61997CC0140_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Denne sag giver Domstolen paa ny anledning til at udtale sig om fortolkningen af Raadets direktiv 90/314/EOEF af 13. juni 1990 om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure (herefter »direktivet«) (1) I den foreliggende sag skal Domstolen for det foerste afgoere, om direktivet finder anvendelse paa rejser, der tilbydes et dagblads abonnenter til reduceret pris, idet det maa tages i betragtning, at deltagernes betaling alene vedroerer en enkelt af »pakkens« tjenesteydelser. Dersom dette spoergsmaal besvares bekraeftende, maa Domstolen videre proeve, om en forsinket gennemfoerelse af direktivets artikel 7 alene udgoer en kvalificeret tilsidesaettelse af faellesskabsretten, saaledes at medlemsstaten haefter for det tab, som private derved lider. Endelig er det spoergsmaalet, om medlemsstaten kan paaberaabe sig usaedvanlige og uforudselige forhold, der er fremkaldt af tredjemand (i dette tilfaelde arrangoeren af pakkerejserne) for at udelukke en aarsagssammenhaeng mellem medlemsstatens forholden og de opstaaede tab.
Gaeldende ret
2 Som Domstolen tidligere har fastslaaet (2), fremgaar det af direktivets artikel 1, at direktivet har til formaal at tilnaerme medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure, der saelges eller udbydes til salg paa Faellesskabets omraade.
3 Artikel 2 indeholder definitionerne. Eftersom denne bestemmelse har betydning for en stor del af de forelagte praejudicielle spoergsmaal, gengives den her i sin helhed. Efter artikel 2, stk. 1, er en »pakkerejse: en paa forhaand fastlagt kombination af mindst to af nedenstaaende elementer, der saelges eller udbydes til salg til en samlet pris, og naar ydelsen har en varighed paa over 24 timer eller omfatter en overnatning:
a) transport
b) indkvartering
c) andre turistmaessige ydelser, som udgoer en vaesentlig del af pakkerejsen, men som ikke er direkte knyttet til transport eller indkvartering.«
I bestemmelsen hedder det videre: »Saerskilt fakturering af de enkelte elementer af en bestemt pakkerejse fritager ikke rejsearrangoeren eller formidleren for forpligtelserne i henhold til dette direktiv.«
4 De foelgende stykker i artikel 2 indeholder andre definitioner af aftaleparterne. Ved en »rejsearrangoer« forstaas »en person, der jaevnligt arrangerer pakkerejser og saelger eller udbyder disse til salg enten direkte eller gennem en formidler«. »Formidler« er »en person, der saelger eller udbyder en pakkerejse tilrettelagt af rejsearrangoeren til salg«. Endelig er en »forbruger ... en person, der koeber eller erklaerer sig villig til at koebe en pakkerejse ('hovedkontrahenten'), eller enhver person, i hvis navn hovedkontrahenten forpligter sig til at koebe pakkerejsen ('de oevrige modtagere'), eller enhver person, til hvilken hovedkontrahenten eller en af de oevrige modtagere overdrager pakkerejsen ('overtageren')«.
5 Videre er direktivets artikel 7 af central betydning for besvarelsen, idet der udtrykkeligt er anmodet om en fortolkning af denne bestemmelse, ifoelge hvilken »den rejsearrangoer og/eller formidler, der er part i kontrakten, skal godtgoere, at han stiller tilstraekkelig garanti til i tilfaelde af insolvens eller konkurs at sikre tilbagebetaling af erlagte beloeb og hjemtransport af forbrugeren«.
Ifoelge artikel 9 skal medlemsstaterne senest den 31. december 1992 traeffe de foranstaltninger, der er noedvendige for at efterkomme direktivet. For OEstrigs vedkommende er fristen for gennemfoerelse af bestemmelserne ifoelge teksten i akten om tiltraedelse af Unionen den 1. januar 1995.
6 Direktivet blev omsat til oestrigsk ret ved en raekke retsforskrifter. For besvarelsen af de stillede fortolkningsspoergsmaal er det vaesentligt, at artikel 7 i direktivet blev gennemfoert ved Reisebuero-Sicherungsverordnung (bekendtgoerelse om rejsebureauers sikkerhedsstillelse) af 15. november 1994 (3). Denne bekendtgoerelse finder kun anvendelse paa rejser, som er bestilt efter den 1. januar 1995, og hvis afrejsedato tidligst er den 1. maj 1995. § 3, stk. 1, bestemmer, at rejsearrangoeren skal tegne en forsikring hos et selskab, der er berettiget til at tegne forsikringer i OEstrig, for at sikre den rejsende: a) tilbagebetaling af forud erlagte beloeb, dersom rejseydelserne, helt eller delvist, ikke har kunnet leveres paa grund af rejsearrangoerens insolvens; b) betaling af noedvendige hjemtransportomkostninger, der er opstaaet som foelge af rejsearrangoerens insolvens. § 3, stk. 2, fastsaetter forsikringssummen til mindst 5% af rejsearrangoerens omsaetning i det tilsvarende kvartal i det forudgaaende kalenderaar, idet denne sats haeves til 10%, dersom der betales mere end 10% af rejsens pris i forskud, eller at restbeloebet erlaegges tidligere end 10 dage foer afrejsen. I virksomhedens foerste aktivitetsaar laegges rejsearrangoerens forventede omsaetning til grund ved fastlaeggelsen af forsikringssummens stoerrelse. Endelig bemaerkes, at bekendtgoerelsens § 4 giver arrangoeren mulighed for at daekke risikoen ved at oprette en uigenkaldelig og ubetinget bankgaranti hos et kreditinstitut, der er autoriseret til at drive virksomhed i OEstrig, eller opnaa en tilsvarende garantierklaering fra et offentligretligt organ, i hvilken garanten forpligter sig til at levere den rejsende de ydelser, han har krav paa, svarende til en forsikringskontrakt i overensstemmelse med § 3.
Sagens omstaendigheder og de praejudicielle spoergsmaal
7 Alle sagsoegerne i hovedsagen abonnerer paa det oestrigske dagblad Neue Kronenzeitung. I november 1994 besluttede det selskab, der udgiver avisen, som tak for abonnenternes trofasthed at tilbyde dem en rejse hos rejsebureauet Arena-Club-Reisen. Det drejede sig om 4 eller 7 dages ophold paa feriemaal i udlandet. Tilbuddet omfattede foelgende ydelser: flyrejse med maaltid om bord, transport fra lufthavnen til hotellet og retur, overnatninger med morgenmad, indkvartering paa dobbeltvaerelser (eller paa enkeltvaerelser mod betaling af et tillaeg) og rundfart med tysktalende guide.
8 Ifoelge tilbuddet skulle abonnenterne kun betale oestrigske lufthavnsafgifter med 40 ATS pro person og en graesk skat paa 280 ATS pro person. Dersom abonnenten ville rejse alene, skulle der betales et tillaeg paa 500 ATS pr. nat for overnatning i enkeltvaerelse. Eventuelle ledsagere skulle derimod betale rejsens fulde pris, som var oplyst i en brochure, der var vedlagt tilbuddet. Udgiveren tilsendte sine abonnenter et tilsvarende rejsebevis, med hvilket de kunne bestille en bestemt rejse og vaelge mellem forskellige perioder. Efterfoelgende modtog abonnenterne en bekraeftelse paa reservationen fra rejsearrangoeren, der inden 10 dage derefter skulle modtage forudbetaling paa 10% af beloebet, som abonnenten stod for, mens restbeloebet skulle erlaegges senest 10 dage inden afrejsen.
9 Sagsoegerne i hovedsagen bestilte deres rejser i perioden mellem den 19. november 1994 og den 12. april 1995. Nogle agtede at rejse alene og andre i foelge med en eller flere ledsagere. Rejserne skulle ifoelge bestillingerne have fundet sted i perioden mellem den 10. april og den 23. juli 1995.
10 Tilbuddet blev en stoerre succes end arrangoererne havde forudset. Mens rejsebureauet havde planlagt flykapacitet for 30 000 personer, indkom der bestillinger fra 52 260 abonnenter med yderligere 33 041 ledsagere. Arrangoererne havde som foelge deraf alvorlige vanskeligheder med gennemfoerelsen, idet de ikke kunne erhverve ekstra flypladser, hvilket medfoerte finansielle problemer. Den 4. juli 1995 indgav selskabet Arena-Club-Reisen selv konkursbegaering. For to af sagsoegernes vedkommende kunne rejsen ikke gennemfoeres paa grund af arrangoerens insolvens, mens rejsen for de andre fires vedkommende allerede tidligere var annulleret paa grund af pladsmangel. Alle sagsoegerne havde imidlertid indbetalt det fulde beloeb for rejsen.
11 Af den praejudicielle kendelses ordlyd fremgaar, at der ikke var stillet nogen garanti for de rejser, der var bestilt i 1994, idet der ikke havde vaeret nogen lovmaessig forpligtelse dertil. To af de tre beroerte forsoegte derfor at goere deres krav gaeldende over for konkursboet, men uden at opnaa et resultat. Den garanti, der var stillet i henhold til bekendtgoerelsen fra november 1994, fik dog virkning for de tre andre sagsoegere, der havde bestilt rejsen efter den 1. januar 1995, og hvor afrejsen skulle finde sted efter den 1. maj 1995. For disse kunder var der stillet en garanti paa 4 000 000 ATS, der dog kun gav daekning for 23,38% af de rejseomkostninger, som sagsoegerne havde indbetalt.
12 Alle sagsoegerne i hovedsagen nedlagde paastand om, at den oestrigske stat doemmes for at have tilsidesat sine forpligtelser ifoelge traktaten ved ikke inden for tidsfristen paa loyal vis at have gennemfoert direktivets bestemmelser. Sagsoegerne paastod derfor staten doemt til at erstatte tabet i det omfang, der var foretaget indbetaling, og for hvilken der ikke kunne opnaas daekning paa grund af rejsearrangoerens konkurs.
13 Landesgericht Linz har besluttet at forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»1) Omfatter beskyttelsesformaalet med artikel 7 i Raadets direktiv 90/314/EOEF af 13. juni 1990 om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure (herefter 'direktivet'), ogsaa rejser, for hvilke hovedkontrahenten i henhold til aftalen,
a) hvis han rejser alene, ud over lufthavnssikkerhedsafgift (udrejseafgift) kun skal betale tillaeg for enkeltvaerelse, eller
b) hvis han ledsages af mindst endnu én person, som betaler fuldt ud, kun skal betale lufthavnssikkerhedsafgift (udrejseafgift),
idet hovedkontrahenten ikke skal betale vederlag for flyrejsen og overnatningen i et flersengsvaerelse?
2) Er saadanne rejser ogsaa omfattet af direktivets anvendelsesomraade, naar de af det dagblad i en medlemsstat, der har det stoerste oplag, udelukkende tilbydes dettes abonnenter som 'gave' inden for rammerne af en reklamekampagne, der er i strid med konkurrencereglerne?
Saafremt spoergsmaal 1) og 2) besvares bekraeftende, oenskes foelgende spoergsmaal besvaret:
3) Er direktivets artikel 7 gennemfoert inden for den fastsatte frist, naar de nationale bestemmelser, der blev offentliggjort den 15. november 1994, kun skulle anvendes paa deltagere i pakkerejser, som blev bestilt efter den 1. januar 1995, og hvor afrejsen tidligst skulle finde sted den 1. maj 1995, naermere bestemt
a) naar henses til OEstrigs deltagelse i Det Europaeiske OEkonomiske Samarbejdsomraade fra den 1. januar 1994 og
b) naar henses til OEstrigs tiltraedelse af Den Europaeiske Union den 1. januar 1995?
Saafremt spoergsmaal 3) besvares benaegtende, oenskes foelgende spoergsmaal besvaret:
4) Udgoer den ikke-rettidige gennemfoerelse af bestemmelsen i direktivets artikel 7 i sig selv en kvalificeret tilsidesaettelse af faellesskabsretten, og medfoerer den dermed en ret til erstatning for de skadelidte, naar medlemsstaten inden fristens udloeb har truffet egnede foranstaltninger til gennemfoerelse af alle de andre bestemmelser i direktivet?
5) Skal direktivets artikel 7 fortolkes saaledes, at de maal, der tilsigtes med denne bestemmelse, ikke naas, naar nationale bestemmelser
a) til daekning af risikoen kun foreskriver, at der skal foreligge en forsikringsaftale eller en bankgaranti med en forsikringssum (daekning) paa mindst 5% af omsaetningen i forbindelse med rejsearrangoerens virksomhed i det tilsvarende kvartal i det foregaaende kalenderaar
b) med hensyn til det foerste aar, hvor rejsearrangoeren driver virksomhed, kun forpligter ham til ved fastlaeggelsen af forsikringssummen (daekningen) at laegge den anslaaede omsaetning i forbindelse med den paataenkte virksomhed som rejsearrangoer til grund
c) i denne forbindelse ikke tager hensyn til rejsearrangoerens omsaetningsstigning i det loebende aar, og
d) ikke fastsaetter nogen kontrolpligt for medlemsstaten med hensyn til de noedvendige forsikringssummer?
6) Er der ogsaa en direkte aarsagsforbindelse mellem en ikke-rettidig eller ufuldstaendig gennemfoerelse af direktivets artikel 7 og et tab, der er paafoert forbrugeren som foelge heraf, som medfoerer, at medlemsstaten haefter for fuldstaendig tilbagebetaling af alle beloeb, som der ikke er stillet garanti for, naar staten godtgoer, at aarsagen (eller en vaesentlig medvirkende aarsag) til skaden var rejsearrangoerens (tredjemands) retsstridige handlinger eller en helt usaedvanlig og uforudselig foroegelse af risikoen?«
Det foerste og det andet praejudicielle spoergsmaal
14 Med de to foerste spoergsmaal oensker den forelaeggende ret Domstolens afgoerelse af, om de rejser, som sagsoegerne i hovedsagen havde bestilt, er omfattet af direktivets anvendelsesomraade. Der kan ifoelge forelaeggelseskendelsen bestaa tvivl, om dette er tilfaeldet, idet rejsen er tilbudt avisens abonnenter som »gave«, saaledes at hovedkontrahenten ikke skulle betale et beloeb, der under saedvanlige markedsbetingelser kunne anses for at udgoere en modydelse for den tilbudte rejse.
15 Det maa indledningsvis bemaerkes, at alle sagsoegerne i hovedsagen opfylder de betingelser, der er paakraevet efter direktivet, for at det finder anvendelse paa en turistmaessig ydelse. Det drejer sig uden tvivl om en pakkerejse, saaledes som udtrykket er anvendt i direktivets artikel 2, stk. 1, i hvilken indgik flyrejse, overnatninger og andre turistmaessige ydelser, der ikke var knyttet til disse to ydelser, saasom rundfart med tysktalende guide.
16 Det er derimod mindre klart om betingelserne i denne bestemmelses foerste del og i direktivets artikel 1 er opfyldt. Den oestrigske regering bestrider, at der i dette tilfaelde i realiteten er tale om en pakkerejse, der saelges eller udbydes til salg paa Faellesskabets omraade. Ifoelge regeringen blev rejsen, som sagsoegerne i hovedsagen bestilte, ikke solgt, men tilbudt et dagblads abonnenter som gave. Til stoette for dette anbringende goer den oestrigske regering gaeldende, at ud fra sammenhaengen i direktivet og af dets ordlyd fremgaar, at der kun er tale om en »pakkerejse«, naar rejsearrangoerens eller formidlerens ydelser er taet knyttet til forbrugerens modydelse. Forbrugeren maa da afkraeves en betaling, der svarer til og er beregnet ud fra modydelsen, selv om den ikke noedvendigvis skal daekke de samlede omkostninger.
17 Den oestrigske regerings fortolkning forekommer af flere grunde ikke overbevisende. For det foerste skal fortolkningen af et bestemt direktiv foelge alment gyldige principper, og i tvivlstilfaelde skal der fortolkes til fordel for beskyttelsesinteressen, altsaa til fordel for forbrugeren af turistmaessige ydelser. Dette er resultatet af en systematisk vurdering af direktivets ordlyd og formaal, men ogsaa af dets betragtninger (4). Af ottende til ellevte betragtning, der henviser til kravet om harmonisering (5), af 21. betragtning om rejsearrangoerens pligter ifoelge artikel 7 og af 22. betragtning, der naermere angiver, at der er tale om mindstekrav til forbrugerbeskyttelsen, fra hvilke der kan fraviges til fordel for forbrugeren, kan det udledes, at det forfulgte hovedmaal med harmoniseringen er at fremme en virksom og vidtraekkende beskyttelse af forbrugerens rettigheder. Hele direktivet, navnlig artikel 3-8 (6), indeholder bestemmelser, der tydeligt tilstraeber en vidtraekkende beskyttelse af den svageste af rejsekontraktens parter. Domstolen har tidligere udtalt om den forskrift, der er genstand for de praejudicielle spoergsmaal, »at formaalet med artikel 7 er at beskytte forbrugerne mod de risici, der foelger af rejsearrangoerens insolvens eller konkurs«. Det er desuden af betydning, at direktivet er udstedt med hjemmel i traktatens artikel 100 A, der i stk. 3 bestemmer, at forbrugerbeskyttelsen skal bygge paa et hoejt beskyttelsesniveau (7).
18 Det kan desuden fastslaas, at det af direktivets ordlyd intetsteds fremgaar, at direktivet ikke finder anvendelse paa turistmaessige ydelser, for hvilke prisen, som forbrugeren betaler, ikke svarer til modydelsens oekonomiske vaerdi, altsaa naar forbrugeren alene skal betale for en del af pakkerejsens ydelser. I modsaetning til den oestrigske regerings opfattelse lader der sig heller ikke udlede noget andet af ordlyden i direktivets niende betragtning, idet denne blot skal tydeliggoere betydningen af en harmonisering, naar de bestaaende forskelle i de nationale bestemmelser om beskyttelse af forbrugeren af turistmaessige ydelser tages i betragtning. Det praeciseres i betragtningen, at disse forskelle afholder forbrugerne fra at koebe pakkerejser uden for deres egen medlemsstat, og at dette goer sig staerkere gaeldende end ved koeb af andre tjenesteydelser, fordi »de saerlige forhold omkring tjenesteydelser i forbindelse med pakkerejser generelt forudsaetter forudbetaling af store beloeb«. Det er aabenbart, at denne praecisering ikke staar i nogen sammenhaeng med direktivets anvendelsesomraade i den forstand, at den kan bruges til at begraense dets anvendelse.
19 Der kan derimod ikke bestaa tvivl om, at de turistmaessige ydelser, som avisen tilboed, blev solgt inden for rammerne af et klart gensidigt bebyrdende forhold, og at den som modydelse forlangte pris fuldt ud blev forudbetalt af forbrugerne. Dette gaelder for saavel de abonnenter, der ville rejse alene (som skulle betale for enkeltvaerelse og lufthavnsafgifter), som for de, der havde bestilt med ledsager (og kun skulle betale lufthavnsafgiften). Tabet bliver ved arrangoerens insolvens selvfoelgelig begraenset ved forbrugerens formindskede betaling og dermed ogsaa statens haeftelse, dersom direktivet enten ikke eller kun delvist er gennemfoert, men det kan ikke korrekt deraf sluttes, at de omhandlede ydelser dermed er udelukket fra direktivets anvendelsesomraade. Det maa desuden tillaegges betydning, at abonnenter, der ville goere brug af tilbuddet om at rejse med ledsager, skulle betale den fulde pris for ledsageren, uanset at betalingen formelt blev debiteret ledsagerne (8). Disse kunne ikke have deltaget i den af avisen tilbudte rejse uden abonnentens mellemkomst, hvorfor man maa tilslutte sig regeringen for Det Forenede Kongerige's opfattelse af, at der i et saadant tilfaelde er tale om en samlet pakkerejse, idet den pris abonnenten betaler, udgoer en modydelse for den rejse, som begge deltagere har koebt, uanset om den bliver debiteret den ene eller den anden. Det drejer sig saaledes utvivlsomt om turistmaessige ydelser, der falder under direktivets anvendelsesomraade.
20 Det er uden betydning, om betalingen vedroerer en (flytransport) eller flere (flytransport og overnatning) ydelser. I modsat fald ville en rejsearrangoer, som fremfoert af Det Forenede Kongeriges regering, kunne omgaa anvendelsen af reglerne for forbrugerbeskyttelse ganske enkelt ved kun at lade prisen angaa en enkelt af pakkerejsens ydelser.
21 Desuden fremgaar det af sagens natur, at de turistmaessige ydelser, der her er tale om, falder under direktivets anvendelsesomraade. Forbrugerne har lidt et oekonomisk tab, idet de beloeb, de havde forudbetalt, ikke eller kun delvist er tilbagebetalt, uanset at de i sammenligning med rejsens oekonomiske vaerdi var af begraenset stoerrelse. Derfor gjorde de foerst brug af de regler, som den oestrigske stat havde vedtaget netop for at gennemfoere de i artikel 7 fastsatte maalsaetninger. Disse regler kom dem til gode, om end i meget begraenset omfang.
22 For denne fortolkning taler yderligere den omstaendighed, at rejsen blev tilbudt den oestrigske avis' abonnenter inden for rammerne af et omfattende kontraktforhold mellem forlag og forbruger, hvor rejsen i sammenligning med avisabonnementet kun udgjorde et begraenset kontraktforhold. Snarere end at vaere en art »storsindet gave« er rejsen i virkeligheden et reklamefremstoed og saaledes af oekonomisk betydning, idet den har til aabenbart formaal at opretholde de bestaaende kontraktforhold med abonnenterne og fremme avisens anseelse i andres oejne.
23 Det andet spoergsmaal synes ikke at kraeve en omfattende behandling. Det faktum, at den omhandlede turistmaessige ydelse var tilbudt i forbindelse med en vildledende reklamekampagne, som de oestrigske domstole udtrykkeligt har anset for stridende mod konkurrencereglerne, aendrer ikke ved problemstillingen. At avisens tilbud vildledende var betegnet som »gratis«, mens det i virkeligheden ikke var det, taler snarere for, at de omhandlede turistmaessige ydelser var ydelser, for hvilke der blev betalt, saaledes at de noedvendigvis falder under direktivets anvendelsesomraade.
24 Der boer heller ikke laegges saerlig vaegt paa det andet af den oestrigske regerings anbringender om, at de rejser, som det drejer sig om i denne sag, ikke falder under direktivets anvendelsesomraade, fordi tilbuddet var rettet til en afgraenset personkreds (avisens abonnenter). Det er i virkeligheden aabenbart, at direktivets anvendelsesomraade ikke er begraenset til turistmaessige ydelser, der tilbydes et i givet fald ubegraenset antal forbrugere og, at det dels er tilstraekkeligt, at ydelserne er solgt eller udbudt til salg paa Faellesskabets omraade til en samlet pakkepris, dels, at de omfatter mindst to af de elementer, der er omtalt i artikel 2, stk. 1.
25 Af de naevnte grunde anser jeg de turistmaessige ydelser, som hovedsagen drejer sig om, for at vaere omfattet af direktivets anvendelsesomraade.
Det tredje spoergsmaal
26 Med det tredje spoergsmaal oensker den forelaeggende ret klarlagt, om direktivets artikel 7 er korrekt gennemfoert i oestrigsk ret, naar det tages i betragtning, at de nationale ikrafttraedelsesregler, selv om de er offentliggjort inden for den givne frist, kun giver forbrugerne adgang til sikringsordningerne for rejser, der er bestilt efter den 1. januar 1995, og hvis afrejsedato er fastsat til tidligst den 1. maj 1995.
27 Indledningsvis maa det bemaerkes, at vurderingen af dette spoergsmaal maa foretages ud fra den dato (den 1.1.1995), inden hvilken den oestrigske stat ifoelge akten om tiltraedelse af Unionen var forpligtet til gennemfoere direktivet. Det er derimod uden betydning, at OEstrig som deltager i Det Europaeiske OEkonomiske Samarbejdsomraade fra den 1. januar 1994 har haft pligt til at foelge de samme regler. Det paahviler nemlig ikke De Europaeiske Faellesskabers Domstol, men derimod EFTA-Domstolen at fortolke direktivet med henblik paa en vurdering af den oestrigske stats handlemaade forud for dens tiltraeden af Unionen. Herefter vil der alene blive behandlet spoergsmaalet, om OEstrig har opfyldt sin forpligtelse ifoelge tiltraedelsesakten til inden den 1. januar 1995 at omsaette direktivets bestemmelser i national ret.
28 Spoergsmaalet maa herefter besvares benaegtende. Direktivets artikel 9 paalaegger medlemsstaterne at traeffe alle de foranstaltninger, der er noedvendige for senest den 31. december 1992 at gennemfoere direktivet. For OEstrig er fristen ifoelge tiltraedelsesakten den 1. januar 1995. Forpligtelsen til at traeffe de noedvendige foranstaltninger for at give forbrugerne de rettighederne, som er omtalt i artikel 7, paahviler medlemsstaterne fra det tidspunkt, hvor direktivet skulle have vaeret gennemfoert. Det er nemlig fra denne dato, at rejsearrangoeren og/eller formidleren, der er part i kontrakten, skal godtgoere, at han stiller tilstraekkelig garanti til i tilfaelde af insolvens eller konkurs at sikre tilbagebetaling af erlagte beloeb og hjemtransport af forbrugeren. OEstrigsk national ret skulle altsaa have indeholdt denne forbrugergaranti fra den 1. januar 1995, og have omfattet alle de turistmaessige ydelser, som falder under direktivets anvendelsesomraade, og som forbrugerne har til hensigt at goere brug af efter denne dato. Den tidsmaessige forskydning af garantistillelsen til efter den 1. maj 1995, som det er sket med hensyn til rejsens paabegyndelse, er altsaa uden stoette i direktivets tekst.
29 For det foreslaaede resultat taler ligeledes ordlyden i den ovenfor naevnte Dillenkofer-dom. Domstolen, som i den sag af den forelaeggende tyske ret blev anmodet om at udtale sig om et lignende spoergsmaal, som det Landesgericht Linz har stillet, udtalte nemlig i sin dom i praemis 50, at »for at sikre en fuldstaendig gennemfoerelse af direktivets artikel 7 inden for den fastsatte frist skulle [medlemsstaterne] traeffe alle de noedvendige foranstaltninger for fra den 1. januar 1993 at sikre deltagerne i pakkerejser tilbagebetaling af erlagte beloeb og hjemtransport i tilfaelde af rejsearrangoerens insolvens eller konkurs«.
30 Det maa videre fastslaas i hvilket omfang der, ifoelge direktivets artikel 9 og tiltraedelsesakten, bestaar en forpligtelse til at traeffe de foranstaltninger, der er noedvendige for at gennemfoere direktivet. Med hensyn til artikel 7 skal det altsaa afklares, om denne forpligtelse kan anses for opfyldt, naar medlemsstaten begraenser sig til at kraeve af arrangoererne, at de stiller sikkerhed for tilbagebetaling af erlagte beloeb og hjemtransport af forbrugeren af turistmaessige ydelser, der vel at maerke er omfattet af direktivets anvendelsesomraade, som er bestilt og koebt efter gennemfoerelsesfristens udloeb, eller om forbrugerbeskyttelsen omfatter alle rejser, der blev eller skulle have vaeret gennemfoert efter denne skaeringsdag (i dette tilfaelde den 1.1.1995) uden hensyn til, hvornaar pakkerejsen var bestilt eller koebt.
Svaret paa dette spoergsmaal har i den foreliggende sag en saerlig betydning, idet flere af sagsoegerne i hovedsagen havde bestilt og koebt deres rejser foer udloebet af fristen for direktivets gennemfoerelse, mens rejsen foerst var planlagt at skulle finde sted efter den 1. januar 1995.
31 Det er ikke i direktivet udtrykkeligt naevnt, om den vedtagne ordning ogsaa finder anvendelse paa kontrakter, der var indgaaet forud for tidspunktet for direktivets gennemfoerelse. Direktivet er med den generelle formulering i artikel 9 begraenset til at fastslaa medlemsstaternes forpligtelse til traeffe de foranstaltninger, der er noedvendige for at gennemfoere direktivet, inden en bestemt dato.
32 Det maa antages, at den beskyttelse, der gives forbrugeren ifoelge artikel 7, er lige saa anvendelig paa rejseaftaler, der er indgaaet foer den ovennaevnte skaeringsdato, men som skal afvikles efter denne. Indfoerelsen af en ny ordning, der forringer den aftaleretlige stilling for arrangoeren og/eller formidleren af turistmaessige ydelser, udgoer fra det tidspunkt, hvor direktivet skal vaere gennemfoert, en generel adfaerdskodeks for udoeverne af denne bestemte oekonomiske virksomhed.
33 For denne fortolkning taler karakteren af den paagaeldende norm, der giver udtryk for et hensyn, der fortjener saerlig beskyttelse i faellesskabsretten, nemlig hensynet til, at den svageste aftalepart i en pakkerejsekontrakt skal beskyttes. Teksten og betragtningerne til direktivet er allerede analyseret, herunder saerligt parternes forskellige aftalemaessige stilling med hensyn til deres forpligtelser, og det er fastslaaet, at selv om der formelt er tale om en harmoniseringsforanstaltning efter traktatens artikel 100 A, er det foerst og fremmest maalet at beskytte forbrugeren (9). Denne hensigt stoettes i oevrigt af, at faellesskabsretten generelt er indrettet til forbrugerens fordel. Flere bestemmelser baerer praeg af denne lovgivningspolitik. Der henvises hermed ikke kun til de allerede naevnte traktatbestemmelser (10), men ligeledes til talrige retsregler, saerligt inden for kontraktomraadet, der tilstraeber at yde forbrugerne et hoejt beskyttelsesniveau (11).
34 Naar det hensyn, der skal tages ifoelge artikel 7, skal nyde en saerlig beskyttelse i henhold til faellesskabsretten, kan det laegges til grund, at fra den skaeringsdag, hvor direktivet skulle have vaeret gennemfoert, bliver kontrakter mellem rejsearrangoer og forbruger automatisk kompletteret af de nye regler for saa vidt angaar de ydelser, der endnu ikke er leveret. Som tidligere anfoert gaelder det ogsaa, naar der sker en forringelse af den »staerkere« parts aftalemaessige stilling med hensyn til forpligtelser. Af de to modgaaende hensyn, nemlig hensynet til at opretholde de gensidige forpligtelser, som de fremgaar af den indgaaede aftale, og hensynet til at beskytte den »svagere« aftalepart, vil faellesskabsretten aabenbart give den sidste forrang, hvilket i oevrigt er i overensstemmelse med udviklingen af de nationale retsregler paa omraadet.
35 Det maa fastslaas, at dette resultat er i overensstemmelse med direktivets ordlyd, der, som tidligere naevnt, paalaegger arrangoerer og/eller formidlere af pakkerejser pligt til at give forbrugeren af turistmaessige ydelser bestemte garantier fra den dato, der er naevnt i direktivet, uden at sondre mellem loebende og »nye« kontrakter. Beskyttelsen skal saaledes garanteres i alle tilfaelde, hvor det drejer sig om tjenesteydelser, der dels falder ind under direktivets anvendelsesomraade, dels skal leveres efter gennemfoerelsesfristens udloeb, uden at der skal tages andre omstaendigheder saasom bestillingsdatoen i betragtning.
36 Endelig skal det bemaerkes, at den foreslaaede loesning ikke strider mod den fortolkning af artikel 7, som Domstolen foretog i Dillenkofer-dommen, hvor det hedder: »at medlemsstaterne, for at sikre en fuldstaendig gennemfoerelse af direktivets artikel 7, inden for den fastsatte frist skulle traeffe alle de noedvendige foranstaltninger for fra den 1. januar 1993 at sikre deltagerne i pakkerejser tilbagebetaling af erlagte beloeb og hjemtransport i tilfaelde af rejsearrangoerens insolvens eller konkurs« (12). Den omhandlede garanti skal saaledes ifoelge Domstolen vaere stillet senest den dag, hvor direktivet skulle vaere gennemfoert, mens datoen for kontrakten ikke er tillagt nogen betydning i betragtningerne, hvorfor denne dato aabenbart ogsaa kan ligge tidligere.
37 Medlemsstaten maa derfor ved gennemfoerelsen af direktivet anses for at vaere forpligtet til at sikre en beskyttelse i henhold til artikel 7 ogsaa for de aftaler, der var gyldige ved udloebet af fristen for direktivets gennemfoerelse. I denne sag burde den oestrigske stat have sikret tilbagebetalingen af erlagte beloeb og hjemtransporten af forbrugeren i tilfaelde af arrangoerens insolvens eller konkurs med hensyn til alle pakkerejser, som gennemfoertes eller skulle gennemfoeres, uanset datoen for kontraktens indgaaelse.
Det fjerde spoergsmaal
38 Med det fjerde spoergsmaal oensker den forelaeggende ret i det vaesentligste, at Domstolen afgoer, om det i sig selv er en alvorlig og aabenbar tilsidesaettelse af faellesskabsretten, at medlemsstaten ikke har truffet de foranstaltninger, der er noedvendige for at gennemfoere direktivets artikel 7, naar den har opfyldt sin forpligtelse til at gennemfoere alle de andre bestemmelser i direktivet.
39 Spoergsmaalet maa besvares bekraeftende. Vurderingen af en medlemsstats handlinger med hensyn til gennemfoerelsen af et direktiv inden en given tidsfrist kan ikke begraenses til et rent kvantitativt spoergsmaal. Det er ikke acceptabelt, hvis der indrettes en »graduering« af et direktivs bestemmelser til afgoerelse af, hvor grov statens overtraedelse er. Det vaesentlige er, at naar det er konstateret, at staten ikke har opfyldt sin forpligtelse til at gennemfoere direktivet, skal der efter Domstolens praksis blot vaere opfyldt tre betingelser, for at staten er erstatningspligtig for de skader, som den enkelte har lidt som foelge af tilsidesaettelse af faellesskabsretten. For det foerste kraeves det, at den ikke gennemfoerte bestemmelse i direktivet tillaegger private rettigheder. Desuden kraeves det, at disse rettigheder kan fastslaas paa grundlag af selve direktivets bestemmelser, og endelig, at der foreligger en aarsagsforbindelse mellem statens tilsidesaettelse af sin forpligtelse og de skadelidtes tab (13). Selv om Domstolen i den praksis, der har fulgt efter dommen i Francovich-sagen, har fastslaaet, at det er en betingelse for, at staten kan ifalde ansvar, at tilsidesaettelsen af den relevante faellesskabsret er tilstraekkelig alvorlig og aabenbar (14), fastslog Domstolen i ovennaevnte dom i Dillenkofer-sagen, at »naar en medlemsstat ... i strid med traktatens artikel 189, stk. 3, ikke traeffer nogen af de foranstaltninger, der er noedvendige for at naa det maal, der tilsigtes med et direktiv, inden for den i direktivet fastsatte frist, overskrider den saaledes aabenbart og groft graenserne for sine befoejelser« (15). Det er saaledes en alvorlig og aabenbar tilsidesaettelse af faellesskabsretten, at undlade at traeffe de foranstaltninger, der er noedvendige for at gennemfoere et direktiv.
40 I den ovenfor naevnte dom henviste Domstolen ganske vist til, at medlemsstaten ikke havde truffet nogen af de foranstaltninger, der er noedvendige for at naa det maal, der tilsigtes med direktivet. I den naervaerende sag henviser medlemsstaten, hvis adfaerd er til overvejelse, til, at den i god tid har truffet de foranstaltninger, der er noedvendige for at gennemfoere alle direktivets bestemmelser, bortset fra artikel 7. Det forekommer ikke muligt paa dette grundlag at drage de foelgeslutninger, som den oestrigske regering anfoerer. For at imoedegaa dennes indsigelser bemaerkes, at selv om den tyske stat paa det givne tidspunkt ikke havde truffet nogen foranstaltning for at gennemfoere direktivet i national ret, var det i Dillenkofer-sagen alene spoergsmaalet, om den tyske stat havde ansvar for de tab den enkelte havde lidt som foelge af den manglende gennemfoerelse af artikel 7. Derfor maa henvisningen i det naevnte afsnit i dommen, om undladelse af at traeffe nogen som helst foranstaltning til gennemfoerelse af direktivet, forstaas som de foranstaltninger, der er noedvendige for at opnaa et bestemt resultat, nemlig at sikre forbrugeren tilbagebetaling af erlagte beloeb og hjemtransport i tilfaelde af arrangoerens og/eller formidlerens insolvens eller konkurs.
41 Det er altsaa tilstraekkeligt til, at en medlemsstat ifalder ansvar (naturligvis under forudsaetning af, at alle de ovenfor naevnte betingelser foreligger), at blot en enkelt af direktivets bestemmelser, der ikke er blevet gennemfoert, har medfoert et tab. At medlemsstaten paa korrekt vis og i god tid har opfyldt de forpligtelser, der foelger af andre bestemmelser i direktivet, udelukker ikke, at den tilsidesaettelse af faellesskabsretten, der kan tilregnes staten, er kvalificeret, og dermed af en saadan karakter, at den enkelte kan opnaa skadeserstatning for det tab, som han har lidt. De andre af direktivets bestemmelser kan nemlig overhovedet ikke have nogen sammenhaeng med det krav, som den enkelte har i henhold til den ikke gennemfoerte bestemmelse, idet det ville vaere et selvmodsigende resultat, hvis den enkeltes krav paa skadeserstatning afhang af, hvordan medlemsstaten havde forholdt sig med hensyn til andre bestemmelser, der intet har at goere med den enkeltes retsstilling og dermed heller ikke med sagens genstand.
42 Endelig maa det fremhaeves, at Domstolens praksis med hensyn til en medlemsstats tilsidesaettelse af faellesskabsretten ved tilsidesaettelse af forpligtelsen til rettidigt at gennemfoere et faellesskabsdirektiv efter dets indhold tilstraeber at tilsikre den enkelte erstatning for de tab, som han har lidt paa grund af, at han ikke har kunnet opnaa sin ret, fordi direktivet ikke er blevet gennemfoert. Ved vurderingen af omfanget af en pligttilsidesaettelse fra statens side skal andre omstaendigheder, saasom hvorledes staten i oevrigt har opfyldt sin forpligtelse til at gennemfoere direktivets bestemmelser, lades ude af betragtning. Det drejer sig nemlig i den forbindelse om overvejelser, der angaar forholdet mellem medlemsstaten og Faellesskabet, men ikke vedroerer beskyttelsen af den enkelte mod en konkret statslig fremgangsmaade, der kraenker hans rettigheder.
43 Paa denne baggrund foreslaar jeg, at Domstolen besvarer Landesgericht Linz' fjerde spoergsmaal med, at den omstaendighed, at alene direktivets artikel 7 ikke er gennemfoert inden for den givne tidsfrist, i sig selv udgoer en alvorlig og aabenbar tilsidesaettelse af faellesskabsretten, der begrunder et krav for den enkelte paa skadeserstatning for de tab, han har lidt som foelge af denne undladelse fra medlemsstatens side.
Det femte spoergsmaal
44 Det femte spoergsmaal vedroerer de konkrete maader, hvorved direktivet er blevet gennemfoert i oestrigsk ret. Det maa erindres, at enkelte af sagsoegerne i hovedsagen paa grund af datoerne for bestilling og planlagt afvikling af rejsen har faaet adgang til den garantiordning, der er bestemt i bekendtgoerelsen om direktivets gennemfoerelse, selv om de ganske vist kun faar daekning for en mindre del af deres krav. Den forelaeggende ret stiller da spoergsmaalet, om maalet med den omtvistede bestemmelse er naaet, naar den nationale lovgivning begraenser sig til at stille de krav, som de oestrigske retsregler opstiller for rejsearrangoererne.
45 I denne sammenhaeng bemaerkes, at Domstolen tidligere har udtalt, at det af selve ordlyden af artikel 7 fremgaar, »at det maal, der tilsigtes med gennemfoerelsen af denne bestemmelse, er, at rejsearrangoeren forpligtes til at stille tilstraekkelig garanti til i tilfaelde af insolvens eller konkurs at sikre tilbagebetaling af erlagte beloeb og hjemtransport af forbrugeren« (16). For at sikre gennemfoerelsen af denne bestemmelse var medlemsstaten saaledes forpligtet til inden fristens udloeb at traeffe alle de foranstaltninger, der var noedvendige for at sikre en fuldstaendig gennemfoerelse af bestemmelsen og for at naa de maal, som den tilsigter (17). Med andre ord foelger det af Domstolens fortolkning af ordlyden af artikel 7, at medlemsstaterne under alle omstaendigheder og med alle midler er forpligtet til at sikre deltagerne i pakkerejser tilbagebetaling af erlagte beloeb og hjemtransport i tilfaelde af rejsearrangoerens insolvens eller konkurs. Det er for at besvare spoergsmaalet tilstraekkeligt at konstatere, at maalsaetningen i artikel 7 ikke er blevet naaet, i og med at forbrugerne (sagsoegerne i hovedsagen) ikke i fuldt omfang har faaet tilbagebetalt de erlagte beloeb, selv om de gjorde brug af de bestemmelser, som den oestrigske lovgiver havde vedtaget til direktivets (angivelige) gennemfoerelse.
46 Det synes heller ikke muligt at retfaerdiggoere den oestrigske stats fremgangsmaade med, at den tilsidesaettelse af traktatens artikel 189, som den oestrigske stat har begaaet ved ikke at have truffet effektive foranstaltninger til at sikre de i direktivets artikel 7 naevnte rettigheder, ikke er en alvorlig og aabenbar tilsidesaettelse af faellesskabsretten og derfor ikke er af en saadan karakter, at staten haefter for de tab, den enkelte er blevet paafoert (18). Den oestrigske stat har i den forbindelse gjort gaeldende, at den ud fra de oplysninger, som den havde paa det tidspunkt, hvor direktivet skulle vaere gennemfoert, i god tro ansaa de foranstaltninger, som var fastlagt i de i 1994 udstedte regler, for tilstraekkelige til at sikre de i direktivets artikel 7 fastsatte maal.
47 Selv om vurderingen af dette spoergsmaal i princippet henhoerer under den nationale domstol, maa Domstolen ikke desto mindre anses for at vaere i besiddelse af alle de oplysninger, der er noedvendige for at kunne foreslaa, hvorledes hovedsagen boer falde ud. Det er nemlig tilstraekkeligt at bemaerke, at den maalsaetning, som artikel 7 opstiller for staten, er klar og praecis: sikkerhed for en fuldstaendig tilbagebetaling af de beloeb, som forbrugeren har forudbetalt for en pakkerejse. Medlemsstaten har utvivlsomt en vid handlefrihed, naar det gaelder valg af midler, men disse skal imidlertid vaere egnede til at opfylde den naevnte maalsaetning. Det fremgaar med andre ord af ordlyden af artikel 7, som fortolket af Domstolen i Dillenkofer-sagen, at staten har en ubegraenset handlefrihed i valget af konkrete midler til at soege at opnaa den maalsaetning, der klart fremgaar af bestemmelsens ordlyd. De valgte midler kan da foerst anses for at vaere i overensstemmelse med maalsaetningen, naar de faktisk giver forbrugeren mulighed for at opnaa tilbagebetaling af erlagte beloeb eller hjemtransport.
48 De konkrete midler, som den oestrigske lovgiver havde fastsat, var klart utilstraekkelige, hvilket nemlig klart fremgik, naar forbrugerne soegte at goere brug af de rettigheder, som tilkom dem ifoelge direktivets artikel 7. Som Kommissionen med rette har anfoert, fremgaar dette entydigt af, at den oestrigske bekendtgoerelse alene forlanger en begraenset sikkerhed, baade med hensyn til beloebets stoerrelse og dets beregningsgrundlag, i betragtning af at garantisummen er beregnet paa grundlag af arrangoerens omsaetning i det forudgaaende regnskabsaar, eller i de tilfaelde hvor arrangoeren er ny paa markedet, paa grundlag af hans egne forventninger til omsaetningen. Den ordning, som blev etableret med den oestrigske bekendtgoerelse, synes saaledes paa grund af sin opbygning ikke at vaere i stand til at tage hoejde for en saadan helt almindelig og forudsigelig haendelse inden for den paagaeldende erhvervssektor, som bestaar i en betragtelig foroegelse af antallet af bestillinger i forhold til det forudgaaende aar.
49 Det er desuden vaesentligt, at der mangler foranstaltninger til kontrol af rejsearrangoerens fremgangsmaader, idet Domstolen i Dillenkofer-dommen har praeciseret, at »gennemfoerelsen af artikel 7 ikke ville have vaeret fuldstaendig, hvis den nationale lovgiver inden fristens udloeb blot havde skabt de noedvendige lovgivningsmaessige rammer for retligt at forpligte rejsearrangoeren til at godtgoere, at han har truffet foranstaltninger til at stille garanti« (19).
50 Den forelaeggende rets femte spoergsmaal synes uden videre at kunne besvares med, at den maalsaetning, der tilstraebes med artikel 7, ikke er opfyldt, foer forbrugeren af pakkerejser modtager fuld tilbagebetaling af erlagte beloeb, hvorved det er ufornoedent at undersoege, hvilke konkrete foranstaltninger den nationale lovgiver har truffet for at sikre denne maalsaetning, naar blot disse er egnede til at sikre denne.
Det sjette spoergsmaal
51 Den forelaeggende ret oensker med sit sjette og sidste spoergsmaal Domstolens afgoerelse af, hvorvidt en medlemsstats erstatningsansvar som foelge af tilsidesaettelse af faellesskabsretten kan udelukkes eller begraenses, naar den paagaeldende medlemsstat kan godtgoere, at tredjemand - i den foreliggende sag arrangoeren af pakkerejsen - har handlet retsstridigt, eller at der foreligger en helt usaedvanlig og uforudselig foroegelse af risikoen. Det er saaledes et spoergsmaal, om de naevnte omstaendigheder kan afbryde aarsagssammenhaengen mellem statens handlemaade og de tab, som den enkelte har lidt.
52 I den forbindelse bemaerkes indledningsvis, at det tilkommer den nationale ret at undersoege, om de betingelser, der stilles, for at staten ifalder erstatningsansvar for de tab, der er opstaaet som foelge af en tilsidesaettelse af faellesskabsretten, er opfyldt. Det paahviler saaledes den forelaeggende ret, der umiddelbart har kendskab til sagens faktiske omstaendigheder, at afgoere, om der foreligger en aarsagssammenhaeng mellem den retsstridige fremgangsmaade, der kan tilregnes medlemsstaten, og det tab, som den enkelte har lidt.
53 Den oestrigske regering goer herefter gaeldende, at det tab, som forbrugerne har lidt, udelukkende er opstaaet som foelge af uforsigtig handlemaade hos andre, der er uden forbindelse til den oestrigske stat, nemlig rejsearrangoererne og avisen. Den oestrigske regering finder derfor, at det er udelukket, at der er aarsagssammenhaeng, idet lovgiver ikke kunne have forudset saadanne specielle haendelser i forbindelse med tredjemands handlemaade, som den omstaendighed at der blev modtaget et antal bestillinger, som oversteg Arena-Club-Reisen's finansielle formaaen.
54 Dette synspunkt kan ikke tiltraedes. Naar medlemsstaterne nemlig i direktivet paalaegges en forpligtelse til vedtage en ordning til forbrugerbeskyttelse, der er egnet til at sikre forbrugerens rettigheder i tilfaelde af arrangoerens eller formidlerens insolvens eller konkurs, er det aabenbart, at den svagere aftalepart, forbrugeren, netop skulle beskyttes mod en handlemaade, som den Arena-Club-Reisen har haft. Den antagne aarsagssammenhaeng mellem den manglende eller ukorrekte gennemfoerelse af direktivet og det tab, som den enkelte har lidt, boer givetvis ikke betvivles paa grund af rejsearrangoerens retsstridige eller uforsigtige handlemaade. Det er netop paa grund af muligheden for uklog handlemaade eller indtraeden af saerlige og uforudselige haendelser, at direktivet foreskriver den saerlige beskyttelsesordning, som bestemmes i artikel 7. Den oestrigske stat skulle altsaa have vedtaget de foranstaltninger, der er noedvendige for at beskytte forbrugerne mod netop den slags handlinger, som Arena-Club-Reisen har foretaget. Den valgte ordning har derimod vist sig ikke at vaere egnet til at virke efter direktivets hensigt.
55 Paa grundlag af de ovenfor anfoerte overvejelser foreslaar jeg Domstolen at besvare de af Landesgericht Linz stillede spoergsmaal saaledes:
1) Beskyttelsesformaalet med artikel 7 i Raadets direktiv 90/314/EOEF af 13. juni 1990 om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure, omfatter ogsaa rejser, for hvilke hovedkontrahenten i henhold til aftalen,
a) hvis han rejser alene, ud over lufthavnssikkerhedsafgift (udrejseafgift) kun skal betale tillaeg for enkeltvaerelse, eller
b)
hvis han ledsages af mindst endnu én person, som betaler fuldt ud, kun skal betale lufthavnssikkerhedsafgift (udrejseafgift).
2)
Saadanne rejser er ogsaa omfattet af direktivets anvendelsesomraade, naar de af det dagblad i en medlemsstat, der har det stoerste oplag, udelukkende tilbydes dettes abonnenter som 'gave' inden for rammerne af en reklamekampagne, der er i strid med konkurrencereglerne.
3) Direktivets artikel 7 er til hinder for, at en medlemsstat ved dets gennemfoerelse bestemmer, at den deri vedtagne beskyttelse af forbrugernes rettigheder kun finder anvendelse paa rejser, der er bestilt efter den 1. januar 1995, og hvor afrejsedatoen er fastsat til senere end den 1. maj 1995.
4) Den ikke-rettidige gennemfoerelse af bestemmelsen i direktivets artikel 7 udgoer i sig selv en alvorlig og aabenbar tilsidesaettelse af faellesskabsretten, og den medfoerer dermed en ret til erstatning for de skadelidte.
5) Direktivets artikel 7 skal fortolkes saaledes, at de maal, der tilsigtes med denne bestemmelse, kun naas, naar forbrugeren af pakkerejser modtager fuldstaendig tilbagebetaling af erlagte beloeb, uanset hvilke konkrete foranstaltninger den nationale lovgiver har truffet for at gennemfoere bestemmelsen.
6) Der bestaar en aarsagssammenhaeng mellem den ikke rettidige eller ufuldstaendige gennemfoerelse af direktivets artikel 7 og et tab forbrugeren har lidt, ogsaa i de tilfaelde, hvor rejsearrangoeren har handlet uklogt, eller ved en usaedvanlig forhoejelse af risikoen.
(1) - EFT L 158, s. 59. Direktivet, saerligt artikel 7, har hidtil vaeret genstand for Domstolens fortolkning i dom af 8.10.1996, forenede sager C-178/94, C-179/94, C-188/94, C-189/94 og C-190/94, Dillenkofer m.fl., Sml. I, s. 4845, og af 14.5.1998, sag C-364/96, Verein fuer Konsumenteninformation, Sml. I, s. 2949.
(2) - Jf. Dillenkofer-dommen, praemis 3.
(3) - BGBl. nr. 881 af 15.11.1994, s. 6501.
(4) - Jf. Dillenkofer-dommen (omtalt i fodnote 1, praemis 33-39) og generaladvokat Tesauro's forslag til afgoerelse punkt 11-14. For princippet om den mest fordelagtige fortolkning for forbrugeren taler ogsaa den omtalte dom i sagen Verein fuer Konsumenteninformation, navnlig i det omfang Domstolen i praemis 18-23 anlagde en vid fortolkning af anvendelsesomraadet for forbrugerens ret til tilbagebetaling af erlagte beloeb og hjemtransport »i betragtning af formaalet med direktivet, navnlig artikel 7« (praemis 20).
(5) - I ottende betragtning henvises til, at »reglerne om forbrugerbeskyttelse« er forskellige fra en medlemsstat til en anden. Niende betragtning naevner saerligt, at for de tjenesteydelser, der tilbydes forbrugerne i en pakkerejse, goer der sig saerlige forhold gaeldende, navnlig fordi der generelt forudsaettes forudbetaling af store beloeb. Tiende betragtning naevner, at forbrugeren boer vaere omfattet af direktivets beskyttelse, uanset om han er direkte kontraherende part, har faaet rejsen overdraget eller tilhoerer en gruppe, paa hvis vegne en anden har indgaaet en kontrakt om en pakkerejse. Ellevte betragtning angaar den oplysningspligt, der ifoelge direktivet paahviler rejsearrangoerer og formidlere.
(6) - Artikel 3 og 4 vedroerer de pligter, der paahviler rejsearrangoeren eller formidleren inden kontrakten indgaas, samt de forhold, der kan aendre kontraktforholdet. I begge tilfaelde er det gensidigt bebyrdende kontraktforhold entydigt reguleret til forbrugerens kontraktmaessige fordel. Det tilsvarende resultat foelger af artikel 5 og 6, der vedroerer rejsearrangoerens eller formidlerens forpligtelser i kontraktens opfyldelsesfase.
(7) - Hertil kommer, at traktatens artikel 3, litra s), bestemmer, at Faellesskabets virke skal bidrage til styrkelse af forbrugerbeskyttelse, og at Faellesskabet ifoelge traktatens artikel 129 A bidrager til virkeliggoerelsen af et hoejt forbrugerbeskyttelsesniveau, bl.a. ved foranstaltninger, som det vedtager i henhold til artikel 100 A. Disse bestemmelser var ikke traadt i kraft, da direktivet blev udstedt. De viser imidlertid, at faellesskabsretten i stigende grad tilgodeser forbrugernes interesser.
(8) - Den forelaeggende ret bemaerker i forelaeggelseskendelsen, at abonnenterne i det tilfaelde »helt klart finansierede deres 'gratis rejse' ved at betale for ledsageren/ledsagerne«.
(9) - Se ovenfor, punkt 17.
(10) - Jf. fodnote 5 og den tilsvarende tekst.
(11) - Jf. Raadets direktiv 84/450/EOEF af 10.9.1984 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om vildledende reklame (EFT L 250, s. 17), Raadets direktiv 87/102/EOEF af 22.12.1986 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit (EFT L 42, s. 48), Raadets direktiv 93/13/EOEF af 5.4.1993 om urimelige kontraktvilkaar i forbrugeraftaler (EFT L 95, s. 29), Europa-Parlamentets og Raadets direktiv 97/7/EF af 20.5.1997 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler vedroerende fjernsalg (EFT L 144, s. 19), og Europa-Parlamentets og Raadets direktiv 97/55/EF af 6.10.1997 om aendring af direktiv 84/450/EOEF om vildledende reklame for at medtage sammenlignende reklame (EFT L 290, s. 18).
(12) - Dillenkofer-dommen, praemis 50.
(13) - Jf. dom af 19.11.1991, forenede sager C-6/90 og C-9/90, Francovich m.fl., Sml. I, s. 5357, praemis 38-46. Det bemaerkes, at med hensyn til direktivets artikel 7 har Domstolen i den ovennaevnte Dillenkofer-dom fastlagt de betingelser, der naevnes i teksten.
(14) - Dom af 5.3.1996, forenede sager C-46/93 og C-48/93, Brasserie du pêcheur og Factortame, Sml. I, s. 1029, praemis 50-55, og af 26.3.1996, sag C-392/93, British Telecommunications, Sml. I, s. 1631, praemis 38-42.
(15) - Domstolen har saaledes fastslaaet, at betingelsen om, at tilsidesaettelsen skal vaere tilstraekkelig kvalificeret, som ganske vist ikke omtales i dommen i sagen Francovich m.fl., ikke desto mindre efter omstaendighederne i sagen var underforstaaet (praemis 23).
(16) - Dillenkofer-dommen, praemis 34.
(17) - Dillenkofer-dommen, praemis 50, 51 og 52.
(18) - British Telecommunications-dommen, praemis 40-46. I den sag ansaa Domstolen, at artikel 8, stk. 1, i direktiv 90/531 med hensyn til tilbudsgivning inden for de saakaldte »udelukkede sektorer« »er upraecis og - ud over den fortolkning Domstolen har anlagt i denne dom - med rimelighed aabnede mulighed for den fortolkning som Det Forenede Kongerige i god tro anlagde paa grundlag af argumenter, der savner enhver relevans (praemis 43)«.
(19) - Dillenkofer-dommen, praemis 51.