61986CC0286_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
Efter fransk lov, udstedt til gennemfoerelse af den internationale konvention om anvendelse af oprindelses - og varebetegnelser for oste, den saakaldte "Stresa-konvention" af 1 . juni 1951, som blandt andet Frankrig og Nederlandene har tiltraadt, men ikke Forbundsrepublikken Tyskland, er det forbudt at bringe et osteprodukt i omsaetning under betegnelsen "Edam", medmindre dets indhold af toerstof udgoer mindst 52% og dets indhold af fedtstof mindst 40 %. Gérard Deserbais, som er direktoer for det franske selskab Fromex SARL, har importeret ost til Frankrig hidroerende fra Forbundsrepublikken Tyskland, som indeholdt 50,4% toerstof og 34,3% fedtstof . Den paagaeldende ost var emballeret ved indfoerslen og indeholdt foelgende oplysninger paa etiketten ( paa fransk ):
"Tysk Edam-ost
30% fedtstof
importeret af Fromex Strasbourg ".
Deserbais blev som foelge heraf tiltalt for uretmaessig anvendelse af en varebetegnelse, som kunne vildlede koeberen om varens art og indhold . Tiltalte ankede foersteinstansens dom til cour d' appel de Colmar under henvisning til, at det efter EF-retten var tilladt at importere den paagaeldende ost til Frankrig under betegnelsen "Edam", da den paa redelig vis var fremstillet og bragt i omsaetning under denne betegnelse i Forbundsrepublikken Tyskland .
For at kunne afgoere tvisten har cour d' appel de Colmar ved dom af 30 . oktober 1986 forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal :
"Skal EOEF-Traktatens artikler 30 ff . fortolkes saaledes, at en national ordning for beskyttelse af en bestemt varebetegnelse udgoer en kvantitativ indfoerselsrestriktion eller en foranstaltning med tilsvarende virkning, saafremt den
1 ) udelukker fabrikanter fra de oevrige medlemsstater fra at anvende betegnelsen, men ikke de indenlandske fabrikanter og fabrikanter fra en anden medlemsstat;
2 ) kraever, at et bestemt osteprodukt, der importeres fra en anden medlemsstat, skal have et vist mindsteindhold af fedt, for at kunne baere en bestemt varebetegnelse, skoent produktet paa redelig og traditionel vis er fremstillet og bragt i omsaetning i oprindelsesstaten i overensstemmelse med de dér gaeldende afvigende tekniske og kvalitative krav?"
Tiltate har med stoette i Domstolens praksis vedroerende Traktatens artikel 30 gjort gaeldende, at hensynet til beskyttelse af forbrugerne er sikret ved tilstraekkelige oplysninger paa etiketten, og at det praejudicielle spoergsmaal boer besvares saaledes, at en national ordning, som kraever, at et osteprodukt skal have et vist mindsteindhold af fedt for at kunne baere en bestemt varebetegnelse, ikke maa bringes i anvendelse af en medlemsstat paa samme type produkter importeret fra en anden medlemsstat, naar de importerede osteprodukter paa redelig og traditionel vis er fremstillet i henhold til de afvigende tekniske og kvalitative krav, der gaelder i oprindelsesstaten og bragt i omsaetning under den samme varebetegnelse dér, og naar der er sikret koeberne fornoeden information .
Den nederlandske regering har gjort gaeldende, at selv om betegnelsen "Edam" i dag anvendes paa oste, som er fremstillet uden for Edam-egnen i Nederlandene, boer den forbeholdes osteprodukter, som opfylder visse tekniske krav, herunder navnlig kravet om et mindsteindhold af fedtstof paa 40 %. Stresa-konventionen og Codex Alimentarius er resultatet af internationale bestraebelser paa at sikre, at den ost, der baerer betegnelsen "Edam", virkelig indeholder de for dette produkt karakteristiske bestanddele . For at sikre opretholdelsen af de traditionelle metoder for fremstilling af "Edam"-ost, der er fastsat og anerkendt paa internationalt niveau, er det noedvendigt, at EF' s medlemsstater forbyder import heraf fra de andre EF-lande, hvor produktionen ikke opfylder disse traditionelle krav, ogsaa selv om forbrugeren er informeret om, at produktet har en anden sammensaetning . Den nederlandske regering foreslaar derfor, at det praejudicielle spoergsmaal besvares saaledes, at EF-retten ikke er til hinder for en national ordning, som kraever, at det paagaeldende osteprodukt skal opfylde visse krav saasom de i Stresa-konventionen og Codex Alimentarius angivne, for at kunne paafoeres varebetegnelsen .
Kommissionen fortolker bestemmelserne om de frie varebevaegelser paa samme maade som tiltalte . Vedroerende internationale konventioners retsvirkning henviser Kommissionen til Traktatens artikel 234 og til sag 812/79, Burgoa ( Sml . 1980, s . 2787, 2802 ) og til sag 121/85, Conegate ( Sml . 1986, s . 1007, 1024 og 1025 ), og goer med stoette heri gaeldende, at en medlemsstat ikke i sine indbyrdes forbindelser med andre medlemsstater kan retfaerdiggoere restriktioner for samhandelen inden for Faellesskabet ved at henvise til en konvention, som er indgaaet forud for EOEF-Traktatens ikrafttraeden . Foelgelig kan man ikke med stoette i Stresa-konventionen udelukke anvendelsen af Traktatens artikel 30 . Kommissionen har paa grundlag heraf foreslaaet, at det praejudicielle spoergsmaal besvares saaledes, at en national ordning for beskyttelse af en bestemt varebetegnelse - som forbyder omsaetning af et osteprodukt, der har et andet fedtindhold end det i ordningen foreskrevne, og som er importeret fra en anden medlemsstat, hvor det paa redelig og traditionel vis er bragt i omsaetning under den samme varebetegnelse, men fremstillet i overensstemmelse med andre kvalitetskrav - er en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indfoerselsrestriktion i strid med EOEF-Traktatens artikel 30, naar produktets sammensaetning og oprindelse klart fremgaar af dets etikette og udseende .
Det er fast retspraksis, at en handelshindring, som beror paa en begraensning i anvendelsen af en bestemt varebetegnelse, uden direkte at udelukke produktets import, kan udgoere en restriktion i EOEF-Traktaten artikel 30' s forstand . Jeg skal her eksempelvis henvise til dommen af 26 . november 1985 i sag 182/84, Miro ( Sml . s . 3731 ) og dommen af 12 . marts 1987 i sag 178/84, Kommissionen mod Tyskland ( sagen om "Reinheitsgebot", Sml . s . 1227 ).
En national ordning som den franske hindrer rent faktisk salg af varer importeret fra andre medlemsstater eller kan hindre den, hvorfor den udgoer en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indfoerselsrestriktion efter den definition af dette begreb, der er knaesat i Domstolens praksis ( navnlig i dommen i sag 8/74, Dassonville, Sml . 1974, s . 837 ). Ordningen er foelgelig i strid med EOEF-Traktatens artikel 30, medmindre den omfattes af en af undtagelserne i artikel 36 eller udgoer et af de "tvingende hensyn", som Domstolen har anerkendt lovligheden af i sag 120/78, Rewe mod Bundesmonopolverwaltung fuer Branntwein ( Sml . 1979, s . 659 ) (" Cassis de Dijon"-sagen ) og i senere afsagte domme .
Som den nederlandske regering har erkendt, er betegnelsen "Edam" ikke laengere forbeholdt ost fremstillet i egnen omkring Edam i Nederlandene og har i lang tid ikke vaeret det, hvorfor denne betegnelse ikke kan anses for en oprindelsesbetegnelse . Den er heller ikke optaget blandt "oprindelsesbetegnelserne" i Stresa-konventionen, men blandt "varebetegnelserne" for oste, som ikke nyder en saa udstrakt beskyttelse . "Edam" er altsaa en betegnelse for en bestemt ostetype, som ikke laengere er geografisk begraenset til det sted, hvor den oprindeligt blev fremstillet .
Det fremgaar af flere af Domstolens afgoerelser, at en medlemsstat ikke maa begraense en artsbetegnelse til en indenlandsk sort af et bestemt produkt, naar dette er til skade for de sorter, der fremstilles lovligt i andre medlemsstater . Dette fremgaar af dommene i sag 12/74, Kommissionen mod Tyskland ( Sml . 1975, s . 181 ) (" Sekt" og "Weinbrand "), sag 193/80, Kommissionen mod Italien ( Sml . 1981, s . 3019 ) (" Eddike "), Miro-sagen (" Gin" eller "Genever ") samt sagen om det tyske "Reinheitsgebot ". Det er vanskeligt at sige, hvornaar en betegnelse, som oprindeligt var begraenset til en bestemt egn, blev til en artsbetegnelse, men der synes ikke at vaere tvivl om, at betegnelsen "Edam" i dag har karakter af en artsbetegnelse og dermed omfattes af naevnte regel . I hvert fald er betegnelsen "Edam" ikke omfattet af bestemmelsen i EOEF-Traktatens artikel 36 om beskyttelse af den industrielle og kommercielle ejendomsret .
Paa faellesskabsrettens nuvaerende stadium findes der ingen faelles EF-forskrifter om vare - eller oprindelsesbetegnelser for de forskellige ostetyper i Faellesskabet, og saa laenge der ikke findes saadanne faelles forskrifter, "tilkommer det medlemsstaterne at anordne alle de regler, der paa deres omraade skal gaelde for fremstilling og afsaetning ( af det paagaeldende produkt ) ...", ligesom "hindringer for samhandelen inden for Faellesskabet, der beror paa forskelle i de nationale lovgivninger vedroerende afsaetningen af de paagaeldende produkter, maa accepteres i det omfang, disse bestemmelser er uomgaengeligt noedvendige af hensyn til isaer en effektiv skattekontrol, beskyttelse af den offentlige sundhed, god handelsskik og forbrugerbeskyttelse" ( se herved praemis 8 i "Cassis de Dijon"-dommen ).
Blandt medlemsstaterne har kun Danmark, Frankrig, Italien og Nederlandene tiltraadt Stresa-konventionen og de i konventionen indeholdte standardbeskrivelser af "Edam"-ost . De lovregler i Forbundsrepublikken Tyskland, som indeholder tilladelse til fremstilling af "Edam"-ost med et saa lavt fedtindhold som 30%, stammer aabenbart fra 1934, dvs . de har vaeret i kraft i 54 aar . "Edam"-ost med et fedtindhold paa 30% udgoer omkring en tredjedel af Tysklands samlede produktion af "Edam"-ost inden for de senere aar . Under disse omstaendigheder finder jeg ikke, at der foreligger saadanne tvingende hensyn til god markedsfoeringsskik, som kan retfaerdiggoere en medlemsstats forbud mod salg af en "Edam"-ost fra en anden medlemsstat, der indeholder 30% fedt .
Hvad angaar hensynet til beskyttelse af forbrugerne, er det fast retspraksis ( jfr . eksempelvis Domstolens dom om "Reinheitsgebot "), at et saadant totalforbud ikke staar i rimeligt forhold til formaalet om beskyttelse af forbrugerne mod bedrageri, naar det samme formaal kan tilgodeses ved mindre restriktive midler, saasom ved oplysninger paa etiketten . Denne regel maa ogsaa finde anvendelse i den foreliggende sag, hvor det fremgaar af forelaeggelsesdommen, at det omhandlede osteprodukt var paafoert de fornoedne oplysninger paa etiketten . Desuden maa hensynet til at beskytte forbrugerne mod vildledning afvejes over for reglen om, at den nationale lovgivning ikke maa "medvirke til at fastlaase de givne forbrugsvaner med henblik paa at fastholde en fordel, som de virksomheder, der tilfredsstiller behovet, har opnaaet" ( jfr . dommen om "Reinheitsgebot", praemis 32 ).
Det er dog ikke tilstraekkeligt at anfoere oplysninger paa etiketten, saafremt det paagaeldende produkt er vaesensforskelligt fra det produkt, som i importmedlemsstaten er almindeligt anerkendt som "Edam"-ost ( f.eks . roquefort eller floedeost ). Dette er dog ikke tilfaeldet i denne sag . Man skal vare sig for ikke at overvurdere argumentet om, at den saerlige "Cassis de Dijon"-regel om de frie varebevaegelser vil aabne sluserne for importerede produkter med helt uegnede varebetegnelser, idet det importerede produkt for at kunne baere den paagaeldende varebetegnelse nemlig for det foerste skal vaere "lovligt fremstillet og bragt i omsaetning" i eksportmedlemsstaten . Denne betingelse maa i de fleste tilfaelde antages at sikre, at produktet ikke paafoeres en fuldstaendig uegnet varebetegnelse, hvilket der ogsaa synes at vaere sikkerhed for i den foreliggende sag . For det andet gaelder, at i de eventuelle undtagelsestilfaelde, hvor lovgivningen i eksportmedlemsstaten indeholder hjemmel til fremstilling og omsaetning af et produkt under en varebetegnelse, der reelt kan taenkes at vildlede forbrugerne i importmedlemsstaten, vil det tvingende hensyn til beskyttelsen af forbrugerne begrunde gennemfoerelsen af mere restriktive foranstaltninger end et simpelt etiketteringskrav . Disse foranstaltninger skal dog vaere i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet (" uomgaengeligt noedvendige af hensyn til ...", jfr . herom praemis 8 i "Cassis de Dijon"-dommen ). Jeg mener derfor ikke, at anvendelsen af den saerlige "Cassis de Dijon"-regel om de frie varebevaegelser paa varebetegnelser for oste vil indebaere nogen reel risiko for, at disse varebetegnelser mister deres betydning .
Der er i sagen blevet henvist til det af Domstolen i sag 16/83, Prantl, ( Sml . 1984, s . 1299 ) og i Miro-sagen anvendte kriterium om respekt af en "traditionel saedvane, der anvendes loyalt ". Jeg er ikke i tvivl om, at dette kriterium ville kunne betragtes som opfyldt i den foreliggende sag under hensyn til den lange tradition i Tyskland for produktion og omsaetning af "Edam"-ost med et fedtindhold paa under 40 %. Jeg finder imidlertid ikke, at kriteriet boer benyttes i denne sag . Det vil nemlig i en sag som den foreliggende medfoere en unoedvendig begraensning af de betingelser, som gaelder efter Traktatens artikel 30 og Cassis de Dijon-dommen for at bringe princippet om de frie varebevaegelser i anvendelse . Som jeg anfoerte i mit forslag til afgoerelse i sag 179/85, Kommissionen mod Tyskland ( sagen om "pétillant de raisin "), at "mens proeven med 'rimelig og traditionel brug' kan vaere passende i tilfaelde som Prantl-sagen, hvor spoergsmaalet om indirekte angivelse af oprindelsesstedet opstod, mener jeg ikke, at det skal bevises i alle tilfaelde . Hvis det var noedvendigt, ville udvikling og markedsfoering af nye produkter blive undertrykt . Den rette proeve i et tilfaelde som det foreliggende er efter min mening den, der blev fastslaaet i 'Cassis de Dijon' -dommen - nemlig om produktet blev 'lovligt fremstillet og bragt i omsaetning' i en medlemsstat . Hvis det er tilfaeldet, kan det bringes i omsaetning i en anden medlemsstat under overholdelse af uomgaengeligt noedvendige krav af den i 'Cassis de Dijon' -dommen anfoerte art og med forbehold af bestemmelserne i Traktatens artikel 30 ". I dommen i naevnte sag ( af 4 . december 1986 ) henviste Domstolen til det foernaevnte kriterium om en "traditionel saedvane, der anvendes loyalt", men gentog ikke dette i den senere dom om det tyske "Reinheitsgebot" ( af 12 . marts 1987 ), hvori den fastslog, at de tyske restriktioner for udenlandsk oel var uretmaessige, alene fordi produkterne var lovligt fremstillet og bragt i omsaetning i oprindelsesmedlemsstaten . Efter min opfattelse boer samme fremgangsmaade foelges i denne sag .
Af de grunde, jeg tidligere har naevnt, finder jeg ikke, at en national ordning som den her i sagen omhandlede kan begrundes i nogle af de tvingende hensyn, der er naevnt i "Cassis de Dijon"-dommen eller i nogen af hensynene efter Traktatens artikel 36 . Foelgelig kan et forbud som det i den franske ordning omhandlede ikke med foeje bringes i anvendelse paa et produkt som den tyske "Edam"-ost, eftersom denne var lovligt fremstillet og bragt i omsaetning i oprindelsesmedlemsstaten .
Tilbage staar at undersoege, om Stresa-konventionen kan aendre ved dette resultat . Det mener jeg ikke er tilfaeldet .
Den nederlandske regering har gjort gaeldende, at Stresa-konventionen og Codex Alimentarius indeholder internationalt anerkendte kvalitetsstandarder, som boer beskyttelses i EF-retten . Da flere medlemsstater, og i saerdeleshed Forbundsrepublikken Tyskland, ikke har anerkendt disse standarder, kan man efter min opfattelse vanskeligt haevde, at de har rang af EF-forskrifter, som fraviger eller begraenser artikel 30' s anvendelsesomraade .
Som Domstolen fastslog i dommen af 11 . marts 1986 i sagen Conegate mod Customs and Excise ( Sml . s . 1007, jfr . dommens praemis 26 og domskonklusionens punkt 2 ), skal EOEF-Traktatens artikel 234 fortolkes paa den maade, at en medlemsstat ikke kan retfaerdiggoere restriktioner for samhandelen mellem medlemsstaterne ved at henvise til en konvention, der blev indgaaet forud for EOEF-Traktatens ikrafttraeden ( hvilket var tilfaeldet med Stresa-konventionen ).
Saafremt den i sagen omhandlede varebetegnelse havde vaeret en oprindelses - eller herkomstbetegnelse, burde andre argumenter have vaeret taget med i betragtning .
Paa grundlag af det anfoerte skal jeg sammenfattende foreslaa Domstolen at besvare det forelagte spoergsmaal paa foelgende maade :
"En national ordning for beskyttelse af en bestemt varebetegnelse, som
1 ) udelukker fabrikanter fra de oevrige medlemsstater fra at anvende betegnelsen, men ikke de indenlandske fabrikanter og fabrikanter fra en anden medlemsstat;
2 ) kraever, at et bestemt osteprodukt, der importeres fra en anden medlemsstat, skal have et vist mindsteindhold af fedt for at kunne baere den paagaeldende varebetegnelse, skoent det paa redelig og traditionel vis er fremstillet og bragt i omsaetning i oprindelsesmedlemsstaten i overensstemmelse med de dér gaeldende afvigende tekniske og kvalitative krav;
er en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indfoerselsrestriktion i strid med EOEF-Traktatens artikel 30 ."
Det tilkommer den nationale ret at traeffe afgoerelse om de af tiltalte afholdte udgifter . Kommissionens og den nederlandske regerings udgifter kan ikke godtgoeres .
(*) Oversat fra engelsk .