61990CC0087_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. De praejudicielle spoergsmaal, som Raad van Beroep, Hertogenbosch, har forelagt Domstolen i de forenede sager C-87/90, C-88/90 og C-89/90, giver Domstolen anledning til at beskaeftige sig med vanskelighederne ved retligt at gennemfoere princippet om ligebehandling af mandlige og kvindelige arbejdstagere samt ligeledes til yderligere at praecisere naermere, hvorledes de nationale domstole skal tage hensyn til faellesskabsretten.
2. De tre sager, der verserer for den forelaeggende ret, vedroerer virkningerne fra den 23. december 1984, ikrafttraedelsesdatoen for Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring (1), af en raekke bestemmelser i den nederlandske Algemene Ouderdomswet (lov om almindelig alderdomsforsikring, herefter benaevnt "AOW"), saaledes som de var udformet foer den reform, der blev indfoert ved lov af 28. marts 1985 og ved kongelig anordning af 26. april 1985.
3. Denne lovgivning er ikke Domstolen ubekendt (2). I Koks-dommen af 23. september 1982 (3), fastslog Domstolen, at der i henhold til AOW
"i princippet [ydes] alderspension til de forsikrede fra det fyldte 65. aar. Som forsikrede anses navnlig personer, der er bosat i Nederlandene, men ikke personer, der har bopael i Nederlandene, men som i kraft af en arbejdsaftale er omfattet af og af den grund forsikret i medfoer af et andet lands lovbestemmelser. Tilsvarende anses gifte kvinder, der bor i Nederlandene, ikke som forsikrede, naar aegtefaellen ikke er forsikret i medfoer af nederlandske lovbestemmelser. Principielt er gifte kvinder saaledes ikke i sig selv berettiget til en alderspension. Til gengaeld er pensionen for en gift mand hoejere end for en ugift. Endvidere foretages et fradrag paa 1% for hvert hele kalenderaar, i hvilket den gifte mandlige berettigede ikke har vaeret forsikret mellem sit 15. og 65. aar. Samme fradrag foretages for den berettigedes hustru for hvert kalenderaar i det samme aaremaal af hendes liv, hvor hun ikke har vaeret forsikret" (4).
4. I mit forslag til afgoerelse i sagerne Achterberg-te Riele m.fl. (5) konstaterede jeg, at de perioder, for hvilke en gift mand ikke havde vaeret forsikret, navnlig paa grund af et erhvervsmaessigt ophold i en anden stat, blev fratrukket ved beregningen af hans hustrus pensionsrettigheder, men at en gift kvindes erhvervsmaessige ophold i udlandet derimod ingen virkning havde paa hendes mands pensionsrettigheder, fordi denne, naar han var loenmodtager, selvstaendig erhvervsdrivende eller bosat i Nederlandene, var selvstaendigt forsikret i henhold til AOW. Ved den kongelige anordning af 28. april 1985 blev muligheden for at udelukke en gift kvinde fra AOW-ordningen paa grund af, at hendes mand ikke var forsikret, ganske vist udelukket fra 1. april 1985, som jeg har fremhaevet (6), men artikel 24, stk. 1, i lov af 28. marts 1985 foreskriver, at de nye bestemmelser ikke finder anvendelse med hensyn til retten til alderspension for perioder, der ligger foer den 1. april 1985.
5. I sagen Achterberg-te Riele m.fl. skulle Domstolen ikke tage stilling til, om en lovgivning som AOW i den foer 1. april 1985 gaeldende affattelse var forenelig med direktiv 79/7, for saa vidt sagsoegerne i de sager, der verserede for de forelaeggende retter, ikke var omfattet af faellesskabsbestemmelsernes personelle anvendelsesomraade. Domstolen fastslog, og fulgte herved mit forslag, at direktiv 79/7
"ikke finder anvendelse paa personer, som aldrig har staaet til raadighed for arbejdsmarkedet, eller som har ophoert med at goere det, uden at aarsagen er, at en af de i direktivet naevnte risici er indtraadt" (7).
6. Denne opfattelse, som i oevrigt foelger af selve direktivets ordlyd (8), rejser imidlertid visse vanskeligheder, naar der er tale om en lovgivning, der som AOW giver forsikrede, som i givet fald aldrig har hoert til den erhvervsaktive befolkning, ret til ydelser.
7. Saaledes har fru van Wetten-van Uden i sag C-88/90, bortset fra nogle uger under Anden Verdenskrig, aldrig vaeret erhvervsmaessigt beskaeftiget. Fra 1. marts til 1. august 1959 og fra 1. august 1961 til 1. oktober 1965 arbejdede hendes mand i Forbundsrepublikken Tyskland og var derfor ikke forsikret i henhold til AOW i disse perioder. Den paagaeldende, som er blevet enke og er fyldt 65 aar, har fra 1. november 1988 oppebaaret alderspension med et fradrag paa 8% paa grund af de fire aar, i hvilke hendes mand ikke var forsikret.
8. Ligeledes fremgaar det i sag C-89/90, at fru Heiderijk, siden hun blev gift den 19. januar 1949, ikke laengere har vaeret ude paa arbejdsmarkedet. Fra 1. oktober 1965 til 1. april 1969 og fra 1. februar 1981 til 1. april 1982 var hendes aegtefaelle erhvervsmaessigt beskaeftiget i Forbundsrepublikken Tyskland, mens han fortsat boede i Nederlandene. Da han ikke var forsikret i henhold til AOW for disse perioder, blev tillaegget til den pension, som han begyndte at oppebaere for sin hustru fra 1. december 1987, nedsat med 2% pr. ikke-forsikret aar.
9. Derimod er de faktiske omstaendigheder anderledes i sag C-87/90. Fru Verholen var ansat af Roosendaal og Nispen Kommune fra 1. juni 1974 og gik paa foertidspension den 1. juli 1984, da hun var fyldt 61 aar. Fra 1. april 1988 fik hun pension i henhold til AOW. Hendes alderspension blev imidlertid ogsaa nedsat med 16% for de otte aar (fra 1.10.1976 til 1985), i hvilke hendes aegtefaelle havde vaeret erhvervsmaessigt beskaeftiget i Belgien og derfor ikke var forsikret i henhold til AOW.
10. Det eneste praejudicielle spoergsmaal, der er forelagt i sag C-87/90, gaar ud paa, om en lovgivning som AOW er forenelig med princippet om ligebehandling med hensyn til social sikring. Jeg vil behandle det til sidst. De spoergsmaal, der er forelagt i sagerne C-88/90 og C-89/90, opfordrer Domstolen til foerst naermere at praecisere, hvorledes den nationale domstol skal tage hensyn til faellesskabsretten.
I - Sag C-88/90
11. Det foerste spoergsmaal i sag C-88/90 angaar nationale domstoles kompetence til af egen drift at proeve en national retsregels forenelighed med et direktiv, hvis gennemfoerelsesfrist er udloebet, naar parterne i sagen ikke har paaberaabt sig direktivet.
12. Man kan forbavses over, at et spoergsmaal af saa stor betydning endnu ikke som saadant er blevet afgjort af Domstolen.
13. Domstolen udtalte ganske vist i Rheinmuehlen-dommen af 16. januar 1974 (9), at EOEF-Traktatens artikel 177
"giver de nationale retter adgang og i paakommende tilfaelde pligt til at foretage en praejudiciel forelaeggelse, naar dommeren enten af egen drift eller efter anmodning fra parterne konstaterer, at realiteten i sagen rummer et af de i stk. 1 naevnte spoergsmaal" (10).
I den naevnte sag var der dog kun tale om den nationale rets adgang til at henvende sig til Domstolen i form af en praejudiciel forelaeggelse. Alligevel maa det noedvendigvis konstateres, at Domstolen allerede udtrykkeligt har anerkendt, at nationale domstole har ret til af egen drift at inddrage en faellesskabsregel i sagen og forelaegge spoergsmaal herom for Domstolen i henhold til artikel 177. Ifoelge Domstolens traditionelle praksis, hvorefter Domstolen er bemyndiget
"til at traeffe praejudiciel afgoerelse om fortolkningen af retsakter, der er vedtaget af faellesskabsinstitutionerne, uanset om disse retsakter gaelder umiddelbart" (11),
kan vi anse det for fastslaaet, at en national ret af egen drift kan inddrage en faellesskabsregel i sagen, ogsaa i tilfaelde, hvor denne ikke gaelder umiddelbart, for at stille Domstolen et praejudicielt spoergsmaal.
14. Men den omstaendighed, at en ret af egen drift rejser spoergsmaal om en faellesskabsretsakt, har ikke alene til foelge, at denne faar mulighed for at ivaerksaette det judicielle samarbejde i Traktatens artikel 177. En saadan inddragelse kan ogsaa foere til, at den nationale ret selv undlader at anvende den nationale lov, der er i strid med faellesskabsreglen, naar den sidstnaevnte har direkte virkning. En saadan kompetence fremgaar af den direkte anvendelighed, som Domstolen, bl.a. i Simmenthal-dommen (12), har tillagt faellesskabsretten. I denne dom udtalte Domstolen foerst, at den umiddelbare virkning
"gaelder ... for enhver dommer, der inden for sin kompetence har til opgave som organ i en medlemsstat at beskytte rettigheder, som private er udstyret med af faellesskabsretten" (13)
og dernaest, at den tilsigtede virkning af artikel 177
"ville blive nedsat, hvis retten var forhindret i oejeblikkeligt at anvende faellesskabsretten i overensstemmelse med Domstolens afgoerelse eller praksis" (14),
og konkluderede deraf, at
"den nationale dommer, der inden for sin kompetence har til opgave at anvende faellesskabsrettens bestemmelser, har pligt til at sikre disse reglers fulde virkning, idet han i paakommende tilfaelde af egen drift skal undlade at anvende en modstridende ... bestemmelse i national lovgivning" (15).
15. Det foreliggende praejudicielle spoergsmaal sondrer imidlertid ikke efter, om faellesskabsreglen har direkte virkning eller ej. Selv om Domstolen allerede har udtalt, at artikel 4 i direktiv 79/7, som synes at skulle anvendes her, har direkte virkning (16), finder jeg det hensigtsmaessigt at understrege, at der maa tillaegges nationale retter kompetence til af egen drift at inddrage en faellesskabsregel i sagen, selv om denne retsregel ikke har direkte virkning. Som sagt har Domstolen allerede stiltiende anerkendt en saadan kompetence med henblik paa henvendelse til Domstolen i form af en praejudiciel forelaeggelse. Men en saadan mulighed kan ogsaa foere til, at den nationale domstol "i videst muligt omfang" (17) fortolker sin nationale ret i lyset af et direktivs ordlyd og formaal, saaledes som Domstolens praksis om "overensstemmende fortolkning" (18) forpligter den til, uanset om fristen for gennemfoerelse af direktivet er udloebet (19).
16. Som jeg har tilkendegivet i mit forslag til afgoerelse i Dekker og Hertz-sagerne (20), boer man fremdrage en sondring, der ligger til grund for hele strukturen i Domstolens praksis, mellem paa den ene side spoergsmaalet, om en faellesskabsbestemmelse, som i givet fald ikke har direkte virkning, kan paaberaabes med henblik paa en korrekt fortolkning af national ret eller praejudiciel forelaeggelse for Domstolen, og paa den anden side en faellesskabsretlig bestemmelses umiddelbare anvendelighed; naar der ikke foreligger nationale retsforskrifter, eller naar der er tale om nationale retsregler, der er uforenelige med faellesskabsretten, forudsaetter en saadan anvendelighed noedvendigvis, at bestemmelsen tillaegges direkte virkning.
17. Der er for oejeblikket ud over forelaeggelse i henhold til artikel 177 og den saakaldte forpligtelse til "overensstemmende fortolkning" andre omstaendigheder, hvorunder den nationale domstol kan blive foranlediget til af egen drift at proeve, om en national retsregel er forenelig med en bestemmelse i faellesskabsretten, som ikke har direkte virkning. Dette kan navnlig vaere tilfaeldet under et soegsmaal vedroerende statens ansvar for tilsidesaettelse af sine faellesskabsforpligtelser, som er rejst af en privat for en national domstol. Ganske vist er saadanne soegsmaal paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin omfattet af hver medlemsstats nationale ret (21). Alligevel kan det for de nationale retsordeners vedkommende, som indeholder bestemmelser om statens ansvar, vaere hensigtsmaessigt, at en domstol fastslaar, at national ret er uforenelig med en faellesskabsregel, selv hvis den ikke har direkte virkning, for saaledes at fastslaa, at de nationale myndigheder har begaaet en fejl, som kan paadrage staten ansvar.
18. Disse praeciseringer er ikke overfloedige. Saafremt direktiv 79/7 ikke er blevet korrekt gennemfoert i nederlandsk ret, er det i betragtning af Domstolens Marshall-dom (22) ikke klart, at fru van Wetten-van Uden kan paaberaabe sig direktivets artikel 4 over for Sociale Verzekeringsbank. Hvis den nationale domstol paa baggrund af Domstolens Foster-dom (23) finder, at den sidstnaevnte ikke er et organ, der udgaar fra staten, kan den ganske vist paa embeds vegne inddrage direktiv 79/7, ikke for at udelukke anvendelse af sin nationale ret, men kun for at forsoege "i videst muligt omfang" (24) at fortolke den i overensstemmelse med faellesskabsretsaktens krav.
19. Tilbage staar at afgoere, om den nationale domstol har pligt til af egen drift at inddrage en faellesskabsregel med de netop beskrevne formaal. Jeg mener, at dette maa besvares bekraeftende. Faellesskabsrettens forrang kan ikke overlades til nationale domstoles skoen, da man risikerer alvorligt at skade den ensartede anvendelse af denne ret. Og naevnte pligt paahviler domstolene saavel med hensyn til faellesskabsregler med direkte virkning som med hensyn til dem, der ikke har en saadan virkning.
20. For de foerstnaevntes vedkommende skal domstolene opfylde deres "opgave ... at beskytte rettigheder, som private er udstyret med af faellesskabsretten" (25). Praemisserne til Domstolens Salgoil-dom viser i oevrigt, hvor meget forrang og direkte virkning der staar i "et tvillingeforhold" (26), men ogsaa hvor meget disse to principper noedvendigvis forudsaetter, at det anerkendes, at anvendelsen af faellesskabsretten har absolut umiddelbar karakter. Domstolen har heri fastslaaet, at faellesskabsrettens bestemmelser
"forpligter medlemsstaternes myndigheder, og navnlig de kompetente domstole, til at beskytte de borgerne tilkommende rettigheder, som beroeres af en eventuel tilsidesaettelse af de naevnte bestemmelser, ved at sikre den direkte og umiddelbare varetagelse af deres interesser" (27).
Praemisserne til Simmenthal-dommen er ligeledes meget klare i denne henseende. Den nationale dommer "har til opgave ... at beskytte rettigheder, som private er udstyret med af faellesskabsretten" (28); han "har pligt til at sikre disses reglers fulde virkning" (29).
21. For de sidstnaevntes vedkommende skal domstolene beskytte borgernes rettigheder i det omfang, hvori faellesskabsreglen ikke har direkte virkning. Lad mig dog minde om, at naar den nationale domstol staar over for et direktiv, der ikke har en saadan virkning, paalaegger Domstolens praksis den en pligt til i videst muligt omfang at fortolke sin nationale ret i lyset af direktivets ordlyd og formaal. En saadan regel foelger baade af Traktatens artikel 189 og af dens artikel 5. Som Domstolen fastslog i Marleasing-dommen,
"den pligt for medlemsstaterne, der foelger af et direktiv, til at virkeliggoere dens maal, og pligten i medfoer af Traktatens artikel 5 til at traeffe alle almindelige eller saerlige foranstaltninger til at sikre opfyldelsen af denne pligt, paahviler alle myndighederne i medlemsstaterne, herunder ogsaa domstolene inden for deres kompetence" (30).
Ogsaa her foelger en saadan pligt af faellesskabsrettens forrang, hvilket forudsaetter, at faellesskabsreglerne anvendes ensartet og umiddelbart paa hele Faellesskabets omraade. Selv om man her, i mangel af direkte virkning, genfinder de utvivlsomt mere traditionelle strukturer i folkeretten, staar det dog fast, at den nationale domstol, statens myndighed, inden for rammerne af sin kompetence skal sikre overholdelsen af den faelles lovgivning.
22. Jeg foreslaar Domstolen at besvare det foerste spoergsmaal i sag C-88/90 i overensstemmelse hermed.
23. Det andet spoergsmaal i samme sag drejer sig om det tilfaelde, at en part i hovedsagen ikke hoerer til et direktivs personelle anvendelsesomraade, skoent den sociale sikringsordning, som samme sag drejer sig om, er omfattet af direktivet. Den forelaeggende ret er i tvivl om, hvorvidt den i et saadant tilfaelde har mulighed for at tage stilling til, om en national retsregel er forenelig med dette direktiv.
24. Man vil her genkende den problematik, der forelaa i Domstolens dom i sagerne Achterberg-te Riele m.fl. (31). Som den forelaeggende ret har konstateret, hoerer fru van Wetten-van Uden ikke til den erhvervsaktive befolkning som omhandlet i artikel 2 i direktiv 79/7; alligevel er de lovbestemte ordninger, der sikrer beskyttelse mod risikoen alderdom, omfattet af samme direktivs artikel 3, stk. 1, litra a). I dommen i sagerne Achterberg-te Riele m.fl. udtalte Domstolen som sagt, at
"det [fremgaar] imidlertid af direktivets artikel 2 sammenholdt med dets artikel 3, at direktivet kun vedroerer personer, som har erhvervsarbejde paa det tidspunkt, da de kan goere krav paa en alderspension, eller hvis virksomhed tidligere var blevet afbrudt af en af de oevrige risici, der er naevnt i artikel 3, stk. 1, litra a)" (32).
25. Direktiv 79/7 kraever hel og fuld anvendelse af princippet om ligebehandling inden for sit anvendelsesomraade. Naar en person ikke er omfattet af dette, hoerer de paagaeldende nationale retsregler ikke til dem, som ifoelge direktivet skal respektere princippet om ligebehandling. Intet forbyder den nederlandske lovgiver at lade forsikrede, som ikke tilhoerer den erhvervsaktive befolkning, faa adgang til sociale sikringsydelser; det maa dog konstateres, at faellesskabsretten paa sit nuvaerende udviklingstrin ikke for saadanne situationer kraever, at ligebehandlingsprincippet skal anvendes. Som jeg fremhaevede i mit forslag til afgoerelse i sagerne Achterberg-te Riele m.fl., kan det forekomme paradoksalt, at en bestemmelse i national ret, som mere effektivt beskytter samtlige bosatte i en medlemsstat mod risikoen alderdom, ikke kan finde stoette i faellesskabslovgivningen med hensyn til princippet om ligebehandling af maend og kvinder. Man maa her alene konstatere, at nederlandsk ret paa dette punkt er forud for faellesskabsretten paa dens nuvaerende udviklingstrin (33).
26. Naar den i hovedsagen omhandlede situation ikke er omfattet af bestemmelserne i direktiv 79/7, kan den nationale domstol naturligvis ikke ved denne lejlighed tage stilling til, om den nationale ret er forenelig med dette direktiv.
27. Det tredje spoergsmaal er mere enkelt. Den forelaeggende ret spoerger Domstolen, om direktivets artikel 2 bestemmer direktivets personelle anvendelsesomraade, eller om den ligesom artikel 3 vedroerer afgraensningen af de sociale sikringsordninger, som direktivet gaelder for.
28. I denne sammenhaeng kan jeg kun henvise til dommen i sagerne Achterberg-te Riele m.fl.:
"Direktivets personelle anvendelsesomraade",
fastslog Domstolen,
"er fastsat i artikel 2, hvorefter det finder anvendelse paa den erhvervsaktive befolkning, paa personer, der soeger arbejde, samt paa arbejdstagere, hvis erhvervsarbejde er blevet afbrudt af en af de i artikel 3, stk. 1, litra a), naevnte risici" (34).
29. Jeg kan daarligt se, hvordan artikel 2 ogsaa skulle kunne angaa afgraensningen af de sociale sikringsordninger, som direktivet gaelder for, da denne afgraensning udtrykkeligt fremgaar af artikel 3, stk. 1, litra a),
II - Sag C-89/90
30. Det eneste spoergsmaal, der er forelagt i sag C-89/90, har ligeledes til formaal at afhjaelpe de ulemper, som jeg har naevnt i begyndelsen af mit forslag. Den forelaeggende ret spoerger Domstolen, om en borger kan paaberaabe sig bestemmelserne i direktiv 79/7, naar han rammes af virkningerne af en national, diskriminerende bestemmelse, som vedroerer hans hustru, der ikke er part i sagen.
31. Dette spoergsmaal skyldes de saerlige omstaendigheder i det foreliggende tilfaelde. Fru Heiderijk var nemlig paa det paagaeldende tidspunkt til forskel fra sin mand ikke fyldt 65 aar. Hendes mand oppebar derfor for sig selv en alderspension, som blev forhoejet med et tillaeg, fordi han forsoergede en person, der endnu ikke var fyldt 65 aar. Gifte kvinder erhvervede nemlig foerst ret til alderspension fra det fyldte 65. aar, og denne pension blev i oevrigt udbetalt til aegtemanden bortset fra visse tilfaelde, navnlig saafremt denne var afgaaet ved doeden (35). Tillaegget blev nedsat, bl.a. under hensyntagen til de perioder, i hvilke fru Heiderijk ikke har vaeret forsikret i henhold til AOW, fordi hendes mand ikke var det. Kun hr. Heiderijk er part i hovedsagen. Den nederlandske retsplejelovgivning tillader ifoelge den forelaeggende ret ikke fru Heiderijk at indtraede i denne sag.
32. Spoergsmaalet er ret vanskeligt. Indtil nu er forskelsbehandlingen blevet paaberaabt af den ramte person selv (36). Domstolen har saaledes endnu ikke skullet tage stilling til det vanskelige problem, hvem der kan paaberaabe sig faellesskabsretten for de nationale domstole. Denne vanskelighed har for tiden fundet en rent national loesning i det omfang, hvori den ret, som tvisten i hovedsagen verserer for, i givet fald undersoeger, om den beroerte person har soegsmaalskompetence og retlig interesse i henhold til de nationale retsplejeregler. Hvis personen har soegsmaalskompetence, saa kan den paagaeldende til varetagelse af sine rettigheder paaberaabe sig en faellesskabsregel, som vedkommende oensker at blive begunstiget af. Vil det sige, at kun national ret kan vaere afgoerende for, hvem der kan paaberaabe sig faellesskabsretten? Det mener jeg ikke. Domstolens praksis har allerede givet to "korrektiver".
33. For det foerste kan den nationale lovgivning ikke goere indgreb i princippet om ret til domstolsproevelse (37). Dette gaelder navnlig, hvis den person, der er offer for en forskelsbehandling, som er forbudt i henhold til faellesskabsretten, af grunde, som staar i noeje forbindelse med de nationale retsplejeregler, ikke kunne goere sine rettigheder gaeldende ved domstolene.
34. For det andet maa anvendelse af saadanne regler ikke foere til, at det i praksis bliver umuligt at udoeve de rettigheder, som faellesskabsretsordenen giver (38).
35. I dette tilfaelde har Domstolen imidlertid ikke faaet forelagt spoergsmaalet om, hvorvidt det er i strid med den naevnte retspraksis, at fru Heiderijk, som i givet fald er offer for en forskelsbehandling, er afskaaret fra at goere gaeldende ved domstolene, at den paagaeldende nationale lov er uforenelig med faellesskabsretten. Som jeg naevnte i mit forslag til afgoerelse i Bakker-sagen, blev der nemlig i den nederlandske lovgivning kun udbetalt pension til aegtemanden, idet denne pension repraesenterede pensionsrettigheder, der var erhvervet af eller for begge aegtefaeller (39). Kun i saerlige tilfaelde modtog den gifte kvinde sin alderspension direkte. Ikke blot havde den mandlige arbejdstagers ikke-forsikrede perioder saaledes direkte foelger for stoerrelsen af de ydelser, der skulle udbetales for hans hustru, men det var ogsaa alene ham, der modtog den pension, som var optjent for hans aegtefaelle. Uden at skulle tage stilling til, hvem der retligt var berettiget til pensionen, vil Domstolen konstatere, at aegtemanden modtager denne og ifoelge nederlandsk retsplejelovgivning har adgang til at indtale krav ved domstolene. Han skal derfor til varetagelse af disse rettigheder kunne paaberaabe sig bestemmelserne i direktiv 79/7, som han oensker at blive begunstiget af.
36. Jeg maa dog tilfoeje en yderligere praecisering, for at Domstolens svar skal kunne anvendes af den nationale domstol, naar den skal traeffe afgoerelse. Selv om hr. Heiderijk nemlig kan paaberaabe sig direktiv 79/7, staar det dog fast, at denne retsakt - er det noedvendigt at gentage det? - ikke kan finde anvendelse paa forsikrede, som ikke hoerer til den erhvervsaktive befolkning som omhandlet i artikel 2. Foelgelig vil den nationale domstol kun kunne tage direktivet i betragtning paa betingelse af, at det antages, at den berettigede til den paagaeldende pension i henhold til nederlandsk ret er hr. Heiderijk - som afgjort hoerer til direktivets anvendelsesomraade - men ikke hans hustru, som ikke hoerer til de personer, der er naevnt i artikel 2. I saa fald vil han saa kunne anfaegte AOW under henvisning til direktivets artikel 4, stk. 1, som forbyder enhver direkte eller indirekte forskelsbehandling paa grundlag af koen, bl.a. for saa vidt angaar "beregningen af ydelserne, herunder aegtefaelle- eller forsoergertillaeg".
III - Sag C-87/90
37. Han kan afgjort blive hjulpet heri af den undersoegelse, som Domstolen opfordres til ved det eneste praejudicielle spoergsmaal, der er forelagt i sag 87/90. Fru Verholen har som sagt haft beskaeftigelse siden 1974 og gik paa foertidspension fra 1. juli 1984. Hun var stadig omfattet af denne ordning, da hun den 1. april 1988 fik ret til alderspension i henhold til AOW. Skoent den forelaeggende ret i sin forelaeggelseskendelse har antaget, at hun efter dens opfattelse tilhoerer den erhvervsaktive befolkning som omhandlet i artikel 2 i direktiv 79/7, har den nederlandske regering udtrykkeligt bestridt dette punkt saavel i sit skriftlige indlaeg som under den mundtlige forhandling. Ifoelge regeringen har fru Verholen ved at acceptere at gaa paa foertidspension frivilligt forladt sin stilling og kan derfor ikke laengere anses for at tilhoere den erhvervsaktive befolkning.
38. Lad mig straks sige, at denne opfattelse efter min mening ikke kan laegges til grund. I dommen i de forenede sager Achterberg-te Riele m.fl. fastslog Domstolen, at
"personer, som har erhvervsarbejde paa det tidspunkt, da de kan goere krav paa en alderspension, eller hvis virksomhed tidligere var blevet afbrudt af en af de oevrige risici, der er naevnt i artikel 3, stk. 1, litra a)" (40),
hoerer til anvendelsesomraadet for direktiv 79/7. Risikoen alderdom er udtrykkeligt naevnt i artikel 3, stk. 1, litra a). I korthed mener den nederlandske regering, at en loenmodtager, som vaelger at vaere omfattet af en foertidspensionsordning, ikke forlader sin stilling, fordi risikoen alderdom er indtraadt. Jeg har vanskeligt ved at se, hvorfor ophoer af erhvervsvirksomhed i en alder af 61 aar ikke skulle have noget at goere med risikoen alderdom, naar dette ville vaere tilfaeldet, hvis dette ophoer skete fire aar senere. Naar en person ophoerer med sin beskaeftigelse for at oppebaere en ydelse, som tildeles afhaengigt af, at vedkommende har naaet en vis alder, og i givet fald afhaengigt af, om han eller hun har arbejdet i et vist antal aar, er den paagaeldende omfattet af anvendelsesomraadet for direktiv 79/7 som fastsat ved artikel 2. Betragtningerne vedroerende finansieringen af foertidspensionsordningen og de naermere bestemmelser derom har ganske vist en klar interesse ved afgoerelsen af, om denne ydelse er omfattet af EOEF-Traktatens artikel 119 eller skal anses for en social sikringsydelse, men de kan ikke tages i betragtning ved fastlaeggelsen af anvendelsesomraadet for direktiv 79/7. Hvis man accepterede den nederlandske regerings opfattelse, ville det foere til, at alle loenmodtagere paa foertidspension blev beroevet deres beskyttelse. Jeg mener derfor ligesom den forelaeggende ret, at fru Verholen hoerer til den erhvervsaktive befolkning som omhandlet i direktivets artikel 2.
39. Domstolen maa saaledes tage stilling til, om det er foreneligt med dette direktivs artikel 4, stk. 1, og artikel 5 at opretholde virkningerne af en national lovgivning, som under visse omstaendigheder udelukkede gifte kvinder fra forsikringen.
40. Den forelaeggende ret og Sociale Verzekeringsbank (41) er enige om, at AOW var diskriminerende i den affattelse, der gjaldt foer 1. april 1985. Indtil denne dato fik gifte kvinder, hvis aegtefaeller ikke havde vaeret forsikret, navnlig paa grund af erhvervsmaessigt ophold i en anden medlemsstat, som sagt nedsat deres pension afhaengigt af deres aegtefaellers ikke-forsikrede perioder. Derimod havde gifte kvinders ikke-forsikrede perioder ingen virkning paa optjeningen af deres aegtefaellers pensionsrettigheder, fordi disse, naar de enten var arbejdstagere eller bosiddende i Nederlandene, var selvstaendigt forsikret i henhold til AOW.
41. Jeg har allerede i mit forslag til afgoerelse i sagerne Achterberg-te Riele m.fl. udtalt mig om opretholdelsen af saadanne virkninger i forhold til princippet om ligebehandling. Som jeg har naevnt, giver Domstolens praksis allerede vaerdifulde anvisninger i denne henseende. I dommen i sagerne Dik m.fl. (42) udtalte Domstolen saaledes, at
"direktiv 79/7 ikke indeholder nogen undtagelse fra ligebehandlingsprincippet i artikel 4, stk. 1, der kan hjemle opretholdelse af en forskelsbehandling, der bestod ifoelge tidligere gaeldende lovgivning. Det foelger heraf, at en medlemsstat ikke efter den 23. december 1984 maa opretholde en forskelsbehandling, der beror paa, at ydelsesvilkaarene er de samme som foer den naevnte dato. Det goer herved ingen forskel, at en saadan forskelsbehandling foelger af overgangsbestemmelser" (43).
Denne dom er i oevrigt en fornyet bekraeftelse af en fast retspraksis (44).
42. Den nederlandske regering og Sociale Verzekeringsbank mener imidlertid, at disse domme, hvoraf nogle angik ydelser ved arbejdsloeshed (45), og andre vedroerte de bevisbetingelser, der stilledes for at kunne oppebaere en ydelse fra en ordning, hvortil der ikke skulle betales bidrag (46), ikke kan gaelde for en social sikringsordning baseret paa kapitalopsparing. Efter min opfattelse er det nytteloest at sondre mellem saakaldte risikoordninger og saakaldte bidragsordninger. I den naevnte dom i sagerne Dik m.fl. havde Domstolen "betingelserne for erhvervelse af ret til ydelser" for oeje uden paa nogen maade at sondre mellem sociale sikringsordninger, der er baseret paa fordeling og ordninger, der er baseret paa kapitalopsparing. Der findes i oevrigt ingen sondring af denne art i direktivets ordlyd.
43. Raadets direktiv 86/378/EOEF af 24. juli 1986 om gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder inden for de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger (47) bestemmer ganske vist i artikel 8, stk. 2, at det ikke er til hinder for, at "rettigheder og pligter, som vedroerer en periode for medlemskab af en erhvervstilknyttet ordning, der ligger forud for revisionen af den paagaeldende ordning, fortsat er undergivet de bestemmelser i ordningen, som var gaeldende for den paagaeldende periode". Det er forstaaeligt, at faellesskabslovgiver for de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger, som finansieres af arbejdsgiverne, har villet anvende princippet om ligebehandling gradvis. Denne omstaendighed har dog ingen betydning i det foreliggende tilfaelde, da en tilsvarende bestemmelse netop ikke findes i direktiv 79/7. Hvis faellesskabslovgiver har villet sikre oejeblikkelig indfoerelse af ligebehandling med hensyn til de lovbestemte sociale sikringsordninger, maa faellesskabslovgivers vilje respekteres.
44. I oevrigt har Domstolen i en nyere dom (48) fastslaaet, at princippet om ligebehandling ogsaa skulle have direkte virkning (49), naar der ogsaa, som i naervaerende sag, var tale om en ordning baseret paa bidrag. Domstolen har i oevrigt omhyggeligt praeciseret, at
"virkningerne af den naevnte fortolkning ikke boer begraenses, for saa vidt angaar pensionsrettigheder, der erhverves efter afsigelsen af naervaerende dom" (50).
45. Jeg vil senere behandle spoergsmaalet, om det er hensigtsmaessigt at begraense de tidsmaessige virkninger af den dom, som Domstolen afsiger i naervaerende sag. Det maa dog konstateres, at efter Domstolens Barber-dom har de personer, som tidligere blev diskrimineret, ret til en pension, som ikke laengere er afhaengig af tidligere forskelsbehandling, selv hvis de bidrag, som de tidligere har betalt, ikke har kunnet afstemmes efter denne nye situation.
46. I modsaetning til, hvad Sociale Verzekeringsbank har anfoert i sit indlaeg, er der ikke her tale om at indfoere en tilbagevirkende gyldighed for direktivet (51). Der er blot tale om at sikre, at princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring straks traeder i kraft, hvilket forudsaetter oejeblikkelig afskaffelse af uligheder, som endnu maatte bestaa. Direktivet ville blive beroevet en stor del af sin virkning, hvis det maatte antages, at det kun skal finde hel og fuld anvendelse paa personer, som foerst har paabegyndt deres bidragsperioder fra den 23. december 1984.
47. Som generaladvokat Cruz Vilaça fremhaevede i sit forslag til afgoerelse i Borrie Clarke-sagen, er der
"ikke ... givet nogen som helst undtagelsesbestemmelse, hvorefter en medlemsstat skulle kunne opretholde diskriminerende retsvirkninger af tidligere gaeldende nationale forskrifter, og det er lige saa direktivstridigt at opretholde saadanne diskriminerende vilkaar, som at opretholde de nationale forskrifter selv" (52).
48. I deres skriftlige indlaeg har den nederlandske regering og Sociale Verzekeringsbank soegt at paavise, at de anfaegtede konsekvenser ikke foelger af en bestemt overgangsbestemmelse, men af anvendelsen af princippet om, at enhver fortidig situation skal bedoemmes paa baggrund af dagaeldende ret.
49. Det er herved uden betydning, om de anfaegtede virkninger er et resultat af en overgangsbestemmelse. Faellesskabsrettens effektivitet kan ikke vaere forskellig alt efter de nationale retsomraader, paa hvilke den stiller sine krav. Desuden kan det i hoej grad bestrides, at der skulle vaere tale om at anvende den ret, der gjaldt for en fortidig situation. Efter den 23. december 1984, dvs. nu, har kvinder ret til at modtage en pension, ved hvis beregning der ikke laengere tages hensyn til diskriminatoriske bestemmelser. Den fortidige situation er de pensioner, der blev udbetalt foer den 23. december 1984, og for hvilke modtagerne ikke kan kraeve betaling af beloeb, der ikke er opkraevet som foelge af en forskelsbehandling, da princippet om ligebehandling endnu ikke gjaldt paa dette tidspunkt.
50. Endelig har den nederlandske regering gjort gaeldende, at der ved beregningen af de rettigheder til alderspension, som er erhvervet i udlandet af gifte maend, som har arbejdet dér, i almindelighed tages hensyn til, om der er en aegtefaelle eller en person, som forsoerges, med henblik paa at forhoeje pensionen. Dette argument kan ikke laegges til grund. Dels bestemmes det i nogle lovgivninger, at gifte maend og gifte kvinder hver isaer erhverver selvstaendig ret til en alderspension. Dels fremgaar det af en af Domstolens nyere domme, at det ved direktiv 79/7 indfoerte ligebehandlingsprincip skal anvendes straks og fuldt ud efter direktivets ikrafttraeden, "ogsaa selv om dette under visse omstaendigheder kan medfoere, at tillaeggene udbetales to gange" (53) eller "strider mod et princip i national ret om forbud mod ugrundet berigelse" (54).
51. Tilbage staar at undersoege, om det er hensigtsmaessigt, at Domstolen begraenser de tidsmaessige virkninger af sin dom paa netop dette punkt. Med hensyn til ligebehandling af maend og kvinder har Domstolen gjort dette to gange (55). Jeg mener dog, at de krav til retssikkerheden, som Domstolen har ladet sig lede af i disse to domme, ikke foreligger i dag i lige saa tungtvejende grad. I Defrenne II-dommen anerkendte Domstolen for foerste gang, at Traktatens artikel 119 har direkte virkning, mens denne bestemmelse ejendommeligt nok ikke er blevet anvendt igen foer i naervaerende sag. I Barber-dommen fastslog Domstolen, at det var udtryk for forskelsbehandling,
"at en mand, der afskediges af driftsmaessige grunde, kun er berettiget til opsat pension ved den normale pensionsalders indtraeden, mens en kvinde i samme situation er berettiget til aktuel arbejdsophoerspension, naar dette skyldes anvendelsen af forskellige aldersbetingelser for de to koen" (56),
mens Domstolen i en tidligere dom, Burton (57), ansaa det for berettiget, at der var forskel paa aldersbetingelserne for maend og kvinder med hensyn til adgang til frivillig fratraeden. I de to sager Defrenne II og Barber kunne arbejdsmarkedets parter og de nationale lovgivere altsaa ikke foregribe Domstolens praksis.
52. Den foreliggende situation er radikalt anderledes. Siden Domstolens dom af 23. september 1982 i Koks-sagen, altsaa foer direktiv 79/7 traadte i kraft, har den nederlandske regering kendt forholdet mellem AOW og EF-direktivets krav. I den sag var det nemlig Kommissionens opfattelse, at "de nederlandske bestemmelser, hvorefter gifte kvinder, bortset fra undtagelser, navnlig i henhold til AOW, kun er sikret, hvis deres aegtefaelle er sikret i henhold til samme lov, er i strid med det paagaeldende direktiv og skal aendres inden for en frist, som udloeber den 22. december 1984, da direktivet er meddelt den 22. december 1978" (58). I Koks-dommen fastslog Domstolen i oevrigt denne retsakts raekkevidde og praeciserede:
"Bortset fra Raadets direktiv 79/7 ..., som giver medlemsstaterne en frist paa seks aar til at gennemfoere de noedvendige bestemmelser, er ingen faellesskabsretlig regel til hinder for, at medlemsstaterne goer den ene aegtefaelles ret til at vaere omfattet af en social sikringsordning betinget af, at den anden aegtefaelle er tilsluttet den samme ordning" (59).
53. Det kan afgjort ikke benaegtes, at de vanskeligheder, som den nederlandske regering har beskrevet, og som foelger af de oekonomiske konsekvenser, som den har redegjort for under den mundtlige forhandling, er betydelige. Det maa dog noedvendigvis konstateres, at denne regerings naegtelse af at lade den umiddelbare virkning af ligebehandlingsprincippet komme de beroerte kvinder til gode ikke kan anses for at vaere et resultat af uvidenhed om AOW' s mangler med hensyn til dette princip. Jeg opfordrer derfor Domstolen til ikke at goere brug af muligheden for at begraense de tidsmaessige virkninger af sin dom.
54. Jeg foreslaar derfor, at Domstolen kender for ret:
1) I sag C-88/90
a) Den nationale domstol, der inden for rammerne af sin kompetence skal anvende faellesskabsrettens bestemmelser, har pligt til at sikre disse reglers fulde virkning ved af egen drift at undlade at anvende enhver bestemmelse i national ret, som er uforenelig med en faellesskabsregel med direkte virkning; den har ligeledes pligt til af egen drift i videst muligt omfang at fortolke bestemmelserne i national ret i lyset af faellesskabsreglens ordlyd og formaal, selv hvis denne sidstnaevnte ikke har direkte virkning.
b) Den nationale domstol kan ikke tage stilling til, om dens nationale ret er i overensstemmelse med en faellesskabsregel til fordel for en part, som ikke er omfattet af denne regels personelle anvendelsesomraade.
c) Artikel 2 i Raadets direktiv 79/7/EOEF af 19. december 1978 om gradvis gennemfoerelse af princippet om ligebehandling af maend og kvinder med hensyn til social sikring skal fortolkes saaledes, at den kun fastlaegger, hvilke personer der kan paaberaabe sig direktivets bestemmelser.
2) I sag C-89/90
a) De personer, som ifoelge nationale retsplejeregler ved domstolene kan indtale krav paa ydelser, som er blandt de i direktivets artikel 3, stk. 1 og 2, naevnte, kan paaberaabe sig dette direktivs bestemmelser, herunder artikel 4, stk. 1.
b) Direktivets bestemmelser gaelder dog kun for personer, der er berettigede til de i artikel 3, stk. 1 og 2, naevnte ydelser, og som hoerer til de personer, der er naevnt i artikel 2.
c) Det tilkommer herved den nationale domstol paa grundlag af national ret at tage stilling til, hvilke personer der er berettigede til ydelser i henhold til en alderspensionsordning som den ved Algemene Ouderdomswet indfoerte.
3) I sag C-87/90
Det naevnte direktiv skal fortolkes saaledes, at det ikke tillader medlemsstaterne i noget tidsrum at opretholde ulige behandling i forbindelse med betingelserne for at erhverve ret til alderspension, naar de tilsvarende ydelser er blevet eller vil blive udbetalt fra og med den 23. december 1984.
(*) Originalsprog: fransk.
(1) EFT 1979 L 6, s. 24.
(2) Se f.eks. dom af 20.4.1988 (sag 151/87, Bakker, Sml. s. 2009) og af 2.5.1990 (sag 293/88, Winter-Lutzins, Sml. I, s. 1623).
(3) Sag 275/81, Sml. s. 3013.
(4) Praemis 5.
(5) Dom af 27.6.1989 (forenede sager 48/88, 106/88 og 107/88, Sml. s. 1963); forslag til afgoerelse (Sml. s. 1977, afsnit 2).
(6) Sml. 1989, s. 1977, afsnit 3.
(7) Praemis 11.
(8) Se direktivets artikel 2 sammenholdt med artikel 3.
(9) Sag 166/73, Sml. s. 33.
(10) Praemis 9, min understregning.
(11) Dom af 20.5.1976 (sag 111/75, Mazzalai, Sml. s. 657, praemis 7).
(12) Dom af 9.3.1978 (sag 106/77, Sml. s. 629).
(13) Praemis 16.
(14) Praemis 20.
(15) Praemis 24, min understregning.
(16) Dom af 4.12.1986 (sag 71/85, FNV, Sml. s. 3855, praemis 21).
(17) Dom af 13.11.1990 (sag C-106/89, Marleasing, Sml. I, s. 4135).
(18) Domme af 10.4.1984 (sag 14/83, Von Colson og Kamann, Sml. s. 1891, og sag 79/83, Harz, Sml. s. 1921); dom af 4.2.1988 (sag 157/86, Murphy, Sml. s. 673).
(19) Dom af 8.10.1987 (sag 80/86, Kolpinghuis Nijmegen, Sml. s. 3969, praemis 15).
(20) Domme af 8.11.1990 (sag 177/88, Sml. I, s. 3941, og sag 179/88, Sml. I, s. 3979); forslag til afgoerelse, afsnit 7-15.
(21) Dom af 22.1.1976 (sag 60/75, Russo, Sml. s. 45); se herved sag C-6/90, Francovitch, Sml. 1991 I, s. 5357.
(22) Dom af 26.2.1986 (sag 152/84, Sml. s. 723).
(23) Dom af 12.7.1990 (sag C-188/89, Sml. I, s. 3313).
(24) Sag C-106/89, praemis 8.
(25) Sag 106/77, praemis 16; se ogsaa dom af 19.12.1968 (sag 13/68, Salgoil, Sml. 1965-1968, s. 553).
(26) Kovar, R: "L' invocabilité du droit communautaire devant les juridictions nationales" i L' avocat et l' Europe des 12 et des 21, Actes du XIIe congrès de l' association française des centres de formation professionnelle du barreau, 1988, s. 187.
(27) Sag 13/68, s. 559.
(28) Sag 106/77, praemis 16, min understregning.
(29) Praemis 24, min understregning.
(30) Sag C-106/89, praemis 8.
(31) Forenede sager 48/88, 106/88 og 107/88.
(32) Praemis 10.
(33) Sml. 1989, s. 1979, afsnit 15.
(34) Forenede sager 48/88, 106/88 og 107/88, praemis 9.
(35) Se retsmoederapporten i Bakker-sagen (Sml. 1988, s. 2010) samt sagsfremstillingen i Koks-dommen (Sml. 1982, s. 3015 og 3016); ifoelge de oplysninger, som den nederlandske regering gav under den mundtlige forhandling, blev pensionen tilsyneladende udbetalt direkte til kvinden, naar hendes aegtemand ikke selv var berettiget til en pension i henhold til AOW, naar aegteskabet var blevet indgaaet efter opgoerelsen af pensionen, og endelig naar kvinden maatte anses for familiens overhoved ("chef de famille"), hvilket synes at omfatte det tilfaelde, at hendes aegtefaelle var afgaaet ved doeden.
(36) Se dog dom af 17.10.1989 (sag 109/88 Handels- og Kontorfunktionaerernes Forbund i Danmark, Sml. s. 3199), hvor hovedsagen verserede mellem to fagforeninger.
(37) Dom af 15.5.1986 (sag 222/84, Johnston, Sml. s. 1651) og af 15.10.1987 (sag 222/86, Heylens, Sml. s. 4097).
(38) Dom af 9.11.1983 (sag 199/82, San Giorgio, Sml. s. 3595, praemis 12).
(39) Sag 151/87, afsnit 3, Sml. 1988, s. 2015.
(40) Forenede sager 48/88, 106/88 og 107/88, praemis 10; se ovenfor afsnit 24.
(41) Afsnit 12 i det skriftlige indlaeg.
(42) Dom af 8.3.1988 (sag 80/87, Sml. s. 1601).
(43) Praemis 9.
(44) Dom af 4.12.1986 (sag 71/85, FNV, Sml. s. 3855, praemis 21 og 22); dom af 24.3.1987 (sag 286/85, Mc Dermott og Cotter, Sml. s. 1453, praemis 18 og 19); dom af 24.6.1987 (sag 384/85, Borrie Clarke, Sml. s. 2865, praemis 10).
(45) Sagerne 286/85, 71/85 og 80/87.
(46) Sag 384/85.
(47) EFT L 225, s. 40.
(48) Dom af 17.5.1990 (sag C-262/88, Barber, Sml. I, s. 1889).
(49) I virkeligheden fra afsigelsen af Domstolens dom, fordi Domstolen har begraenset dommens tidsmaessige virkninger undtagen for personer, som havde anlagt sag eller indgivet tilsvarende klage.
(50) Sag C-262/88, praemis 44.
(51) Praemis 26.
(52) Sag 384/85, Sml. s. 2872, afsnit 30.
(53) Dom af 13.3.1991 (sag C-377/89, Cotter og McDermott, Sml. I, s. 1155, praemis 22).
(54) A.st., praemis 27.
(55) Dom af 8.4.1976 (sag 43/75, Defrenne II, s. 455) og den foernaevnte dom C-262/88.
(56) Sag C-262/88, praemis 35.
(57) Dom af 16.2.1982 (sag 19/81, Sml. s. 555).
(58) Sag 275/81, sagsfremstillingen, Sml. s. 3019.
(59) Sag 275/81, praemis 11, min understregning.