61982C0163
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT S. ROZÈS
FREMSAT DEN 7. JUNI 1983 (
1
)
Høje Domstol.
Domstolen skal tage stilling til tre traktatbrudssager, som Kommissionen for De europæiske Fællesskaber i medfør af traktatens artikel 169 har anlagt mod Den italienske Republik (sag 163/82), kongeriget Belgien (sag 164/82) og Det forenede Kongerige (sag 165/82), der alle vedrører disse tre medlemsstaters gennemførelse af Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår. Jeg har dog foretrukket at fremsætte tre selvstændige forslag til afgørelser, fordi de påståede traktatbrud og dermed de juridiske problemer, de rejser, er forskellige.
Jeg går frem i nummerorden og begynder med den sag, der er anlagt mod Italien (163/82).
I —
Kommissionen gør tre klagepunkter gældende.
Det første vedrører overtrædelsen af direktivets artikel 5, der omhandler anvendelsen af princippet om ligebehandling for så vidt angår arbejdsvilkår. Kommissionen hævder, at den italienske regering kun delvist har iværksat dette princip. Den italienske lov nr. 903 af 9. december 1977, der har til formål at gennemføre direktivet i national ret, omfattede da også kun visse arbejdsvilkår, men ikke alle.
Direktivets artikel 5 lyder således:
»1.
Anvendelsen af princippet om ligebehandling for så vidt angår arbejdsvilkår, herunder afskedigelsesvilkår, indebærer, at mænd og kvinder sikres samme vilkår uden forskelsbehandling på grundlag af køn.
2.
Med henblik herpå træffer medlemsstaterne de nødvendige foranstaltninger til:
a)
at administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, som er i modstrid med princippet om ligebehandling, ophæves;
b)
at de bestemmelser i kollektive overenskomster eller individuelle arbejdskontrakter, i virksomheders interne reglementer eller i vedtægter for selvstændige erhverv, som er i modstrid med princippet om ligebehandling, anses som ugyldige, kan erklæres ugyldige eller ændres;
c)
at de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, der er i modstrid med princippet om ligebehandling, revideres, når det beskyttelseshensyn, som oprindelig lå til grund for disse, ikke længere er begrundet; at arbejdsmarkedets parter med hensyn til overenskomstbestemmelser af samme art opfordres til at foretage de ønskelige revisioner.«
1.
Der er enighed om, at begrebet »arbejdsvilkår« i artilden skal forstås i videst mulig forstand.
Kommissionen bemærker i denne forbindelse, at den tilsigtede brede og altomfattende karakter af forbudet mod forskelsbehandling for så vidt angår arbejdsvilkår genfindes i forbudet mod forskelsbehandling for så vidt angår spørgsmålene om adgang til beskæftigelse, og om erhvervsuddannelse og forfremmelser (direktivets artikel 3 og 4), og at lov nr. 903 med hensyn til de to sidstnævnte områder følger direktivet og er formuleret så generelt, at den dækker begge disse områder (lovens artikel 1), mens der med hensyn til arbejdsvilkår foretages en opregning af de spørgsmål, som loven omfatter. Kommissionen mener ganske vist ikke, at denne lovteknik i sig selv er kritisabel, men anfører, at den italienske lov, i modsætning til den opregning, der er gjort i artikel 128 i den belgiske lov af 4. august 1978 (
2
), kun dækker nogle af de spørgsmål, der må anses for omfattet af begrebet arbejdsforhold, nemlig aflønning (lovens artikel 2), pensionsforhold (artikel 4) samt ret til orlov i forbindelse med adoption af et barn (artikel 6).
2.
Heroverfor har den italienske regering først og fremmest anført, at dette punkt bør afvises fra realitetsbehandling. Den hævder, at Kommissionen i sin argumentation bevæger sig på et abstrakt plan uden at angive de tilfælde af forskelsbehandling i strid med direktiv 76/207, der i praksis vil kunne forekomme i en virksomhed eller på andre arbejdspladser, og som ikke vil være omfattet af de i lov nr. 903 opregnede forbud. Kommissionen burde mere præcist over for den italienske regering have angivet de områder, hvor denne ikke skulle have opfyldt forpligtelserne i direktivets artikel 5.
Det er korrekt, at det af Domstolens praksis fremgår, at det påhviler Kommissionen at godtgøre, at det hævdede traktatbrud foreligger. Det er Kommissionen, der for Domstolen skal fremlægge de oplysninger, som er nødvendige for, at denne kan efterprøve, om det pågældende traktatbrud foreligger (
3
). Domstolen har dog samtidig understreget, at medlemsstaterne, der i medfør af traktatens artikel 5 skal lette Kommissionen gennemførelsen af dens opgaver, utvetydigt skal angive, med hvilke foranstaltninger, de anser de forskellige forpligtelser, som et direktiv pålægger dem, for at være opfyldt (
4
).
I nærværende sag fremgår det af de forskellige dokumenter vedrørende den administrative procedure, at både Kommissionen og den italienske regering har opfyldt disse forpligtelser. Allerede i sin åbningsskrivelse af 30. juli 1980 anførte Kommissionen, at den italienske lov kun gennemførte direktivet for så vidt angår visse af de i denne opregnede arbejdsvilkår. Ligeledes præciserede den italienske regering i sit svar af 6. juli 1981 på Kommissionens begrundede udtalelse de områder af et arbejdsforhold, der er omfattet af den italienske lovgivning vedrørende arbejdsvilkår, og henviste herudover til en bestemmelse af generel karakter, der skulle kunne sikre gennemførelsen af direktivets artikel 5 (punkt 5).
Da der herefter ikke længere foreligger noget formalitetsspørgsmål, må der tages stilling til klagepunktets realitet.
3.
a)
Her hævder den italienske regering, at direktivet, ved ikke at afgrænse de arbejdsvilkår, på hvilke princippet om ligebehandling finder anvendelse, stiltiende har overladt det til medlemsstaterne at foretage denne afgrænsning på grundlag af deres egne lovgivninger vedrørende arbejdsforhold.
I italiensk ret er følgende forhold omfattet af begrebet arbejdsvilkår:
—
aflønning
—
faglig indplacering
—
kvalifikationer
—
funktioner
—
forflyttelser
—
forfremmelser
—
pensionering
—
individuelle afskedigelser.
Spørgsmål vedrørende aflønning og faglig indplacering er omfattet af artikel 2 i lov nr. 903. Anerkendelse af kvalifikationer, tildeling af arbejdsopgaver og spørgsmål vedrørende forfremmelser er omfattet af lovens artikel 3, og spørgsmål vedrørende pensionering af artikel 4. Spørgsmål vedrørende forflyttelser, afskedigelser og disciplinære foranstaltninger er omfattet af artikel 15 i lov nr. 300 af 20. maj 1970 som ændret ved artikel 13 i lov nr. 903. Ex tuto ophæver artikel 19 i sidstnævnte lov enhver retsregel, der måtte være i strid med loven, og fastslår ugyldigheden af bestemmelser i strid med loven i arbejdskontrakter, interne reglementer i virksomheder og branchevedtægter. En gennemgang af den lov, der gennemfører direktivet, bekræfter således uden videre, at omfanget af de forhold, der i italiensk ret indgår i begrebet arbejdsvilkår, er langt større end hævdet af Kommissionen.
b)
For at direktivet kan anses for at være behørigt gennemført, må det imidlertid kræves, at samtlige elementer i begrebet arbejdsvilkår er omfattet af italiensk ret. Kommissionen har i denne forbindelse under retsmødet anført, at visse arbejdsvilkår på trods af deres betydning ikke er omfattet af loven, særligt spørgsmålet om sikkerhed og sundhed på arbejdspladsen og spørgsmålet om valg af tillidsrepræsentanter.
Efter min opfattelse indeholder den italienske lovgivning imidlertid de tilstrækkelige midler til effektivt at bekæmpe kønsdiskriminering for så vidt angår arbejdsvilkår. Som før nævnt indeholder denne lovgivning nemlig en bestemmelse, der i kraft af sin meget generelle karakter udgør et egnet og fyldestgørende instrument til at bekæmpe de former for forskelsbehandling, der ikke er omfattet af særlige lovbestemmelser. Jeg tænker her på artikel 13 i lov nr. 903, der ændrer artikel 15 i lov nr. 300, og som bestemmer:
»(Diskriminerende handlinger) — enhver bestemmelse eller handling skal være uden retsvirkning, såfremt den tilsigter at:
b)
afskedige en arbejdstager, ... eller på anden måde påføre barn skade (
5
) på grund af hans tilknytning til en faglig organisation, faglig aktivitet eller deltagelse i en strejke.
Bestemmelserne i foregående stk. finder ligeledes anvendelse på bestemmelser og handlinger, der tilsigter at udøve en forskelsbehandling ... på grundlag af en arbejdstagers køn.«
Efter den italienske regerings opfattelse er en sådan generelt formuleret bestemmelse nødvendig for at dække alle, mulige former for forskelsbehandling, idet en liste med en opregning af forbud risikerer ikke at være udtømmende. Den har også henledt opmærksomheden på de begreber, der anvendes i artikel 13, nemlig »bestemmelse« og »handling«, som indebærer, at ikke alene retlige, men også faktiske tilfælde af forskelsbehandling omfattes af bestemmelsen. Hermed har den efter min opfattelse på overbevisende måde tilbagevist Kommissionens indsigelse om, at denne bestemmelse ikke sikrer arbejdstagere af begge køn mod tilfælde af faktisk forskelsbehandling. Den italienske regering har uimodsagt anført, at det af retspraksis fremgår, at denne bestemmelse har vist sig fuldt tilstrækkelig. Alt i alt må jeg konkludere, at artikel 5 i direktiv 76/207 vedrørende anvendelsen af princippet om ligebehandling, for så vidt angår arbejdsvilkår, er blevet lovligt gennemført i Italien.
II —
Kommissionens andet klagepunkt ifølge stævningen angår den kun delvise gennemførelse af direktivets artikel 6, vedrørende retten »for enhver person, der mener sig krænket ved at princippet om ligebehandling som anført i artikel 3, 4 og 5 tilsidesættes«, til at gøre sine rettigheder gældende for retslige instanser. Denne artikel hævdes ikke at være blevet gennemført fuldt ud i italiensk ret, idet søgsmålsadgangen i artikel 15 i lov nr. 903 kun vedrører overtrædelser af bestemmelserne i artiklerne 1 (adgang til beskæftigelse) og 5 (forbud mod kvinders arbejde i industrivirksomheder på særlige tidspunkter af døgnet).
1.
Da der kan rejses alvorlige indvendinger herimod, må det først undersøges, om dette spørgsmål overhovedet bør påkendes i realiteten.
Ifølge Domstolens praksis »[afgrænses sagens genstand] under en traktatbrudssag, anlagt af Kommissionen i medfør af traktatens artikel 169, ... desuden af Kommissionens åbningsskrivelse til den pågældende medlemsstat og af Kommissionens efterfølgende begrundede udtalelse, og må ikke bagefter udvides. Selv om en medlemsstat ikke ønsker at udnytte sin adgang til at fremsætte bemærkninger, er adgangen hertil en i traktaten hjemlet væsentlig garanti, hvis opfyldelse er et væsentligt formkrav til sikring af, at den procedure, hvorved det statueres, at en medlemsstat har begået et traktatbrud, afvikles som det sig hør og bør.« (
6
)
Åbningsskrivelsen af 30. juli 1980 anfører kun to områder, på hvilke den italienske regering efter Kommissionens opfattelse ikke lovligt har gennemført direktivet, nemlig spørgsmålet om ligebehandling for så vidt angår arbejdsvilkår (punkt 1) og særligt spørgsmålet om orlov i anledning af adoption (punkt 2). Spørgsmålet om adgangen i medfør af direktivets artikel 6 til at gøre sine rettigheder gældende for retslige instanser nævnes kun parantetisk og er endog fejlagtigt angivet som en af de i direktivets artikel 5, stk. 1, opregnede forpligtelser vedrørende arbejdsvilkår.
Selv om den begrundede udtalelse af 4. maj 1981 citerer artikel 6 in extenso, drages der ingen konsekvenser af juridisk art. Jeg bemærker især, at i modsætning til Kommissionens klagepunkter vedrørende spørgsmålene om arbejdsvilkår og om orlov i anledning af adoption, nævnes spørgsmålet om adgangen til at gøre rettigheder gældende for retslige instanser ikke i punkt 4 i denne udtalelse, som er den eneste, hvor Kommissionen udførligt redegør for sine synspunkter og forsøger at tilbagevise de argumenter, som Italien tidligere havde fremført.
Ved opbydelsen af megen velvilje kunne man således måske anse klagepunktet for omfattet af Kommissionens åbningsskrivelse, i det mindste i rudimentær form, men selv en meget grundig gennemgang af den begrundede udtalelse frembyder intet spor af det.
Dette forklarer, hvorfor den italienske regering, hverken i sit svar på åbningsskrivelsen, eller i sit svar af 6. juli 1981 på den begrundede udtalelse og heller ikke en gang i bilagene til dette, har rejst spørgsmålet om adgangen til at gøre rettigheder gældende for retslige instanser (
7
).
Jeg mener herefter, at de betingelser, som Domstolens praksis opstiller for at afvise et spørgsmål fra realitetsbehandling, er opfyldt. Den italienske regering er først under selve retssagen blevet sat i stand til at fremsætte sine bemærkninger til noget, der kan sidestilles med en selvstændig påstand om traktatbrud, som først er fremsat under sagens behandling ved Domstolen. Rent bortset fra de rejste indvendinger, kan den enkeltstående henvisning under den administrative procedure til en overtrædelse af artikel 6 kun anses som indirekte, nemlig hvis den ses som en konsekvens af overtrædelsen af artikel 5. Ved i stævningen at angive en ny og selvstændig årsag til traktatbrud har Kommissionen under alle omstændigheder ændret afgrænsningen og grundlaget for påstanden om traktatbrud, hvilket ifølge Domstolens praksis ikke er lovligt (
8
).
2.
Jeg vil derfor kun undersøge realiteten i dette klagepunkt subsidiært, fordi jeg ikke mener, at Kommissionen bør få medhold.
Direktivets artikel 6 pålægger medlemsstaterne »i deres nationale retsorden [at indføre] de nødvendige bestemmelser for at enhver person, der mener sig krænket ved, at princippet om ligebehandling som anført i artikel 3, 4 og 5 tilsidesættes i forhold til den pågældende, kan gøre sine rettigheder gældende for retslige instanser efter eventuelt at have indbragt sagen for andre kompetente instanser«. Det angives ikke, på hvilken måde denne forpligtelse skal opfyldes. Kommissionen har gjort indsigelse mod, at artikel 15 i lov nr. 903 kun skaber en særlig procedure med hensyn til sanktionering af overtrædelser af artiklerne 1 og 5 i denne lov, der som bekendt omhandler adgangen til beskæftigelse og forbudet mod kvinders natarbejde. Denne procedure er en hasteprocedure, ifølge hvilken »underretten ... på det sted, hvor det pågældende forhold har fundet sted, ... Hvis den i begæringen omhandlede overtrædelse må lægges til grund ... i en begrundet kendelse, som er umiddelbart eksigibel, bestemmer at lovovertræderen straks skal ophøre med den ulovlige handlemåde, og dennes virkninger annulleres«. Kommissionen bebrejder den italienske regering, at denne ikke har udvidet denne procedure til at omfatte samtlige de spørgsmål, der er omhandlet i direktivets artikler 3-4.
Jeg er imidlertid af den opfattelse, at direktivets krav ikke er så omfattende. Som den italienske regering med rette har bemærket, giver artikel 6 medlems-staterne et valg med hensyn til, hvorledes gennemførelsen af bestemmelsen sker. En særlig procedure er bestemt ikke den eneste måde at gøre dette på. De retsmidler, som arbejdstagere, der mener sig udsat for kønsdiskriminering, har til deres rådighed i henhold til almindelige retsregler, må også tages i betragtning.
Det fremgik af retsmødet, at den italienske civile retsplejelovs artikel 700, der er en helt generel bestemmelse, giver mulighed for, at de nødvendige foranstaltninger for at undgå uoprettelig skade iværksættes efter en hasteprocedure, før end der tages egentlig stilling til sagens indhold. Denne bestemmelse kan derfor bringes i anvendelse på alle de områder af direktivet, der ikke er omfattet af artikel 15 i lov nr. 903.
For så vidt angår ikke-hastende procedurer, henviser den italienske regering til alle de almindelige muligheder for forelæggelse for retslige instanser, der i overensstemmelse med direktivets formål er indeholdt i de eksisterende regler vedrørende arbejds- og ansættelsesvilkår (
9
) og offentligt ansattes forhold (
10
). For det tilfælde, at der alligevel skulle foreligge en lakune med hensyn til retsmidler, henviser den til grundlovens artikel 24, ifølge hvilken »enhver ... for domstolene [kan] påberåbe sig sine lovmæssige rettigheder og interesser«. Den italienske regering anfører, at dette veletablerede forfatningsretlige princip til stadighed finder direkte anvendelse, således at eksistensen af en materielretlig regel til beskyttelse af en individuel interesse i sig selv er tilstrækkelig til, at denne interesse er sikret retlig beskyttelse. Særlige processuelle regler er i denne forbindelse ikke nødvendige, idet beskyttelsen på generel og absolut måde følger af artikel 24. Da reglerne i lov nr. 903 har til formål at beskytte interesserne hos de enkelte arbejdstagere, der udsættes for forskelsbehandling, kan disse i medfør af artikel 24 ved domstolene kræve lovens regler overholdt.
Såfremt det andet klagepunkt mod den italienske regering antages til realitetsbehandling, hvilket som nævnt efter min opfattelse ikke bør ske, mener jeg i betragtning af denne stilling i italiensk ret, hvis rigtighed Kommissionen ikke har bestridt, at klagepunktet under alle omstændigheder er ubegrundet.
III —
Det tredje område, på hvilket den italienske regering ifølge Kommissionen ikke korrekt har gennemført direktiv 76/207, kan betragtes som en særlig side af det første klagepunkt. Det vedrører nemlig ligeledes artikel 5 i direktivet, som Kommissionen anser for overtrådt, fordi mandlige arbejdstagere i Italien udsættes for forskelsbehandling m.h.t. orlov i anledning af adoption.
1.
Ifølge artikel 6 i lov nr. 903 har en kvindelig arbejdstager, der adopterer et barn eller tager et barn i pleje med henblik på senere adoption »for så vidt barnet ikke er ældre end 6 år på adoptionstidspunktet eller på tidspunktet, hvor barnet tages i pleje, ret til orlov ifølge artikel 4, litra c), i lov nr. 1204 af 30. december 1971 og til den hertil svarende økonomiske støtte i de første tre måneder efter, at barnet faktisk er optaget i adoptions- eller plejefamilien«. Den orlov, der er omhandlet i artikel 4, litra c), i lov nr. 1204, er den barselsorlov, der gives den biologiske moder i de tre måneder, der følger efter fødslen. Artikel 6 udvider således reglerne om barselsorlov til også at omfatte tilfælde af adoption.
Denne omstændighed udgør et af de argumenter, som den italienske regering har gjort gældende til støtte for, at orlov i anledning af adoption ikke er omfattet af begrebet arbejdsvilkår i betydningen i direktivets artikel 5, men henhører under »bestemmelserne vedrørende beskyttelse af kvinder, særlig i forbindelse med graviditet og moderskab«, omhandlet i artikel 2, stk. 3. I kraft af sidstnævnte bestemmelse er direktivet derfor ikke til hinder for regler af den omhandlede art. Det må derfor først undersøges, hvorvidt den omtvistede bestemmelse er omfattet af direktivet.
2.
Som bekendt skal begrebet arbejdsvilkår forstås bredt. Spørgsmålet er, om det omfatter orlov, der gives efter optagelsen af et barn i en adoptivfamilie?
Kommissionen mener, at dette spørgsmål må besvares bekræftende og henviser til, at artikel 2, stk. 3, er en undtagelsesbestemmelse, der skal fortolkes bogstaveligt som kun omhandlende regler vedrørende graviditet og moderskab. Bestemmelsen kan derfor ikke anses for at omfatte regler, der, som artikel 6, stk. 1, i lov nr. 903, giver adgang til orlov eller til andre rettigheder med henblik på pasning af børn. Kommissionen mener derfor, at sådanne rettigheder må betragtes som omfattet af begrebet arbejdsvilkår på samme måde som f.eks. retten til årlig ferie. De bør derfor kunne gives på lige fod til både fædre og mødre.
Til støtte for den modsatte opfattelse, nemlig at orlov med henblik på et adoptivbarns optagelse i en familie udgør en foranstaltning til beskyttelse af kvindelige arbejdstagere i deres egenskab af mødre, har den italienske regering fremhævet, at artikel 6 ikke indeholder nogen mulighed for at gøre undtagelser. Dette forhold hævdes at være karakteristisk for foranstaltninger vedrørende moderskab, idet foranstaltninger til beskyttelse af kvinder generelt åbner mulighed for at gøre undtagelser, således som det er tilfældet med artikel 5 i loven vedrørende det principielle forbud mod kvinders natarbejde. Hertil kommer, at det, som også fremhævet af Kommissionen, af bestemmelsen fremgår, at den blot udvider den barselsorlov, der i 1971 blev tildelt den biologiske moder i de tre måneder, der følger efter fødslen, til også at omfatte adoptivmødre. Denne barselsorlov gives ikke den biologiske fader, og Kommissionen har ikke hævdet, at der derved er tale om nogen forskelsbehandling.
Je mener ikke, at Kommissionens opfattelse er selvmodsigende. Selv om den ene lov teknisk set er en udvidelse af den anden, forekommer artikel 4, litra c), i lov nr. 1204 på den ene side og artikel 6 i lov nr. 903 på den anden side ikke at være af samme juridiske natur. Jeg er af den opfattelse, at en barselsorlov efter en fødsel, der giver moderen mulighed for at hvile sig, med rette kan betragtes som vedrørende beskyttelsen af kvinder i forbindelse med moderskab. Jeg mener derimod, at orlov efter adoption særligt kommer barnet til gode, idet den har til formål at skabe de følelsesmæssige bånd, der er en betingelse for barnets vellykkede optagelse i adoptivfamilien. Det er i øvrigt klart, at de her omhandlede bestemmelser i italiensk ret vedrørende adoption, nemlig de særlige regler om adoption i artiklerne 314/2-314/28 i Codice civile, er udformet med henblik på først og fremmest at varetage hensynet til barnets tarv, og derfor skal fortolkes i overensstemmelse hermed. Jeg mener på denne baggrund, at den orlov, der er omhandlet i artikel 6, første led, i lov nr. 903, er omfattet af begrebet arbejdsvilkår i direktivets artikel 5 og er derfor af den opfattelse, at adoptivfædre ved anvendelse af bestemmelsen bør ligestilles med deres arbejdende ægtefæller, på samme måde som de f.eks. allerede har ret til navnlig arbejdsfrihed i det første år efter barnets faktiske optagelse i familien, for så vidt barnet ikke er fyldt 3 år (
11
).
3.
Ved anvendelse af lex specialis princippet ved fortolkningen er det åbenbart, at den her omtvistede bestemmelse udgør en særregel i forhold til det generelle forbud mod forskelsbehandling af arbejdstagere på grundlag af køn, indeholdt i artikel 15 i lov nr. 300 af 1970, og derfor ikke er omfattet af sidstnævnte bestemmelse. En arbejdstager kan nemlig kun påberåbe sig denne bestemmelse i tilfælde, der ikke er reguleret af særlige regler. Den er uanvendelig, når der foreligger en anden norm af samme gyldighed, der på et bestemt punkt afviger fra den. Jeg mener derfor, at den italienske regering, ved ikke at have udstrakt den i bestemmelsen omhandlede ret til mandlige arbejdstagere, har undladt at opfylde de forpligtelser, der påhviler den i henhold til direktivets artikel 5.
IV —
For så vidt angår spørgsmålet om sagens omkostninger, mener jeg under hensyn til min bedømmelse af Kommissionens tre klagepunkter mod den italienske regering, at disse bør deles, således at Kommissionen tilpligtes at afholde to tredjedele og den sagsøgte regering en tredjedel.
Sammenfattende skal jeg foreslå, at Domstolen
—
fastslår, at Den italienske Republik ved ikke at have udstrakt den ret til orlov ved adoption, der er omhandlet i artikel 6, første led, i lov nr. 903 af 9. december 1977, til mandlige arbejdstagere, har undladt at opfylde en forpligtelse, der påhviler den i henhold til rådsdirektiv 76/207 af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår,
—
i øvrigt frifinder sagsøgte,
—
tilpligter Kommissionen at afholde to tredjedele af sagens omkostninger og Den italienske Republik den resterende tredjedel.
(
1
) – Oversat fra fransk.
(
2
) – »Loi de réorientation économique«, hvis afsnit V har til formål at gennemføre direktiv 76/207 i belgisk ret.
(
3
) – Dom af 25. maj 1982, Kommissionen mod Nederlandene, sag 96/81, præmis 6, Sml., s. 1803.
(
4
) – Præmis 7 og 8, samme sted.
(
5
) – Her udhævet.
(
6
) – Dom af 8. februar 1983, Kommissionen mod Det forenede Kongerige, sag 124/81, præmis 6, 2. pkt., Sml., s. 203, og i samme retning: dom af 17. februar 1970, Kommissionen mod Italien, sag 31/69, præmis 12 og 14, Sml., s. 34.
(
7
) – Se dennes svar på tredje spørgsmål.
(
8
) – Særligt dom af 15. december 1982, Kommissionen mod Danmark, sag 211/81, præmis 14-16, Sml., s. 4547.
(
9
) – Lov nr. 533 af 11. august 1973.
(
10
) – Lov nr. 1034 af 6. december 1971 vedrørende offentligt ansatte.
(
11
) – Artikel 7, første led, i lov nr. 903, sammenholdt med samme lovs artikel 6, andet led, og artikel 7, første led, i lov nr. 1204.