61994C0016
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
ANTONIO LA PERGOLA
fremsat den 18. maj 1995 (
*1
)
1.
Ved dom af 4. januar 1994 har Frankrigs Cour de cassation forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Finder artikel 9, 12, 13 og 16 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Økonomiske Fællesskab anvendelse på en ’depotafgift’, som har til formål at dække en privat virksomheds omkostninger ved, at denne påtager sig at bære de udgifter, der er forbundet med, at toldvæsenet og veterinærtjenesten, i det offentliges interesse, udfører deres opgaver, og som ikke er blevet pålagt af staten, men følger af en aftale, som den private virksomhed har indgået med sine kunder?«
2.
Omstændighederne i den sag, der har givet anledning til forelæggelsesdommen, kan sammenfattes således. Garonor exploitation SA (herefter benævnt »Garonor«), der er et privat selskab, driver i nærheden af Paris en international fragtterminal, på hvis område toldvæsenet har kontorer. Garonor har mod betaling af en leje til selskaberne Edouard Dubois et fils SA og General cargo services SA (herefter benævnt »Dubois og Cargo«), der driver speditionsvirksomhed, udlejet en række lokaler, der inden for fragtterminalen tjener til kontorer mv. Dubois og Cargo har endvidere ret til at benytte de vejog jernbanefaciliteter, som terminalen er forsynet med. Garonor ejer hele det område, som terminalen dækker. Der er ikke til selskabets virksomhed knyttet nogen tilladelse eller koncession fra det offentlige. Ud over lejen har Dubois og Cargo til Garonor betalt en fast »taxe de passage« (»depotafgift«) for hvert køretøj i international transit, der er genstand for toldbehandling inden for fragtterminalen. Tvisten i hovedsagen drejer sig om, at Dubois og Cargo har nægtet at betale »depotafgiften« under henvisning til, at grundlaget for betalingen af dette pengebeløb, der oprindelig skulle dække Garonor's udgifter til anlæg og vedligeholdelse af en TIR-parkeringsplads, som toldvæsenet anvendte, er bortfaldet, efter at toldvæsenet siden 1981 har indvilliget i at foretage toldbehandling i speditionsfirmaernes egne lokaler.
3.
Ifølge forelæggelsesdommen udgør »depotafgiften« — som Garonor's almindelige forretningsbetingelser, der finder anvendelse på enhver bruger af fragtterminalen, indeholder bestemmelse om — en pengeydelse, der skal dække Garonor's udgifter i forbindelse med toldvæsenets tilstedeværelse i terminalen. Forelæggelsesdommen indeholder nærmere oplysninger om, hvilke udgifter der herved er tale om, nemlig udgifter til leje og vedligeholdelse af de lokaler, som af Garonor vederlagsfrit er blevet stillet til rådighed for toldvæsenet, til en del af driften af en kantine til brug for bl.a. toldvæsenets personale, til toldvæsenets benyttelse af en vognvægt, til veterinærtjenesten i fragtterminalen og til en parkeringsplads for terminalens brugere. Bortset fra udgifterne til parkeringspladsen har »depotafgiften«, således som den forelæggende retsinstans har bemærket, til formål at dække udgifter, som Garonor har påtaget sig at afholde, men som er en følge af toldvæsenets og veterinærtjenestens udførelse af deres opgaver, i det offentliges interesse. Den forelæggende retsinstans har endvidere i præmisserne til dommen oplyst, at »depotafgiften« ikke udgør et vederlag for de kontraktmæssige tjenesteydelser, som Garonor præsterer over for speditionsfirmaerne. Selv om toldbehandling inde i landet må anses for en fordel for de erhvervsdrivende, er der efter Domstolens praksis (
1
) herved tale om noget, som de erhvervsdrivende på det fælles marked under alle omstændigheder har krav på, og som derfor ikke må medføre udgifter for de pågældende.
4.
Med henblik på besvarelsen af spørgsmålet fra den forelæggende retsinstans har Kommissionen samt Dubois og Cargo gjort gældende, at »depotafgiften« er en afgift med tilsvarende virkning som told. Disse procesdeltagere støtter sig herved på en udvidende fortolkning af de i forelæggelsesdommen nævnte bestemmelser. Fortolkningen er angiveligt begrundet i følgende to betragtninger:
a)
Selv om den ikke er indført af staten, opkræves den pågældende pengeydelse i statens interesse, således at det i virkeligheden er staten, der drager fordel af den.
b)
For det andet må der lægges vægt på det princip, som Domstolen allerede fastlagde i sin dom i Bauhuis-sagen (
2
), og hvorefter »berettigelsen af forbuddet mod afgifter med tilsvarende virkning som told må ses i det forhold, at selv minimale økonomiske byrder ved grænseoverskridelsen hindrer varernes bevægelighed ...«; forbuddet mod afgifter med tilsvarende virkning må antages også at ramme »depotafgiften«, idet denne ifølge de nævnte procesdeltagere er udtryk for den samme form for hindring for varernes transit som den, de pågældende bestemmelser i traktaten netop har til formål at opstille en sikkerhed mod.
5.
Jeg kan ikke tilslutte mig disse argumenter. De pågældende procesdeltagere hævder, at det er staten, der drager fordel af den omhandlede pengeydelse, og at denne er udtryk for en hindring for varebevægelserne, men det er ikke herved blevet godtgjort, at der i den i traktaten forudsatte betydning er tale om en afgift af fiskal karakter, hvis virkninger må ligestilles med en tolds. Det kan ikke bestrides, at de i forelæggelsesdommen nævnte bestemmelser forbyder denne form for afgift, men iltlee andre former, idet bestemmelserne skal være en sikkerhed mod virkninger svarende til dem, en told har. Spørgsmålet er imidlertid, om de virkninger, som de nævnte procesdeltagere vil ligestille med en tolds, er resultatet af en opkrævningsforanstaltning, der må henføres til de former for afgifter, som i henhold til traktaten er retsstridige.
Told og afgifter med tilsvarende virkning er udtryk for opkrævningsforanstaltninger, jf. traktatens artikel 9, 12, 13 og 16, der som sådanne er en følge af en udøvelse af de beføjelser, der er forbeholdt staten eller i hvert fald en offentlig myndighed. Det er udelukkende medlemsstaterne, der er adressater for de nævnte bestemmelser. Den omtvistede pengeydelse, som der er truffet bestemmelse om som led i en aftale mellem private, har imidlertid ikke karakter af en ydelse, der er blevet påtvunget parterne. For det andet er den, der forlanger »depotafgiften«, et privat selskab, der, således som det fremgår af forelæggelsesdommen, ikke henhører under — og ikke kan henføres til — staten, uanset den vide betydning Domstolen har tillagt dette begreb, idet det omfatter ethvert »organ, som — uanset sin retlige organisationsform — ved en af staten udstedt retsakt har fået til opgave at yde offentlig servicevirksomhed under statens tilsyn, og som med henblik herpå har særlige beføjelser ud over dem, der følger af de regler, der finder anvendelse i forholdet mellem borgerne« (
3
).
»Depotafgiften« er ikke en følge af en beføjelse for et organ af den omhandlede art til at opkræve afgifter, hvorved det gælder, at det kun er en afgift af fiskal karakter — dvs. en afgift indført af en kompetent myndighed — der er retsstridig som udgørende en afgift med tilsvarende virkning som told. Jeg mener således, at en pengeydelse som den i denne sag omhandlede ikke er udtryk for en afgift med tilsvarende virkning som forudsat i traktatens artikel 9, 12, 13 og 16.
6.
Når dette er sagt, vil jeg tilføje, at jeg ikke mener, at de ovenfor undersøgte argumenter udtømmer de forskellige måder, det for Domstolen forelagte problem kan fremstilles på.
Den forelæggende retsinstans har forelagt spørgsmålet om fortolkningen af traktatens artikel 9, 12, 13 og 16 uden hverken udelukkende eller udtrykkeligt at fremstille problemet — i forbindelse med hvilket jeg som allerede nævnt er af den opfattelse, at der må gives en benægtende besvarelse — således, at der spørges, hvorvidt »depotafgiften« er en efter disse bestemmelser retsstridig afgift. Forelæggelsesdommen kan derfor ligeledes forstås således, at den rejser et mere generelt problem. Domstolen anmodes om at afgøre, hvorvidt og på hvilken nærmere måde de nævnte bestemmelser i traktaten finder anvendelse for så vidt angår det nye og særlige tilfælde, hvor der er tale om en pengeydelse, som skal betales for varer ved disses passage af grænser, der som grundlag har en aftale mellem privatretlige juridiske personer, men hvis formål er at dække udgifter, der, således som den forelæggende retsinstans har bemærket, har sammenhæng med udførelsen af en offentlig opgave.
Efter min opfattelse kræver det således forelagte spørgsmål, at Domstolen fortolker de i forelæggelsesdommen nævnte bestemmelser, ikke alene i henseende til det i disse indeholdte forbud mod told og afgifter, men også under inddragelse af hele den betydning og bindende rækkevidde, som bestemmelserne må tillægges, for så vidt de tilsigter at sikre det grundlæggende princip, som princippet om de frie varebevægelser er for det fælles marked.
7.
Jeg vil derfor på grundlag af disse kriterier undersøge, i hvilket omfang de nævnte bestemmelser i traktaten kan have betydning for hovedsagen. Man må i denne forbindelse åbenbart basere sig på de oplysninger, som herved må lægges til grund i sagen, hvorved den forelæggende retsinstans har beskrevet det særlige formål med »depotafgiften«. De omkostninger, som denne pengeydelse skal yde dækning for, har ifølge den forelæggende retsinstans konkret sammenhæng med toldvæsenets og veterinærtjenestens udførelse af deres opgaver. Omkostningerne påhviler dog private. Det selskab, som driver fragtterminalen, påtager sig omkostningerne, men opnår dækning for dem i form af provenuet fra »depotafgiften«, som importørerne og eksportørerne skal betale til selskabet, nærmere bestemt med et fast beløb for hvert køretøj, der effektuerer international transport af varer. Kravet om pengeydelsen udspringer således af, at det er nødvendigt at dække udgifter, som staten ikke har påtaget sig. Det fremgår herved af Domstolens praksis (
4
), som den forelæggende retsinstans har lagt vægt på ved affattelsen af sit spørgsmål, at de omkostninger, der er forbundet med udførelsen af de nævnte opgaver, altid og udelukkende skal bæres af staten, som derfor ikke kan overvælte udgifterne hertil på brugerne ved at pålægge disse at betale udgifterne. Selv om det er en fordel for de erhvervsdrivende, at der kan ske toldbehandling inde i landet, i det område, hvor fragtterminalen er beliggende, gælder det for det andet, at toldbehandling — ifølge Domstolens faste praksis (
5
) — altid, uanset hvor den finder sted, er udtryk for en forpligtelse over for de erhvervsdrivende på det fælles marked, således at toldbehandling ikke kan gøres betinget af nogen økonomisk modydelse.
8.
Anskues problemet på den nævnte måde, mener jeg, at den forelæggende retsinstans i det væsentlige har anmodet Domstolen om ud fra to synsvinkler at tage stilling til, hvorvidt de af retten nævnte bestemmelser finder anvendelse. Den første synsvinkel, som jeg allerede har undersøgt, angår en tilsidesættelse af forbuddet mod afgifter med tilsvarende virkning som told. Ud fra den anden synsvinkel, som det endnu står tilbage at undersøge, må det vurderes, hvorvidt den hindring for de frie varebevægelser, som »depotafgiften« opstiller, udspringer af, at staten snarere end at handle i strid med det konkrete forbud mod den nævnte form for afgiftsforanstaltninger har undladt at opfylde sin forpligtelse til at bære de udgifter, der er forbundet med de pågældende offentlige opgaver. Ved denne forpligtelse tænker jeg selvsagt på forpligtelsen til fuldt ud at bære omkostningerne ved disse opgaver, således at de pågældende private erhvervsdrivende, der er beskæftiget med varers transit, ikke kommer til at bære disse udgifter.
At det er nødvendigt at undersøge spørgsmålet også under den anden synsvinkel, følger af de betragtninger, der er angivet i forelæggelsesdommen. Som nævnt skal »depotafgiften« dække de omkostninger, deler forbundet med, at toldvæsenet og veterinærtjenesten udfører deres opgaver. Når den forelæggende retsinstans herved nærmere har angivet formålet med den omtvistede pengeydelse, er det formentlig, fordi den mener, at såfremt staten havde påtaget sig at bære de pågældende omkostninger, ville »depotafgiften« — uanset om man anser denne for en afgift med tilsvarende virkning — ikke have optrådt i den pågældende aftale, således at den hindring, som afgiften udgør for de frie varebevægelser, ikke ville have foreligget.
Denne anden synsvinkel på spørgsmålene er ligesom den første udtryk for noget nyt i forhold til retspraksis. Domstolen har i de tidligere nævnte domme (
6
) allerede fastslået, at toldbehandling skal foretages uden vederlag og altid er udtryk for en forpligtelse over for de erhvervsdrivende på det fælles marked, idet Domstolen hver gang har baseret sig på et kriterium vedrørende en økonomisk byrde, der var blevet pålagt af staten og måtte anses for en afgift med tilsvarende virkning, netop fordi den ikke var udtryk for et vederlag for en tjenesteydelse, der blev præsteret over for de pågældende. I nærværende sag er det spørgsmål, der må undersøges derimod, hvorvidt statens forpligtelse til ikke at lade de erhvervsdrivende bære udgifterne til de nævnte opgaver under omstændigheder som de foreliggende består, også selv om forholdet ikke omfattes af forbuddet mod told og afgifter med tilsvarende virkning.
9.
Hvad angår dette problems nærmere indhold bemærker jeg indledningsvis følgende. Traktatens artikel 9, 12, 13 og 16 opstiller et udtrykkeligt forbud mod told og afgifter med tilsvarende virkning, hvorimod bestemmelserne ikke indeholder nogen tilsvarende regel vedrørende statens forpligtelse til at bære omkostninger af den omhandlede art. Det er imidlertid denne forpligtelse, der er relevant her, idet de med de omhandlede opgaver forbundne omkostninger som følge af den manglende opfyldelse af denne forpligtelse er blevet overvæltet på de erhvervsdrivende. Som jeg har nævnt ovenfor, må man i denne forbindelse lægge vægt på hele den betydning, som de af den forelæggende retsinstans nævnte bestemmelser må tillægges efter traktatens opbygning. Bestemmelserne er ubestrideligt udtryk for et princip, der er bærende for Fællesskabet, og som repræsenterer en grundlæggende og absolut værdi. Varer må frit kunne passere grænserne, hvilket de kan, når passagen ikke medfører nogen økonomisk byrde for de erhvervsdrivende. Forbuddet mod at indføre told og afgifter med tilsvarende virkning er således ikke et mål i sig selv. De reale hensyn bag de bestemmelser, i hvilke forbuddet er knæsat, således som disse hensyn er blevet fremhævet i dommen i Bauhuis-sagen, jf. ovenfor, er at sikre, jf. traktatens artikel 3, litra c), gennemførelsen af et virkeligt indre marked, inden for hvilket de erhvervsdrivende har et krav på en ophævelse af hindringer for samhandelen inden for Fællesskabet. Der er derfor tale om et forbud, der har sammenhæng med virkeliggørelsen af en af de væsentligste målsætninger med traktaten. Et virkeligt fælles marked forudsætter, at der ikke er nogen økonomiske hindringer for, at varerne frit kan bevæge sig hen over grænserne. De bestemmelser, der skal være en fuldstændig garanti for varernes bevægelighed, må også ses som udtryk for en vilje til at forhindre passivitet fra medlemsstaternes side som den her omhandlede, dvs. en passivitet, der består i, at det overlades til borgerne at bære omkostningerne ved udførelsen af toldvæsenets opgaver, og som dermed undergraver denne grundlæggende garanti, også selv om der ikke er tale om en indførelse af en afgift med tilsvarende virkning som told. Forbuddet mod noget sådant er ganske vist kun forudsætningsvis indeholdt i de pågældende bestemmelser, der ikke opstiller forbuddet udtrykkeligt. Jeg indskyder dog med det samme i denne forbindelse, at forbuddet har støtte i den bestemmelse af udtrykkelig karakter, der er indeholdt i artikel 5, stk. 2, hvorefter medlemsstaterne skal afholde sig fra at træffe foranstaltninger, der kan bringe virkeliggørelsen af målsætningerne med traktaten i fare. De i forelæggelsesdommen nævnte bestemmelser må herefter sammenholdes med artikel 5 i betragtning af den sammenhæng mellem bestemmelserne indbyrdes, der er i henseende til den her omhandlede ordning, således som jeg nærmere vil redegøre for nedenfor.
10.
Efter det udgangspunkt, jeg har taget i sagen, kan princippet om, at varerne frit og uden betaling af vederlag skal kunne bevæge sig hen over grænserne, tilsidesættes af staten såvel i form af, at denne træffer foranstaltninger, der udtrykkeligt er nævnt i og skal anses for retsstridige i henhold til artikel 9, 12, 13 og 16, som i form af foranstaltninger af anden art, der ikke kan kvalificeres som afgifter med tilsvarende virkning som told, men som alligevel kan tilsidesætte det hensyn, som bestemmelserne har til formål at tilgodese. I sidstnævnte tilfælde finder artikel 5 anvendelse som det retsgrundlag, man i sidste instans kan falde tilbage på, idet artikel 5 generelt har til formål fuldt ud at sikre en overholdelse af de grundlæggende principper i Fællesskabets retsorden, når disse krænkes på indirekte måde, dvs. en krænkelse, der ikke kan konstateres på grundlag af den bogstavelige ordlyd af en specifik bestemmelse i traktaten. I modsat fald måtte man i dette som i andre lignende tilfælde acceptere, at fællesskabsretten intet indeholder, på grundlag af hvilket der kan gribes ind over for forholdsregler fra en medlemsstats side, hvorved et forbud formelt set respekteres, men som alligevel konkret har de virkninger, der er knyttet til de udtrykkeligt retsstridige foranstaltninger. Sådan forholder det sig imidlertid ikke. Det må i sagen antages, at en medlemsstat ikke lovligt kan handle uden for de grænser, der fremgår af en fortolkning af de pågældende bestemmelser, og som må være bindende for den som følge af det afgørende hensyn til virkeliggørelsen af de grundlæggende målsætninger med traktaten som f.eks. det fundamentale hensyn til varernes frie bevægelighed.
11.
Det er åbenbart, at den generelle forpligtelse i artikel 5, stk. 2, herefter kun kommer i betragtning i mangel af udtrykkelige bestemmelser som omhandlet. Er forholdsregler fra en medlemsstats side, der krænker en ved fællesskabsretten beskyttet interesse, specifikt og fuldstændigt reguleret ved en anden traktatbestemmelse, er det således udelukkende denne, der konkret finder anvendelse. Artikel 5, stk. 2, kan derimod finde anvendelse subsidiært med henblik på at gribe ind over for foranstaltninger eller former for praksis fra en medlemsstats side, der ikke falder ind under andre og mere specifikke regler, men som alligevel strider mod målsætningerne med traktaten (
7
).
I det foreliggende tilfælde burde der være sket en iagttagelse af forpligtelsen til at afholde sig fra »at træffe foranstaltninger, der er egnede til at bringe virkeliggørelsen af denne traktats målsætning i fare«, ikke alene således, at der skete en overholdelse af det udtrykkelige forbud mod at indføre afgifter med tilsvarende virkning, men også — og det er her, det bliver aktuelt med mekanismen i artikel 5, hvorved der subsidiært kan gribes ind over for retsstridige foranstaltninger, der ikke falder ind under en konkret bestemmelse — af det herved opstillede forudsætningsvise forbud mod at organisere toldvæsenet således, at der sker en krænkelse af princippet om, at varer frit og uden betaling af vederlag skal kunne bevæge sig hen over grænserne.
Jeg bemærker herefter, at de målsætninger med traktaten, hvis virkeliggørelse artikel 5, stk. 2, tilsigter at skabe en retsbeskyttelse for, må udledes af de enkelte bestemmelser i selve traktaten. Det er alene på grundlag af det regelsæt som helhed, der fastlægger indretningen af det fælles marked, at den, der skal anlægge den pågældende fortolkning, kan udlede de elementer, der er afgørende ved vurderingen af, hvilke interesser der herved bør nyde beskyttelse. Artikel 5, stk. 2, må derfor nødvendigvis forstås og anvendes af Domstolen i sammenhæng med traktatens øvrige bestemmelser. Det påhviler medlemsstaterne, således som artikel 5, stk. 2, generelt indeholder bestemmelse om, at afholde sig fra enhver forholdsregel, der kan krænke de goder eller rettigheder, som nyder beskyttelse efter de konkrete bestemmelser, der finder anvendelse i det pågældende tilfælde. Domstolens praksis går Mart i denne retning, idet Domstolen har udtalt, at artikel 5, stk. 2, »opstiller en generel forpligtelse for medlemsstaterne, hvis konkrete indhold i det enkelte tilfælde afhænger af traktatens bestemmelser eller af de regler, der kan udledes af traktatens generelle opbygning« (
8
).
12.
Jeg ønsker endelig at bemærke, at Domstolen allerede har bragt bestemmelsen i artikel 5, stk. 2, i anvendelse nøjagtigt på samme måde som den, der er behov for i denne sag, nemlig som en bestemmelse, på grundlag af hvilken der kan gribes ind over for en indirekte tilsidesættelse af de forudsætningsvise krav og principper, der fremgår af traktaten. Jeg henviser herved til dommen i sagen Kommissionen mod Belgien (
9
). I denne sag gjorde Kommissionen gældende, at Kongeriget Belgien havde tilsidesat artikel 12, litra b), i protokollen vedrørende De Europæiske Fællesskabers privilegier og immuniteter, hvorefter Fællesskabernes tjenestemænd og øvrige ansatte er fritaget fra enhver forpligtelse til at lade sig opføre i folkeregistret i de medlemsstater, hvor fællesskabsinstitutionerne har deres sæde. I det pågældende tilfælde var der imidlertid ikke sket nogen direkte tilsidesættelse i form af, at der var blevet indført en forpligtelse til at lade sig opføre, men kun en indirekte tilsidesættelse, idet de pågældende i Belgien blev stillet ringere i beskatningsmæssig henseende, såfremt de ikke lod sig opføre. Domstolen fastslog, at dette var udtryk for en tilsidesættelse af traktatens artikel 5, stk. 2, derved, at ordningen bevirkede, at de pågældende indirekte blev tvunget til at lade sig opføre i folkeregistret, hvilket måtte antages at stride mod de reale hensyn bag protokollens artikel 12. Artikel 5, stk. 2, udgør herefter et utvivlsomt retsgrundlag for at fastslå den retsstridige karakter af forholdsregler fra en medlemsstats side, der, selv om de måtte være i overensstemmelse med den bogstavelige ordlyd af en bestemmelse i traktaten, dog lægger hindringer i vejen for virkeliggørelsen af målsætningen med den pågældende bestemmelse.
13.
Jeg vil af disse grunde konkludere, at traktatens artikel 9, 12, 13 og 16, sammenholdt med artikel 5, stk. 2, og artikel 3, litra c), ikke alene indebærer et forbud mod told og afgifter med tilsvarende virkning, men herudover en forpligtelse for medlemsstaterne til fuldt ud at bære de omkostninger, der er forbundet med, at toldvæsenet og veterinærtjenesten udfører deres opgaver. Kun på denne måde kan det forhindres, at disse omkostninger overvæltes på de erhvervsdrivende, og at pengeydelser, der skal dække omkostningerne — også selv om grundlaget herfor er vilkår i aftaler mellem privatretlige juridiske personer — resulterer i en hindring for de frie varebevægelser hen over grænserne.
14.
Jeg skal herefter foreslå følgende besvarelse af det spørgsmål, som Frankrigs Cour de cassation har forelagt ved dom af 4. januar 1994:
»En ’depotafgift’, der ikke er blevet indført af staten eller af noget organ, der kan henføres til staten, men følger af en aftale indgået mellem privatretlige juridiske personer, er ikke en afgift med tilsvarende virkning som told, jf. EF-traktatens artikel 9, 12, 13 og 16. De omkostninger, der er forbundet med, at toldvæsenet og veterinærtjenesten udfører deres opgaver, for så vidt disse har karakter af offentlige opgaver, der udføres i det offentliges interesse, skal dog bæres fuldt ud af staten og kan derfor under ingen omstændigheder pålægges de erhvervsdrivende. Følgelig er traktatens artikel 3, litra c), og artikel 5, stk. 2, sammenholdt med artikel 9, 12, 13 og 16, til hinder for, at en medlemsstat opretholder en ordning, der i praksis medfører, at privatretlige juridiske personer må bære sådanne omkostninger, også selv om dette sker i form af, at der i forbindelse med transport af varer, der passerer en medlemsstats grænser, skal erlægges en pengeydelse på grundlag af en privatretlig aftale.«
(
*1
) – Originalsprog: italiensk.
(
1
) – Domme af 17.5.1983, sag 132/82, Kommissionen mod Belgien, Smi. s. 1649, præmis 13, 14 og 15, og sag 133/82, Kommissionen mod Luxembourg, Sml. s. 1669, præmis 14, 15 og 16.
(
2
) – Dom af 25.1.1977, sag 46/76, Sml. s. 5, præmis 9.
(
3
) – Dom af 12.7.1990, sag C-188/89, Foster m.fl., Sml. I, s. 3313, præmis 20. Det fremgår endvidere af Domstolens faste praksis, at endog et privat selskab principielt begrebsligt kan henforcs til staten, nærmere bestemt på grundlag af kriterier som f.eks. den kontrol, som det offentlige rent faktisk udover, det offentliges afgorendc indflydelse og mulighed for at give bindende påbud, ejerforhold eller finansiel deltagelse, undcrlæggclse — administrativt eller ved lov — under offentlige myndigheder eller offentlige organers udnævnelse af bestyrelsesmedlemmer. I sådanne tilfælde må et organ uanset sin form og karakter anses for at henhorc under staten, eller organets handlinger må i hvert fald tilskrives staten. Jeg henviser herved til dom af 24.11.1982, sag 249/81, Kommissionen mod Irland, Sml. s. 4005, præmis 15, af 2.2.1988, forenede sager 67/85, 68/85 og 70/85, Van der Kooy m.fl., Sml. s. 219, præmis 36, 37 og 38, og af 20.9.1988, sag 31/87, Beentjes, Sml. s. 4635, præmis 11 og 12.
(
4
) – Jeg henviser her til dommen af 30.5.1989, sag 340/87, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 1483, præmis 17, hvori Domstolen fastslog, at Den Italienske Republik havde gjort sig skyldig i et traktatbrud ved »at debitere de erhvervsdrivende for udgifterne ved den kontrol og de administrative formaliteter, der foretages i en del af grænseovergangsstedernes sædvanlige åbningstid ...«. Jf. endvidere dommen af 5.2.1976, sag 87/75, Bresciani, Sml. s. 129, præmis 10, hvori Domstolen om »den statslige forvaltningsvirksomhed, som tjener til at gennemføre en sundhedskontrol af almen interesse«, antog, at »de heraf foranledigede omkostninger [må] bæres af samfundet, der som helhed har fordel af de frie varebevægelser«.
(
5
) – Dommene i sagerne Kommissionen mod Belgien og Kommissionen moa Luxembourg, jf. note 1, hvori Domstolen fastlagde det princip, at fordelene ved muligheden for toldbehandling inde i fandet »udelukkende [er] forbundet med selve toldbehandlingen, som altid er en pligt, uanset hvor den gennemforcs«. Sådanne ordninger skabes endvidere »for at fremme varebevægelserne og lette transporten inden for Fællesskabet. De lettelser i toldbehandlingen, som er indfort i fællesmarkedets interesse, kan derfor ikke belastes med nogen form for afgifter«.
(
6
) – Jf. note 1 og 4.
(
7
) – Denne funktion, der mi tillægges artikel 5, stk. 2, er allerede blevet fremhævet af generaladvokat Mancini og generaladvokat Tesauro i disses forslag til afgørelse ad henholdsvis dom af 30.1.1985 (sag 290/83, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 439, jf. navnlig s. 442) og dom af 11.3.1992 (forenede sager C-78/90 — C-83/90, Compagnie Commerciale de l'Ouest mil., Sml. I, s. 1847, jf. navnhg s. 1864). Sagen, Kommissionen mod Frankrig, bor i denne forbindelse særligt fremhæves. Kommissionen havde i denne gjort gældende, at der på grundlag af artikel 5, stk. 2, kunne gribes ind over for en forholdsregel, der måtte tilskrives den franske stat, idet forholdsreglen, selv om den ikke formelt kunne henrorcs til begrebet statsstottc, dog havde de samme virkninger som en statsstottc. Generaladvokaten og Domstolen forkastede med rette en sådan fortolkning. Affattelsen af artikel 92 (»... statsstottc eller slotte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig fortn, [er] uforenelig med fællesmarkedet ...«) er således tilstrækkelig vid til at omfatte enhver forholdsregel fra en stats side, der forer til det resultat, som er retsstridigt, henhold til bestemmelsen. Det er derfor unodvendigt at gribe til en anvendelse af den generelle, og subsidiære, bestemmelse i artikel 5, stk. 2.
(
8
) – Dom af 8.6.1971, sag 78/70, Deutsche Grammophon, Smi. 1971, s. 125, præmis 5, org. réf.: Rec. s. 487. At artikel 5 mä forstås og anvendes i sammenhæng med andre regler i traktaten, fremgår endvidere klart af den praksis fra Domstolen, hvorved der på grundlag af artikel 5, sammenholdt med artikel 3, litra f), artikel 85 og artikel 86, er blevet grebet ind over for statsuge foranstaltninger, der kan undergrave konkurrencereglernes gennemslagskraft. Jf. f.eks. dom af 16.11.1977, sag 13/77, GBINNOBM, Sml. s. 2115, præmis 29, 30 og 31, af 3.12.1987, sag 136/86, Aubert, Sml. s. 4789, præmis 22 og 23, af 11.4.1989, sag 66/86, Ahmed Saeed Flugreisen og Silver Line Reisebüro, Sml. s. 803, præmis 48 og 49, og af 17.11.1993, sag C-2/91, Meng, Sml. I, s. 5751, præmis 14.
(
9
) – Dom af 18.3.1986, sag 85/85, Sml. s. 1149, præmis 22.