalec Unije na voljo za uravnoteženje različnih zadevnih interesov, se zdi 10-letno obdobje prekluzivnega roka, ki začne teči takrat, ko je proizvod z napako dan na trg, „na splošno“ in „v veliki večini primerov“, kot je Komisija navedla v svojih pisno podanih stališčih, dovolj dolgo, da lahko oškodovanci vložijo tožbo zoper proizvajalca.
98.      Vendar, kot je pravilno navedeno v pravni teoriji, noben „univerzalen“ prekluziven rok ne more ustrezno uravnotežiti interesov žrtev telesnih poškodb in proizvajalcev.(66) Če se prekluzivni rok za oškodovance v teoriji zdi dovolj dolg, se ne zdi primeren za nekatere izjemne primere telesnih poškodb, pri katerih škoda ne nastane takoj ali kmalu po nastanku škodnega dogodka, temveč je napredujoča. Neupoštevanje tega posebnega položaja bi pomenilo neupoštevanje dejstva, da prenehanje pravic teh oškodovancev ni posledica njihovega neukrepanja, temveč njihove nesreče, da so zboleli za napredujočo boleznijo.
99.      Komisija je v pisno podanih stališčih in na obravnavi v bistvu navedla, da lahko oškodovanci z napredujočo boleznijo, ko vedo za nekatere simptome, vložijo tožbo v predpisanem roku in prejmejo določeno odškodnino („un certain dédommagement“). Ta odškodnina bo nujno delna, če učinkov proizvoda z napako ob vložitvi tožbe ni mogoče v celoti ugotoviti. Komisija je poleg tega navedla, da lahko oškodovanec, če je to določeno v pravilih nacionalnega prava, zaprosi za prekinitev postopka, dokler ni znana celotna škoda, da lahko dopolni svojo prvotno vlogo in prejme popolno odškodnino za škodo.
100. Iz zgoraj navedenih razlogov(67) se zdi, da možnost pridobitve delne odškodnine ni zadovoljiva z vidika pravice oškodovanca do vložitve učinkovite tožbe. Poleg tega bi dejstvo, da lahko nacionalno procesno pravo dopušča možnost, da se zaprosi za prekinitev postopka, dokler škoda ni v celoti znana, poleg tega, da je hipotetično –
odvisno od natančnih določb nacionalnega prava – lahko bilo nezdružljivo s popolno uskladitvijo glede prekluzivnega roka, ki je bila uvedena z Direktivo 85/374.
101. Potrebo po odpravi nesorazmernih rezultatov uporabe absolutnega prekluzivnega roka za nekatere kategorije škode potrjujejo spremembe, uvedene z Direktivo (EU) 2024/2853.(68) Člen 17(2) te direktive uvaja določbo o odstopanju za oškodovance, ki zaradi latentnosti telesne poškodbe niso mogli začeti postopka v predpisanem roku. Za te oškodovance se prekluzivni rok podaljša na 25 let. Iz uvodne izjave 57 navedene direktive je razvidno, da je zakonodajalec Unije podaljšal prekluzivni rok, „da bi se izognili nerazumnemu omejevanju možnosti odškodnine za škodo, povzročeno zaradi proizvoda z napako […] v primerih, v katerih se simptomi telesne poškodbe glede na zdravniška dokazila kažejo počasi“.
102. Čeprav se Direktiva 2024/2853 v postopku v glavni stvari ne uporablja,(69) razlogi, na katerih temelji sprememba prekluzivnega roka, kažejo, da neupoštevanje posebnosti posebnih kategorij škode lahko vpliva na pravico zadevnih oškodovancev do dostopa do sodišča.
103. Iz teh razlogov menim, da uporaba prekluzivnega roka iz člena 11 Direktive 85/374 nesorazmerno vpliva na pravico do dostopa do sodišča za oškodovance z napredujočo boleznijo, ki zaradi razvijajoče se bolezni ne morejo v celoti oceniti njihovega stanja in zato v tem roku niso mogli začeti postopka zoper proizvajalca.
104. O podrobnih pravilih za prilagoditev prekluzivnega roka za izjemne primere oškodovancev z napredujočo boleznijo in o uravnoteženju vseh zadevnih interesov mora odločiti zakonodajalec Unije.
105. Glede na navedeno menim, da je člen 11 Direktive 85/374, v skladu s katerim pravice, ki jih ima oškodovanec po tej direktivi, prenehajo veljati po izteku 10 let od datuma, ko je bil škodljivi proizvod dan v promet, glede na člen 47 Listine neveljaven, kolikor njegova uporaba povzroči prenehanje pravice do uveljavljanja odškodninskega zahtevka oškodovancev z napredujočo boleznijo, ki v skladu z zdravstvenimi dokazi zaradi progresivnosti njihovega patološkega stanja ne morejo v celoti oceniti njihove škode in zato v navedenem roku ne morejo začeti postopka zoper proizvajalca, s čimer je tem osebam odvzeta pravica do dostopa do sodišča.
C.      Tretje vprašanje
106. Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 10 Direktive 85/374 razlagati tako, da v primeru napredujoče bolezni triletni zastaralni rok za uveljavljanje odškodninskih zahtevkov začne teči na dan, ko je znan celoten obseg škode, in sicer z določitvijo datuma stabilizacije, ki je opredeljen kot trenutek, od katerega se stanje oškodovanca ne spreminja več. Predložitveno sodišče sprašuje tudi, ali je treba podredno ta zastaralni rok razumeti tako, da teče od datuma, ko je škoda očitno nastala in jo je mogoče povezati s proizvodom z napako, ne glede na njen poznejši razvoj.
107. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je cour de cassation (kasacijsko sodišče) zadevo v glavni stvari vrnilo v odločanje predložitvenemu sodišču, ker je cour d’appel de Caen (pritožbeno sodišče v Caenu) odločilo, da je tožba LF nedopustna, ne da bi preučilo, ali se je njeno bolezensko stanje stabiliziralo.(70)
108. Opozoriti je treba, da člen 10(1) Direktive 85/374 kot začetek triletnega zastaralnega roka določa datum, ko je tožnik „zvedel ali bi moral zvedeti za škodo, napako in identiteto proizvajalca“. Vprašanje predložitvenega sodišča se osredotoča na določitev datuma, ko je oseba z napredujočo boleznijo (ki je oškodovanec) izvedela za škodo.
109. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča tako iz zahtev po enotni uporabi prava Unije kot iz načela enakosti izhaja, da je treba izraze določbe prava Unije, ki pri opredelitvi svojega pomena in obsega ne napotuje izrecno na pravo držav članic, običajno razlagati avtonomno in enotno v celotni Uniji, in sicer ne le ob upoštevanju besedila te določbe, ampak tudi njenega konteksta ter ciljev, ki se uresničujejo z ureditvijo, katere del je ta določba.(71)
110. Člen 10(1) Direktive 85/374 ne vsebuje nobenega izrecnega napotila na pravo držav članic za določitev datuma začetka zastaralnega roka. Člen 10(2) se na nacionalno pravo sklicuje le v zvezi z urejanjem odložitve ali prekinitve zastaralnega roka, ne pa v zvezi z dies a quo. Poleg tega je avtonomna in enotna razlaga datuma začetka zastaralnega roka, kot je razvidno iz desete uvodne izjave, v skladu s ciljem te direktive, ki je določiti enoten zastaralni rok za vložitev odškodninske tožbe.
111. Glede na besedilo člena 10(1) Direktive 85/374 ta določba datum začetka zastaralnega roka povezuje z védenjem (ali z domnevnim védenjem) za škodo. Zgolj iz tega besedila se ne zdi mogoče sklepati, ali je treba védenje razumeti, kot da je bilo pridobljeno šele na datum stabilizacije bolezenskega stanja oškodovanca ali na datum, ko se je škoda očitno pojavila, ne glede na njeno poslabšanje v prihodnosti.
112. Glede konteksta člena 1 Direktive 85/374 je treba poudariti, da mora oškodovanec v skladu s členom 4 te direktive dokazati škodo, napako ter vzročno zvezo med napako in škodo. Iz člena 9(a) Direktive 85/374 izhaja, da pojem „škoda“ zajema škodo, ki jo povzroči smrt ali telesna poškodba.
113. Iz sodne prakse Sodišča je razvidno, mora biti za oškodovance proizvoda z napako za škodo, navedeno v prejšnji točki, zagotovljena primerna in popolna odškodnina.(72)
114. Datum, ko zastaralni rok začne teči v skladu s členom 10(1) Direktive 85/374, mora biti določen tako, da oškodovancu omogoči, da dokaže, da so izpolnjeni vsi pogoji za nastanek odgovornosti proizvajalca. V skladu s tem, kot je v bistvu navedla Komisija, mora oškodovanec dovolj popolno poznati okoliščine v zvezi z vsemi temi pogoji, vključno z dovolj popolnim poznavanjem škode. Dovolj popolno poznavanje škode oškodovancu omogoča, da dobi polno in ustrezno odškodnino.
115. Na splošno se lahko šteje, da je poznavanje datuma, ko se je škoda očitno pojavila, ustrezna zahteva, da lahko oškodovanci vložijo tožbo. Kot je Komisija v bistvu navedla na obravnavi, obstajajo primeri telesnih poškodb, v katerih ni treba čakati na stabilizacijo škode, ker obstaja zadostno poznavanje te škode in, odvisno od okoliščin, o tem, kako se bo razvijala v prihodnosti. Vendar oškodovanec v primeru napredujoče bolezni brez stabilizacije ne more oceniti narave škode, ki jo je utrpel. Datum stabilizacije je treba določiti na podlagi zdravstvenih dokazov; ni odvisen od osebne presoje oškodovanca.(73) Tako za te oškodovance zastaralni rok ne bi smel začeti teči pred datumom stabilizacije, ki se razume kot datum, ko se njihovo zdravstveno stanje ne razvija več.
116. Alternativni datum, ki ga predlaga predložitveno sodišče, in sicer datum, ko je škoda očitno nastala, če se v primeru napredujoče bolezni razume kot datum, ko se pokažejo prvi simptomi, bi lahko resno ogrozil možnost oškodovanca, da vloži učinkovito odškodninsko tožbo. Kot je Komisija navedla v pisnih stališčih, bi lahko bil oškodovanec v položaju, v katerem škoda še ni dovolj očitna, odvrnjena od vložitve dragega sodnega postopka, medtem ko bi lahko ta oseba mesece ali leta pozneje bolje opredelila obseg škode. Poleg tega, če oškodovanec vloži tožbo, kadar je škoda še omejena in se njegovo bolezensko stanje še razvija, tvega prejetje delne odškodnine.(74)
117. Kar zadeva cilj ureditve, katere del je člen 10 Direktive 85/374, iz devete uvodne izjave te direktive izhaja, da varstvo potrošnikov zahteva odškodnino za smrt in telesno poškodbo. Oškodovancu mora biti dejansko omogočeno, da uveljavlja svojo pravico do popolne in ustrezne odškodnine za nastalo škodo.
118. Nemška vlada je trdila, da mora triletni zastaralni rok začeti teči z datumom, ko škoda postane očitna, in ko oškodovanec, vključno z osebo, ki utrpi napredujočo škodo, izve za nastanek škode. Kot je bilo že navedeno zgoraj, je položaj napredujoče škode v nemški zakonodaji obravnavan z možnostjo vložitve ugotovitvene tožbe.(75) Nemška vlada je navedla, da se ta možnost uporablja v primeru poznejše škode, ki jo je mogoče „tipično“ pričakovati. V primeru nepredvidljive „netipične“ škode pa naj bi začel nov zastaralni rok teči od trenutka, ko tožeča stranka izve za škodo.
119. Komisija je v pisno podanih stališčih trdila, da ni izključeno, da bi bilo v nekaterih nacionalnih pravnih sistemih mogoče, da oškodovanci zaprosijo za prekinitev postopka, dokler škoda ni dovolj znana. Vendar je Komisija priznala, da taka možnost ne obstaja v vseh državah članicah.
120. Različni pristopi, ki lahko obstajajo v nacionalnih pravih, kažejo, da lahko obstajajo različne stopnje varstva glede možnosti oškodovancev, da zahtevajo odškodnino, odvisno od nacionalnega procesnega prava, medtem ko naj bi bil zastaralni rok enoten. Poleg tega je lahko nalaganje oškodovancu, da postopoma povečuje znesek zahtevane odškodnine na podlagi dodatne škode zaradi škodnega dogodka, drago in dolgotrajno, kar lahko ogrozi polno učinkovitost pravice do odškodnine.(76)
121. Za zagotovitev enotne razlage datuma začetka zastaralnega roka in učinkovitosti pravice oškodovanca z napredujočo boleznijo, da zahteva odškodnino, ni mogoče šteti, da ta datum začne teči pred stabilizacijo nastale škode. Datum stabilizacije se določi na podlagi zdravstvenih dokazov.
122. V skladu s to razlago člena 10(1) Direktive 85/374 je treba sprejeti, da v položaju razvijajoče se bolezni triletni zastaralni rok začne teči šele od datuma stabilizacije škode, čeprav se je škoda pojavila pred tem.
123. To razlago člena 10 Direktive 85/374 je treba razlagati ob upoštevanju mojega odgovora na drugo vprašanje, obravnavano v teh sklepnih predlogih. Da se za osebe z napredujočo boleznijo ohrani polni učinek člena 10, je namreč treba prekluzivni rok iz člena 11 te direktive določiti tako, da se upoštevata posebni položaj teh oseb in njihova pravica do učinkovitega pravnega sredstva na podlagi člena 47 Listine.
124. Glede na navedeno menim, da je treba člen 10(1) Direktive 85/374 razlagati tako, da v položaju napredujoče bolezni triletni zastaralni rok iz te določbe začne teči z datumom stabilizacije škode, ki je opredeljen kot trenutek, od katerega se stanje oškodovanca v skladu z zdravniškimi dokazi ne spreminja več.
V.      Predlog
125. Ob upoštevanju navedenih ugotovitev Sodišču predlagam, naj na vprašanja, ki jih je postavilo cour d’appel de Rouen (pritožbeno sodišče v Rouenu, Francija), odgovori:
1.      Člen 13 Direktive Sveta 85/374/EGS z dne 25. julija 1985 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z odgovornostjo za proizvode z napako v povezavi s sodbo Sodišča v zadevi González Sánchez (C-183/00, EU:C:2002:255) z dne 25. aprila 2002
je treba razlagati tako, da lahko oseba, oškodovana zaradi proizvoda z napako, od proizvajalca zahteva odškodnino za svojo škodo v okviru splošnega nacionalnega sistema krivdne odgovornosti, če tak sistem ne temelji izključno na napaki proizvoda. Krivda je lahko med drugim v tem, da se proizvod ohrani v prometu, čeprav je proizvajalec vedel za njegovo napako, ali v opustitvi dolžne skrbnosti v zvezi s tveganji, ki jih predstavlja proizvod, čeprav je bil proizvajalec o teh tveganjih obveščen.
2.      Člen 11 Direktive 85/374, v skladu s katerim pravice, ki jih ima oškodovanec po tej direktivi, prenehajo po izteku 10 let od datuma, ko je bil proizvod dan v promet,
je glede na člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah neveljaven, kolikor njegova uporaba povzroči ugasnitev pravice do uveljavljanja odškodninskega zahtevka oškodovancev z napredujočo boleznijo, ki v skladu z zdravstvenimi dokazi zaradi progresivnosti njihovega bolezenskega stanja ne morejo v celoti oceniti njihove škode in zato v navedenem roku ne morejo začeti postopka zoper proizvajalca, s čimer je tem osebam odvzeta pravica do dostopa do sodišča.
3.      Člen 10(1) Direktive 85/374
je treba razlagati tako, da v položaju napredujoče bolezni triletni zastaralni rok iz te določbe začne teči z datumom stabilizacije škode, ki je opredeljen kot trenutek, od katerega se stanje oškodovanca v skladu z zdravniškimi dokazi ne spreminja več.
1      Jezik izvirnika: angleščina.
2      Direktiva Sveta z dne 25. julija 1985 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic v zvezi z odgovornostjo za proizvode z napako (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 1, str. 257, in popravek v UL 2014, L 300, str. 72), kakor je bila spremenjena z Direktivo 1999/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 10. maja 1999 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 4, str. 147) (v nadaljevanju: Direktiva 85/374).
3      Pred sprejetjem Direktive (EU) 2024/2853 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2024 o odgovornosti za proizvode z napako in razveljavitvi Direktive Sveta 85/374/EGS (UL L 2024/2853).
4      White, F., „Directive 85/374/EEC concerning liability for defective products: In the name of harmonisation, the internal market and consumer protection“, v Giliker, P. (ur.), Research Handbook on EU Tort Law, Edward Elgar, Cheltenham, Northampton, 2017.
5      Cousy, H., „Chapter 3. Consumer protection through product liability. Theme I. Level and scope of harmonisation of the directive – Survival of national product liability regimes“, v Terryn, E., Straetmans, G., in Colaert, V. (ur.), Landmark Cases of EU Consumer Law – In Honour of Jules Stuyck, Intersentia, Cambridge, Antwerpen, Portland, 2013, strani od 291 do 306, na str. 296.
6      Sodba z dne 21. decembra 2011, Dutrueux (C-495/10, EU:C:2011:869, točka 20).
7      Binon, J.-M., „La responsabilité du fait des produits défectueux : Les vices cachés de l’harmonisation européenne’, v Van Schoubroeck, C., Devroe, W., Geens, K., in Stuyck, J. (ur.), Over Grenzen – Liber Amicorum Herman Cousy, Intersentia, Antwerpen, Cambridge, 2011, strani od 591 do 603.
8      Sodbe z dne 15. novembra 2023, št. 22-21.174, 22-21.178, 22-21.179 in 22-21.180. Te sodbe so bile izdane v okviru pritožb, ki so jih vložili oškodovanci farmacevtskega izdelka „Médiator“.
9      Glede vprašanja, ali je zatrjevano krivdo dejansko mogoče ugotoviti v okoliščinah konkretne zadeve, mora ugotoviti predložitveno sodišče.
10      Glej v tem smislu sodbo z dne 10. junija 2021, KRONE – Verlag (C-65/20, EU:C:2021:471, točka 31). Pojem „proizvajalec“ je opredeljen v členu 3 Direktive 85/374.
11      Taschner, H.C., „Product liability: Basic problems in a comparative law perspective“, v Fairgrieve, D. (ur.), Product Liability in Comparative Perspective, Cambridge University Press, Cambridge, 2005, strani od 155 do 166, na str. 161 (moj poudarek).
12      Sodba z dne 10. junija 2021, KRONE–Verlag (C-65/20, EU:C:2021:471, točka 33).
13      Glej v tem smislu sodbo z dne 5. marca 2015, Boston Scientific Medizintechnik (C-503/13 in C-504/13, EU:C:2015:148, točka 39).
14      Sodba z dne 29. maja 1997, Komisija/Združeno kraljestvo (C-300/95, EU:C:1997:255, točka 27).
15      Glej v tem smislu Van Dam, C. C., „Dutch case-law on the EU Product Liability Directive“, v Fairgrieve, D. (ur.), strani od 126 do 137, na str. 128.
16      Sodbi z dne 25. aprila 2002, Komisija/Francija (C-52/00, EU:C:2002:252, točka 24), in z dne 21. decembra 2011, Dutrueux (C-495/10, EU:C:2011:869, točka 20).
17      Sodba z dne 21. decembra 2011, Dutrueux (C-495/10, EU:C:2011:869, točka 21).
18      Sodba v zadevi González Sánchez, točka 30.
19      Sodba v zadevi González Sánchez, točka 31.
20      Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca G. Tesaura v zadevi Komisija/Združeno kraljestvo (C-300/95, EU:C:1997:35, točka 16).
21      Sodba z dne 25. aprila 2002, Komisija/Francija (C-52/00, EU:C:2002:252).
22      V francoščini „obligation de suivi“.
23      Sodba z dne 25. aprila 2002, Komisija/Francija (C-52/00, EU:C:2002:252, točka 47).
24      Sodba z dne 25. aprila 2002 (C-52/00, EU:C:2002:252).
25      Sodba z dne 2. decembra 2009, Aventis Pasteur (C-358/08, EU:C:2009:744, točka 37).
26      Glej v tem smislu sodbo z dne 2. decembra 2009, Aventis Pasteur (C-358/08, EU:C:2009:744, točki 38 in 43).
27      Prav tam, točka 39.
28      Prav tam, točka 40.
29      Prav tam, točka 41.
30      Prav tam, točka 42.
31      Glej v tem smislu sodbo z dne 2. decembra 2009, Aventis Pasteur (C-358/08, EU:C:2009:744, točka 46).
32      Sodba z dne 10. maja 2001 Veedfald (C-203/99, EU:C:2001:258, točka 27)
33      Sodba z dne 10. septembra 2024, KS in drugi/Svet in drugi  (C-29/22 P in C-44/22 P, EU:C:2024:725, točka 67 in navedena sodna praksa).
34      Glej v tem smislu sodbi z dne 6. oktobra 2020, État luxembourgeois (Pravica do pravnega sredstva zoper zahtevo za informacije na davčnem področju) (C-245/19 in C-246/19, EU:C:2020:795, točki 55 in 56), in z dne 17. novembra 2022 Harman International Industries (C-175/21, EU:C:2022:895, točka 32).
35      Za preučitev zastaralnih rokov, ki jih nacionalna zakonodaja določa za postopke potrošniškega prava, glej sodbi z dne 10. junija 2021, BNP Paribas Personal Finance (C-776/19 do C-782/19, EU:C:2021:470, točka 30), in z dne 8. septembra 2022, D.B.P. in drugi (Hipotekarni kredit, izražen v tuji valut) (C-80/21 do C-82/21, EU:C:2022:646, točka 99).
36      Sodba z dne 14. julija 2022, Parlament/Svet (Sedež Evropskega organa za delo) (C-743/19, EU:C:2022:569, točka 33 in navedena sodna praksa).
37      Glej v tem smislu sodbi z dne 24. februarja 2022, SC Cridar Cons (C-582/20, EU:C:2022:114, točka 50), in z dne 8. decembra 2022, Orde van Vlaamse Balies in drugi  (C-694/20, EU:C:2022:963, točka 60).
38      Glej v tem smislu sodbo z dne 29. marca 2022, Getin Noble Bank (C-132/20, EU:C:2022:235, točka 116).
39      Glej v tem smislu sodbo z dne 2. februarja 2021, Consob (C-481/19, EU:C:2021:84, točka 37 in navedena sodna praksa).
40      Sodba z dne 24. februarja 2022, SC Cridar Cons (C-582/20, EU:C:2022:114, točka 50 in navedena sodna praksa).
41      Sodba z dne 8. decembra 2022, Orde van Vlaamse Balies in drugi (C-694/20, EU:C:2022:963, točka 34).
42      Glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 2020, État luxembourgeois (Pravica do pravnega sredstva zoper zahtevo za informacije na davčnem področju) (C-245/19 in C-246/19, EU:C:2020:795, točka 66).
43      Glej točko 33 in naslednje teh sklepnih predlogov.
44      Glej mojo analizo v okviru prvega zastavljenega vprašanja.
45      Fairgrieve, D. in drugi., „Product Liability Directive“, v Machnikowski, P. (ur.), European Product Liability: An Analysis of the State of the Art in the Era of New Technologies, Intersentia, Cambridge, 2016, str. 90.
46      Glej Havu, K., in Havu, T., „The ‚long-stop‘ extinguishment rule in EU product liability“, Journal of European Consumer and Market Law, letnik 13, izdaja 4, 2024, strani od 162 do 170, na str. 163.
47      ESČP, 11. marec 2014 CE:ECHR:2014:0311JUD005206710. Glej tudi ESČP, 13. februar 2024, Jann-Zwicker in Jann proti Švici, CE:ECHR:2024:0213JUD000497620.
48      Sodba v zadevi Howald Moor in drugi proti Švici, točka 74.
49      Prav tam, točka 78.
50      Prav tam, točka 79.
51      ESČP, 13. februar 2020, CE:ECHR:2020:0213JUD002513716.
52      Prav tam, točka 55.
53      Prav tam, točka 55.
54      Prav tam, točka 55.
55      Določena v členu 256 Zivilprozessordnung (nemški zakonik o civilnem postopku).
56      Glej Havu, K., in Havu, T., opomba 46, op. cit., str. 162, v skladu s katerim „ ima lahko obstoj brezpogojne [določbe o prenehanju] neželeno posledico, da tožnike spodbudi k vložitvi tožbe, preden pridobijo vse potrebne informacije, kar lahko povzroči neučinkovitost in ogrozi predvidljivost izidov zadev“.
57      Glej ESČP, 13. maj 2024, Jann-Zwicker in Jann proti Švici, točka 65 z drugimi sklicevanji.
58      Glej v tem smislu sodbo z dne 8. decembra 2022, Orde van Vlaamse Balies in drugi (C-694/20, EU:C:2022:963, točka 41 in navedena sodna praksa).
59      Glej v tem smislu sodbo z dne 22. aprila 2021, Profi Credit Slovakia (C-485/19, EU:C:2021:313, točka 57 in navedena sodna praksa).
60      Glej v tem smislu sodbo z dne 2. decembra 2009, Aventis Pasteur (C-358/08, EU:C:2009:744, točka 46).
61      ESČP, 13. februar 2020, Sanofi Pasteur proti Franciji, CE:ECHR:2020:0213JUD002513716, točka 50.
62      Prav tam, točka 52 in navedena sodna praksa.
63      Glej v tem smislu sodbo z dne 25. aprila 2002, Komisija/Francija (C-52/00, EU:C:2002:252, točka 29).
64      Glej točke od 48 do 50 teh sklepnih predlogov.
65      Sodba z dne 2. decembra 2009, Aventis Pasteur (C-358/08, EU:C:2009:744, točka 42).
66      Havu, K., in Havu, T., opomba 46, op. cit., str. 167. Glej tudi Howells, G. G., „Product liability – A history of harmonisation“, v Fairgrieve, D. (ur.), Product Liability in Comparative Perspective, opomba 11, op. cit., strani od 202 do 217, na str. 210, ki poudarja, da se 10-letni zastaralni rok „lahko […] šteje za potencialni vir nepravičnosti“.
67      Glej točko 88 teh sklepnih predlogov.
68      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2024 o odgovornosti za proizvode z napako in razveljavitvi Direktive Sveta 85/374/EGS (UL L 2024/2853).
69      Člen 21, prvi stavek, Direktive 2024/2853 določa: „Direktiva [85/374] se razveljavi z učinkom od 9. decembra 2026. Vendar se še naprej uporablja za proizvode, dane na trg ali v uporabo pred tem datumom.“ Iz te določbe izhaja, da se Direktiva 2024/2853 ne uporablja za cepivo iz postopka v glavni stvari, ki je bilo uporabljeno pred več kot dvema desetletjema.
70      Sodba cour de cassation, première chambre civile (kasacijsko sodišče, prvi civilni senat) št. 22–18.914 z dne 5. julija 2023. Ta sodba odraža ustaljeno sodno prakso cour de cassation (kasacijsko sodišče), v skladu s katero je datum, ko je oškodovanec vedel ali bi moral vedeti za škodo, datum stabilizacije škode. Glej na primer sodbo cour de cassation, première chambre civile (kasacijsko sodišče, prvi civilni senat) št. 15–20.022 z dne 15. junija 2016.
71      Sodba z dne 8. aprila 2025, Evropsko javno tožilstvo (Sodni nadzor postopkovnih aktov) (C-292/23, EU:C:2025:255, točka 51 in navedena sodna praksa).
72      Sodba z dne 10. maja 2001 Veedfald (C-203/99, EU:C:2001:258, točka 27)
73      Jourdain, P., „Le point de départ de la prescription en présence d’un dommage corporel évolutif“ RTDCiv. Revue trimestrielle de droit civil, 2023, str. 908, ob sklicevanju na sodbo cour de cassation, première chambre civile (kasacijsko sodišče, prvi civilni senat) št. 14-13.351 z dne 17. januarja 2018.
74      Glej točko 88 teh sklepnih predlogov.
75      Glej točko 85 teh sklepnih predlogov.
76      Glej po analogiji sodbo z dne 18. aprila 2024, Heureka Group (Spletne storitve primerjave cen)
(C-605/21, EU:C:2024:324, točka 60).