62024CC0286
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. SZPUNAR
fremsat den 12. juni 2025 (
1
)
Sag C-286/24
Meliá Hotels International, S.A.
mod
Associação Ius Omnibus
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Supremo Tribunal de Justiça (øverste domstol, Portugal))
»Præjudiciel forelæggelse – søgsmål i henhold til national ret angående erstatning for overtrædelser af bestemmelser i medlemsstaternes og Den Europæiske Unions konkurrenceret – særligt søgsmål om fremlæggelse af dokumenter – erstatningens rimelighed – krænkelse af interesserne for forbrugere med bopæl i Portugal – udøvelse af retten til at anlægge kollektivt søgsmål«
I. Indledning
1.
Den foreliggende sag giver Domstolen anledning til at uddybe den private håndhævelse af konkurrenceretten, som i dag er omfattet af direktiv 2014/104/EU (
2
).
2.
Supremo Tribunal de Justiça (øverste domstol, Portugal) ønsker med sine spørgsmål nærmere bestemt oplyst, for det første hvorvidt en begæring om fremlæggelse af beviser, der indgives før anlæggelsen af et erstatningssøgsmål, er omfattet af de krav, der følger af artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104, for så vidt som denne bestemmelse omhandler rimeligheden af dette søgsmål, som af sagsøgeren skal understøttes, for at vedkommendes begæring om fremlæggelse af beviser kan tages til følge, og for det andet hvilken grad af rimelighed den nævnte bestemmelse kræver.
3.
I overensstemmelse med Domstolens anmodning er dette forslag til afgørelse begrænset til en bedømmelse af denne anden problemstilling.
II. Retsforskrifter
A.
EU-retten
4.
Artikel 16, stk. 2, i forordning (EF) nr. 1/2003 (
3
) bestemmer:
»Når medlemsstaternes konkurrencemyndigheder i henhold til [artikel 101 TEUF eller 102 TEUF] træffer afgørelse om aftaler, vedtagelser eller praksis, som allerede er genstand for en kommissionsbeslutning, kan de ikke træffe afgørelser, der er i strid med den beslutning, som Kommissionen har truffet.«
5.
Artikel 5 i direktiv 2014/104 fastsætter i stk. 1-3 følgende:
»1.   Medlemsstaterne sikrer i forbindelse med erstatningssøgsmål i Unionen, at nationale retter på anmodning af en sagsøger, der har fremlagt en begrundelse med rimeligt tilgængelige faktuelle oplysninger og beviser, som i tilstrækkelig grad understøtter rimeligheden af hans erstatningskrav, kan pålægge sagsøgte eller tredjemand at fremlægge relevante beviser, som er undergivet deres rådighed, på de betingelser, der er fastsat i dette kapitel. Medlemsstaterne sikrer, at nationale retter på sagsøgtes anmodning kan pålægge sagsøger eller tredjemand at fremlægge relevante beviser.
[…]
2.   Medlemsstaterne sikrer, at de nationale retter kan kræve fremlæggelse af nærmere angivne beviser eller relevante kategorier af beviser, der er beskrevet så præcist og så snævert som muligt på grundlag af rimeligt tilgængelige faktuelle oplysninger i begrundelsen.
3.   Medlemsstaterne sikrer, at nationale retter begrænser fremlæggelsen af beviser til, hvad der er rimeligt i forhold til formålet. Ved afgørelsen af, om en parts begæring om fremlæggelse er rimelig i forhold til formålet, tager de nationale retter hensyn til alle berørte parters og tredjemands legitime interesser. De skal særligt tage hensyn til:
a)
i hvor høj grad kravet eller påstanden understøttes af tilgængelige faktuelle oplysninger og beviser, der berettiger begæringen om fremlæggelse af beviser
b)
omfanget af fremlæggelsen af beviser og omkostningerne herved, navnlig for eventuelle berørte tredjemænd, herunder for at forhindre ukonkret søgning efter oplysninger, der sandsynligvis ikke er relevante for søgsmålets parter
c)
om de beviser, der søges fremlagt, indeholder fortrolige oplysninger, særlig om eventuelle tredjemænd, og de ordninger, der er fastlagt, for beskyttelse af sådanne fortrolige oplysninger.«
B.
Portugisisk ret
6.
Direktiv 2014/104 er gennemført i portugisisk ret ved Lei nr. 23/2018, referente ao Direito a indemnização por infração ao direito da concorrência (lov nr. 23/2018 om ret til erstatning for en overtrædelse af konkurrencereglerne) af 5. juni 2018 (
4
) (herefter »lov nr. 23/2018«) (
5
).
7.
Artikel 12 i lov nr. 23/2018 med overskriften »Fremlæggelse af beviser i forbindelse med et erstatningssøgsmål« bestemmer i stk. 1-4:
»1.   Domstolen kan på begæring fra enhver part i erstatningssøgsmålet pålægge modparten eller tredjemand, herunder offentlige enheder, at fremlægge beviser, som er undergivet deres rådighed, på de betingelser, der er fastsat i dette kapitel.
2.   Den i stk. 1 nævnte begæring baseres på rimeligt tilgængelige faktuelle oplysninger og beviser, der i tilstrækkelig grad understøtter rimeligheden af erstatningskravet eller forsvaret og indeholder de faktiske omstændigheder, for hvilke der ønskes bevis.
3.   Begæringen angiver på grundlag af de faktuelle oplysninger, hvorpå den støttes, så præcist og snævert som muligt, hvilke beviser eller kategorier af beviser der begæres fremlagt.
4.   Domstolen pålægger fremlæggelse af beviserne, hvis den finder det rimeligt i forhold til formålet og relevant med henblik på sagens afgørelse, idet begæringer, der indebærer vilkårlig søgning efter oplysninger, afslås.«
8.
Denne lovs artikel 13 med overskriften »Adgang til beviserne inden anlæggelsen af et erstatningssøgsmål« fastsætter:
»1.   Enhver, der i henhold til artikel 573-576 i den civile lovbog ønsker adgang til oplysninger eller beviser, herunder sådanne oplysninger eller beviser, som den person, der råder over dem, nægter at fremlægge, kan, idet vedkommende begrunder foranstaltningens nødvendighed, og med forbehold af de øvrige betingelser, der er fastsat i nærværende kapitel, anmode den kompetente ret om at udstede et pålæg til den pågældende person om at fremlægge de nævnte oplysninger eller beviser på det af retten fastsatte sted og tidspunkt på de betingelser, der er fastsat i artikel 1045-1047 i den civile retsplejelov.
2.   Bestemmelserne i den foregående artikels stk. 2-9 finder anvendelse mutatis mutandis på de i stk. 1 ovenfor omhandlede anmodninger om aktindsigt.«
III. De faktiske omstændigheder, der ligger til grund for tvisten i hovedsagen, retsforhandlingerne for Domstolen og de præjudicielle spørgsmål
9.
Kommissionen konstaterede ved afgørelse af 21. februar 2020 (
6
), at Meliá Hotels International S.A. (herefter »Meliá«), hvortil afgørelsen er rettet, havde overtrådt artikel 101 TEUF og artikel 53 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) i løbet af perioden fra den 1. januar 2014 til den 31. december 2015, idet selskabet i forbindelse med kontrakter anvendte vertikale praksisser, som sondrede mellem forbrugerne efter deres nationalitet eller bopælsland. Disse praksisser begrænsede Meliás aktive og passive salg af hotelovernatning til de forbrugere, der var statsborgere eller bosiddende i en medlemsstat. Meliá fik takket være sin samarbejdsvilje nedsat det pålagte endelige bødebeløb. Da afgørelsen ikke blev påklaget, blev den endelig.
10.
Ius Omnibus, som er en forbrugerorganisation, anlagde ved den kompetente ret i første instans et særligt søgsmål om fremlæggelse af dokumenter, som Meliá var i besiddelse af, og som efter organisationens opfattelse var nødvendige for at bestemme og bevise dels rækkevidden og virkningerne af den konkurrencebegrænsende praksis, som Kommissionen havde fastslået, dels den skade, som forbrugerne var blevet påført som følge af denne praksis, og kvantificeringen heraf. Dette krav gik forud for den eventuelle anlæggelse af et kollektivt erstatningssøgsmål. Ius Omnibus fremhævede nemlig, at dette var dens hensigt, idet den ville udøve sin ret til at anlægge kollektivt søgsmål på vegne af de skadelidte forbrugere med bopæl i Portugal, såfremt den på baggrund af de begærede dokumenter kunne fastslå, at der forelå en skade for almene interesser, som er forfatningsretligt beskyttet i Portugal, og individuelle homogene interesser for forbrugere med bopæl i Portugal, som skyldtes den konkurrencebegrænsende praksis, som Kommissionen havde fastslået.
11.
Retten i første instans gav Ius Omnibus medhold i det særlige søgsmål. Efter appel iværksat af Meliá stadfæstede Tribunal da Relação (appeldomstol, Portugal) dommen i første instans i dens helhed.
12.
Den ekstraordinære revisionsanke, som Meliá har iværksat ved Supremo Tribunal de Justiça (øverste domstol), er blevet admitteret af denne domstol.
13.
På denne baggrund har Supremo Tribunal de Justiça (øverste domstol) ved afgørelse af 4. marts 2024, som indgik til Domstolens Justitskontor den 23. april 2024, besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Finder artikel 5, stk. 1, i [direktiv 2014/104] anvendelse på et søgsmål med påstand om adgang til bevismidler før anlæggelsen af et erstatningssøgsmål som omhandlet i dette direktivs artikel 2, nr. 4)?
Såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende:
2)
Indebærer kravet om skadens [rimelighed], som følger af artikel 5, stk. 1, i [direktiv 2014/104], altid, at sagsøgeren skal godtgøre, at det i hovedsagen er mere sandsynligt, at de repræsenterede forbrugere, i dette tilfælde forbrugere med bopæl i Portugal, har lidt skader, end det modsatte?
3)
Kan de nationale retter støtte kriteriet om skadens [rimelighed] i henhold til artikel 5, stk. 1, i [direktiv 2014/104] alene på det forhold, at der foreligger en afgørelse vedtaget af de kompetente konkurrencemyndigheder[?] Det ønskes nærmere bestemt oplyst, hvilken betydning det har i forbindelse med denne undersøgelse, at der er tale om en afgørelse vedtaget inden for rammerne af en forligsprocedure vedrørende en vertikal overtrædelse af EU-konkurrenceretten.«
14.
Der er indgivet skriftlige indlæg af parterne i hovedsagen, den portugisiske regering samt Europa-Kommissionen. Der er ikke blevet afholdt retsmøde.
IV. Bedømmelse
A.
Indledende bemærkninger
15.
Inden jeg analyserer de retlige problemstillinger, der rejses med det andet og det tredje præjudicielle spørgsmål, vil jeg først undersøge formaliteten vedrørende anmodningen om præjudiciel afgørelse (afsnit 1) og dernæst den forudsætning, der knytter sig til det første spørgsmål og danner grundlag for det andet og det tredje spørgsmål (afsnit 2) (
7
).
1. Formaliteten vedrørende anmodningen om præjudiciel afgørelse
16.
Ius Omnibus har gjort gældende, at anmodningen om præjudiciel afgørelse skal afvises med den begrundelse, at kravene i artikel 94 i Domstolens procesreglement ikke er opfyldt. Ifølge denne organisation har den forelæggende ret fremlagt en utilstrækkelig redegørelse for samtlige relevante faktiske omstændigheder, indholdet af portugisisk ret, grundene til, at den kom i tvivl om fortolkningen af de EU-retlige bestemmelser, og den forbindelse, som den har opstillet mellem disse bestemmelser og tvisten i hovedsagen. Endvidere har denne ret ikke begrundet relevansen af det andet og det tredje spørgsmål. Når dette er sagt, har Ius Omnibus opfordret Domstolen til at anse den foreliggende præjudicielle forelæggelse for at kunne antages til realitetsbehandling.
17.
Jeg er ikke enig i Ius Omnibus’ argumenter vedrørende den foreliggende præjudicielle forelæggelses manglende iagttagelse af kravene i procesreglementets artikel 94. Som jeg påviser i det følgende, indeholder denne forelæggelse alle de elementer, der er nødvendige for at sætte Domstolen i stand til at træffe afgørelse om denne anmodning.
18.
Endvidere er den forelæggende rets begrundelse indlysende, henset til det andet og det tredje spørgsmåls indhold, selv om den hverken klart har tilkendegivet, hvad der foranledigede den til at forelægge disse spørgsmål, eller hvori deres relevans for hovedsagen består. Denne ret ønsker nemlig med det andet spørgsmål oplyst, om rimeligheden af et erstatningskrav skal fastslås ud fra, at »det er mere sandsynligt, at [forbrugerne] har lidt skader, end det modsatte«, og med det tredje spørgsmål besvaret, om det er muligt at fastslå den påkrævede grad af rimelighed ved hjælp af en konkurrencemyndigheds afgørelse, f.eks. afgørelsen af 21. februar 2020.
19.
Det følger heraf, at det andet og det tredje spørgsmål kan antages til realitetsbehandling.
2. Indgivelse af en begæring om fremlæggelse af beviser, inden der er anlagt sag vedrørende realiteten
20.
Det andet og det tredje spørgsmål – til hvis bedømmelse dette forslag til afgørelse er begrænset efter Domstolens anmodning – er forelagt for det tilfælde, at Domstolen besvarer det første spørgsmål bekræftende. Min undersøgelse af disse spørgsmål baseres derfor på den forudsætning, at det første spørgsmål besvares bekræftende.
21.
For fuldstændighedens skyld, og for så vidt som svaret på det første spørgsmål danner udgangspunkt for analysen af de følgende spørgsmål, knytter jeg nogle kortfattede bemærkninger til den i det første spørgsmål omhandlede problemstilling.
22.
Ifølge formuleringen af det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 finder anvendelse på en begæring om fremlæggelse af beviser, der indgives, inden der er anlagt en erstatningssag. Dette spørgsmål synes i virkeligheden at søge svar på, om de krav, der er fastsat ved denne bestemmelse vedrørende erstatningskravets rimelighed, som af sagsøgeren skal understøttes, kan finde anvendelse på denne begæring om fremlæggelse af beviser.
23.
Det skal præciseres, at det første spørgsmål ikke skal forstås således, at den forelæggende ret ønsker oplyst, om en medlemsstat i overensstemmelse med artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 har pligt til at sikre, at der inden anlæggelsen af et erstatningssøgsmål kan indgives en begæring om fremlæggelse af beviser. Denne mulighed er nemlig allerede fastsat i portugisisk lov.
24.
Endvidere er det øjensynlig den portugisiske lovgivers opfattelse af dette direktiv, at det alene pålægger medlemsstaterne at fastsætte mulighed for at indgive en begæring om fremlæggelse af beviser som omhandlet i det nævnte direktivs artikel 5 i forbindelse med et erstatningssøgsmål. Denne bestemmelse er blevet gennemført i portugisisk ret ved artikel 12 i lov nr. 23/2018.
25.
Ifølge den portugisiske lovgivers fortolkning af direktiv 2014/104 kan en medlemsstat ikke desto mindre fastsætte mulighed for at indgive en sådan begæring inden anlæggelsen af en sag vedrørende realiteten. Som den portugisiske regering har anført, har denne medlemsstats lovgiver ved artikel 13 i lov nr. 23/2018 følgelig sikret denne mulighed. Hovedsagen synes at omhandle en sådan begæring.
26.
I mit forslag til afgørelse i sagen PACCAR m.fl. (
8
) behandlede jeg i forbindelse med analysen af anvendelsesområdet for direktiv 2014/104 problemstillingen med begæringer om fremlæggelse af beviser, der indgives inden anlæggelsen af sagen vedrørende realiteten. Jeg undersøgte således – for at fjerne enhver eventuel tvivl om Domstolens kompetence til at besvare præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af det nævnte direktivs bestemmelser – om dette direktiv kunne finde anvendelse i den pågældende hovedsag.
27.
Jeg påpeger, at i denne sag havde den forelæggende ret ikke rejst denne problemstilling. Det fremgik imidlertid ikke klart af forelæggelsesafgørelsen, om begæringen om fremlæggelse af beviser var blevet indgivet i forbindelse med et erstatningssøgsmål eller inden anlæggelsen af dette søgsmål. Jeg undersøgte derfor, om og i givet fald på hvilke betingelser denne begæring faldt ind under anvendelsesområdet for direktiv 2014/104.
28.
Undersøgelsen af dette spørgsmål satte mig i stand til for så vidt angår begæringer om fremlæggelse af beviser at fastslå, at selv hvis det antages, at direktiv 2014/104 udelukkende omfatter begæringer, der er indgivet i forbindelse med en erstatningssag, kan en sådan begæring, der teknisk set indgives inden anlæggelsen af erstatningssøgsmålet, falde ind under dette direktivs anvendelsesområde. Det kunne nemlig i det mindste i visse situationer lægges til grund, at en sådan begæring indgives i forbindelse med et erstatningssøgsmål eller på visse betingelser indleder et sådant søgsmål. Jeg lagde til grund, at dette er tilfældet, når et erstatningssøgsmål for at undgå sanktioner skal fremsættes kort tid efter indgivelsen af en begæring om fremlæggelse af beviser, i forbindelse med hvilken erstatningskravets rimelighed er blevet understøttet, eller eventuelt kort tid efter modtagelsen af denne begæring.
29.
Når en begæring om fremlæggelse af beviser har disse kendetegn, finder kravene i artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 for det første anvendelse herpå, og Domstolen har for det andet kompetence til at besvare et spørgsmål om fortolkning af denne bestemmelse, som forelægges af en retsinstans, hvortil der er indgivet en sådan begæring.
30.
Det søgsmål, der i henhold til portugisisk ret kan anlægges med henblik på adgang til beviser, synes ikke at have de kendetegn, der er nævnt i punkt 28 i dette forslag til afgørelse. Ikke desto mindre kunne de i artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 fastsatte krav være anvendelige på dette søgsmål, og Domstolen ville da være kompetent til at besvare et spørgsmål om fortolkningen af denne bestemmelse.
31.
Artikel 5, stk. 8, i direktiv 2014/104 giver nemlig – med forbehold af dette direktivs artikel 5, stk. 4 og 7, og artikel 6 – medlemsstaterne mulighed for at fastsætte regler, som vil føre til en mere omfattende fremlæggelse af beviser. En medlemsstat kunne derfor fastsætte muligheden for at indgive en begæring om fremlæggelse af beviser inden anlæggelsen af et erstatningssøgsmål og endda lade denne begæring være fuldt ud (
9
) omfattet af ordningen i dette direktivs artikel 5.
32.
I dette tilfælde ville Domstolen i overensstemmelse med sin retspraksis vedrørende de situationer, hvor de EU-retlige bestemmelser finder anvendelse i en tvist som følge af en direkte og ubetinget henvisning i national ret, som udvider EU-rettens anvendelsesområde, have kompetence til at besvare de præjudicielle spørgsmål, der vedrører artikel 5, stk. 8, i direktiv 2014/104, og som forelægges af en retsinstans, hvortil der er indgivet en sådan begæring (
10
).
33.
I denne henseende er det sandsynligt, at den portugisiske lovgiver har ønsket, at et søgsmål om adgang til beviser, som er anlagt inden sagen vedrørende realiteten, skal omfattes af ordningen i artikel 5 i direktiv 2014/104. Ifølge artikel 13, stk. 2, i lov nr. 23/2018 finder de nærmere bestemmelser i denne lovs artikel 12 og dermed i dette direktivs artikel 5 nemlig anvendelse mutatis mutandis på de søgsmål, der er omhandlet i denne lovs artikel 13.
34.
Uanset kendetegnene ved et søgsmål om adgang til beviser, således som dette er fastsat i portugisisk ret, har Domstolen derfor kompetence til at besvare de præjudicielle spørgsmål vedrørende artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104, der forelægges af en national ret, hvorved der er anlagt et sådant søgsmål i henhold til artikel 13, i lov nr. 23/2018.
B.
Realiteten
35.
Indledningsvis påpeger jeg, at det andet og det tredje spørgsmål på ordplanet henviser til skadens rimelighed som omhandlet i artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104. Ifølge denne bestemmelse kan en sagsøger opnå, at den nationale domstol pålægger sagsøgte eller tredjemand at fremlægge relevante beviser, forudsat at sagsøgeren har fremlagt rimeligt tilgængelige faktuelle oplysninger og beviser, som understøtter rimeligheden af vedkommendes erstatningskrav (
11
).
36.
I denne forbindelse minder jeg om, at det forhold, at der foreligger en skade, er en af betingelserne for ifaldelse af ansvar for en overtrædelse af konkurrenceretten. For at dette ansvar ifaldes, skal tre betingelser være opfyldt, nemlig en faktisk foreliggende skade, en årsagsforbindelse mellem skaden og den hævdede adfærd samt ulovligheden af den foreholdte adfærd (
12
). Det nævnte ansvar kan gøres gældende ved et erstatningssøgsmål. Artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 skal derfor fortolkes således, at sagsøgeren har pligt til at understøtte rimeligheden af, at disse tre betingelser er opfyldt.
37.
Når dette er sagt, omhandler det andet og det tredje spørgsmål – trods forskellen på affattelsen af disse spørgsmål på den ene side og ordlyden af artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 på den anden side – rimeligheden af, at de tre betingelser for ifaldelse af ansvar for en overtrædelse af konkurrenceretten er opfyldt. Dette bekræftes særligt i det andet spørgsmål, hvorved den forelæggende ret ønsker oplyst, om den påkrævede grad af rimelighed skal fastslås ved hjælp af kriteriet om, at »det er mere sandsynligt, at [forbrugerne] har lidt skader, end det modsatte«. Dette kriterium gælder såvel skaden som sammenhængen mellem denne og den hævdede adfærd. Jeg foreslår derfor en omformulering af det andet spørgsmål således, at den forelæggende ret herved ønsker oplyst, om det for at understøtte rimeligheden af et erstatningskrav i overensstemmelse med artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 skal godtgøres, at det er mere sandsynligt, at betingelserne for ifaldelse af ansvar for en overtrædelse af konkurrenceretten er opfyldt, end det modsatte.
38.
Jeg gør fortsat indledningsvis opmærksom på, at rækkefølgen i undersøgelsen af det andet og det tredje spørgsmål skal byttes om.
39.
Den forelæggende ret ønsker med det andet spørgsmål oplyst, om artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 skal fortolkes således, at den påkrævede grad af rimelighed i overensstemmelse med denne bestemmelse fastslås ved hjælp af kriteriet om, at det er mere sandsynligt, at betingelserne for ifaldelse af ansvar for en overtrædelse af konkurrenceretten er opfyldt, end det modsatte, og med det tredje spørgsmål, om denne bestemmelse skal fortolkes således, at rimeligheden af et erstatningskrav kan godtgøres alene ved hjælp af en afgørelse, hvorved Kommissionen har konstateret en overtrædelse.
40.
Det andet spørgsmål har en mere generel karakter end det tredje, og et bekræftende svar på sidstnævnte spørgsmål gør det ufornødent at besvare det førstnævnte. Jeg vil derfor indlede min bedømmelse med det tredje spørgsmål.
1. Om det tredje spørgsmål
41.
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om en afgørelse, hvorved der konstateres en overtrædelse af konkurrenceretten, er tilstrækkelig til, at rimeligheden af et krav om erstatning for en skade som følge af denne overtrædelse kan fastslås. Denne ret er navnlig i tvivl om muligheden for at fastslå rimeligheden af et sådant krav i henhold til artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 på baggrund af det forhold alene, at der foreligger en afgørelse fra de kompetente konkurrencemyndigheder [afsnit a)]. Endvidere ønsker den oplyst, om den omstændighed, at en sådan afgørelse vedrører et vertikalt begrænsende formål [afsnit b)] og er vedtaget inden for rammerne af en forligsprocedure [afsnit c)], har betydning for svaret på dette spørgsmål.
a) Er en afgørelse, hvorved der konstateres en overtrædelse, tilstrækkelig til at understøtte rimeligheden af et erstatningskrav?
42.
Det tredje spørgsmål vedrører nærmere bestemt spørgsmålet om, hvorvidt artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 skal fortolkes således, at en national ret, hvortil der indgives en begæring om fremlæggelse af beviser, kan bedømme rimeligheden af et erstatningskrav alene på grundlag af en afgørelse, hvorved Kommissionen har konstateret en overtrædelse af konkurrenceretten.
43.
Indledningsvis påpeger jeg, at en afgørelse, hvorved der konstateres en overtrædelse, efter min opfattelse ikke i tilstrækkelig grad understøtter rimeligheden af et erstatningskrav.
44.
Som det fremgår af artikel 16, stk. 2, i forordning nr. 1/2003, kan en national ret ikke træffe afgørelser, der strider mod en afgørelse, der er truffet af Kommissionen, og som fastslår, at der er sket er overtrædelse af artikel 101 TEUF. Endvidere skal en national ret, som træffer afgørelse om en overtrædelse, der svarer til den, der er genstand for afgørelsen af 21. februar 2020, medgive, at denne overtrædelse foreligger. Derimod er det fortsat den nationale domstol, der skal bedømme, om der foreligger en skade, og om der er en direkte sammenhæng mellem denne skade og den omhandlede overtrædelse (
13
).
45.
I en situation, hvor der foreligger en afgørelse, hvorved der konstateres en overtrædelse af konkurrenceretten, er en retsinstans, hvortil der indgives en begæring om fremlæggelse af beviser, følgelig ikke længere forpligtet til at undersøge, om rimeligheden af, at der foreligger en overtrædelse, henset til de tilgængelige faktuelle oplysninger og beviser er fastslået. Imidlertid er ulovligheden af den foreholdte adfærd kun en af betingelserne for ifaldelse af ansvar for en overtrædelse af konkurrenceretten. Som jeg har anført ovenfor (
14
), svarer en understøttelse af rimeligheden af et erstatningskrav til at fastslå den påkrævede grad af rimelighed af, at de tre betingelser for ifaldelse af dette ansvar er opfyldt. Følgelig er det forhold, at det medgives, at der foreligger en overtrædelse, ikke i sig selv tilstrækkeligt til at fastslå rimeligheden af et sådant krav.
b) Afgørelse vedrørende en vertikal praksis, der har et konkurrencebegrænsende formål
46.
Den forelæggende ret ønsker oplyst, om det forhold, at en afgørelse, hvorved der konstateres en overtrædelse af konkurrenceretten, vedrører et vertikalt begrænsende formål, kan ændre svaret på det tredje spørgsmål væsentligt.
47.
Det er min opfattelse, at dette ikke er tilfældet, og at en national ret ikke kan basere sin bedømmelse af rimeligheden af et erstatningskrav på det forhold alene, at der foreligger en sådan afgørelse.
48.
I denne henseende påpeger jeg for det første, at artikel 17, stk. 2, i direktiv 2014/104 fastsætter en afkræftelig formodning, hvorefter kartelovertrædelser forvolder skade. Denne formodning, således som den er fastsat af EU-lovgiver, omfatter imidlertid ikke vertikale konkurrencebegrænsninger.
49.
Ifølge 47. betragtning til direktiv 2014/104 bør den afkræftelige formodning, der er fastsat i dette direktivs artikel 17, stk. 2, nemlig begrænses til karteller som følge af deres hemmelige karakter, hvilket øger informationsasymmetrien og gør det vanskeligere for sagsøgere at fremskaffe de beviser, der er nødvendige for at bevise skaden. Endvidere defineres »kartel« i dette direktivs artikel 2, nr. 14), i det væsentlige som en aftale eller samordnet praksis mellem to eller flere konkurrenter om at samordne deres konkurrencemæssige adfærd på markedet eller påvirke konkurrenceparametrene gennem forskellige former for praksis. Denne definition svarer ikke til definitionen af en vertikal praksis, som involverer virksomheder, der driver forretning i forskellige led af produktions- eller distributionskæden, og som derfor ikke er konkurrenter.
50.
I øvrigt er artikel 17, stk. 2, i direktiv 2014/104 blevet gennemført forskelligt i medlemsstaterne ifølge retslitterær forskning (
15
). Nogle medlemsstater har nemlig valgt at definere »kartel« bredere end bestemt i artikel 2, nr. 14), i direktiv 2014/104 eller udtrykkeligt udvidet denne formodnings anvendelsesområde til vertikale konkurrencebegrænsninger. Denne uensartede gennemførelse i medlemsstaterne, hvor nogle tydeligvis ønsker at udvide den definition af begrebet »kartel«, der er fastlagt ved dette direktiv, underbygger den fortolkning, hvorefter den pågældende formodning, som den er fastsat af EU-lovgiver, alene omfatter de karteller, der svarer til definitionen i det nævnte direktivs artikel 2, nr. 14).
51.
I samme forbindelse påpeger jeg, at det tilkommer den forelæggende ret at afgøre, om den portugisiske lovgiver har besluttet, at formodningen i artikel 17, stk. 2, i direktiv 2014/104 finder anvendelse på vertikale begrænsninger. Der er intet, der tyder på, at dette er tilfældet.
52.
Den omstændighed, at en afgørelse, hvorved der konstateres en overtrædelse af konkurrenceretten, ikke vedrører en vertikalt begrænsende virkning, men et vertikalt begrænsende formål, kan i anden række heller ikke ændre den betragtning, at en national ret ikke kan støtte opfyldelsen af kriteriet om rimeligheden af et erstatningskrav, som omhandlet i artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104, på det forhold alene, at denne afgørelse foreligger.
53.
I EU-konkurrenceretten sondres der klart mellem begrebet »konkurrencebegrænsende formål« og begrebet »konkurrencebegrænsende virkning«, som er underlagt forskellige bevisregler (
16
). I forbindelse med førstnævnte begrænsning er det ikke længere nødvendigt at undersøge de begrænsende virkninger af den pågældende praksis (
17
). Konstateringen af en sådan begrænsning indebærer imidlertid hverken, at der er forvoldt en bestemt person en skade, eller at der foreligger en årsagssammenhæng mellem denne begrænsning og denne skade. Opfyldelsen af disse betingelser for ifaldelse af ansvar for en overtrædelse af konkurrenceretten skal godtgøres for den retsinstans, hvorved erstatningssøgsmålet er anlagt.
54.
Ud fra samme tankegang skal den fornødne grad af rimelighed for så vidt angår begæringen om fremlæggelse af beviser som omhandlet i artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 ligeledes understøttes af sagsøgeren med hensyn til disse to betingelser, nemlig at der foreligger en skade, og at der er en direkte årsagssammenhæng mellem denne og den omhandlede overtrædelse.
55.
For fuldstændighedens skyld skal jeg gøre opmærksom på, at hverken det forhold, at de vertikale begrænsninger ikke er omfattet af den formodning, der er fastsat i artikel 17, stk. 2, i direktiv 2014/104 (
18
), eller det forhold, at de konkurrencebegrænsende formål ikke er underlagt særlige bevisregler for så vidt angår de tre betingelser for ifaldelse af ansvar for en overtrædelse af konkurrenceretten (
19
), indebærer, at en afgørelse, hvorved det konstateres, at der foreligger et vertikalt begrænsende formål, er helt uden relevans for vurderingen af rimeligheden af et erstatningskrav.
56.
For det første har en national ret, hvortil der indgives en begæring om fremlæggelse af beviser, nemlig pligt til at medgive, at den overtrædelse af konkurrenceretten, der er genstand for en sådan afgørelse, foreligger, hvorfor det ikke alene er rimeligt, men også retligt fastslået, at en af betingelserne for ifaldelse af ansvar herfor er opfyldt (
20
).
57.
For det andet vedrører begrebet »konkurrencebegrænsende formål« den adfærd, som kan frembyde en høj grad af skadelighed for konkurrencen, dvs. den direkte eller indirekte skade, som den kan påføre brugerne og forbrugerne i de forskellige berørte sektorer eller markeder (
21
). Den grad af skade, som en sådan adfærd kan forvolde, er sammen med andre for en sagsøger rimeligt tilgængelige faktuelle oplysninger og beviser relevant for, at det kan fastslås, at et erstatningskrav er rimeligt, jf. artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104.
c) Afgørelse vedtaget inden for rammerne af en forligsprocedure
58.
Den forelæggende ret har henledt opmærksomheden på den omstændighed, at afgørelsen af 21. februar 2020 blev vedtaget inden for rammerne af en forligsprocedure, og ønsker oplyst, om denne omstændighed har betydning for svaret på det tredje spørgsmål.
59.
Dette er efter min opfattelse ikke tilfældet.
60.
Afgørelsen af 21. februar 2020, som blev vedtaget inden for rammerne af en forligsprocedure, er nemlig en endelig afgørelse i henhold til artikel 7 eller 23 i forordning nr. 1/2003 (
22
). I modsætning til en afgørelse om tilsagn truffet på grundlag af denne forordnings artikel 9 (
23
) indeholder en afgørelse, der er vedtaget inden for rammerne af en forligsprocedure, en konstatering af en tilsidesættelse af artikel 101 TEUF eller 102 TEUF. Det forhold, at den af denne afgørelse omfattede virksomhed kan få nedsat bødebeløbet, ændrer ikke arten af konstateringen af denne overtrædelse.
61.
Følgelig har det forhold, at en afgørelse, hvorved Kommissionen har konstateret en overtrædelse af konkurrenceretten, er blevet vedtaget inden for rammerne af en forligsprocedure, henset til de i dette forslag til afgørelses punkt 45 anførte betragtninger ingen betydning for spørgsmålet om, hvorvidt en national domstol kan støtte opfyldelsen af kriteriet om skadens rimelighed i henhold til artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 alene på det forhold, at der foreligger en afgørelse vedtaget af de kompetente konkurrencemyndigheder.
d) Foreløbig konklusion
62.
Det tredje spørgsmål bør besvares med, at artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 skal fortolkes således, at en afgørelse, hvorved der konstateres en overtrædelse af konkurrenceretten, ikke i tilstrækkelig grad understøtter rimeligheden af et erstatningskrav. Den omstændighed, at denne afgørelse vedrører et vertikalt begrænsende formål og er vedtaget inden for rammerne af en forligsprocedure, kan ikke ændre denne betragtning.
2. Om det andet spørgsmål
a) Rækkevidden af det andet spørgsmål
63.
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om det for at understøtte rimeligheden af et erstatningskrav i overensstemmelse med artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 skal godtgøres, at det er mere sandsynligt, at betingelserne for ifaldelse af ansvar for en overtrædelse af konkurrenceretten er opfyldt, end det modsatte.
64.
Denne ret har ikke forklaret, hvori det i det andet spørgsmål beskrevne kriterium består. Endvidere er det kriterium, som de underliggende instanser i hovedsagen har anlagt, heller ikke klart.
65.
Ifølge Ius Omnibus kan det ikke udelukkes, at den forelæggende ret har set bort fra de underliggende instansers kriterium og været af den opfattelse, at den kunne ophæve den anfægtede dom som følge af en begrundelsesmangel. Den forelæggende ret ønsker derfor en klarlægning af det kriterium, der skal anlægges, for at kunne forklare det for de underliggende instanser i sin kommende afgørelse.
66.
Alternativt kan den præjudicielle forelæggelse forstås således, at Meliá har bestridt det kriterium, som de underliggende instanser har anvendt, og gjort gældende, at disse burde have anlagt det strengere kriterium, der er beskrevet i det andet spørgsmål. I så fald bør det andet spørgsmål, således som Ius Omnibus har anført, opfattes således, at formålet hermed er at fastslå, om artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 skal fortolkes således, at en medlemsstat i forbindelse med gennemførelsen af dette direktiv i national ret ikke kan fastlægge et mindre strengt kriterium end det, der er beskrevet i dette spørgsmål.
67.
Ved dommen i første instans, som blev stadfæstet i appelinstansen, pålagde de underliggende instanser nemlig Meliá at fremlægge de dokumenter, som Ius Omnibus havde begæret fremlagt. Den forelæggende ret skal træffe afgørelse om en ekstraordinær revisionsanke, som Meliá har iværksat til prøvelse af denne dom.
68.
Meliá har i sine skriftlige indlæg gjort gældende, at artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 fastsætter en grad af sandsynlighed, som rækker ud over den blotte mulighed for, at der foreligger en skade. Mere konkret er det Meliás opfattelse, at denne bestemmelse skal fortolkes således, at den ikke blot indebærer den blotte mulighed, men snarere en reel sandsynlighed for skadens opståen – dvs. at det i lyset af den faktiske, økonomiske og retlige sammenhæng skal være mere sandsynligt, at der foreligger en skade, end det modsatte – eller i det mindste en stor, dvs. begrundet, sandsynlighed.
69.
Endvidere har Meliá anført, at de portugisiske domstole i andre civilretlige sager af almen karakter har lagt til grund, at begrebet rimelighed kræver en grad af sikkerhed, der overstiger grænsen for den blotte mulighed, nemlig 50%.
70.
Dette udsagn er til dels blevet bekræftet af Ius Omnibus, som har oplyst, at der i den portugisiske retsorden også findes stemmer, der forfægter det synspunkt, at det generelle beviskriterium i den civile retspleje er kriteriet om, at »det er mere sandsynligt end usandsynligt«. Når dette er sagt, har Ius Omnibus gjort gældende, at dette kriterium bør tilpasses efter den sammenhæng, hvori det skal anvendes. En sådan tilpasning pålægges ved artikel 13, stk. 2, i lov nr. 23/2018, hvorefter de betingelser, der er fastsat i denne lovs artikel 12, stk. 2-9, finder anvendelse mutatis mutandis på en begæring om fremlæggelse af beviser, der indgives, inden der er anlagt en erstatningssag.
71.
Uafhængigt af de specifikke nuancer i den sag, som den forelæggende ret skal træffe afgørelse om (
24
), er formålet hermed klart, nemlig at det fastslås, om artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 pålægger et kriterium, der indebærer en grad af rimelighed således som beskrevet i det andet spørgsmål, nemlig det kriterium, hvorefter det er mere sandsynligt, at betingelserne for ifaldelse af ansvar for en overtrædelse af konkurrenceretten er opfyldt, end det modsatte.
72.
Det skal i denne henseende tilføjes, at den påkrævede grad af rimelighed i henhold til artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 er den højeste, der kan pålægges. I overensstemmelse med dette direktivs artikel 5, stk. 8, har en medlemsstat med forbehold af samme direktivs artikel 5, stk. 4 og 7, og artikel 6 mulighed for at fastsætte regler, som vil føre til en mere omfattende fremlæggelse af beviser. For at lette adgangen til beviser kan en medlemsstat beslutte af fastsætte graden af rimelighed til et lavere niveau end det, der er fastsat i det nævnte direktivs artikel 5, stk. 1. Derimod kan en medlemsstat ikke indføre et kriterium, der indebærer en grad af rimelighed, som er højere end det af EU-lovgiver fastsatte niveau.
73.
For at besvare det andet spørgsmål skal det derfor afgøres, om direktiv 2014/104 fastsætter et kriterium, der indebærer en grad af rimelighed, hvorefter det er mere sandsynligt, at betingelserne for ifaldelse af ansvar er opfyldt, end det modsatte, eller om det efter dette direktiv er tilstrækkeligt med en lavere grad af rimelighed end den, der er beskrevet i dette spørgsmål.
b) Bedømmelse
74.
Det kriterium, der er beskrevet i det andet spørgsmål, synes at hvile på en sandsynlighedsafvejning. Ifølge denne forståelse af dette kriterium skal sagsøgeren godtgøre, at det er mere sandsynligt, at de repræsenterede forbrugere, i dette tilfælde forbrugere med bopæl i Portugal, har lidt skade, end det modsatte.
75.
Det er min opfattelse, at det bevisniveau, der ifølge artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104 kræves for at begrunde en begæring om fremlæggelse af beviser, er lavere end ved en sandsynlighedsafvejning.
76.
I første række forekommer de ord, der er anvendt i de forskellige sprogversioner af artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104, nemlig ikke at indebære alt for strenge krav. Som Kommissionen har påpeget, henviser de ord, der er anvendt i dette direktivs portugisiske sprogversion (»plausibilidade«), tyske sprogversion (»Plausibilität«), engelske sprogversion (»plausibility«) og franske sprogversion (»plausibilité«), hvortil jeg for egen regning føjer den polske sprogversion (»uprawdopodobnienie«) (
25
) – ifølge deres leksikalske definition til den situation, hvor et udsagn er eller synes at være rimeligt eller acceptabelt. Disse ord antyder således, at det er nødvendigt at overbevise den ret, der behandler begæringen om fremlæggelse af beviser, at hypotesen om, at de tre kumulative betingelser for ansvaret i det pågældende sag er opfyldt, er rimeligt acceptabel.
77.
I anden række gør jeg opmærksom på, at ud over den leksikalske definition af det ord, der er anvendt i de enkelte sprogversioner af artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104, følger gennemførelsen i national ret af denne bestemmelse samme logik, i det mindste i visse af medlemsstaternes love. Dette er navnlig tilfældet i tysk (
26
) og i polsk ret (
27
). I de gennemførelsesbestemmelser, der er gældende i disse medlemsstater, er der for så vidt angår den fornødne grad af rimelighed blot fastsat en rimeligt acceptabel sandsynlighed.
78.
I tredje række må det heller ikke glemmes, at muligheden for at opnå adgang til dokumenterne er funktionelt knyttet til udøvelsen af retten til fuld erstatning for skade forvoldt ved en overtrædelse af konkurrenceretten.
79.
Betragtningerne til direktiv 2014/104 taler for en sådan fortolkning.
80.
Det fremgår nemlig af 14. betragtning til dette direktiv, som er særligt oplysende for så vidt angår ratio legis af dette direktivs artikel 5, stk. 1 (
28
), at det »[o]fte [...] udelukkende [er] modparten eller tredjemand, der er i besiddelse af de beviser, der er nødvendige for at godtgøre et erstatningskrav, og sagsøgeren har ikke tilstrækkelig viden om dem eller adgang til dem«, hvorfor der ikke kan »stilles strenge retlige krav om, at den, der rejser erstatningskravet, i detaljer skal oplyse alle de faktiske omstændigheder i sagen allerede ved sagsanlægget og fremlægge nøjagtigt angivne beviser til støtte for kravet«, uden at dette må være en urimelig hindring for effektiv udøvelse af den ret til erstatning, der er sikret ved EUF-traktaten. Endvidere oplyses det i 15. betragtning til det nævnte direktiv, at det med henblik på at afhjælpe informationsasymmetrien mellem de berørte parter er »hensigtsmæssigt at sikre, at sagsøgere får ret til at kræve fremlæggelse af beviser af relevans for deres krav, uden at de behøver at angive de konkrete beviser«.
81.
Den mulighed for at opnå adgang til beviserne vedrørende en overtrædelse af konkurrenceretten, der er sikret ved artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104, har derfor til formål at afhjælpe informationsasymmetrien mellem parterne i de søgsmål, der er omfattet af dette direktiv. Fjernelsen af denne asymmetri er imidlertid ikke et mål i sig selv. Fremskaffelsen af beviser skal sætte den skadelidte i stand til effektivt at udøve sin ret til at kræve skadeserstatning og bidrager derfor indirekte til konkurrencereglernes maksimale effektivitet (
29
).
82.
Følgelig må det bevisniveau, der kræves for at tage et søgsmål vedrørende realiteten til følge, for det første ikke forveksles med det niveau, der kræves for opfylde den grad af rimelighed, der kræves for at pålægge fremlæggelsen af beviser. For det andet må den grad af rimelighed, der kræves ifølge artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104, ikke være for streng, eftersom det vil svække konkurrencereglernes effektivitet.
83.
I denne forbindelse gør jeg i lighed med Kommissionen opmærksom på, at sandsynlighedsafvejningskriteriet forekommer at svare til det, der anvendes i den civile retspleje i common law-retssystemer (
30
). Selv om en sandsynlighedsafvejning er fundet anvendelig i erstatningssøgsmål i en af de common law-jurisdiktioner, der anvender direktiv 2014/104, nemlig Det Forenede Kongerige, benyttes den dog ikke universelt i forbindelse med begæringer om fremlæggelse af beviser (
31
).
84.
I fjerde række fremgår det af artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104, at det tilkommer den sagsøger, der ønsker at opnå, at den nationale domstol pålægger sagsøgte eller tredjemand at fremlægge relevante beviser, at understøtte rimeligheden af sit erstatningskrav ved at fremlægge rimeligt tilgængelige faktuelle oplysninger og beviser (
32
). I en typisk situation skal sagsøgeren derfor være i stand til at understøtte rimeligheden af sit erstatningskrav ved hjælp af faktuelle oplysninger og beviser, som vedkommende råder over eller kan fremskaffe uden omkostninger eller uforholdsmæssige vanskeligheder. Efter min opfattelse har lovgiver nødvendigvis udformet det rimelighedskriterium, der er fastlagt i denne bestemmelse, med udgangspunkt i denne forudsætning. Dette kriterium bør derfor i reglen kunne opfyldes ved hjælp af selv delvise eller ufuldstændige oplysninger.
85.
I femte og sidste række synes anvendelsen af sandsynlighedsafvejningskriteriet at pålægge den retsinstans, hvortil en begæring om fremlæggelse af beviser er indgivet, at opstille og sammenligne to hypoteser, nemlig en, hvorefter det er sandsynligt, at erstatningskravet imødekommes, og en, hvor det modsatte er tilfældet.
86.
Det kriterium, der er genstand for det andet spørgsmål, og som kræver en bedømmelse af disse to hypoteser, forekommer ikke at egne sig til den rolle, som retten til at opnå fremlæggelse af relevante beviser spiller, således som denne ret er sikret ved artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104. Den bedømmelse, som den nationale ret skal foretage for at kunne pålægge fremlæggelsen af beviser i søgsmålets indledende fase eller endda inden anlæggelsen heraf, bør i sagens natur nemlig have en forenklet karakter. Endvidere forholder det sig således, at selv om endda delvise eller ufuldstændige oplysninger kan sætte sagsøgeren i stand til at understøtte rimeligheden af sit erstatningskrav (
33
), skal den retsinstans, der modtager begæringen, koncentrere sin bedømmelse om rimeligheden af en enkelt hypotese, nemlig den, hvorefter betingelserne for ifaldelse af ansvar er opfyldt.
87.
Under disse omstændigheder skal det lægges til grund, at en sagsøger for at opfylde den grad af rimelighed, der kræves ifølge artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104, skal overbevise retten om, at hypotesen om, at de tre kumulative betingelser for ansvaret i den pågældende sag er opfyldt, er rimeligt acceptabel. Det andet spørgsmål skal derfor besvares med, at det kriterium, der er fastsat i artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104, indebærer en lavere grad af rimelighed end den, der følger af et kriterium, hvorefter det er mere sandsynligt, at betingelserne for ifaldelse af ansvar er opfyldt, end det modsatte.
V. Forslag til afgørelse
88.
På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare det andet og det tredje spørgsmål fra Supremo Tribunal de Justiça (øverste domstol, Portugal) på følgende måde:
»1)
Artikel 5, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/104/EU af 26. november 2014 om visse regler for søgsmål i henhold til national ret angående erstatning for overtrædelser af bestemmelser i medlemsstaternes og Den Europæiske Unions konkurrenceret
skal fortolkes således, at
en afgørelse, hvorved der konstateres en overtrædelse af konkurrenceretten, ikke i tilstrækkelig grad understøtter rimeligheden af et erstatningskrav. Den omstændighed, at denne afgørelse vedrører et vertikalt begrænsende formål og er vedtaget inden for rammerne af en forligsprocedure, kan ikke ændre denne betragtning.
2)
Det kriterium, der er fastsat i artikel 5, stk. 1, i direktiv 2014/104, indebærer en lavere grad af rimelighed end den, der følger af et kriterium, hvorefter det er mere sandsynligt, at betingelserne for ifaldelse af ansvar er opfyldt, end det modsatte.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 26.11.2014 om visse regler for søgsmål i henhold til national ret angående erstatning for overtrædelser af bestemmelser i medlemsstaternes og Den Europæiske Unions konkurrenceret (EUT 2014, L 349, s. 1).
(
3
) – Rådets forordning af 16.12.2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i traktatens artikel 81 og 82 (EFT 2003, L 1, s. 1).
(
4
) – Diário da República, I serie, nr. 107, af 5.6.2018.
(
5
) – Jeg påpeger, at den forelæggende ret alene har henvist til denne lovs relevante bestemmelser uden at gengive ordlyden i anmodningen om præjudiciel afgørelse. Denne tekst optræder derimod i den portugisiske regerings og Europa-Kommissionens skriftlige indlæg.
(
6
) – Afgørelse C(2020) 893 final om en procedure i henhold til artikel 101 [TEUF] og artikel 53 i EØS-aftalen (sag AT.40528 – Meliá (Holiday Pricing)), som blev offentliggjort i resumé i Den Europæiske Unions Tidende den 2.6.2020 (EUT 2020, C 182, s. 9) (herefter »afgørelsen af 21. februar 2020«).
(
7
) – Jf. punkt 20 i dette forslag til afgørelse.
(
8
) – C-163/21, EU:C:2022:286.
(
9
) – I så fald bliver en begæring om fremlæggelse af beviser følgelig ikke blot underlagt de krav, der er fastsat i artikel 5, stk. 4 og 7, i direktiv af 2014/104, men samtlige de i denne artikel fastsatte krav.
(
10
) – Jf. senest dom af 22.10.2024, Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret (C-652/22, EU:C:2024:910, præmis 53).
(
11
) – Jf. dom af 10.11.2022, PACCAR m.fl. (C-163/21, EU:C:2022:863, præmis 43).
(
12
) – Jf. navnlig dom af 20.4.2023, Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C-25/21, EU:C:2023:298, præmis 39).
(
13
) – Jf. i denne retning dom af 6.11.2012, Otis m.fl. (C-199/11, EU:C:2012:684, præmis 65).
(
14
) – Jf. punkt 44 i dette forslag til afgørelse.
(
15
) – Jf. med henblik på en komparativ analyse L. Hornkohl, »The Presumption of Harm in EU Private Enforcement of Competition Law – Effectiveness vs Overcompensation«, EU and Comparative Law Issues and Challenges Series, 2021, s. 34-36, og J. Malinauskaite, C. Cauffman, »The Transposition of the Antitrust Damages Directive in the Small Member States of the EU – A Comparative perspective«, Journal of European Competition Law & Practice, 2018, bind 9, nr. 8, s. 509 og 511.
(
16
) – Jf. dom af 30.1.2020, Generics (UK) m.fl. (C-307/18, EU:C:2020:52, præmis 63).
(
17
) – Jf. modsætningsvis dom af 18.11.2021, Visma Enterprise (C-306/20, EU:C:2021:935, præmis 71).
(
18
) – Jf. punkt 50 i dette forslag til afgørelse.
(
19
) – Jf. punkt 53 i dette forslag til afgørelse.
(
20
) – Jf. punkt 44 i dette forslag til afgørelse.
(
21
) – Jf. i denne retning dom af 4.10.2024, FIFA (C-650/22, EU:C:2024:824, præmis 150).
(
22
) – Jf. analogt punkt 28 i Kommissionens meddelelse om forligsprocedurer med henblik på vedtagelse af beslutninger i henhold til artikel 7 og artikel 23 i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 i kartelsager (EUT 2008, C 167, s. 1).
(
23
) – Jf. i denne retning dom af 29.6.2010, Kommissionen mod Alrosa (C-441/07 P, EU:C:2010:377, præmis 48), og af 28.1.2025, ASG 2 (C-253/23, EU:C:2025:40, præmis 44).
(
24
) – Jf. punkt 65 og 66 i dette forslag til afgørelse.
(
25
) – Det samme gør sig nemlig gældende med den term, der er anvendt i den polske sprogversion (»uprawdopdobnienie«), som ifølge »Słownik języka polskiego PWN (Polskie Wydawnictwo Naukowe)«, https://sjp.pwn.pl/slowniki/uprawdopodobnienie, henviser til dette at gøre en hypotese plausibel (»sprawić, że coś staje się prawdopodobne«).
(
26
) – Denne bestemmelse er blevet gennemført i tysk ret ved artikel 33g, stk. 1, i Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen (lov mod konkurrencebegrænsning) af 26.6.2013 (BGBl. 2013 I, s. 1750), hvorefter sagsøger skal godtgøre, at vedkommendes erstatningskrav er sandsynligt (»der glaubhaft macht, einen solchen Schadensersatzanspruch zu haben«). I dom af 4.4.2023, KZR 20/21, præciserede Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland), at det er tilstrækkeligt, at der foreligger en vis sandsynlighed støttet på konkrete beviser for, at sagsøger har ret til at anlægge et erstatningssøgsmål, og at det ikke er nødvendigt med en overvældende sandsynlighed.
(
27
) – Denne bestemmelse er blevet gennemført i polsk ret ved artikel 17, stk. 1, i ustawa o roszczeniach o naprawienie szkody wyrządzonej przez naruszenie prawa konkurencji (lov af 21.4.2017 om erstatning for en skade forårsaget af en overtrædelse af konkurrenceretten). Heri fastlægges sandsynlighedskriteriet (»uprawdopodobnienie«) for et erstatningskrav. Retslitteraturens forfattere har påpeget, at denne lov henviser til de generelle regler i den civile retsplejelov. Det kriterium, der er fastlagt i den nævnte bestemmelse, skal fortolkes således, at hvis et sådant krav skal kunne anses for rimeligt, skal udsagnet om, at det foreligger, være rimeligt acceptabel, og dets troværdighed må set i lyset af de fremlagte beviser ikke være ubetydelig. Vurderingen af dette krav er forenklet og hviler på en umiddelbar bedømmelse snarere end en detaljeret analyse. Jf. i denne henseende P. Machnikowski i K. Lis-Zarrias, P. Machnikowski (red.), Ustawa o roszczeniach o naprawienie szkody wyrządzonej przez naruszenie prawa konkurencji. Komentarz, CH BECK, Warszawa, 2018, punkt 16.
(
28
) – Jf. dom af 10.11.2022, PACCAR m.fl. (C-163/21, EU:C:2022:863, præmis 44).
(
29
) – Jf. i denne retning dom af 16.2.2023, Tráficos Manuel Ferrer (C-312/21, EU:C:2023:99, præmis 42-44).
(
30
) – Jf. M. Smith, »Civil liability and the 50%+ standard of proof«, The International Journal of Evidence & Proof, 2021, bind 25, nr. 3, s. 183.
(
31
) – Jf. B. Rodger, »United Kingdom«, i B. Rodger, M. Sousa Ferro og F. Marcos (red.), The EU Antitrust Damages Directive: Transposition in the Member States, nævnt ovenfor, s. 382.
(
32
) – Jf. dom af 10.11.2022, PACCAR m.fl. (C-163/21, EU:C:2022:863, præmis 43).
(
33
) – Jf. punkt 84 i dette forslag til afgørelse.