61980C0155
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
F. CAPOTORTI
FREMSAT DEN27. MAJ 1981 (
*1
)
Høje Domstol.
1.
Denne sag vedrører fortolkningen af EØF-traktatens artikler 7, 30 og 34 i relation til nationale regler om forbud mod fremstilling og transport af bageri-og konditorivarer i nattetimerne.
Sagens faktum er kort følgende. Sergius Oebel, der er tysk statsborger, blev sat under tiltale for at have overtrådt den tyske lov om arbejdstiden i bagerier og konditorier (Gesetz über die Arbeitszeit in Bäckereien und Konditoreien) som affattet ved lov af 23. juli 1969, idet han havde tilladt, at femten ansatte den 21. juli 1970 omkring kl. 2.00 om morgenen i virksomheden Bockenheimer Brot GmbH i Wiesbaden var beskæftiget med fremstilling af bagværk. Der blev rejst bødesag (Ordnungswidrigkeitsverfahren) mod Oebel ved Amtsgericht Wiesbaden, som ved kendelse af 22. april 1980 har forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål: »Skal EØF-traktatens artikel 7 fortolkes således, at der foreligger en overtrædelse af forbudet mod forskelsbehandling, hvis en medlemsstat i Fællesskabet gennem sin lovgivning bevirker forhold, som i betydeligt omfang begrænser statens egne borgeres konkurrenceevne i forhold til tilsvarende statsborgere i de andre medlemsstater? Skal EØF-traktatens artikel 30 og artikel 34 fortolkes således, at virkningen af § 5 i lov om arbejdstid i bagerier på eksporten og importen af frisk bagværk skal anses for foranstaltninger, som må sidestilles med kvantitative indførsels- eller udførelsrestrik-tioner?«
2.
Det kan tjene til belysning af det første spørgsmål at nævne, at den forelæggende ret i den nævnte kendelse bl.a. har anført, at Forbundsrepublikken Tyskland er den eneste af Fællesskabets medlemsstater, der opretholder et forbud mod natarbejde inden for bageriområdet, hvorved der er opstået en »konkurrenceforvridning« til skade for de tyske producenter, navnlig virksomhederne i grænseområdene. Disse påføres angiveligt ulemper derved, at virksomheder i de tilgrænsende stater, i hvilke der ikke gælder tilsvarende begrænsninger i arbejdstiden, kan forsyne store områder af Forbundsrepublikken Tyskland med bagværk væsentligt tidligere end de tyske bagerier. Følgelig mener Amtsgericht Wiesbaden, at § 5 i loven om arbejdstid i bagerier og konditorier kan være i strid med EØF-traktatens artikel 7.
Lad mig straks sige, at der efter min mening ikke består nogen uforenelighed. Artikel 7 skal med sit forbud mod »al forskelsbehandling, der udøves på grundlag af nationalitet«, forhindre, at en medlemsstats borgere diskrimineres i en anden medlemsstat på grund af deres fremmede statsborgerskab. Som bekendt betyder dette, at artikel 7 navnlig har betydning for fællesskabsrettens regler om den fri bevægelighed for personer og fri udveksling af tjenesteydelser. Dette er imidlertid uden betydning for eventuelle forvridninger i konkurrencen til skade for borgere i en medlemsstat, som måtte opstå på grund af statens egen lovgivning. Lovbestemmelser som de foreliggende anvendes i realiteten ikke som følge af virksomhedernes nationalitet, men alene fordi de befinder sig på tysk territorium. Et fransk eller italiensk bageri ville i Tyskland ligeledes være omfattet af den pågældende lov. Domstolen har tidligere fastslået, at der i sådanne tilfælde ikke foreligger diskrimination på grundlag af nationalitet, og at EØF-traktatens artikel 7 følgelig ikke er tilsidesat (jf. dom af 30. november 1978 i sag 31/78, Bussone, Sml. 1978, s. 2429, præmis 37 ff). Anderledes kunne — eller rettere måtte — sagen stille sig, hvis den nationale lovgivnings neutralitet kun tilsyneladende var reel, og den i virkeligheden forfulgte protektionistiske mål til fordel for den pågældende stats borgere, selv om diskrimineringsforbudet formelt var overholdt. Det er imidlertid åbenbart, at den tyske lov om natarbejde i bagerier ikke tilhører denne kategori.
Generelt må man anerkende, at de enkelte medlemsstater har bevaret kompetencen vedrørende arbejdstidens regulering, og at reglerne således kan variere fra stat til stat. Den nationale lovgivning på dette område kan naturligvis direkte eller indirekte øve indflydelse på konkurrencevilkårene for de virksomheder, de finder anvendelse på, og i visse tilfælde — navnlig mellem virksomheder nær grænsen og på hver sin side af denne — betyde en forstyrrelse af balancen. Sådanne tilfælde betyder imidlertid ikke nødvendigvis tilsidesættelse af fællesskabsrettens principper. Hvis de bestående forskelle mellem de nationale regler på områder, som henhører under den nationale lovgivning, fører til en fordrejning af konkurrencevilkårene på fællesmarkedet, så er den sidste udvej til afhjælpning heraf fællesskabsorganernes udstedelse af et harmoniseringsdirektiv i medfør af EØF-traktatens artikel 101.
3.
Som nævnt angår den forelæggende rets andet spørgsmål fortolkningen af EØF-traktatens artikler 30 og 34, navnlig forbudet mod foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative indførsels- og udførselsrestriktioner. Her må det fremhæves, at fortolkningen af dette forbud efterhånden er blevet præciseret gennem et særdeles stort antal domme afsagt af Domstolen, og at retspraksis næsten udelukkende har anlagt en streng vurdering. Der herskede således ikke reel tvivl om, at foranstaltninger, som direkte kunne hindre handelen mellem medlemsstaterne, måtte anses for uforenelige med de nævnte artikler, jf. eksempelvis sundhedskontrol ved import (se hertil dommen af 15. december 1976 i sag 35/76, Simmenthal mod det italienske finansministerium, Sml. 1976, s. 1871) eller en pligt for eksportører til at fremlægge en teknisk kontrolattest udstedt af et af staten udpeget særligt organ (jf dommen af 3. februar 1977 i sag 53/76, Anklagemyndigheden mod Bouhelier, Sml. 1977, s. 197). Imidlertid har Domstolen anlagt — og fastholdt — en betydelig mere vidtgående fortolkning af begrebet foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner, idet den herved har forstået »enhver af medlemsstaternes bestemmelser for handelen, som direkte eller indirekte, [aktuelt] eller potentielt, kan hindre samhandelen i Fællesskabet« (jf. den bekendte dom af 11. juli 1974 i sag 8/74, Anklagemyndigheden mod Dassonville, Sml. 1974, s. 837, der blev opretholdt i dommen af 13. marts 1979 i sag 119/78, Peureux-sagen, Sml. 1979, s. 975, præmis 22), og i seneste tid endog »enhver national ordning« med disse egenskaber (præmis 8 i dommen af 26. februar 1980 i sag 94/79, Anklagemyndigheden mod Pieter Vriend, Sml. 1980, s. 327).
Denne udvikling har ført til, at man anser foranstaltninger, som aktuelt eller potentielt hindrer samhandelen inden for Fællesskabet, for omfattet af forbudet i artiklerne 30 og 34, selv om foranstaltningerne ikke er diskriminatoriske, dvs. selv om de hindrer handelen i en medlemsstat og samhandelen mellem medlemsstaterne i samme omfang. I overensstemmelse hermed har Domstolen også anset, at der forelå en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ restriktion, hvor nationale myndigheder har fastsat en mindste- eller maksimalpris, der uden forskel gælder for såvel indenlandske som importerede varer, fordi det fastsatte prisniveau forhindrer de udenlandske producenter i at overvælte deres omkostninger på forbrugerne (jf. dom af 24. januar 1980 i sag 82/77, Anklagemyndigheden mod Van Tiggele, Sml. 1978, s. 25, og dom af 6. november 1979 i de forenede sager 16-20/79, Anklagemyndigheden mod Danis, Sml. 1979, s. 3327).Samme resultat kom man til med hensyn til nationale foranstaltninger, som medførte kontingentering af produktionen, da foranstaltningerne — i det mindste potentielt — berørte friheden i samhandelen inden for Fællesskabet (dom af 30. oktober 1974 i sag 190/73, Anklagemyndigheden mod Van Haaster, Sml. 1974, s. 1123; se endvidere vedrørende fjerkræslagtning dommen af 18. maj 1977 i sag 111/76, Van den Hazel, Sml. 1977, s. 901).
Domstolen har imidlertid lempet på forbudet i artiklerne 30 og 34, ikke alene gennem anvendelsen af undtagelsesreglerne i artikel 36, men også ved at anerkende lovligheden af restriktive nationale foranstaltninger, som »forfølger et sådant mål i almenhedens interesse, som går forud for hensynet til frie varebevægelser, som er et af Fællesskabets grundlæggende principper« (præmis 14 i dommen af 20. februar 1979 i sag 120/78, Rewe mod Bundesmonopolverwaltung für Branntwein, Sml. 1979, s. 649), og navnlig også af foranstaltninger, der skal sikre en effektiv afgiftskontrol, redelig handelsbrug og forbrugerbeskyttelsen. Efter min opfattelse bygger denne praksis på det synspunkt, at den restriktive virkning af visse statslige foranstaltninger objektivt set kan være indisputabel — navnlig hvis man fastholder Dassonville-dommens vide kriterium: aktuel eller potentiel, direkte eller indirekte restriktiv virkning; på den anden side findes der imidlertid uafhængigt af de i EØF-traktatens artikel 36 hjemlede undtagelser, visse hensyn, som er anerkendt i fællesskabsretten, eller som svarer til retsgrundsætninger, der er fælles for medlemsstaterne — hensyn som har forrang i forhold til bestemmelserne i artiklerne 30 og 34, og som følgelig kan ophæve disse artiklers forbud. Naturligvis har Domstolen altid fastholdt, at ingen foranstaltning, der begrænser produktionen eller varebevægelserne, må gå videre end foranstaltningens formål nødvendiggør.
Et andet kriterium ligger derimod til grund for dommen afsagt af Domstolens anden afdeling den 8. november 1979 i sag 15/79 (Groenveld mod Produktschap voor Vee en Vlees, Smi. 1979, s. 3409). I den pågældende sag skulle der tages stilling til en national retsakt, der forbød fabrikanter af kødvarer at forarbejde og opbevare hestekød, uden at der sondredes mellem produkter bestemt til udførsel og produkter bestemt til afsætning på hjemmemarkedet. Domstolen udtalte, at artikel 34 »tager sigte på nationale foranstaltninger, hvis formål eller virkning særlig er at hindre eksporthandelen og således skabe forskelsbehandling mellem handelen på hjemmemarkedet i en medlemsstat og dens eksporthandel, således at der herved sikres den pågældende medlemsstats indenlandske produktion eller hjemmemarkedet en særlig fordel til skade for produktionen eller handelen i andre medlemsstater« (præmis 7). Domstolen udtalte i sin konklusion følgende: »På Fællesskabets nuværende stadium er en national foranstaltning, som forbyder fabrikanter af kødvarer at oplagre og forarbejde hestekød, ikke uforenelig med traktatens artikel 34, såfremt den ikke indebærer nogen forskelsbehandling mellem produkter bestemt til eksport og produkter, der sælges i den pågældende medlemsstat«.
Den væsentligste nydannelse med denne dom er, at dommen antager, at der som betingelse for anvendelse af artikel 34 skal foreligge en særlig virkning på udførslerne — og dermed en forskelsbehandling af udenrigshandelen i forhold til indenrigshandelen, mens Domstolen tidligere som betingelse kun krævede, at der forelå en restriktiv virkning på varebevægelserne, men ikke krævede, at den pågældende foranstaltning var diskriminerende. Efter min mening kan det ikke bestrides, at der foreligger en ændret fortolkning i forhold til de før omtalte Van Haaster- og Van den Hazeldomme. Jeg mener ikke, det herimod kan indvendes, at indholdet af forbudet mod foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner i disse to domme skulle fortolkes i relation til to forordninger om oprettelse af en fælles markedsordning, mens den nationale foranstaltning, der var strid om i Groenveld-sagen, vedrørte hestekød, som ikke er omfattet af en fælles markedsordning. I realiteten er der — hverken efter ordlyd eller funktion — ikke forskel på begrebet i henholdsvis traktatens artikler 30 og 34 og forordningerne om oprettelse af de fælles markedsordninger.
Det kan følgelig fastslås, at stillingen i retspraksis vedrørende foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner siden Groenveld-dommen ikke længere ligger helt fast. Det må dog siges, at den førnævnte tendens i retspraksis absolut er fremherskende, og den er da også blevet fulgt i to senere afgørelser efter Groenveld-dommen, nemlig dels den tidligere nævnte Vriend-dom af 26. februar 1980, dels dommen af 26. juni 1980 i sag 788/79 (Gilli, Sml. 1980, s. 2071). Jeg anser det derfor berettiget at hævde, at resultatet i Groenveld-dommen beror på den pågældende sags særlige omstændigheder, således at dommen alene angår artikel 34's fortolkning vedrørende restriktive foranstaltninger på et produktionsniveau, hvis indflydelse på udførslerne er underordnet. Jeg mener endvidere, at opgivelsen af et fælles begreb vedrørende foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner indebærer fare for at skabe uklarhed, og at kontrollen med statslige foranstaltninger, som forhindrer de frie varebevægelser på fællesmarkedet, ville blive væsentligt svækket, hvis Domstolen begyndte at indsnævre begrebet i samme retning som artikel 30 fortolkes.
4.
Jeg vender hermed tilbage til det præjudicielle spørgsmål fra Amtsgericht Wiesbaden. Spørgsmålet indeholder to led vedrørende fortolkningen af EØF-traktatens artikler 30 og 34. De regler, der skal tages stilling til på grundlag af disse to artikler, omhandler for det første begrænsningen af natarbejde i bageri- og konditorivirksomheder; for det andet forbudet mod at udlevere, udbringe eller udkøre friske bageri- eller konditorivarer i nattetimerne fra kl. 22.00 til kl. 5.45. § 5 i den tyske lov om arbejdstid i bagerier og konditorier, hvis anvendelse i hovedsagen har givet anledning til den foreliggende præjudicielle anmodning, forbyder nemlig ikke kun fremstilling i de nævnte virksomheder i nattetimerne, men forbyder i det omhandlede tidsrum også udlevering, udbringning eller udkørsel af bageri- eller konditorivarer til forbrugere eller udsalgssteder, uanset varernes oprindelse.
Det er let at se, at begrænsningen af arbejdstiden som sådan ikke er omfattet af artikel 30, idet den tydeligvis ikke virker hindrende på importen, men — i forhold til lande, der eksporterer sådanne varer, og i hvilke der gælder mildere nationale bestemmelser — snarere virker begunstigende. Hvis man imidlertid bedømmer reglerne ud fra artikel 34, når man til det modsatte resultat: begrænsningen af arbejdstiden betyder en begrænsning af produktionen og dermed indirekte af udførslerne af de pågældende varer (i hvert fald for så vidt angår bageri- og konditorivarer, som er fremstillet til at blive fortæret som friske, dvs. inden for få timer efter bagningen).
Herefter synes den enkleste løsning med hensyn til fortolkningen af artikel 34 at være den, at følge præjudikatet i Groenveld-dommen. Også den foreliggende sag drejer sig nemlig om produktionsbegrænsende foranstaltninger, som virker restriktive både på den indenlandske og den udenlandske handel, og som kun rammer sidstnævnte i begrænset omfang (her må der tages hensyn til, at de pågældende produkter i udlandet kun kan sælges i nærheden af grænsen). Denne løsning vil jeg imidlertid ikke foreslå, bl.a. fordi den ville betyde den første udvidelse af kriteriet i Groenvelddommen. Resultatet må følgelig blive, at begrænsningen af det tidsrum, hvor udkørsel eller udbringning af de af tyske bagerier fremstillede varer kan finde sted, ikke er omfattet af artikel 34. En anden og mere væsentlig udvidelse af disse kriterier ville foreligge, hvis man gik ind for, at det tidsbegrænsede forbud mod udkørsel og udbringning af varer, som er fremstillet i udenlandske bagerier og importeret til Tyskland, ikke er omfattet af forbudet mod foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner, idet vi her er inden for artikel 30's anvendelsesområde, hvor Groenveld-dommen ikke er præjudikat.
Efter min mening må man derfor følge en anden vej, som Domstolen for længe siden har peget på. For det første må man anerkende, at den produktionsbegrænsning, der følger af forbudet mod bagning i nattetimerne, objektivt set har samme virkning som en kvantitativ udførselsrestriktion. For det andet må man imidlertid anerkende, at denne begrænsning er berettiget, enten i medfør af artikel 36 af hensyn til beskyttelsen af personers sundhed, eller fordi den tjener almene interesser i form af en forbedring af arbejdsvilkårene. Disse to hensyn har i fællesskabsretten en sådan betydning, at de efter min mening berettiger til også at anse samme lovs tidsbegrænsende forbud mod udkørsel og udbringning af de pågældende varer for retmæssig, forudsat begrænsningen er nødvendig for at sikre overholdelsen af forbudet mod natarbejde.
Dette synspunkt skal jeg nu uddybe nærmere. At en kortere arbejdstid bevirker en mindre produktion må anses for evident. Forbindelsen mellem produktionsrestriktioner og en restriktiv virkning for eksporten følger af den af Domstolen flere gange fastslåede fortolkning af begrebet foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner i samhandelen (vel at mærke, uden at tilføje diskriminations-momentet, som ikke er indeholdt i artikel 34). Det behøver næppe tilføjes, at forekomsten af udførselshindringer i den foreliggende sag klart fremgår af forelæggelseskendelsen.
Hvorledes kan man da begrunde lovligheden af forbudet mod natarbejde i bagerier og konditorier?
For Forbundsrepublikken Tysklands vedkommende kan man på grundlag af sagens bilag fastslå, at forbudet først og fremmest blev indført som sundhedsværn for de arbejdstagere, der er beskæftiget i små og mellemstore bageri- og konditorivirksomheder, som ikke råder over en sådan arbejdsstyrke, at de kan arbejde i treholdsskift, og derfor vil være tvunget til ved natarbejde at benytte en del af det personale, som allerede havde været på arbejde om dagen, eller i hvert fald ikke kan sikre sine ansatte en passende fordeling mellem nat- og dagarbejde. Forbudets udvidelse til de store fabrikanter, selv om disse kunne fordele arbejdet på forskellige skift med en passende rotation af de ansatte, skyldes derimod (ifølge Bundesgerichtshof) nødvendigheden af at undgå en — også økonomisk set — skadelig diskriminering af de små og mellemstore virksomheder i forhold til de store.
Helt alment fremgår samenhængen mellem forbudet mod natarbejde i bagerier og beskyttelsen af arbejdstagernes sundhed og velfærd på overbevisende måde af eksistensen af en af Den internationale Arbejdsorganisation i 1925 udarbejdet multilateral konvention, som omhandler natarbejde i bagerier og forbyder fremstilling af brød, konditorivarer og beslægtede bageriprodukter i nattetimerne (artikel 1, stk. 1 og 2). Blandt de stater, som er tilsluttet denne konvention, der trådte i kraft den 26. maj 1928, findes to medlemsstater, nemlig Irland og Luxembourg. Endvidere har to andre medlemsstater, Frankrig og Italien, i deres lovgivning indført forbud mod natarbejde i bagerier, om end forbudet er lempet gennem visse undtagelsesregler. Jeg mener herefter, at forbudet hviler på et objektivt og almindeligt anerkendt krav vedrørende arbejderbeskyttelsen, uden hensyn til virksomhedens størrelse.
På dette grundlag er det min opfattelse, at artikel 36 kan finde anvendelse i den foreliggende sag, idet artiklen hjemler »forbud... vedrørende indførsel, udførsel eller transit, som er begrundet i hensynet til... beskyttelse af menneskers... liv og sundhed«. Dette betyder imidlertid ikke, at det er overflødigt også at nævne det i Domstolens retspraksis udviklede kriterium, hvorefter handelshindringer kan være berettigede ud fra en almen interesse, som går forud for princippet om de frie varebevægelser (førnævnte Rewe-dom af 20. februar 1979). I den foreliggende sag består almeninteressen i »forbedring af arbejdernes leve- og arbejdsvilkår«, hvilket nyder formel anerkendelse i EØF-traktatens artikel 117, stk. 1.
5.
Tilbage står sagens vanskeligste problem, nemlig det tidsbegrænsede forbud mod udlevering, udkørsel og udbringning af bageri- og konditorivarer. Forbindelsen mellem sådanne restriktioner og forbudet mod natarbejde er indlysende: da det først er tilladt at producere i bagerierne fra kl. 4.00 om morgenen, har forbudet mod at udlevere, udbringe eller udkøre varer i tidsrummet kl. 22.00 til kl. 5.45 om morgenen til formål at forebygge overtrædelser af forbudet mod bagning i perioden kl. 22.00 til kl. 4.00, ved at brød, som eventuelt måtte være fremstillet i dette tidsrum, i hvert fald ikke straks kan afsættes. Af betydning er imidlertid, at de pågældende tidsbegrænsede forbud gælder både for varer fremstillet i Tyskland og for varer indført fra andre lande.
Hvad de første varer angår, så kan forbindelsen mellem forbudet mod natarbejde og det andet forbud fornuftigvis opfattes som en hovedregel og en tillægs-regel. Man kan følgelig hævde, at den samme hjemmel som for forbudet mod natarbejde — at der foreligger et af de til EØF-traktatens artikel 34 knyttede undtagelsestilfælde — også gælder for forbudet mod udlevering, udbringning eller udkørsel af varer, hvis fremstilling er omfattet af den stedlige (in casu den tyske) lovgivning. Tilsvarende argumentation kan imidlertid vanskeligt opretholdes, når det drejer sig om varer, der er fremstillet i lande, hvor der ikke gælder tilsvarende forbud mod natarbejde, og når disse varer importeres (in casu til Tyskland).
Efter en streng bedømmelse må man antage, at der foreligger overtrædelse af artikel 30 med de hindringer, som den nævnte tidsmæssige begrænsning bevirker for de i andre medlemsstater lovligt fremstillede varer. Disse hindringer kan givetvis heller ikke begrundes med det synspunkt, at de indenlandske varer i forhold til varerne fra andre medlemsstater konkurrencemæssigt stilles ringere, hvis restriktionerne kun omfatter de indenlandske varer. Som bekendt kan ønsket om at værne indenlandske varer mod udenlandsk konkurrence ifølge fællesskabsretten under ingen omstændigheder begrunde restriktioner i handelen med importerede varer.
Til syvende og sidst er sagens kerne spørgsmålet, om udvidelsen af forbudet mod at udlevere, udkøre og udbringe brød og friske konditorivarer i bestemte nattetimer til importerede varer er nødvendigt af hensyn til forbudets håndhævelse over for indenlandske varer, og dermed for at sikre gennemførelsen af bestemmelserne om natarbejde. Den tyske regerings repræsentant har anført, at på grund af lighedsgrundsætningen, således som den gælder i Forbundsrepublikken Tyskland, ville ophævelsen af forbudet i relation til udenlandske varer umuliggøre dets opretholdelse i relation til tilsvarende tyske varer. Dette er naturligvis et internt problem vedrørende den nationale lovgivning, og som sådant irrelevant for fællesskabsrettens stilling. Den af den tyske forbundsregering anførte juridiske hindring kan imidlertid bidrage til at påvise, at muligheden for en effektiv håndhævelse af forbudet mod natarbejde i bagerier nødvendigvis forudsætter generelle begrænsninger i det tidsrum, det er tilladt at udlevere, udkøre og udbringe frisk brød og lignende varer — uanset deres oprindelse.
At der foreligger en sådan forbindelse er efter min opfattelse i hvert fald den eneste måde, hvorpå det — som en undtagelse fra EØF-traktatens artikel 30 — kan begrundes, at også importerede bagerivarer er omfattet af restriktioner vedrørende tidspunktet for udlevering, udkørsel og udbringning. Domstolen kan således begrænse sig til en principiel udtalelse på linje hermed, med behørig hensyntagen til det nærmere indhold af og rammerne for den foreliggende præjudicielle sag.
6.
Inden jeg imidlertid fremsætter mit forslag til afgørelse, vil jeg yderligere gerne bemærke, at jeg anser det for rigtigst, at Domstolens hidtidige standpunkt vedrørende foranstaltninger med tilsvarende virkning som kvantitative restriktioner ikke fraviges. Standpunktet bygger på en udvidende og ensartet fortolkning af forbudene i artiklerne 30 og 34, som imidlertid lempes gennem væsentlige muligheder for en undtagelse til beskyttelse af almene interesser, der prioriteres højere. Dette standpunkt har den fordel, at det er klart og praktikabelt: den udvidende fortolkning af forbudet gør det muligt at hindre alle statslige foranstaltninger, der har restriktive virkninger på de frie varebevægelser. Samtidig bevares den bevægelsesfrihed, som tilkommer medlemsstaterne med hensyn til regulering inden for de områder, medlemsstaterne fortsat regulerer. Det må anses for givet, at eksistensen af forskellige nationale bestemmelser, der har indflydelse på produktion og handel, fortsat vil betyde hindringer i frie varebevægelser. Men derved, at sådanne ændringer kun undtagelsesvis er tilladt, fremhæver man indirekte nødvendigheden af at fortsætte harmoniseringen af de nationale lovgivninger. Hvis man derimod i forbindelse med nationale foranstaltninger, som kan hindre samhandelen inden for Fællesskabet, begynder at sondre mellem sådanne, som er omfattet af artiklerne 30 og 34, og sådanne, som falder helt uden for disse bestemmelser, løber man en fare for at give frit løb for yderligere sådanne foranstaltninger, uden at råde over egnede midler til at gennemføre en nøjagtig afgrænsning af de to kategorier. Man måtte i så fald frygte, at afgrænsningen med tiden ville blive forrykket og forbudene i artiklerne 30 og 34 svækkede, af hensyn til visse offentlige interesser i den ene eller den anden medlemsstat, mens en resolut fastholden af princippet om de frie varebevægelser hidtil først og fremmest er blevet betragtet som et middel til beskyttelse af virksomhedernes og forbrugernes interesser i Fællesskabet.
7.
Sammenfattende foreslår jeg, at Domstolen besvarer de i forelæggelseskendelsen af 22. april 1980 fra Amtsgericht Wiesbaden indeholdte spørgsmål som følger:
1.
EØF-traktatens artikel 7 forbyder ikke, at en medlemsstat regulerer arbejdstiden i visse produktionssektorer mere restriktivt end de andre medlemsstater, forudsat de pågældende reglers personkreds ikke forskelsbehandles på grundlag af nationalitet.
2.
En medlemsstats forbud mod natarbejde i bagerier og konditorier må — også selv om det udgør en foranstaltning, som kan hindre eksporthandelen inden for Fællesskabet — i medfør af EØF-traktatens artikel 36 og den almindelige målsætning om forbedring af arbejdsvilkårene anses for lovligt.
3.
Den tidsmæssige begrænsning vedrørende udlevering, udkørsel og udbringning af brød og konditorivarer, som i en medlemsstat gælder for indenlandske og importerede varer, og som står i forbindelse med forbudet mod natarbejde i bagerier og konditorier, er kun lovlig, hvis den er ubetinget nødvendig for at sikre overholdelsen af dette forbud.
(
*1
) – Oversat fra italiensk.