62024CC0076
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
D. SPIELMANN
fremsat den 27. marts 2025 (
1
)
Sag C-76/24
Tradeinn Retail Services S.L.
mod
PH
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland))
»Præjudiciel forelæggelse – intellektuel ejendomsret – nationalt varemærke – direktiv (EU) 2015/2436 – artikel 10, stk. 3, litra b) – varemærkets retsvirkninger – ret til at forbyde enhver tredjemands oplagring af varer med henblik på at udbyde eller markedsføre dem – begrebet »oplagring af varer« – oplagring af varer i en anden medlemsstat – territorialitetsprincippet – onlinehandel – forsendelse af varer til den medlemsstat, hvor varemærket er beskyttet«
Indledning
1.
Denne anmodning om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv (EU) 2015/2436 (
2
).
2.
Anmodningen er fremsat af Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland), som skal træffe afgørelse i sidste instans, efter at der er truffet afgørelser af en ret i første instans og en appeldomstol i forbindelse med en tvist mellem PH, der er indehaver af tyske varemærker for dykkertilbehør, og Tradeinn Retail Services S.L. (herefter »TRS«), der er et selskab med hjemsted i Spanien, vedrørende en forbudssag angående brugen af disse varemærker.
3.
Domstolen skal tage stilling til spørgsmålet om de rettigheder, der er knyttet til et nationalt varemærke, der er beskyttet på en medlemsstats område, når tredjemand i en anden medlemsstat er indehaver af varer, der er forsynet med dette varemærke, med henblik på at udbyde dem til salg eller markedsføre dem i den medlemsstat, hvor varemærket er beskyttet.
Retsforskrifter
A. EU-retten
4.
Artikel 10 i direktiv 2015/2436 med overskriften »Rettigheder knyttet til et varemærke« bestemmer:
»1.   Registreringen af et varemærke giver indehaveren en eneret.
2.   Med forbehold af indehaverrettigheder erhvervet inden det registrerede varemærkes ansøgnings- eller prioritetsdato[…] kan indehaveren af det pågældende registrerede varemærke forbyde tredjemand, der ikke har den pågældende indehavers samtykke, at gøre erhvervsmæssig brug af ethvert tegn i forbindelse med varer eller tjenesteydelser, når:
a)
tegnet er identisk med varemærket og anvendes for varer eller tjenesteydelser af samme art som dem, for hvilke varemærket er registreret
b)
tegnet er identisk med eller ligner varemærket og anvendes i forbindelse med varer eller tjenesteydelser, som er identiske med eller ligner de varer eller tjenesteydelser, for hvilke varemærket er registreret, hvis der i offentlighedens bevidsthed er risiko for forveksling; risikoen for forveksling indbefatter risikoen for, at der antages at være en forbindelse mellem tegnet og varemærket
c)
tegnet er identisk med eller ligner varemærket, uanset om det anvendes i forbindelse med varer eller tjenesteydelser, der er identiske med, ligner eller ikke ligner dem, for hvilke varemærket er registreret, når varemærket er velkendt i medlemsstaten, og brugen af tegnet uden rimelig grund medfører en utilbørlig udnyttelse af varemærkets særpræg eller renommé eller sådan brug skader dette særpræg eller renommé.
3.   Navnlig følgende kan forbydes i medfør af stk. 2:
[…]
b)
at udbyde varerne til salg, at markedsføre dem eller oplagre dem med disse formål eller at tilbyde eller præstere tjenesteydelser under tegnet
[...]
e)
at anvende tegnet på forretningspapirer og i reklameøjemed
[...]«.
Tysk ret
5.
§ 14, stk. 1-3, i Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen – Markengesetz (lov om beskyttelse af varemærker og andre kendetegn) af 25. oktober 1994 (BGBl. 1994 I, s. 3082), som ændret ved Gesetz zur Umsetzung der Richtlinie (EU) 2015/2436 des Europäischen Parlaments und des Rates vom 16. Dezember 2015 zur Angleichung der Rechtsvorschriften der Mitgliedstaaten über die Marken (Markenrechtsmodernisierungsgesetz) (lov om gennemførelse af direktiv 2015/2436) af 11. december 2018 (BGBl. 2018 I, p. 2357) (herefter »MarkenG«), har til formål at gennemføre artikel 10, stk. 1-3, i direktiv 2015/2436.
6.
I henhold til MarkenG’s § 14, stk. 2, første punktum, nr. 1, må en tredjemand, der ikke har varemærkeindehaverens samtykke, ikke gøre erhvervsmæssig brug af et tegn for varer eller tjenesteydelser, der er identisk med varemærket, for varer eller tjenesteydelser af samme art som dem, for hvilke varemærket er beskyttet.
7.
Det fremgår af MarkenG’s § 14, stk. 3, nr. 2 og 6, at såfremt betingelserne i denne paragrafs stk. 2 er opfyldt, er det navnlig forbudt at udbyde varer til salg, markedsføre dem eller oplagre dem med dette formål for øje samt at anvende tegnet på forretningspapirer eller i reklameøjemed.
8.
I henhold til MarkenG’s § 14, stk. 5, kan varemærkeindehaveren anlægge sag med påstand om undladelse mod enhver, der gør brug af et tegn i strid med stk. 2-4, i tilfælde af risiko for gentagelse. Denne ret gælder også, når der er fare for, at en overtrædelse vil finde sted for første gang.
Faktiske omstændigheder, hovedsagen, de præjudicielle spørgsmål og sagen for Domstolen
9.
PH er indehaver af to tyske figurmærker, der indeholder ordbestanddele, der er registreret for bl.a. »dykkerapparater, dykkerdragter, dykkerhandsker, dykkermasker og indåndingsapparater til dykning«, som er gengivet nedenfor:
10.
TRS, som har forretningssted i Spanien, reklamerede for, henholdsvis udbød til salg via sit eget websted, www.scubastore.com, samt via onlinehandelsplatformen www.amazon.de dykkertilbehør under anvendelse af sagsøgerens varemærker. Det fremgik af nogle fotos af produkterne, at de var forsynet med disse varemærker. Det var tilfældet med en ballastpose, som PH købte den 8. juni 2019 til testformål, men produktet og dets emballage var ikke forsynet med de nævnte mærker, da det blev leveret til PH.
11.
Efter forgæves påkrav anlagde PH sag ved Landgericht Nürnberg-Fürth (den regionale ret i første instans i Nürnberg-Fürth, Tyskland) med påstand om, at TRS skulle undlade at gøre erhvervsmæssig brug af de omhandlede varemærker til dykkertilbehør i Tyskland. Han nedlagde bl.a. påstand om, at det forbydes TRS at anbringe disse tegn på dykkertilbehør eller modeller heraf eller emballage, at udbyde til salg, fremstille, distribuere eller på anden måde markedsføre dykkertilbehør under disse tegn, at reklamere herfor eller at oplagre det med disse formål. PH nedlagde endvidere påstand om, at TRS dømmes til at betale erstatning, at fremlægge visse oplysninger og at godtgøre udgifterne i forbindelse med påkravet med tillæg af renter.
12.
TRS har taget bekræftende til genmæle over for påstandene om at undlade at udbyde dykkertilbehør med de pågældende varemærker til salg på det omhandlede marked og om fremlæggelse af oplysninger og fastsættelse af selskabets erstatningsansvar i denne henseende.
13.
Ved dom af 3. februar 2022 dømte Landgericht Nürnberg-Fürth (den regionale ret i første instans i Nürnberg-Fürth) TRS i overensstemmelse med selskabets delvise tiltræden, idet retten tilkendte PH et beløb til dækning af påkravsudgifter med tillæg af renter. Domstolen gav ikke sagsøgeren medhold i den resterende del af dennes påstand.
14.
Efter PH’s appel ændrede Oberlandesgericht Nürnberg (den regionale appeldomstol i Nürnberg, Tyskland) undladelsesdommen, bl.a. ved at tilføje ordene »og at distribuere eller oplagre med det førnævnte formål«, og gav ikke PH medhold i den resterende del af appellen.
15.
Ved sin revisionsappel ved Bundesgerichtshof (forbundsdomstol), den forelæggende ret, har TRS bl.a. anfægtet, at Oberlandesgericht Nürnberg (den regionale appeldomstol i Nürnberg) har dømt ham for oplagring af dykkertilbehør, der krænkede PH’s varemærker, og har nedlagt påstand om stadfæstelse af den dom, som blev afsagt af Landgericht Nürnberg-Fürth (den regionale ret i første instans i Nürnberg-Fürth).
16.
Ifølge den forelæggende ret kræver den ulovlige oplagring, der er omhandlet i MarkenG’s § 14, stk. 2, og § 14, stk. 3, nr. 2, en kombination af et materielt element, nemlig oplagring af varer, der krænker varemærkeretten, og et subjektivt element, nemlig en hensigt til at oplagre varerne med henblik på at bringe dem i omsætning ved en hvilken som helst retshandel, herunder ved at udbyde dem. Da disse regler har til formål at gennemføre artikel 10, stk. 2, litra a), og artikel 10, stk. 3, litra b) og e), i direktiv 2015/2436, skal de fortolkes i overensstemmelse med dette direktiv.
17.
Den forelæggende rets tvivl vedrører det materielle element. Den forelæggende ret har for det første anført, at beskyttelsen af et tysk varemærke i medfør af territorialitetsprincippet, der regulerer den intellektuelle ejendomsret, er begrænset til Forbundsrepublikken Tysklands område, og at det kun er handlinger, der foretages på dette område, der kan sanktioneres. Henset til dette princip ønsker denne ret oplyst, om indehaveren af et nationalt varemærke i henhold til artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436 kan forbyde tredjemand at oplagre varer, der krænker hans varemærke, i udlandet med henblik på at udbyde disse varer til salg eller markedsføre dem i det land, hvor varemærket er beskyttet.
18.
Den forelæggende ret har anført, at der er to mulige fortolkninger af denne bestemmelse. I overensstemmelse med territorialitetsprincippet kan det således antages, at en person, der har oplagret varer i udlandet, selv om dette sker med det formål at udbyde varerne til salg og at markedsføre dem under et nationalt tegn i det omhandlede nationale område, ikke krænker det nationale varemærke.
19.
Man kan dog også forestille sig, at det – således som appeldomstolen har gjort – anses for tilstrækkeligt til en krænkelse af et nationalt varemærke, at oplagringen af de omhandlede varer i udlandet sker med det formål at udbyde varerne til salg eller markedsføre dem under tegnet i det land, hvor varemærket er beskyttet. Til støtte for denne fortolkning har den forelæggende ret henvist til en dom afsagt af Domstolen (
3
), hvori den på det ophavsretlige område fastslog, at handlinger, der er udført i udlandet, ligeledes kan krænke en rettighed, der udelukkende er beskyttet på det nationale område.
20.
For det andet ønsker den forelæggende ret oplyst, om begrebet »oplagre« som omhandlet i artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436 (»besitzen« i den tyske sprogversion) kræver en mulighed for at få faktisk adgang til de varer, der krænker varemærket, eller om det er tilstrækkeligt at have mulighed for at påvirke den person, der faktisk har adgang til disse varer.
21.
I denne henseende har den forelæggende ret anført, at begrebet »Besitz« i tysk ret har et bredt anvendelsesområde og omfatter både »direkte besiddelse« og »indirekte besiddelse«. Ved »direkte besiddelse« forstås opnåelse af adgang til faktisk råden over en genstand, hvilket ophører, når besidderen opgiver eller mister denne adgang til faktisk råden. Når en person derimod er i besiddelse af en genstand i kraft af et forhold, der giver en ret eller pålægger den pågældende en forpligtelse til besiddelse på vegne af en anden person i et bestemt tidsrum, anses den sidstnævnte for at være »indirekte besidder«. Den forelæggende ret nævner således som eksempel et køb af varer via postordre, hvor den sælger, der sender varerne, bliver indirekte besidder på tidspunktet for overgivelsen af varerne til den leverandør af logistiktjenester, der sørger for at transportere varerne fra sælgeren til køberen, mens denne transportør får status som direkte besidder.
22.
Selv om TRS i henhold til tysk ret således kan kvalificeres som »indirekte besidder«, er den forelæggende ret i tvivl om, hvorvidt artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436 omfatter tredjemands besiddelse. Den har i denne forbindelse henvist til generaladvokat Campos Sánchez-Bordonas forslag til afgørelse i Coty Germany-sagen (
4
), hvoraf det fremgår, at ordet »oplagre« ikke optræder i alle sprogversionerne af artikel 9 i forordning (EU) 2017/1001 (
5
), idet visse versioner prioriterer verber eller substantiver, der henviser til et »varelager«, som kræver direkte adgang til produkterne.
23.
Den forelæggende ret har imidlertid anført, at EU-retten allerede har gjort det muligt at tilregne en erhvervsdrivende handlinger, som er foretaget af en leverandør af logistiktjenester eller af en transportør, og som krænker en national intellektuel ejendomsrettighed (
6
).
24.
Under disse omstændigheder har Bundesgerichtshof (forbundsdomstol) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Kan indehaveren af et nationalt varemærke i henhold til artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv […] 2015/2436 få nedlagt forbud mod, at en person oplagrer varemærkekrænkende varer i udlandet med det formål at udbyde varerne til salg eller at markedsføre dem i beskyttelseslandet?
2)
Forudsætter begrebet oplagring som omhandlet i artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv […] 2015/2436 en reel mulighed for at opnå adgang til varemærkekrænkende varer, eller er muligheden for at kunne påvirke en person, der har faktisk har adgang til disse varer, tilstrækkelig?«
25.
Indehaveren af de tyske varemærker og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg.
Bedømmelse
26.
I henhold til artikel 10, stk. 1, i direktiv 2015/2436 giver registreringen af et varemærke indehaveren en eneret, som i medfør af direktivets artikel 10, stk. 2, litra a), giver denne indehaver ret til at forbyde tredjemand, der ikke har den pågældende indehavers samtykke, at gøre erhvervsmæssig brug af et tegn, der er identisk med varemærket, for varer eller tjenesteydelser, som er identiske med dem, for hvilke varemærket er registreret. Dette direktivs artikel 10, stk. 3, opregner derefter på ikke-udtømmende vis flere former for brug, som varemærkeindehaveren kan forbyde (
7
). Navnlig fastsætter nævnte direktivs artikel 10, stk. 3, litra b), at indehaveren af et registreret varemærke kan forbyde, at varer, der er forsynet med den pågældendes varemærke, udbydes, markedsføres eller oplagres med disse formål for øje.
27.
Indledningsvis gør jeg opmærksom på, at beskyttelsen af varemærker inden for Den Europæiske Union er karakteriseret ved sameksistensen af flere beskyttelsesordninger. Dels har EU-lovgiver gennem direktiv 2015/2436 bestræbt sig på at tilnærme de nationale lovgivninger om varemærker. Dels har forordning 2017/1001 indført en ensartet varemærkelovgivning, der finder anvendelse på hele Unionens område. EU-varemærkeretten træder ikke i stedet for medlemsstaternes lovgivning om varemærker, men supplerer de nationale beskyttelsessystemer. Nationale varemærker består, fordi de anses for nødvendige for de virksomheder, som ikke ønsker at beskytte deres varemærke på unionsplan (
8
).
28.
Jeg minder ligeledes om, at i medfør af territorialitetsprincippet (lex loci protectionis) er et varemærkes retsvirkninger begrænset til den stats område, hvor det er beskyttet (
9
). Dette princip indebærer, at det er lovgivningen i det land, hvor der er ansøgt om en beskyttelse af et varemærke, som fastlægger betingelserne for denne beskyttelse. Desuden kan national ret kun sanktionere handlinger, der er udført på det pågældende nationale område. Det følger heraf, at indehaveren af et nationalt varemærke som hovedregel ikke kan påberåbe sig den nævnte beskyttelse uden for dette område (
10
). Dette princip gælder ligeledes for EU-varemærker, idet den beskyttelse, der er opnået på EU-plan, i princippet ikke gør det muligt at påberåbe sig beskyttelse i områder uden for Unionen (
11
).
29.
I den foreliggende sag er territorialitetsprincippet ikke i sig selv genstand for diskussion. Spørgsmålet er derimod, om der kan opstå særlige situationer, hvor handlinger, der er foretaget i udlandet, anses for at udgøre en krænkelse af en national varemærkerettighed, således at indehaveren af denne rettighed kan påberåbe sig artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436 med henblik på at opnå et forbud mod, at varer, der er forsynet med indehaverens nationale varemærke, udbydes eller markedsføres eller opbevares med henblik herpå. De to præjudicielle spørgsmål har nærmere bestemt til formål at fastlægge omfanget af en af disse handlinger, som indehaveren af et beskyttet varemærke kan forbyde, nemlig den handling, der består i at »oplagre [varerne] med disse formål«.
30.
I denne henseende skal det tilføjes, at Domstolen allerede har haft lejlighed til at præcisere, at det fremgår af ordlyden af artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436, at begrebet oplagring »med disse formål« omfatter oplag af varer med henblik på at udbyde disse til salg eller markedsføre dem. Det følger heraf, at for at oplagring af varer, der er forsynet med tegn, der er identiske med et beskyttet varemærke, kan kvalificeres som »brug« af dette tegn i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i dette direktivs artikel 10, stk. 2, og for at varemærkeindehaveren kan gøre sine rettigheder gældende og påberåbe sig nævnte direktivs artikel 10, stk. 3, litra b), kræves det, at den erhvervsdrivende selv forfølger det mål, der omhandles i denne bestemmelse, som består i at udbyde varerne til salg eller markedsføre dem. Oplagring af varer med henblik på markedsføring er således en handling, som går forud for overgangen til forbrug, som EU-lovgiver udtrykkeligt har identificeret som sådan, og som varemærkeindehaveren kan modsætte sig (
12
).
Det første spørgsmål om krænkelse af en national varemærkeret som følge af eksterritorial oplagring
31.
Med det første præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436 skal fortolkes således, at indehaveren af et nationalt varemærke kan forbyde tredjemand at oplagre varer, der krænker hans varemærke, i udlandet med henblik på at udbyde disse varer til salg i det land, hvor varemærket er beskyttet, eller markedsføre dem dér.
32.
Det er min opfattelse, at Domstolens retspraksis gør det muligt at besvare dette spørgsmål bekræftende.
33.
Hvad angår salgsudbud eller reklamer på internettet for varer, der er forsynet med et tegn, der er identisk med eller ligner et beskyttet varemærke, og som henvender sig til forbrugere i Unionen, har Domstolen nemlig fastslået, at det ville skade disse reglers effektive virkning, hvis brugen af et tegn, der er identisk med eller ligner et varemærke, der er registreret i Unionen, ikke er omfattet af disse regler, alene af den grund, at den tredjemand, som står bag dette salgsudbud eller denne reklame, er bosat i et tredjeland, at serveren til det websted, som vedkommende benytter sig af, befinder sig i et tredjeland, eller at den udbudte vare befinder sit i et tredjeland. Domstolen har fastslået, at varemærkeindehaveren i så fald kan modsætte sig dette salg, dette salgsudbud eller denne reklame i henhold til enten artikel 5 i første direktiv 89/104 eller artikel 9 i forordning nr. 40/94 (
13
).
34.
Domstolen tilføjede, at den blotte tilgængelighed af et websted på det område, som er omfattet af varemærket, ikke er tilstrækkeligt til, at det kan konkluderes, at det salgsudbud, der fremsættes dér, henvender sig til forbrugere på dette område. Det påhviler de nationale domstole at vurdere fra sag til sag, om der foreligger nogen konkrete tegn på, at et udbud til salg, som vises på en onlinemarkedsplads, der er tilgængelig på det område, der er omfattet af varemærket, henvender sig til forbrugere på dette område, idet der skal tages hensyn til bl.a. den omstændighed, at salgsudbuddet omfatter oplysninger om, hvilket geografisk område sælgeren kan sende varerne til (
14
).
35.
I visse sager vedrørende foranstaltninger, som indehaveren af en intellektuel ejendomsrettighed kan påberåbe sig i tilfælde af salg i Unionen af varer, der er forsynet med indehaverens varemærke, og som hidrører fra et tredjeland, navnlig når udbuddet til salg eller salget af disse varer finder sted, mens varerne hører under den eksterne forsendelsesprocedure eller toldoplagsproceduren, har Domstolen desuden i det væsentlige fastslået, at beskyttede intellektuelle ejendomsrettigheder kan blive krænket, når varer, som er omfattet af denne beskyttelse, endog før deres ankomst til det beskyttede område fra tredjelande er genstand for en erhvervsmæssig handling over for de forbrugere, der befinder sig på dette område, herunder salg eller salgstilbud. Varemærkeindehaveren kan i så fald modsætte sig, at sådanne varer udbydes til salg eller sælges, når dette nødvendigvis indebærer markedsføring af disse varer i Unionen (
15
).
36.
Som anført af den forelæggende ret fastslog Domstolen i øvrigt, idet den tog stilling til en anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet i forbindelse med en straffesag for medvirken til kommerciel udnyttelse af ophavsretligt beskyttede værker uden tilladelse, at handlinger foretaget i udlandet kan krænke en rettighed, der udelukkende er beskyttet på et nationalt område. I Donner-dommen fastslog Domstolen således, at en erhvervsdrivende, der retter sin reklamering mod de medlemmer af almenheden, som er bosat i en bestemt medlemsstat, og skaber eller stiller en særlig leveringsordning og betalingsmetode til rådighed for dem eller tillader en tredjemand at gøre dette, hvorved det er muligt for disse medlemmer af almenheden at modtage leveringer af eksemplarer af værker, der er ophavsretligt beskyttet i den samme medlemsstat, foretager en handling, der udgør en krænkelse af denne ret i den medlemsstat, hvor leveringen finder sted (
16
).
37.
I en sag om retternes kompetence i medlemsstaterne i tilfælde af en hævdet krænkelse af en ophavsret har Domstolen ligeledes fastslået, at retterne i en medlemsstat, hvor ophavsrettigheder er sikret, skal påkende påstande om en krænkelse af disse rettigheder, selv om den angivelige krænkelse af disse rettigheder følger af handlinger, der er foretaget i en anden medlemsstat, når den hævdede skade risikerer at indtræde i den påkendende rets jurisdiktion (
17
).
38.
Det fremgår af hele denne retspraksis, at det afgørende element for at afgøre, om indehaveren af en intellektuel ejendomsret kan påberåbe sig den i forbindelse med handlinger foretaget i udlandet, i det væsentlige er den faktiske omstændighed, at disse handlinger, såsom salg, udbud til salg eller markedsføring af de pågældende varer, er rettet mod forbrugere, der befinder sig på det område, hvor den omhandlede intellektuelle ejendomsrettighed er beskyttet.
39.
Uafhængigt af den specifikke sammenhæng, som disse domme indgår i, er betragtningerne vedrørende de retsmidler, der er til rådighed for indehaveren af en intellektuel ejendomsrettighed i forbindelse med en hævdet krænkelse af denne rettighed gennem handlinger foretaget i udlandet uden for det område, hvor den nævnte rettighed er beskyttet, af tværgående karakter og kan derfor efter min opfattelse overføres til den foreliggende sag.
40.
I den foreliggende sag skal det nemlig tilsvarende undgås, at en tredjemand, der uden samtykke fra indehaveren af et nationalt varemærke har gjort brug af et tegn, der er identisk med dette varemærke, for varer af samme art som dem, for hvilke varemærket er registreret, kan modsætte sig anvendelsen af artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436 og således skade denne bestemmelses effektive virkning ved at påberåbe sig det sted, hvor varerne oplagres, når vedkommende har til hensigt at udbyde dem til salg eller markedsføre dem på det område, hvor varemærket er beskyttet.
41.
Da oplagring af varer med henblik på at udbyde dem til salg eller markedsføre dem er en af de former for brug som omhandlet i artikel 10, stk. 2, i direktiv 2015/2436, som indehaveren af et varemærke kan forbyde, som det udtrykkeligt er nævnt i denne bestemmelses stk. 3, litra b), skal indehaveren af et nationalt varemærke efter min opfattelse kunne modsætte sig dette i medfør af den eneret, som varemærket giver ham.
42.
Artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436 skal derfor fortolkes således, at den sikrer beskyttelsen af et nationalt varemærke mod oplagring af en vare, der krænker rettighederne til dette varemærke, uden for varemærkets beskyttelsesområde, når denne oplagring har til formål at udbyde varen til salg eller markedsføre den i det land, hvor varemærket er beskyttet.
43.
Eftersom der skal foreligge et relevant tilknytningsmoment til det nationale område, hvor varemærket er beskyttet, er en sådan fortolkning af denne bestemmelse i overensstemmelse med territorialitetsprincippet. Den er ligeledes i overensstemmelse med Domstolens faste praksis, som gentagne gange har fastslået, at varemærkeindehaverens eneret tildeles for at sætte denne i stand til at beskytte sine særlige interesser som indehaver af varemærket, dvs. at sikre, at varemærket kan opfylde sine egentlige funktioner. Udøvelsen af denne ret bør være begrænset til de tilfælde, hvor tredjemands brug af tegnet gør indgreb eller kan gøre indgreb i varemærkets funktioner, herunder varemærkets væsentligste funktion, som er at garantere en mærkevares oprindelse over for forbrugeren eller den endelige bruger, som dermed sættes i stand til uden risiko for forveksling at adskille varen fra varer med en anden oprindelse (
18
).
44.
På baggrund af ovenstående betragtninger konkluderer jeg, at artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436 skal fortolkes således, at indehaveren af et nationalt varemærke kan forbyde tredjemand at oplagre varer, der krænker varemærket, i en anden medlemsstat med henblik på at udbyde disse varer til salg i det land, hvor varemærket er beskyttet, eller markedsføre dem dér.
Det andet spørgsmål om begrebet »oplagring«
45.
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436 skal fortolkes således, at det er en betingelse for, at der foreligger en oplagring som omhandlet i denne bestemmelse, at der er mulighed for at udøve faktisk råden over de varer, der krænker varemærket, eller om det er tilstrækkeligt at have mulighed for at påvirke den person, der har adgang til faktisk råden over disse varer.
46.
Henset til betydningen af begrebet »Besitz« i tysk ret, således som det fremgår af punkt 21 i dette forslag til afgørelse, skal det præjudicielle spørgsmål forstås således, at det vedrører spørgsmålet om, hvorvidt oplagring som omhandlet i artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436 (»besitzen« i den tyske sprogversion) udelukkende omfatter »adgang til den faktiske råden« over varerne, således at den ophører, når ejeren ikke længere har mulighed for faktisk at råde over disse varer, eller om den, som det er tilfældet i tysk ret, også omfatter den situation, hvor en person »overdrager« eller »pålægger« en tredjemand en »ret eller en forpligtelse til at besidde« disse varer på en sådan måde, at denne person har en afgørende indflydelse på denne tredjemand med henblik på at træffe afgørelse om varernes bestemmelsessted.
47.
Ifølge fast retspraksis følger det såvel af kravene om en ensartet anvendelse af EU-retten som af lighedsprincippet, at en bestemmelse i EU-retten, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med henblik på at fastlægge dens betydning og rækkevidde, normalt skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning i hele EU, idet der skal tages hensyn til den kontekst, hvori bestemmelsen indgår, og formålet med den pågældende lovgivning (
19
).
48.
Endvidere kræver nødvendigheden af en ensartet fortolkning af forskellige sprogversioner af en EU-retlig bestemmelse ligeledes, at den pågældende bestemmelse i tilfælde af en sådan uoverensstemmelse fortolkes på baggrund af den almindelige opbygning af og formålet med den ordning, som den er led i (
20
).
49.
Artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436 indeholder imidlertid ingen henvisning til medlemsstaternes ret med henblik på at fastlægge dens betydning og rækkevidde, og en sammenlignende undersøgelse af de forskellige sprogversioner af denne bestemmelse viser, at de er forskellige i visse henseender.
50.
Som den forelæggende ret med rette har fremhævet, behandlede Domstolen begrebet »oplagring« i Coty Germany-dommen. Det drejede sig bl.a. om at afgøre, om den omstændighed, at varer, der krænker en varemærkeret, oplagres, uden at vedkommende selv har udbudt dem til salg eller markedsført dem eller har til hensigt at udbyde dem til salg eller markedsføre dem, kan anses for en »brug af« varemærket som omhandlet i artikel 9, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 og artikel 9, stk. 1 og 2, i forordning 2017/1001, og navnlig for en »oplagring« af disse varer med det formål at udbyde dem til salg eller markedsføre dem som omhandlet i artikel 9, stk. 2, litra b), i forordning nr. 207/2009, hvis indhold i det væsentlige gentages i artikel 9, stk. 3, litra b), i forordning 2017/1001 (
21
).
51.
I denne henseende har generaladvokat Campos Sánchez-Bordona med rette fastslået, at begrebet »oplagre« ikke optræder i alle sprogversionerne af artikel 9, stk. 3, litra b), i forordning 2017/1001. Den franske (»détention«) og den tyske (»besitzen«) version anvender således begreber, der er direkte forbundet med retsinstituttet »possessio«. Andre versioner, som f.eks. den spanske, den italienske, den portugisiske, den engelske og den svenske (»almacenarlos«, »stockcaggio«, »armazená-los«, »stocking« og »lagra«), foretrækker verber eller substantiver, som angiver en handling, hvorved varer oplagres (
22
).
52.
Selv om Domstolen i Coty Germany-dommen i sidste ende ikke behøvede at afgøre, hvad der specifikt skal forstås ved begrebet »oplagre« som omhandlet i artikel 9, stk. 3, litra b), i forordning 2017/1001, og fokuserede på det kommercielle formål med en oplagring »med henblik på at udbyde varerne til salg eller markedsføre dem«, giver nævnte dom og Domstolens praksis nyttige holdepunkter for besvarelsen af det spørgsmål, der er forelagt i den foreliggende sag.
53.
Som nævnt i punkt 30 i dette forslag til afgørelse er oplagring af varer, der er forsynet med et beskyttet varemærke, nemlig en af de former for »brug« af varemærket som omhandlet i artikel 9, stk. 2, i forordning 2017/1001 eller artikel 10, stk. 2, i direktiv 2015/2436, der ikke er udtømmende opregnet i disse bestemmelsers stk. 3, som indehaveren af en EU-varemærkeret eller en national varemærkeret kan forbyde, for så vidt som denne oplagring har til formål at udbyde varerne til salg eller markedsføre dem.
54.
Domstolen har imidlertid allerede haft lejlighed til at fremhæve, at udtrykket »gøre brug af« i sin almindelige betydning indebærer en aktiv handling og en direkte eller indirekte kontrol over den handling, der består i denne brug. I denne henseende henviste Domstolen til, at artikel 9, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 og artikel 5, stk. 3, i direktiv 2008/95, hvis indhold i det væsentlige gentages i artikel 10, stk. 3, i direktiv 2015/2436, som på ikke udtømmende måde opregner de former for brug, som indehaveren af varemærket kan modsætte sig, udelukkende nævner de aktive handlinger, som en tredjemand kan foretage sig (
23
). I denne sammenhæng bemærkede Domstolen, at artikel 9 i forordning 2017/1001 har til formål at give indehaveren af et EU-varemærke et retligt instrument, der sætter denne i stand til at forbyde enhver brug af dette varemærke, som foretages af tredjemand uden dennes samtykke, og således bringe denne brug til ophør. Det er imidlertid alene en tredjemand, som direkte eller indirekte har kontrol over den handling, der udgør denne brug, som faktisk er i stand til at bringe brugen til ophør og dermed efterleve det nævnte forbud (
24
).
55.
Domstolen tog således stilling til forskellige situationer, hvor en tredjemand, der leverer tjenesteydelser – drift af en onlinemarkedsplads, annoncering af reklamer eller oplagring – anvender et tegn, der svarer til en andens varemærke, med henblik på at afgøre, om denne tredjemand kan anses for at gøre »brug« af det nævnte tegn.
56.
Domstolen fastslog således, at operatører af onlinemarkedspladser, som udbyder oplagringstjenester til sælgere, som er aktive på disse markedspladser, og som ikke selv forfølger et mål, der består i at udbyde de oplagrede varer til salg eller markedsføre dem, ikke »gør brug« af de tegn, der er anbragt på de oplagrede varer. Domstolen præciserede, at den omstændighed, at der skabes de nødvendige tekniske betingelser for brugen af et tegn, og at der erlægges et vederlag for denne tjenesteydelse, ikke nødvendigvis betyder, at den, der leverer denne tjenesteydelse, selv gør brug af det pågældende tegn. Medmindre det godtgøres, at der er en forbindelse mellem det omhandlede tegn og de tjenesteydelser, der leveres af en tredjemand, er den nævnte brug foretaget af tjenesteyderens kunder (
25
).
57.
Ifølge Domstolen kan en annoncør desuden ikke gøres ansvarlig for brugen af et tegn, når annoncerne er udfærdiget af andre erhvervsdrivende, såsom udbydere af henvisende hjemmesider, som handler ud over annoncørens udtrykkelige instrukser om at undgå en sådan brug, eller med hvem annoncøren ikke har noget direkte eller indirekte forhold, og som ikke handler efter opdrag fra denne annoncør og for dennes regning, men på eget initiativ og i eget navn. Artikel 10, stk. 2, i direktiv 2015/2436 kan derfor ikke fortolkes således, at en person, uafhængigt af sin adfærd, kan anses for at gøre brug af et tegn, der er identisk med eller ligner en andens varemærke alene af den grund, at denne brug eventuelt vil give vedkommende en økonomisk fordel (
26
).
58.
For så vidt angår en oplagshaver, som blot opbevarer varerne for en tredjemand som led i den normale udøvelse af sit erhverv, har Domstolen ligeledes fastslået, at denne oplagshavers levering af tjenesteydelser i form af oplagring af varer, der er forsynet med en andens varemærke, ikke udgør en »brug« af tegnet. Mellemmænd, såsom lageroperatører, der leverer tjenesteydelser til deres kunder, er således ikke ansvarlige for de krænkelser af varemærkerettigheder, som de måtte begå, når de ikke gør brug af varemærket hverken i forbindelse med deres egen kommercielle kommunikation eller i forbindelse med deres økonomiske virksomhed. Det forholder sig derimod anderledes med en erhvervsdrivende, der hos denne oplagshaver med henblik på markedsføring lader oplagre varer, der er forsynet med et varemærke, som han ikke er indehaver af. Denne erhvervsdrivende skal således kvalificeres som en person, der »oplagrer dem med disse formål« som omhandlet i artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436. I modsat fald ville oplagring med henblik på markedsføring som nævnt i denne artikel 10, stk. 3, hvilket normalt foretages uden direkte kontakt til de potentielle forbrugere, ikke kunne betegnes som »brug« som omhandlet i den nævnte artikel og kunne således ikke forbydes, selv om EU-lovgiver udtrykkeligt har fastsat, at det kan forbydes (
27
).
59.
Med henblik på at afgøre, om en tredjemand gør brug af et tegn, der er identisk med eller ligner et beskyttet varemærke som omhandlet i artikel 10, stk. 2, i direktiv 2015/2436, har Domstolen således sondret mellem tjenesteydere alt efter de tjenesteydelser, de tilbyder, og deres adfærd. En sådan brug foreligger ikke, når tredjemand blot tilvejebringer en nødvendig teknisk løsning for at gøre brug af et tegn, eller når tredjemand udfører en passiv handling uden en direkte eller indirekte kontrol over den handling, der består i denne brug (
28
). Derimod er der tale om brug i denne bestemmelses forstand, hvis den omhandlede tredjemand udøver direkte eller indirekte kontrol over en handling, der udgør en brug, som er forbudt. Det kan dreje sig om en sælger, der anvender onlinemarkedspladser med henblik på at udbyde eller markedsføre varer, der er forsynet med et varemærke, som sælgeren ikke er indehaver af, eller om en erhvervsdrivende, der overdrager sådanne varer til en oplagshaver med henblik på markedsføring, og som gør brug af det beskyttede varemærke i forbindelse med sin egen kommercielle kommunikation (
29
).
60.
Det følger for det første af alt det ovenstående, at »oplagring« med henblik på at udbyde varer til salg eller markedsføre dem er en af de former for brug, der udtrykkeligt er omhandlet i artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436, og som indehaveren af et beskyttet varemærke kan forbyde. For det andet har Domstolen allerede i det væsentlige fastslået, at en erhvervsdrivende, der overlader varer, der er forsynet med et varemærke, som han ikke er indehaver af, til en oplagshaver med henblik på markedsføring, gør brug af dette varemærke og oplagrer varerne som omhandlet i denne bestemmelse. Jeg er derfor af den opfattelse, at artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436 giver indehaveren af et beskyttet nationalt varemærke ret til at anlægge sag mod enhver tredjemand, der har såvel direkte som indirekte kontrol over denne oplagring.
61.
At oplagre varer med henblik på at udbyde dem til salg eller markedsføre dem skal derfor forstås således, at det omfatter enhver situation, hvor den tredjemand, der af indehaveren af det beskyttede varemærke beskyldes for enten selv at oplagre varerne med henblik på at udbyde dem til salg eller markedsføre dem på det område, hvor varemærket er beskyttet, eller at lade varerne oplagre på sine vegne med henblik herpå hos en anden person, når denne tredjemand har en afgørende indflydelse på denne person, idet tredjemand, selv indirekte, kan træffe afgørelse om disse varers bestemmelsessted.
62.
En sådan fortolkning af artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436 er ligeledes i overensstemmelse med formålet med dette direktivs artikel 10, som består i at give indehaveren af et varemærke et retligt instrument, der sætter ham i stand til at forbyde og dermed bringe enhver brug af varemærket, der foretages af tredjemand uden hans samtykke, til ophør. Som Kommissionen med rette har anført, gør denne fortolkning det muligt at sikre indehaveren af et varemærke en effektiv beskyttelse. I modsat fald ville en tredjemand, der indirekte udøver kontrol via en anden person, kunne unddrage sig retsvirkningerne af artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436, selv om han, om end indirekte, kontrollerer varen med henblik på udbud til salg eller markedsføring på det beskyttede område.
63.
Jeg konkluderer derfor, at artikel 10, stk. 3, litra b), i direktiv 2015/2436 skal fortolkes således, at oplagring som omhandlet i denne bestemmelse omfatter muligheden for på afgørende vis at kunne øve indflydelse på den person, der udøver faktisk råden over varerne, med henblik på at træffe afgørelse, selv indirekte, om disse varers bestemmelsessted.
Forslag til afgørelse
64.
Henset til ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer de præjudicielle spørgsmål, som Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland) har forelagt, således:
»Artikel 10, stk. 3, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2436 af 16. december 2015 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker
skal fortolkes således, at
–
indehaveren af et nationalt varemærke kan forbyde tredjemand at oplagre varer, der krænker varemærket, i en anden medlemsstat med henblik på at udbyde disse varer til salg i det land, hvor varemærket er beskyttet, eller markedsføre dem dér
–
oplagring som omhandlet i denne bestemmelse omfatter muligheden for på afgørende vis at kunne øve indflydelse på den person, der udøver faktisk råden over varerne, med henblik på at træffe afgørelse, selv indirekte, om de nævnte varers bestemmelsessted.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 16.12.2015 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (EUT 2015, L 336, s. 1).
(
3
) – Dom af 21.6.2012, Donner (C-5/11, herefter Donner-dommen, EU:C:2012:370, præmis 30).
(
4
) – C-567/18, EU:C:2019:1031, punkt 46 og 47.
(
5
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 14.6.2017 om EU-varemærker (EUT 2017, L 154, s. 1).
(
6
) – Jf. Donner-dommen (præmis 27).
(
7
) – Jf. dom af 17.11.2022, Merck Sharp & Dohme m.fl. (C-224/20 herefter dommen i sagen Merck Sharp & Dohme m.fl., EU:C:2022:893, præmis 112 og den deri nævnte retspraksis), og af 17.11.2022, Impexeco og PI Pharma (C-253/20 og C-254/20, EU:C:2022:894, præmis 44).
(
8
) – Jf. i denne retning femte til ottende betragtning til forordning 2017/1001. Jf. ligeledes dom af 22.3.2012, Génesis (C-190/10, EU:C:2012:157, præmis 30 og 31), og generaladvokat Jääskinens forslag til afgørelse Génesis (C-190/10, EU:C:2011:202, punkt 31-33).
(
9
) – Jf. femte betragtning til forordning 2017/1001; jf. ligeledes generaladvokat Jääskinens forslag til afgørelse Génesis (C-190/10, EU:C:2011:202, punkt 29) samt bl.a. H.W. Wertheimer, »The Principle of Territoriality in the Trademark Law of the Common Market Countries«, International and Comparative Law Quarterly, 1967, bind 16, nr. 3, s. 630, og G.B. Dinwoodie, »Territorial Overlaps in Trademark Law: The Evolving European Model«, Notre Dame Law Review, 2017, bind 92, nr. 4, s. 1673.
(
10
) – Jf. i denne retning dom af 22.6.1994, IHT Internationale Heiztechnik og Danzinger (C-9/93, EU:C:1994:261, præmis 22), og af 19.4.2012, Wintersteiger (C-523/10, EU:C:2012:220, præmis 25).
(
11
) – Jf. i denne retning dom af 7.12.2017, Coca-Cola mod EUIPO – Mitico (Master) (T-61/16, EU:T:2017:877, præmis 81), og af 21.12.2022, International Masis Tabak mod EUIPO – Philip Morris Brands (Gengivelse af en pakke cigaretter) (T-44/22, EU:T:2022:843, præmis 78).
(
12
) – Jf. i denne retning dom af 16.7.2015, TOP Logistics m.fl. (C-379/14, EU:C:2015:497, præmis 38, 41 og 42), hvori der henvises til artikel 5, stk. 3, i Rådets første direktiv 89/104/EØF af 21.12.1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (EFT 1989, L 40, s. 1). Dette direktiv er blevet erstattet af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/95/EF af 22.12.2008 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om varemærker (EUT 2008, L 299, s. 25), som er blevet erstattet af direktiv 2015/2436. Artikel 5, stk. 1 og 2, og artikel 5, stk. 3, litra b), i første direktiv 89/104 er imidlertid ikke blevet væsentligt ændret for så vidt angår bestemmelsens ordlyd, sammenhæng eller formål i forhold til den tilsvarende bestemmelse i direktiv 2008/95 – artikel 5, stk. 1 og 2, og artikel 5, stk. 3, litra b) – og i direktiv 2015/2436 – artikel 10, stk. 1 og 2, og artikel 10, stk. 3, litra b). Det følger heraf, at henvisningerne til retspraksis vedrørende disse bestemmelser i første direktiv 89/104 og direktiv 2008/95 fortsat er relevante for fortolkningen af artikel 10 i direktiv 2015/2436.
Jf. ligeledes dom af 2.4.2020, Coty Germany (C-567/18, herefter Coty Germany-dommen, EU:C:2020:267, præmis 44 og 45), hvori der var tale om artikel 9, stk. 2, litra b), i Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26.2.2009 om EU-varemærker (EUT 2009, L 78, s. 1). Eftersom ordlyden af artikel 9 i forordning 2017/1001, hvis indhold er gengivet fra artikel 9 i forordning nr. 207/2009 og i artikel 9 i Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20.12.1993 om EF-varemærker (EFT 1994, L 11, s. 1), er næsten identisk med ordlyden af artikel 10 i direktiv 2015/2436, kan ræsonnementet vedrørende disse bestemmelser i EU-varemærkeforordningerne overføres mutatis mutandis på denne bestemmelse i direktiv 2015/2436. Jf. i denne henseende dommen i sagen Merck Sharp & Dohme m.fl., præmis 112-116; jf. ligeledes generaladvokat Campos Sánchez-Bordonas forslag til afgørelse ÖKO-Test Verlag (C-690/17, EU:C:2019:39, punkt 26).
(
13
) – Jf. dom af 12.7.2011, L’Oréal m.fl. (C-324/09 herefter dommen i sagen L’Oréal m.fl., EU:C:2011:474, præmis 62, 63 og 67), der bl.a. vedrørte varer, som befandt sig i en stat uden for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, og som var forsynet med et varemærke, der var registreret i en EU-medlemsstat, og som en erhvervsdrivende uden samtykke fra indehaveren af dette varemærke reklamerede for og udbød til salg på en onlinemarkedsplatform til forbrugere, der befandt sig på det område, der var omfattet af dette varemærke.
Jf. ligeledes i denne retning dom af 5.9.2019, AMS Neve m.fl. (C-172/18, EU:C:2019:674, præmis 47-49 og den deri nævnte retspraksis), der vedrørte kompetencen for retterne i en medlemsstat til at behandle et søgsmål om krænkelse af et EU-varemærke, når forbrugerne i denne stat var genstand for reklamer og udbud til salg, der blev vist elektronisk, selv om tredjemand havde truffet beslutningerne og foranstaltningerne vedrørende denne elektroniske visning i en anden medlemsstat. I denne dom støttede Domstolen sig bl.a. på ræsonnementet i dommen i sagen L’Oréal m.fl.
(
14
) – Jf. dommen i sagen L’Oréal m.fl. (præmis 64 og 65 og den deri nævnte retspraksis) og dom af 5.9.2019, AMS Neve m.fl. (C-172/18, EU:C:2019:674, præmis 56).
(
15
) – Jf. i denne retning dom af 18.10.2005, Class International (C-405/03, EU:C:2005:616, præmis 58-61), der bl.a. vedrørte fortolkningen af artikel 5, stk. 1 og 2, og artikel 5, stk. 3, litra b), i første direktiv 89/104 og artikel 9, stk. 1, og artikel 9, stk. 2, litra b), i forordning nr. 40/94; jf. også dom af 1.12.2011, Philips (C-446/09 og C-495/09, EU:C:2011:796, præmis 56-58), der vedrørte varer, som kunne krænke de enerettigheder, der er knyttet til registrerede mønstre og visse ophavsrettigheder samt et EU-varemærke, og hvori Domstolen henviste til dommen i sagen L’Oréal m.fl. og dom af 18.10.2005, Class International (C-405/03, EU:C:2005:616). Jf. ligeledes dom af 6.2.2014, Blomqvist (C-98/13, EU:C:2014:55, præmis 32-35).
(
16
) – Jf. Donner-dommen (præmis 30). Domstolen konkluderede nærmere bestemt, at en sådan erhvervsdrivende foretager en »spredning til almenheden« som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22.5.2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet (EFT 2001, L 167, s. 10).
(
17
) – Jf. dom af 3.10.2013, Pinckney (C-170/12, EU:C:2013:635, præmis 43-47). Domstolen præciserede, at den påkendende ret i så fald kun er kompetent til at træffe afgørelse om den skade, der er indtrådt på den medlemsstats område, hvor retten er beliggende.
(
18
) – Jf. i denne retning bl.a. dom af 27.10.2022, Soda-Club (CO2) og SodaStream International (C-197/21, EU:C:2022:834, præmis 35 og 36), dommen i sagen Merck Sharp Co. Dohme m.fl. (præmis 45), og dom af 25.1. 2024, Audi (Monteringssæt til emblem på et kølergitter) (C-334/22, EU:C:2024:76, præmis 31).
(
19
) – Jf. bl.a. dom af 13.10.2022, Gemeinde Bodman-Ludwigshafen (C-256/21, EU:C:2022:786, præmis 32 og den deri nævnte retspraksis).
(
20
) – Jf. dom af 22.3.2012, Génesis (C-190/10, EU:C:2012:157, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
(
21
) – Coty Germany-dommen (præmis 35).
(
22
) – Jf. generaladvokat Campos Sánchez-Bordonas forslag til afgørelse Coty Germany (C-567/18, EU:C:2019:1031, punkt 46).
(
23
) – Jf. dom af 3.3.2016, Daimler (C-179/15, herefter Daimler-dommen, EU:C:2016:134, præmis 40), »såsom at »anbringe« tegnet på varerne eller på deres emballage eller at »anvende« tegnet på forretningspapirer og i reklameøjemed, at »udbyde« varerne til salg, at »markedsføre« dem, at »oplagre« dem med dette formål, at »importere« eller »eksportere« dem eller at »tilbyde« eller »præstere« tjenesteydelser under det pågældende tegn«.
(
24
) – Jf. Daimler-dommen (præmis 39-41), dom af 25.7.2018, Mitsubishi Shoji Kaisha og Mitsubishi Caterpillar Forklift Europe (C-129/17, EU:C:2018:594, præmis 38), Coty Germany-dommen, og dom af 22.12.2022, Louboutin (Brug af et krænkende tegn på et onlinemarked) (C-148/21 og C-184/21, EU:C:2022:1016, præmis 27 og 28).
(
25
) – Jf. i denne retning dom af 23.3.2010, Google France og Google (C-236/08 – C-238/08, EU:C:2010:159, præmis 57 og 72), dommen i sagen L’Oréal m.fl. (præmis 92, 102 og 103), dom af 15.12.2011, Frisdranken Industrie Winters (C-119/10, EU:C:2011:837, præmis 29 og 32), og Coty Germany-dommen (præmis 40-48), hvori oplagshaveren desuden ikke havde kendskab til, at de oplagrede varer krænkede varemærkerettigheder; jf. ligeledes kendelse af 19.2.2009, UDV North America (C-62/08, EU:C:2009:111, præmis 47).
(
26
) – Jf. i denne retning Daimler-dommen (præmis 34-36, 39 og 42) og dom af 2.7.2020, mk advokaten (C-684/19, EU:C:2020:519, præmis 21-25).
(
27
) – Jf. i denne retning dom af 16.7.2015TOP Logistics m.fl. (C-379/14, EU:C:2015:497, præmis 42-45), hvori der henvises til artikel 5, stk. 3, i første direktiv 89/104.
(
28
) – Jf. i denne retning generaladvokat Campos Sánchez-Bordonas forslag til afgørelse Coty Germany (C-567/18, EU:C:2019:1031, punkt 39), hvori der henvises til artikel 9, stk. 2, i forordning 2017/1001.
(
29
) – Jf. i denne henseende ligeledes analogt Donner-dommen, hvori Domstolen fastslog, at en erhvervsdrivende er ansvarlig for enhver handling, der foretages af den pågældende selv eller på dennes vegne, og som giver anledning til en »spredning til almenheden« som omhandlet i artikel 4, stk. 1, i direktiv 2001/29 i en medlemsstat, hvor de spredte varer er ophavsretligt beskyttet. Domstolen tilføjede, at den erhvervsdrivende endvidere kan tilregnes enhver tilsvarende handling, der udføres af en tredjemand, når den nævnte erhvervsdrivende specifikt vender sig mod almenheden i bestemmelsesmedlemsstaten, og han ikke kunne være uvidende om denne tredjemands handlinger.