61985CC0244_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
De sager, der er anlagt af selskaberne Cerealmangimi og Italgrani til proevelse af Kommissionens beslutning af 22 . marts 1985, hvorved Kommissionen fastslog, at fritagelse for de monetaere udligningsbeloeb i forbindelse med disse selskabers udfoersler til Belgien og Frankrig ikke er berettiget, rejser i det vaesentlige foelgende to juridiske problemer :
1 ) Skal der betales monetaere udligningsbeloeb for produkter ( i naervaerende tilfaelde haard hvede ), der fra Italien udfoeres til andre medlemsstater, naar disse produkter blevet indfoert fra tredjelande inden for rammerne af et aktivt foraedlingsprogram som omfattet af aekvivalensordningen og ordningen med forudgaaende udfoersel af forarbejdede kornprodukter ( i naervaerende tilfaelde groft mel af haard hvede ) fra Italien til tredjeland?
2 ) Da de italienske toldmyndigheder i foerste omgang havde fundet, at der i et lignende tilfaelde ikke skulle opkraeves monetaere udligningsbeloeb, kan man spoerge, om sagens omstaendigheder udgoer saadanne "saerlige forhold", der i medfoer af artikel 13 i Raadets forordning nr . 1430/79 ( 1 ) begrunder en fritagelse, som Kommissionen med urette naegtede at indroemme i den anfaegtede beslutning .
Den omstaendighed, at de sagsoegende selskaber bestrider, at de monetaere udligningsbeloeb finder anvendelse i den foreliggende sag, rejser et praeliminaert spoergsmaal . Det er, om der mod Kommissionens beslutning om at naegte afgiftsfritagelse ved import eller eksport kan goeres anbringender gaeldende, der hviler paa billighedsbetragtninger, for at opnaa, at de nationale myndigheders beslutning om at anvende saadanne afgifter tilsidesaettes som ulovlig .
Man kan til stoette for, at disse anbringender kan paakendes, anfoere, at den anfaegtede kommissionsbeslutning hviler paa den forudsaetning - som Kommissionen detaljeret har soegt at paavise - at monetaere udligningsbeloeb rent faktisk skulle anvendes i forbindelse med de paagaeldende udfoersler . Man kan imidlertid anfoere, at naar Kommissionen foerst har fastslaaet, at der foreligger en toldskyld, og derefter har truffet en beslutning om at naegte at anvende artikel 13 i forordning nr . 1430/79 i de sagsoegende selskabers tilfaelde, maa disse rimeligvis kunne kraeve beslutningen ophaevet og herunder bestride dens grundlag . Dersom det maatte vise sig, at monetaere udligningsbeloeb i virkeligheden ikke skulle betales, hviler beslutningen paa en retsvildfarelse og boer foelgelig annulleres .
Det betyder ikke, at Domstolen i forbindelse med en sag om annullation af en beslutning, der hviler paa artikel 13 i forordning nr . 1430/79, kan traeffe afgoerelse om tilbagebetaling af monetaere udligningsbeloeb, der er opkraevet med urette . Tilbagesoegning af beloeb, der er udbetalt med urette, henhoerer nemlig, saaledes som vi om et oejeblik skal se det, under de nationale retters kompetence .
Til stoette for den modsatte opfattelse kan man imidlertid goere foelgende argumenter gaeldende .
Indledningsvis skal det fremhaeves, saaledes som Domstolen har fastslaaet det i en raekke domme ( 2 ), at det fremgaar af bestemmelserne om Faellesskabets egne indtaegter, at tvister vedroerende tilbagebetaling af beloeb opkraevet af medlemsstaterne for Faellesskabets regning og afgifter, som de er forpligtet til at opkraeve for Faellesskabets regning, henhoerer under de nationale domstoles kompetence og boer afgoeres af disse ved anvendelse af deres nationale love, for saa vidt som faellesskabsretten ikke regulerer forholdet .
I naervaerende tilfaelde bestemmer faellesskabsretten udtrykkeligt - nemlig artikel 2 i forordning nr . 1430/79 - at i tilfaelde, hvor selve eksistensen af toldskylden bestrides, fremsaettes anmodninger om godtgoerelse eller fritagelse for afgifter over for det paagaeldende toldsted inden tre aar fra den dato, paa hvilken de paagaeldende afgiftsbeloeb er bogfoert af den opkraevende myndighed .
Den nye affattelse af artikel 13 ( 3 ) bekraefter i oevrigt med al oenskelig tydelighed, at denne artikel kun kan finde anvendelse "i andre situationer end de i afdeling A - D omhandlede" i forordning nr . 1430/79 . Imidlertid finder vi i afdeling A artikel 2, der - som vi lige har set det - omhandler det tilfaelde, hvor der ikke foreligger toldskyld .
I en dom, der angik tilfaelde, hvor den nye affattelse af artikel 13 endnu ikke fandt anvendelse, fandt Domstolen allerede i lyset af betragtningerne til forordning nr . 1430/79 ( jfr . saerlig syvende betragtning ), at artikel 13 klart maatte ses som "en generel billighedsklausul, der tager sigte paa at daekke andre tilfaelde end de hyppigst konstaterede i praksis, som ved udstedelsen af forordningen kunne goeres til genstand for specielle bestemmelser" ( praemis 7 i dommen af 15 . december 1983, sag 283/82, Papierfabrik Schoellershammer H . A . Schoeller mod Kommissionen, Sml . s . 4219 ).
Endelig er det logisk udelukket, at man kan bestride, at der foreligger afgiftspligt, naar man samtidig anmoder om fritagelse herfor af billighedsgrunde .
Jeg kan derfor kun naa til det resultat, at private, som anfaegter en beslutning, der hviler paa artikel 13 i forordning nr . 1430/79, ikke kan goere anbringender gaeldende, hvorved det soeges godtgjort, at der ikke er opstaaet nogen toldskyld . Saadanne anbringender maa derfor forkastes .
Alene for det tilfaelde, at Domstolen ikke deler denne opfattelse, skal jeg nu undersoege spoergsmaalet om, hvorvidt de monetaere udligningsbeloeb her skulle udbetales .
I - Anvendelsen af de monetaere udligningsbeloeb
Jeg skal for naermere at bestemme problemet kort minde om sammenhaengen og forloebet af den arbejdsgang, der er blevet gennemfoert af de to italienske virksomheder "i henhold til tilladelse, der er meddelt inden for ordningen om aktiv foraedling indfoert ved Raadets direktiv 69/73/EOEF ( 4 ). De bevillinger, der er meddelt de to virksomheder, giver dem adgang til at anvende aekvivalensordningen i henhold til artikel 24 samt reglerne om eksport foer tiden, jfr . artikel 25 i naevnte direktiv . Virksomhederne har foretaget eksport foer tiden af korndukter ( saerligt groft mel af haard hvede ) fra Italien til tredjelande; de gennemfoerte denne aktive foraedling ved at indfoere haard hvede, der er bragt i fri omsaetning i Italien . Den haarde hvede blev samtidig med, at den blev bragt i fri omsaetning med henblik paa eksport foer tiden, gjort til genstand for en udfoerselsangivelse til Frankrig eller Belgien" ( anden betragtning til Kommissionens anfaegtede beslutning ).
Uoverensstemmelen mellem parterne gaar paa, hvilken af de to foelgende regler der skal regulere disse udfoersler i forbindelse med anvendelsen af de monetaere udligningsbeloeb :
- er det, som sagsoegerne har haevdet, artikel 20 i Kommissionens forordning nr . 1371/81 af 19 . maj 1981 om forskrifter for den administrative anvendelse af monetaere udligningsbeloeb ( 5 ), der aabner adgang til at fritage "produkter, der samtidig angives til frigivelse ved udfoersel og genudfoersel", for anvendelsen af de monetaere udligningsbeloeb?
- eller er det, som Kommissionen mener, artikel 5 i Kommissionens direktiv 75/349/EOEF af 26 . maj 1975 om de naermere regler for aekvivalensordningen og forudgaaende udfoersel inden for rammerne af aktiv foraedling ( 6 ), som bestemmer, at " ... indfoerselsvarerne (( i naervaerende tilfaelde indfoert haard hvede )) fra det oejeblik, hvor erstatningsvarerne opnaar indfoerselsvarernes toldretlige status skal anses som havende erstatningsvarernes tidligere toldretlige status" ( i naervaerende tilfaelde italiensk haard hvede, der anvendes ved fremstillingen af kornprodukter og er blevet angivet til forudgaaende udfoersel, kaldet foraedlingsprodukterne ).
Loesningen kan ikke bestrides, saafremt man noeje analyserer de ovenfor beskrevne forloeb . Man naar da til det resultat, at man i virkeligheden staar over for to klart adskilte forloeb :
- dels udfoersler af groft mel af haard hvede til tredjelande forud for indfoersel af haard hvede fra tredjelande;
- dels udfoersler af haard hvede til medlemsstaterne .
Det er netop med henblik paa at lette fremgangsmaaderne i foerste kategori, at man har vedtaget proceduren for aktiv foraedling, der ved artikel 2, stk . 1, i Raadets direktiv 69/73/EOEF er defineret saaledes, at der ved aktiv foraedling forstaas "den toldprocedure, hvorefter varer, der ikke opfylder betingelserne i traktatens artikel 9 og 10, foraedles uden betaling af told, afgifter med tilsvarende virkning og landbrugsimportafgifter ( saasom monetaere udligningsbeloeb ) ( 7 ), naar varerne er bestemt til som foraedlingsprodukter helt eller delvis at eksporteres fra Faellesskabets toldomraade ...".
I naervaerende tilfaelde er foraedlingsprodukterne blevet udfoert forud for indfoerslerne ( artikel 25 i direktiv 69/73/EOEF ). Der maa derfor have vaeret tale om produkter paa grundlag af "varer, der med hensyn til art, beskaffenhed og tekniske kendetegn er identiske med de indfoerte varer" ( artikel 24 i direktiv 69/73/EOEF ).
Om de foerstnaevnte varer, de saakaldte erstatningsvarer, gaelder det, at dersom de ikke selv har vaeret omfattet af en procedure for aktiv foraedling, var de i fri omsaetning i Italien i henhold til artikel 2, stk . 1, i Kommissionens direktiv 75/349/EOEF .
De sidstnaevnte varer, de saakaldte indfoerselsvarer, som erstatningsvarerne forudgaaende var traadt i stedet for, skal derfor i medfoer af artikel 5, stk . 1, i foernaevnte direktiv 75/349/EOEF anses som havende samme status .
I oevrigt gaelder det, at blandt de betingelser, som de kompetente myndigheder skal fastsaette i den bevilling, hvori den giver adgang til proceduren for aktiv foraedling, er ogsaa fristen for den indfoersel af "indfoerselsvarer", som skal ske, efter at en forudgaaende udfoersel af foraedlingsprodukter har fundet sted ( artikel 9, stk . 1, i direktiv 75/349/EOEF ). For at afvaerge muligheden for, at fristen ikke respekteres, er det endog bestemt, at den, der har faaet tilladelsen, skal stille sikkerhed for betalingen af eksportafgifterne, der for foraedlingsprodukternes vedkommende forfalder til betaling, dersom de ikke udfoeres inden for proceduren for aktiv foraedling ( artikel 10 ).
Jeg skal i den forbindelse anfoere, at Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1999/85 ( 8 ), der med virkning fra 1 . januar 1987 erstatter direktiv 69/73/EOEF, og direktiverne til gennemfoerelse af forordningerne, udtrykkeligt hjemler, at naar der foreligger forudgaaende udfoersel, "afsluttes proceduren, naar toldmyndigheden har antaget den angivelse, som skal afgives for ikke-faellesskabsvarer" ( artikel 1, stk . 1, andet afsnit ), hvilket skal ske inden for den opstillede frist ( artikel 14, stk . 3 ). Det er derfor paa dette tidspunkt, at proceduren for aktiv foraedling finder sin endelige afslutning .
Det er den situation, som den anden fremgangsmaade griber ind i : "indfoerselsvarer", der saa at sige traadte i stedet for de "erstatningsvarer" ( italiensk haard hvede ), som forudgaaende bruges til at fremstille de "foraedlingsprodukter", der forinden er udfoert til tredjelande, er blevet genudfoert til andre medlemsstater inden for Faellesskabet .
Imidlertid er denne fremgangsmaade klart adskilt fra og ligger i tid efter den foerste, hvorfor den ligger uden for proceduren for aktiv foraedling . Den udgoer en handelstransaktion inden for Faellesskabet og er som saadan undergivet faellesskabsordningen vedroerende de monetaere udligningsbeloeb, der finder anvendelse i samhandelen mellem medlemsstater .
Man staar saaledes i den samme situation som den, der ville foreligge, dersom de sagsoegende selskaber ikke anvendte fremgangsmaaden i forbindelse med aekvivalensordningen med forudgaaende udfoersel, men derimod den saakaldte udligningsordning, hvor det ville vaere selve de varer, der skulle have vaeret indfoert, som blev udfoert fra Faellesskabets toldomraade i form af foraedlingsprodukter : i dette tilfaelde kan de sagsoegende selskaber kun udfoere italiensk haard hvede til Frankrig og Belgien, der begrebsnoedvendigt er i fri omsaetning i Faellesskabet, idet den indfoerte haarde hvede er blevet brugt til at fremstille groft mel, der er bestemt til udfoersel til tredjeland .
Enhver anden loesning er i oevrigt ikke blot i strid med ordlyden, men ogsaa med opbygningen af proceduren for aktiv foraedling . "Proceduren for aktiv foraedling goer det nemlig muligt at stille faellesskabsprodukter, der er beregnet paa markederne i tredjelande, paa lige fod med produkter fra tredjelande, fordi der med ordningen er skabt mulighed for, at faellesskabsproducenterne kan skaffe sig de noedvendige varer til fremstilling af deres produkter paa samme gunstige vilkaar som dem, der staar til raadighed for producenterne i tredjelande . Ofte er det alene muligheden for at anvende denne procedure, der giver faellesskabsproducenterne muligheden for at konkurrere med deres konkurrenter paa markederne i tredjelande ." ( 9 )
Da Faellesskabets grundlag hviler paa en toldunion, er det pr . definition ikke med proceduren for aktiv foraedling hensigten, at den skal anvendes i samhandelen mellem medlemsstater .
Derfor kan der alene blive tale om fritagelse for afgifter, herunder monetaere udligningsbeloeb, ved indfoersel fra tredjelande og udfoersel til tredjelande .
Naar dette er indholdet af de regler, der foelger af selve beskaffenheden af proceduren for aktiv foraedling, kan artikel 20 i Kommissionens forordning nr . 1371/81 ikke aendre noget heri . Artikel 20, der udgoer en del af det regelsaet, der fastsaetter betingelserne for den administrative anvendelse af de monetaere udligningsbeloeb, bestemmer, at monetaere udligningsbeloeb ikke ydes til eller opkraeves for produkter, der samtidig angives til frigivelse ved indfoersel og til genudfoersel . Bestemmelsen forudsaetter altsaa, at de monetaere udligningsbeloeb finder anvendelse paa begge fremgangsmaaderne, ligesom det forudsaettes, at ydelse og opkraevning af de monetaere udligningsbeloeb oekonomisk udligner hinanden .
Imidlertid er i naervaerende tilfaelde indfoerslen af haard hvede inden for rammerne af en procedure for aktiv foraedling begrebsnoedvendigt sket med afgiftsfritagelse, herunder fritagelse for at betale de monetaere udligningsbeloeb . Der kunne ikke blive tale om udligning, eftersom der for den ene af disse to fremgangsmaader ikke kunne kraeves monetaere udligningsbeloeb .
Paa den anden side maa udfoerslen til Frankrig og Belgien, saaledes som vi har set det, anskues saaledes, at den angaar et produkt med oprindelse i Italien, ikke et importeret produkt . Der forelaa derfor - i det mindste fiktivt - ingen indfoersel sted, hvorfor der ifoelge sagens natur ikke kunne ske nogen samtidig genudfoersel .
Resultatet kan sammenfattes saaledes : den indfoersel, der har fundet sted, skete til gennemfoerelse af en forudgaaende udfoersel inden for rammerne af en procedure om aktiv foraedling og den kunne derfor ikke goeres gaeldende i forbindelse med en anden procedure, hvis man vil undgaa, at de beroerte opnaar en ugrundet fordel . Hvis de sagsoegende selskaber oenskede at gennemfoere procedurer om aktiv foraedling, hvilket de kun kunne ved at indfoere haard hvede og samtidig bringe den i fri omsaetning, kan de ikke drage nogen fordel af det forhold, at hveden samtidig er blevet udfoert til Frankrig og Belgien . Denne samtidighed udgoer i naervaerende tilfaelde en kronologisk tilfaeldighed og kan ikke bevirke, at de to procedurer fremstaar som kun en enkelt procedure .
Forholdet er med andre ord det, at enten fuldender indfoerslen af haard hvede udfoerslen af groft mel af haard hvede til tredjelande, eller indfoerslen udlignes af varens genudfoersel til andre medlemsstater, men begge disse muligheder kan ikke foreligge paa én gang; i modsat fald ville, saaledes som Kommissionen med rette har fremhaevet i den sjette betragtning til den anfaegtede beslutning, "virksomhederne faa fritagelse for disse beloeb (( de monetaere udligningsbeloeb )) baade ved udfoerslen af haard hvede, der indfoeres og genudfoeres (( til en anden medlemsstat )) og for de foraedlingsprodukter, der udfoeres (( til et tredjeland ))", og som principielt er blevet fremstillet af den samme indfoerte haarde hvede .
Jeg skal tilfoeje, at det anbringende, som de sagsoegende selskaber vil stoette paa aendringen af artikel 20 i forordning nr . 1371/81 ( 10 ), ikke kan laegges til grund .
Som Kommissionen paa overbevisende maade har paavist i duplikken, kan man ikke paa grundlag af denne aendring og en raekke udtalelser afgivet af sagkyndige, der er medlemmer af Toldudvalget for Foraedlingsprocedurer, naa til det resultat, at artikel 20 kunne finde anvendelse paa procedurer af den art, der foreligger i naervaerende sager, hverken foer eller efter aendringen af bestemmelsen .
Jeg naar paa grundlag af disse betragtninger frem til det resultat, at de monetaere udligningsbeloeb rent faktisk skulle betales, og at selskaber, der er saa specialiserede som sagsoegerne, naeppe kan have vaeret uvidende herom . Herefter staar blot tilbage at soege afklaret, hvorvidt det er med rette, at Kommissionen, idet den traf afgoerelse paa grundlag af artikel 13 i forordning nr . 1430/79, i sagen her har naegtet at traeffe en billighedsafgoerelse .
II - Anvendelsen af artikel 13 i forordning nr . 1430/79
1 . Under den mundtlige forhandling har de sagsoegende selskaber frafaldet deres anbringende om, at der skulle foreligge en "individuel ret i henhold til faellesskabsretten gaaende ud paa, at virksomhederne er fritaget for at betale monetaere udligningsbeloeb ".
Jeg mener dog, at de ikke hermed har frafaldet deres andet anbringende, hvorefter beslutningen, som - i foerste omgang - blev truffet af toldmyndighederne i en medlemsstat om at anvende artikel 20 i forordning nr . 1371/81, skal anses for et saerligt forhold i henhold til artikel 13 i forordning nr . 1430/79 ( retsmoederapporten, s . 8, afsnit 2 ).
En saadan fortolkning kan under ingen omstaendigheder laegges til grund .
Som anfoert af Kommissionen opstilles der ved artikel 2 i Raadets forordning nr . 1697/79 om efteropkraevning af import - eller eksportafgifter ( 11 ) en udtrykkelig pligt for medlemsstaternes myndigheder til at efteropkraeve de beloeb, der fejlagtigt ikke er blevet opkraevet ved indfoerslen eller udfoerslen .
Artikel 5, stk . 2, i samme forordning bestemmer imidlertid foelgende : "De kompetente myndigheder kan undlade at foretage efteropkraevning af import - eller eksportafgift, der ikke er opkraevet som foelge af en fejl, som de kompetente myndigheder selv har begaaet, og som debitor ikke med rimelighed kunne forventes at have opdaget, saafremt sidstnaevnte ... har handlet i god tro ...".
Ved en beslutning meddelt i Italien den 6 . februar 1984 fandt Kommissionen, at de ved foernaevnte bestemmelse opstillede betingelser i det konkrete tilfaelde ikke var opfyldt, og at der foelgelig ikke var grundlag for at undlade at efteropkraeve de monetaere udligningsbeloeb .
Sagsoegerne havde mulighed for at anfaegte denne beslutning inden for en frist af tre maaneder fra den dag, hvor de fik kendskab til den . De har ikke gjort brug af denne ret .
Heraf kan man drage den slutning, at det forhold, hvor der er sket efterfoelgende opkraevning af en afgift, der ikke er blevet opkraevet som foelge af en fejl fra forvaltningens side, udtoemmende er reguleret ved artikel 5, stk . 2, i forordning nr . 1697/79, og at en saadan manglende opkraevning ikke kan falde inden for anvendelsesomraadet af artikel 13 i forordning nr . 1430/79 i tilfaelde, hvor der ikke foreligger yderligere omstaendigheder, idet denne bestemmelse - som Domstolen har udtalt - omfatter "de situationer, der kun sjaeldent optraeder i praksis ".
2 . Det skal derfor undersoeges, hvorvidt fejlen, der er begaaet af Napoli Toldkammer, trods alt kan udgoere et saerligt forhold som omtalt i artikel 13 i forordning nr . 1430/79, fordi den gentagne gange er blevet begaaet, fordi den ligeledes er blevet begaaet paa det samme tidspunkt af de britiske og franske toldmyndigheder, og fordi selv visse sagkyndige ( muligvis eksperterne fra Det Forenede Kongerige og Frankrig ), der er medlemmer af Toldudvalget for Foraedlingsprocedurer, synes at have vaeret offer for en fejltagelse i denne henseende ( se punkt G . i resuméet af referatet af moedet den 3 . november 1982 i dette Udvalg, der er vedlagt Kommissionens bilag; heroverfor staar imidlertid punkt C i samme moedereferat ).
Paa dette grundlag har sagsoegerne saaledes anfoert, at det standpunkt, som Napoli Toldkammer indtog, "var i overensstemmelse med den dengang fremherskende opfattelse hos medlemsstaternes toldmyndigheder" ( replikken, s . 7 ).
Denne konklusion er klart for vidtgaaende . Den almindelige opfattelse gik utvivlsomt i modsat retning .
I oevrigt mener jeg, at det ved bedoemmelsen af den betydning, der maa tillaegges dette anbringende, er noedvendigt at anskue artikel 13 i dens sammenhaeng og minde om, hvorledes bestemmelsen tidligere er blevet anvendt .
Domstolen har selv truffet afgoerelse ved tre lejligheder vedroerende paastande om annullation af kommissionsbeslutninger, truffet paa grundlag af artikel 13 i forordning nr . 1430/79 ( 12 ).
Kun i sag 160/84 ( Oryzomyli mod Kommissionen ) var der tale om en fejl i administrationen, der bl.a . paa grund af en nyudnaevnt tjenestemands manglende erfaring ikke var i stand til at forklare de sagsoegende selskaber forskellen mellem en simpel importlicens og en forudfastsaettelsesattest : Domstolen fandt, at denne uvidenhed fra myndighedernes side var en del af helt ekstraordinaere omstaendigheder, der utvivlsomt udgjorde "saerlige forhold" efter betragtningen i artikel 13 i forordning nr . 1430/79 ( jfr . praemisserne 15 og 16 ).
I mit forslag til afgoerelse i denne sag ( s . 18 ) har jeg i oevrigt omtalt tre beslutninger, hvori Kommissionen havde taget hensyn til fejl fra forvaltningens side og paa grundlag heraf truffet en beslutning paa grundlag af billighed . I det foerste tilfaelde ( beslutning af 27 . juli 1981, REM 7/81 ) kritiserede Kommissionen forvaltningen for ikke at have gjort den private opmaerksom paa et led i den administrative behandling af sagen, som var afgoerende for, om den transaktion, den paagaeldende oenskede at gennemfoere, kunne ske med afgiftsfritagelse . I de to andre tilfaelde ( beslutning af 25 . oktober 1985, REM 12/82, og beslutning af 14 . september 1984, REM 83/84 ) fandt Kommissionen, at der forelaa et "saerligt forhold", i og med, at en toldmyndighed havde givet urigtige oplysninger, saaledes at en privat ikke kunne opfylde en formalitet, der havde kunnet opfyldes uden videre, saafremt den paagaeldende var blevet korrekt informeret .
I alle disse tilfaelde har fejlen fra forvaltningens side haft negative foelger for de beroerte, idet de ikke har kunnet goere rettigheder gaeldende, der indebar oekonomiske eller kommercielle fordele for dem, som de med rette havde kunnet goere krav paa, hvis de oplysninger, de havde indhentet, havde vaeret korrekte . Det var saaledes fejlen fra administrationens side, der laa til grund for den behandling af dem, som var mindre gunstig end den, de efter en rigtig anvendelse af retsreglerne havde krav paa . Imidlertid fik de af billighedsgrunde i sidste ende en gunstigere behandling, end de ville have haft krav paa, dersom de ikke var blevet fejlagtigt instrueret med hensyn til den fremgangsmaade, de skulle foelge .
Derimod er sagsoegerne i naervaerende sag ikke blevet behandlet daarligere, end de havde krav paa derved, at de ikke opfyldte bestemte betingelser eller visse formkrav paa grund af, at de var blevet daarligt informeret af det italienske toldvaesen . Selskaberne oenskede blot at give meddelelse om deres hensigt om til de oevrige medlemsstater at udfoere haard hvede, der var indfoert fra tredjelande; i forbindelse med anvendelsen af faellesskabsreglerne paa disse transaktioner tog de italienske myndigheder fejl ved vurderingen af de faktiske forhold og fortolkningen af de paagaeldende bestemmelser . Efter at vaere blevet klar over fejlen skiftede de standpunkt og anvendte den eneste lovlige toldbehandling af sagsoegerne paa grundlag af de gennemfoerte transaktioner .
Det skal ogsaa anfoeres, at de sagsoegende selskaber ikke har godtgjort, eller blot soegt at godtgoere, at de ikke ville have foretaget udfoerslen af haard hvede til Belgien og Frankrig, dersom de havde vidst, at de monetaere udligningsbeloeb fandt anvendelse paa den transaktion .
Det ville i oevrigt ogsaa have vaeret en smule pinligt for dem at haevde dette . De ville nemlig i saa fald have medgivet, at de soegte at slippe uden om almindelige retsregler, der netop i Italien hjemler betaling af de monetaere udligningsbeloeb ved udfoerslen af landbrugsprodukter .
Jeg skal ligeledes kort tage stilling til anbringendet vedroerende den forskelsbehandling, som de sagsoegende selskaber haevder at vaere blevet udsat for i forhold til andre virksomheder, saerlig franske og britiske, der har faaet tilladelse til lignende transaktioner af deres respektive nationale myndigheder uden at vaere blevet paalagt at betale monetaere udligningsbeloeb . Jeg er i den forbindelse af den opfattelse, at der herved kun kan foreligge forskelsbehandling, hvis den samme bestemmelse fortolkes forskelligt af én og den samme myndighed, men ikke naar denne fortolkning skyldes, at sagsforholdet i de to sager er forskellige, saaledes som det er tilfaeldet i sagen her .
Den fejlfortolkning, der er blevet anvendt af en raekke britiske og franske myndigheder, kan ikke anfoeres imod Kommissionen, idet den nemlig efter at have faaet kendskab til de transaktioner, der var blevet tilladt i naevnte medlemsstater, fremsatte anmodning om indbetaling af disse beloeb af medlemsstaternes egne midler og indledte en procedure over for dem i henhold til artikel 169, da anmodningen ikke blev efterkommet .
Jeg skal i den forbindelse minde om dommen af 15 . december 1982 ( sag 5/82, Hauptzollamt Krefeld mod Maizena, Sml . s . 4601 ), hvor Domstolen fastslog foelgende : "En af en medlemsstat anvendt fremgangsmaade, som er i strid med faellesskabsreglerne, kan aldrig begrunde en retsstilling, der er beskyttet af faellesskabsretten, selv ikke i tilfaelde, hvor Kommissionen har undladt at traeffe de noedvendige foranstaltninger for at sikre, at den paagaeldende stat anvender faellesskabsreglerne korrekt" ( praemis 22 ).
De sagsoegende selskaber har endelig under den mundtlige forhandling fremsat et nyt anbringende til stoette for deres soegsmaal . De har anfoert, at ved udfoersler til et land, der ogsaa anvender negative monetaere udligningsbeloeb, er det saedvanligt, at importoeren udbetaler eksportoeren de monetaere udligningsbeloeb, der tilfalder ham .
Under hensyn til den forloebne tid kan de ikke laengere faa de paagaeldende beloeb udbetalt . Det tab, som de saaledes kommer til at lide, skal betragtes som et saerligt forhold, jfr . artikel 13 .
Hertil skal jeg fremsaette tre bemaerkninger .
Indledningsvis maa jeg sige, at det ikke er acceptabelt, at parterne under en retssag foerst under den mundtlige forhandling goer et helt nyt anbringende gaeldende, som modparten ikke har haft lejlighed til at forberede sig paa . Jeg mener derfor, at anbringendet boer afvises fra paakendelse .
Jeg er for det andet af den opfattelse, at naar Domstolen i en sag skal tage stilling til, om en EF-bestemmelse kan anvendes, behoever den ikke at tage hensyn til de forhold, der muligvis bestaar mellem de erhvervsdrivende i de forskellige medlemsstater .
Hvad endelig angaar den paaberaabte omstaendighed i realiteten, altsaa tildelingen af monetaere udligningsbeloeb fra indfoerselslandets side, har noget saadant kun foreligget i yderst begraenset omfang i det tilfaelde, vi her beskaeftiger os med . I det tidsrum, hvor de her omtalte indfoersler fandt sted, altsaa tiden mellem den 5 . oktober 1981 og den 8 . juni 1982, fandt de negative monetaere udligningsbeloeb nemlig kun anvendelse for Frankrig i 22 dage ( fra 14 . april til 5 . maj 1982 ). Hvad angaar Belgien, blev de negative monetaere udligningsbeloeb foerst indfoert den 22 . februar 1982 .
Sammenfattende er jeg derfor af den opfattelse, at i forbindelse med en anmodning om anvendelse af artikel 13 i forordning nr . 1430/79, skal der foerst stilles foelgende spoergsmaal :
Hvad var der sket, hvis de paaberaabte omstaendigheder ikke havde foreligget? Ville sagsoegeren i saa fald have haft krav paa en gunstigere behandling end den, som han nu er stillet overfor, eller maa se sig stillet overfor? Er det under hensyn til samtlige foreliggende omstaendigheder ubilligt at beroeve ham denne gunstigere behandling?
Da svaret paa disse spoergsmaal i de foreliggende sager kun kan blive benaegtende, og da de sagsoegende selskaber endvidere ikke har godtgjort, at de ville have afholdt sig fra at gennemfoere de paagaeldende udfoersler, dersom toldmyndighederne havde meddelt dem, at de monetaere udligningsbeloeb ville blive opkraevet, kan jeg kun naa til det resultat, at vi ikke staar over for saerlige forhold som omtalt i artikel 13 i forordning nr . 1430/79 .
Derfor er det unoedvendigt at undersoege, om virksomhederne har handlet forsoemmeligt eller misligt, jfr . artikel 13, hvilket medfoerer bortfald af enhver ret til fritagelse .
Jeg skal dog ogsaa anfoere, at Kommissionens begrundelse lader en del tilbage at oenske .
Kommissionen har isaer forklaret, hvorfor de monetaere udligningsbeloeb skal anvendes paa de foreliggende transaktioner, og den har fastslaaet, at det skyldes en fejl, at opkraevningen ikke har fundet sted . Den har imidlertid ikke klart udtalt sig om, hvorfor denne fejl ikke kan udgoere et saerligt forhold .
Den noejes med i femte betragtning at fastslaa, at de to virksomheder er specialiseret i international kornhandel og handel med forarbejdningsprodukter af korn, bl.a . inden for aktiv foraedling, og derfor ikke kunne vaere uvidende om de gaeldende bestemmelser paa omraadet . Det synes at fremgaa af Kommissionens skriftlige indlaeg ( jfr . svarskriftet, s . 9 ), at den har fundet, at der i dette forhold forelaa en "forsoemmelse" fra de sagsoegende selskabers side, der maatte afskaere dem fra fritagelse af billighedsgrunde .
Det forhold, at sagsoegerne ikke kunne vaere uvidende om gaeldende ret, er efter min opfattelse - i det foreliggende tilfaelde - naermest egnet til at bestyrke antagelsen om, at man ikke her staar over for saerlige forhold .
Dog skulle Kommissionen have forklaret dette tydeligere i sin begrundelse og indledningsvis have fastslaaet - saaledes som den selv har understreget det i sin duplik ( s . 8 ) - hvorvidt der forelaa billighedsgrunde, dvs . saerlige forhold .
Jeg har saaledes set svaert ved at medgive, at de grunde, der taler for at anvende de monetaere udligningsbeloeb paa den anfaegtede transaktion, paa forhaand kan udelukke enhver billighedsgrund . Har klausulen i artikel 13 i forordning nr . 1430/79 netop ikke til formaal at give hjemmel til godtgoerelse eller fritagelse for import - eller eksportafgifter, som der saedvanligvis bestaar et krav paa, naar saerlige forhold goer sig gaeldende? Som saadan giver den begrebsnoedvendigt adressaten en "fordel", som han principielt ikke har ret til .
Set under den synsvinkel kan Kommissionens indsigelse om, at dersom man "ikke ville anvende de monetaere udligningsbeloeb i sagsoegerens tilfaelde, ville dette svare til at indroemme sagsoegeren en fordel uden ethvert objektivt grundlag" ( duplikken, s . 8; se ligeledes sidste led i femte betragtning til beslutningen af 22 . marts 1985 ), tjene som bevis for, at monetaere udligningsbeloeb principielt skyldes, mens indsigelsen ikke paa forhaand kan udelukke, at der foreligger "saerlige forhold", jfr . artikel 13 i forordning nr . 1430/79 . Man skal derfor fortolke den femte betragtning saerdeles vidt og saa at sige laese mellem linierne for heri at finde paavisningen af, at der ikke foreligger nogen billighedsgrund .
Hvorledes det nu end forholder sig og under hensyn til, at Domstolen ex officio kan afgoere, om kravet til begrundelsen er opfyldt ( 13 ), vil jeg ikke foreslaa Domstolen at annullere Kommissionens beslutning paa grund af manglende begrundelse, fordi jeg er overbevist om, at Kommissionen paa grundlag af en mere omfattende begrundelse kunne have truffet en beslutning af samme indhold, dvs . afslaaet anmodningen om fritagelse for betaling af de monetaere udligningsbeloeb .
Konklusion
Herefter foreslaar jeg Domstolen at frifinde sagsoegte, og paalaegge de sagsoegende selskaber sagens omkostninger .
(*) Oversat fra fransk .
( 1 ) Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1430/79 af 2 . juli 1979 om godtgoerelse af eller fritagelse for import - eller eksportafgifter ( EFT L 175, s . 1 )
( 2 ) Se saerlig dom af 21 . maj 1976, sag 26/74, Roquette mod Kommissionen, Sml . s . 677, navnlig praemisserne 9-11, og dom af 27 . marts 1980 i de forenede sager 66, 127 og 128/79, Amministrazione delle Finanze mod Salumi, Sml . s . 1237, saerlig praemis 17 .
( 3 ) Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1672/82 af 24 . juni 1982, ( EFT L 186, s . 1 ).
( 4 ) Raadets direktiv 69/73/EOEF af 4 . marts 1969 om harmonisering af lovgivning om aktiv foraedling ( EFT 1969 I, s . 69 ).
( 5 ) EFT L 138, s . 1 .
( 6 ) EFT L 156, s . 25 .
( 7 ) De monetaere udligningsbeloeb er nemlig en del af "importafgifter" og "eksportafgifter", saaledes som disse almindeligvis defineres i EF-toldregler, som er vedtaget efter deres indfoerelse i 1971 (( jfr . eksempelvis artikel 1, stk . 2, litra a ) og b ), i forordning nr . 1430/79 )).
( 8 ) Raadets forordning ( EOEF ) nr . 1999/85 af 16 . juli 1985 om aktiv foraedling ( EFT L 188, s . 1 ).
( 9 ) Baumann, Ursula, "Le régime douanier de perfectionnement actif", Revue du Marché Commun, nr . 280, 1984, s . 406 ff .
( 10 ) Kommissionens forordning ( EOEF ) nr . 2883/83 af 14 . oktober 1983 om anden aendring af forordning ( EOEF ) nr . 1371/81 om forskrifter for den administrative anvendelse af monetaere udligningsbeloeb ( EFT L 283, s . 14 ).
( 11 ) EFT L 197, s . 1 .
( 12 ) Dom af 15 . december 1983, sag 283/82, Papierfabrik Schoellershammer mod Kommissionen, Sml . s . 4219; dom af 13 . november 1984, de forenede sager 98 og 230/83, Van Gend og Loos mod Kommissionen, Sml . s . 3763; dom af 15 . maj 1986, sag 160/84, Oryzomyli mod Kommissionen, Sml . s . 1633 .
( 13 ) Jfr . herved dom af 1 . juli 1986, sag 185/85, Usinor mod Kommissionen, Sml . s . 2079, saerlig praemisserne 19 og 23 .