62021CC0608
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
P. PIKAMÄE
fremsat den 12. januar 2023 (
1
)
Sag C-608/21
Straffesag
mellem
XN
og
Politsejski organ pri 02 RU SDVR
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sofijski Rajonen sad (kredsdomstolen i Sofia, Bulgarien))
»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde i straffesager – ret til information under straffesager – direktiv 2012/13/EU – ret til at blive informeret om tiltalen – artikel 6, stk. 2 – information om begrundelsen for en afgørelse om tilbageholdelse af en mistænkt eller tiltalt – frist – indhold«
1.
»Hvordan kan jeg da være blevet arresteret? Og så på denne måde?«»Begynder De nu igen, sagde vogteren og dyppede et stykke smørrebrød i honningkrukken. Den slags spørgsmål svarer vi ikke på« (
2
). Dette uddrag af den første scene i »Processen«, den berømte roman af forfatteren fra Prag, Franz Kafka, beskriver et samfund i en fiktiv retsstat, hvor myndighederne kan berøve en person friheden uden at oplyse personen om grundene til deres afgørelse. Gennem hele historien forsøger K., forgæves, at opklare grundene til sin anholdelse (og senere domfældelse).
2.
Langt fra de inkvisitoriske overgreb i Kafkas fiktion har EU-lovgiver i artikel 6, stk. 2, i direktiv 2012/13 (
3
) kodificeret den rettighed, som mistænkte eller tiltalte personer, der anholdes eller tilbageholdes, har til at blive informeret om grundene til deres frihedsberøvelse. Med den foreliggende præjudicielle forelæggelse har Sofijski Rajonen sad (kredsdomstolen i Sofia, Bulgarien) anmodet Domstolen om at fortolke denne bestemmelse og således afklare, hvornår der skal informeres om disse grunde, og hvad denne information skal omfatte.
Retsforskrifter
EU-retten
3.
10., 14. og 28. betragtning til direktiv 2012/13, dette direktivs artikel 1, 2, 3, 4 og 6 samt artikel 6 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) er relevante i den foreliggende sag.
Bulgarsk ret
4.
Artikel 72 i Zakon za ministerstvoto na vatresjnite raboti (lov om indenrigsministeriet) (DV nr. 53 af 27.6.2014) i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, bestemmer:
»(1)   Politimyndigheder kan frihedsberøve en person:
1.
såfremt der er holdepunkter for at antage, at den pågældende har begået en strafbar handling.
[…]
(4)   Den tilbageholdte person har ret til at anfægte lovligheden af tilbageholdelsen for Rayonen sad [(kredsdomstol)] på det sted, hvor myndigheden har sit sæde. Retten træffer ufortøvet afgørelse om anfægtelsen, og der kan iværksættes kassationsappel til prøvelse af dens afgørelse ved den kompetente Administrativen sad [(forvaltningsdomstol, Bulgarien)] i henhold til Administrativnoprotsesualen kodeks [(forvaltningsprocesloven) (DV nr. 30 af 11.4.2006)].
(5)   Fra tidspunktet for sin tilbageholdelse har personen ret til en forsvarer, idet den tilbageholdte person også skal informeres om, at den pågældende kan give afkald på en forsvarer og om konsekvenserne heraf, og om retten til ikke at udtale sig, såfremt tilbageholdelsen sker i medfør af stk. 1, nr. 1.
[…]«
5.
I henhold til denne lovs artikel 73 må en person, der er blevet tilbageholdt under de i nævnte lovs artikel 72, stk. 1, nr. 1-4, fastsatte betingelser, ikke underkastes andre begrænsninger end begrænsninger af retten til fri bevægelighed. Varigheden af tilbageholdelsen må i sådanne tilfælde ikke overstige 24 timer.
6.
Artikel 74 i lov om indenrigsministeriet bestemmer:
»(1)   For de personer, der er nævnt i artikel 72, stk. 1, udstedes et skriftligt påbud om tilbageholdelse.
(2)   I påbuddet om tilbageholdelse [(zapoved)] som omhandlet i stk. 1 skal følgende angives:
1.
det udstedende politiorgans navn, funktion og tjenestested
2.
de faktiske og retlige grunde til tilbageholdelsen
3.
oplysninger om identificeringen af den tilbageholdte person
4.
dato og klokkeslæt for tilbageholdelsen
5.
begrænsningen af personens rettigheder i henhold til artikel 73
6.
personens ret
a)
til at anfægte tilbageholdelsen ved domstolene
b)
til en forsvarer fra tidspunktet for tilbageholdelsen
[…]
(3)   Den tilbageholdte person udfylder en erklæring om, at den pågældende er bekendt med sine rettigheder og påtænker at udøve eller undlade at udøve sine rettigheder i henhold til stk. 2, nr. 6, litra b)-f). Påbuddet om tilbageholdelse underskrives af politiorganet og den tilbageholdte person.
(4)   Hvis den tilbageholdte person afviser eller ikke har mulighed for at underskrive påbuddet om tilbageholdelse, bekræftes dette ved et vidnes underskrift.
[…]
(6)   En kopi af påbuddet om tilbageholdelse skal udleveres til den tilbageholdte person mod en underskrift.«
7.
I henhold til artikel 22 i Zakon za administrativnite narusjenia i nakazania (lov om administrative overtrædelser og administrative sanktioner, offentliggjort i DV nr. 92 af 28.11.1968) kan der vedtages administrative tvangsforanstaltninger med henblik på at forebygge forvaltningsmæssige overtrædelser og bringe dem til ophør og på at forebygge og fjerne de skadelige følger heraf.
8.
Artikel 21, stk. 1, i forvaltningsprocesloven i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, har følgende ordlyd:
»En individuel forvaltningsakt er en udtrykkelig viljestilkendegivelse eller en viljestilkendegivelse, som bringes til udtryk ved en handling eller undladelse, fra en administrativ myndighed eller en anden myndighed eller organisation, der har beføjelse hertil i henhold til lovgivningen, fra personer, der varetager offentlige opgaver, og fra organisationer, der leverer offentlige tjenesteydelser, hvorved rettigheder eller pligter begrundes, eller enkelte borgeres eller organisationers rettigheder, frihedsrettigheder eller legitime interesser berøres direkte, samt afvisningen af at vedtage en sådan akt.«
9.
Denne lovs artikel 145 bestemmer:
»(1)   Lovligheden af forvaltningsakter kan anfægtes ved domstolene.
(2)   Følgende kan anfægtes:
1.
den oprindelige individuelle forvaltningsakt, herunder afvisningen af at vedtage en sådan forvaltningsakt
[…]«
10.
Artikel 1 i Ukaz No 904 za borba s drebnoto huliganstvo (bekendtgørelse nr. 904 til bekæmpelse af mild hooliganisme) af 28. december 1963 i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, bestemmer:
»(1)   De følgende forvaltningsretlige sanktioner pålægges for mild hooliganisme, hvis den person, der har begået den, er fyldt 16 år:
1.
tilbageholdelse i op til 15 dage i en facilitet under indenrigsministeriet
2.
bøde på 100-500 bulgarske leva (BGN) [(ca. 51-256 EUR)].
(2)   »Mild hooliganisme« i denne bekendtgørelses forstand er en utilbørlig adfærd, der kommer til udtryk ved anvendelse af bandeord, mishagsytringer eller andre upassende udtryk på et offentligt sted foran et større antal personer, ved krænkende behandling af eller krænkende adfærd over for borgerne, myndighederne eller offentligheden eller ved skænderi, slagsmål eller andre lignende handlinger, som forstyrrer den offentlige ro og orden, men som, henset til den lave grad af fare for offentligheden, ikke udgør en strafbar handling som omhandlet i straffelovens artikel 325.«
De faktiske omstændigheder, der ligger til grund for tvisten, hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
11.
RK, politiorgan ved 02 Rajonno upravlenie na Stolitjna direktsia na vatresjnite raboti (02 kredspolitimyndighed ved hovedstadens afdeling for indre anliggender, Sofia, Bulgarien, herefter »kredspolitimyndigheden«), udstedte den 2. september 2020 et påbud om anvendelse af en administrativ tvangsforanstaltning, der bestod i tilbageholdelse af XN i op til 24 timer fra den 2. september 2020 kl. 11.20 på grund af mistanke om, at han havde begået en strafbar handling.
12.
I det pågældende påbud, som er underskrevet af politiorganet RK, anføres begrundelsen for tilbageholdelsen af XN således: »artikel 72, stk. 1, nr. 1, [i lov om indenrigsministeriet]« og »forstyrrelse af den offentlige orden«. På bagsiden af påbuddet er det anført, at XN blev løsladt den 3. september 2020 kl. 11.10, hvilket er bekræftet ved hans underskrift. Umiddelbart efter at XN var blevet tilbageholdt, blev han kropsvisiteret, hvilket blev noteret i en protokol, og han fik udleveret en erklæring, hvori han blev informeret om sine rettigheder i henhold til artikel 72, 73 og 74 i lov om indenrigsministeriet.
13.
Den 3. september 2020 anlagde XN et annullationssøgsmål ved Sofijski Rajonen sad (kredsdomstolen i Sofia), den forelæggende ret, hvorved han anfægtede lovligheden af påbuddet om tilbageholdelse.
14.
I forbindelse med indsamlingen af de relevante oplysninger vedrørende denne sag blev der fremlagt rapporter fra politiorganer af 2., 3. og 4. september 2020, hvori det hævdes, at XN den 2. september 2020 ca. kl. 11.20 som deltager i en protestaktion i Sofia foran det bulgarske parlament havde forsøgt at bryde igennem den opstillede politikæde, idet han havde slået og sparket med hænder og fødder på politibetjentenes skjolde og fremsat kyniske bemærkninger over for dem, hvilket havde gjort det nødvendigt at tilbageholde ham. Det fremgår ikke af akterne, at XN under sin tilbageholdelse blev forelagt og gjort bekendt med politibetjentenes rapporter af 2. og 3. september.
15.
I sin skriftlige erklæring af 2. september 2020 angav XN, at han var til stede ved protestaktionerne og i forbindelse med den eskalerende spænding blev presset i retning af politikæden af menneskemængden og herefter blev tilbageholdt af organer under indenrigsministeriet, som udøvede fysisk vold mod ham. Han bestred, at han havde forstyrret den offentlige orden.
16.
Medicinske dokumenter af 2. september 2020 blev tilført sagsakterne, hvoraf det fremgår, at der ved en lægefaglig undersøgelse af XN blev konstateret et åbent sår i et øjenlåg og i en øjenhule.
17.
Den 8. september 2020 udstedte et politiorgan ved kredspolitimyndigheden i Sofia efter pålæg fra en anklager ved statsadvokaturen i Sofia en retsakt over for XN med henblik på konstatering af mild hooliganisme, som efterfølgende blev indgivet til Sofijski Rajonen sad (kredsdomstolen i Sofia), og hvori det var anført, at XN havde begået en forvaltningsretlig overtrædelse i henhold til artikel 1, stk. 2, i bekendtgørelse nr. 904 til bekæmpelse af mild hooliganisme. Ved afgørelse af 8. september truffet af Sofijski Rajonen sad (kredsdomstolen i Sofia) blev XN kendt uskyldig og frikendt, eftersom den foreholdte forvaltningsretlige overtrædelse ikke kunne bevises. Rettens afgørelse er endelig.
18.
Den forelæggende ret har anført, at den inden for rammerne af hovedsagen skal efterprøve lovligheden af det af politimyndigheden udstedte påbud om de facto-tilbageholdelse af XN i op til 24 timer på grundlag af en mistanke om, at han havde begået en strafbar handling.
19.
Den har præciseret, at en sådan tilbageholdelse af borgere, hvor der er grund til at antage, at de har begået en strafbar handling, udgør en administrativ tvangsforanstaltning som omhandlet i artikel 22 i lov om administrative overtrædelser og sanktioner, som har karakter af en individuel forvaltningsakt, hvorved det skal forhindres, at den pågældende unddrager sig retsforfølgning eller begår en strafbar handling.
20.
Den forelæggende ret har anført, at det følger af artikel 74, stk. 2, i lov om indenrigsministeriet, at de faktiske og retlige grunde til tilbageholdelsen udgør en væsentlig del af det politimæssige påbud. I denne henseende har Varhoven administrativen sad (øverste forvaltningsdomstol, Bulgarien) fortolket denne bestemmelse korrigerende og anser det for at være lovligt, at disse oplysninger ikke fremgår af det skriftlige påbud om tilbageholdelse, men i andre (forudgående eller efterfølgende) ledsagedokumenter, også selv om disse ikke er blevet udleveret til personen, mens dennes ret til fri bevægelighed var begrænset. Den forelæggende ret er imidlertid af den opfattelse, at denne retspraksis, som er blevet fulgt af de underordnede nationale domstole, hverken er i overensstemmelse med artikel 5, stk. 1, litra c), i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«), som fortolket af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol (herefter »Menneskerettighedsdomstolen«), eller med artikel 6, stk. 2, og artikel 8, stk. 1, i direktiv 2012/13.
21.
Ifølge den forelæggende ret skal der således tages hensyn til den omstændighed, at den ret til aktindsigt i materiale i sagen, som »mistænkte« har i henhold til artikel 7 i direktiv 2012/13, ikke er blevet gennemført i bulgarsk ret og således ikke er sikret disse personer. I henhold til strafferetsplejeloven gives denne aktindsigt kun til »anklagede«. Hvis der ikke gives konkret information om de faktiske og retlige grunde til tilbageholdelsen, og hvis der ikke gives aktindsigt i det materiale i sagen, hvori disse grunde er angivet, fratages en person, der er mistænkt for at have begået en strafbar handling, muligheden for på passende og omfattende vis at udøve sin ret til et forsvar og for at anfægte det skriftlige påbud om tilbageholdelse ved domstolene.
22.
Den forelæggende ret ønsker endvidere oplyst, hvilke oplysninger der skal indgå i informationen om den strafbare handling som omhandlet i artikel 6 i direktiv 2012/13, som den tilbageholdte person er mistænkt for.
23.
På denne baggrund har Sofijski Rajonen sad (kredsdomstolen i Sofia) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 8, stk. 1, i [direktiv 2012/13], sammenholdt med [dette direktivs[ artikel 6, stk. 2, fortolkes således, at [denne bestemmelse] er til hinder for en national lovgivning, der anvendes korrigerende på grundlag af relevant retspraksis i den pågældende EU-medlemsstat, og hvorefter det er lovligt, at begrundelsen for anholdelsen af en mistænkt person, herunder om den strafbare handling, som den pågældende mistænkes for at have begået, ikke fremgår af det skriftlige påbud om tilbageholdelse, men derimod af andre (forudgående eller efterfølgende) ledsagedokumenter, der ikke udleveres omgående, og som personen efterfølgende kan få kendskab til ved en eventuel anfægtelse af tilbageholdelsens lovlighed ved domstolene?
2)
Skal artikel 6, stk. 2, i [direktiv 2012/13] fortolkes således, at informationen om den strafbare handling, som en anholdt person mistænkes for at have begået, skal indeholde oplysninger om tidspunktet, stedet, måden, hvorpå den strafbare handling er blevet begået, personens medvirken hertil og den heraf følgende strafferetlige kvalificering for at sikre en effektiv udøvelse af retten til et forsvar?«
Bedømmelse
Spørgsmålet om, hvorvidt direktiv 2012/13 finder anvendelse
24.
Der skal indledningsvis tages stilling til spørgsmålet om, hvorvidt direktiv 2012/13 finder anvendelse i den foreliggende sag.
25.
Det fremgår således af forelæggelsesafgørelsen, at tilbageholdelse i bulgarsk ret, i henhold til artikel 72, stk. 1, nr. 1, i lov om indenrigsministeriet, udgør en administrativ tvangsforanstaltning, der har karakter af en individuel forvaltningsakt, hvilket giver grund til at antage, at hovedsagen skal kvalificeres som en administrativ procedure, og at den således ikke er omfattet af direktiv 2012/13’s anvendelsesområde.
26.
Ifølge artikel 1 i nævnte direktiv fastsætter dette direktiv regler om retten til information for mistænkte og tiltalte personer vedrørende deres rettigheder i straffesager og tiltalen mod dem. Da jeg ikke er i tvivl om, at XN, da han blev anholdt og tilbageholdt, må være blevet underrettet om, at politiet anså ham for en mistænkt (
4
), vil jeg ganske kort beskæftige mig med spørgsmålet om, hvorvidt den sag, der har givet anledning til den foreliggende præjudicielle forelæggelse, er en »straffesag« som omhandlet i den nævnte artikel, således at direktiv 2012/13 bør finde anvendelse i den foreliggende sag.
27.
I denne henseende gør jeg opmærksom på, at tilbageholdelse af borgere i overensstemmelse med bulgarsk lovgivning ifølge den forelæggende ret foretages, hvis der er grund til at antage, at de pågældende har begået en strafbar handling. Mens den berørte persons ansvar undersøges særskilt i en straffesag, kan der kun udstedes et påbud om frihedsberøvelse, hvis der foreligger oplysninger om, at der er begået en lovovertrædelse, og som begrunder mistanken om, at personen sandsynligvis har medvirket hertil.
28.
Det skal desuden fastslås, at direktiv 2012/13 i overensstemmelse med 14. betragtning hertil bygger på de rettigheder, der er fastlagt i chartret, særligt artikel 6, 47 og 48, og derved bygger på artikel 5 og 6 i EMRK, således som disse bestemmelser fortolkes af Menneskerettighedsdomstolen, og at udtrykket »tiltale« i dette direktiv anvendes for samme begreb som udtrykket »anklage«, der anvendes i artikel 6, stk. 1, i EMRK (
5
).
29.
Som Europa-Kommissionen har påpeget i sine skriftlige bemærkninger, bekræftede Domstolen allerede i IS-dommen (Forelæggelsesafgørelsens ulovlighed) (
6
), at de rettigheder, der er tillagt ved direktiv 2012/13, finder anvendelse på en mistænkt, der er blevet anholdt eller tilbageholdt, idet den henviste til Menneskerettighedsdomstolens praksis vedrørende anvendelsen af de garantier, der følger af den strafferetlige del af artikel 6 i EMRK, hvorefter der foreligger en »anklage for en forbrydelse«, når en person officielt er anklaget af de kompetente myndigheder, eller såfremt de handlinger, som disse myndigheder har foretaget på grund af mistanken mod den pågældende, mærkbart påvirker dennes situation. En person, der som XN i den foreliggende sag er blevet anholdt (eller tilbageholdt), fordi vedkommende er mistænkt for at have begået en strafbar handling, kan således anses for at være »anklaget for en forbrydelse« og kan påberåbe sig beskyttelsen i henhold til EMRK’s artikel 6 (
7
).
30.
Det følger heraf, at direktiv 2012/13 finder anvendelse på hovedsagen.
Realiteten
Det første præjudicielle spørgsmål
31.
Med det første præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 8, stk. 1, i direktiv 2012/13, sammenholdt med dette direktivs artikel 6, stk. 2, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, der anvendes i overensstemmelse med fast retspraksis i den pågældende medlemsstat, hvorefter begrundelsen for tilbageholdelsen af en mistænkt eller tiltalt ikke nødvendigvis skal angives i det skriftlige påbud om tilbageholdelsen, men derimod kan fremgå af andre dokumenter, som den pågældende kun får kendskab til, hvis vedkommende anfægter dette påbuds lovlighed ved domstolene.
32.
Inden jeg indleder min analyse, bør det påpeges, at dette direktivs artikel 8, stk. 1, kræver, at der føres protokol over de informationer, der gives den mistænkte eller tiltalte i overensstemmelse med direktivets artikel 3 og 6, efter proceduren for protokolførelse fastlagt i den pågældende medlemsstats lovgivning. Efter min opfattelse fremgår det dog ikke af sagsakterne, at fortolkningen af denne bestemmelse har nogen relevans for besvarelsen af det foreliggende spørgsmål. I sin kommende dom bør Domstolen derfor efter min opfattelse omformulere det, således at det alene henviser til artikel 6, stk. 2, i direktiv 2012/13.
33.
Direktiv 2012/13 tilsigter – gennem vedtagelse af fælles minimumsregler for retten til information i straffesager – at styrke medlemsstaternes gensidige tillid til hinandens strafferetlige systemer (
8
). Som anført ovenfor fremgår det af artikel 1 i direktiv 2012/13, at dette direktiv fastsætter regler om retten til information for mistænkte og tiltalte personer vedrørende deres rettigheder i straffesager og tiltalen mod dem.
34.
Som Domstolen allerede har fastslået (
9
), fremgår det af artikel 3 i direktiv 2012/13, sammenholdt med dette direktivs artikel 6, at den rettighed, der er nævnt i artikel 1, vedrører i det mindste to særskilte rettigheder. For det første skal mistænkte eller tiltalte personer i henhold til dette direktivs artikel 3 som minimum informeres om visse processuelle rettigheder, dvs. retten til at få adgang til en advokat, eventuelle rettigheder til gratis retshjælp og betingelserne for at få sådan retshjælp, retten til at blive informeret om tiltalen, retten til tolkning og oversættelse samt retten til ikke at udtale sig. Når en mistænkt eller tiltalt person anholdes eller tilbageholdes, pålægger artikel 4 i direktiv 2012/13 medlemsstaterne at udlevere en skriftlig meddelelse, der ligeledes angiver visse yderligere processuelle rettigheder. For det andet fastsætter nævnte direktivs artikel 6 regler om retten til at blive informeret om tiltalen.
35.
Artikel 6, stk. 2, i direktiv 2012/13, som er genstand for det foreliggende præjudicielle spørgsmål, vedrører reglen om, at mistænkte eller tiltalte personer, der anholdes eller tilbageholdes, skal informeres om grundene til anholdelsen eller tilbageholdelsen, herunder om den strafbare handling, som vedkommende mistænkes eller tiltales for at have begået.
36.
Det specifikke formål med bestemmelsen er at give de pågældende personer mulighed for at anfægte lovligheden af deres frihedsberøvelse og således beskytte sig mod vilkårlig anholdelse eller tilbageholdelse. Dette følger af Menneskerettighedsdomstolens praksis.
37.
I denne forbindelse minder jeg om, at eftersom artikel 6, stk. 2, i direktiv 2012/13 vedrører en betingelse for, at frihedsberøvelsen er lovlig, skal fortolkningen heraf nødvendigvis baseres på chartrets artikel 6 om retten til frihed og personlig sikkerhed. De rettigheder, der er sikret heri, har – i overensstemmelse med klausulen om ensartethed i chartrets artikel 52, stk. 3 – samme betydning og omfang som dem, der er fastsat i EMRK’s artikel 5. Menneskerettighedsdomstolen har således gentagne gange fastslået, at den underretningspligt, der påhviler de kompetente myndigheder i henhold til artikel 5, stk. 2, i EMRK (
10
), har til formål at give personer, der er anholdt eller tilbageholdt, ret til at anfægte lovligheden af deres frihedsberøvelse ved en domstol i medfør af samme bestemmelses stk. 4 (
11
).
38.
Hvad angår spørgsmålet om, hvornår der skal informeres om grundene til anholdelsen eller tilbageholdelsen, fremgår dette tydeligvis ikke af ordlyden af artikel 6, stk. 2, i direktiv 2012/13. Det skal derfor undersøges, om dette kan udledes af en systematisk læsning af denne bestemmelse, hvor der tages hensyn til den måde, hvorpå den er forbundet med de øvrige bestanddele i den retlige ordning i artikel 6.
39.
Artikel 6, stk. 1, i direktiv 2012/13 fastsætter reglen om, at en mistænkt eller tiltalt skal modtage information om den strafbare handling, som udgør grundlaget for mistanken eller tiltalen, og at denne information skal gives straks og i en tilstrækkelig detaljeret form til at sikre en retfærdig behandling af sagen og en effektiv udøvelse af retten til et forsvar. I 28. betragtning til dette direktiv præciseres det, at denne information gives senest inden den første officielle afhøring ved politiet. Samme artikels stk. 3 foreskriver, at der, senest når grundlaget for tiltalen forelægges for en domstol, gives detaljeret information om tiltalen, herunder den strafbare handlings art og den juridiske kvalificering af den, og om karakteren af den mistænkte eller tiltalte persons angivelige deltagelse i udøvelsen af denne strafbare handling, mens stk. 4 bestemmer, at en mistænkt eller tiltalt straks informeres om enhver ændring i de oplysninger, der gives i medfør af denne artikel, hvis dette er nødvendigt for at sikre en retfærdig behandling af sagen.
40.
Jeg vil på baggrund af genstanden for den forelæggende rets spørgsmål undersøge forholdet mellem de to første stykker i artikel 6 i direktiv 2012/13.
41.
Denne bestemmelses stk. 1 fastsætter en generel underretningspligt, hvis genstand er den strafbare handling, og som skal opfyldes straks samt i en tilstrækkelig detaljeret form til at sikre en retfærdig behandling af sagen og en effektiv udøvelse af retten til et forsvar. I stk. 2 opstilles en yderligere forpligtelse for de kompetente myndigheder i forbindelse med en anholdelse eller tilbageholdelse, som ikke er begrænset til meddelelse af informationer om den strafbare handling, men mere generelt desuden omfatter grundene til anholdelsen eller tilbageholdelsen (
12
). Det er således ikke overraskende, at det sidstnævnte stykke ikke nævner, hvornår de heri omhandlede informationer skal gives til den mistænkte eller tiltalte, eftersom det tidsmæssige kriterium, som er fastsat i stk. 1, ligeledes gælder ved anholdelse eller tilbageholdelse.
42.
Det synes således udelukkende at fremgå af en systematisk læsning, at de kompetente myndigheder har pligt til at informere den pågældende om grundene til anholdelsen eller tilbageholdelsen så hurtigt, som det er nødvendigt for at gøre det muligt for den pågældende, hvis denne finder det hensigtsmæssigt, at anfægte frihedsberøvelsens lovlighed for herved at sikre en effektiv udøvelse af retten til et forsvar og en retfærdig behandling af sagen.
43.
Det samme fortolkningsresultat fremkommer, når der tages hensyn til Domstolens faste praksis, som formulerer behovet for at give artikel 6 i direktiv 2012/13 en effektiv virkning, idet det præciseres, at selv om direktiv 2012/13 ikke regulerer fremgangsmåden for, hvordan informationen om tiltalen skal meddeles den mistænkte eller tiltalte, må denne fremgangsmåde ikke være til skade for formålet med bl.a. artikel 6, som består i at gøre det muligt for personer, der tiltales for at have begået en strafbar handling, at forberede deres forsvar, og at sikre en retfærdig behandling af sagen (
13
).
44.
Det kunne således gøres gældende, at kun en hurtig meddelelse af denne information, der sker samtidig med frihedsberøvelsen, eller kort tid efter at den har fundet sted, kan gøre det muligt for den anholdte eller tilbageholdte at vurdere sine chancer for effektivt at anfægte tilbageholdelsens lovlighed og i givet fald anlægge et søgsmål til prøvelse af denne lovlighed.
45.
Dette formål ville derimod ikke være opnået, hvis informationerne om grundene til anholdelsen eller tilbageholdelsen først blev givet, når den pågældende havde anlagt et sådant søgsmål. Det må således konstateres, at hvis en anholdt eller tilbageholdt person var nødsaget til at anfægte lovligheden af et påbud for at kunne få kendskab til grundene hertil, ville den pågældende ikke have haft tid til at vurdere chancerne for at få medhold i sit søgsmål eller i givet fald til effektivt at forberede det. Det er således ikke tilstrækkeligt, at de pågældende grunde kan udledes af sagsakterne i den retslige procedure (
14
).
46.
Den fortolkning, der er redegjort for i det ovenstående, bekræftes efter min opfattelse af Menneskerettighedsdomstolens faste praksis, som indledes med dommen i sagen van der Leer mod Nederlandene (
15
), hvorefter en person, der har ret til at anlægge et søgsmål med henblik på en hurtig afgørelse om lovligheden af sin frihedsberøvelse, ikke reelt kan gøre brug af denne ret, hvis vedkommende ikke ufortøvet og i tilstrækkelig grad bliver informeret om grundene til frihedsberøvelsen (
16
).
47.
Menneskerettighedsdomstolen var bevidst om, at der ikke kan fastsættes et nøjagtigt teoretisk tidspunkt for, hvornår et sådant »krav om hurtighed« er opfyldt, og anførte, at spørgsmålet om, hvorvidt den anholdte eller den tilbageholdte person er blevet informeret tilstrækkelig hurtigt om disse grunde, afhænger af sagens omstændigheder.
48.
Det fremgår dog af samme retspraksis, at den politimyndighed, som foretager anholdelsen (eller tilbageholdelsen), ikke har pligt til at informere om samtlige grunde på selve det tidspunkt, hvor anholdelsen finder sted (
17
). De tidsmæssige begrænsninger, der følger af kravet om hurtighed, er blevet anset for at være overholdt, når den anholdte (eller tilbageholdte) inden for nogle timer var blevet informeret om grundene til frihedsberøvelsen (
18
), mens det indtil nu konsekvent er blevet fastslået, at dette krav var blevet tilsidesat, når der var forløbet mere end en dags tid, inden den pågældende modtog denne information (
19
).
49.
Henset til disse betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer det første præjudicielle spørgsmål således, at artikel 6, stk. 2, i direktiv 2012/13, sammenholdt med dette direktivs artikel 6, stk. 1, skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, der anvendes i overensstemmelse med fast retspraksis i den pågældende medlemsstat, hvorefter begrundelsen for tilbageholdelsen af en mistænkt eller tiltalt person ikke nødvendigvis skal angives i det skriftlige påbud om tilbageholdelsen, men derimod kan fremgå af andre dokumenter, som personen kun får kendskab til, hvis vedkommende anfægter dette påbuds lovlighed ved domstolene. Personen skal således informeres om denne begrundelse så hurtigt, som det er nødvendigt for, at vedkommende, hvis denne finder det hensigtsmæssigt, kan anlægge et sådant søgsmål, og under alle omstændigheder inden politiets første officielle afhøring.
Det andet præjudicielle spørgsmål
50.
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 6, stk. 2, i direktiv 2012/13 skal fortolkes således, at den information, som skal gives en anholdt eller tilbageholdt person, skal indeholde oplysninger om tidspunktet, stedet, måden, hvorpå den strafbare handling er blevet begået, personens medvirken hertil og den heraf følgende strafferetlige kvalificering, for at sikre muligheden for effektivt at anfægte frihedsberøvelsen og dermed en effektiv udøvelse af retten til et forsvar.
51.
Med andre ord anmodes Domstolen om at udtale sig om indholdet og detaljeringsgraden af de grunde, som den anholdte eller tilbageholdte person skal informeres om i henhold til artikel 6, stk. 2, i direktiv 2012/13.
52.
Som jeg har redegjort for ovenfor, fastsætter denne bestemmelse en yderligere underretningspligt i forhold til den generelle forpligtelse i artikel 6, stk. 1, i direktiv 2012/13 og skal derfor sammenholdes med denne. Det er imidlertid ikke muligt at besvare det foreliggende præjudicielle spørgsmål på grundlag af disse bestemmelsers ordlyd. Det kan nemlig alene udledes af bestemmelsernes ordlyd, at de nævnte grunde for det første skal meddeles i en tilstrækkelig detaljeret form, og at de for det andet mindst skal anføre den strafbare handling, som den pågældende person mistænkes for at have begået.
53.
Det er derfor nødvendigt at tage hensyn til 28. betragtning til direktiv 2012/13, som jeg finder særlig egnet til at belyse rækkevidden af de forpligtelser til at underrette mistænkte og tiltalte om tiltalen mod dem, som fremgår af direktivets artikel 6, stk. 1-3.
54.
Eftersom jeg i vid udstrækning vil tage udgangspunkt i denne betragtning i de følgende punkter, skal jeg indledningsvis nævne, at betragtninger ganske vist som hovedregel ikke er retligt bindende (
20
), men at Domstolen ofte har ladet sig inspirere heraf ved fortolkningen af bestemmelserne i en EU-retsakt.
55.
Denne betragtning bekræfter bl.a., at der i forhold til det stadium, som straffesagen befinder sig på, skal gives en tilstrækkelig detaljeret beskrivelse af forholdene omkring den strafbare handling, herunder, for så vidt som disse forhold er kendt, tidspunktet og stedet for og den mulige retlige klassificering af den angivelige strafbare handling, når en sådan beskrivelse gives for at sikre en retfærdig behandling af sagen og at muliggøre en effektiv udøvelse af retten til et forsvar.
56.
Efter min opfattelse får vi her en række oplysninger vedrørende rækkevidden af den oplysningspligt, der påhviler de kompetente myndigheder i henhold til artikel 6 i direktiv 2012/13.
57.
For det første omfatter de informationer, der skal gives, en beskrivelse af forholdene omkring den angivelige strafbare handling og den mulige retlige kvalificering af denne strafbare handling, uanset på hvilket stadium af sagen denne information bliver givet.
58.
Hvad angår sager, hvor der er foretaget en anholdelse eller tilbageholdelse, må det konstateres, at ethvert forsøg på udtømmende at opregne de oplysninger, der hører under »beskrivelse af forholdene«, tydeligvis vil være dømt til at mislykkes på grund af de mange forskellige situationer, som kan begrunde sådanne frihedsberøvende foranstaltninger. Jeg finder det dog rimeligt at antage, at denne beskrivelse – ud over tidspunktet og stedet, såfremt disse forhold er kendt – ikke bør udelade karakteren af den pågældende persons deltagelse i den strafbare handling (
21
). I øvrigt bør den nævnte betragtnings henvisning til den mulige retlige kvalificering (
22
) fortolkes således, at det ligeledes kræves, at den anholdte eller tilbageholdte person informeres om den foreløbige retlige kvalificering af den strafbare handling, som udgør grundlaget for mistanken.
59.
Såfremt der ikke gives information med dette indhold, kan den effektive virkning af artikel 6, stk. 2, i direktiv 2012/13, sammenholdt med samme artikels stk. 1, i øvrigt ikke sikres. Det er således kun informationen om de således karakteriserede faktiske og retlige grunde til anholdelsen eller tilbageholdelsen, der efter min opfattelse giver den pågældende person og/eller dennes advokat mulighed for at forstå, hvorfor vedkommende er blevet frihedsberøvet, og således, i givet fald, mulighed for effektivt at udøve sin ret til at anfægte lovligheden af anholdelsen eller tilbageholdelsen og dermed udøve retten til et forsvar.
60.
For det andet varierer de pågældende oplysningers detaljeringsgrad, alt efter hvilket stadium sagen befinder sig på. Hvad dette angår formulerer 28. betragtning til direktiv 2012/13 således nødvendigheden af, at der foretages en afvejning dels mellem kravene om en retfærdig behandling af sagen og overholdelse af retten til et forsvar, dels de krav, der er knyttet til proceduren. Artikel 6 i direktiv 2012/13 skal derfor forstås således, at denne bestemmelse indfører en graduering af oplysningspligten, idet detaljeringsgraden af den information, som den kompetente myndighed skal give, øges, efterhånden som sagen nærmer sig den fase, hvor den forelægges for en domstol. Denne artikels stk. 1 foreskriver, at der skal gives information om den strafbare handling, som i forbindelse med anholdelse eller tilbageholdelse ligeledes omfatter alle grundene herfor, jf. stk. 2, mens stk. 3 stiller krav om detaljeret information, når grundlaget for tiltalen forelægges for en domstol.
61.
Det fremgår ligeledes af nævnte 28. betragtning, at meddelelsen af ovennævnte information ikke må forringe forløbet af igangværende efterforskninger, hvilket indebærer, at der foretages en forudgående vurdering med hensyn til, hvilken detaljeringsgrad af informationerne der er hensigtsmæssig. Det er således ikke udelukket, at den kompetente myndighed er i besiddelse af information, som ikke kan afsløres for den anholdte eller tilbageholdte, uden at dette berører forløbet af en sådan efterforskning. Denne myndighed skal således finde en rimelig balance for at undgå, at efterforskningen berøres, samtidig med at den sikrer, at den pågældende person gives tilstrækkelige informationer til, at vedkommende kan forstå grundene til frihedsberøvelsen og effektivt anfægte dens lovlighed (
23
).
62.
Heraf følger på den ene side, at den information, der skal gives ifølge artikel 6, stk. 2, i direktiv 2012/13, sammenholdt med samme artikels stk. 1, ikke er en præcis og fuldstændig information som den, der kræves i henhold til bestemmelsens stk. 3, og på den anden side, at den vedrører de samme oplysninger som dem, der opregnes i det sidstnævnte stykke.
63.
Den fortolkning, som jeg netop har redegjort for, underbygges efter min opfattelse fuldt ud af retspraksis vedrørende EMRK’s artikel 5, stk. 2.
64.
Selv om det fremgår af denne retspraksis, at spørgsmålet om, hvorvidt en anholdt eller tilbageholdt person har modtaget tilstrækkelige informationer til at kunne påberåbe sig retten til at anfægte frihedsberøvelsens lovlighed, skal vurderes på grundlag af sagens omstændigheder, har Domstolen imidlertid opstillet visse principper, der skal tjene som vejledning for vurderingen heraf (
24
).
65.
For det første udgør angivelsen af retsgrundlaget for frihedsberøvelsen ikke i sig selv en information, der er tilstrækkelig til at sikre retten til at blive informeret om grundene til anholdelsen eller frihedsberøvelsen. Eksempelvis fastslog Menneskerettighedsdomstolen i sin dom i sagen Murray mod Det Forenede Kongerige, at der var tale om en tilsidesættelse af EMRK’s artikel 5, stk. 2, idet den politibetjent, som havde anholdt Margaret Murray, kun havde meddelt hende, hvilken bestemmelse i straffeloven der udgjorde grundlaget for anholdelsen (
25
). Ligeledes fastslog Menneskerettighedsdomstolen i dommen i sagen Fox, Campbell og Hartley mod Det Forenede Kongerige, at den information, som politiet i første omgang havde givet disse sagsøgere, nemlig at de var blevet anholdt i henhold til en konkret bestemmelse i straffeloven med den begrundelse, at de var mistænkt for terrorisme (
26
), ikke var i overensstemmelse med denne artikel.
66.
For det andet skal den anholdte eller tilbageholdte person i et enkelt og letforståeligt sprog oplyses om de retlige og faktiske grunde til frihedsberøvelsen, således at den pågældende kan anfægte dens lovlighed for en domstol (
27
). Disse grunde bør, ud over den foreløbige retlige kvalificering af den angivelige strafbare handling, omfatte karakteren af den anholdte eller tilbageholdte persons deltagelse. Det bør således påpeges – ligeledes vedrørende dommen i sagen Fox, Campbell og Hartley mod Det Forenede Kongerige – at sagsøgerne efterfølgende var blevet informeret om deres angivelige rolle i de konkrete kriminelle handlinger og deres formodede tilknytning til forbudte organisationer, hvilket, sammen med de informationer, der var blevet givet tidligere, ifølge Menneskerettighedsdomstolen opfyldte kravene i henhold til EMRK’s artikel 5, stk. 2 (
28
). Menneskerettighedsdomstolen fastslog ligeledes, at denne bestemmelse ikke var blevet tilsidesat i dommen i sagen Gasiņš mod Letland, for så vidt som politiet havde oplyst sagsøgeren om, at han var mistænkt for at have dræbt J.O., at drabet var begået den 20. maj 2000, og at dette var en strafbar lovovertrædelse i henhold til den lettiske straffelovs artikel 116 (
29
).
67.
For det tredje har de kompetente myndigheder ikke pligt til i forbindelse med anholdelsen (eller tilbageholdelsen) over for den pågældende at opregne samtlige anklagepunkter mod denne (
30
), idet så detaljerede informationer først kræves, når den anklagede oplyses om anklagepunkterne (
31
).
68.
Ovenstående betragtninger bør danne grundlag for den forelæggende rets fortolkning af artikel 74, stk. 2, i lov om indenrigsministeriet, hvorefter et påbud om tilbageholdelse, der er udstedt på grundlag af denne lovs artikel 72, stk. 1, nr. 1, skal indeholde en række informationer, herunder »de faktiske og retlige grunde til tilbageholdelsen«.
69.
Jeg foreslår derfor, at Domstolen besvarer det andet præjudicielle spørgsmål således, at artikel 6, stk. 2, i direktiv 2012/13, sammenholdt med dette direktivs artikel 6, stk. 1, skal fortolkes således, at en anholdt eller tilbageholdt person skal modtage alle de informationer, der – uden at det forringer forløbet af igangværende efterforskninger – er nødvendige for, at den pågældende har mulighed for effektivt at anfægte frihedsberøvelsen og således på effektiv vis udøve retten til et forsvar. Disse informationer bør som begrundelse for anholdelsen eller tilbageholdelsen indeholde en beskrivelse af forholdene omkring den strafbare handling, herunder, for så vidt som disse forhold er kendt, tidspunktet og stedet for samt karakteren af den pågældendes deltagelse i den lovovertrædelse, som udgør grundlaget for mistanken, og den kompetente myndigheds foreløbige retlige klassificering.
Forslag til afgørelse
70.
På baggrund af ovenfor anførte betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer de af Sofijski Rajonen sad (kredsdomstolen i Sofia, Bulgarien) forelagte præjudicielle spørgsmål således:
»1)
Artikel 6, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2012/13/EU af 22. maj 2012 om ret til information under straffesager, sammenholdt med dette direktivs artikel 6, stk. 1,
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning, der anvendes i overensstemmelse med fast retspraksis i den pågældende medlemsstat, hvorefter begrundelsen for tilbageholdelsen af en mistænkt eller tiltalt person ikke nødvendigvis skal angives i det skriftlige påbud om tilbageholdelsen, men derimod kan fremgå af andre dokumenter, som personen kun får kendskab til, hvis vedkommende anfægter dette påbuds lovlighed ved domstolene. Personen skal således informeres om denne begrundelse så hurtigt, som det er nødvendigt for, at vedkommende, hvis denne finder det hensigtsmæssigt, kan anlægge et sådant søgsmål, og under alle omstændigheder inden politiets første officielle afhøring.
2)
Artikel 6, stk. 2, i direktiv 2012/13, sammenholdt med direktivets artikel 6, stk. 1,
skal fortolkes således, at
en anholdt eller tilbageholdt person skal modtage alle de informationer, der – uden at det forringer forløbet af igangværende efterforskninger – er nødvendige for, at den pågældende har mulighed for effektivt at anfægte frihedsberøvelsen og således på effektiv vis udøve retten til et forsvar. Disse informationer bør som begrundelse for anholdelsen eller tilbageholdelsen indeholde en beskrivelse af forholdene omkring den strafbare handling, herunder, for så vidt som disse forhold er kendt, tidspunktet og stedet for samt karakteren af den pågældendes deltagelse i den lovovertrædelse, som udgør grundlaget for mistanken, og den kompetente myndigheds foreløbige retlige klassificering.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – F. Kafka, Processen, Per Øhrgaard & Gyldendal, 2014.
(
3
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 22.5.2012 om ret til information under straffesager (EUT 2012, L 142, s. 1).
(
4
) – Det skal nævnes, at den omstændighed, som den forelæggende ret har nævnt, at begrebet »mistænkt« ikke kendes i bulgarsk ret, ikke kan rejse tvivl herom, eftersom der utvivlsomt er tale om et selvstændigt EU-retligt begreb, som pr. definition ikke afhænger af nationale kvalifikationer.
(
5
) – Artikel 6, stk. 1, første punktum, i EMRK er affattet således: »Enhver skal, når der skal træffes afgørelse enten i en strid om hans borgerlige rettigheder og forpligtelser eller angående en mod ham rettet anklage for en forbrydelse, være berettiget til en retfærdig og offentlig rettergang inden for en rimelig tid for en ved lov oprettet uafhængig og upartisk domstol.«
(
6
) – Dom af 23.11.2021 (C-564/19, EU:C:2021:949, præmis 121).
(
7
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 12.5.2017, Simeonovi mod Bulgarien (CE:ECHR:2017:0512JUD002198004, §§ 110 og 111).
(
8
) – Jf. 10. og 14. betragtning til dette direktiv.
(
9
) – Jf. bl.a. dom af 13.6.2019, Moro (C-646/17, EU:C:2019:489, præmis 42 og 43).
(
10
) – Artikel 5, stk. 2, i EMRK har følgende ordlyd: »Enhver, der anholdes, skal ufortøvet på et sprog, som han forstår, underrettes om grundene til anholdelsen og om enhver mod ham rettet anklage.«
(
11
) – Dette er en retspraksis, der går tilbage til Menneskerettighedsdomstolens dom af 21.2.1990, van der Leer mod Nederlandene (CE:ECHR:1990:0221JUD001150985, § 28).
(
12
) – Efter min opfattelse underbygges denne fortolkning i øvrigt af forarbejderne til direktiv 2012/13, for så vidt som en sådan oplysningsforpligtelse over for personer, der er anholdt eller tilbageholdt, ikke indgik i affattelsen af artikel 6 i Kommissionens forslag, der førte til dette direktiv, og først efterfølgende blev føjet til denne bestemmelse af Europa-Parlamentet. Jf. forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om ret til information under straffesager samt betænkning om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om retten til information under straffesager (KOM(2010) 392 endelig – C7-0189/2010 – 2010/0215(COD)).
(
13
) – Jf. bl.a. dom af 23.11.2021, IS (Forelæggelsesafgørelsens ulovlighed) (C-564/19, EU:C:2021:949, præmis 128 og den deri nævnte retspraksis).
(
14
) – Den forelæggende ret har i øvrigt præciseret, at eftersom begrebet »mistænkt« ikke findes i bulgarsk ret, har personer, der er anholdt eller tilbageholdt, ikke adgang til sagsakterne, således som det kræves i artikel 7, stk. 1, i direktiv 2012/13.
(
15
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 21.2.1990, van der Leer mod Nederlandene (CE:ECHR:1990:0221JUD001150985).
(
16
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 12.4.2005, Chamaïev m.fl. mod Georgien og Rusland (CE:ECHR:2005:0412JUD003637802, § 413), og af 17.9.2020, Grubnyk mod Ukraine (CE:ECHR:2020:0917JUD005844415, §§ 97 og 99).
(
17
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 30.8.1990, Fox, Campbell og Hartley mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, § 40), af 28.10.1994, Murray mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:1994:1028JUD001431088, § 72), og af 15.12.2016, Khlaifia m.fl. mod Italien (CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, § 115).
(
18
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 30.8.1990, Fox, Campbell og Hartley mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, § 42) (inden for 7 timer), og af 28.10.1994, Murray mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:1994:1028JUD001431088, § 78) (inden for 1 time og 20 minutter).
(
19
) – Jf. bl.a. Menneskerettighedsdomstolens dom af 12.4.2005, Chamaïev m.fl. mod Georgien og Rusland (CE:ECHR:2005:0412JUD003637802, § 416) (inden for 4 dage), af 29.1.2008, Saadi mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:2008:0129JUD001322903, § 84) (inden for 76 timer), af 2.10.2008, Rusu mod Østrig (CE:ECHR:2008:1002JUD003408202, § 43) (inden for 10 dage), af 15.12.2009, Leva mod Moldova (CE:ECHR:2009:1215JUD001244405, § 62) (over 3 dage), og af 12.6.2012, Kortesis mod Grækenland (CE:ECHR:2012:0612JUD006059310, § 62) (inden for 29 timer).
(
20
) – Jf. dom af 25.11.2020, Istituto nazionale della previdenza sociale (Familieydelse til fastboende udlændinge) (C-303/19, EU:C:2020:958, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis).
(
21
) – Undtagen i de tilfælde, hvor denne information ikke kan udledes af de faktiske omstændigheder. Jf. i denne henseende Menneskerettighedsdomstolens dom af 17.9.2020, Grubnyk mod Ukraine (CE:ECHR:2020:0917JUD005844415, § 98).
(
22
) – Jf. i denne henseende den engelske sprogversion (»possible«), den spanske (»posible«) og den italienske (»possibile«) samt den estiske term (»võimalik«, der svarer til den franske »alléguée« [(o.a.: på dansk »angivelige«)].
(
23
) – Det bør anføres, at Menneskerettighedsdomstolen, så vidt jeg ved, hidtil udelukkende har taget stilling til afvejningen mellem en tilbageholdt persons ret til aktindsigt i bevismaterialet i sagen og beskyttelsen af et vigtigt hensyn til den offentlige orden, såsom den nationale sikkerhed, kravet om at holde visse politimetoder hemmelige eller beskyttelsen af tredjemands grundlæggende rettigheder. Jf. bl.a. Menneskerettighedsdomstolens dom af 19.2.2009, A. m.fl. mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:2009:0219JUD000345505).
(
24
) – Det bør anføres, at retspraksis vedrørende EMRK’s artikel 5, stk. 1, litra c), hvortil den forelæggende ret og Kommissionen har henvist, har en i det mindste begrænset relevans for fastsættelsen af, hvilke informationer der skal gives til en anholdt eller tilbageholdt person. I sin dom af 24.6.2009, Petkov og Profirov mod Bulgarien (CE:ECHR:2014:0624JUD005002708, §§ 46 og 47), bemærkede Menneskerettighedsdomstolen, at denne artikel »kræver, at tilbageholdelse af en person er baseret på »en begrundet mistanke« om, at den pågældende har begået en strafbar handling. En sådan mistanke kan ikke være generel og abstrakt […], hvilket forudsætter, at der foreligger omstændigheder eller oplysninger, der kan overbevise en objektiv iagttager om, at den pågældende person kan have begået en bestemt strafbar handling«. Det forekommer indlysende, at Menneskerettighedsdomstolen i denne dom alene tog stilling til de informationer, som den kompetente myndighed skal råde over for lovligt at kunne tilbageholde en person. Selv om der heraf kunne udledes et krav om, at de oplysninger, der meddeles den anholdte eller tilbageholdte person, er konkrete, og ikke generelle eller abstrakte, mener jeg ikke, at denne konstatering føjer noget til de betragtninger, som jeg vil redegøre for i de følgende punkter i dette forslag til afgørelse.
(
25
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 28.10.1994 (EC:ECHR:1994:1028JUD001431088, § 76).
(
26
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 30.8.1990 (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, § 41). Jf. ligeledes Menneskerettighedsdomstolens dom af 12.6.2012, Kortesis mod Grækenland (CE:ECHR:2012:0612JUD006059310, §§ 61 og 62).
(
27
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 30.8.1990, Fox, Campbell og Hartley mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, § 40), af 28.10.1994, Murray mod Det Forenede Kongerige (CE:ECHR:1994:1028JUD001431088, § 72), af 15.12.2016, Khlaifia m.fl. mod Italien (CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, § 115), og af 25.1.2018, J.R. m.fl. mod Grækenland (CE:ECHR:2018:0125JUD002269616, §§ 123 og 124).
(
28
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 30.8.1990 (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486, § 41).
(
29
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 19. april 2011 (CE:ECHR:2011:0419JUD006945801, § 54).
(
30
) – Menneskerettighedsdomstolens dom af 19.4.2011, Gasiņš mod Letland (CE:ECHR:2011:0419JUD006945801, § 53).
(
31
) – Dette fremgår af EMRK’s artikel 6, stk. 3, litra a), som fortolket af Menneskerettighedsdomstolen. Jf. bl.a. Menneskerettighedsdomstolens dom af 19.12.1989, Brozicek mod Italien (CE:ECHR:1989:1219JUD001096484, § 42).