62023CC0641
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. RICHARD DE LA TOUR
fremsat den 3. april 2025 (
1
)
Sag C-641/23 [Dubers] (
i
)
YM
procesdeltager
Openbaar Ministerie
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam, Nederlandene))
»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde på det strafferetlige område – rammeafgørelse 2008/909/RIA – anerkendelse af domme om idømmelse af frihedsstraf eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i en anden medlemsstat – artikel 7, stk. 3 og 4 – artikel 9, stk. 1, litra d) – grund til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse – muligheden for at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse af en straffedom afsagt efter en overgivelse under garanti for overførelse – artikel 25 – fuldbyrdelse af straffedomme i medfør af en europæisk arrestordre – rammeafgørelse 2002/584/RIA – europæisk arrestordre – artikel 2, stk. 4 – betingelse om dobbelt strafbarhed – artikel 4, nr. 1 – fakultativ grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre – artikel 5, nr. 3 – europæisk arrestordre udstedt med henblik på retsforfølgning – overgivelse, som er betinget af, at den eftersøgte overføres til den fuldbyrdende medlemsstat for der at afsone den straf eller den anden frihedsberøvende foranstaltning, han er blevet idømt i den udstedende medlemsstat«
I. Indledning
1.
Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 7, stk. 4, artikel 9, stk. 1, litra d), og artikel 25 i Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27. november 2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union (
2
), som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009 (
3
), og fortolkningen af artikel 2, stk. 4, artikel 4, nr. 1), og artikel 5, nr. 3), i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (
4
), som ændret ved rammeafgørelse 2009/299 (
5
).
2.
Denne anmodning er indgivet i forbindelse med fuldbyrdelsen i Nederlandene af en europæisk arrestordre udstedt den 9. maj 2023 af Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydział III Karny (den regionale ret i Jelenia Góra, tredje afdeling for straffesager, Polen) mod YM med henblik på retsforfølgning.
3.
Med vedtagelsen af artikel 4, nr. 6), og artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584 tilsigtede EU-lovgiver at gøre det muligt for medlemsstaterne – med henblik på at fremme den eftersøgtes sociale rehabilitering – at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre eller at gøre overgivelsen af denne person betinget af, at vedkommende blev overført i tilfælde af domfældelse.
4.
Den foreliggende sag giver Domstolen lejlighed til i et tilfælde, hvor der ikke foreligger dobbelt strafbarhed, at præcisere sammenhængen mellem denne rammeafgørelse og rammeafgørelse 2008/909, når mekanismen for overgivelse under garanti for overførelse som fastsat i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584 gennemføres (
6
).
II. Retsforskrifter
A.
EU-retten
1. Rammeafgørelse 2002/584
5.
Artikel 2 i rammeafgørelse 2002/584 med overskriften »Anvendelsesområde for den europæiske arrestordre« fastsætter i stk. 4 følgende:
»For andre end de i stk. 2 nævnte lovovertrædelser kan overgivelse være betinget af, at de forhold, der ligger til grund for udstedelsen af en europæisk arrestordre, udgør en lovovertrædelse efter den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning, uanset gerningsindholdet eller den retlige beskrivelse af det.«
6.
Denne rammeafgørelses artikel 4, nr. 1) og 6), fastsætter følgende fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre:
»Den fuldbyrdende judicielle myndighed kan afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre:
1)
hvis det forhold, der ligger til grund for en europæisk arrestordre, i et af de tilfælde, der er nævnt i artikel 2, stk. 4, ikke udgør en lovovertrædelse efter den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning […]
[…]
6)
hvis den europæiske arrestordre er udstedt med henblik på fuldbyrdelse af en straffedom eller en anden frihedsberøvende foranstaltning, og den eftersøgte opholder sig i, er statsborger i eller bosat i den fuldbyrdende medlemsstat, og denne medlemsstat forpligter sig til selv at fuldbyrde straffen eller den anden frihedsberøvende foranstaltning i henhold til sin nationale lovgivning[.]«
7.
Denne rammeafgørelses artikel 5 med overskriften »Garantier, som den udstedende medlemsstat skal give i særlige tilfælde« fastsætter i stk. 3 følgende:
»Den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning kan indeholde bestemmelser om, at dens fuldbyrdende judicielle myndighed kun må fuldbyrde en europæisk arrestordre på følgende betingelser:
[…]
3)
hvis en europæisk arrestordre er udstedt med henblik på retsforfølgning, og den person, der er omfattet af arrestordren, er statsborger i eller bosat i den fuldbyrdende medlemsstat, kan overgivelsen gøres betinget af, at den pågældende, efter at være blevet hørt, overføres til den fuldbyrdende medlemsstat for der at afsone den straf eller den anden frihedsberøvende foranstaltning, han er blevet idømt i den udstedende medlemsstat.«
2. Rammeafgørelse 2008/909
8.
I 12. betragtning til rammeafgørelse 2008/909 anføres følgende:
»Denne rammeafgørelse bør også finde tilsvarende anvendelse på fuldbyrdelsen af sanktioner i de tilfælde, der er omfattet af artikel 4, nr. 6, og artikel 5, nr. 3, i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne. Det betyder bl.a., at fuldbyrdelsesstaten, med forbehold af nævnte rammeafgørelse, kan undersøge, om der foreligger grunde til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, jf. denne rammeafgørelses artikel 9, herunder kontrol af princippet om dobbelt strafbarhed, hvis fuldbyrdelsesstaten har afgivet en erklæring i henhold til denne rammeafgørelses artikel 7, stk. 4, som betingelse for anerkendelse og fuldbyrdelse af dommen, og overveje, om den vil udlevere den domfældte eller fuldbyrde dommen i medfør af artikel 4, [nr.] 6, i ovennævnte rammeafgørelse.«
9.
Artikel 3 i rammeafgørelse 2008/909 med overskriften »Formål og anvendelsesområde« fastsætter i stk. 1 og 2 følgende:
»1.   Denne rammeafgørelse har til formål at fastsætte regler, hvorefter en medlemsstat med henblik på at lette den domfældtes sociale rehabilitering anerkender en dom og fuldbyrder sanktionen.
2.   Denne rammeafgørelse finder anvendelse, hvis den domfældte befinder sig i udstedelsesstaten eller i fuldbyrdelsesstaten.«
10.
Artikel 7 i rammeafgørelse 2008/909 med overskriften »Dobbelt strafbarhed« fastsætter i stk. 3 og 4 følgende:
»3.   For andre end de i stk. 1 nævnte lovovertrædelser kan fuldbyrdelsesstaten lade anerkendelse af dommen og fuldbyrdelse af sanktionen være betinget af, at den vedrører handlinger, som også udgør en overtrædelse efter fuldbyrdelsesstatens lovgivning, uanset gerningsindholdet eller den retlige beskrivelse af lovovertrædelsen.
4.   I forbindelse med eller efter vedtagelsen af denne rammeafgørelse kan en medlemsstat ved hjælp af en erklæring, der meddeles Generalsekretariatet for Rådet, erklære, at den ikke vil anvende stk. 1. En sådan erklæring kan til enhver tid tilbagekaldes. Sådanne erklæringer og tilbagekaldelser af erklæringer offentliggøres i Den Europæiske Unions Tidende.«
11.
Denne rammeafgørelses artikel 8 med overskriften »Anerkendelse af dommen og fuldbyrdelse af sanktionen« fastsætter i stk. 1 følgende:
»Den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten anerkender den dom, der er fremsendt i henhold til artikel 4 og efter proceduren i artikel 5, og træffer omgående alle nødvendige foranstaltninger til fuldbyrdelse af sanktionen, medmindre den beslutter at påberåbe sig en af de i artikel 9 nævnte grunde til at afslå anerkendelse eller fuldbyrdelse.«
12.
Denne rammeafgørelses artikel 9 med overskriften »Grunde til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse« fastsætter i stk. 1, litra d), følgende:
»Den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten kan afslå at anerkende dommen og fuldbyrde sanktionen, hvis
[…]
d)
dommen i et af de i artikel 7, stk. 3, nævnte tilfælde og, såfremt fuldbyrdelsesstaten har fremsat en erklæring i henhold til artikel 7, stk. 4, i et af de i artikel 7, stk. 1, nævnte tilfælde vedrører handlinger, der ikke udgør en lovovertrædelse efter fuldbyrdelsesstatens lovgivning […]«
13.
Denne rammeafgørelses artikel 25 med overskriften »Fuldbyrdelse af sanktioner i medfør af en europæisk arrestordre« har følgende ordlyd:
»Med forbehold af rammeafgørelse [2002/584] finder bestemmelserne i denne rammeafgørelse, i det omfang de er forenelige med bestemmelserne i rammeafgørelse [2002/584], anvendelse mutatis mutandis på fuldbyrdelse af sanktioner i tilfælde, hvor en medlemsstat påtager sig at fuldbyrde sanktionen i overensstemmelse med artikel 4, nr. 6, i nævnte rammeafgørelse, eller i tilfælde, hvor den i henhold til artikel 5, nr. 3, i nævnte rammeafgørelse har betinget sig, at den pågældende overføres til den pågældende medlemsstat for dér at afsone sanktionen med henblik på at undgå, at den pågældende person går fri for straf.«
14.
Ved en erklæring af 20. september 2012, som blev meddelt Generalsekretariatet for Rådet i henhold til artikel 7, stk. 4, i rammeafgørelse 2008/909, erklærede Kongeriget Nederlandene, at det ikke ville anvende denne rammeafgørelses artikel 7, stk. 1 (
7
).
B.
Nederlandsk ret
1. Lovgivningen om den europæiske arrestordre
15.
Rammeafgørelse 2002/584 er gennemført i nederlandsk ret ved Wet tot implementatie van het kaderbesluit van de Raad van de Europese Unie betreffende het Europees aanhoudingsbevel en de procedures van overlevering tussen de lidstaten van de Europese Unie (Overleveringswet) (lov om gennemførelse af Rådets rammeafgørelse om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (overgivelsesloven)) (
8
) af 29. april 2004, som ændret ved lov af 3. marts 2021 (
9
) (herefter »overgivelsesloven«).
16.
Overgivelseslovens artikel 6 fastsætter følgende:
»1.   En anmodning om overgivelse af en nederlandsk statsborger kan imødekommes, såfremt den fremsættes med henblik på gennemførelse af en strafferetlig undersøgelse vedrørende den pågældende, og der efter den fuldbyrdende judicielle myndigheds opfattelse er garanti for, at den pågældende, hvis vedkommende idømmes en ubetinget frihedsstraf i den udstedende medlemsstat for de forhold, for hvilke anmodningen om overgivelse kan imødekommes, vil kunne afsone denne straf i Nederlandene.
[…]
3.   Stk. 1 finder også anvendelse på en udenlandsk statsborger, der under høringen for rechtbank [(ret i første instans, Nederlandene)] godtgør, at han har opholdt sig lovligt i Nederlandene i mindst fem år uden afbrydelse som omhandlet i artikel 8, indledningen og litra a)-e) og l), i Vreemdelingenwet 2000 [(udlændingeloven af 2000 (
10
) af 23.11.2000)], såfremt vedkommende kan retsforfølges i Nederlandene for de forhold, der ligger til grund for den europæiske arrestordre, og såfremt det forventes, at vedkommende ikke fortaber sin opholdsret i Nederlandene som følge af en straf eller foranstaltning, der pålægges den pågældende efter overgivelsen. Eventuel dokumentation skal indgives i tilstrækkelig god til forud for høringen for retten.«
17.
Overgivelseslovens artikel 7, stk. 1, fastsætter følgende:
»En anmodning om overgivelse kan imødekommes med henblik på:
a.
en strafferetlig efterforskning indledt af myndighederne i den udstedende medlemsstat eller af Den Europæiske Anklagemyndighed som omhandlet i artikel 1 i [Rådets forordning (EU) 2017/1939 af 12. oktober 2017 om gennemførelse af et forstærket samarbejde om oprettelse af Den Europæiske Anklagemyndighed (»EPPO«) (
11
)] for så vidt angår formodningen for, at den eftersøgte ifølge den udstedende judicielle myndighed har begået:
1°.
et forhold, der i henhold til den udstedende medlemsstats lovgivning udgør en kvalificeret overtrædelse, og som også optræder på den liste, der er vedlagt som bilag 1 til denne lov, og for hvilket der i henhold til den udstedende medlemsstats lovgivning kan pålægges [en straf eller frihedsberøvende foranstaltning] af en maksimal varighed på mindst tre år, eller
2°.
et andet forhold, der er strafbart i henhold til både den udstedende medlemsstats lovgivning og nederlandsk ret, og for hvilket den udstedende medlemsstats lovgivning fastsætter [en straf eller frihedsberøvende foranstaltning] af en maksimal varighed på mindst 12 måneder,
b.
fuldbyrdelsen [af en straf eller frihedsberøvende foranstaltning] af en varighed på fire måneder eller mere, som den eftersøgte skal afsone på den udstedende medlemsstats område, for et forhold som omhandlet i nr. 1 eller 2.«
2. Lovgivningen om anerkendelse og fuldbyrdelse af sanktioner
18.
Rammeafgørelse 2008/909 er gennemført i nederlandsk ret ved Wet wederzijdse erkenning en tenuitvoerlegging vrijheidsbenemende en voorwaardelijke sancties (lov om gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af frihedsberøvende og betingede foranstaltninger) (
12
) af 12. juli 2012, som ændret ved lov af 3. marts 2021 (
13
) (herefter »lov om gensidig anerkendelse«).
19.
Artikel 1:1, litra a), i lov om gensidig anerkendelse har følgende ordlyd:
»I denne lov og de bestemmelser, der bygger på den, forstås ved
a.
»ministeren«: ministeren for sikkerheds- og justitsspørgsmål.«
20.
Artikel 2:11 i lov om gensidig anerkendelse fastsætter følgende:
»1.   Ministeren fremsender retsafgørelsen og attesten til generaladvokaten ved anklagemyndigheden under appeldomstolen, medmindre han eller hun fra begyndelsen finder, at der er grund til at afslå anerkendelse af denne retsafgørelse.
2.   Generaladvokaten forelægger straks retsafgørelsen og attesten for den særlige afdeling ved Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden [(appeldomstolen i Arnhem-Leeuwarden, Nederlandene)] som omhandlet i artikel 67 i Wet op de rechterlijke organisatie [(lov om domstolenes organisation) (
14
)] af 17. maj 1827. Generaladvokaten indgiver sine eventuelle bemærkninger vedrørende ovennævnte dokumenter til denne ret senest 14 dage efter den dato, hvor han eller hun har forelagt dokumenterne for retten.
3.   Den særlige afdeling ved appeldomstolen vurderer:
a.
om der er grund til at afslå anerkendelse af retsafgørelsen i henhold til artikel 2:13, stk. 1
[…]
7.   Senest seks uger efter den dato, hvor den har modtaget retsafgørelsen og attesten, fremsender den særlige afdeling ved appeldomstolen den skriftlige og begrundede vurdering, som den har udarbejdet i henhold til stk. 3, til ministeren.«
21.
Artikel 2:12, stk. 1, i lov om gensidig anerkendelse har følgende ordlyd:
»Ministeren træffer afgørelse om anerkendelsen af retsafgørelsen under hensyntagen til den vurdering, som den særlige afdeling ved appeldomstolen har foretaget.«
22.
Artikel 2:13 i lov om gensidig anerkendelse med overskriften »Obligatoriske grunde til at afslå anerkendelse« fastsætter i stk. 1, litra f), følgende:
»Der gives afslag på anerkendelse af retsafgørelsen, når
[…]
f)
det forhold, for hvilket [straffen eller den frihedsberøvende foranstaltning] er blevet idømt, ikke ville være strafbart i henhold til nederlandsk ret, hvis det var blevet begået i Nederlandene.«
III. De faktiske omstændigheder i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
23.
Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydział III Karny (den regionale ret i Jelenia Góra, tredje afdeling for straffesager) udstedte to europæiske arrestordrer mod YM med henblik på retsforfølgning, den ene af 9. november 2020 og den anden af 9. maj 2023.
24.
Som fuldbyrdende judiciel myndighed skal rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam, Nederlandene), den forelæggende ret, træffe afgørelse om fuldbyrdelsen af disse to europæiske arrestordrer.
25.
Den forelæggende ret har præciseret, at dens anmodning om præjudiciel afgørelse udelukkende vedrører den anden af disse arrestordrer. Denne arrestordre blev udstedt med henblik på retsforfølgning af den eftersøgte vedrørende et enkelt forhold, nemlig tilsidesættelse af pligten til at betale børnebidrag for hans mindreårige søn i henhold til de polske domstoles afgørelser.
26.
Den udstedende judicielle myndighed kvalificerede ikke dette forhold som en lovovertrædelse, der som omhandlet i artikel 2, stk. 2, i rammeafgørelse 2002/584 kan medføre overgivelse af den pågældende uden kontrol af forholdets dobbelte strafbarhed. Den forelæggende ret fastslog, at dette forhold ikke udgjorde en lovovertrædelse i henhold til nederlandsk ret, men påtænker alligevel at undlade at anvende den fakultative grund til afslag på fuldbyrdelse, der er fastsat i denne rammeafgørelses artikel 4, nr. 1).
27.
Denne ret har nemlig påpeget, at den eftersøgte, som er polsk statsborger, har opholdt sig lovligt i Nederlandene i mere end fem år uden afbrydelse og dermed har opnået permanent opholdsret. Denne ret anser derfor denne person for at være »bosat« i Kongeriget Nederlandene som omhandlet i denne rammeafgørelses artikel 5, nr. 3).
28.
Den forelæggende ret har endvidere konstateret, at den eftersøgte er så tæt knyttet til Kongeriget Nederlandene, at fuldbyrdelse i denne medlemsstat af en straf eller frihedsberøvende foranstaltning, som muligvis idømmes i Polen efter overgivelsen, ville bidrag til at øge hans chancer for en social rehabilitering. Denne ret har i denne henseende påpeget, at personen har boet i Nederlandene i ca. 12 år, i de seneste år har haft betydelige indtægter, taler godt nederlandsk og ganske vist ikke er i beskæftigelse i øjeblikket, men påtænker at tage en uddannelse som fitnessinstruktør.
29.
I forbindelse med sin anmodning om præjudiciel afgørelse havde den forelæggende ret oprindeligt forelagt Domstolen tre præjudicielle spørgsmål. Den 13. februar 2024 besluttede den at trække sit første og sit andet spørgsmål tilbage. Ifølge den forelæggende rets forklaringer blev denne beslutning om delvis tilbagetrækning truffet, på baggrund af at den nederlandske regering den 21. december 2023 fremlagde udkastet til Wet herimplementatie Europees strafrecht (lov om ny gennemførelse af EU-retten på det strafferetlige område), hvis vedtagelse ville gøre det muligt at løse de problemer i forbindelse med gennemførelsen af rammeafgørelse 2002/584, som var genstanden for de to første spørgsmål.
30.
Det tredje præjudicielle spørgsmål, der nu er det eneste spørgsmål, som Domstolen anmodes om at besvare, vedrører den situation, at en europæisk arrestordre udstedes angående et forhold, der som omhandlet i artikel 2, stk. 4, i rammeafgørelse 2002/584 ikke udgør en lovovertrædelse i henhold til den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning. Idet den fuldbyrdende judicielle myndighed har valgt at undlade at påberåbe sig den fakultative grund til afslag på fuldbyrdelse, som er fastsat i denne rammeafgørelses artikel 4, nr. 1), ønsker den at gøre brug af beføjelsen i henhold til denne rammeafgørelses artikel 5, nr. 3), og påtænker således at gøre overgivelsen af den eftersøgte betinget af, at han overføres til den fuldbyrdende medlemsstat for der at afsone den straf eller den anden frihedsberøvende foranstaltning, han måtte blive idømt i den udstedende medlemsstat.
31.
I denne henseende har den forelæggende ret præciseret, at i henhold til den nederlandske lovgivning, der fandt anvendelse på tidspunktet for forelæggelseskendelsen, gives der automatisk afslag på anerkendelse af en sanktion, som er blevet idømt i en anden medlemsstat, hvis det forhold, for hvilket straffen eller den frihedsberøvende foranstaltning er blevet pålagt, ikke ville udgøre en lovovertrædelse i henhold til nederlandsk ret, hvis den var blevet begået i Nederlandene.
32.
Når en europæisk arrestordre udstedes med henblik på retsforfølgning for forhold, der ikke er strafbare i henhold til nederlandsk ret, og fuldbyrdelsen af denne arrestordre gøres betinget af en garanti for overførelse af den pågældende i henhold til artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, kan denne person derfor ikke afsone straffen eller den frihedsberøvende foranstaltning, som han eventuelt måtte blive idømt i den udstedende medlemsstat, i Nederlandene.
33.
Den forelæggende ret finder, at denne situation er i strid med EU-retten. Den er af den opfattelse, at artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909 fastsætter en fakultativ grund til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse. I forbindelse med gennemførelsen af denne bestemmelser bør medlemsstaterne derfor indrømme de kompetente myndigheder en skønsbeføjelse uden at tillægge denne grund til afslag en tvingende karakter. Endvidere bør denne grund til afslag være genstand for en streng fortolkning i overensstemmelse med formålet om at fremme den pågældende persons sociale rehabilitering.
34.
Den forelæggende ret har tilføjet, at det i forbindelse med gennemførelsen af en garanti for overførelse vedrørende et forhold, der ikke er strafbart i henhold til den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning, er tvivlsomt, om en sådan skønsbeføjelse er forenelig med EU-retten.
35.
I en sådan situation synes umuligheden af at fuldbyrde straffen eller den frihedsberøvende foranstaltning på Nederlandenes område nemlig at være i strid med artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909.
36.
I denne henseende har den forelæggende ret påpeget, at det følger af denne artikel 25, at bestemmelserne i rammeafgørelse 2002/584 har forrang for bestemmelserne i rammeafgørelse 2008/909. Endvidere fremgår det af Domstolens praksis, at rammeafgørelse 2002/584, navnlig artikel 5, nr. 3), giver medlemsstaternes kompetente myndigheder mulighed for i specifikke situationer at beslutte, at en straffedom idømt i den udstedende medlemsstat skal fuldbyrdes på den fuldbyrdende medlemsstats område (
15
).
37.
På denne baggrund er den forelæggende ret af den opfattelse, at når den fuldbyrdende judicielle myndighed har givet afkald på at gøre brug af den fakultative afslagsgrund vedrørende dobbelt strafbarhed som omhandlet i artikel 4, nr. 1), i rammeafgørelse 2002/584, men har gjort overgivelsen betinget af en garanti for overførelse for at øge den pågældende persons chancer for social rehabilitering i henhold til denne rammeafgørelses artikel 5, nr. 3), er EU-retten til hinder for, at den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat efterfølgende afslår at anerkende og fuldbyrde den straf, der er idømt i den udstedende medlemsstat, med henvisning til afslagsgrunden om dobbelt strafbarhed som fastsat i artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909.
38.
Ifølge den forelæggende ret ville et afslag på anerkendelse af den straf eller frihedsberøvende foranstaltning, der er idømt i den udstedende medlemsstat, være i strid med det formål, der forfølges med artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, om at øge den domfældtes chancer for social rehabilitering og fratage denne bestemmelse enhver effektiv virkning.
39.
Den forelæggende ret har desuden præciseret, at besvarelsen af dette spørgsmål vil have betydning for dens beslutning om, hvorvidt den skal overgive den person, som hovedsagen vedrører. Den har anført, at såfremt Domstolen fastslår, at EU-retten ikke er til hinder for at anvende nationale bestemmelser såsom dem, der er beskrevet i forelæggelseskendelsen, kan den genoverveje sin hensigt om at overgive denne person til de polske myndigheder under garanti for overførelse. I så fald vil det nemlig ikke være sikret, at denne person kan afsone den eventuelle straf eller frihedsberøvende foranstaltning, han måtte blive idømt i Polen, i Nederlandene med henblik på at øge sine chancer for social rehabilitering.
40.
Alt i alt ønsker den forelæggende ret oplyst, om den manglende strafbarhed for forholdet i henhold til nederlandsk ret i forbindelse med gennemførelsen af den garanti for overførelse, som er fastsat i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, ikke tillader anerkendelse og fuldbyrdelse i Nederlandene af den eventuelle straf eller frihedsberøvende foranstaltning, som måtte blive idømt i Polen.
41.
I sin beslutning om delvis tilbagekaldelse, som blev indgivet til Domstolen den 26. februar 2024, har den forelæggende ret anført de nærmere grunde til, at en ændring af den nederlandske lovgivning, som vil tillægge den grund til afslag på anerkendelse og fuldbyrdelse, som er fastsat i artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909, en fakultativ karakter, ikke vil løse det problem, der ligger til grund for det tredje præjudicielle spørgsmål. Selv i en sådan situation vil ministeren nemlig stadig have beføjelse til fra begyndelsen at afslå anerkendelse af en udenlandsk sanktion og dermed overgivelse af den domfældte til Nederlandene med den begrundelse, at forholdet ikke er strafbart efter nederlandsk ret, i henhold til artikel 2:11, stk. 1, i lov om gensidig anerkendelse. Selv om ministeren ikke er forpligtet til at udøve denne beføjelse, vil Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (appeldomstolen i Arnhem-Leeuwarden) stadig have beføjelse til at afslå anerkendelse og dermed overgivelse af den domfældte til Nederlandene med den begrundelse, at forholdet ikke er strafbart i henhold til nederlandsk ret, mens ministeren i henhold til artikel 2:12, stk. 1, i lov om gensidig anerkendelse vil være bundet af et sådant afslag.
42.
På denne baggrund har rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Er artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse [2008/909,] sammenholdt med denne rammeafgørelses artikel 25 samt sammenholdt med artikel 4, nr. 1), og artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse [2002/584,] til hinder for, at en medlemsstat, der har anvendt artikel 7, stk. 4, i rammeafgørelse [2008/909], gennemfører førstnævnte bestemmelse således, at andre myndigheder i den fuldbyrdende medlemsstat (som fuldbyrdelsesstat), efter at den fuldbyrdende judicielle myndighed under en garanti for overførelse har accepteret overgivelse til den udstedende medlemsstat med henblik på retsforfølgning for et forhold som omhandlet i artikel 2, stk. 4, i rammeafgørelse [2002/584], som ikke er strafbart i henhold til den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning, men for hvilket den fuldbyrdende judicielle myndighed udtrykkeligt har undladt at afslå overgivelse af disse grunde, skal eller kan nægte at anerkende og fuldbyrde den straf, som i den udstedende medlemsstat er blevet idømt for denne handling, på grund af den manglende strafbarhed ifølge den fuldbyrdende medlemsstats ret (som fuldbyrdelsesstat) og derfor også skal eller kan nægte at benytte garantien for overførelse?«
43.
YM, Openbaar Ministerie (anklagemyndighed, Nederlandene), den nederlandske og den polske regering samt Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg og deltog med undtagelse af den polske regering i retsmødet den 15. januar 2025, hvor de bl.a. besvarede Domstolens spørgsmål til mundtlig besvarelse.
IV. Bedømmelse
44.
Med sit spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 9, stk. 1, litra d), og artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909 skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, der fastsætter en forpligtelse eller beføjelse for den kompetente myndighed i en medlemsstat til at afslå at anerkende den dom og at fuldbyrde den sanktion, som er idømt i en anden medlemsstat, med den begrundelse, at de vedrører forhold, som ikke ville udgøre en lovovertrædelse i henhold til førstnævnte stats lovgivning, når den fuldbyrdende judicielle myndighed i denne medlemsstat i henhold til artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584 forinden har besluttet at gøre overgivelsen af den eftersøgte betinget af, at denne person, efter at være blevet hørt, overføres til den fuldbyrdende medlemsstat for der at afsone den straf eller den anden frihedsberøvende foranstaltning, han er blevet idømt i den udstedende medlemsstat.
45.
Situationen i den foreliggende sag er følgende.
46.
Den fuldbyrdende judicielle myndighed i en medlemsstat, som er blevet forelagt en europæisk arrestordre udstedt med henblik på retsforfølgning, påtænker at overgive den eftersøgte, idet den på den ene side vil undlade at påberåbe sig den fakultative grund til afslag på fuldbyrdelse, der er fastsat i artikel 4, nr. 1), i rammeafgørelse 2002/584, og som vedrører en situation, hvor det forhold, der ligger til grund for den europæiske arrestordre, ikke udgør en lovovertrædelse i henhold til den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning, og på den anden side i henhold til denne rammeafgørelses artikel 5, nr. 3), vil kræve, at denne person overføres til denne medlemsstat for der at afsone den straf eller frihedsberøvende foranstaltning, han eventuelt måtte blive idømt i den udstedende medlemsstat.
47.
Med henblik på sin afgørelse om overgivelsen er den fuldbyrdende judicielle myndighed i tvivl om, hvilken status denne garanti for overførelse i henhold til nederlandsk ret vil have i forbindelse med anerkendelsen af den dom og fuldbyrdelsen af den sanktion, som eventuelt måtte blive idømt i den udstedende medlemsstat efter overgivelsen.
48.
I den affattelse, der er i kraft på tidspunktet for forelæggelseskendelsen, pålægger den nederlandske lovgivning nemlig den kompetente medlemsstat i den fuldbyrdende medlemsstat, at den i henhold til artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909 afslår anerkendelse af den dom og fuldbyrdelse af den sanktion, der er idømt i den udstedende medlemsstat, med den begrundelse, at de foreholdte forhold ikke udgør en lovovertrædelse i henhold til nederlandsk ret. Denne lovgivning har til virkning, at en straffedom, der idømmes i en anden medlemsstat for forhold, som ikke udgør en lovovertrædelse i henhold til nederlandsk ret, aldrig kan anerkendes. Endvidere har Kongeriget Nederlandene i medfør af beføjelsen i henhold til artikel 7, stk. 4, i rammeafgørelse 2008/909 meddelt, at det ikke vil anvende denne rammeafgørelses artikel 7, stk. 1, og således har udstrakt kravet om dobbelt strafbarhed til at omfatte enhver lovovertrædelse.
49.
Heraf følger i praksis, at enhver garanti for overførelse, som kræves af den fuldbyrdende judicielle myndighed i Nederlandene i henhold til artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584 i forbindelse med en europæisk arrestordre vedrørende forhold, som ikke udgør en lovovertrædelse i henhold til nederlandsk ret, og i forbindelse med hvilke denne myndighed har undladt at påberåbe sig den fakultative grund til afslag på fuldbyrdelse, som er fastsat i denne rammeafgørelses artikel 4, nr. 1), vil være uden effektiv virkning som følge af anvendelsen af den automatiske afslagsgrund, der er fastsat i artikel 2:13 i lov om gensidig anerkendelse.
50.
Den nederlandske regering oplyste i retsmødet, at dens nationale lovgivning er blevet ændret på dette punkt. Ifølge denne regering trådte denne ændrede lovgivning i kraft den 1. oktober 2024. Den grund til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, der er fastsat i artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909, synes således at være blevet fakultativ i forbindelse med gennemførelsen af den garanti for overførelse, der er nævnt i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584.
51.
Denne ændring af den nederlandske lovgivning er hensigtsmæssig, for så vidt som artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909 fastsætter en fakultativ grund til afslag på anerkendelse og fuldbyrdelse. Denne bestemmelse kan dermed ikke gennemføres således, at der obligatorisk eller automatisk gives afslag på anerkendelse af enhver sanktion for forhold, der ikke ville udgøre en lovovertrædelse i henhold til den nationale lovgivning i den fuldbyrdende medlemsstat. Med andre ord bør den kompetente myndighed i denne medlemsstat have en skønsbeføjelse ved anvendelsen af denne afslagsgrund i hvert enkelt tilfælde.
52.
Det fremgår nemlig af denne bestemmelses ordlyd, at »[d]en kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten kan afslå at anerkende dommen og fuldbyrde sanktionen, hvis […] dommen […] vedrører handlinger, der ikke udgør en lovovertrædelse efter fuldbyrdelsesstatens lovgivning« (
16
). Formuleringen »kan afslå« angiver klart, at der er tale om en beføjelse, som denne myndighed således er tillagt.
53.
I denne henseende fastslog Domstolen i dom af 11. januar 2017, Grundza (
17
), udtrykkeligt, at denne bestemmelse fastsætter »muligheden for den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten til at afslå at anerkende dommen, der er afsagt i udstedelsesstaten, og at fuldbyrde sanktionen, der ligeledes er pålagt i sidstnævnte stat, når betingelsen om dobbelt strafbarhed ikke er opfyldt« (
18
).
54.
Det skal påpeges, at artikel 4, nr. 1), i rammeafgørelse 2002/584 fastsætter en fakultativ grund til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, der ligeledes bygger på kravet om dobbelt strafbarhed, og at denne bestemmelses ordlyd svarer til ordlyden af artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909.
55.
Vedrørende dette spørgsmål minder jeg om, at artikel 3 i rammeafgørelse 2002/584 udtrykkeligt opregner obligatoriske grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, og at denne rammeafgørelses artikel 4 og 4a opregner fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af en sådan arrestordre.
56.
Hvad angår de fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre, som er opregnet i artikel 4 i rammeafgørelse 2002/584, følger det af Domstolens praksis, at medlemsstaterne råder over en skønsmargen i forbindelse med rammeafgørelsens gennemførelse i deres interne ret. De kan således frit bestemme, om de vil gennemføre disse grunde i deres interne ret. De kan ligeledes vælge at begrænse de situationer, hvor den fuldbyrdende judicielle myndighed kan afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre, og således lette overgivelsen af eftersøgte personer i overensstemmelse med princippet om gensidig anerkendelse, som er fastslået i den nævnte rammeafgørelses artikel 1, stk. 2 (
19
).
57.
Det skal endvidere påpeges, at den fuldbyrdende judicielle myndighed i henhold til artikel 4 i rammeafgørelse 2002/584 »kan afslå« at fuldbyrde en europæisk arrestordre af de grunde, der er opregnet i denne artikels nr. 1)-7), herunder manglende dobbelt strafbarhed som omhandlet i nr. 1).
58.
Det fremgår således af ordlyden af denne rammeafgørelses artikel 4, at den fuldbyrdende judicielle myndighed skal råde over en skønsbeføjelse hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt det skal afslås at fuldbyrde den europæiske arrestordre af de grunde, der er nævnt i denne artikel 4 (
20
).
59.
Heraf følger ifølge Domstolen, at hvis medlemsstaterne vælger at gennemføre en eller flere af de fakultative afslagsgrunde, der er fastsat i artikel 4 i rammeafgørelse 2002/584, kan de ikke bestemme, at de judicielle myndigheder skal afslå at fuldbyrde enhver europæisk arrestordre, der formelt henhører under de nævnte grundes anvendelsesområde, uden at de har mulighed for at tage hensyn til særlige omstændigheder i de konkrete tilfælde (
21
).
60.
Efter min opfattelse kan denne fortolkning overføres på artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909 i betragtning af lighederne mellem ordlyden af denne bestemmelse og ordlyden af artikel 4, nr. 1), i rammeafgørelse 2002/584.
61.
Konstateringen af, at denne bestemmelse ikke kan fortolkes således, at den fastsætter en obligatorisk grund til at afslå anerkendelse af domme og fuldbyrdelse af sanktioner, gør det dog ikke muligt at give en fuldstændig besvarelse af den forelæggende rets spørgsmål.
62.
Såfremt den beføjelse, der er tillagt ved artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909, udøves af den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat, kan den garanti for overførelse, som er blevet krævet i forbindelse med overgivelsen, nemlig være uden virkning med den konsekvens, at den domfældte ikke kan afsone sin straf eller frihedsberøvende foranstaltning på denne medlemsstats område. Formålet om at fremme denne persons sociale rehabilitering, som begrunder anvendelsen af mekanismen for overgivelse under garanti for overførelse som fastsat i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, kan således blive bragt i fare i forbindelse med anerkendelsen af sanktionen.
63.
Dette er årsagen til, at den forelæggende ret anmoder Domstolen om at præcisere, om det er foreneligt med artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909, at den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat har mulighed for – og ikke er forpligtet til – i henhold til denne rammeafgørelses artikel 9, stk. 1, litra d), at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse af en dom afsagt efter en overgivelse under garanti for overførelse, som gennemføres i henhold til artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584.
64.
Efter min opfattelse bør en sådan mulighed principielt ikke tillades, hvis der ikke foreligger en ændring af omstændighederne, som er egnet til at begrunde en revurdering – under hensyntagen til den domfældtes sociale rehabilitering – af den fuldbyrdende judicielle myndigheds oprindelige vurdering, som lå til grund for dens beslutning om at undlade at bruge den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, som er fastsat i artikel 4, nr. 1), i rammeafgørelse 2002/584, og anvende mekanismen for overgivelse under garanti for overførelse som fastsat i denne rammeafgørelses artikel 5, nr. 3). Jeg støtter af en række grunde denne løsning.
65.
For det første minder jeg om, at rammeafgørelse 2008/909 ligesom rammeafgørelse 2002/584 på det strafferetlige område konkretiserer princippet om gensidig tillid og princippet om gensidig anerkendelse. Denne rammeafgørelse styrker det retlige samarbejde om anerkendelse og fuldbyrdelse af domme i straffesager, når EU-borgere er blevet idømt frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger i en anden medlemsstat med henblik på at lette deres sociale rehabilitering (
22
).
66.
I henhold til denne rammeafgørelses artikel 3, stk. 1, har den til formål at fastsætte regler, hvorefter en medlemsstat med henblik på at lette den domfældtes sociale rehabilitering anerkender en dom og fuldbyrder en sanktion, som er idømt af en ret i en anden medlemsstat.
67.
Med henblik herpå fastsætter denne rammeafgørelses artikel 8, at den fuldbyrdende myndighed principielt er forpligtet til at efterkomme den anmodning om anerkendelse af en dom og fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller frihedsberøvende foranstaltning, som er idømt i en anden medlemsstat, og som er blevet fremsendt til den i overensstemmelse med nævnte rammeafgørelses artikel 4 og 5. Den kan principielt kun afslå at efterkomme en sådan anmodning med henvisning til de grunde til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, der er udtømmende opregnet i samme rammeafgørelses artikel 9 (
23
).
68.
Enhver undtagelse fra princippet om gensidig anerkendelse skal fortolkes strengt (
24
). Hvad angår artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909 har Domstolens således fastslået, at betingelsen om dobbelt strafbarhed udgør en undtagelse til reglen om princippet om anerkendelse af dommen om fuldbyrdelse af sanktionen. Anvendelsesområdet for grunden til at afslå anerkendelse af dommen og fuldbyrdelse af sanktionen med henvisning til manglende dobbelt strafbarhed som fastsat i denne bestemmelse skal dermed fortolkes strengt for at begrænse tilfældene af afslag på anerkendelse og afslag på fuldbyrdelse (
25
).
69.
Som Domstolen allerede har fastslået, bidrager den strenge fortolkning af denne rammeafgørelses artikel 9, stk. 1, litra d), til at gennemføre det formål om at lette den domfældtes sociale rehabilitering, som forfølges med rammeafgørelse 2008/909, således som det fremgår af denne rammeafgørelses artikel 3, stk. 1 (
26
).
70.
Dette formål forfølges dog også med artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, som fastsætter en mulighed for den fuldbyrdende judicielle myndighed for at beslutte, at en straffedom skal fuldbyrdes på den fuldbyrdende medlemsstats område (
27
). Denne bestemmelse har nemlig til formål at forbedre chancen for social rehabilitering af den person, der er statsborger i eller bosiddende i den fuldbyrdende medlemsstat, ved at lade ham afsone den straf eller den anden frihedsberøvende foranstaltning, som han efter sin overgivelse i kraft af fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre idømmes i den udstedende medlemsstat, på den fuldbyrdende medlemsstats område (
28
).
71.
Beslutningen om at anvende mekanismen for overgivelse under garanti for overførelse som fastsat i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584 bygger på en samlet vurdering af chancerne for social rehabilitering i den udstedende medlemsstat og i den fuldbyrdende medlemsstat, henset til den pågældende persons tilknytning til hver af disse to stater (
29
).
72.
Den judicielle myndighed, der skal fuldbyrde den europæiske arrestordre, skal således kunne vurdere under hensyntagen til de specifikke omstændigheder i den pågældende sag om denne persons tilknytning til den fuldbyrdende medlemsstat er tilstrækkelig til, at det formål om social rehabilitering, som forfølges med denne bestemmelse, bedre kan opfyldes, hvis denne person afsoner den straf, han kan blive idømt, i denne medlemsstat (
30
).
73.
I forbindelse med denne vurdering skal den fuldbyrdende judicielle myndighed foretage en afvejning mellem en række hensyn, såsom den eftersøgtes sociale rehabilitering efter hans eventuelle domfældelse, nødvendigheden af at undgå straffrihed for denne person og fraværet af dobbelt strafbarhed (
31
).
74.
Hvis denne myndighed beslutter at gennemføre mekanismen for overgivelse under garanti for overførelse som fastsat i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, idet den giver afkald på at bruge den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, som er nævnt i denne rammeafgørelses artikel 4, nr. 1), skyldes det, at den finder, at hensynene til social rehabilitering og forebyggelsen af straffrihed vejer tungere end konstateringen af, at det pågældende forhold ikke er strafbart i henhold til myndighedens nationale lovgivning.
75.
Under hovedsagens omstændigheder er den forelæggende ret faktisk af den opfattelse, at formålet om at fremme YM’s sociale rehabilitering i betragtning af hans tilknytning til Nederlandene kræver, at han afsoner sin straf på denne medlemsstats område. Denne ret påtænker derfor at undlade at påberåbe sig artikel 4, nr. 1), i rammeafgørelse 2002/584, idet den er i tvivl om, hvorvidt den garanti for overførelse, som den har krævet, kan have virkning, henset til den beføjelse, som den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat herefter har til at afslå anerkendelse af straffedommen på grundlag af artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909.
76.
For at mindske denne usikkerhed er det væsentligt at fastsætte en regel om, at den afvejning, der således foretages af den fuldbyrdende judicielle myndighed i forbindelse med fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre, principielt ikke bør kunne anfægtes i forbindelse med anerkendelsen af den straffedom, der afsiges efter denne arrestordre. Der bør således opstilles strenge rammer for muligheden for at påberåbe sig den i denne bestemmelse nævnte grund til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, når den mekanisme for overgivelse under garanti for overførelse, som er fastsat i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, er blevet gennemført.
77.
Dette indebærer, at hvis der ikke foreligger en ændring af omstændighederne, som kan have indvirkning på interessen i, at den domfældte med henblik på en bedre social rehabilitering afsoner sin straf på den fuldbyrdende medlemsstats område, bør den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat ikke kunne påberåbe sig den grund til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, som fremgår af artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909.
78.
For det andet er en sådan løsning begrundet i logikken bag den mekanisme for overgivelse under garanti for overførelse, som er fastsat i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584. Denne mekanisme bygger nemlig på en dobbelt forpligtelse, der kan formuleres således: Ved at gøre overgivelsen betinget af en garanti for overførelse forpligter den fuldbyrdende medlemsstat sig implicit, men nødvendigvis, til principielt at fuldbyrde den straf eller frihedsberøvende foranstaltning, der eventuelt vil blive idømt i den udstedende medlemsstat. Når denne sidstnævnte stat giver en garanti for overførelse, forpligter den sig til gengæld på forhånd til at overføre den domfældte til den fuldbyrdende medlemsstat, for at han der kan afsone denne straf eller frihedsberøvende foranstaltning (
32
). Reglen om, at den grund til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, som fremgår af artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909, principielt ikke bør kunne påberåbes ved gennemførelsen af garantien for overførelse som omhandlet i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, gør det muligt at sikre, at denne dobbelte forpligtelse efterleves og har virkning, såfremt der ikke indtræder nye omstændigheder.
79.
For det tredje er det væsentligt at tage hensyn til artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909, som regulerer sammenhængen mellem denne rammeafgørelse og rammeafgørelse 2002/584. Jeg minder om, at det følger af denne bestemmelse, at bestemmelserne i rammeafgørelse 2008/909 i det omfang, de er forenelige med bestemmelserne i rammeafgørelse 2002/584, finder anvendelse mutatis mutandis på fuldbyrdelse af sanktioner, bl.a. i tilfælde, hvor en medlemsstat i henhold til artikel 5, nr. 3), i sidstnævnte rammeafgørelse gør fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre betinget af, at den pågældende person overføres til denne stat for dér at afsone den straf eller frihedsberøvende foranstaltning, han eventuelt vil blive idømt i den udstedende medlemsstat, med henblik på at undgå, at den pågældende går fri for straf.
80.
Det følger af denne bestemmelse, at fuldbyrdelsen af sanktioner, som idømmes efter gennemførelsen af den garanti for overførelse, som er fastsat i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, ligesom det er tilfældet for den fuldbyrdende judicielle myndigheds anvendelse af den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, som er fastsat i denne rammeafgørelses artikel 4, nr. 6), forudsætter overholdelse af den procedure og de betingelser, som er fastsat ved rammeafgørelse 2008/909 med hensyn til anerkendelse og fuldbyrdelse af en straffedom i en anden medlemsstat end domsstaten (
33
).
81.
Forbindelsen mellem de procedurer, der er fastsat i henholdsvis rammeafgørelse 2002/584 og rammeafgørelse 2008/909, ved gennemførelsen af den garanti for overførelse, der er fastsat i artikel 5, nr. 3), i den førstnævnte rammeafgørelse, bekræftes ligeledes af afsnit f) i standardformularen for attesten i bilag I til rammeafgørelse 2008/909. Denne attest fremsendes sammen med dommen med henblik på anerkendelse og fuldbyrdelse af denne, og der skal henvises til denne garanti for overførelse, når den udstedende medlemsstat har givet den. Heraf følger, at fuldbyrdelsen af en sanktion, som er idømt efter udstedelsen af denne garanti, kræver, at domsstaten fremsender dommen og attesten i overensstemmelse med reglerne i denne rammeafgørelse.
82.
Domstolen har i SF-dommen præciseret, at den af EU-lovgiver fastsatte sammenhæng mellem rammeafgørelse 2002/584 og rammeafgørelse 2008/909 skal bidrage til at opnå målet om at lette den sociale rehabilitering af den pågældende person. Den har også påpeget, at en sådan rehabilitering ikke kun er i den domfældtes interesse, men også i Den Europæiske Unions almene interesse (
34
). Denne forståelse af sammenhængen mellem disse to rammeafgørelser, som indebærer, at den skal fremme dette formål, forstærker nødvendigheden af at holde den grund til afslag, som er nævnt i artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909, inden for strenge rammer, når mekanismen for overgivelse under garanti for overførelse gennemføres i henhold til artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584.
83.
Dette gælder så meget desto mere, som det følger af artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909, at bestemmelserne i denne rammeafgørelse finder anvendelse i det omfang, de er forenelige med rammeafgørelse 2002/584, hvilket indebærer et krav om sammenhæng ved gennemførelsen af disse to rammeafgørelser. Efter min opfattelse ville dette krav om sammenhæng ikke blive overholdt, hvis den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat, såfremt der ikke var indtrådt en ændring af omstændighederne, der begrundede en revurdering af den fuldbyrdende judicielle myndigheds oprindelige vurdering, på baggrund af hvilken den anså hensynet til den pågældende persons sociale rehabilitering for at veje tungere end fraværet af dobbelt strafbarhed, i forbindelse med anerkendelsen af dommen med henblik på fuldbyrdelse af sanktionen kunne beslutte, at sidstnævnte hensyn vejede tungere, med henvisning til den grund til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, der er fastsat i artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909.
84.
For det fjerde er det væsentligt at understrege, at ordningen med den europæiske arrestordre i henhold til artikel 1, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584 har til formål at muliggøre anholdelse og overgivelse af en eftersøgt person, således at den begåede lovovertrædelse i overensstemmelse med det formål, der forfølges med rammeafgørelsen, ikke forbliver ustraffet, og den pågældende retsforfølges eller afsoner den idømte frihedsstraf (
35
). Formålet med ordningen med den europæiske arrestordre er således bl.a. at bekæmpe straffrihed for en eftersøgt person, der befinder sig i et andet land end det, hvor personen er mistænkt for at have begået en lovovertrædelse (
36
).
85.
Jeg tilføjer, at det følger af artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909, at sammenhængen mellem denne rammeafgørelse og rammeafgørelse 2002/584 også har til formål at undgå straffrihed for den pågældende person.
86.
Det følger af den vægt, der lægges på sidstnævnte formål, som udgør hovedformålet med den ved denne rammeafgørelse indførte overgivelsesordning, at den korrekte sammenhæng mellem denne rammeafgørelse og rammeafgørelse 2002/584 i hvert enkelt tilfælde skal fastlægges under hensyntagen til ikke blot formålet om at fremme den domfældtes sociale rehabilitering, men også formålet om at forhindre straffrihed.
87.
Hvad angår handlinger, som ikke udgør en lovovertrædelse i henhold til den fuldbyrdende medlemsstats lovgivning, har det forhold, at den fuldbyrdende judicielle myndighed undlader at overgive den eftersøgte med henvisning til artikel 4, nr. 1), i rammeafgørelse 2002/584, til virkning, at formålet om at forebygge strafbarhed bringes i fare. Derfor bør der anlægges en fortolkning af artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909, som, idet den giver forrang til overgivelsen, gør det muligt at opfylde dette formål, hvilket indebærer, at der opstilles strenge rammer for muligheden for at påberåbe sig denne bestemmelse ved gennemførelsen af den garanti for overførelse, der er omhandlet i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584. I modsat fald kunne den fuldbyrdende judicielle myndighed blive afholdt fra at anvende den mekanisme for betinget overgivelse, som er omhandlet i denne bestemmelse, hvilket ville skade formålet om at forhindre straffrihed. Det er i denne henseende sigende, at den forelæggende ret har nævnt muligheden for at genoverveje sin afgørelse om at overgive den eftersøgte.
88.
Det følger af ovenstående betragtninger, at i en situation, hvor den fuldbyrdende judicielle myndighed, idet der ikke foreligger dobbelt strafbarhed, ikke gør brug af muligheden for at påberåbe sig den grund til at afslå fuldbyrdelse, som er fastsat i artikel 4, nr. 1), i rammeafgørelse 2002/584, og overgiver den eftersøgte, idet den gør denne overgivelse betinget af en garanti for overførelse som omhandlet i denne rammeafgørelses artikel 5, nr. 3), kan den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat i forbindelse med anerkendelsen og fuldbyrdelsen af den straffedom, som denne person idømmes, principielt ikke påberåbe sig den grund til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, som er nævnt i artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909, der ligeledes bygger på fraværet af dobbelt strafbarhed.
89.
Idet den har medgivet, at den fuldbyrdende judicielle myndigheds oprindelige vurdering i overensstemmelse med denne løsning, såfremt der ikke indtræder nye omstændigheder, bør tages i betragtning og have virkning i forbindelse med anerkendelsen af straffedommen, har den nederlandske regering dog påpeget, at henset til den betydelige tidsmæssige afstand, der kan være mellem afgørelsen om overgivelse og straffedommen, skal den pågældende persons reelle og aktuelle situation på tidspunktet for sidstnævnte afgørelse tages i betragtning under hensyn til formålet om at fremme denne persons sociale rehabilitering.
90.
Den nederlandske regering har dermed i det væsentlige gjort gældende, at en ny afvejning af hensynene bør kunne foretages i forbindelse med anerkendelsen af dommen og fuldbyrdelsen af sanktionen i overensstemmelse med rammeafgørelse 2008/909. Det er nemlig muligt, at fuldbyrdelsen af sanktionen i den fuldbyrdende medlemsstat som følge af nye omstændigheder, der er indtrådt efter udstedelsen af garantien for overførelse, såsom den pågældende persons fortabelse af opholdsretten i denne medlemsstat eller en ændring af denne persons personlige eller familiemæssige situation, ikke længere er egnet til at fremme personens sociale rehabilitering i denne medlemsstat. Ifølge den nederlandske regering kan årsagen til, at den fuldbyrdende judicielle myndighed i forbindelse med behandlingen af den europæiske arrestordre besluttede at undlade at påberåbe sig den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, som er nævnt i artikel 4, nr. 1), i rammeafgørelse 2002/584, være bortfaldet. Det vil i så fald igen være muligt for den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat at påberåbe sig den grund til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, som er fastsat i artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909.
91.
I retsmødet medgav Kommissionen ligeledes, at den pågældende persons retlige eller faktiske situation kan have ændret sig, således at straffen eller den frihedsberøvende foranstaltning bør afsones i domsstaten for at sikre en bedre social rehabilitering. I en sådan situation vil den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat således undtagelsesvist kunne påberåbe sig den grund til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, som er fastsat i artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909, selv om fraværet af dobbelt strafbarhed ikke er blevet påberåbt i forbindelse med overgivelsen. I denne henseende gjorde Kommissionen gældende, at den modsatte løsning ville være til hinder for gennemførelsen af formålet om at fremme den domfældtes sociale rehabilitering.
92.
I lighed med den nederlandske regering og Kommissionen anerkender jeg, at der bør indrømmes en undtagelse fra reglen om, at den grund til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, som fremgår af artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909, principielt ikke kan påberåbes ved gennemførelsen af den garanti for overførelse, som er omhandlet i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584 (
37
).
93.
En ændring af den domfældtes retlige eller faktiske situation, som bidrager til at svække eller fjerne denne persons tilknytning til den fuldbyrdende medlemsstat, kan nemlig i forbindelse med anerkendelsen af straffedommen i henhold til rammeafgørelse 2008/909 begrunde, at straffen eller den frihedsberøvende foranstaltning af hensyn til en bedre social rehabilitering af denne person fuldbyrdes på domsstatens område snarere end den fuldbyrdende medlemsstats område. Det er således væsentligt at sikre, at denne anerkendelse på dette tidspunkt fortsat er i overensstemmelse med denne rammeafgørelses formål, dvs. at fremme den domfældtes sociale rehabilitering. Hvis dette ikke længere er tilfældet, er der ikke længere nogen grund til at forhindre den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten i at gøre brug af den beføjelse, den er tillagt ved artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909.
94.
Det skal understreges, at denne rammeafgørelses artikel 25 i en sådan situation ikke er til hinder for, at denne rammeafgørelses artikel 9, stk. 1, litra d), anvendes i det omfang, ændrede omstændigheder har medført, at gennemførelsen af den garanti for overførelse, der oprindelig blev krævet på grundlag af andre omstændigheder, ikke længere er begrundet (
38
). Den mekanisme for overgivelse under garanti for overførelse, som er fastsat i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, berøres dermed ikke. I øvrigt berøres formålet om forebyggelse af straffrihed heller ikke, eftersom den domfældte vil afsone sin straf i domsstaten.
95.
Sammenfattende er jeg af den opfattelse, at formålene om at fremme den domfældtes sociale rehabilitering og forhindre straffrihed i hvert enkelt konkret tilfælde bør være retningsgivende for sammenhængen mellem rammeafgørelse 2002/584 og rammeafgørelse 2008/909.
96.
Disse to formål begrunder således, at den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat principielt ikke kan påberåbe sig artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909 i forbindelse med anerkendelsen af straffedommen ved gennemførelsen af den garanti for overførelse, som er blevet knyttet til overgivelsen i henhold til artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584. Hvis der i for stort omfang blev givet mulighed for at påberåbe sig artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909, ville dette nemlig være til skade for den domfældtes sociale rehabilitering og berøre formålet om forebyggelse af straffrihed, for så vidt som dette ville kunne afholde den fuldbyrdende judicielle myndighed fra at gennemføre mekanismen for overgivelse under garanti for overførelse, idet denne mekanisme potentielt ville være udsigtsløs.
97.
Disse samme formål begrunder imidlertid, at der indrømmes en undtagelse, når gennemførelsen af garantien for overførelse er blevet meningsløs med hensyn til formålet om at fremme den domfældtes sociale rehabilitering.
98.
Der er behov for en sidste præcisering.
99.
Det er nemlig sandsynligt, således som bl.a. Kommissionen påpegede i retsmødet, at en ændring i omstændighederne, som begrunder, at straffen eller den frihedsberøvende foranstaltning i sidste ende fuldbyrdes i domsstaten, i de fleste tilfælde vil blive konstateret og taget i betragtning, før den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesstaten overvejer muligheden for at påberåbe sig en af de grunde til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, som fremgår af artikel 9, stk. 1, i rammeafgørelse 2008/909.
100.
Det skal i denne henseende erindres, at garantien for overførelse i henhold til artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909 skal gennemføres i overensstemmelse med reglerne i denne rammeafgørelse. Denne rammeafgørelse fastlægger i artikel 4, stk. 2-5, dialogen mellem de kompetente myndigheder i den udstedende medlemsstat og den fuldbyrdende medlemsstat med henblik på at fastslå, i hvilken af disse to stater straffen eller den frihedsberøvende foranstaltning skal afsones for at fremme den domfældtes sociale rehabilitering.
101.
Hvis det forhold, at der foreligger en garanti for overførelse, som er blevet krævet og opnået i henhold til artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, indebærer en tilpasning af den procedure, der er fastsat i disse bestemmelser, for så vidt som den kompetente myndighed i den udstedende medlemsstat principielt bør være forpligtet til at fremsende dommen ledsaget af attesten i overensstemmelse med den forpligtelse, den påtog sig i forbindelse med overgivelsen, er det muligt, at en ændring i omstændighederne vil have til virkning, at denne garanti for overførelse skal ophæves, og at anerkendelsesproceduren ikke skal indledes eller føres til ende.
102.
I denne henseende minder jeg om, at den pågældende person i henhold til artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584 skal høres, før vedkommende overføres til den fuldbyrdende medlemsstat for der at afsone den straf eller den anden frihedsberøvende foranstaltning, han er blevet idømt i den udstedende medlemsstat. Det kan ikke udelukkes, at der sker en ændring i denne persons situation, som begrunder, at vedkommende afsoner sin straf i sidstnævnte medlemsstat.
103.
Eftersom det fremgår af drøftelserne mellem de kompetente myndigheder i domsstaten og i den fuldbyrdende medlemsstat, at den domfældte for at muliggøre en bedre social rehabilitering skal afsone den straf eller frihedsberøvende foranstaltning, som han er idømt, i den første af disse medlemsstater, er det i øvrigt sandsynligt, at disse myndigheder bliver enige om, at den garanti for overførelse, som er fastsat i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, er blevet meningsløs og derfor skal ophæves. Dette vil enten have til virkning, at den kompetente myndighed i domsstaten ikke fremsender dommen og attesten eller, hvis denne fremsendelse allerede har fundet sted, beslutter at tilbagekalde attesten, hvilket vil bringe anerkendelsesproceduren til ophør. Dermed vil den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat ikke have anledning til at overveje muligheden for at påberåbe sig en af de grunde til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, som er nævnt i artikel 9, stk. 1, i rammeafgørelse 2008/909.
104.
Det er reelt kun i en situation, hvor proceduren for anerkendelse af straffedommen på trods af disse drøftelser mellem de kompetente myndigheder i domsstaten og i den fuldbyrdende medlemsstat er blevet indledt og ikke er blevet afbrudt, at den kompetente myndighed i sidstnævnte medlemsstat, i givet fald og inden for de rammer, der er beskrevet ovenfor, vil kunne påberåbe sig den grund til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, som er nævnt i artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909.
V. Forslag til afgørelse
105.
På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den besvarer det præjudicielle spørgsmål fra rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam, Nederlandene) således:
»Artikel 5, nr. 3), i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009, og artikel 9, stk. 1, litra d), og artikel 25 i Rådets rammeafgørelse 2008/909/RIA af 27. november 2008 om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på domme i straffesager om idømmelse af frihedsstraffe eller frihedsberøvende foranstaltninger med henblik på fuldbyrdelse i Den Europæiske Union, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299,
skal fortolkes således, at
i en situation, hvor den fuldbyrdende judicielle myndighed, idet der ikke foreligger dobbelt strafbarhed, ikke gør brug af muligheden for at påberåbe sig den grund til at afslå fuldbyrdelse, som er fastsat i artikel 4, nr. 1), i rammeafgørelse 2002/584, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, og overgiver den eftersøgte, idet den gør denne overgivelse betinget af en garanti for overførelse som omhandlet i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584 kan den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat i forbindelse med anerkendelsen og fuldbyrdelsen af den straffedom, som denne person idømmes, principielt ikke påberåbe sig den grund til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, som er nævnt i artikel 9, stk. 1, litra d), i rammeafgørelse 2008/909, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, der ligeledes bygger på fraværet af dobbelt strafbarhed.
Hvis der er indtruffet en ændring i omstændighederne efter overgivelsen, som er egnet til at begrunde, at straffen eller den frihedsberøvende foranstaltning afsones i den udstedende medlemsstat snarere end i den fuldbyrdende medlemsstat, og garantien for overførelse på trods af denne ændring i omstændighederne ikke er blevet ophævet efter drøftelserne mellem de kompetente myndigheder i disse to medlemsstater som omhandlet i artikel 4, stk. 2-5, i rammeafgørelse 2008/909, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299, skal artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909 dog fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for, at den kompetente myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat har mulighed for at påberåbe sig den grund til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse, som er fastsat i denne rammeafgørelses artikel 9, stk. 1, litra d).«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til navnet på en part i sagen.
(
2
) – EUT 2008, L 327, s. 27.
(
3
) – EUT 2009, L 81, s. 24, herefter »rammeafgørelse 2008/909«.
(
4
) – EFT 2002, L 190, s. 1.
(
5
) – Herefter »rammeafgørelse 2002/584«.
(
6
) – Hvad angår sammenhængen mellem disse to rammeafgørelser i et tilfælde, hvor den fakultative grund til at afslå fuldbyrdelse, der er nævnt i artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584, påberåbes, henviser jeg til mine forslag til afgørelse C.J. (Fuldbyrdelse af en sanktion i medfør af en europæisk arrestordre) og Procura generale presso la Corte d’appello di Napoli m.fl. (C-305/22 og C-595/23, EU:C:2024:1030), som henviser til mit forslag til afgørelse C.J. (Fuldbyrdelse af en sanktion i medfør af en europæisk arrestordre) (C-305/22, EU:C:2024:508).
(
7
) – Jf. erklæring fra Nederlandene i henhold til artikel 7, stk. 4, i rammeafgørelse 2008/909 af 20.9.2012, gengivet i følgeskrivelse af 1.10.2012 fra M.F. Teeven, Staatssecretaris van Veiligheid en Justitie (statssekretær for sikkerheds- og justitsspørgsmål, Nederlandene), Ministerie van Veiligheid en Justitie (ministeriet for sikkerheds- og justitsspørgsmål, Nederlandene), til M. Rafael Fernández-Pita y González, Generaldirektør for Rådet, vedrørende meddelelsen om Nederlandenes gennemførelse af rammeafgørelse 2008/909 (dokument nr. 14427/12) (tilgængelig på engelsk på følgende internetadresse: https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST-14427-2012-INIT/en/pdf).
(
8
) – Stb. 2004, nr. 195.
(
9
) – Stb. 2021, nr. 125.
(
10
) – Stb. 2000, nr. 495.
(
11
) – EUT 2017, L 283, s. 1.
(
12
) – Stb. 2012, nr. 333.
(
13
) – Jf. fodnote 9 til dette forslag til afgørelse.
(
14
) – Stb. 1827, nr. 20.
(
15
) – Den forelæggende ret har henvist til dom af 11.3.2020, SF (Europæisk arrestordre – garanti for overførelse til fuldbyrdelsesstaten) (C-314/18, herefter »SF-dommen«, EU:C:2020:191, præmis 41).
(
16
) – Min fremhævelse.
(
17
) – C-289/15, EU:C:2017:4.
(
18
) – Jf. dom af 11.1.2017, Grundza (C-289/15, EU:C:2017:4, præmis 29). Min fremhævelse.
(
19
) – Jf. bl.a. dom af 6.6.2023, O.G. (Europæisk arrestordre udstedt mod en tredjelandsstatsborger) (C-700/21, EU:C:2023:444, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis).
(
20
) – Jf. bl.a. dom af 29.4.2021, X (Europæisk arrestordre – ne bis in idem) (C-665/20 PPU, EU:C:2021:339, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
(
21
) – Jf. dom af 29.4.2021, X (Europæisk arrestordre – ne bis in idem) (C-665/20 PPU, EU:C:2021:339, præmis 44).
(
22
) – Jf. dom af 9.11.2023, Staatsanwaltschaft Aachen (C-819/21, EU:C:2023:841, præmis 19).
(
23
) – Jf. dom af 9.11.2023, Staatsanwaltschaft Aachen (C-819/21, EU:C:2023:841, præmis 20).
(
24
) – Jf. bl.a. dom af 29.4.2021, X (Europæisk arrestordre – ne bis in idem) (C-665/20 PPU, EU:C:2021:339, præmis 39), af 14.7.2022, Procureur général près la cour d’appel d’Angers (C-168/21, EU:C:2022:558, præmis 40), og af 6.6.2023, O.G. (Europæisk arrestordre udstedt mod en tredjelandsstatsborger) (C-700/21, EU:C:2023:444, præmis 33).
(
25
) – Jf. dom af 11.1.2017, Grundza (C-289/15, EU:C:2017:4, præmis 6).
(
26
) – Jf. dom af 11.1.2017, Grundza (C-289/15, EU:C:2017:4, præmis 51).
(
27
) – Jf. SF-dommen (præmis 41).
(
28
) – Jf. SF-dommen (præmis 48) og kendelse af 16.11.2023, PY (Tredjelandsstatsborger i den fuldbyrdende medlemsstat) (C-636/22, EU:C:2023:899, præmis 37).
(
29
) – For så vidt angår artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 jf. dom af 6.6.2023, O.G. (Europæisk arrestordre udstedt mod en tredjelandsstatsborger) (C-700/21, EU:C:2023:444, præmis 53-68). Hvad angår denne rammeafgørelses artikel 5, nr. 3), jf. kendelse af 23.11.2023, PY (Tredjelandsstatsborger i den fuldbyrdende medlemsstat) (C-636/22, EU:C:2023:899, præmis 42 og 43).
(
30
) – Jf. kendelse af 23.11.2023, PY (Tredjelandsstatsborger i den fuldbyrdende medlemsstat) (C-636/22, EU:C:2023:899, præmis 39). Den fuldbyrdende judicielle myndigheds undersøgelse af, om der foreligger et legitimt hensyn, som begrunder, at den straf eller frihedsberøvende foranstaltning, som er idømt i den udstedende medlemsstat, fuldbyrdes på den fuldbyrdende medlemsstats område, skal foretages ved en samlet vurdering af alle de konkrete elementer, der kendetegner den eftersøgtes situation, og hvoraf det kan fremgå, om denne person har en tilknytning til den fuldbyrdende medlemsstat, som gør det muligt at konstatere, at denne person er tilstrækkeligt integreret i denne stat, og at en fuldbyrdelse i den fuldbyrdende medlemsstat af den straf eller frihedsberøvende foranstaltning, han er idømt i den udstedende medlemsstat, derfor vil bidrage til at opfylde det formål om social rehabilitering, som forfølges med artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584. Disse elementer omfatter den eftersøgtes familiemæssige, sproglige, kulturelle, sociale eller økonomiske tilknytning til den fuldbyrdende medlemsstat samt karakteren og varigheden af og betingelserne for hans ophold i denne medlemsstat. Jf. analogt vedrørende artikel 4, nr. 6), i rammeafgørelse 2002/584 bl.a. dom af 6.6.2023, O.G. (Europæisk arrestordre udstedt mod en tredjelandsstatsborger) (C-700/21, EU:C:2023:444, præmis 60-62 og 65 og den deri nævnte retspraksis).
(
31
) – Domstolen har allerede påpeget, at det formål, der består i at lette den dømte persons sociale rehabilitering, og som forfølges ved artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, skal afvejes med andre hensyn, bl.a. hensynet til en effektiv strafforfølgning med henblik på at sikre, at den lovovertrædelse, der ligger til grund for den europæiske arrestordre, straffes effektivt og fuldt ud, jf. SF-dommen (præmis 56). Som generaladvokat Pikamäe har påpeget vedrørende artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584 i sit forslag til afgørelse SF (Europæisk arrestordre – Garanti for overførelse til fuldbyrdelsesstaten) (C-314/18, EU:C:2019:427, punkt 61), har »[f]ormålet om at lette den domfældtes sociale rehabilitering […] således ikke absolut karakter og kan afvejes i forhold til andre krav«.
(
32
) – Den udstedende medlemsstats overførelse kan først finde sted, efter at den afgørelse, der pålægger en sanktion, er blevet endelig, jf. SF-dommen (præmis 52 og 53).
(
33
) – Jf. i denne henseende ligeledes Kommissionens meddelelse – Europæisk håndbog om udstedelse af en [europæisk] arrestordre (EUT C, C/2023/1270), punkt 2.5.2 og 5.9.2, hvoraf fremgår, at i det tilfælde, der er omhandlet i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584, skal proceduren og betingelserne i rammeafgørelse 2008/909/RIA finde anvendelse ved overførsel af domfældte til den fuldbyrdende medlemsstat, hvor dommen fuldbyrdes. På baggrund heraf har Domstolen bl.a. fastslået, at artikel 25 i rammeafgørelse 2008/909 skal fortolkes således, at når fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre udstedt med henblik på strafforfølgning er underlagt den i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584 foreskrevne betingelse, må den fuldbyrdende medlemsstat for så vidt angår fuldbyrdelsen af den straf eller den anden frihedsberøvende foranstaltning, den pågældende person er blevet idømt i den udstedende medlemsstat, kun tilpasse denne strafs varighed under de strenge betingelser, der er fastsat i artikel 8, stk. 2, i rammeafgørelse 2008/909, jf. SF-dommen (præmis 68).
(
34
) – Jf. SF-dommen (præmis 51).
(
35
) – Jf. bl.a. SF-dommen (præmis 47 og den deri nævnte retspraksis).
(
36
) – Jf. dom af 18.4.2023, E.D.L. (Grund til afslag på grundlag af sygdom) (C-699/21, EU:C:2023:295, præmis 44).
(
37
) – Mere generelt påpeger jeg, at den fuldbyrdende judicielle myndighed i forbindelse med overgivelsen ikke kan være sikker på, at den straf, som eventuelt vil blive idømt, vil kunne fuldbyrdes på den fuldbyrdende medlemsstats område. Alt efter typen af straf kan visse grunde til at afslå anerkendelse og fuldbyrdelse blive relevante. Dette er f.eks. tilfældet for artikel 9, stk. 1, litra k), i rammeafgørelse 2008/909, som omhandler det tilfælde, at den idømte sanktion omfatter psykiatrisk behandling eller lægebehandling eller en anden frihedsberøvende foranstaltning, der uanset artikel 8, stk. 3, ikke kan fuldbyrdes af fuldbyrdelsesstaten i overensstemmelse med den pågældende medlemsstats retssystem eller sundhedssystem.
(
38
) – Jeg tilføjer, at 12. betragtning, andet punktum, til rammeafgørelse 2008/909 har karakter af eksempel, således som det fremgår af udtrykket »bl.a.«, og dermed ikke indebærer, at denne rammeafgørelses artikel 9, stk. 1, litra d), aldrig kan påberåbes i forbindelse med gennemførelsen af den garanti for overførelse, der er fastsat i artikel 5, nr. 3), i rammeafgørelse 2002/584.