Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
RIMVYDASA NORKUSA,
predstavljeni 4. septembra 2025(1)
Zadeva C‑480/24
Ģenerālprokuratūra
ob udeležbi
„ČIEKURI-SHISHKI“ SIA,
„COUNTRY HELI“ SIA
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Augstākās tiesas Senāts (vrhovno sodišče, Latvija))
„ Predhodno odločanje – Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi zaradi razmer v Ukrajini – Uredba (EU) št. 269/2014 – Člen 2 – Pojem pravne osebe, ‚povezane‘ s fizično osebo, uvrščeno na seznam iz Priloge I k Uredbi št. 269/2014 – Pojem finančnih sredstev in gospodarskih virov, ‚ki pripadajo, so v lasti ali s katerimi razpolaga ali jih nadzira‘ taka fizična oseba – Člen 11 – Obveznost, da se ne ugodi nobenemu zahtevku, ki ga vložijo osebe iz odstavka 1 tega člena – Področje uporabe – Pravni učinki – Preverjanje istovetnosti strank s strani nacionalnega sodišča po uradni dolžnosti glede na člena 2 in 11 – SUVP – Člena 5 in 6 – Razkritje in objava osebnih podatkov fizične osebe, uvrščene na seznam iz Priloge I k Uredbi št. 269/2014, v sodbi “
I.      Uvod
1.        Obravnavani predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je na podlagi člena 267 PDEU vložilo Augstākās tiesas Senāts (vrhovno sodišče, Latvija), se nanaša na razlago člena 2 ter člena 11(1)(a) in (b) Uredbe Sveta (EU) št. 269/2014 z dne 17. marca 2014 o omejevalnih ukrepih v zvezi z dejanji, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine,(2) kakor je bila spremenjena z Izvedbeno uredbo Sveta (EU) 2023/1765 z dne 13. septembra 2023(3) (v nadaljevanju: Uredba št. 269/2014).
2.        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med osebo latvijskega prava, družbo „ČIEKURI-SHISHKI“ SIA, in drugo osebo latvijskega prava, družbo „COUNTRY HELI“ SIA, v zvezi z izterjavo dolga, ki ga ima druga od teh družb do prve. Latvijsko sodišče je s sodno odločbo, ki je postala pravnomočna, tej zadnji naložilo vračilo zadevnega posojila. Družba „COUNTRY HELI“ je v 50‑odstotni lasti družbe „ČIEKURI-SHISHKI“ in pravne osebe ciprskega prava „ABACUS (CYPRUS) LIMITED“, katere dejanski lastnik je fizična oseba, za katero veljajo omejevalni ukrepi, ki jih je Unija sprejela v okviru ruske invazije na Ukrajino. Predložitveno sodišče, ki odloča o pritožbi, mora odločiti, ali se v takem primeru sodba latvijskega sodišča lahko izvrši ali pa jo je treba razveljaviti.
3.        Ta zadeva odpira vrsto vprašanj v zvezi z razlago Uredbe št. 269/2014, na katera mora Sodišče odgovoriti, da bi zagotovilo učinkovitost omejevalnih ukrepov. Med drugim se nanašajo na pristojnost nacionalnega sodišča, da na podlagi prava Unije ugotovi, ali se ukrepi iz te uredbe uporabljajo za pravno osebo, in na merila, na katerih mora to sodišče utemeljiti svojo presojo. Za njihovo preučitev je potrebna analiza razmerja med pravnim redom Unije in nacionalnim pravom, zlasti glede vloge, podeljene nacionalnim sodiščem, in vpliva ureditve omejevalnih ukrepov na zasebno pravo. Ta vprašanja o razlagi po pomenu močno presegajo okvir spora o glavni stvari.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
1.      Uredba št. 269/2014
4.        Člen 1 Uredbe št. 269/2014 določa:
„V tej uredbi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
(a)      ‚zahtevek‘ pomeni vsak zahtevek, ne glede na to, ali se uveljavlja v pravnih postopkih ali ne, vložen pred ali po tem datumom 17. marca 2014 [17. marcem 2014 ali po tem datumu] in izhaja iz pogodbe ali transakcije ali je v zvezi s pogodbo ali transakcijo, in vključuje zlasti:
(i)      zahtevek za izpolnitev katere koli obveznosti, ki izhaja iz pogodbe ali transakcije ali je v zvezi s pogodbo ali transakcijo;
(ii)      zahtevek za podaljšanje dospelosti ali za plačilo obveznice, finančne garancije ali jamstva v kakršni koli obliki;
(iii)      zahtevek po nadomestilu škode v zvezi s pogodbo ali transakcijo;
(iv)      nasprotni zahtevek;
(v)      zahtevek po priznanju ali izvršitvi, vključno s postopkom eksekvature, sodbe, arbitražne odločbe ali enakovredne odločitve, kjer koli je bila oblikovana ali izdana;
[…]
(c)      ‚pristojni organi‘ pomeni pristojne organe držav članic, kot so določeni na seznamu spletnih mest iz Priloge II;
[…].“
5.        Člen 2 te uredbe določa:
„1.      Zamrznejo se vsa finančna sredstva in gospodarski viri, ki pripadajo, so v lasti ali s katerimi razpolagajo ali jih nadzirajo fizične ali pravne osebe, subjekti ali organi ali z njimi povezane fizične ali pravne osebe, subjekti ali organi s seznama iz Priloge I.
2.      Fizičnim ali pravnim osebam, subjektom ali organom ali z njimi povezanim fizičnim ali pravnim osebam, subjektom ali organom s seznama iz Priloge I ne smejo biti neposredno ali posredno dana na razpolago ali v njihovo korist nikakršna finančna sredstva ali gospodarski viri.“
6.        Člen 3(1) navedene uredbe določa, da priloga I k tej uredbi vključuje različne kategorije fizičnih ali pravnih oseb, subjektov ali organov „ter fizične ali pravne osebe, subjekte ali organe, ki so povezani z njimi“.
7.        Člen 9(1) iste uredbe določa:
„Prepovedano je zavestno in namerno sodelovati pri dejavnostih, katerih predmet ali učinek je izognitev ukrepom iz člena 2.“
8.        Člen 11 Uredbe št. 269/2014 določa:
„1.      V zvezi s kakršnimi koli pogodbami ali transakcijami, katerih izvedba je bila neposredno ali posredno, v celoti ali deloma ovirana zaradi ukrepov, uvedenih v skladu s to uredbo, se ne ugodi nobenemu zahtevku, vključno z zahtevki v zvezi z jamstvom ali kakršnimi koli podobnimi zahtevki te vrste, kot je odškodninski zahtevek ali zahtevek za uveljavljanje garancije, zlasti zahtevek za podaljšanje dospelosti obveznice, garancije ali jamstva, zlasti finančne garancije ali finančnega jamstva v kakršni koli obliki, ki ga zahteva:
(a)      določena fizična ali pravna oseba, subjekt ali organ s seznama iz Priloge I;
(b)      katera koli fizična ali pravna oseba, subjekt ali organ, ki deluje prek ali v imenu ene od oseb, subjektov ali organov iz točke (a).
2.      V vseh postopkih za uveljavitev zahtevka dokazno breme glede dokazovanja, da izpolnitev zahtevka ni prepovedana z odstavkom 1, nosi fizična ali pravna oseba, subjekt ali organ, ki uveljavlja zahtevek.
3.      Ta člen ne posega v pravico fizičnih ali pravnih oseb, subjektov ali organov iz odstavka 1 do sodne presoje zakonitosti neizpolnjevanja pogodbenih obveznosti v skladu s to uredbo.“
9.        Člen 14 te uredbe določa:
„1.      Kadar Svet odloči, da zoper fizično ali pravno osebo, subjekt ali organ uvede ukrepe iz člena 2, ustrezno spremeni Prilogo I.
2.      Svet svojo odločitev sporoči, vključno z razlogi za uvrstitev na seznam, fizični ali pravni osebi, subjektu ali organu iz odstavka 1 bodisi neposredno, če je naslov znan, bodisi preko objave sporočila, s čimer se taki fizični ali pravni osebi, subjektu ali organu omogoči, da poda pripombe.
3.      Kadar so poslane pripombe ali kadar se predložijo novi materialni dokazi, Svet pregleda svojo odločitev in ustrezno obvesti fizično ali pravno osebo, subjekt ali organ.
4.      Seznam iz Priloge I se redno pregleduje in sicer vsaj vsakih 12 mesecev.“
10.      Člen 17 te uredbe določa:
„Ta uredba se uporablja:
[…]
(d)      za vse pravne osebe, subjekte ali organe na ozemlju ali zunaj ozemlja Unije, ki so registrirani ali ustanovljeni v skladu s pravom države članice;
[…].“
2.      Izvedbena uredba (EU) št. 2022/336
11.      V uvodnih izjavah od 10 do 13 Izvedbene uredbe Sveta (EU) 2022/336 z dne 28. februarja 2022 o izvajanju Uredbe št. 269/2014 o omejevalnih ukrepih v zvezi z dejanji, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine(4) je navedeno:
„(10)      Visoki predstavnik je 24. februarja 2022 dal izjavo v imenu Unije, v kateri je odločno obsodil neizzvan vdor v Ukrajino s strani oboroženih sil Ruske federacije ter vpletenost Belorusije v to agresijo proti Ukrajini. Navedel je, da bo odziv Unije vključeval tako sektorske kot tudi individualne omejevalne ukrepe.
(11)      Evropski svet je 24. februarja 2022 najostreje obsodil neizzvano in neupravičeno vojaško agresijo Ruske federacije proti Ukrajini. Rusija s svojimi nezakonitimi vojaškimi akcijami grobo krši mednarodno pravo in načela Ustanovne listine Združenih narodov ter spodkopava evropsko in svetovno varnost in stabilnost. Evropski svet se je dogovoril o dodatnih omejevalnih ukrepih, s katerimi bomo v tesnem sodelovanju s svojimi partnerji in zavezniki Rusiji naložili hude in resne posledice za njeno ravnanje.
(12)      Svet meni, da bi bilo treba zaradi resnosti razmer na seznam oseb, subjektov in organov, za katere veljajo omejevalni ukrepi, iz Priloge I k Uredbi (EU) št. 269/2014 dodati še 26 oseb in en subjekt.
(13)      Prilogo I k Uredbi (EU) št. 269/2014 bi bilo zato treba ustrezno spremeniti[.]“
B.      Latvijsko pravo
12.      Člena 483 in 484 civilprocesa likums (zakonik o civilnem postopku) določata, da lahko državni tožilec pod določenimi pogoji vloži pritožbo pri Augstākās tiesas Senāts (vrhovno sodišče) zoper nekatere sodne odločbe, ki so postale pravnomočne.
III. Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
13.      Družba „ČIEKURI-SHISHKI“, posojilodajalka, in družba „COUNTRY HELI“, posojilojemalka, sta 19. maja 2015 sklenili posojilno pogodbo za 3.407.347,10 EUR.
14.      Družba „ČIEKURI-SHISHKI“ (v nadaljevanju: tožeča stranka) je 19. januarja 2023 vložila tožbo proti družbi „COUNTRY HELI“ (v nadaljevanju: tožena stranka), s katero je zahtevala vračilo glavnice in obresti posojila. V tožbi je navedeno, da je kapital tožene stranke v 50‑odstotni lasti tožeče stranke in 50‑odstotni lasti družbe s sedežem na Cipru, „ABACUS (CYPRUS) LIMITED“, katere dejanski lastnik je fizična oseba D.
15.      S sodbo z dne 13. septembra 2023 je Rīgas rajona tiesa (okrožno sodišče v Rigi, Latvija) ugotovilo, da tožena stranka še vedno ni vrnila izposojenega zneska niti ni plačala obresti iz naslova posojila. To sodišče je zato tožbi ugodilo in toženi stranki naložilo, naj tožeči stranki povrne zahtevani dolg. Vendar v svoji sodbi ni preučilo, ali za tožečo ali toženo stranko veljajo omejevalni ukrepi, ki jih je sprejela Evropska unija v zvezi z dejanji, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine, zlasti tistih, ki so bili sprejeti v skladu z Uredbo št. 269/2014 ali na njeni podlagi.
16.      Ta sodba, zoper katero ni bilo pritožbe, je postala pravnomočna 4. oktobra 2023.
17.      Dne 12. oktobra 2023 je bil izdan izvršilni naslov, ki je bil posredovan izvršilnemu sodnemu registru.
18.      Vršilec dolžnosti generalnega državnega tožilca je pri izvrševanju pravic, podeljenih s členoma 483 in 484 zakonika o civilnem postopku, vložil pritožbo zoper sodbo Rīgas rajona tiesa (okrožno sodišče v Rigi) z dne 13. septembra 2023, v kateri je predlagal razveljavitev navedene sodbe in zadržanje izvršitve te sodbe za čas obravnave pritožbe. Državni tožilec trdi, da ker je bila oseba D z Izvedbeno uredbo 2022/336 o izvajanju Uredbe št. 269/2014 uvrščena na seznam oseb, za katere veljajo omejevalni ukrepi iz Priloge I k tej uredbi, se določbe te uredbe v primeru, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, uporabljajo za toženo stranko. Dodaja, da bi moralo Rīgas rajona tiesa (okrožno sodišče v Rigi) glede na to, da je bila tožba tožeče stranke vložena po tem, ko je bila oseba D uvrščena na ta seznam, preveriti, ali je bil dejanski namen te tožbe izogniti se omejevalnim ukrepom, sprejetim proti osebi D.
19.      S sklepom z dne 8. februarja 2024 je Augstākās tiesas Senāts (vrhovno sodišče), ki je predložitveno sodišče, odločilo, da začne postopek za obravnavo pritožbe, ki jo je vložil državni tožilec, in hkrati odložilo izvršitev prvostopenjske sodbe.
20.      Predložitveno sodišče ugotavlja, da člen 2 Uredbe št. 269/2014 ne daje jasnega odgovora na to, kako ugotoviti, kako se lahko določi, ali je treba pravno osebo, kakršna je tožena stranka, šteti za pravno osebo, „povezano“ s fizično osebo, uvrščeno na seznam iz Priloge I te uredbe, kadar njeno kapitalsko strukturo tvori več družb in kadar se ugotovi, da je dejanski lastnik ene od družb taka fizična oseba. V obravnavani zadevi bi bilo namreč morda upravičeno domnevati, da je tožena stranka v lasti ali morda pod nadzorom osebe D kot dejanske lastnice. Predložitveno sodišče se sprašuje tudi, ali je mogoče tožečo stranko kot pravno osebo, ki ima v lasti 50 % kapitala tožene stranke, opredeliti tudi kot „povezano“ pravno osebo, saj bi sicer lahko bila ogrožena učinkovitost omejevalnih ukrepov, sprejetih proti osebi D.
21.      Predložitveno sodišče poleg tega prosi za pojasnilo glede področja uporabe ratione personae in pravnih učinkov člena 11(1) Uredbe št. 269/2014. Zlasti meni, da ne bi bilo upravičeno izključiti možnosti nacionalnega sodišča, da odloči in ugodi zahtevku, ki spada pod to določbo, če to sodišče v izreku svoje sodbe izrecno navede, da se sodba lahko prostovoljno ali prisilno izvrši le, če se odpravijo omejevalni ukrepi zoper zadevno osebo. Predložitveno sodišče se sprašuje tudi, v kolikšni meri Uredba št. 269/2014 nacionalnemu sodišču nalaga, da po uradni dolžnosti preveri, ali je ena od strank v civilnem postopku ena od oseb iz člena 2 ali člena 11(1) te uredbe.
22.      V teh okoliščinah je Augstākās tiesas Senāts (vrhovno sodišče) prekinilo postopek in Sodišču predložilo naslednja vprašanja v predhodno odločanje:
„1.      Katere okoliščine kažejo, da je oseba povezana oseba v smislu člena 2 [Uredbe št. 269/2014]? In ali je treba pravno osebo, katere delnice so v 50‑odstotni lasti pravne osebe in katere dejanski lastnik je fizična oseba, navedena v Prilogi k Izvedbeni uredbi [2022/336], šteti za povezano osebo?
2.      Če je odgovor na drugi del prvega vprašanja pritrdilen, ali je treba pravno osebo, ki ima v lasti 50 % delnic pravne osebe, opisane v drugem delu prvega vprašanja, prav tako šteti za povezano pravno osebo v smislu člena 2 Uredbe št. 269/2014?
3.      Ali osebe, subjekti ali organi, navedeni v členu 11(1)(b) Uredbe št. 269/2014, vključujejo tudi povezane pravne osebe v smislu člena 2 Uredbe št. 269/2014?
4.      Ali mora sodišče pri preizkusu katerega koli zahtevka po uradni dolžnosti preveriti, ali je katera od strank v postopku ena od oseb iz člena 2 ali člena 11(1)(a) ali (b) Uredbe št. 269/2014?
5.      Kakšni so pravni učinki člena 11(1) Uredbe št. 269/2014, ki določa, da se ‚zahtevkom‘ oseb iz točk (a) ali (b) navedenega odstavka ‚ne ugodi‘? Oziroma, ali je dopustna meritorna obravnava takih zahtevkov, če se v izreku sodne odločbe navede, da sodne odločbe ni mogoče izvršiti, dokler so navedene osebe uvrščene na zadevni seznam?
6.      Ali ima člen 11(1) Uredbe št. 269/2014 pravne učinke, če tožeča stranka ni ena od oseb iz točke (a) ali (b) navedenega odstavka, tožena stranka pa je ena od oseb iz točke (a) ali (b) navedenega odstavka?
7.      Ali je treba v pravni utemeljitvi odločbe sodišča razkriti podatke o fizični osebi, za katero veljajo sankcije (ime in priimek)? In ali bi bilo treba te osebne podatke ob objavi sodne odločbe psevdonimizirati?“
IV.    Postopek pred Sodiščem
23.      Predložitvena odločba z dne 4. julija 2024 je v sodno tajništvo Sodišča prispela 9. julija 2024.
24.      Državni tožilec, tožeča stranka v postopku v glavni stvari, latvijska, nizozemska in finska vlada ter Evropska komisija so v roku, določenem v členu 23 Statuta Sodišča Evropske unije, predložili pisna stališča.
25.      Sodišče je v skladu s členom 76(2) Poslovnika odločilo, da se obravnava ne opravi.
V.      Pravna presoja
A.      Uvodne opombe
26.      Evropska unija je Uredbo št. 269/2014 sprejela 17. marca 2014 kot odziv na razmere v Ukrajini, zlasti na nezakonito priključitev Krima s strani Rusije. Po začetku vojne agresije Ruske federacije proti Ukrajini leta 2022 se je pomen te uredbe še okrepil. Gre za enega od glavnih instrumentov sankcij, ciljno usmerjenih proti Rusiji. Uredba določa zamrznitev sredstev oseb in subjektov, odgovornih za dejanja, ki spodkopavajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine, ter drugih oseb iz člena 2 Sklepa 2014/145/SZVP.(5) Prepoveduje tudi neposredno ali posredno zagotavljanje sredstev ali gospodarskih virov tem osebam. Priloženi seznam se redno posodablja, te posodobitve pa vključujejo odgovorne politike, oligarhe, vojaško osebje, podjetja in propagandiste, povezane s Kremljem. Ti ukrepi so del širšega odziva Unije in vključujejo tudi gospodarske in trgovinske sankcije, s katerimi se izvaja pritisk na Rusijo, da preneha vojaške napade in spoštuje mednarodno pravo.
27.      V pravu Unije se „omejevalni ukrepi“ sprejemajo s sklepi Sveta, „ki opredeljujejo pristop Unije do posamezne geografske ali vsebinske zadeve“, v okviru skupne zunanje in varnostne politike (SZVP) in na podlagi člena 29 PEU. Ker sklepi, sprejeti v okviru SZVP, nimajo neposrednega učinka v notranjem pravnem redu držav članic, sami ne morejo ustvarjati obveznosti za pravne ali fizične osebe. Za njihovo izvajanje je torej treba na podlagi člena 215 PDEU sprejeti „potrebne ukrepe“ v obliki aktov sekundarne zakonodaje, katerih cilj so „deln[a] ali popoln[a] prekinitev ali omejitev gospodarskih in finančnih odnosov z eno ali več tretjimi državami“ (odstavek 1), ali „omejevaln[i] ukrep[i] proti fizičnim ali pravnim osebam, skupinam ali nedržavnim subjektom“ (odstavek 2).(6)
28.      Svet se pri izvajanju pooblastil, ki mu jih podeljuje pravna podlaga iz člena 215 PDEU, na splošno odloča za sprejetje uredb. Uredba št. 269/2014, ki je v središču te zadeve, spada prav v to kategorijo aktov. Pravna narava „omejevalnih ukrepov“ je eden od več vidikov, ki jih je treba obravnavati pri preučitvi predhodnih vprašanj. Prav tako bo treba analizirati konkretne ukrepe, ki jih morajo sprejeti pristojni organi držav članic, vključno z njihovimi sodišči, da bi ta uredba imela polni učinek v njihovih pravnih redih. Doslednost in učinkovito izvajanje teh ukrepov sta dejansko ključnega pomena za zagotavljanje ciljev, ki jih zasleduje SZVP v Uniji.
29.      Na zahtevo Sodišča se bom v teh sklepnih predlogih osredotočil na četrto, peto in šesto vprašanje za predhodno odločanje, ki jih je mogoče združiti v dva različna tematska sklopa. Četrto vprašanje se nanaša na morebitno obveznost nacionalnega sodišča, da po uradni dolžnosti preveri, ali je katera od strank v postopku oseba iz členov 2 in 11 Uredbe št. 269/2014. Peto in šesto vprašanje pa se nanašata na področje uporabe in pravne učinke člena 11(1) te uredbe. Ti vprašanji bom obravnaval ločeno.
30.      Na podlagi pravil o razdelitvi pristojnosti, ki obstajajo v okviru postopka sodelovanja iz člena 267 PDEU, mora Sodišče na eni strani razlagati določbe prava Unije, za katere je nacionalno sodišče na lastno odgovornost in ob upoštevanju vseh dejanskih in pravnih elementov postopka v glavni stvari ugotovilo, da so odločilne za rešitev spora.(7) Na drugi strani pa mora nacionalno sodišče te določbe uporabiti v obravnavani zadevi ob upoštevanju razlage, ki jo poda Sodišče. Da bi predložitvenemu sodišču zagotovil koristen odgovor na postavljena vprašanja, bom v svojo analizo vključil niz določb, ki bi se lahko uporabile, ob pridržku presoje okoliščin s strani tega nacionalnega sodišča.(8)
B.      Četrto vprašanje za predhodno odločanje
31.      Predložitveno sodišče želi s četrtim vprašanjem izvedeti, ali je treba člen 2 ter člen 11(1)(a) in (b) Uredbe št. 269/2014 razlagati tako, da mora nacionalno sodišče po uradni dolžnosti preveriti, ali je katera od strank v postopku oseba, navedena v teh določbah.
32.      Kot sem pojasnil v uvodnih opombah, Unija za izvajanje omejevalnih ukrepov, ki jih je sprejel Svet v okviru SZVP, na splošno uporablja pravni instrument uredbe.(9) Kot je razvidno iz uvodne izjave 10 Uredbe št. 269/2014, je bil za zagotovitev učinkovitosti teh ukrepov predviden takojšen začetek veljavnosti. V skladu s členom 288 PDEU se uredba splošno uporablja, je zavezujoča v celoti in se neposredno uporablja v vseh državah članicah. Uporaba tega pravnega instrumenta zato zagotavlja enotno uporabo omejevalnih ukrepov.(10) Poleg tega se v skladu s členom 17 Uredbe št. 269/2014 uporablja za vse osebe, subjekte ali organe, ki so navedeni v tej uredbi. Za izvajanje in uporabo teh omejevalnih ukrepov so odgovorne države članice prek svojih pristojnih organov.
33.      Določbe uredb so načeloma zavezujoče za vse organe držav članic v okviru njihovih pristojnosti, vključno s sodstvom. Ta ima osrednjo vlogo pri zagotavljanju spoštovanja prava Unije in, odvisno od primera, pri presoji zakonitosti ukrepov, ki jih odredi država. To pomeni, da lahko sodišča držav članic odločajo o zakonitosti aktov, s katerimi se na nacionalni ravni(11) izvajajo omejevalni ukrepi, kot so sankcije ali trgovinske omejitve. Na ta način sodstvo prispeva k zagotavljanju pravne varnosti in skladnosti ukrepov s pravnim okvirom. Če se ugotovi, da je ukrep nezakonit, ga lahko pristojno sodišče razveljavi ali spremeni. Na ta način sodstvo prispeva k preprečevanju zlorab pooblastil in ohranjanju pravne države v Uniji.
34.      Uredbo, ki določa omejevalne ukrepe, večinoma izvajajo državni organi, ki so posebej strokovno usposobljeni za področje finančnega nadzora. Ti organi imajo potrebna sredstva in so zato pooblaščeni za izvajanje predvidenih finančnih sankcij, kot so zamrznitev sredstev, prepoved dajanja kreditov ali izvajanja plačil določenim osebam ali organizacijam. Njihova naloga je, da odredijo konkretne ukrepe proti osebam in organizacijam s seznamov iz uredbe. Ti organi, ki so odgovorni za izvrševanje uredbe in po potrebi nacionalnih izvedbenih ukrepov, so na splošno – vendar ne vedno – del izvršilne oblasti.
35.      V tem okviru je treba ugotoviti, da čeprav so v Prilogi II k Uredbi št. 269/2014 navedena spletna mesta za informacije o pristojnih organih in naslovi za pošiljanje uradnih obvestil Komisiji, sama uredba ne vsebuje podrobnosti o nacionalnih organih ali njihovi konkretni vlogi pri izvajanju in uporabi omejevalnih ukrepov. Dejstvo, da se imenovani organi ali ministrstva v posameznih državah članicah razlikujejo, odraža priznavanje široke institucionalne avtonomije, podeljene državam članicam glede izvrševanja omejevalnih ukrepov. Iz tega pa izhaja, da imajo nekatera ministrstva, kot je ministrstvo za gospodarstvo in finance, zaradi svoje strokovne usposobljenosti na področju mednarodne trgovine in nadzora pretoka kapitala pogosto posebno vlogo.(12)
36.      Ugotoviti je treba tudi, da Uredba št. 269/2014 ne vsebuje niti nobenih podrobnejših določb o tem, kako naj države članice konkretno izvajajo omejevalne ukrepe. Usklajevanje nacionalnih postopkovnih pravil v njej ni predvideno. Ta uredba namesto tega samo določa konkretni cilj, kot je zamrznitev določenih sredstev ali gospodarskih virov. Nekateri cilji so tudi oblikovani razmeroma široko ali pa so odvisni od presoje konkretnih okoliščin, na primer kadar je odrejeno, da fizične osebe iz Priloge I ali z njimi povezane fizične ali pravne osebe, subjekti ali organizacije ne smejo neposredno ali posredno prejeti sredstev ali gospodarskih virov ali imeti od njih koristi. Na podlagi teh elementov je mogoče sklepati, da imajo države članice veliko manevrskega prostora glede tega, kako doseči zastavljene cilje.(13)
37.      Ta oblika decentralizirane uporabe in izvajanja omejevalnih ukrepov upošteva strukturo Unije in načelo subsidiarnosti, določeno v Pogodbi EU.(14) Odraža tudi zapletenost naloge, s katero se soočajo Unija in njene države članice, zlasti zaradi številnih primerov, v katerih se posamezniki ali organizacije poskušajo izogniti ureditvi sankcij. S tega vidika se dejansko zdi razumno, da se odgovornost za konkretno uporabo Uredbe št. 269/2014 in, odvisno od primera, za sprejetje nacionalnih izvedbenih ukrepov zaupa nacionalnim organom, ki bolj poznajo dejstva in so poleg tega posebej strokovno usposobljeni.
38.      Pojasniti je treba, da morajo države članice ne glede na decentralizirano uporabo in izvajanje omejevalnih ukrepov sprejeti vse potrebne ukrepe, s katerimi zagotovijo, da se omejevalni ukrepi Unije ne bi zaobšli. Člen 29 PEU jih namreč zavezuje, da zagotovijo skladnost svoje nacionalne politike s stališči Unije. Države članice morajo torej uskladiti svoja prizadevanja na nacionalni in nadnacionalni ravni, da bi preprečile izogibanje in nenazadnje zagotovile učinkovitost sankcij Unije.(15) Tako kot na drugih primerljivih področjih, zlasti pri prenosu direktiv s strani držav članic, decentralizacija uporabe in izvajanja omejevalnih ukrepov ne sme ogroziti učinkovitosti prava Unije.
39.      Zato Sodišče, kadar državam članicam prizna procesno avtonomijo in če v pravu Unije ni določeno drugače, običajno poudarja, da uporaba prava Unije ne sme postati praktično nemogoča ali pretirano otežena. Druga omejitev te procesne avtonomije v skladu s sodno prakso Sodišča izhaja iz načela enakovrednosti, v skladu s katerim uporaba prava Unije ne sme biti manj ugodna od uporabe nacionalnega prava, ki se uporablja v primerljivih primerih.(16) Načeli enakovrednosti in učinkovitosti sta tako ključni pravni merili, na podlagi katerih je mogoče presojati, ali je konkreten nacionalni ukrep skladen z zahtevami Uredbe št. 269/2014.
40.      Zdi se mi namreč, da je mogoče na podlagi razlage teh načel odgovoriti na četrto vprašanje predložitvenega sodišča. Kot sem že omenil v teh sklepnih predlogih, uredbo, ki določa omejevalne ukrepe, izvajajo predvsem državni organi, ki sodelujejo pri finančnem nadzoru in imajo potrebna pooblastila za odreditev konkretnih ukrepov.(17) Čeprav je osrednja vloga nacionalnega sodišča pri zagotavljanju sodnega varstva nesporna,(18) je od člana sodstva težko zahtevati, da ima v vseh primerih strokovno usposobljenost, potrebno za sprejetje ustreznih ukrepov v odločilnih situacijah, zlasti v zvezi s sredstvi osebe, uvrščene na seznam iz Priloge I k Uredbi št. 269/2014. Poleg tega je treba upoštevati, da se njegova funkcija bistveno razlikuje od funkcije izvršilne oblasti in da bi bilo glede na načelo delitve oblasti, ki velja v državah članicah, problematično, če bi mu bile zaupane naloge, ki so običajno v pristojnosti zadnjeomenjene.
41.      Glede na to ne smemo pozabiti, da tudi sodstvo zavezujejo določbe Uredbe št. 269/2014 in da mora v okviru svojih pristojnosti zagotoviti njihovo uporabo. Povedano drugače, ukrep nacionalnega sodišča je treba tako kot ukrep drugih državnih organov presojati tudi z vidika načela učinkovitosti pri uporabi prava Unije.(19) Vendar je treba upoštevati posebne okoliščine delovanja sodstva, zlasti dejstvo, da lahko nacionalno sodišče izvaja le pooblastila, ki so mu dodeljena z nacionalnim postopkovnim pravom. Ta omejitev izhaja iz načela pravne države, ki je značilno za pravne sisteme vseh držav članic Unije.
42.      V zvezi s tem je treba predvsem upoštevati, da je za civilne postopke v pravnih sistemih držav članic značilno predvsem načelo kontradiktornosti, v skladu s katerim sodišče sodi na podlagi argumentov, ki jih predstavijo stranke. Poleg tega v civilnem postopku(20) načelo dispozitivnosti strankam omogoča, da se svobodno odločajo o začetku postopka, določitvi predmeta postopka in o koncu postopka. Povedano drugače, civilno sodišče mora načeloma upoštevati le elemente, ki jih navedejo stranke v sporu. Stranke imajo torej nadzor nad predmetom spora, sodnik pa je načeloma pasiven.(21) Izjema so tako imenovana „splošno znana“ dejstva, ki so običajno znana ali vsaj domača sodniku, ki je osebno strokovno usposobljen na določenem področju in jih zato lahko upošteva pri svojem razlogovanju. Po teh značilnostih se civilno sodišče temeljno razlikuje od drugih državnih organov, kot je državni tožilec v kazenskem postopku, ki pa lahko sprožijo preiskavo po uradni dolžnosti.
43.      V tem okviru je treba spomniti na sodno prakso Sodišča, v skladu s katero pravo Unije od nacionalnega sodišča načeloma ne zahteva, da po uradni dolžnosti preizkusi vprašanje kršitve določb Unije, kadar bi s preizkusom tega vprašanja preseglo meje spora, kot so ga določile stranke. Ta omejitev pristojnosti nacionalnega sodišča je utemeljena z načelom, po katerem dajo pobudo za začetek postopka stranke. Zato lahko nacionalno sodišče v skladu s to sodno prakso deluje po uradni dolžnosti le v izjemnih primerih, kadar javni interes to zahteva.(22) To točko je treba podrobneje pojasniti.
44.      Sodišče je v svoji sodni praksi opredelilo vrsto primerov, v katerih je priznalo, da mora nacionalno sodišče po uradni dolžnosti ugotoviti kršitev pravil prava Unije.(23) Tem primerom je skupno to, da je pravno pravilo, ki se uporablja, zavezujoče in posameznikom podeljuje pravice. Sodišče poudarja, da mora nacionalno sodišče tako kršitev v javnem interesu varstva pravic, ki jih podeljuje pravo Unije, ugotoviti po uradni dolžnosti in torej preseči meje, ki so jih začrtale stranke, kadar je eni od strank v postopku povzročena škoda, če tega varstva ni mogoče zagotoviti drugače, zlasti ker ga po nacionalnem pravu ni mogla uveljavljati ali če to pravo ne predvideva nobene druge oblike varstva.
45.      Čeprav sodna praksa, navedena v prejšnji točki, temelji na premislekih v zvezi z varstvom pravic, ki jih posameznikom podeljuje pravo Unije, se mi ne zdi izključeno, da se tak pristop lahko uporabi tudi v primerih, ko ne gre za varovanje javnega interesa, ki je v varstvu subjektivnih pravic posameznikov, temveč bolj za zagotovitev uresničevanja avtonomnega javnega interesa, značilnega za Unijo kot nadnacionalno organizacijo in kot subjekt mednarodnega prava, ki lahko izvaja zunanje ukrepe za zagotovitev spoštovanja mednarodnega reda, ki temelji na pravilih.(24) Ustanovna listina Združenih narodov, ki je temelj tega pravnega reda, je namenjena ohranjanju svetovnega miru in varnosti. Unija se je slovesno zavezala, da bo prispevala k uresničevanju tega cilja.(25)
46.      V obravnavani zadevi je jasno, da obstaja javni interes za učinkovito uporabo Uredbe št. 269/2014, ki po mojem mnenju upravičuje prilagoditev meja procesne avtonomije držav članic, da se izpolnijo zahteve za doseganje ciljev SZVP v Uniji.(26) Različnost pravnih tradicij v državah članicah ne bi smela biti niti ovira niti ponujati možnosti izogibanja ureditvi sankcij Unije. To pa bi se zgodilo, če bi osebe, uvrščene na seznam iz Priloge I k tej uredbi, lahko izvajale transakcije v državah članicah, katerih nacionalna zakonodaja bi bila bolj permisivna. Poleg tega se je treba izogniti temu, da bi se spori obravnavali pred sodišči, ki omejevalnih ukrepov Unije ne bi uporabljala s potrebno strogostjo.
47.      Sodba Bank Melli Iran(27) je za preučitev vprašanj za predhodno odločanje še posebej pomembna, ker opozarja, da morajo nacionalna sodišča zagotoviti polni učinek prava Unije. Po mnenju Sodišča ta zahteva velja v vseh sporih, o katerih odločajo, tudi v civilnih postopkih.(28) Prav tako je treba opomniti, da ta sodba izhaja iz načela, da morajo nacionalna sodišča ukrepati, kadar obstajajo dokazi, na podlagi katerih je mogoče domnevati, da je oseba kršila pravo Unije.(29) Čeprav se ta sodba ne nanaša neposredno na ureditev omejevalnih ukrepov Unije, temveč na varstvo pred učinki ekstrateritorialne uporabe zakonodaje, ki jo je sprejela tretja država – v tem primeru omejevalnih ukrepov, ki so jih Združene države Amerike sprejele proti Iranu – vendarle spada na sorodno področje prava mednarodnih sankcij, zaradi česar jo je upravičeno upoštevati v okviru pravne analize. Glede na to sodno prakso se zdi legitimno od sodišč držav članic zahtevati, da v okviru civilnih postopkov dejavno prispevajo k preprečevanju izogibanja sankcijam Unije, naloženim z Uredbo št. 269/2014.
48.      Nazadnje je treba v okviru analize spomniti na pojem „izogibanje“, kot je opredeljen v sodni praksi Sodišča. V sodbi Afrasiabi in drugi(30) je Sodišče pojasnilo, da se ta pojem nanaša na dejavnosti, katerih neposredni ali posredni cilj ali učinek je omogočiti avtorju teh dejavnosti, da se izogne uporabi ukrepov Unije, oziroma dejavnosti, katerih neposredni ali posredni namen ali posledica je preprečiti, da bi se uveljavile prepovedi, ki jih je predpisala Unija.(31) Opredelitev, ki jo je podalo Sodišče, je odločno široka in poudarja pomen namena dejavnosti izogibanja – torej njihovih potencialnih učinkov – poleg njihovega dejanskega učinka, torej njihovih konkretnih posledic. Iz tega izhaja, da je treba z „izogibanjem“ razumeti ne le dejavnosti, ki dejansko preprečujejo, da bi se uresničili cilji omejevalnih ukrepov, temveč tudi tiste, katerih namen je preprečiti uresničitev teh ciljev, ne glede na njihov dejanski rezultat.(32) Glede na izziv, s katerim se soočajo Unija in njene države članice, se zdi, da so potrebni odločni protiukrepi.
49.      Sodišče je svoje razlogovanje oprlo na razlago določbe,(33) ki v bistvu ustreza členu 9 Uredbe št. 269/2014 in ki jo mora nacionalno sodišče po potrebi uporabiti v postopku v glavni stvari, če meni, da so pogoji izpolnjeni. To je osrednja določba, katere namen je preprečiti izogibanje sankcijam. Medtem ko druge določbe prepovedujejo konkretna dejanja – kot je dajanje na razpolago gospodarskih virov osebam s seznama(34) – člen 9 te uredbe zajema posredne ali prikrite oblike dejanj, ki omogočajo izogibanje takim prepovedim. Njegov normativni cilj je zapolniti vrzeli, ki lahko nastanejo pri izogibanju sankcijam s posrednimi dejanji. Ta določba torej deluje kot zaščitna klavzula, ki zagotavlja, da so zajete tudi najbolj ustvarjalne ali prikrite strategije izogibanja.
50.      Iz razlogov, ki sem jih ravnokar predstavil, menim, da bi bilo treba ukrepanje nacionalnega sodišča po uradni dolžnosti zahtevati v primerih, ko je na podlagi argumentov strank, dejstev, s katerimi je sodnik seznanjen, ali okoliščin zadeve mogoče na podlagi indicev šteti, da se za katero od strank v sporu uporabljata člen 2 ter člen 11(1)(a) in (b) Uredbe št. 269/2014. Le pod tem pogojem je mogoče preprečiti, da bi bilo nacionalno sodišče prisiljeno v neukrepanje in bi moralo proti svojemu prepričanju osebi, uvrščeni na seznam iz Priloge I, dovoliti, da se izogne uporabi predvidenih omejevalnih ukrepov. Sodišče ne sme niti namerno niti iz malomarnosti prispevati k izogibanju sankcijam.
51.      Da ne bi nacionalnemu sodišču v praksi naložili nepremostljivih zahtev, obveznosti, ki jih ima, ne smejo biti pretirane. Načelo učinkovitosti bi bilo izpolnjeno že, če bi sodišče ob obstoju indicev v okviru svojih pristojnosti zadevo predložilo pristojnim organom, da bi pridobilo dodatne informacije o istovetnosti in stopnji vpletenosti zadevne osebe. Ti specializirani organi bi se morali čim prej odzvati na zahtevo sodnika v duhu lojalnega sodelovanja za namene uporabe prava Unije, kot to zahteva člen 4(3) PEU. Če bi se sum, da je ena od strank v sporu oseba, za katero veljajo omejevalni ukrepi, potrdil, bi moralo nato sodišče sprejeti ustrezne ukrepe, kot so določeni v Uredbi št. 269/2014 in v nacionalni zakonodaji.
52.      Indici, ki lahko kažejo na možno vpletenost oseb, uvrščenih na seznam sankcij Unije, lahko med drugim vključujejo državljanstvo nekaterih sodelavcev in morebitne čezmejne finančne transakcije, ki potekajo prek Rusije ali držav, ki imajo tesne gospodarske povezave z Rusijo. Vendar je treba poudariti, da ni mogoče sestaviti izčrpnega seznama ustreznih meril. Praksa se mora zato še naprej razvijati in prilagajati konkretnim in trenutnim okoliščinam.(35) V ta namen so instrumenti soft law, kot so smernice, ki jih objavljajo institucije Unije in pristojni organi držav članic, koristen vir, po katerem se je mogoče ravnati.(36) Namen teh smernic je odgovoriti na izziv usklajevanja nacionalnih praks v zvezi z izvajanjem sankcij.(37)
53.      Zato se zdi nujno, da sodišče ukrepa že v fazi spora, da bi preprečilo izvajanje dejanj, ki bi lahko ogrozila cilje Uredbe št. 269/2014, kot je na primer izterjava terjatev, ki izhajajo iz pogodb, v katere so vključene fizične osebe, uvrščene na seznam iz Priloge I k tej uredbi. Upravičeno je pričakovati od sodišča, da bo v okviru spora, ki mu je predložen, sposobno razumeti zapletena civilnopravna razmerja in prepoznati situacije, v katerih bi se z določenimi transakcijami lahko izognilo ureditvi sankcij Unije.
54.      Poleg tega ima sodišče procesna pooblastila, ki mu omogočajo, da sprejme potrebne varstvene ali korektivne ukrepe, kot je zavrnitev izdaje izvršilnega naslova na podlagi pogodbe, ki spada na področje uporabe Uredbe št. 269/2014. Glede na interese Unije pa se mi ne zdi dovolj, da se uporaba omejevalnih ukrepov preloži na fazo izvršitve. Tak pristop bi pomenil posredovanje države v zelo pozni fazi civilnega postopka, pri čemer bi obstajalo tveganje, da sodni izvršitelj ne bi mogel oceniti, ali je izvršitev naslova v nasprotju z zahtevami Uredbe št. 269/2014.
55.      Če ni očitnih dokazov o nasprotnem, se namreč domneva, da je izvršilni naslov, ki ga je izdalo sodišče, zakonit na podlagi nacionalnega prava. Pravna varnost zahteva, da se vsebinski ugovori zoper tak izvršilni naslov načeloma zavrnejo kot nedopustni. Poleg tega je treba opomniti, da bi bila v takem primeru samo terjatev, ki jo mora izvršiti izvršitelj, predmet preizkusa skladnosti glede na določbe Uredbe št. 269/2014, morebitne druge povezane terjatve, ki se obravnavajo v istem sporu, pa bi bile izključene.
56.      Zato menim, da bi v primeru, če bi se pri presoji možnosti uporabe omejevalnih ukrepov dala prednost ukrepanju sodnega izvršitelja v fazi izvršbe izvršilnega naslova, ki ga je izdalo sodišče, ne pa ukrepanju sodnika v fazi pravdnega postopka, kot se zdi, da predlaga latvijska vlada v svojem pisnem stališču, po mojem mnenju obstajalo nezanemarljivo tveganje, da se Uredba št. 269/2014 ne bi uporabljala s potrebno strogostjo. Zato je treba tak pristop zavrniti.
57.      Zaradi učinkovitosti prava Unije se zato zdi primerno, da se od nacionalnega sodišča zahteva ukrepanje po uradni dolžnosti, vključno s tem, da zaprosi pristojne službe, da se preveri uporaba člena 2 ter člena 11(1)(a) in (b) Uredbe št. 269/2014, vendar le v zgoraj navedenih okoliščinah, in sicer kadar stranke izrecno postavijo to vprašanje ali kadar dejstva, s katerimi se je sodnik seznanil, ali okoliščine zadeve omogočajo, da se šteje, da se te določbe uporabljajo.(38)
58.      V zvezi s to zadevo je treba opomniti, da se predložitveno sodišče sklicuje na pritožbo državnega tožilca, iz katere izhaja, da spis v civilni zadevi očitno vsebuje elemente, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da se določbe Uredbe št. 269/2014 uporabljajo za toženo stranko.(39) Poleg tega to sodišče navaja, da je tožeča stranka, ki ima v lasti del osnovnega kapitala tožene stranke, tudi oseba, povezana s toženo stranko in z njenim družbenikom, in sicer družbo „ABACUS (CYPRUS) LIMITED“. V predložitveni odločbi ni nobenih podrobnejših informacij.
59.      V zvezi s tem je dovolj opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča v okviru postopka predhodnega odločanja, določenega v členu 267 PDEU, nacionalno sodišče edino pristojno za ugotavljanje in presojo dejanskega stanja spora o glavni stvari.(40) Zato bodo morala latvijska sodišča preučiti okoliščine zadeve v postopku v glavni stvari, zlasti presoditi dokaze, ki jih je predložil državni tožilec, in ugotoviti, ali se uporabljajo določbe Uredbe št. 269/2014.
60.      Glede na zgornje preudarke je treba na četrto vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti tako, da mora sodišče, ki zadevo obravnava, kadar ima na voljo indice, po uradni dolžnosti preveriti, ali je katera od strank postopka med osebami iz člena 2 ali člena 11(1)(a) ali (b) Uredbe št. 269/2014, in v ta namen uporabiti vsa preiskovalna pooblastila, ki so mu na voljo. Zlasti je dolžno zaprositi specializirane pristojne organe za potrebne informacije, da bi lahko to preučilo. Ta obveznost preverjanja velja tudi za fizične ali pravne osebe, subjekte ali organe, povezane s strankami v postopku.
C.      Peto vprašanje za predhodno odločanje
61.      Predložitveno sodišče želi s petim vprašanjem ugotoviti pravne učinke člena 11(1) Uredbe št. 269/2014, v skladu s katerim se „zahtevkom“ oseb iz člena 11(1)(a) ali (b) „ne ugodi“, in izvedeti, ali je mogoče tak zahtevek vendarle meritorno obravnavati, če se v izreku sodne odločbe določi, da sodna odločba ni izvršljiva, dokler so navedene osebe uvrščene na zadevni seznam.
62.      Preden preučim normativno vsebino člena 11 Uredbe št. 269/2014, se zaradi jasnosti zdi primerno na kratko spomniti na namen člena 2 te uredbe, saj sta ti določbi tesno povezani in se dopolnjujeta. Funkcijo člena 11 je mogoče v celoti razumeti le z vidika cilja, ki mu sledi ta člen 2 – ki je osrednja določba ureditve sankcij.
63.      V zvezi s tem je treba poudariti, da finančni omejevalni ukrepi iz člena 2 Uredbe št. 269/2014 vključujejo zamrznitev sredstev in gospodarskih virov, ki pripadajo fizičnim ali pravnim osebam, uvrščenim na seznam, na eni strani ter prepoved dajanja sredstev ali gospodarskih virov na voljo tem osebam na drugi strani.
64.      Pojasniti je treba, da, kot izhaja iz smernic Sveta o izvajanju omejevalnih ukrepov na podlagi SZVP(41), ti ukrepi nikakor ne vplivajo na lastninsko pravico zadevnih oseb na zamrznjenih sredstvih. Zlasti ne povzročijo prenosa lastništva sredstev in virov. Sodišče je že razsodilo, da je ukrep zamrznitve varstveni ukrep, katerega namen ni prikrajšati oseb, na katere se ukrep nanaša, za njihovo lastnino, saj gre za ukrep, ki je že po naravi začasen in reverzibilen.(42) Uredba št. 269/2014 ne prepoveduje veljavnosti niti sklepanja pogodb z osebami, uvrščenimi na seznam iz Priloge I. Povedano drugače, veljavnost pogodb v civilnih zadevah načeloma ostaja nedotaknjena.
65.      Vendar člen 2(2) Uredbe št. 269/2014 prepoveduje kakršno koli dajanje na razpolago finančnih sredstev ali gospodarskih virov, če bi to lahko osebi, uvrščeni na seznam, prineslo neposredno ali posredno korist. Iz tega sledi, da pogodbe ni mogoče izpolniti, če ima njena izpolnitev za posledico plačilo taki osebi ali kakršno koli drugo gospodarsko korist za tako osebo. Ta prepoved se nanaša na vsako dajatev, dobavo blaga ali storitev, ki je pogodbeno določena v korist osebe, uvrščene na seznam.
66.      Ta določba prepoveduje posredno dajanje na razpolago finančnih sredstev ali gospodarskih virov, torej zagotavljanje koristi ne neposredno osebi, uvrščeni na seznam, temveč tretjemu, če je ta korist posredno v dobro navedene osebe. Prepoved posrednega dajanja finančnih sredstev ali gospodarskih virov na razpolago velja tudi za subjekte, ki niso uvrščeni na seznam, kadar obstajajo utemeljeni razlogi za domnevo, da bodo finančna sredstva ali gospodarski viri v celoti ali deloma preneseni na osebo, uvrščeno na seznam. Načeloma je treba tako posredno dajanje na razpolago domnevati, kadar so gospodarski viri dani na razpolago osebi, ki ni uvrščena na seznam in je v neposredni ali posredni lasti ali pod neposrednim ali posrednim nadzorom osebe, uvrščene na seznam.(43)
67.      Kot je Sodišče poudarilo v sodbi Möllendorf in Möllendorf-Niehuus(44), je treba pojem „dajanje na razpolago“ razlagati široko in zajema vsako transakcijo, ki osebi, uvrščeni na seznam, neposredno ali posredno omogoča dostop do gospodarskega vira, vključno s katero koli storitvijo, opravljeno na podlagi dvostranske pogodbe.(45) Na podlagi te sodne prakse je Svet v svojih smernicah pojasnil, da uredbe, ki uvajajo ukrepe zamrznitve, „prepovedujejo izvršitev dejanj za izpolnitev pogodb, sklenjenih pred začetkom veljavnosti uredb“.(46)
68.      Iz tega izhaja, da primarnost prava Unije pripelje do dejanske odložitve pogodbenih obveznosti, ki so nezdružljive z ureditvijo sankcij, dokler ta velja. V tem smislu je treba razlagati besedilo smernic Sveta, v skladu s katerimi uredbe, ki uvajajo ukrepe zamrznitve, po začetku veljavnosti „prevladajo nad morebitnimi nezdružljivimi pogodbenimi določbami“.(47) Čeprav je v teh smernicah uporabljena pravno nejasna terminologija, je očitno, da je predvidena začasna odložitev pogodbenih obveznosti, če bi njihovo izpolnjevanje ogrozilo cilje, ki jim sledi Uredba št. 269/2014. Ta ugotovitev velja za vse preučene jezikovne različice,(48) kar bi bilo mogoče pojasniti z željo, da se nacionalnim pravnim redom prepusti določitev natančnih ureditev za izvajanje tega odložilnega učinka.
69.      Po drugi strani je namen člena 11(1) Uredbe št. 269/2014, ki je predmet petega in šestega vprašanja za predhodno odločanje, v procesnem smislu zagotoviti učinkovitost člena 2 te uredbe s tem, da se osebi, uvrščeni na seznam, prepreči, da bi lahko v sodnem postopku uveljavljala pravico, katere uresničevanje bi bilo v nasprotju z omejevalnimi ukrepi. Tudi če je bila dosežena ugodilna sodba pred nacionalnim sodiščem, se njeno izvrševanje odloži, dokler za zadevno osebo veljajo sankcije Unije.
70.      Podobno je namen te določbe zaščititi sopogodbenika, ki izpolnjuje obveznosti, naložene z Uredbo št. 269/2014, pred odškodninskimi zahtevki, ki bi jih vložila stranka, uvrščena na seznam, zlasti za povrnitev škode ali na podlagi pogodbenega jamstva.(49) Če takega procesnega mehanizma ne bi bilo, bi se sopogodbenik znašel v nevzdržnem položaju, saj bi bil prisiljen izbirati med tem, da se izpostavi kazenskim sankcijam z izvajanjem pogodbe,(50) in tveganjem civilne sodbe, če pogodbe ne bi hotel izvajati. Uporaba člena 11(1) te uredbe kot postopkovne določbe je predvsem v pristojnosti nacionalnih sodišč, če so izpolnjeni zakonski pogoji, določeni v tem členu.
71.      Kot je pravilno poudarila finska vlada v svojem pisnem stališču, je namen člena 11(1) Uredbe št. 269/2014 v bistvu zagotoviti učinkovito izvajanje omejevalnih ukrepov, vendar brez usklajevanja postopkovnih pravil držav članic, ki v zvezi s tem ohranijo svojo avtonomijo, ob upoštevanju načel enakovrednosti in učinkovitosti, ki sta bili že omenjeni v teh sklepnih predlogih.(51) Pogoj iz člena 11(1) te uredbe, da se nobenim „zahtevkom ne ugodi“, ki je predpisan v tej določbi, je treba torej izvajati v skladu s postopki, določenimi v nacionalnem pravu, tako da zahtevkov ni mogoče uveljaviti, če bi to povzročilo kršitev obveznosti iz člena 2 navedene uredbe.
72.      Nazadnje je treba pojasniti, da Uredba št. 269/2014 nikakor ne ogroža spoštovanja temeljnih pravic in procesnih jamstev. V členu 11(3) te uredbe je izrecno zapisana pravica oseb iz odstavka 1 do sodne presoje zakonitosti neizpolnjevanja pogodbenih obveznosti na podlagi določb te uredbe. Poleg tega odstavek 2 vsaki fizični ali pravni osebi, subjektu ali organizaciji, ki se v postopku sklicuje na pravico, nalaga dokazno breme, da uresničevanje te pravice ni prepovedano na podlagi odstavka 1.
73.      S tega vidika je treba poudariti, da je treba določbe člena 11 Uredbe št. 269/2014 razlagati ob upoštevanju uvodne izjave 6 te uredbe, ki med drugim določa, da je treba to uredbo uporabljati v skladu s temeljnimi pravicami in načeli, priznanimi z Listino Evropske unije o temeljnih pravicah, in zlasti s pravicama do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sojenja, ki sta zagotovljeni s členom 47 te listine. Iz tega sledi, da mora pristojno nacionalno sodišče, ki mora odločiti o morebitni uporabi člena 11 Uredbe št. 269/2014, spoštovati Listino o temeljnih pravicah v skladu z njenim členom 51(1).(52)
74.      Iz zgornjih preudarkov izhaja, da mora nacionalno sodišče, kadar je predmet postopka zahtevek, ki se neposredno ali posredno, v celoti ali deloma nanaša na pogodbo, na katere izvajanje vplivajo omejevalni ukrepi, v skladu s svojim procesnim okvirom zagotoviti rezultat, določen v členu 11(1) Uredbe št. 269/2014, in sicer „ne ugoditi zahtevku“. Povedano drugače, takega zahtevka ne sme uveljaviti. To razlago potrjuje analiza vseh preučenih jezikovnih različic.(53)
75.      Ta določba ne izključuje postopkovne možnosti, ki jo je predvidelo predložitveno sodišče, da odloči o utemeljenosti takega zahtevka, če izrek sodbe vsebuje pridržek, s katerim se prepove njeno izvrševanje, dokler zadevne osebe spadajo na področje uporabe člena 11(1)(a) ali (b) Uredbe št. 269/2014. Taka postopkovna možnost bi omogočila zmanjšanje tveganja nezadostne učinkovitosti izvajanja omejevalnih ukrepov, če država posreduje šele v fazi izvršbe, ki jo opravi sodni izvršitelj.(54) Poleg tega bi bila skladna s členom 11(3) te uredbe.(55)
76.      Obveznost zagotavljanja učinkovitosti omejevalnih ukrepov, ki jih je sprejela Unija, v bistvu upravičuje začasno neizpolnjevanje zadevnih pogodbenih obveznosti. Nasprotno pa lahko nacionalno sodišče, kadar se postopek nanaša na zahtevek, za katerega ni mogoče šteti, da se v celoti ali deloma, neposredno ali posredno nanaša na pogodbo, na katere izvajanje vplivajo omejevalni ukrepi, temu zahtevku ugodi, tudi kadar ga vloži oseba, uvrščena na seznam, ali katera koli oseba, ki deluje prek te osebe ali v njenem imenu.
77.      Nacionalno sodišče torej načeloma lahko odloči o vsebini tožbe, če ne ugodi zahtevku, za katerega velja prepoved iz člena 11(1) Uredbe št. 269/2014. Če nacionalni postopkovni okvir to dopušča, lahko tudi začasno odloži obravnavanje zahtevka do takrat, ko tožeča stranka ne spada več na področje uporabe člena 11(1)(a) ali (b) te uredbe. V vsakem primeru lahko ugodi zahtevkom, ki ne spadajo na področje uporabe prepovedi. Poleg tega v skladu s členom 7 navedene uredbe plačila, ki izhajajo iz sodnih, upravnih ali arbitražnih odločb, izdanih v državi članici ali izvršljivih v zadevni državi članici, niso prepovedana na podlagi člena 2(2) te uredbe, če so obresti, drugi dohodki in plačila v zvezi s tem zamrznjeni v skladu z odstavkom 1 tega člena 2. Iz tega izhaja, da niso vsi civilnopravni zahtevki samodejno izključeni. Namesto tega je treba vsak zahtevek presojati glede na njegov predmet, pravni status zadevnih strank in njegove gospodarske učinke.
78.      Tako je lahko zahtevek za ugotovitev obstoja pravice, ki ni izvršljiva, v nekaterih okoliščinah dopusten. Nacionalno sodišče lahko odloči o civilnopravnih zahtevkih le, če lahko zagotovi, da njegova odločitev ni v nasprotju z določbami o sankcijah iz Uredbe št. 269/2014, ker na primer ta odločitev osebi, uvrščeni na seznam, neposredno ali posredno zagotavlja gospodarsko prednost, ki je prepovedana s sankcijami. Nazadnje je treba opomniti, da lahko pristojni organi v skladu s členom 5(1) in drugimi določbami te uredbe odobrijo odstopanja. Namen teh pooblastil je uskladiti uporabo sankcij z zahtevami pravnega varstva.
79.      Iz razlogov, navedenih v prejšnjih točkah, predlagam, da se na peto vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da je treba člen 11(1) Uredbe št. 269/2014 razlagati tako, da ne prepoveduje meritorne obravnave zadeve, temveč prepoveduje, da se v celoti ali deloma ugodi zahtevku, ki se nanaša na pogodbo, na katere izvajanje v celoti ali deloma, neposredno ali posredno, vplivajo omejevalni ukrepi. Odločitev nacionalnega sodišča, katere izrek določa, da ta odločba ni izvršljiva, dokler tožeča stranka spada na področje uporabe člena 11(1)(a) ali (b) Uredbe št. 269/2014, je načeloma v skladu s to prepovedjo.
D.      Šesto vprašanje za predhodno odločanje
80.      Predložitveno sodišče s šestim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali ima člen 11(1) Uredbe št. 269/2014 pravne učinke, kadar tožeča stranka ni ena od oseb iz točk (a) ali (b) tega odstavka, tožena stranka pa je taka oseba.
81.      Na prvem mestu je treba spomniti, da je namen te določbe preprečiti civilnopravno izvrševanje pogodb ali terjatev, ki bi lahko bile v nasprotju s sankcijami, uvedenimi z Uredbo št. 269/2014. Te sankcije vključujejo zlasti zamrznitev sredstev nekaterih fizičnih ali pravnih oseb, ki so taksativno naštete v Prilogi I k tej uredbi(56), in prepoved dajanja gospodarskih virov ali finančnih sredstev na razpolago tem osebam.
82.      V zvezi s tem je treba spomniti, da je Sodišče v sodbi Bank Sepah(57) odločilo, da za doseganje teh ciljev torej ni samo legitimno, ampak tudi nujno, da se pojma „zamrznitev sredstev“ in „zamrznitev gospodarskih virov“ razlagata široko, ker gre za preprečevanje vsakršne uporabe zamrznjenega premoženja, ki bi omogočala izogibanje zadevnim uredbam in izrabljanje slabosti sistema.(58) Ta široka razlaga pomeni, da je treba vsa sredstva osebe, uvrščene na seznam, zamrzniti, vključno s sredstvi, ki izvirajo od nje ali ki so ji namenjena.(59)
83.      Poleg tega je treba opomniti, da člen 11(1) Uredbe št. 269/2014 ni omejen na civilnopravne postopke v ožjem smislu, temveč se uporablja za odločbe, katerih priznanje, izvršitev ali pravni učinki bi lahko ogrozili učinkovitost omejevalnih ukrepov iz te uredbe. Zato ta določba ni neposredno naslovljena na stranki v sporu – tožečo ali toženo stranko – kot taki, temveč sodiščem nalaga splošno obveznost, da ne izdajajo odločb, ki bi lahko zaobšle namen sankcij.
84.      Tako sodišče, ki zadevo obravnava in pri katerem tožeča stranka namerava uveljavljati pravice iz pogodbe, ki spada na področje uporabe člena 11(1) Uredbe št. 269/2014 – zlasti z osebo, za katero veljajo sankcije – ali katere namen je ogroziti cilje, ki jim sledi ta uredba, zahtevku ne sme ugoditi. Namen člena 11(1) te uredbe je torej zagotoviti učinkovitost omejevalnih ukrepov Unije in lahko kot tak povzroči pravne učinke za obe stranki v postopku, odvisno od tega, kdo bi imel korist od transakcije.(60)
85.      Poleg tega je treba pritrditi analizi Komisije, da se člen 11(1) Uredbe št. 269/2014 izrecno nanaša na „zahtevek“(61), izraz, ki je po obsegu veliko ožji od izraza „postopek“. Oseba, navedena v Prilogi I k tej uredbi, lahko namreč vstopi v postopek kot tožena stranka in kot tožeča stranka, zlasti v okviru nasprotne tožbe. Tak zahtevek lahko načeloma vloži vsaka stranka v postopku. Zato je treba uporabo te določbe vedno presojati glede na konkretne okoliščine zadeve.
86.      Glede na navedeno predlagam, da se na šesto vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da je treba člen 11(1) Uredbe št. 269/2014 razlagati tako, da prepoveduje ugoditev zahtevku, ki spada na področje uporabe te določbe, ne glede na to, ali ga je vložila tožeča ali tožena stranka v postopku.
VI.    Predlog
87.      Ob upoštevanju vseh zgoraj navedenih preudarkov Sodišču predlagam, da na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Augstākās tiesas Senāts (vrhovno sodišče, Latvija), odgovori tako:
1.      Člen 2 in člen 11(1) Uredbe Sveta (EU) št. 269/2014 z dne 17. marca 2014 o omejevalnih ukrepih v zvezi z dejanji, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine, kakor je bila spremenjena z Izvedbeno uredbo Sveta (EU) 2023/1765 z dne 13. septembra 2023,
je treba razlagati tako, da
mora sodišče, ki zadevo obravnava, kadar ima na voljo indice, po uradni dolžnosti preveriti, ali je katera od strank postopka med osebami iz člena 2 ali člena 11(1)(a) ali (b) te uredbe, in v ta namen uporabiti vsa preiskovalna pooblastila, ki so mu na voljo. Zlasti je dolžno zaprositi specializirane pristojne organe za potrebne informacije, da bi lahko to preučilo. Ta obveznost preverjanja velja tudi za fizične ali pravne osebe, subjekte ali organe, povezane s strankami v postopku.
2.      Člen 11(1) Uredbe št. 269/2014, kakor je bila spremenjena z Izvedbeno uredbo 2023/1765,
je treba razlagati tako, da
–        ne prepoveduje meritorne obravnave zadeve, temveč prepoveduje, da se v celoti ali deloma ugodi zahtevku, ki se nanaša na pogodbo, na katere izvajanje v celoti ali deloma, neposredno ali posredno, vplivajo omejevalni ukrepi. Odločitev nacionalnega sodišča, katere izrek določa, da ta odločba ni izvršljiva, dokler tožeča stranka spada na področje uporabe člena 11(1)(a) ali (b) Uredbe št. 269/2014, je načeloma v skladu s to prepovedjo.
–        Prepoveduje ugoditev zahtevku, ki spada na področje uporabe te določbe, ne glede na to, ali ga je vložila tožeča ali tožena stranka v postopku.
1      Jezik izvirnika: francoščina.
2      UL 2014, L 78, str. 6.
3      UL 2023, L 226, str. 3.
4      UL 2022, L 58, str. 1.
5      Sklep Sveta z dne 17. marca 2014 o omejevalnih ukrepih v zvezi z ukrepi, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (UL 2014, L 78, str. 16).
6      Sodišče šteje člen 215 PDEU za most med cilji Pogodbe EU na področju SZVP in ukrepi Unije, ki vključujejo omejevalne ukrepe iz Pogodbe DEU (glej v tem smislu sodbi z dne 28. marca 2017, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, točka 89, in z dne 10. septembra 2024, Neves 77 Solutions, C‑351/22, EU:C:2024:723, točka 45).
7      Glej sodbo z dne 10. marca 2011, Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler (C‑274/09, EU:C:2011:130, točki 29 in 36).
8      V skladu z ustaljeno sodno prakso mora Sodišče iz vseh elementov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, in zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe razbrati elemente prava Unije, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora (glej sodbo z dne 9. marca 2023, Registrų centras, C‑354/21, EU:C:2023:184, točka 35).
9      Glej točko 28 teh sklepnih predlogov.
10      Glej sodbi z dne 28. marca 2017, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, točka 89), in z dne 10. septembra 2024, Neves 77 Solutions (C‑351/22, EU:C:2024:723, točka 56).
11      Sodišče Unije in nacionalna sodišča izvajajo sodni nadzor v okviru pooblastil, ki so jim podeljena. Nadzor nad akti Unije, kot je Uredba št. 269/2014, je v pristojnosti sodišča Unije. Po drugi strani pa mora nacionalno sodišče zagotoviti sodno varstvo pred državnimi akti, sprejetimi na nacionalni ravni pri izvajanju ali uporabi teh aktov Unije.
12      Giumelli, F., Geelhoed, W., de Vries, M., in Molesini, A., „United in diversity? A study on the implementation of sanctions in the European Union, Beyond Foreign Policy?“, EU Sanctions at the Intersection of Development, Trade, and CFSP, zv. 10, št. 1 (2022), str. 41.
13      Portela, C., Olsen, K., „Mise en œuvre et suivi des régimes de sanctions de l’UE, y compris des recommandations visant à renforcer les capacités de l’UE à mettre en œuvre et à surveiller les sanctions“, Študija Evropskega parlamenta z dne 10. oktobra 2023, str. 26.
14      Starski, P., „United in Sanctions? Some Observations on the EU Practice of‘Restrictive Measures’ in the Face of the Russian Aggression against Ukraine“, The EU Reexamined, 2024, str. 256.
15      Finelli, F., „Countering circumvention of restrictive measures: the EU response“, Common Market Law Review, zv. 60, št. 3 (2023), str. 737.
16      Glej sodbe z dne 26. januarja 2010, Transportes Urbanos y Servicios Generales (C‑118/08, EU:C:2010:39, točka 31), z dne 7. aprila 2022, Caixabank (C‑385/20, EU:C:2022:278, točka 47), in z dne 13. marca 2025, Banco Santander (C‑230/24, EU:C:2025:177, točka 20).
17      Glej točko 34 teh sklepnih predlogov.
18      Glej točko 33 teh sklepnih predlogov.
19      Blair, W., „The legal effect of sanctions against Russia on financial and commercial transactions“, International sanctions: Monetary and financial law perspectives, Leiden 2024, str. 313. Avtor navaja, da državna sodišča niso glavni instrumenti za izvajanje sankcij. Če pa je učinek njihovih odločitev neposredno ali posredno izvajanje in/ali priznavanje takih sankcij, je ta učinek odločilen dejavnik njihove splošne učinkovitosti.
20      Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca D. Ruiz-Jaraboja Colomerja v zadevi Vedial/UUNT (C‑106/03 P, EU:C:2004:457, točka 28). Po mnenju generalnega pravobranilca je načelo dispozitivnosti zelo koristno glede na posebne lastnosti postopkov, praviloma civilnih, ki so izraz priznanja zasebne avtonomije oseb. Stranki kot dominus litis sta tisti, ki ga ne le začneta ali končata, temveč tudi določita njegov predmet. Nedvomno gre za postopkovno potrditev sposobnosti razpolaganja z lastnimi pravicami, ki se na materialnem področju izražajo s prevlado pogodbene volje. Posredno upravičenje tega načela je v dejstvu, da mora imetnik pravic do stvari, četudi morebiten ali domneven, obdržati to možnost razpolaganja, da bi jo lahko oblikoval v zahtevek, s katerim jo zahteva ali prenese, deloma ali v celoti, tako da jo pripozna ali se ji odpove, skratka določi predmet spora.
21      Pod pogojem, da stranki lahko razpolagata s predmetom spora v skladu z materialnim pravom.
22      Glej sodbe z dne 17. decembra 2009, Martín Martín (C‑227/08, EU:C:2009:792, točka 20), z dne 26. aprila 2017, Farkas (C‑564/15, EU:C:2017:302, točka 33), in z dne 14. septembra 2023, Tuk Tuk Travel (C‑83/22, EU:C:2023:664, točka 45).
23      Obveznost nacionalnega sodišča, da po uradni dolžnosti preveri spoštovanje prava Unije, se nanaša na nekatere določbe o varstvu potrošnikov (glej sodbo z dne 14. novembra 2023, Tuk Tuk Travel, C‑83/22, EU:C:2023:664, točke od 45 do 47 in navedena sodna praksa), in o mednarodni zaščiti (glej sodbi z dne 8. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Preizkus pridržanja po uradni dolžnosti), C‑704/20 in C‑39/21, EU:C:2022:858, točka 94, in z dne 17. oktobra 2024, Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, točka 52).
24      Glej sodbo z dne 4. oktobra 2024, Komisija in Svet/Front Polisario (C‑779/21 P in C‑799/21 P, EU:C:2024:835, točka 133).
25      Glej med drugim uvodno izjavo 11, člen 3(5), člen 21(2)(c) in člen 42(1) PEU. Glej sodbo z dne 19. julija 2012, Parlament/Svet (C‑130/10, EU:C:2012:472, točka 62).
26      Blair, W., „The legal effect of sanctions against Russia on financial and commercial transactions“, International sanctions: Monetary and financial law perspectives, Leiden 2024, str. 313. Zdi se, da avtor meni, da je uporaba sankcij Unije stvar javnega reda.
27      Sodba z dne 21. decembra 2021 (C‑124/20, EU:C:2021:1035).
28      Sodba z dne 21. decembra 2021, Bank Melli Iran (C‑124/20, EU:C:2021:1035, točke 55, 59 in 60).
29      Sodba z dne 21. decembra 2021, Bank Melli Iran (C‑124/20, EU:C:2021:1035, točki 67 in 68).
30      Sodba z dne 21. decembra 2011 (C‑72/11, EU:C:2011:874).
31      Glej sodbo z dne 21. decembra 2011, Afrasiabi in drugi (C‑72/11, EU:C:2011:874, točki 60 in 62).
32      Finelli, F., „Countering circumvention of restrictive measures: the EU response“, Common Market Law Review, zv. 60, št. 3 (2023), str. 734.
33      Člen 7(4) Uredbe Sveta (ES) št. 423/2007 z dne 19. aprila 2007 o omejevalnih ukrepih proti Iranu (UL 2007, L 103, str. 1).
34      Glej točko 63 in naslednje teh sklepnih predlogov.
35      Vilà Sánchez, E., „The European Union’s sanctions regime on the Russian Federation from 2014 to 2022“, Quaderns IEE: Revista de l’Institut d’Estudis Europeus, zv. 2, št. 1 (2023), str. 55.
36      Usmeritve v smernicah Komisije se zdijo še posebej koristne (v zvezi s tem glej Circumvention red flags related to business partners and customers, v dokumentu „Guidance for EU operators: Implementing enhanced due diligence to shield against Russia sanctions circumvention“).
37      Giumelli, F., Geelhoed, W., de Vries, M., in Molesini, A., „United in diversity? A study on the implementation of sanctions in the European Union, Beyond Foreign Policy?“, prav tam, str. 38.
38      Glej točko 50 teh sklepnih predlogov.
39      Glej točko 4 predložitvene odločbe.
40      Glej sodbo z dne 28. julija 2016, Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604, točka 27).
41      Glej točko 32 dokumenta, naslovljenega „Omejevalni ukrepi (sankcije) – posodobitev najboljših praks EU za učinkovito izvajanje omejevalnih ukrepov“ z dne 3. julija 2024 (v nadaljevanju: smernice) (št. predh. dok. 10572/22).
42      Glej sodbo z dne 15. decembra 2022, Instrubel in drugi (C‑753/21 in C‑754/21, EU:C:2022:987, točka 50 in navedena sodna praksa).
43      Niestedt, M., EU-Außenwirtschafts- und Zollrecht, Krenzler, H. G, Herrmann, C., Niestedt, M., „V. Embargo- und Sanktionsmaßnahmen“, C. H. Beck, 2015, točka 50.
44      Sodba z dne 11. oktobra 2007 (C‑117/06, EU:C:2007:596).
45      Glej sodbo z dne 11. oktobra 2007, Möllendorf in Möllendorf-Niehuus (C‑117/06, EU:C:2007:596, točka 56).
46      Glej točko 33 smernic.
47      Glej točko 33 smernic.
48      Glej špansko („prevalece sobre cualquier acuerdo contractual incompatible“), dansko („vil de gælde forud for alle uforenelige aftalemæssige arrangementer“), nemško („treten alle vertraglichen Regelungen, die mit ihnen nicht vereinbar sind, außer Kraft“), angleško („override all incompatible contractual arrangements“), italijansko („prevalgono su tutti gli accordi contrattuali incompatibili“), latvijsko („tai ir prioritāte pār visiem neatbilstīgiem līgumiskiem noteikumiem“), litovsko („jie yra viršesni už visas su jais nesuderinamas sutartines priemones“), nizozemsko („hebben zij voorrang boven alle daarmee onverenigbare contractuele regelingen“), poljsko („uchylają one wszystkie niezgodne porozumienia umowne“) in portugalsko („invalidam toda e qualquer disposição contratual que com eles seja incompatível“) jezkovno različico.
49      Siadat, A., Schultess, A., „Russland-Embargo-VO und innerdeutsche Zahlungsaufträge“, Zeitschrift für Bank und Kapitalmarktrecht, 2024, št. 13, str. 591.
50      Pravo Unije državam članicam nalaga, da za kršitve omejevalnih ukrepov Unije uvedejo kazenske sankcije. V zvezi s tem glej Direktivo (EU) 2024/1226 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. aprila 2024 o opredelitvi kaznivih dejanj in sankcij za kršitev omejevalnih ukrepov Unije ter spremembi Direktive (EU) 2018/1673 (UL L, 2024/1226).
51      Glej točko 39 teh sklepnih predlogov.
52      Glej po analogiji sodbo z dne 12. junija 2014, Peftiev (C‑314/13, EU:C:2014:1645, točka 24).
53      Glej špansko („no se satisfará“), dansko („ingen fordringer må indfries“), nemško („wird nicht stattgegeben“), angleško („no claims […] shall be satisfied“), italijansko („non è concesso“), latvijsko („neapmierina“), litovsko („netenkinami“), nizozemsko („worden niet toegewezen“), poljsko („nie są zaspokajane“) in portugalsko („não há lugar ao pagamento“) jezikovno različico.
54      Glej točko 54 teh sklepnih predlogov.
55      Glej točko 72 teh sklepnih predlogov.
56      Glej sodbo z dne 5. septembra 2024, Jemerak (C‑109/23, EU:C:2024:681, točka 48).
57      Sodba z dne 11. novembra 2021, Bank Sepah (C‑340/20, EU:C:2021:903).
58      Sodba z dne 11. novembra 2021, Bank Sepah (C‑340/20, EU:C:2021:903, točka 56).
59      V zvezi s tem glej dokument Komisije, naslovljen „Consolidated FAQs on the implementation of Council Regulation No 833/2014 and Council Regulation No 269/2014“, odgovor na vprašanje 19, str. 34.
60      Mogoče si je namreč predstavljati, da bi lahko oseba, uvrščena na seznam v okviru omejevalnih ukrepov, v postopku, ki ga je sprožil sopogodbenik, pobotala dolg, ki ga ima do sopogodbenika, s terjatvijo, ki jo ima do sopogodbenika, ne da bi vložila nasprotno tožbo. Tak pobot bi imel za posledico, da bi bila oseba, uvrščena na seznam, oproščena dolga v postopku, ki ga je sprožila druga pogodbena stranka.
61      Glej špansko („reclamación“), dansko („fordring“), nemško („Forderung“), angleško („claim“), italijansko („diritto“), latvijsko („prasības“), litovsko („reikalavimai“), nizozemsko („vordering“), poljsko („roszczenia“) in portugalsko („pedido“) jezikovno različico.