DOMSTOLENS DOM (Tredje Afdeling)
18. december 2025 (*)
» Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – retligt samarbejde i straffesager – direktiv 2014/41/EU – europæisk efterforskningskendelse i straffesager – artikel 3 – materielt anvendelsesområde – begrebet »efterforskningsforanstaltning« – formål – fremskaffelse af bevismateriale – artikel 10 – benyttelse af alternative efterforskningsforanstaltninger – artikel 11 – grunde til at afslå anerkendelse eller fuldbyrdelse – grundlæggende rettigheder – artikel 22 – midlertidig overførsel til den udstedende medlemsstat af den varetægtsfængslede med henblik på at udføre en efterforskningsforanstaltning – artikel 24 – afhøring af den tiltalte via videokonference – artikel 24, stk. 2, litra b) – grundlæggende principper i lovgivningen i den fuldbyrdende medlemsstat «
I sag C-325/24 [Bissilli] (i),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Tribunale ordinario di Firenze (retten i Firenze, Italien) ved afgørelse af 5. februar 2024, indgået til Domstolen den 2. maj 2024, i straffesagen mod
HG,
procesdeltager:
Procura della Repubblica presso il Tribunale di Firenze,
har
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, C. Lycourgos, samt dommerne O. Spineanu-Matei, S. Rodin, N. Piçarra og N. Fenger (refererende dommer),
generaladvokat: A. Rantos,
justitssekretær: fuldmægtig G. Chiapponi,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 2. april 2025,
efter at der er afgivet indlæg af:
–        den italienske regering ved S. Fiorentino og G. Palmieri, som befuldmægtigede, bistået af avvocati dello Stato S. Faraci og A. Trimboli,
–        den belgiske regering ved M. Jacobs og M. Van Regemorter, som befuldmægtigede,
–        den nederlandske regering ved M.K. Bulterman, A. Hanje og P.P. Huurnink, som befuldmægtigede,
–        den østrigske regering ved A. Posch og J. Schmoll, som befuldmægtigede,
–        Europa-Kommissionen ved H. Leupold, P. Rossi og M. Wasmeier, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 26. juni 2025,
afsagt følgende
Dom
1        Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 3 og 10, artikel 11, stk. 1, litra f), artikel 22, stk. 1, og artikel 24 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/41/EU af 3. april 2014 om den europæiske efterforskningskendelse i straffesager (EUT 2014, L 130, s. 1, berigtiget i EUT 2022, L 2, s. 10) samt af artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
2        Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en straffesag mod HG for deltagelse i en kriminel organisation og narkotikahandel.
Retsforskrifter
3        5.-8., 25., 26. og 34. betragtning til direktiv 2014/41 har følgende ordlyd:
»(5)      Siden vedtagelsen af [Rådets] rammeafgørelse 2003/577/RIA [af 22. juli 2003 om fuldbyrdelse i Den Europæiske Union af kendelser om indefrysning af formuegoder eller bevismateriale (EUT 2003, L 196, s. 45)] og [Rådets rammeafgørelse] 2008/978/RIA [af 18. december 2008 om en europæisk bevissikringskendelse med henblik på fremskaffelse af genstande, dokumenter og data til brug i straffesager (EUT 2008, L 350, s. 72)] er det blevet klart, at den nuværende ramme for indsamling af bevismateriale er for fragmenteret og kompliceret. Der er derfor behov for en ny tilgang.
(6)      I Stockholmprogrammet vedtaget af Det Europæiske Råd af 10.-11. december 2009 fandt Det Europæiske Råd, at der bør arbejdes videre med oprettelsen af et omfattende system til fremskaffelse af bevismateriale i sager med en grænseoverskridende dimension baseret på princippet om gensidig anerkendelse. Det Europæiske Råd anførte, at de eksisterende instrumenter på dette område er fragmenterede, og at der er behov for en ny tilgang, der bygger på princippet om gensidig anerkendelse, men som også tager hensyn til fleksibiliteten i det traditionelle system for gensidig retshjælp. Det Europæiske Råd efterlyste derfor et samlet system til erstatning for alle eksisterende instrumenter på dette område, herunder rammeafgørelse 2008/978/RIA, der så vidt muligt omfatter alle former for bevismateriale, indeholder frister for håndhævelse og så vidt muligt begrænser grundene til afslag.
(7)      Denne nye tilgang bygger på et enkelt instrument kaldet den europæiske efterforskningskendelse. [...]
(8)      Den europæiske efterforskningskendelse bør have et horisontalt anvendelsesområde og bør derfor finde anvendelse på alle efterforskningsforanstaltninger, der tager sigte på at indsamle bevismateriale. Oprettelsen af et fælles efterforskningshold og indsamling af bevismateriale inden for et sådant efterforskningshold kræver imidlertid specifikke regler, der bedre kan behandles separat. Med forbehold af anvendelsen af dette direktiv bør eksisterende instrumenter derfor fortsat finde anvendelse på disse typer efterforskningsforanstaltninger.
[...]
(25)      Dette direktiv indeholder regler om udførelsen af en efterforskningsforanstaltning på alle trin i en straffesag, herunder selve retssagen, om nødvendigt med deltagelse af den pågældende med henblik på indsamling af bevismateriale. En europæisk efterforskningskendelse kan f.eks. udstedes med henblik på midlertidig overførsel af den pågældende til udstedelsesstaten eller på gennemførelse af en afhøring via videokonference. Hvis den pågældende imidlertid skal overføres til en anden medlemsstat til strafferetlig forfølgelse, herunder indbringelse for retten med henblik på en retssag, bør der udstedes en europæisk arrestordre i overensstemmelse med Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA [af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (EFT 2002, L 190, s. 1)].
(26)      Med henblik på en forholdsmæssigt afpasset anvendelse af en europæisk arrestordre bør udstedelsesmyndigheden overveje, om en europæisk efterforskningskendelse vil være et effektivt og forholdsmæssigt middel i en straffesag. Udstedelsesmyndigheden bør især overveje, om udstedelse af en europæisk efterforskningskendelse med henblik på at afhøre en mistænkt eller tiltalt via videokonference kunne være et effektivt alternativ.
[...]
(34)      Dette direktiv omhandler på grund af sit anvendelsesområde kun foreløbige foranstaltninger med henblik på indsamling af bevismateriale. [...]«
4        Direktivets artikel 1, stk. 1 og 2, er affattet således:
»1.      En europæisk efterforskningskendelse er en retsafgørelse, som er udstedt eller godkendt af en judiciel myndighed i en medlemsstat (»udstedelsesstaten«) for at få en eller flere specifikke efterforskningsforanstaltninger udført i en anden medlemsstat (»fuldbyrdelsesstaten«) med henblik på at fremskaffe bevismateriale i overensstemmelse med dette direktiv.
Den europæiske efterforskningskendelse kan også udstedes for at fremskaffe bevismateriale, som de kompetente myndigheder i fuldbyrdelsesstaten allerede er i besiddelse af.
2.      Medlemsstaterne fuldbyrder en europæisk efterforskningskendelse på grundlag af princippet om gensidig anerkendelse og i overensstemmelse med dette direktiv.«
5        Direktivets artikel 3 bestemmer:
»Den europæiske efterforskningskendelse omfatter alle efterforskningsforanstaltninger med undtagelse af oprettelsen af et fælles efterforskningshold og indsamling af bevismateriale inden for et sådant efterforskningshold som omhandlet i artikel 13 i konventionen [udarbejdet af Rådet i henhold til artikel 34 i traktaten om Den Europæiske Union om gensidig retshjælp i straffesager mellem Den Europæiske Unions medlem[s]stater (EFT 2000, C 197, s. 3)] og i Rådets rammeafgørelse 2002/465/RIA [af 13. juni 2002 om fælles efterforskningshold (EFT 2002, L 162, s. 1)], medmindre formålet er anvendelse af henholdsvis konventionens artikel 13, stk. 8, og rammeafgørelsens artikel 1, stk. 8.«
6        Det nævnte direktivs artikel 9, stk. 1, fastsætter:
»Fuldbyrdelsesmyndigheden skal anerkende en europæisk efterforskningskendelse, der er fremsendt i overensstemmelse med dette direktiv, uden yderligere formaliteter og sikre fuldbyrdelsen på samme måde og på de samme betingelser, som hvis en myndighed i fuldbyrdelsesstaten havde anmodet om den pågældende efterforskningsforanstaltning, medmindre myndigheden beslutter at påberåbe sig en af de i dette direktiv omhandlede grunde til at afslå anerkendelse eller fuldbyrdelse eller en af de i dette direktiv omhandlede grunde til udsættelse.«
7        Artikel 10, stk. 1, 2 og 5, i direktiv 2014/41 er sålydende:
»1.      Fuldbyrdelsesmyndigheden skal så vidt muligt benytte en anden efterforskningsforanstaltning end den, der er omhandlet i den europæiske efterforskningskendelse, når:
a)      efterforskningsforanstaltningen anført i den europæiske efterforskningskendelse ikke findes i henhold til lovgivningen i fuldbyrdelsesstaten, eller
b)      efterforskningsforanstaltningen i den europæiske efterforskningskendelse ikke ville være tilgængelig i en lignende national sag.
2.      Med forbehold af artikel 11 finder stk. 1 ikke anvendelse på følgende efterforskningsforanstaltninger, som altid skal være til rådighed i henhold til fuldbyrdelsesstatens lovgivning:
[...]
c)      afhøring af vidner, eksperter, ofre, mistænkte eller tiltalte eller tredjemand på fuldbyrdelsesstatens område [...]
[...]
5.      Når efterforskningsforanstaltningen, der anføres i den europæiske efterforskningskendelse, i overensstemmelse med stk. 1[…] ikke findes i henhold til lovgivningen i fuldbyrdelsesstaten eller ikke ville være tilgængelig i en lignende national sag, og når der ikke findes nogen anden efterforskningsforanstaltning, der kan give samme resultat som den ønskede efterforskningsforanstaltning, skal fuldbyrdelsesmyndigheden meddele, at det ikke har været muligt at yde den ønskede bistand.«
8        Direktivets artikel 11, stk. 1, bestemmer:
»Uden at det berører artikel 1, stk. 4, kan fuldbyrdelsesmyndigheden afslå at anerkende eller fuldbyrde en europæisk efterforskningskendelse, når:
[...]
f)      der er vægtige grunde til at tro, at gennemførelsen af den efterforskningsforanstaltning, der er anført i den europæiske efterforskningskendelse, ville være uforenelig med fuldbyrdelsesstatens pligter i henhold til artikel 6 [...] TEU og chartret
[...]
h)      anvendelsen af den efterforskningsforanstaltning, der er anført i den europæiske efterforskningskendelse, i henhold til lovgivningen i fuldbyrdelsesstaten er begrænset til en liste over eller kategori af lovovertrædelser eller til lovovertrædelser, som kan straffes med en vis strafferamme, der ikke omfatter den lovovertrædelse, der er omfattet af den europæiske efterforskningskendelse.
[...]«
9        Det nævnte direktivs artikel 22-29 udgør direktivets kapitel IV med overskriften »Særlige bestemmelser om visse efterforskningsforanstaltninger«.
10      Direktivets artikel 22, der har overskriften »Midlertidig overførsel til udstedelsesstaten af varetægtsfængslede med henblik på at udføre en efterforskningsforanstaltning«, fastsætter følgende i stk. 1, 2 og 5:
»1.      En europæisk efterforskningskendelse kan udstedes til midlertidig overførsel af en varetægtsfængslet i fuldbyrdelsesstaten med henblik på at indsamle bevismateriale, hvortil den pågældendes tilstedeværelse på udstedelsesstatens område er påkrævet, forudsat at han sendes tilbage inden for den periode, fuldbyrdelsesstaten fastsætter.
2.      Ud over de årsager til at afslå anerkendelse eller fuldbyrdelse, der er nævnt i artikel 11, kan fuldbyrdelsen af den europæiske efterforskningskendelse også afslås, hvis
a)      den varetægtsfængslede ikke giver sit samtykke, eller
b)      overførslen kan tænkes at forlænge den varetægtsfængsledes tilbageholdelse.
[...]
5.      De praktiske ordninger vedrørende midlertidig overførsel af personen, herunder de nærmere oplysninger vedrørende hans varetægtsfængsling i udstedelsesstaten, og de datoer, hvor han skal overføres fra og vende tilbage til fuldbyrdelsesstatens område, aftales mellem udstedelsesstaten og fuldbyrdelsesstaten, som sørger for, at der tages hensyn til den pågældendes fysiske og mentale tilstand samt det påkrævede sikkerhedsniveau i udstedelsesstaten.«
11      Artikel 23, stk. 1 og 2, i direktiv 2014/41 har følgende ordlyd:
»1.      En europæisk efterforskningskendelse kan udstedes til midlertidig overførsel af en varetægtsfængslet i udstedelsesstaten med henblik på at udføre en efterforskningsforanstaltning for at indsamle bevismateriale, hvortil hans tilstedeværelse på fuldbyrdelsesstatens område er påkrævet.
2.      Artikel 22, stk. 2, litra a), og [artikel 22,] stk. 3-9, finder tilsvarende anvendelse på den midlertidige overførsel i henhold til denne artikel.«
12      Direktivets artikel 24 med overskriften »Afhøring via videokonference eller anden audiovisuel transmission« er affattet således:
»1.      Hvis en person befinder sig på fuldbyrdelsesstatens område og skal afhøres som vidne eller sagkyndig af de kompetente myndigheder i udstedelsesstaten, kan udstedelsesmyndigheden udstede en europæisk efterforskningskendelse for at afhøre vidnet eller den sagkyndige ved hjælp af videokonference eller anden audiovisuel transmission i overensstemmelse med stk. 5-7.
Udstedelsesmyndigheden kan også udstede en europæisk efterforskningskendelse med henblik på at afhøre en mistænkt eller tiltalt via videokonference eller anden audiovisuel transmission.
2.      Ud over de årsager til at afslå anerkendelse eller fuldbyrdelse, der er nævnt i artikel 11, kan fuldbyrdelsen af en europæisk efterforskningskendelse afslås, hvis enten:
a)      den mistænkte eller tiltalte ikke giver sit samtykke, eller
b)      fuldbyrdelsen af en sådan efterforskningsforanstaltning i en bestemt sag ville være i modstrid med de grundlæggende principper i lovgivningen i fuldbyrdelsesstaten.
3.      Udstedelsesmyndigheden og fuldbyrdelsesmyndigheden aftaler de praktiske ordninger. [...]
[...]
5.      Når en afhøring finder sted via videokonference eller anden audiovisuel transmission, gælder følgende regler:
a)      [D]en kompetente myndighed fra fuldbyrdelsesstaten skal være til stede under afhøringen, om nødvendigt bistået af en tolk, og er desuden ansvarlig både for identiteten af den person, der skal afhøres, og for overholdelsen af de grundlæggende principper i fuldbyrdelsesstatens lovgivning.
Hvis fuldbyrdelsesmyndigheden mener, at grundlæggende principper i fuldbyrdelsesstatens lovgivning overtrædes under afhøringen, træffer den omgående de nødvendige foranstaltninger til sikring af, at afhøringen videreføres i overensstemmelse med disse principper[.]
b)      [U]dstedelsesstatens og fuldbyrdelsesstatens kompetente myndigheder aftaler om nødvendigt foranstaltninger med henblik på at beskytte den person, der skal afhøres[.]
c)      [A]fhøringen foretages direkte af eller under ledelse af udstedelsesstatens kompetente myndighed i overensstemmelse med dennes nationale lovgivning[.]
d)      [E]fter anmodning fra udstedelsesstaten eller den person, der skal afhøres, sørger fuldbyrdelsesstaten for, at den person, der skal afhøres, om nødvendigt bistås af en tolk[.]
e)      [D]e mistænkte eller tiltalte oplyses forud for afhøringen om deres proceduremæssige rettigheder, herunder retten til at nægte at afgive forklaring, som måtte være hjemlet i fuldbyrdelsesstatens og udstedelsesstatens lovgivning. Vidner og sagkyndige kan påberåbe sig den ret til at nægte at afgive forklaring, som de måtte være have i henhold til enten fuldbyrdelsesstatens eller udstedelsesstatens lovgivning, og skal informeres om denne ret forud for høringen.
6.      Med forbehold af eventuelle foranstaltninger, der er aftalt med henblik på beskyttelse af personer, udarbejder fuldbyrdelsesmyndigheden ved afslutningen af afhøringen et protokollat med angivelse af dato og sted for afhøringen, den afhørte persons identitet, identitet og funktion for alle andre personer i fuldbyrdelsesstaten, der har deltaget i afhøringen, eventuelle edsaflæggelser og de tekniske forhold under afhøringen. Dokumentet fremsendes af fuldbyrdelsesmyndigheden til udstedelsesmyndigheden.
[...]«
13      Det nævnte direktivs artikel 26, stk. 6, er sålydende:
»En europæisk efterforskningskendelse kan også udstedes for at fastslå, om en fysisk eller juridisk person, der er genstand for den pågældende straffesag, har en eller flere konti i en finansiel institution, bortset fra banker, på fuldbyrdelsesstatens område. Stk. 3-5 finder tilsvarende anvendelse. I så fald, og ud over de i artikel 11 omhandlede årsager til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, kan fuldbyrdelsen af den europæiske efterforskningskendelse også afslås, hvis fuldbyrdelsen af efterforskningsforanstaltningen ikke ville blive godkendt i en tilsvarende national sag.«
14      Direktivets artikel 27, stk. 5, har følgende ordlyd:
»En europæisk efterforskningskendelse kan også udstedes med henblik på oplysningerne i stk. 1 vedrørende finansielle transaktioner, som udføres af andre finansielle institutioner end banker. Stk. 3 [og] 4 finder tilsvarende anvendelse. I så fald, og ud over de i artikel 11 omhandlede årsager til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, kan fuldbyrdelsen af den europæiske efterforskningskendelse også afslås, hvis fuldbyrdelsen af efterforskningsforanstaltningen ikke ville blive godkendt i en tilsvarende national sag.«
15      Artikel 28, stk. 1, i direktiv 2014/41 bestemmer:
»Når den europæiske efterforskningskendelse udstedes med henblik på fuldbyrdelse af en efterforskningsforanstaltning, der kræver indsamling af bevismateriale i realtid, løbende og over en vis periode, såsom efterforskningsforanstaltninger, der kræver:
a)      overvågning af banktransaktioner eller andre finansielle transaktioner, der foretages via en eller flere nærmere angivne konti
b)      kontrollerede leverancer på fuldbyrdelsesstatens område
kan fuldbyrdelsen afslås ud over [af] de grunde til afslag på anerkendelse og fuldbyrdelse, der er omhandlet i artikel 11, hvis fuldbyrdelsen af den pågældende efterforskningsforanstaltning ikke ville være tilladt i en tilsvarende national sag.«
16      Det nævnte direktivs artikel 29, stk. 1 og 3, er affattet således:
»1.      En europæisk efterforskningskendelse kan udstedes for at anmode fuldbyrdelsesstaten om at bistå udstedelsesstaten med efterforskning i straffesager, som foretages af embedsmænd, der arbejder under dække eller falsk identitet (»diskrete undersøgelser«).
[...]
3.      Ud over de grunde til afslag på anerkendelse og fuldbyrdelse, der er omhandlet i artikel 11, kan fuldbyrdelsesmyndigheden afslå at fuldbyrde en europæisk efterforskningskendelse som omhandlet i stk. 1, når:
a)      fuldbyrdelsen af den diskrete undersøgelse ikke ville være tilladt i en tilsvarende national sag, eller
b)      det ikke var muligt at nå til enighed om ordningerne vedrørende de diskrete undersøgelser i henhold til stk. 4.«
17      Afsnit C i den formular, der er indeholdt i bilag A til det nævnte direktiv, gør det muligt for udstedelsesmyndigheden at angive, hvilke efterforskningsforanstaltninger der anmodes om.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
18      HG bliver i Italien strafferetligt forfulgt for deltagelse i en kriminel organisation og for narkotikahandel.
19      Den straffesag, der er indledt mod HG for de nævnte lovovertrædelser, verserer ved Tribunale ordinario di Firenze (retten i Firenze, Italien), som er den forelæggende ret.
20      Da HG ikke gav personligt møde for den nævnte retsinstans, blev han registreret som udeblevet, idet han havde kendskab til den berammede retssag og var repræsenteret ved en advokat, som han havde udpeget. Efter anmodning fra denne advokat anordnede den forelæggende ret en afhøring af HG.
21      Den forelæggende ret, der var blevet underrettet af anklagemyndigheden om, at HG havde været frihedsberøvet i Belgien siden den 15. februar 2022, udstedte en europæisk efterforskningskendelse med anmodning om, at de belgiske myndigheder skulle foretage en afhøring af HG via videokonference i hans egenskab af tiltalt.
22      Ved skrivelse af 17. februar 2023 meddelte anklagemyndigheden i Brügge (Belgien) den forelæggende ret, at den europæiske efterforskningskendelse, som retsinstansen havde udstedt med henblik på afhøringen af HG via videokonference, ikke ville blive fuldbyrdet. Uden at henvise til de særlige afslagsgrunde, der er fastsat i direktiv 2014/41, præciserede denne anklagemyndighed for det første, at belgisk ret tillader afhøring via videokonference af visse vidner og sagkyndige under retssagen, uden dog at fastsætte en mulighed for at foretage en afhøring af en tiltalt via videokonference under retssagen mod vedkommende, idet denne skal give personligt møde for den påkendende ret. For det andet var anklagemyndigheden af den opfattelse, at den belgiske lovgivning til gennemførelse af dette direktiv undergiver afhøringen af en tiltalt via videokonference to betingelser, nemlig dels den pågældendes samtykke, dels iagttagelse af de grundlæggende principper i belgisk ret. For det tredje anførte anklagemyndigheden i Brügge – under henvisning til en dom afsagt af Cour constitutionnelle (forfatningsdomstol, Belgien) den 21. juni 2018 og til retningslinjer vedtaget af collège des procureurs généraux (kollegium af statsadvokater, Belgien) – at en tiltalts tilstedeværelse via videokonference under retssagen mod den pågældende var i strid med retten til en retfærdig rettergang.
23      Den forelæggende ret anmodede efterfølgende om bistand fra Den Europæiske Unions Agentur for Strafferetligt Samarbejde (Eurojust). Eurojusts indsats viste sig imidlertid at være forgæves, eftersom de belgiske myndigheder udelukkede den af Eurojust foreslåede mulighed for en midlertidig overførsel af HG til Italien.
24      I denne sammenhæng har den forelæggende ret anført, at den skal afgøre, om sådanne afslag på fuldbyrdelse er i overensstemmelse med EU-retten, således at den i givet fald kan træffe afgørelse om udstedelsen af en ny europæisk efterforskningskendelse.
25      Den forelæggende ret har for det første anført, at i henhold til italiensk ret har den tiltalte ikke pligt til at være til stede under retssagen. Retssagen kan følgelig gennemføres i den tiltaltes fravær, forudsat at der er vished for, at den pågældende har kendskab til retssagen, og at vedkommendes fravær alene er et resultat af dennes eget valg. For så vidt som den tiltalte har ret til at være til stede under retssagen, skal retssagen mod denne person – når denne ikke kan give møde på grund af lovligt forfald, såsom at vedkommende er frihedsberøvet i udlandet – imidlertid udsættes, indtil den pågældende igen har mulighed for at være til stede, medmindre personen udtrykkeligt giver afkald på at give møde. I en sådan situation kan tiltalte, der er frihedsberøvede i udlandet, være til stede under retssagen via videokonference, når en sådan mulighed er fastsat i internationale aftaler.
26      Inden for rammerne af italienske straffesager bliver beviserne desuden principielt kun indsamlet og tilført sagsakterne under retssagen. Afhøringen af en tiltalt, der har anmodet herom eller givet sit samtykke hertil under retssagen, har således ud over at sikre den pågældendes tilstedeværelse også et bevismæssigt formål.
27      Den forelæggende ret ønsker i denne sammenhæng oplyst, om det er muligt at udstede en europæisk efterforskningskendelse, når tilrettelæggelsen af afhøringen af en person via videokonference i dennes egenskab af tiltalt som i det foreliggende tilfælde har til formål såvel at fremskaffe bevismateriale som at sikre personens tilstedeværelse under retssagen.
28      Hvad for det andet angår de grunde, som anklagemyndigheden i Brügge har påberåbt sig med henblik på at afslå at fuldbyrde den europæiske efterforskningskendelse, der er blevet udstedt inden for rammerne af hovedsagen, har den forelæggende ret anført, at denne anklagemyndighed har anført én generel og én specifik grund til afslag.
29      Den første vedrører den omstændighed, at muligheden for afhøring via videokonference ikke foreligger i forbindelse med en lignende national sag, idet denne foranstaltning ikke er fastsat i belgisk ret for afhøring af tiltalte. Den forelæggende ret – som har anført, at afhøring via videokonference af en tiltalt er omfattet af de særlige efterforskningsforanstaltninger, der er omhandlet i kapitel IV i direktiv 2014/41 – er af den opfattelse, at i modsætning til den ordning, som findes i dette direktiv for visse af disse foranstaltninger såsom diskrete undersøgelser, fastsætter direktivets artikel 24, som regulerer afhøring via videokonference, ikke nogen afslagsgrund, der er baseret på den omstændighed, at efterforskningsforanstaltningen ikke er foreskrevet inden for rammerne af en lignende national sag.
30      Den anden afslagsgrund henviser til, at afhøringen via videokonferencen er uforenelig med de grundlæggende principper i lovgivningen i fuldbyrdelsesstaten. Den forelæggende ret har i denne henseende anført, at selv om de belgiske myndigheder har anført, at anvendelsen af videokonferencer til afhøring af den tiltalte i forbindelse med dennes retssag er i strid med retten til en retfærdig rettergang, og selv om disse myndigheder har påberåbt sig dom af 21. juni 2018 afsagt af Cour constitutionnelle (forfatningsdomstol, Belgien), hvorved den belgiske lov om anvendelse af videokonferencer med henblik på fremstilling af varetægtsfængslede tiltalte blev annulleret, har de nævnte myndigheder ikke redegjort for grundene til, at de er af den opfattelse, at den afslagsgrund, der er støttet på, at den ønskede foranstaltning er i strid med de grundlæggende principper i belgisk ret, finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, henset til omstændighederne i den foreliggende sag.
31      Den forelæggende ret er for det tredje af den opfattelse, at fuldbyrdelsen af den europæiske efterforskningskendelse, som den har udstedt i hovedsagen, ikke kunne afslås under henvisning til den ønskede foranstaltnings uforenelighed med EU’s grundlæggende rettigheder på grundlag af artikel 11, stk. 1, litra f), i direktiv 2014/41, uden at det forinden var blevet undersøgt, om de relevante bestemmelser i italiensk ret er forenelige med Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis.
32      Den forelæggende ret har for det fjerde anført, at den ligeledes påtænker at udstede en europæisk efterforskningskendelse om midlertidig overførsel af HG til Italien med henblik på hans afhøring ved denne retsinstans. Ifølge den forelæggende ret ville princippet om gensidig anerkendelse blive undergravet, hvis den fuldbyrdende medlemsstat kunne rejse tvivl om den ønskede efterforskningsforanstaltnings bevismæssige formål på grundlag af sin nationale lovgivning og afslå at fuldbyrde en europæisk efterforskningskendelse under henvisning til, at den ikke har noget bevismæssigt formål. Den forelæggende ret ønsker oplyst, om det er muligt at udstede en sådan kendelse, når den ønskede foranstaltning – ligesom i det foreliggende tilfælde – ikke alene har til formål at fremskaffe bevismateriale, men også at sikre den tiltaltes tilstedeværelse under retssagen.
33      På denne baggrund har Tribunale ordinario di Firenze (retten i Firenze) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Tillader artikel 24 i [direktiv 2014/41], sammenholdt med [direktivets] artikel 3, at der udstedes en europæisk efterforskningskendelse med henblik på at afhøre en tiltalt, som er varetægtsfængslet i fuldbyrdelsesstaten, via videokonference under den mundtlige del af retsforhandlingerne med det formål at fremskaffe bevismateriale på grundlag af dennes afhøring og med det yderligere formål at sikre dennes deltagelse i retssagen, i lyset af artikel 24 [i] samt 25. og 26. betragtning [til nævnte direktiv], bl.a. såfremt betingelserne for udstedelsen af en europæisk arrestordre ikke er opfyldt, og udstedelsesstatens nationale lovgivning fastsætter den tiltaltes ret til at deltage i retssagen og til at blive afhørt også via videokonference for at afgive forklaringer med bevisværdi?
2)      Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, kan bestemmelsen i artikel 10 i [direktiv 2014/41], hvorefter fuldbyrdelsesstaten kan afslå at fuldbyrde en europæisk efterforskningskendelse, såfremt efterforskningsforanstaltningen ikke ville være tilladt i en lignende national sag, da fortolkes således, at fuldbyrdelsesstaten kan afslå at fuldbyrde en europæisk efterforskningskendelse udstedt med henblik på at afhøre en tiltalt, som er varetægtsfængslet i udlandet, via videokonference i et retsmøde, i lyset af [direktivets] artikel 24, som fastsætter den specifikke ordning vedrørende afhøring via videokonference, men ikke omfatter den omhandlede grund til afslag?
3)      Skal artikel 11, stk. 1, litra f), i [direktiv 2014/41], i lyset af chartrets artikel 47, fortolkes således, at fuldbyrdelsen af en europæisk efterforskningskendelse udstedt med henblik på at afhøre en tiltalt, som er varetægtsfængslet i udlandet, via videokonference under den mundtlige del af retsforhandlingerne ikke må afslås, såfremt de processuelle garantier, som finder anvendelse på videokonferencer i henhold til udstedelsesstatens lovgivning, i det specifikke tilfælde er egnet til at sikre den tiltaltes konkrete udøvelse af retten til forsvar og den grundlæggende ret til en retfærdig rettergang i henhold til chartrets artikel 47?
4)      Kan begrebet »de grundlæggende [principper i lovgivningen] i fuldbyrdelsesstaten«, som kan udgøre en specifik grund til afslag i henhold til artikel 24, stk. 2, litra b), i [direktiv 2014/41], på baggrund af nationale almindelige retningslinjer, som er bindende for alle fuldbyrdelsesmyndigheder, uden vurdering af de særlige forhold i det specifikke tilfælde og af forskrifterne i udstedelsesstatens lovgivning til sikring af den tiltaltes ret til forsvar, som finder anvendelse i det konkrete tilfælde, være til hinder for at fuldbyrde en anmodning om afhøring af en tiltalt via videokonference i et retsmøde, eller er det omvendt korrekt at opfatte afslaget på fuldbyrdelse som en undtagelse, der skal undergives en streng fortolkning, under hensyntagen til specifikke processuelle aspekter i udstedelsesstatens lovgivning eller særlige relevante elementer i det specifikke tilfælde?
5)      Tillader artikel 22, stk. 1, i [direktiv 2014/41], sammenholdt med [direktivets] artikel 3, at der udstedes en europæisk efterforskningskendelse med henblik på midlertidig overførsel af en tiltalt, som er varetægtsfængslet i udlandet, for at denne kan afhøres under den mundtlige del af retsforhandlingerne, såfremt denne afhøring har efterforskningsværdi i henhold til udstedelsesstatens nationale lovgivning?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Formaliteten
34      Den belgiske regering har gjort gældende, at det andet og det tredje præjudicielle spørgsmål er af hypotetisk karakter.
35      Ifølge den nævnte regering var afslaget på fuldbyrdelse af den europæiske efterforskningskendelse, som den forelæggende ret har udstedt i hovedsagen, støttet på den grund, der er fastsat i artikel 24, stk. 2, litra b), i direktiv 2014/41, og som vedrører den ønskede efterforskningsforanstaltnings modstrid med de grundlæggende principper i lovgivningen i den fuldbyrdende medlemsstat. Det andet og det tredje spørgsmål vedrører imidlertid andre afslagsgrunde, der er fastsat i henholdsvis artikel 10 og artikel 11, stk. 1, litra f), i det nævnte direktiv.
36      I denne henseende skal det bemærkes, at det af Domstolens faste praksis fremgår, at det inden for rammerne af det ved artikel 267 TEUF indførte samarbejde mellem Domstolen og de nationale retsinstanser udelukkende tilkommer den nationale retsinstans, for hvilken tvisten er indbragt, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, både om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, og relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de forelagte spørgsmål vedrører fortolkningen af EU-retten, er Domstolen følgelig principielt forpligtet til at træffe afgørelse (jf. dom af 21.4.1988, Pardini, 338/85, EU:C:1988:194, præmis 8, og af 24.7.2023, Lin, C-107/23 PPU, EU:C:2023:606, præmis 61).
37      Heraf følger, at der foreligger en formodning for, at spørgsmål om EU-retten er relevante. Domstolen kan kun afvise at træffe afgørelse om et præjudicielt spørgsmål forelagt af en national retsinstans, hvis det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i tvisten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål (jf. dom af 13.7.2000, Idéal tourisme, C-36/99, EU:C:2000:405, præmis 20, og af 24.7.2023, Lin, C-107/23 PPU, EU:C:2023:606, præmis 62).
38      I det foreliggende tilfælde har den forelæggende ret præciseret, at formålet med anmodningen om præjudiciel afgørelse er at gøre det muligt for denne retsinstans at afgøre, om den kan udstede en ny europæisk efterforskningskendelse med henblik på at afhøre HG, efter at fuldbyrdelsen af en tidligere europæisk efterforskningskendelse udstedt med henblik på afhøring af HG via videokonference er blevet afslået.
39      Disse betragtninger kan begrunde, at den forelæggende ret som udstedende judiciel myndighed kan forelægge Domstolen spørgsmål om betingelserne for fuldbyrdelse af en europæisk efterforskningskendelse (jf. analogt dom af 24.10.2019, Gavanozov, C-324/17, EU:C:2019:892, præmis 21 og 22, og af 31.1.2023, Puig Gordi m.fl., C-158/21, EU:C:2023:57, præmis 53).
40      Eftersom det med de præjudicielle spørgsmål tilsigtes at afgøre, om udstedelsen af en ny europæisk efterforskningskendelse med henblik på at afhøre HG vil kunne forhindres af et fremtidigt afslag på fuldbyrdelse, og således at præcisere den udstedende judicielle myndigheds beføjelser og forpligtelser, er den omstændighed, at det andet og det tredje spørgsmål vedrører andre afslagsgrunde end dem, hvorpå afslaget på fuldbyrdelse af en tidligere europæisk efterforskningskendelse udstedt af den forelæggende ret inden for rammerne af hovedsagen angiveligt blev støttet, under disse omstændigheder ikke tilstrækkelig til at godtgøre, at disse spørgsmål savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand (jf. analogt dom af 31.1.2023, Puig Gordi m.fl., C-158/21, EU:C:2023:57, præmis 52-57, og af 20.3.2025, Procureur de la République (Konkurrence mellem en europæisk arrestordre og en udleveringsanmodning), C-763/22, EU:C:2025:199, præmis 22).
41      Samtlige forelagte spørgsmål skal følgelig besvares.
Realiteten
Om det første og det femte spørgsmål
42      Med det første og det femte spørgsmål, der skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 3, 22 og 24 i direktiv 2014/41 skal fortolkes således, at den judicielle myndighed i en medlemsstat kan udstede en europæisk efterforskningskendelse, som vedrører enten en midlertidig overførsel til dens område af en person, der er frihedsberøvet i en anden medlemsstat, med henblik på at foretage en afhøring af vedkommende i dennes egenskab af tiltalt under retssagen, eller sidstnævnte medlemsstats myndigheders tilrettelæggelse af en afhøring via videokonference af denne person i denne egenskab, når formålet med disse foranstaltninger både er at fremskaffe bevismateriale og at gøre det muligt for den nævnte person at være til stede under denne retssag.
43      Ifølge fast retspraksis skal der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot tages hensyn til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (jf. dom af 17.11.1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, præmis 12, og af 25.2.2025, BSH Hausgeräte, C-339/22, EU:C:2025:108, præmis 27).
44      Hvad for det første angår de relevante bestemmelsers ordlyd fremgår det af artikel 3 i direktiv 2014/41, at den europæiske efterforskningskendelse omfatter alle efterforskningsforanstaltninger med undtagelse principielt af oprettelsen af et fælles efterforskningshold og indsamling af bevismateriale inden for et sådant efterforskningshold.
45      Det nævnte direktivs artikel 22, stk. 1, fastsætter muligheden for at udstede en europæisk efterforskningskendelse til midlertidig overførsel af en frihedsberøvet person i den fuldbyrdende medlemsstat med henblik på at indsamle bevismateriale, hvortil den pågældendes tilstedeværelse på den udstedende medlemsstats område er påkrævet, forudsat at vedkommende sendes tilbage inden for den periode, som den fuldbyrdende medlemsstat fastsætter.
46      For så vidt angår det nævnte direktivs artikel 24, stk. 1, andet afsnit, bliver det heri præciseret, at udstedelsesmyndigheden kan udstede en europæisk efterforskningskendelse med henblik på at afhøre en mistænkt eller tiltalt via videokonference eller anden audiovisuel transmission.
47      Det fremgår af de nævnte bestemmelser, at direktivets anvendelsesområde omfatter mange forskellige foranstaltninger, herunder midlertidig overførsel af en frihedsberøvet person i den fuldbyrdende medlemsstat med henblik på fuldbyrdelse af en efterforskningsforanstaltning og afhøring af en mistænkt eller tiltalt via videokonference eller anden audiovisuel transmission.
48      Hvad for det andet angår den sammenhæng, hvori artikel 3, 22 og 24 i direktiv 2014/41 indgår, fremgår det af 25. betragtning til dette direktiv, at en europæisk efterforskningskendelse kan udstedes på ethvert trin i en straffesag, herunder selve retssagen. Den omstændighed, at den ønskede efterforskningsforanstaltning skal fuldbyrdes under retssagen, er således på ingen måde i sig selv til hinder for udstedelsen af en europæisk efterforskningskendelse med henblik på fuldbyrdelse af denne foranstaltning.
49      I øvrigt fremgår det af det nævnte direktivs artikel 1, stk. 1, første afsnit, at en europæisk efterforskningskendelse er en retsafgørelse, som er udstedt eller godkendt af en judiciel myndighed i en medlemsstat for at få en eller flere specifikke efterforskningsforanstaltninger udført i en anden medlemsstat med henblik på at fremskaffe bevismateriale.
50      Det fremgår af den nævnte bestemmelse, sammenholdt med femte til ottende betragtning til direktiv 2014/41, at formålet med en europæisk efterforskningskendelse skal være at fremskaffe bevismateriale. Endvidere er det i 34. betragtning til dette direktiv angivet, at direktivet i henhold til sit anvendelsesområde kun fastsætter foreløbige foranstaltninger med henblik på indsamling af bevismateriale.
51      For at den ønskede foranstaltning kan være omfattet af det nævnte direktivs anvendelsesområde, skal formålet med den således nødvendigvis være at fremskaffe bevismateriale. Omvendt kan der ikke gennem udstedelse af en europæisk efterforskningskendelse anmodes om en foranstaltning, der udelukkende har et andet formål end fremskaffelse af bevismateriale (jf. i denne retning dom af 9.1.2025, Delda, C-583/23, EU:C:2025:6, præmis 42).
52      Det fremgår til gengæld på ingen måde af de bestemmelser, der er omhandlet i nærværende doms præmis 44-50, at EU-lovgiver fra det nævnte direktivs anvendelsesområde har udelukket efterforskningsforanstaltninger, med hvilke det tilsigtes at fremskaffe bevismateriale gennem en midlertidig overførsel af den tiltalte eller en afhøring af denne via videokonference, med den ene begrundelse, at disse efterforskningsforanstaltninger finder sted under den straffesag, der er iværksat mod denne person, og at de derfor tillige har den konsekvens at sikre, at den nævnte person er til stede under en del af denne procedure.
53      For det tredje kan en sådan fortolkning være til hinder for den fulde gennemførelse af de mål, der forfølges med direktiv 2014/41.
54      Dette direktiv har nemlig, således som det fremgår af femte til ottende betragtning hertil, til formål at erstatte den hidtil eksisterende fragmentariske og komplekse ramme for indsamling af bevismateriale i straffesager med en grænseoverskridende dimension og tilsigter med indførelsen af en forenklet og mere effektiv ordning, der bygger på et enkelt instrument kaldet »den europæiske efterforskningskendelse«, at lette og fremskynde det retlige samarbejde med henblik på at bidrage til at gennemføre Unionens erklærede mål om at blive et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed på grundlag af den høje grad af tillid, der skal være mellem medlemsstaterne (jf. i denne retning dom af 30.4.2024, M.N. (EncroChat), C-670/22, EU:C:2024:372, præmis 86, og af 9.1.2025, Delda, C-583/23, EU:C:2025:6, præmis 34).
55      En fortolkning af det nævnte direktiv, hvorefter en judiciel myndighed i en medlemsstat ikke kan udstede en europæisk efterforskningskendelse, der har til hensigt, at de kompetente myndigheder i en anden medlemsstat fuldbyrder en efterforskningsforanstaltning med henblik på at fremskaffe bevismateriale, med den ene begrundelse, at denne foranstaltning også har den virkning at sikre den tiltaltes tilstedeværelse under retssagen, ville imidlertid kunne være til skade for det med direktivet forfulgte mål om at fremskynde og forenkle det retlige samarbejde i straffesager mellem medlemsstaterne, idet denne fortolkning kan forsinke og i væsentlig grad komplicere dette samarbejde.
56      Det skal følgelig fastslås, at en judiciel myndighed i en medlemsstat kan udstede en europæisk efterforskningskendelse med henblik på at få fuldbyrdet en efterforskningsforanstaltning i en anden medlemsstat, såsom en midlertidig overførsel af en i sidstnævnte stat frihedsberøvet person til den førstnævnte medlemsstat eller en afhøring af denne person via videokonference i dennes egenskab af tiltalt, for så vidt som formålet med denne foranstaltning er at fremskaffe bevismateriale, uagtet at foranstaltningen ligeledes indebærer, at den pågældende er til stede under retssagen.
57      Formålet med en europæisk efterforskningskendelse må derimod ikke være at sikre, at den nævnte person er til stede under en del af retssagen, der ikke har noget bevismæssigt formål.
58      Det skal i øvrigt bemærkes, at direktiv 2014/41 fastsætter garantier, der gør det muligt at forhindre, at udstedelsen af en europæisk efterforskningskendelse, som vedrører en midlertidig overførsel af den tiltalte eller en afhøring af denne via videokonference, fører til en omgåelse af dette direktivs anvendelsesområde, der er nævnt i nærværende doms præmis 50 og 51.
59      Det nævnte direktivs artikel 22, stk. 1, gør således udstedelsen af en europæisk efterforskningskendelse, der vedrører en midlertidig overførsel af en frihedsberøvet person til en medlemsstat, betinget af, at den pågældende sendes tilbage inden for den periode, som sidstnævnte medlemsstat fastsætter. I denne artikels stk. 5 bliver det desuden præciseret, at de praktiske ordninger vedrørende midlertidig overførsel af personen, herunder den dato, hvor vedkommende skal vende tilbage til den fuldbyrdende medlemsstats område, aftales mellem den udstedende medlemsstat og den fuldbyrdende medlemsstat. Disse bestemmelser gør det således muligt for den sidstnævnte medlemsstat at sikre sig dels, at varigheden af den berørte persons tilstedeværelse i den udstedende medlemsstat ikke overstiger, hvad der er nødvendigt for at fremskaffe bevismateriale, dels at en sådan midlertidig overførsel med henblik på bevisoptagelse ikke sidestilles med en overførsel med henblik på strafferetlig forfølgelse, hvilken kræver vedtagelse af en europæisk arrestordre, således som det fremgår af 25. betragtning til det nævnte direktiv (jf. i denne retning dom af 9.1.2025, Delda, C-583/23, EU:C:2025:6, præmis 31).
60      Tilsvarende fremgår det af artikel 24, stk. 3, i direktiv 2014/41, at udstedelsesmyndigheden og fuldbyrdelsesmyndigheden aftaler de praktiske ordninger for afhøringen via videokonference. Det følger heraf, at fuldbyrdelsesmyndigheden ligeledes er i stand til at sikre sig, at fuldbyrdelsen af denne foranstaltning ikke går ud over, hvad der er nødvendigt med henblik på fremskaffelse af bevismateriale.
61      Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første og det femte spørgsmål besvares med, at artikel 3, 22 og 24 i direktiv 2014/41 skal fortolkes således, at den judicielle myndighed i en medlemsstat kan udstede en europæisk efterforskningskendelse, som vedrører enten en midlertidig overførsel til dens område af en person, der er frihedsberøvet i en anden medlemsstat, med henblik på at foretage en afhøring af vedkommende i dennes egenskab af tiltalt under retssagen, eller sidstnævnte medlemsstats myndigheders tilrettelæggelse af en afhøring via videokonference af denne person i denne egenskab under retssagen, selv om fuldbyrdelsen af denne foranstaltning ligeledes indebærer, at personen er til stede under denne retssag, forudsat at foranstaltningen har et bevismæssigt formål, og fuldbyrdelsen heraf ikke går ud over, hvad der er nødvendigt med henblik på fremskaffelse af bevismateriale.
Om det andet spørgsmål
62      Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 10 og 24 i direktiv 2014/41 skal fortolkes således, at en myndighed i en medlemsstat kan afslå at fuldbyrde en europæisk efterforskningskendelse, der har til hensigt i en straffesag at tilrettelægge en afhøring via videokonference af den tiltalte, med den begrundelse, at denne foranstaltning ikke er tilgængelig inden for rammerne af en lignende national sag.
63      Hvad for det første angår ordlyden af de relevante bestemmelser skal det indledningsvis for det første bemærkes, at det af det nævnte direktivs artikel 10, stk. 1, fremgår, at fuldbyrdelsesmyndigheden så vidt muligt skal benytte en anden efterforskningsforanstaltning end den, der er angivet i den europæiske efterforskningskendelse, når denne foranstaltning ikke findes i lovgivningen i den fuldbyrdende medlemsstat, eller når den nævnte foranstaltning ikke ville være tilgængelig i en lignende national sag.
64      For det andet fremgår det af det nævnte direktivs artikel 10, stk. 2, at med forbehold af direktivets artikel 11, stk. 1, finder stk. 1 i nævnte artikel 10 ikke anvendelse på de i artiklens stk. 2 omhandlede efterforskningsforanstaltninger, hvilke i litra c) i nævnte stk. 2 omfatter afhøring på den fuldbyrdende medlemsstats område af en tiltalt, hvilken foranstaltning altid skal være til rådighed i henhold til denne medlemsstats lovgivning.
65      Når dette er sagt, må afhøringen som omhandlet i artikel 10, stk. 2, litra c), i direktiv 2014/41 ikke forveksles med den afhøring via videokonference, der er omhandlet i dette direktivs artikel 24. Det skal nemlig bemærkes, at det i det nævnte direktivs artikel 24, stk. 5, litra c), bliver præciseret, at afhøring via videokonference foretages i overensstemmelse med den udstedende medlemsstats lovgivning, mens det af direktivets artikel 10, stk. 2, litra c), fremgår, at den deri omhandlede afhøring foretages i overensstemmelse med den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning. Desuden omhandler afsnit C i den i bilag A til direktiv 2014/41 indeholdte formular særskilt – blandt de heri opregnede efterforskningsforanstaltninger – dels afhøring af mistænkte eller tiltalte, dels afhøring af mistænkte eller tiltalte ved hjælp af videokonference eller anden audiovisuel transmission. Det følger heraf, at nævnte artikel 10, stk. 2, litra c), ikke finder anvendelse på en afhøring via videokonference.
66      For det tredje fremgår det af det nævnte direktivs artikel 10, stk. 5, at i en situation som omhandlet i denne artikels stk. 1, og når der ikke findes nogen anden efterforskningsforanstaltning, der kan give samme resultat som den ønskede efterforskningsforanstaltning, skal fuldbyrdelsesmyndigheden meddele udstedelsesmyndigheden, at det ikke har været muligt at yde den ønskede bistand.
67      Det følger således af det nævnte direktivs artikel 10, stk. 5, at der foreligger en grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk efterforskningskendelse, som kan påberåbes, når den ønskede foranstaltning ikke ville være tilgængelig i en lignende national sag, forudsat at der ikke er tale om en af de foranstaltninger, som er omhandlet i denne artikels stk. 2, og at der ikke findes andre efterforskningsforanstaltninger, der kan give samme resultat som den ønskede foranstaltning.
68      Dernæst bemærkes, at det nævnte direktivs artikel 24, stk. 1, andet afsnit, fastsætter muligheden for at udstede en europæisk efterforskningskendelse med henblik på at afhøre en mistænkt eller tiltalt via videokonference eller anden audiovisuel transmission.
69      Det fremgår af stk. 2 i nævnte artikel 24, at ud over de årsager til at afslå anerkendelse eller fuldbyrdelse, der er nævnt i artikel 11 i direktiv 2014/41, kan fuldbyrdelsen af en europæisk efterforskningskendelse afslås, hvis enten den mistænkte eller tiltalte ikke giver sit samtykke, eller fuldbyrdelsen af en sådan efterforskningsforanstaltning i en bestemt sag vil være i modstrid med de grundlæggende principper i lovgivningen i den fuldbyrdende medlemsstat.
70      Ordlyden af dette direktivs artikel 24, stk. 2, præciserer således de grunde, som kan påberåbes med henblik på at afslå fuldbyrdelse af en europæisk efterforskningskendelse, der har til hensigt at tilrettelægge en afhøring via videokonference af en tiltalt, uden blandt disse grunde at nævne den grund til at afslå fuldbyrdelse, som følger af direktivets artikel 10, stk. 5.
71      Desuden, og således som det er blevet anført i nærværende doms præmis 69, fastsætter det nævnte direktivs artikel 24, stk. 2, litra b), at fuldbyrdelsesmyndigheden kan afslå at fuldbyrde en europæisk efterforskningskendelse, der vedrører tilrettelæggelse af en afhøring via videokonference, når fuldbyrdelsen af en sådan efterforskningsforanstaltning i en bestemt sag ville være i modstrid med de grundlæggende principper i lovgivningen i den fuldbyrdende medlemsstat.
72      Anvendelsen af den nævnte specifikke grund til at afslå fuldbyrdelse har nødvendigvis en mere begrænset rækkevidde end anvendelsen af den grund til at afslå fuldbyrdelse, der følger af artikel 10, stk. 5, i direktiv 2014/41. Sidstnævnte er nemlig baseret på den omstændighed, at den ønskede foranstaltning ikke findes eller ikke er til rådighed inden for rammerne af en lignende national sag i den fuldbyrdende medlemsstat, dvs. på en hypotese, der nødvendigvis omfatter alle de særlige tilfælde, hvor en sådan foranstaltning viser sig at være i strid med de grundlæggende principper i selve lovgivningen i denne stat. Den grund, der er fastsat i nævnte artikel 24, stk. 2, litra b), ville derfor i praksis ikke tjene noget formål, hvis det skulle lægges til grund, at fuldbyrdelsen af en europæisk efterforskningskendelse, der vedrører tilrettelæggelse af en afhøring via videokonference, under alle omstændigheder kunne afslås på grundlag af nævnte artikel 10, stk. 5.
73      Anvendelsen af den afslagsgrund, der er fastsat i det nævnte direktivs artikel 11, stk. 1, litra h), på en efterforskningsforanstaltning, som vedrører afhøring via videokonference, bevirker derimod ikke, at den specifikke afslagsgrund i direktivets artikel 24, stk. 2, litra b), fratages enhver effektiv virkning. Selv om det er korrekt, at den fuldbyrdende medlemsstat i henhold til den første af disse bestemmelser kan afslå at fuldbyrde en efterforskningsforanstaltning, herunder en anmodning om afhøring via videokonference, når anvendelsen af en sådan foranstaltning i henhold til denne medlemsstats lovgivning er begrænset til visse lovovertrædelser, som ikke omfatter den lovovertrædelse, der er omfattet af den europæiske efterforskningskendelse, skal det nemlig fastslås, at en sådan afslagsgrund til forskel fra den grund, der er fastsat i det nævnte direktivs artikel 10, stk. 5, ikke nødvendigvis omfatter alle de særlige tilfælde, hvor den samme efterforskningsforanstaltning måtte vise sig at være uforenelig med de grundlæggende principper i den nævnte medlemsstats lovgivning.
74      Det fremgår således af selve ordlyden af artikel 24 i direktiv 2014/41, at denne artikel udelukker anvendelsen af dette direktivs artikel 10, stk. 2 og 5, på efterforskningsforanstaltninger, der består i afhøringer via videokonference eller enhver anden audiovisuel transmission.
75      Hvad for det andet angår den sammenhæng, hvori artikel 10 og 24 i direktiv 2014/41 indgår, skal det bemærkes, at sidstnævnte artikel er indeholdt i direktivets kapitel IV, der har overskriften »Særlige bestemmelser om visse efterforskningsforanstaltninger«, og som omfatter det nævnte direktivs artikel 22-29.
76      I denne henseende fastsætter det nævnte direktivs artikel 26, stk. 6, artikel 27, stk. 5, artikel 28, stk. 1, og artikel 29, stk. 3, litra a), udtrykkeligt en afslagsgrund, der er baseret på den omstændighed, at fuldbyrdelsen af den pågældende foranstaltning ikke ville blive godkendt i en tilsvarende national sag.
77      Det fremgår derfor af den generelle opbygning af kapitel IV i direktiv 2014/41, at når EU-lovgiver har ønsket at bevare den fuldbyrdende medlemsstats mulighed for at afslå at fuldbyrde en af de særlige efterforskningsforanstaltninger, der er omhandlet i dette kapitel, med den begrundelse, at foranstaltningen ikke kunne anordnes inden for rammerne af en lignende national sag, har denne lovgiver udtrykkeligt anerkendt en sådan mulighed i de bestemmelser, som specifikt vedrører denne efterforskningsforanstaltning. Dette er imidlertid ikke tilfældet for direktivets artikel 24, der vedrører den specifikke efterforskningsforanstaltning, som afhøring via videokonference eller enhver anden audiovisuel transmission er.
78      En sådan fortolkning understøttes for det tredje af de formål, som forfølges med det nævnte direktiv, der – således som det er anført i nærværende doms præmis 54 – med indførelsen af en forenklet og mere effektiv ordning, der bygger på et enkelt instrument til fremskaffelse af bevismateriale, tilsigter at lette og fremskynde det retlige samarbejde med henblik på at bidrage til at gennemføre Unionens erklærede mål om at blive et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed på grundlag af den høje grad af tillid, der skal være mellem medlemsstaterne.
79      I denne henseende følger det af det nævnte direktiv, og navnlig af direktivets artikel 1, stk. 2, at den europæiske efterforskningskendelse er et instrument, der bygger på princippet om gensidig anerkendelse, hvis fuldbyrdelse udgør hovedreglen, og afslaget på fuldbyrdelse er udformet som en undtagelse, der skal undergives en streng fortolkning (jf. i denne retning dom af 8.12.2020, Staatsanwaltschaft Wien (Forfalskede overførselsordrer), C-584/19, EU:C:2020:1002, præmis 64).
80      Forpligtelsen til at fortolke grundene til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk efterforskningskendelse strengt taler for en fortolkning af artikel 24 i direktiv 2014/41, hvorefter den fuldbyrdende medlemsstat i forbindelse med en straffesag ikke kan afslå at fuldbyrde en anmodning om afhøring via videokonference med den ene begrundelse, at denne foranstaltning ikke kan anordnes i forbindelse med en lignende national sag.
81      Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 10, artikel 11, stk. 1, litra h), og artikel 24 i direktiv 2014/41 skal fortolkes således, at en myndighed i en medlemsstat ikke kan afslå at fuldbyrde en europæisk efterforskningskendelse, der har til hensigt i en straffesag at tilrettelægge en afhøring via videokonference af den tiltalte, med den ene begrundelse, at denne foranstaltning ikke er tilgængelig inden for rammerne af en lignende national sag.
Om det tredje spørgsmål
82      Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 11, stk. 1, litra f), i direktiv 2014/41 skal fortolkes således, at den omstændighed, at den afslagsgrund, som er fastsat i denne bestemmelse, ikke er til hinder for fuldbyrdelsen af en europæisk efterforskningskendelse, der har til hensigt i en straffesag at tilrettelægge en afhøring via videokonference af den tiltalte, er til hinder for, at fuldbyrdelsesmyndigheden kan afslå at fuldbyrde den på grundlag af en anden grund, som er fastsat i dette direktiv.
83      Det fremgår af artikel 9, stk. 1, i direktiv 2014/41, at en fuldbyrdelsesmyndighed kan beslutte ikke at fuldbyrde en europæisk efterforskningskendelse ved at påberåbe sig en af de i dette direktiv omhandlede grunde til at afslå anerkendelse eller fuldbyrdelse eller en af de i direktivet omhandlede grunde til udsættelse.
84      Det nævnte direktivs artikel 11 med overskriften »Grunde til at afslå anerkendelse eller fuldbyrdelse« opregner i stk. 1 grundene til at afslå anerkendelse eller fuldbyrdelse af en europæisk efterforskningskendelse.
85      De nævnte grunde omfatter bl.a. den i direktivets artikel 11, stk. 1, litra f), opregnede grund, hvorefter der er vægtige grunde til at tro, at gennemførelsen af den efterforskningsforanstaltning, som er anført i den europæiske efterforskningskendelse, vil være uforenelig med den fuldbyrdende medlemsstats pligter i henhold til artikel 6 TEU og chartret.
86      I det foreliggende tilfælde synes det at fremgå af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at den forelæggende ret er af den opfattelse, at de belgiske myndigheder ikke kunne påberåbe sig en sådan grund til at afslå at efterkomme anmodningen om afhøring af HG via videokonference.
87      Den nævnte grund udgør imidlertid kun en af de grunde til at afslå anerkendelse eller fuldbyrdelse, der er fastsat i artikel 11, stk. 1, i direktiv 2014/41.
88      De i den nævnte bestemmelse fastsatte grunde til at afslå anerkendelse eller fuldbyrdelse er uafhængige af hinanden.
89      Desuden fastsætter det nævnte direktivs artikel 11, stk. 1, ikke noget hierarki mellem disse grunde til at afslå anerkendelse eller fuldbyrdelse og foreskriver ingen konsekvenser af den manglende anvendelse af en af disse grunde for fuldbyrdelsesmyndighedens mulighed for at påberåbe sig en anden grund med henblik på at afslå fuldbyrdelse af en europæisk efterforskningskendelse.
90      I øvrigt, og således som det er blevet anført i nærværende doms præmis 68-70, fastsætter artikel 24, stk. 2, i direktiv 2014/41 specifikke grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk efterforskningskendelse, der har til hensigt at tilrettelægge en afhøring via videokonference af en tiltalt, hvilke grunde føjer sig til de grunde, som er omhandlet i direktivets artikel 11.
91      Det fremgår af de nævnte bestemmelser, at fuldbyrdelsen af en europæisk efterforskningskendelse, der har til hensigt i en straffesag at tilrettelægge en afhøring via videokonference af den tiltalte, kan afslås på grundlag af en hvilken som helst af de afslagsgrunde, der er fastsat i artikel 11, stk. 1, eller artikel 24, stk. 2, i direktiv 2014/41, således at en fuldbyrdelsesmyndigheds konstatering af, at en af disse grunde ikke kan påberåbes med henblik på at afslå at fuldbyrde en sådan europæisk efterforskningskendelse, på ingen måde er til hinder for, at den afslår at fuldbyrde denne på grundlag af en anden af disse grunde.
92      Følgelig skal det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 11, stk. 1, litra f), i direktiv 2014/41 skal fortolkes således, at den omstændighed, at den afslagsgrund, som er fastsat i denne bestemmelse, ikke er til hinder for fuldbyrdelsen af en europæisk efterforskningskendelse, der har til hensigt i en straffesag at tilrettelægge en afhøring via videokonference af den tiltalte, ikke er til hinder for, at fuldbyrdelsesmyndigheden kan afslå at fuldbyrde den på grundlag af en anden afslagsgrund, som er fastsat i dette direktiv.
Om det fjerde spørgsmål
93      Med det fjerde spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 24, stk. 2, litra b), i direktiv 2014/41 skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for, at en myndighed i en medlemsstat afslår at fuldbyrde en europæisk efterforskningskendelse, som har til hensigt i en straffesag at tilrettelægge en afhøring via videokonference af den tiltalte, alene under henvisning til generelle retningslinjer udstukket af denne medlemsstat, uden at myndigheden foretager en undersøgelse, hvor der tages hensyn til alle de relevante omstændigheder i den konkrete sag.
94      Artikel 24, stk. 2, litra b), i direktiv 2014/41 bestemmer, at fuldbyrdelsen af en europæisk efterforskningskendelse, der har til hensigt at tilrettelægge en afhøring af en person via videokonference, kan afslås, hvis fuldbyrdelsen af en sådan efterforskningsforanstaltning i en bestemt sag ville være i modstrid med de grundlæggende principper i lovgivningen i den fuldbyrdende medlemsstat.
95      Det fremgår af selve ordlyden af denne bestemmelse og nærmere bestemt af anvendelsen af ordene »i en bestemt sag«, at anvendelsen af den deri fastsatte afslagsgrund kræver, at der foretages en undersøgelse, i hvilken der tages hensyn til alle de relevante omstændigheder i den konkrete sag.
96      En sådan fortolkning understøttes af det krav, der er nævnt i nærværende doms præmis 79, og hvorefter de i direktivet fastsatte grunde til afslag på fuldbyrdelse skal fortolkes strengt.
97      Det skal ikke desto mindre præciseres, at nødvendigheden af at foretage en undersøgelse, hvor der tages hensyn til alle de relevante omstændigheder i den konkrete sag med henblik på anvendelsen af den afslagsgrund, som er fastsat i det nævnte direktivs artikel 24, stk. 2, litra b), ikke i sig selv er til hinder for, at medlemsstaterne udstikker generelle retningslinjer for at gøre de kompetente myndigheders gennemførelse af grundlæggende principper i national ret lettere.
98      Såfremt de grundlæggende principper i lovgivningen i den fuldbyrdende medlemsstat er til hinder for, at en tiltalt afhøres via videokonference under en straffesag, er artikel 24, stk. 2, litra b), i direktiv 2014/41 således ikke til hinder for, at denne medlemsstat udstikker generelle retningslinjer med henblik på at gengive indholdet af disse grundlæggende principper og præcisere de konsekvenser, der følger heraf for denne medlemsstats kompetente myndigheder i forbindelse med fuldbyrdelsen af en europæisk efterforskningskendelse, forudsat at disse myndigheder kan anvende dem under hensyntagen til samtlige relevante omstændigheder i den konkrete sag i forbindelse med en individuel undersøgelse.
99      Henset til ovenstående betragtninger skal det fjerde spørgsmål besvares med, at artikel 24, stk. 2, litra b), i direktiv 2014/41 skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for, at en myndighed i en medlemsstat afslår at fuldbyrde en europæisk efterforskningskendelse, som har til hensigt i en straffesag at tilrettelægge en afhøring via videokonference af den tiltalte, alene under henvisning til generelle retningslinjer udstukket af denne medlemsstat, uden at myndigheden foretager en undersøgelse, i hvilken der tages hensyn til alle de relevante omstændigheder i den konkrete sag.
Sagsomkostninger
100    Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:
1)      Artikel 3, 22 og 24 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/41/EU af 3. april 2014 om den europæiske efterforskningskendelse i straffesager
skal fortolkes således, at
den judicielle myndighed i en medlemsstat kan udstede en europæisk efterforskningskendelse, som vedrører enten en midlertidig overførsel til dens område af en person, der er frihedsberøvet i en anden medlemsstat, med henblik på at foretage en afhøring af vedkommende i dennes egenskab af tiltalt under retssagen, eller sidstnævnte medlemsstats myndigheders tilrettelæggelse af en afhøring via videokonference af denne person i denne egenskab under retssagen, selv om fuldbyrdelsen af denne foranstaltning ligeledes indebærer, at personen er til stede under denne retssag, forudsat at foranstaltningen har et bevismæssigt formål, og fuldbyrdelsen heraf ikke går ud over, hvad der er nødvendigt med henblik på fremskaffelse af bevismateriale.
2)      Artikel 10, artikel 11, stk. 1, litra h), og artikel 24 i direktiv 2014/41
skal fortolkes således, at
en myndighed i en medlemsstat ikke kan afslå at fuldbyrde en europæisk efterforskningskendelse, der har til hensigt i en straffesag at tilrettelægge en afhøring via videokonference af den tiltalte, med den ene begrundelse, at denne foranstaltning ikke er tilgængelig inden for rammerne af en lignende national sag.
3)      Artikel 11, stk. 1, litra f), i direktiv 2014/41
skal fortolkes således, at
den omstændighed, at den afslagsgrund, som er fastsat i denne bestemmelse, ikke er til hinder for fuldbyrdelsen af en europæisk efterforskningskendelse, der har til hensigt i en straffesag at tilrettelægge en afhøring via videokonference af den tiltalte, ikke er til hinder for, at fuldbyrdelsesmyndigheden kan afslå at fuldbyrde den på grundlag af en anden grund, som er fastsat i dette direktiv.
4)      Artikel 24, stk. 2, litra b), i direktiv 2014/41
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse er til hinder for, at en myndighed i en medlemsstat afslår at fuldbyrde en europæisk efterforskningskendelse, som har til hensigt i en straffesag at tilrettelægge en afhøring via videokonference af den tiltalte, alene under henvisning til generelle retningslinjer udstukket af denne medlemsstat, uden at myndigheden foretager en undersøgelse, i hvilken der tages hensyn til alle de relevante omstændigheder i den konkrete sag.
Underskrifter
*      Processprog: italiensk.
i      Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.