61983C0182
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT M. DARMON
FREMSAT DEN4. OKTOBER 1984 (
1
)
Høje Domstol.
1.
De relevante faktiske omstændigheder, der ligger til grund for det præjudicielle spørgsmål, som Supreme Court, Dublin, har forelagt Domstolen, er følgende.
Det irske selskab Robert Fearon & Co. Ltd, herefter benævnt Fearon, ejer en landbrugsejendom i grevskabet Cavan i Irland. Selskabet har fem aktionærer, deter engelske statsborgere. De fire er bosat i England, mens den femte, som tillige er irsk statsborger, er bosat i Irland, om end mere end tre miles fra ejendommen.
Aktionærernes bopæl er af væsentlig betydning i den foreliggende sag. Det fremgår nemlig af Section 32, stk. 3, i »Land Aet« af 1933, som ændret ved Section 35 i »Land Aet« af 1965, at Irish Land Commission, der er en offentlig myndighed, der i henhold til loven har beføjelse til at foretage ekspropriation, ikke kan gennemføre ekspropriation over for ejere, der i mindst et år har boet på ejendommen eller højst tre miles fra denne; det fremgår endvidere, at når ejeren er en juridisk person, skal hver enkelt selskabsdeltager opfylde bopælsbetingelsen igennem samme periode.
Eftersom ingen af deltagerne i selskabet Fearon opfylder den nævnte betingelse, besluttede Irish Land Commission at gennemføre en ekspropriation over for selskabet, og dette har anfægtet beslutningen under en retssag, hvorunder Supreme Court, Dublin, har fundet anledning til at forelægge Domstolen følgende spørgsmål:
»Når lovgivningen i en medlemsstat kræver, at en (fysisk) person, som ejer fast ejendom, skal have boet på denne i en bestemt periode, skal artikel 58 da, når ejendommens ejer er en juridisk person, fortolkes således, at den er til hinder for et krav om, at enhver, der må anses som medejer i forhold til den juridiske person, skal have boet på ejendommen igennem en tilsvarende periode?«
2.
Ikke alene sagsøgeren og sagsøgte i hovedsagen, dvs. Fearon og Irish Land Commission, men også den irske regering og Kommissionen har afgivet indlæg for Domstolen.
Kommissionen har i sit indlæg til slut og uden nærmere uddybning anført, at traktatens artikel 222 »i sig selv giver tilstrækkeligt grundlag for at besvare den forelæggende rets spørgsmål benægtende«.
I henhold til den nævnte artikel »[berøres] de ejendomsretlige ordninger i medlemsstaterne ... ikke af denne traktat«. Efter Kommissionens opfattelse skal spørgsmålet derfor besvares benægtende, eftersom »den af ’Land Commission’ administrerende ekspropriationsordning såvel som de forskellige betingelser, som knytter sig hertil, udgør en del af den ejendomsretlige ordning i Irland«.
Jeg kan ikke dele Kommissionens opfattelse på dette punkt. Dens fortolkning af artikel 222 er uforenelig med artikel 54, stk. 3, litra e), der vedrørende etableringsretten bestemmer, at
»Rådet og Kommissionen udfører de opgaver, som er overdraget dem i henhold til ovennævnte bestemmelser, navnlig ved:
...
e)
at gøre det muligt for statsborgere i en medlemsstat at erhverve og udnytte fast ejendom, der ligger i en anden medlemsstat...«.
Kommissionens opfattelse er dernæst i modstrid med en række af Rådets retsakter, navnlig med »almindelig plan for ophævelse af begrænsninger i etableringsfriheden« af 18. december 1961, der vedrørende indholdet af denne ret udtrykkeligt nævner beføjelsen til »at erhverve, udnytte eller overdrage rettigheder og formuegoder, såvel løsøre som fast ejendom«, og som omhandler landbruget i bilag V. Det anføres i planens afsnit III, A, litra j), at alle hindringer skal ophæves, som »alene for udlændinge ... indrømmer en mindre gunstig behandling i tilfælde af nationalisering, ekspropriation eller beslaglæggelse«.
Generaladvokat Capotorti — som sagsøgeren i hovedsagen med rette citerede under retsmødet — har udtalt, at
»Hvad angår fællesskabstraktaterne, mener jeg, at bestemmelsen i EØF-traktatens artikel 222, hvorefter ejendomsrettens regulering i medlemsstaterne ikke ’berøres’ af traktaten, ikke tillader den slutning, at den private ejendomsret er fastere beskyttet i fællesskabsretten eller mere restriktivt udformet. Den nævnte artikel bekræfter — når bortses fra de begrænsninger, som udtrykkeligt er indeholdt i visse andre bestemmelser i traktaterne, især i traktaten om oprettelse af Euratom — at traktaterne ikke har skullet pålægge medlemsstaterne nogen ny opfattelse eller regulering af ejendomsretten eller har skullet indføre en sådan i Fællesskabets retsorden« (
2
).
Artikel 222 kan følgelig ikke fortolkes således, at fællesskabsrettens almindelige principper ikke finder anvendelse på de ejendomsretlige ordninger i medlemsstaterne, og der må herefter tages stilling til, hvorvidt den førnævnte irske lovgivning — som hævdet af Fearon — er i strid med disse principper.
3.
Ifølge Fearon er den irske lovgivning udtryk for forskelsbehandling, ligesom den er i strid med proportionalitetsprincippet og medfører en usikker retstilstand. Selskabet har yderligere anført, at Domstolen ikke udelukkende bør behandle sagen som et spørgsmål om fortolkning af traktatens artikel 58, samt at Supreme Court i stedet for at lægge til grund, at Section 35 i »Land Act« af 1965 ikke er i strid med traktatens artikler 40 og 52, burde have forelagt Domstolen de spørgsmål, som sagsøgeren i hovedsagen under sagens behandling for den pågældende ret rejste vedrørende disse to artikler.
4.
For så vidt angår klagepunktet vedrørende forskelsbehandling, har Fearon anført, at medlemsstaterne i henhold til artikel 58 skal indrømme selskaber, som defineret i bestemmelsens stk. 2, samme ret til etablering, som den der tilkommer fysiske personer i henhold til artikel 52.
Selv om Section 35 i »Land Aet« af 1965 ikke udtrykkeligt hjemler nogen forskelsbehandling, virker den efter sagsøgerens opfattelse diskriminerende i to henseender:
—
på grundlag af nationalitet, idet par-Iamentsdrøftelserne forud for lovens vedtagelse bar præg af lovgiverens ønske om at begunstige irske statsborgere,
—
ved mere almindeligt at stille selskaber ringere, eftersom det er vanskeligere for dem end for fysiske personer — i visse tilfælde er det endog umuligt — at opfylde bopælskravet for hver enkelt aktionærs vedkommende, hvilket er forudsætningen for fritagelse for ekspropriation.
Artikel 58, stk. 1, er sålydende:
»Selskaber, som er oprettet i overensstemmelse med en Medlemsstats lovgivning, og hvis vedtægtsmæssige hjemsted, hovedkontor eller hovedvirksomhed er beliggende inden for Fællesskabet, ligestilles for så vidt angår anvendelsen af bestemmelserne i dette kapitel med personer, der er statsborgere i Medlemsstaterne.«
Der er herefter anledning til at gøre to bemærkninger:
1)
Uden at foregribe det følgende kan man ligesom Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, den irske regering og Irish Land Commission rejse det spørgsmål, om artikel 58 overhovedet er relevant i den foreliggende sag; Fearon er jo ikke et selskab, der er stiftet i en anden medlemsstat og ønsker at etablere sig i Irland, men et irsk selskab, der allerede er etableret i Irland;
2)
Artikel 58, som afslutter kapitel 2 om etableringsretten, henholder sig nødvendigvis, om end stiltiende, til de foranstående artikler, navnlig til artikel 52, hvilket i øvrigt fastslås i dennes stk. 2. Stk. 2 er sålydende:
»Med forbehold af bestemmelserne i kapitlet vedrørende kapitalen indebærer etableringsfriheden adgang til at optage og udøve selvstændig erhvervsvirksomhed samt til at oprette og lede virksomheder, herunder navnlig selskaber i den i artikel 58, stk. 2, anførte betydning, på de vilkår, som i etableringslandets lovgivning er fastsat for landets egne statsborgere.«
Som Kommissionen med rette har anført, er problemet herefter følgende: er det i overensstemmelse med traktatens bestemmelser om etableringsretten, at der gælder et bopælskrav for britiske statsborgere, der i henhold til artikel 52 har udøvet deres ret til at etablere sig i Irland som aktionærer i et irsk selskab?
Dette spørgsmål skal besvares bekræftende.
Det fremgår nemlig af artikel 52, at princippet om national behandling finder anvendelse på alle statsborgere i en medlemsstat, som ønsker at udøve deres ret til at etablere sig i en anden medlemsstat. Det fremgår imidlertid, at bopælskravet, som, når det er opfyldt, fjerner risikoen for ekspropriation, skal opfyldes såvel af fysiske personer som af selskabsdeltagere, uden at der sondres på grundlag af nationalitet. Som loven er formuleret, er der følgelig ingen forskelsbehandling på dette grundlag. Der er lige så lidt ført bevis for forskelsbehandling i praksis. Udenlandske aktionærer kan følgelig ikke rejse krav om, at der over for dem skal udøves omvendt diskrimination, hvorved de ville blive fritaget for det nævnte krav.
Der foreligger heller ikke forskelsbehandling i videre forstand over for juridiske personer.
Det er utvivlsomt vanskeligere for en juridisk person end for en fysisk person at opfylde bopælskravet, eftersom det skal være opfyldt for samtlige selskabsdeltageres vedkommende. Men denne vanskelighed, som uden tvivl bliver større, jo flere aktionærer, der er, udspringer af selve fænomenet juridisk person, og beror ikke på en vilkårlig forskelsbehandling af selskaber.
Den modsatte løsning, nemlig at fritage den juridiske person for det bopælskrav, der gælder for de pågældende selskabsdeltagere, ville give anledning til betænkelighed i to retninger:
—
dels fordi den ville gøre det muligt for fysiske personer under dække af et af dem stiftet selskab at slippe uden om de risici, der følger af, at bopælskravet ikke opfyldes,
—
dels fordi den ville medføre forskelsbehandling til fordel for selskaber, men til skade for de fysiske personer, hvilket er i strid med bestemmelserne i traktatens artikel 58.
5.
Efter min opfattelse er der ikke bedre grundlag for klagepunkterne vedrørende krænkelse af proportionalitetsprincippet og af retssikkerhedsprincippet. Disse principper kan nemlig ikke fortolkes således, at de er til hinder for, at den nationale lovgiver fastsætter ekspropriationsbestemmelser svarende til dem, der er givet ved Section 35 i »Land Aet« af 1965, forudsat at det sker uden forskelsbehandling på grundlag af nationalitet.
6.
Tilbage står herefter henvisningerne til artikel 40.
Denne artikel vedrører den fælles landbrugspolitik. Den indeholder ingen regel og har ikke givet anledning til nogen foranstaltning, der med rette kan påberåbes af sagsøgeren i hovedsagen, som i øvrigt selv har anerkendt, at der på dette område »ikke findes nogen udtrykkelig bestemmelse i fællesskabsretten«.
7.
Jeg foreslår herefter, at Domstolen kender for ret, at
—
såfremt der i henhold til lovgivningen i en medlemsstat gælder den betingelse, at en fysisk person, der ejer fast ejendom, igennem en vis periode skal have boet på den pågældende ejendom eller inden for en vis afstand fra denne for at være fritaget for ekspropriation, er hverken artikel 58 eller nogen anden bestemmelse i traktaten til hinder for, at det, når ejeren er en juridisk person, i samme henseende kræves, at den nævnte betingelse skal opfyldes af samtlige deltagere i det pågældende selskab.
(
1
) – Oversat fra fransk.
(
2
) – Forslag til afgorclsc i sag 44/79, Haucr, Sml. 1979, jfr- s. 3759-3760.