61993CJ0040_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 9. februar 1993 har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber anlagt sag i medfoer af EOEF-traktatens artikel 169 med paastand om, at det fastslaas, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser efter artikel 19 i Raadets direktiv 78/686/EOEF af 25. juli 1978 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for tandlaeger og om foranstaltninger, der skal lette den faktiske udoevelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser (EFT L 233, s. 1, herefter benaevnt "direktivet om anerkendelse"), og efter artikel 1 i Raadets direktiv 78/687/EOEF af 25. juli 1978 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som tandlaege (EFT L 233, s. 10, herefter benaevnt "direktivet om samordning"), idet den ved lov nr. 471 af 31. oktober 1988 for saa vidt angaar medicinske og kirurgiske kandidater har udsat den frist, der er fastlagt i naevnte artikel 19, til det akademiske aar 1984/1985.
2 Ifoelge artikel 1, stk. 1, i direktivet om samordning skal medlemsstaterne goere adgangen til virksomhed som tandlaege, der udoeves under de i artikel 1 i direktivet om anerkendelse anfoerte titler, og udoevelsen af denne virksomhed afhaengig af, at den paagaeldende er i besiddelse af et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis, som omhandlet i artikel 3 i samme direktiv, der yder garanti for, at den paagaeldende i loebet af sin samlede uddannelsestid har erhvervet fyldestgoerende kundskaber og praktisk erfaring, som naermere bestemt i direktivet om samordning.
3 I artikel 2 i direktivet om anerkendelse bestemmes, at "hver medlemsstat anerkender de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for tandlaeger, der udstedes til medlemsstaternes statsborgere af de oevrige medlemsstater i overensstemmelse med artikel 1 i [direktivet om samordning] ... ved for saa vidt angaar adgang til og udoevelse af virksomhed som tandlaege at give dem den samme gyldighed paa sit omraade som de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, den selv udsteder".
4 Artikel 7, stk. 1, i samme direktiv lyder:
"Hver medlemsstat anerkender som tilstraekkeligt bevis for de af medlemsstaternes statsborgere, hvis eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser ikke opfylder de mindstekrav til uddannelse, der er fastsat i artikel 1 i [direktivet om samordning], de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for tandlaeger, der er udstedt af disse medlemsstater foer ivaerksaettelsen af [direktivet om samordning], ledsaget af en attestation som bekraefter, at disse statsborgere faktisk og retmaessigt har udoevet de paagaeldende former for virksomhed i mindst tre paa hinanden foelgende aar i loebet af de fem aar, der gaar forud for attestationens udstedelse."
5 Endelig bestemmes i artikel 1, stk. 4, i direktivet om samordning, at direktivet "... ikke paa nogen maade [beroerer] medlemsstaternes mulighed for paa deres eget omraade og i henhold til deres lovgivning at give indehavere af eksamensbeviser, certifikater eller andre kvalifikationsbeviser, som ikke er erhvervet i en medlemsstat, adgang til at optage og udoeve virksomhed som tandlaege".
6 I medfoer af artikel 24, stk. 1, i direktivet om anerkendelse og artikel 8, stk. 1, i direktivet om samordning udloeb fristen for gennemfoerelsen af de to direktiver atten maaneder efter deres meddelelse, dvs. den 28. januar 1980. For Italien udloeb fristen dog foerst seks aar efter meddelelsen af direktiverne, dvs. den 28. juli 1984.
7 Denne udsaettelse var begrundet i det forhold, at tandlaegevirksomhed i Italien paa dette tidspunkt udelukkende blev udoevet af laeger. Direktivet om samordning forpligtede derfor Den Italienske Republik til at oprette en ny kategori af erhvervsudoevere, hvilket noedvendiggjorde indfoerelsen af en saerlig uddannelse og tilvejebringelsen af egne strukturer for dette nye erhverv.
8 For at tage hoejde for denne saerlige situation bestemmes det i artikel 19 i direktivet om anerkendelse:
"Fra det tidspunkt, hvor Italien traeffer de noedvendige foranstaltninger for at efterkomme dette direktiv, anerkender medlemsstaterne ... de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for laeger, der i Italien udstedes til personer, som har begyndt deres laegeuddannelse paa universitetsniveau senest atten maaneder efter meddelelsen af dette direktiv (dvs. den 28.1.1980), ledsaget af en attestation, udstedt af de kompetente italienske myndigheder, som bekraefter, at disse personer faktisk og retmaessigt og som hovedbeskaeftigelse har udoevet de ... omhandlede former for virksomhed (forebyggelse, diagnostik og behandling af bl.a. sygdomme i taenderne) i Italien i mindst tre paa hinanden foelgende aar i loebet af de fem aar, der gaar forud for udstedelsen af attestationen, og at disse personer er bemyndiget til at udoeve de paagaeldende former for virksomhed paa samme betingelser som indehavere af (tandlaegeeksamensbevis udstedt i Italien) ..."
9 Ved lov nr. 409 af 24. juli 1985 (GURI nr. 190, Supplemento ordinario, af 13.8.1985) oprettede Den Italienske Republik et tandlaegeerhverv og begraensede retten til at udoeve dette til kandidater i odontologi og tandteknik samt medicinske og kirurgiske kandidater med speciale inden for tandomraadet. Lovens artikel 19 indeholdt dog i overensstemmelse med artikel 19 i direktivet om anerkendelse en midlertidig undtagelse fra bestemmelserne om adgangen til at udoeve virksomhed som tandlaege.
10 Den 31. oktober 1988 vedtog Den Italienske Republik lov nr. 471 (GURI nr. 262 af 8.11.1988), hvis eneste artikel er affattet saaledes:
"Medicinske og kirurgiske kandidater, der har vaeret indskrevet paa det medicinske og kirurgiske studium i de akademiske aar 1980/1981, 1981/1982, 1982/1983, 1983/1984 og 1984/1985, og har opnaaet ret til at praktisere, har ret til at soege optagelse i tandlaegeregistret med henblik paa at udoeve den i artikel 2 i lov nr. 409 af 24. juli 1985, omhandlede virksomhed. Muligheden for at goere brug af denne ret udloeber den 31. december 1991."
11 Ved aabningsskrivelse af 19. oktober 1990 meddelte Kommissionen efter proceduren i henhold til traktatens artikel 169 den italienske regering, at den situation, der var skabt ved lov nr. 471 af 31. oktober 1988, efter Kommissionens opfattelse stred mod artikel 19 i direktivet om anerkendelse og mod artikel 1 i direktivet om samordning.
12 Da Kommissionen ikke modtog noget svar herpaa, fremsatte den den 28. november 1991 en begrundet udtalelse i medfoer af traktatens artikel 169 og anmodede Den Italienske Republik om inden to maaneder at traeffe de noedvendige foranstaltninger til at efterkomme de omhandlede direktiver.
13 Da Kommissionen ikke modtog svar paa den begrundede udtalelse, har den anlagt denne sag.
14 Til stoette herfor har Kommissionen gjort gaeldende, at Den Italienske Republik ved at tillade personer med italienske eksamensbeviser, som ikke er i overensstemmelse med de kriterier, der opstilles i artikel 1 i direktivet om samordning, og som heller ikke er begyndt deres laegeuddannelse paa universitetsniveau foer den dato, som er fastlagt i artikel 19 i direktivet om anerkendelse, at udoeve tandlaegevirksomhed, har tilsidesat de forpligtelser, der paahviler den i medfoer af disse bestemmelser. Den omstridte lov har nemlig skabt en kategori af tandlaeger ° som kun har lov til at praktisere paa italiensk omraade ° der ikke modsvares af nogen kategori i de naevnte direktiver. Kommissionen er af den opfattelse, at medlemsstaterne ikke er bemyndigede til at goere noget saadant.
15 Under retsmoedet er Den Italienske Republik fremkommet med en formalitetsindsigelse. Ifoelge sagsoegte er disse anbringender hverken gjort gaeldende i den begrundede udtalelse eller i staevningen.
16 Denne indsigelse kan ikke tages til foelge.
17 Saavel i den begrundede udtalelse som i staevningen har Kommissionen gjort det klagepunkt gaeldende, at den omtvistede lov strider mod direktivernes bestemmelser ved at medfoere, at der aabnes adgang til tandlaegeerhvervet for personer, som ikke har et speciale, der sikrer, at deres uddannelse er i overensstemmelse med direktivet om samordning, og som ikke senest den 28. januar 1980 er begyndt deres laegeuddannelse paa universitetsniveau.
18 Med hensyn til realiteten medgiver Den Italienske Republik, at den omtvistede lov skaber en kategori af tandlaeger, som ikke er omfattet af retten til gensidig anerkendelse i de andre medlemsstater. Men denne lov er netop ikke i strid med direktiverne om samordning og anerkendelse, fordi disse tandlaeger kun har lov til at praktisere i Italien, og i oevrigt fordi loven ikke er til hinder for anerkendelsen af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for tandlaeger erhvervet i de oevrige medlemsstater. Formaalet med direktiverne, som skal lette udoevelsen af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser, bliver derfor ikke tilsidesat.
19 Den Italienske Republik goer desuden gaeldende, at artikel 1, stk. 4, i direktivet om samordning berettiger medlemsstaterne til paa deres omraader at give personer med eksamensbeviser erhvervet i et tredjeland adgang til at udoeve tandlaegevirksomhed. Dette direktiv tillader saaledes tandlaeger med en uddannelse, der ikke svarer til det samordnede system som fastlagt ved de omhandlede direktiver, at udoeve virksomhed i en medlemsstat.
20 Denne argumentation kan ikke tiltraedes.
21 I de paagaeldende direktiver bestemmes, at en tandlaege for at maatte udoeve virksomhed skal vaere i besiddelse af et kvalifikationsbevis, som omhandlet i artikel 2 i direktivet om anerkendelse. Der goeres alene tre undtagelser herfra, nemlig i artikel 7 og 19 i direktivet om anerkendelse og i artikel 1, stk. 4, i direktivet om samordning.
22 Artikel 1, stk. 4, i direktivet om samordning finder imidlertid kun anvendelse paa den gensidige anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser erhvervet i et tredjeland (jf. dom af 9.2.1994, sag C-154/93, Tawil-Albertini, Sml. I, s. 451).
23 Med hensyn til de oevrige bestemmelser bemaerkes, at enhver fravigelse af de regler, der skal sikre gennemslagskraften af de rettigheder, som er foreskrevet i traktaten, efter fast retspraksis skal fortolkes snaevert (jf. dom af 26.2.1975, sag 67/74, Bonsignore, Sml. s. 297, af 23.3.1983, sag 77/82, Peskeloglou, Sml. s. 1085, og af 14.12.1989, sag C-3/87, Agegate, Sml. s. 4459). Kun de fravigelser, der udtrykkeligt er fastsat i traktaten eller i de relevante direktiver, er tilladte.
24 Foelgelig tilkommer det ikke medlemsstaterne at skabe en kategori af tandlaeger, som ikke svarer til nogen kategori i de omhandlede direktiver.
25 Det foelger heraf, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser efter artikel 19 i direktivet om anerkendelse og efter artikel 1 i direktivet om samordning, idet den ved lov nr. 471 af 31. oktober 1988 for saa vidt angaar medicinske og kirurgiske kandidater har udsat den frist, der er fastlagt i naevnte artikel 19, til det akademiske aar 1984/1985.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
26 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, doemmes den part, der taber sagen, til at betale sagens omkostninger. Den Italienske Republik har tabt sagen og paalaegges derfor at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
1) Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser efter artikel 19 i Raadets direktiv 78/686/EOEF af 25. juli 1978 ° om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for tandlaeger og om foranstaltninger, der skal lette den faktiske udoevelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser ° og efter artikel 1 i Raadets direktiv 78/687/EOEF af 25. juli 1978 ° om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som tandlaege ° idet den ved lov nr. 471 af 31. oktober 1988 for saa vidt angaar medicinske og kirurgiske kandidater har udsat den frist, der er fastlagt i naevnte artikel 19.
2) Den Italienske Republik betaler sagens omkostninger.