61993CC0052_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Under disse to sager, som Kommissionen har anlagt, er der nedlagt paastand om, at det fastslaas, at Kongeriget Nederlandene ved at indfoere forskellige bestemmelser uden at have tilsendt Kommissionen udkastet dertil har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til artikel 8 og 9 i direktiv 83/189/EOEF om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter (1).
Direktiv 83/189/EOEF
2. Dette direktiv skal forhindre, at der indfoeres nye foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner paa vareudvekslingen som foelge af, at medlemsstaterne fastsaetter tekniske forskrifter for produkter. Midlerne til at naa dette maal bestaar i, at medlemsstaterne forpligtes til at tilsende Kommissionen ethvert udkast til en teknisk forskrift og i en bestemt periode at afholde sig fra at indfoere disse bestemmelser; i denne periode goer Kommissionen og de oevrige medlemsstater sig bekendt med udkastet og fremsaetter deres bemaerkninger, saafremt de er af den opfattelse, at den paataenkte forskrift vil kunne udgoere en handelshindring. Et foerste aendringsdirektiv blev udstedt i 1988 (2) og et andet i marts i aar (3).
Kommissionen goer gaeldende, at Nederlandene ikke har efterlevet direktivets artikel 8 og 9. Medlemsstaternes forpligtelser beskrives deri saaledes:
"Artikel 8
1. Medlemsstaterne sender straks Kommissionen ethvert udkast til teknisk forskrift, medmindre der blot er tale om gengivelse af en international eller europaeisk standard i dens helhed, i hvilket tilfaelde det vil vaere tilstraekkeligt at oplyse herom; de giver tillige kort Kommissionen underretning om grundene til, at det er noedvendigt at indfoere en saadan teknisk forskrift, medmindre disse grunde allerede fremgaar af udkastet.
...
Artikel 9
1. Med forbehold af stk. 2 udsaetter medlemsstaterne vedtagelsen af et udkast til teknisk forskrift seks maaneder regnet fra datoen for den i artikel 8, stk. 1, omhandlede meddelelse, hvis Kommissionen eller en anden medlemsstat inden tre maaneder efter samme dato afgiver en udfoerlig udtalelse om, at den paataenkte foranstaltning boer aendres for at fjerne eller mindske eventuelle hindringer for den frie vareudveksling, som kunne resultere af foranstaltningen.
2. Den i stk. 1 omtalte frist er paa tolv maaneder, hvis Kommissionen inden tre maaneder efter den i artikel 8, stk. 1, omhandlede meddelelse giver udtryk for, at den agter at foreslaa eller vedtage et direktiv paa omraadet.
..."
Den administrative procedure
3. Under den ved staevning af 26. januar 1993 anlagte sag (sag C-52/93) har Kommissionen gjort gaeldende, at Nederlandene den 9. oktober 1990 har indfoert aendring XIII til anordning PVS vedroerende kvalitetsbestemmelser for blomsterloeg (iris, lilje), uden at have tilsendt Kommissionen udkastet dertil. Den 31. juli 1991 sendte Kommissionen en aabningsskrivelse til de nederlandske myndigheder, som fremsatte deres bemaerkninger den 4. november 1991. Derpaa fremsatte Kommissionen den 18. maj 1992 en begrundet udtalelse i henhold til EOEF-traktatens artikel 169, som blev besvaret den 23. juli 1992.
Under den ved staevning af 9. marts 1993 anlagte sag (sag C-61/93) har Kommissionen paatalt tre nederlandske ordninger:
1) En anordning af 16. januar 1989 om kilowatt-timemaalere til aendring af en kongelig anordning af 1970 om tilpasning af den nederlandske lov om kontrol af vaegt og maal af 1937. Kommissionen tilsendte den 16. oktober 1989 Nederlandene en aabningsskrivelse vedroerende denne anordning; Nederlandene fremsatte sine bemaerkninger den 17. november 1989. Den 30. oktober 1991 fremsatte Kommissionen en begrundet udtalelse, som blev besvaret den 13. januar 1992.
2) En anordning af 24. august 1988 om aendring af bestemmelser om styrkekrav til flasker til laeskedrikke. Den 27. oktober 1989 blev der afsendt en aabningsskrivelse og den 2. april 1991 en begrundet udtalelse. Den nederlandske regering svarede ved skrivelse af 9. juli 1991.
3) En anordning af 21. oktober 1988 om aendring af anordningen om sammensaetning, klassificering, emballering og maerkning af pesticider. Der blev ligeledes afsendt en aabningsskrivelse den 9. februar 1990 og en begrundet udtalelse den 2. april 1991. Den nederlandske regering svarede ved skrivelse af 9. juli 1991.
4. Kommissionens aabningsskrivelser af 16. oktober 1989 (elmaalere), 27. oktober 1989 (flasker), 9. februar 1990 (pesticider) og 31. juli 1991 (blomsterloeg) er naesten enslydende. Kommissionen henleder regeringens opmaerksomhed paa den nationale tekniske forskrift, hvoraf den vedlaegger en kopi som bilag til sin skrivelse. Den fastslaar, at denne forskrift er omfattet af anvendelsesomraadet for direktiv 83/189, men at der ikke er givet underretning herom i henhold til direktivets artikel 8, og at vedtagelsen deraf ikke er udsat i henhold til artikel 9. Kommissionen konkluderer derfor, at "der her er tale om et tilfaelde, hvor de forpligtelser, som direktivet paalaegger medlemsstaterne, aabenbart er blevet tilsidesat; den naevnte foranstaltning maa ... da ogsaa oejeblikkelig udsaettes". Endvidere mener Kommissionen, som den har praeciseret i sin meddelelse 86/C 45/05 (4), at "denne tilsidesaettelse af proceduren har til foelge, at den paagaeldende tekniske forskrift ikke kan have retsvirkninger og saaledes ikke kan goeres gaeldende over for tredjemaend". Derfor anmoder Kommissionen "i henhold til traktatens artikel 169 regeringen om ... at fremsaette sine bemaerkninger om ovennaevnte synspunkt", hvorved den forbeholder sig ret til senere at fremsaette en begrundet udtalelse.
Med hensyn til elmaalerne erkendte Kongeriget Nederlandene, at man havde glemt at sende udkastet til anordningen efter den i direktivet foreskrevne procedure, men henviste til, at bestemmelserne var tilsendt Kommissionen i anden forbindelse. Endvidere anfoerte det, at de nye bestemmelser var gunstigere for varebevaegelserne end de gamle. Med hensyn til blomsterloeg erkendte regeringen ligeledes sin fejl, men modsatte sig at traekke bestemmelserne tilbage, hvorved der ville opstaa et uoensket retstomt rum. Med hensyn til flaskerne og pesticiderne lod den nederlandske regering aabningsskrivelserne ubesvarede.
5. I de forskellige begrundede udtalelser har Kommissionen paa ny fastslaaet, at Nederlandene ikke har opfyldt sine forpligtelser til at give underretning om udkastene til de tekniske forskrifter og til at udsaette vedtagelsen deraf i den i direktivet foreskrevne periode. Navnlig har den givet udtryk for den opfattelse, at en forskrift, der er vedtaget uden forudgaaende underretning i henhold til artikel 8 i direktiv 83/189, ikke i henhold til den paagaeldende medlemsstats lovgivning kan anvendes paa tredjemaend. Dette princip er ifoelge Kommissionen fastslaaet i Domstolens praksis vedroerende direktivers direkte virkning og er en anvendelse af saavel sentensen "Nemo auditur turpitudinem suam allegans" (begrundede udtalelser af 30.10.1991 og 18.5.1992) som af forbuddet mod "Venire contra factum proprium" (begrundede udtalelser af 2.4.1991). Kommissionen har konkluderet, at "den paagaeldende foranstaltning maa traekkes tilbage for at bringe denne situation til ophoer. Derefter kan den meddeles som udkast". Endelig anmoder den Nederlandene om "at traeffe de noedvendige foranstaltninger til at efterkomme dette inden for en frist paa to maaneder ...".
I sine svar paa de begrundede udtalelser har Nederlandene erkendt, at anordningerne skulle have vaeret meddelt som udkast, bemaerket, at det ikke altid er let at skelne mellem, hvad der er en teknisk forskrift og hvad ikke, og givet tilsagn om at forhindre en saadan fejl i fremtiden. Den har dog naegtet at traekke anordningerne tilbage, fordi de ikke foraarsager handelshindringer (elmaalere, flasker, pesticider), hvilket ikke bestrides af Kommissionen, og at der ved en tilbagetraekning ville opstaa et uoensket retstomt rum.
Den skriftlige forhandling for Domstolen
6. Hvad Kommissionen kraever i paastandene i sine staevninger, kan gengives enkelt, idet det kan sammenfattes til, at det fastslaas, at direktivets artikel 8 og 9 er tilsidesat, og at sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger. Dette aendrer intet i, at spoergsmaalet om udsaettelse af vedtagelsen af de omtvistede bestemmelser staar centralt i tvisten. Ligesom i sine begrundede udtalelser har Kommissionen indtaget det standpunkt, at de nationale bestemmelser, som ikke forudgaaende er blevet tilsendt som udkast, ikke kan goeres gaeldende over for tredjemaend, og den synes at konkludere, at der stadig er tale om en tilsidesaettelse af direktivet, fordi "den paagaeldende foranstaltning maa traekkes tilbage for at bringe denne situation til ophoer. Derefter kan den meddeles som udkast".
Uafhaengigt af de argumenter, der specifikt vedroerer hver enkelt anordning, har Nederlandene i sine svarskrifter bestridt, hvad der er anfoert i Kommissionens staevninger. Af den omstaendighed, at den nederlandske regering hele tiden har erkendt at have begaaet en fejl ved at glemme at meddele udkastene til anordningerne, og at den har ladet Kommissionen forstaa, at den vil forbedre sig, har den udledt, at den eneste interesse, som Kommissionen har i at fortsaette traktatbrudsproceduren, er at opnaa en principiel afgoerelse gaaende ud paa, at bestemmelser, der er vedtaget uden forudgaaende meddelelse, ikke kan goeres gaeldende over for tredjemaend, og at en medlemsstat er forpligtet til at udsaette gennemfoerelsen af disse bestemmelser, saa laenge de ikke er meddelt. Nederlandene har konkluderet, at der er tale om "fordrejning" af traktatbrudsproceduren, og har forsoegt at paavise, hvorfor Kommissionens opfattelse ikke kan accepteres.
I replikken har Kommissionen bestridt dette og har anfoert, at den ikke har overskredet graenserne for sin kompetence ved at indlevere staevninger, hvis genstand udelukkende bestemmes i paastanden. De grunde, som Nederlandene har bestridt, var udelukkende anfoert for at bringe formaalet med og raekkevidden af bestemmelserne i direktiv 83/189 i erindring.
Nederlandene har i duplikken taget staevningernes saaledes begraensede indhold ad notam, men betvivler, om der kan gives Kommissionen medhold i det saaledes tilpassede krav. Den haevdede tilsidesaettelse drejer sig alene om forsoemmelser, som ligger flere aar tilbage. Derudover er der kun tale om manglende efterlevelse af procedureregler, og det goeres ikke gaeldende, at EOEF-traktatens artikel 30 er tilsidesat. Nederlandene har nedlagt paastand om afvisning, subsidiaert frifindelse, og om, at Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Fortilfaelde vedroerende direktiv 83/189
7. Foer jeg behandler sagens realitet, vil jeg erindre om en raekke sager, som har vaeret indbragt for Domstolen vedroerende anvendelsen af direktiv 83/189. I disse forskellige sager drejede det sig nemlig om spoergsmaalet, om de ikke forud meddelte nationale bestemmelser kunne goeres gaeldende over for tredjemaend.
Den foerste sag blev afgjort ved dom af 2. august 1993 (5). Den Italienske Republik havde udstedt en ministeriel anordning, som oprindelig havde til formaal at gennemfoere et direktiv, men som de facto ikke havde dette resultat. Da denne ministerielle anordning indeholdt tekniske forskrifter, havde Kommissionen kraevet, at den blev meddelt den, og ifoelge en note til generaladvokat Gulmann' s forslag til afgoerelse havde Den Italienske Republik foerst tilsendt Kommissionen den ministerielle anordning efter udloebet af den i den begrundede udtalelse givne frist til gennemfoerelse af de noedvendige foranstaltninger. Selv om spoergsmaalet, om bestemmelserne ikke kunne goeres gaeldende over for tredjemaend, blev udfoerligt behandlet af parterne, henviste generaladvokat Gulmann til, at Domstolen i overensstemmelse med sin praksis alene kunne tage stilling til, hvad der var genstand for de paastande, som Kommissionen havde formuleret i sin staevning. Derfor doemte Domstolen ene og alene Den Italienske Republik for manglende efterlevelse af artikel 8 og 9 i direktiv 83/189.
Den direkte virkning af direktiv 83/189 og umuligheden af at goere nationale bestemmelser gaeldende mod tredjemaend, naar de ikke var meddelt i form af udkast, var genstand for to praejudicielle spoergsmaal i Decoster-sagen (6). Svaret paa et andet spoergsmaal forekom dog Domstolen mere relevant for sagens genstand, og dette gjorde det muligt at forsyne den forelaeggende ret med tilstraekkelige fortolkningselementer, hvorved det ikke var fornoedent at besvare spoergsmaalene vedroerende direktiv 83/189. Det maatte dog konstateres, at Tyskland, Frankrig og Det Forenede Kongerige kraftigt modsagde Kommissionen med hensyn til disse spoergsmaal.
Spoergsmaalet foreligger ogsaa i den endnu verserende sag C-317/92 (Kommissionen mod Tyskland), hvori generaladvokat Darmon har fremsat forslag til afgoerelse den 15. december 1993. Spoergsmaalet staar imidlertid dér i et helt andet lys, fordi de nationale bestemmelser, som ikke er blevet meddelt i form af udkast, er i strid med traktatens artikel 30. Ifoelge generaladvokat Darmon er der ud over en tilsidesaettelse af traktatens artikel 30 tillige tale om tilsidesaettelse af direktivets artikel 8. Ifoelge ham er der ikke tale om tilsidesaettelse af direktivets artikel 9, da denne bestemmelse foerst finder anvendelse efter meddelelsen i henhold til direktivets artikel 8, stk. 1, som i dette tilfaelde netop var udeblevet. Hvad angaar spoergsmaalet, om bestemmelserne ikke kan goeres gaeldende mod tredjemaend, er generaladvokaten af den opfattelse, at det ikke er under en saadan sag, at dette spoergsmaal skal besvares.
Bestemmelse af sagernes genstand
8. Skoent Kommissionens paastand alene gaar ud paa, at det fastslaas, at Nederlandene ikke har opfyldt sine forpligtelser i henhold til artikel 8 og 9 i direktiv 83/189, vedroerer Nederlandenes indsigelser noget andet. Sagsoegte har faktisk aldrig bestridt at have glemt at give meddelelse om sine forskellige udkast til bestemmelser efter den i direktiv 83/189 foreskrevne procedure. Hvad Kongeriget Nederlandene bestrider, er de forpligtelser, som Kommissionen vil paalaegge det paa grundlag af sin opfattelse vedroerende direktivets direkte virkning og paa grundlag af, at de ikke meddelte nationale bestemmelser ikke kan goeres gaeldende mod tredjemaend.
Under retsmoedet har Kommissionens repraesentant bekraeftet sagernes yderst begraensede genstand, nemlig at det fastslaas, at der er tale om et traktatbrud, fordi bestemmelserne ikke er blevet meddelt i form af udkast. Ifoelge Kommissionen var det ogsaa genstanden for aabningsskrivelserne og de begrundede udtalelser. Ved en noeje laesning af de forskellige dokumenter, som er vedlagt som bilag til Kommissionens staevninger, fremgaar det dog, at formaalet med disse ogsaa kunne opfattes saaledes, at det drejede sig om mere end en blot opfordring til at fremsaette bemaerkninger om, hvorvidt der var tale om et traktatbrud. Kommissionen talte deri udtrykkeligt om udsaettelse eller tilbagetraekning af bestemmelserne ("maa udsaettes" (7) og "maa traekkes tilbage" (8)) og redegjorde for sin opfattelse af, at de tekniske forskrifter, som ikke var meddelt i form af udkast, ikke kunne goeres gaeldende over for tredjemaend.
9. Jeg vil ikke bestride betydningen af dette synspunkt, som Kommissionen synes at tillaegge megen vaegt. I denne forbindelse opstaar spoergsmaalet, hvorfor Kommissionen, saafremt den mener, at dette synspunkt er noedvendigt, for at den ved direktiv 83/189 indfoerte procedure kan fungere rigtigt, aldrig har foreslaaet Europa-Parlamentet og Raadet at indfoere dette i et aendringsdirektiv. Hvorom alting er, saa er jeg ligesom generaladvokat Darmon (9) af den opfattelse, at det ikke er under en traktatbrudssag, at spoergsmaalet om dette synspunkts rigtighed skal behandles. Domstolen har til opgave at fastslaa, om den paagaeldende medlemsstat har overholdt sine forpligtelser i henhold til faellesskabsretten, i dette tilfaelde direktivets artikel 8 og 9. Det er ikke dens opgave under en saadan sag at udtale sig om de foelger, som konstateringen af et traktatbrud kan have i medlemsstaternes nationale retsorden. Det er nemlig de nationale domstole, som i henhold til traktatens artikel 171 skal drage konsekvenserne af Domstolens domme, og som skal traeffe alle foranstaltninger for at lette virkeliggoerelsen af faellesskabsrettens fulde virkning (10).
Kommissionen har saaledes med rette ° og herved i oevrigt i overensstemmelse med Domstolens praksis ° erkendt, at genstanden for dens soegsmaal var noeje afgraenset ved formuleringen af paastandene i dens staevninger.
Denne formulering efterlod dog tvivl paa endnu et punkt, for det haevdede traktatbrud vedroerte direktivets artikel 8 og bestod i, at bestemmelserne ikke var blevet meddelt i form af udkast, mens der ligeledes blev henvist til direktivets artikel 9 vedroerende udsaettelse af vedtagelsen af udkastet til teknisk forskrift. Paa et spoergsmaal herom svarede Kommissionens repraesentant, at soegsmaalene udelukkende vedroerte den manglende meddelelse af de tekniske forskrifter. Jeg er derfor af den opfattelse, at Domstolens domme kun kan angaa direktivets artikel 8, da henvisningen til artikel 9 i dette tilfaelde ikke er relevant (11).
Vurdering af soegsmaalsinteressen
10. Under retsmoedet har Nederlandenes repraesentant nogle gange udtalt sin tilfredshed med, at Kommissionen havde praeciseret genstanden for soegsmaalene. Men ligesom i duplikken bestred han, at Kommissionen havde nogen soegsmaalsinteresse i at faa fastslaaet et traktatbrud, som hele tiden var blevet erkendt.
Dette argument kan imidlertid ikke accepteres. Det tilkommer nemlig Kommissionen at vurdere, om det tjener noget formaal at anlaegge en traktatbrudssag; herom har dens repraesentant under retsmoedet henvist til Kommissionens bekymring over den manglende efterlevelse af den i direktivet foreskrevne underretningsprocedure, navnlig fra Nederlandenes side og vedroerende lovbestemmelser, som er indfoert efter, at der var sendt aabningsskrivelser og begrundede udtalelser i de paagaeldende sager. Som generaladvokat Tesauro sagde i sit forslag til afgoerelse i Storebaeltsbro-sagen (12), "[maa] man i hvert fald ... gaa ud fra, at Kommissionen har en interesse i de sager, den har indledt i medfoer af artikel 169, ogsaa i tilfaelde, hvor traktatbruddene ikke bestrides".
Denne interesse kan i oevrigt bestaa i, at traktatbruddet fastslaas for fortiden, i betragtning af de foelger, en saadan konstatering kan have i medlemsstaternes retsorden, hvor det, som jeg allerede har sagt, tilkommer de kompetente myndigheder og navnlig domstolene at traeffe alle foranstaltninger for at lette virkeliggoerelsen af faellesskabsrettens fulde virkning.
Sagens omkostninger
Under retsmoedet har Nederlandenes repraesentant anmodet Domstolen om, naar den traeffer afgoerelse om sagens omkostninger, at tage hensyn til den uklarhed, som Kommissionen har fremkaldt med hensyn til sagens virkelige genstand. Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 3, kan Domstolen nemlig fordele sagens omkostninger, hvis der foreligger saerlige grunde herfor.
Jeg mener, at der i dette tilfaelde faktisk foreligger saadanne saerlige grunde. Den omstaendighed, at genstanden for aabningsskrivelserne og for de begrundede udtalelser ikke stemte overens med genstanden for staevningerne, kan ganske vist ikke have gjort indgreb i Kongeriget Nederlandenes ret til kontradiktion, da det i hvert fald har haft lejlighed til at fremsaette sine bemaerkninger om den haevdede tilsidesaettelse af direktivets artikel 8 og 9, men det maa dog fastslaas, at den manglende klarhed, som maa tilregnes Kommissionen, dog har vanskeliggjort denne kontradiktion. Genstanden for aabningsskrivelserne og de begrundede udtalelser var i oevrigt heller ikke helt klar for Kommissionen selv, fordi der ifoelge dens repraesentant heri ikke blev talt om "udsaettelse" af bestemmelserne, skoent selve ordlyden af dokumenterne kunne fortolkes modsat. Jeg foreslaar derfor Domstolen at ophaeve sagens omkostninger.
Forslag til afgoerelse
I betragtning af det foregaaende foreslaar jeg Domstolen at fastslaa foelgende:
I sag C-52/93:
"1) Ved den 9. oktober 1990 at indfoere aendring XIII til anordning PVS vedroerende kvalitetsbestemmelser for blomsterloeg (iris, lilje), uden at have tilsendt Kommissionen udkastet til denne aendring, har Kongeriget Nederlandene undladt at opfylde de forpligtelser, der paahviler det i henhold til artikel 8 i direktiv 83/189/EOEF om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter.
2) Hver part betaler sine omkostninger."
I sag C-61/93:
"1) Ved 1) den 16. januar 1989 at indfoere en anordning om kilowatt-timemaalere, 2) den 24. august 1988 at indfoere en anordning om aendring af bestemmelser om styrkekrav til flasker til laeskedrikke og 3) den 21. oktober 1988 at indfoere en anordning om aendring af bekendtgoerelse om sammensaetning, klassificering, emballering og maerkning af pesticider, uden at have sendt Kommissionen udkastene hertil, har Kongeriget Nederlandene tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 8 i direktiv 83/189/EOEF om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter.
2) Hver part betaler sine omkostninger."
(*) Originalsprog: fransk.
(1) ° Raadets direktiv 83/189/EOEF af 28.3.1983 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter (EFT L 109, s. 8).
(2) ° Raadets direktiv 88/182/EOEF af 22.3.1988 om aendring af direktiv 83/189/EOEF om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter (EFT L 81, s. 75).
(3) ° Europa-Parlamentet og Raadets direktiv 94/10/EF af 23.3.1994 om anden vaesentlige aendring af direktiv 83/189/EOEF om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter (EFT L 100, s. 30).
(4) ° EFT C 245, s. 4.
(5) ° Dom af 2.8.1993, sag C-139/92, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 4707.
(6) ° Dom af 27.10.1993, sag C-69/91, Decoster, Sml. I, s. 5335.
(7) ° AAbningsskrivelse af 16.10.1989 i sagen om anordningen vedroerende elmaalere.
(8) ° Begrundet udtalelse af 30.10.1991 i samme sag.
(9) ° Forslag til afgoerelse af 15.12.1993 i sag C-317/92, Kommissionen mod Tyskland, punkt 67.
(10) ° Dom af 14.12.1982, forenede sager 314/81, 315/81, 316/81 og 83/82, Waterkeyn, Sml. 1982, s. 4337, praemis 16, og af 19.1.1993, sag C-101/91, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 191, praemis 24.
(11) ° Se herved generaladvokat Darmon' s forslag til afgoerelse af 15.12.1993 i sag C-317/92, Kommissionen mod Italien, punkt 65 og 66.
(12) ° Forslag til afgoerelse af 17.11.1992 i sag C-243/89, Kommissionen mod Danmark, Sml. I, s. 3373, hvori Domstolen har afsagt dom den 22.6.1993 (Sml. I, s. 3353).