Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
ĆAPETA
20 päivänä marraskuuta 2025 (1)
Asia C‑522/24
BG
vastaan
Ministero della Difesa,
jossa asian käsittelyyn osallistuu
Presidenza del Consiglio dei Ministri
(Ennakkoratkaisupyyntö – Consiglio di Stato (ylin hallintotuomioistuin, Italia))
Ennakkoratkaisupyyntö – Direktiivi 2000/78/EY – Direktiivin 2000/78 1 artiklassa tarkoitettu vakaumuksen käsite – Henkilökohtaiset mielipiteet covid-19-rokotuksesta – Sotilashenkilöstölle asetettu rokotusvelvollisuus covid-19-pandemian vuoksi – Kieltäytyminen ottamasta covid-19-rokotetta, mikä johti palkattomaan virasta pidättämiseen
I       Johdanto
1.        Yli kaksi vuotta on kulunut siitä, kun todettiin virallisesti, ettei covid-19-pandemia ole enää maailmanlaajuinen uhka.(2) Unionin tuomioistuin saa kuitenkin edelleen tulkintapyyntöjä pandemian aikana esiin tulleista oikeudellisista kysymyksistä.
2.        Nyt käsiteltävä ennakkoratkaisukysymys on yksi esimerkki tästä. Pääasian muutoksenhakija (jäljempänä muutoksenhakija) kieltäytyi ottamasta covid-19-rokotetta, jonka sotilashenkilöstön oli Italian lainsäädännön mukaan otettava. Hänet pidätettiin näin ollen virastaan Ministero della Difesassa (puolustusministeriö, Italia), joka on pääasian vastapuoli (jäljempänä puolustusministeriö tai vastapuoli), ilman palkkaa noin kahden kuukauden ajaksi. Tämän jälkeen rokotusvelvollisuus poistettiin ja hän palasi palvelukseen.
3.        Muutoksenhakija väittää Consiglio di Statossa (ylin hallintotuomioistuin, Italia), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, että hänen virasta pidättämisensä oli syrjivää ja että se perustui yksinomaan hänen henkilökohtaiseen covid-19-rokotteen vastaiseen mielipiteeseensä. Hänen mielestään se rikkoo neuvoston direktiivin 2000/78/EY säännöksiä.(3)
II     Pääasian tosiseikat, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
4.        Covid-19-pandemian torjumiseksi puolustusministeriö asetti sotilashenkilöstölle covid-19-rokotusvelvollisuuden. Tämä velvollisuus perustui asetukseen nro 44/21 (Decreto-legge n. 44/21).(4)
5.        Sen jälkeen, kun covid-19-rokotuksesta oli tehty olennainen työhön liittyvä vaatimus tiettyjen ammattiryhmien osalta, asetuksen nro 44/21 4 ter §:ssä nimenomaisesti asetettiin työnantajille velvollisuus tarkistaa, että kaikki sotilashenkilöt (muiden siinä lueteltujen työntekijäryhmien(5) ohella) ovat rokotettuja. Jos työntekijää ei ole rokotettu, hänet pidätetään välittömästi virasta. Kyseiselle työntekijälle ei aiheudu kurinpidollisia seuraamuksia, ja työsuhde säilyy. Samassa säännössä täsmennettiin myös, ettei viralta pidättämisen ajalta makseta palkkaa tai muuta korvausta. Siinä todettiin lisäksi, että virasta pidättäminen olisi voimassa siihen asti, kunnes asianomainen henkilö ilmoittaa työnantajalle, että hän on aloittanut tai saanut päätökseen ensimmäisen rokotuskierroksen tai saanut tehosteannoksen. Virasta pidättäminen ei kuitenkaan jatku kuuden kuukauden määräajan, joka alkoi 15.12.2021, jälkeen.
6.        Muutoksenhakija on sotilashenkilö, joka työskentelee puolustusministeriön palveluksessa insinöörinä lähinnä omassa käytössään olevassa toimistohuoneessa, mutta osallistuu säännöllisesti kokouksiin ja tapaamisiin muiden sotilashenkilöiden ja saman hallinnon siviilihenkilöstön sekä yhteiskunnan muiden toimijoiden kanssa.
7.        Hän kieltäytyi ottamasta covid-19-rokotetta mutta ilmoitti olevansa valmis SARS-CoV-2-testiin 48 tunnin välein.
8.        Vastapuoli pidätti 10.1.2022 tekemällään päätöksellä muutoksenhakijan virantoimituksesta ilman palkkaa. Vastapuoli ei määrännyt muutoksenhakijalle kurinpidollisia seuraamuksia, ja tämä säilytti työpaikkansa.
9.        Muutoksenhakija riitautti tämän päätöksen ylimääräisellä muutoksenhaulla Italian tasavallan presidentille.
10.      Consiglio di Staton – joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin – tehtävä on toimia neuvonantajana, sillä sen on annettava sitova lausunto puolustusministeriölle, joka on toimivaltainen käsittelemään muutoksenhaun ja ehdottamaan Italian tasavallan presidentille lopullista päätöstä.
11.      Muutoksenhakija väitti ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa, että rokotusvelvollisuus oli syrjivä ja direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohdan vastainen kuuden perusteen perusteella.
12.      Muutoksenhakija katsoi ensinnäkin kokeneensa suoraa syrjintää suhteessa vastapuolen palveluksessa oleviin siviilityöntekijöihin, joiden tehtävät olivat hänen omiaan vastaavia, koska heihin ei sovellettu rokotusvelvollisuutta. Hän väitti myös, että hänelle määrättiin rokotusvelvollisuus hänen omalla vastuullaan, mikä on vastoin asetuksen nro 66/10(6) 206 bis §:ää, jonka mukaan hallinto voi ilmoittaa tiettyjen rokotteiden antamisen sotilashenkilöille hallinnon omalla vastuulla välttämättömäksi, jotta kyseistä henkilöstöä voitaisiin käyttää erityisissä toimintaolosuhteissa.
13.      Toiseksi hän väitti kokeneensa välillistä syrjintää suhteessa rokotettuun sotilashenkilöstöön yksinomaan sen vuoksi, että hän vastusti rokotteen ottamista, mikä perustui hänen henkilökohtaiseen mielipiteeseensä, jonka mukaan rokotteilla ei ollut päteviä tieteellisiä perusteita. Vaikka muutoksenhakija ilmoitti olevansa valmis SARS-CoV-2-testiin 48 tunnin välein, häneltä evättiin tämä mahdollisuus, mikä oli hänen mukaansa direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohdan b alakohdan vastaista.
14.      Kolmanneksi muutoksenhakija väittää, että koska hänet pidätettiin virasta ilman palkkaa, häntä estettiin kyseisen pidättämisen ajan elättämästä itseään ja perhettään, johon kuuluu kaksi alaikäistä tytärtä. Muutoksenhakija väittää, että tämä merkitsi Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 1 ja 24 artiklan rikkomista.
15.      Neljänneksi muutoksenhakija väitti alun perin, ettei hän voinut käyttää oikeuttaan palkalliseen vuosilomaan. Ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa käydyn menettelyn aikana muutoksenhakija luopui tästä perusteesta, koska rokotusvelvollisuus poistettiin 25.3.2022 alkaen.(7)
16.      Viidenneksi muutoksenhakija väitti, että häneltä evättiin tehokas oikeussuoja SEU 19 artiklan vastaisesti.
17.      Kuudenneksi muutoksenhakija vaati kokemastaan syrjinnästä vahingonkorvausta direktiivin 2000/78 17 artiklan mukaisena esimerkkinä toimivana ja varoittavana seuraamuksena.
18.      Lisäksi muutoksenhakija pyysi, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää unionin tuomioistuimelle kuusi ennakkoratkaisukysymystä kunkin muutoksenhakuperusteen osalta.
19.      Vastapuoli vaati, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin hylkää muutoksenhaun. Sen mukaan riidanalainen rokotusvelvollisuus oli lainmukainen, koska se oli laissa säädetty täsmällinen velvollisuus, joka oli muotoiltu asetuksen nro 44/21 4 ter §:ssä.
20.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin hylkäsi viidennen ja kuudennen muutoksenhakuperusteen sekä niitä vastaavat, muutoksenhakijan esittämät ehdotukset ennakkoratkaisukysymyksiksi ja otti huomioon, että muutoksenhakija luopui neljännestä muutoksenhakuperusteesta. Kyseinen tuomioistuin päätti kuitenkin lykätä asian käsittelyä ja esittää muutoksenhakijan ehdottamat jäljellä olevat kysymykset.
21.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin totesi aluksi, että muutoksenhakijan esittämät kysymykset ovat perusteettomia, koska Corte costituzionale (Italian perustuslakituomioistuin) on jo tutkinut ja vahvistanut tuomioissa nro 14/2023, nro 15/2023 ja nro 185/2023 sen kansallisen toimenpiteen laillisuuden, jossa edellytetään, että terveydenhoitohenkilöstö rokotetaan covid-19-tautia vastaan, ja josta myös säädettiin asetuksessa nro 44/21. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan näissä tuomioissa ilmaistuja periaatteita, jotka ovat samankaltaisia kuin niissä unionin oikeuden määräyksissä ja säännöksissä, joihin muutoksenhakija vetoaa muutoksenhaussaan, sovelletaan myös pääasiassa kyseessä olevaan sotilashenkilöstöä koskevaan vastaavaan rokotusvelvollisuuteen.
22.      Ensimmäisen muutoksenhakuperusteen osalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin totesi, että direktiivissä 2000/78/EY vahvistetaan yhdenvertaista kohtelua työpaikalla koskevat säännöt, joita sovelletaan tavanomaisissa olosuhteissa. Kuten kyseisen direktiivin 2 artiklan 5 kohdassa todetaan, nämä säännöt eivät kuitenkaan vaikuta sellaisiin kansallisessa lainsäädännössä säädettyihin toimenpiteisiin, jotka demokraattisessa yhteiskunnassa ovat tarpeen yleisen turvallisuuden takaamiseksi ja terveyden turvaamiseksi. Se totesi lisäksi, että rokotusvelvollisuus vahvistettiin poikkeuksellisten olosuhteiden vuoksi ja että covid-19-rokotteet oli osoitettu turvallisiksi. Lainsäädännöllinen päätös ulottaa rokotusvelvollisuus sotilashenkilöstöön, joka, toisin kuin siviilihenkilöstö, voidaan hätätilanteessa kutsua suorittamaan yleiseen turvallisuuteen liittyviä tehtäviä ja jotka ovat kosketuksissa suuren yleisön kanssa asevoimien jäseninä, oli tuolloin perusteltu ja asianmukainen toimenpide, jolla pyrittiin turvaamaan sekä sotilashenkilöstön oma terveys että kansanterveys. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo näin ollen, ettei sotilas- ja siviilihenkilöstön asema ole samankaltainen eikä muutoksenhakijan väittämälle syrjinnälle ole näin ollen perusteita.
23.      Toisesta muutoksenhakuperusteesta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin totesi, ettei rokotusvelvollisuus ollut kohtuuton, koska tuohon aikaan ei ollut muita yhtä asianmukaisia toimia. Testausmenetelmää, joka oli vaihtoehtoinen ratkaisu rokottamiselle, käytettiin yleisemmissä yhteyksissä mahdollistamaan niiden henkilöiden, joita rokotusvelvollisuus ei koskenut, pääsyn julkisille paikoille. Näiden joka toinen tai kolmas päivä toistettavien testien kustannukset olisivat olleet kestämättömät, ja niiden tekeminen olisi rasittanut kohtuuttomasti terveydenhoitojärjestelmää. Koska testitulokset eivät myöskään olleet saatavilla heti testin jälkeen, ne olivat jo vanhentuneita valmistuessaan, koska testattu henkilö on voinut saada tartunnan testin tekemisen ja tulosten saamisen välisenä aikana.
24.      Kolmannesta muutoksenhakuperusteesta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin totesi, että pidättämällä rokottamaton työntekijä virasta vähän yli kahden kuukauden ajaksi työnantaja täytti sille kuuluvan velvollisuuden huolehtia turvallisuudesta ja ettei perustuslaissa vahvistettu oikeus työhön välttämättä merkitse oikeutta työntekoon, jos se vaarantaa kansanterveyden ja työntekijä päättää vapaaehtoisesti olla noudattamatta työturvallisuutta koskevia säännöksiä, mukaan lukien velvollisuus ottaa covid-19-rokotus. Näin ollen, vaikka rokotusvelvollisuus oli muutoksenhakijan henkilökohtaisen mielipiteen vastainen, se oli kansanterveyden turvaamisen kannalta kohtuullinen ja oikeasuhteinen toimenpide, joten se, että muutoksenhakija on tahallaan jättänyt noudattamatta tätä velvollisuutta, on peruste palkattomaan virasta pidättämiseen.
25.      Tässä tilanteessa Consiglio di Stato päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
1)      Ottaen huomioon, että hallinto ei pitänyt tarpeellisena määrätä sotilashenkilöstöä rokotettavaksi erityistä komennusta varten asetuksen (decreto legislativo) nro 66/10 206 bis §:n mukaisesti, jolloin vastuu rokotuksen vaikutuksista kuuluu hallinnolle, kysytään, onko direktiivi [2000/78] esteenä täytäntöönpanolle, joka mahdollistaa asetuksen (decreto-legge) nro 172/21 siltä osin kuin sillä muutetaan asetusta (decreto-legge) nro 44/21 lisäämällä siihen 4 ter §:n 1 momentin b kohta, jonka nojalla sotilashenkilö on velvollinen ottamaan pakollisen ja henkilökohtaisen mielipiteensä vastaisen rokotteen, koska siinä henkilö velvoitetaan alistumaan tähän vielä kokeelliseen lääketieteelliseen toimenpiteeseen vapaaehtoisesti ja omalla vastuullaan, ylimääräisenä edellytyksenä sille, että hän voi tehdä työtään samassa ympäristössä kuin siviilityöntekijät, joilta tällaisen rokotteen ottamista ei vaadita, vaikka heidän työtehtävänsä ovat taudin tarttuvuuden ja tartuttavuuden näkökulmasta samanlaisia kuin sotilashenkilön tehtävät?
2)      Ottaen huomioon, että Italian työpaikalle pääsyä koskevan lainsäädännön mukaan myös julkisen liikenteen, stadionien ja ravintoloiden kaltaisissa ruuhkaisissa ympäristössä työskentelevien, joita ei mainita samassa asetuksessa nro 172/21, osalta rokotustodistusta tai alle 48 tunnin välein covid-negatiivisuuden osoittavan pyyhkäisynäytteen tulosta pidetään samanarvoisina, onko direktiivin [2000/78] 2 artiklan 2 kohdan b alakohta esteenä asetuksen nro 172/21 kaltaiselle toimelle siltä osin kuin sillä muutetaan asetusta nro 44/21 lisäämällä siihen 4 ter §:n 1 momentin b kohta, jonka nojalla sotilashenkilö on velvollinen ottamaan pakollisen ja henkilökohtaisen mielipiteensä vastaisen rokotteen välttämättömänä edellytyksenä sille, että hän voi tehdä työtään samassa ympäristössä kuin sotilashenkilöt, jotka oman henkilökohtaisen vakaumuksensa mukaisesti pitivät rokotteen ottamista tarkoituksenmukaisena myös ilman sitä koskevaa velvollisuutta, huolimatta siitä, että rokottamaton sotilashenkilö on valmis ja joka tapauksessa myös jo velvollinen esittämään alle 48 tunnin välein covid-negatiivisuuden osoittavan pyyhkäisynäytteen tuloksen?
3)      Rikkooko asetuksen nro 172/21 kaltainen toimi, jolla täydennetään asetusta nro 44/21, jonka 4 ter §:n 3 momentin nojalla rokotusvelvollisuuden noudattamatta jättämisen vuoksi virantoimituksesta pidätetty työntekijä ei voi millään laillisella tavoin huolehtia perheensä elatuksesta ja alaikäisten tyttäriensä hyvinvoinnille välttämättömästä suojelusta ja huolenpidosta, perusoikeuskirjan 24 artiklassa tarkoitetulla tavalla perusoikeuskirjan 1 ja 24 artiklaa?”
26.      Kirjallisia huomautuksia unionin tuomioistuimelle ovat esittäneet pääasian muutoksenhakija, Ranskan ja Italian hallitukset sekä Euroopan komissio.
27.      Pääasian muutoksenhakija, Italian hallitus ja komissio esittivät suullisia huomautuksia 10.7.2025 pidetyssä istunnossa.
III  Asian arviointi
28.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kaksi ensimmäistä kysymystä on syytä käsitellä yhdessä. Kyseinen tuomioistuin tiedustelee näillä kysymyksillä lähinnä, onko Italian lainsäädäntö, jossa sotilashenkilöstölle asetetaan covid-19-rokotusvelvollisuus, direktiivin 2000/78 vastainen sillä perusteella, että sillä otetaan käyttöön kyseisessä direktiivissä kielletty syrjivä kohtelu.
29.      Näihin kysymyksiin vastaamiseksi on ensin arvioitava, voidaanko direktiiviä 2000/78 soveltaa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kuvaaman kaltaiseen lainsäädäntöön (A).
30.      Jos tätä direktiiviä voidaan soveltaa, on arvioitava, merkitseekö kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö välitöntä tai välillistä syrjintää, ja jälkimmäisessä tapauksessa, voiko tällainen syrjintä olla oikeutettua (B).
A       Vastausehdotus: direktiiviä 2000/78 ei voida soveltaa käsiteltävän asian olosuhteisiin
1.     Ammattiryhmään kuulumiseen perustuva epäyhdenvertainen kohtelu
31.      Direktiivissä 2000/78 kielletään syrjintä työssä ja ammatissa seuraavilla perusteilla: uskonto tai vakaumus, vammaisuus, ikä ja sukupuolinen suuntautuminen.(8)
32.      Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivin 2000/78 1 artiklassa luetellut syyt on lueteltu tyhjentävästi, ja kyseistä direktiiviä ei sovelleta tiettyyn ammattiryhmään kuulumiseen tai työskentelypaikkaan perustuvaan syrjintään.(9)
33.      Kansallisista oikeussäännöistä ilmenee, että säännös, jossa säädetään pakollisesta covid-19-rokotuksesta ja joka koski aluksi terveydenhuollon ammattilaisia ja julkisen terveydenhuollon työntekijöitä, laajennettiin koskemaan sosiaali- ja terveydenhuollon laitoksissa työskenteleviä työntekijöitä ja lopuksi puolustus-, turvallisuus- ja pelastusalan henkilöstöä, mukaan lukien puolustusministeriön palveluksessa oleva sotilashenkilöstö.
34.      Puolustusministeriön palveluksessa oleva siviilihenkilöstö ei sitä vastoin kuulunut tämän velvollisuuden piiriin eikä se ollut velvollinen ottamaan covid-19-rokotetta voidakseen jatkaa työskentelyä.
35.      Asetuksen nro 44/21 4 ter §:ssä säädetty rokotusvelvollisuus merkitsi siten puolustusministeriön palveluksessa olevan sotilashenkilöstön ja siviilihenkilöstön erilaista kohtelua. Tämä erilainen kohtelu perustuu näiden kahden henkilöryhmän hoitamiin tehtäviin. Tällainen ero ei kuitenkaan kuulu direktiivissä 2000/78 tarkoitettuihin kiellettyihin syrjintäperusteisiin.
36.      Kuten Ranskan hallitus ja komissio esittivät, sotilashenkilöstön ja siviilihenkilöstön erilainen kohtelu covid-19-rokotusvelvollisuuden osalta ei näin ollen johda direktiivin 2000/78 soveltamiseen.
37.      Näin ollen muutoksenhakija ei voi vedota tähän direktiiviin väittääkseen, että kyseessä oleva Italian lainsäädäntö oli kielletty sillä perusteella, että siinä säädetään puolustusministeriön palveluksessa olevan sotilashenkilöstön ja siviilihenkilöstön erilaisesta kohtelusta.
2.     Vakaumus direktiivissä 2000/78 kiellettynä perusteena
38.      Direktiivissä 2000/78 kiellettyihin syrjintäperusteisiin kuuluu ”uskonto tai vakaumus”. Kyseistä direktiiviä voitaisiin siten soveltaa, jos kyseessä oleva lainsäädäntö johtaisi tosiasiallisesti muutoksenhakijan henkilökohtaiseen vakaumukseen perustuvaan välittömään tai välilliseen erilaiseen kohteluun.
39.      On siis kysyttävä, voidaanko muutoksenhakijan henkilökohtaista mielipidettä, jonka vuoksi hän päätti olla ottamatta rokotetta, pitää direktiivin 2000/78 1 artiklassa tarkoitettuna ”vakaumuksena”.
40.      Direktiivissä 2000/78 ei määritellä sitä, mikä on vakaumus tätä direktiiviä sovellettaessa.(10)
41.      Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä saadaan kuitenkin joitakin ohjeita kyseisen käsitteen merkityksen ymmärtämiseksi.
42.      Unionin tuomioistuin on todennut, että koska direktiivin 2000/78 1 artiklassa viitataan yhdessä uskonnon ja vakaumuksen käsitteisiin, näitä kahta käsitettä on kyseistä direktiiviä sovellettaessa pidettävä yhden ja saman syrjintäperusteen kahtena puolena, ja se kattaa sekä uskonnolliset vakaumukset että filosofiset tai hengelliset vakaumukset.(11)
43.      Lisäksi unionin tuomioistuin on katsonut, että uskontoon tai vakaumukseen perustuva syrjintä on erotettava ”poliittisiin tai muihin mielipiteisiin” perustuvasta syrjinnästä.(12)
44.      Unionin tuomioistuin selitti tältä osin, että direktiivi 2000/78 ”ei kata poliittisia tai ammattiliittotoimintaan liittyviä vakaumuksia eikä myöskään taiteellisia, urheilullisia, esteettisiä tai muita vakaumuksia tai mieltymyksiä”.(13)
45.      Unionin tuomioistuin on lisäksi palauttanut mieleen, että perusoikeuskirjan 10 artiklan 1 kohdassa taattu omantunnon ja uskonnon vapautta koskeva oikeus on erottamaton osa direktiivin 2000/78 tulkinnan kannalta merkityksellistä asiayhteyttä.(14) Tämä perusoikeuskirjan oikeus vastaa ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 9 artiklassa taattua oikeutta, jolla suojellaan ”ajatuksen-, omantunnon- ja uskonnonvapautta”. Näin ollen Euroopan ihmisoikeussopimuksessa tarkoitetun uskon [”belief”] käsitteen tulkinta on myös merkityksellinen vakaumuksen [”belief”] käsitteen ymmärtämiseksi unionin oikeuden yhteydessä.
46.      Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi tuomiossa Vavřička, että pakollinen rokotusvelvollisuus ei ole Euroopan ihmisoikeussopimuksen vastainen, koska rokotuksen henkilökohtainen vastustaminen ei kuulu ihmisoikeussopimuksen 9 artiklassa suojatun uskon käsitteen piiriin. Kyseinen tuomioistuin katsoi erityisesti, että tällaista henkilökohtaista vastustusta on pidettävä kriittisenä mielipiteenä eikä uskona, jota suojataan Euroopan ihmisoikeussopimuksessa.(15) Kyseisessä asiassa Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi, ettei sillä ollut perusteita luokitella sitä, että Vavřička vastusti pakollista rokotusta, filosofiseksi vakaumukseksi, koska Vavřička ilmoitti kansalliselle tuomioistuimelle, että hänen rokotevastaisuutensa perustui hänen mielipiteeseensä, jonka mukaan rokottaminen oli pääasiallisesti haitallista hänen omalle terveydelleen ja lastensa terveydelle. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi siten, että ”rokotusta koskeva kriittinen mielipide ei ole riittävän vakuuttava, vakava, johdonmukainen ja merkittävä vakaumus tai usko, jotta siihen voitaisiin soveltaa 9 artiklan mukaisia takeita”.(16)
47.      Edellä esitetystä seuraa, että terveyteen liittyviin huolenaiheisiin perustuvan kaltaisen rokotevastaisen henkilökohtaisen mielipiteen ei voida katsoa olevan filosofinen vakaumus, eikä se lähtökohtaisesti saa direktiivin 2000/78 tarjoamaa suojaa.
48.      Yhteenvetona on todettava, että direktiivi 2000/78 ei lähtökohtaisesti ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka nojalla sotilashenkilö on velvollinen ottamaan henkilökohtaisen mielipiteensä vastaisen rokotteen.
3.     Soveltaminen käsiteltävän asian olosuhteisiin
49.      Tästä seuraa, että muutoksenhakija ei voi vedota sotilashenkilöstön rokotusvelvollisuutta koskevaan henkilökohtaiseen mielipiteeseensä sellaista työnantajaa vastaan, joka pani täytäntöön kansallista lainsäädäntöä, jolla asetettiin rokotusvelvollisuus sotilashenkilöstölle.
50.      Muutoksenhakija väitti unionin tuomioistuimessa, että hänelle asetuksen nro 44/21 4 ter §:ssä asetettu rokotusvelvollisuus velvoitti hänet allekirjoittamaan tietoon perustuvaa suostumusta koskevan lomakkeen, jossa todettiin nimenomaisesti, että covid-19-rokotteiden pitkän aikavälin sivuvaikutuksia, kuolemanvaara mukaan lukien, ei tunneta. Muutoksenhakijan mukaan hänen epävarmuuttaan rokotteen riskeistä tuki myöhemmin se, että useat rokotteen saaneet henkilöt sairastuivat tai jopa kuolivat myöhemmin COVID-19:een. Vaikka rokotteet oli virallisesti luokiteltu turvallisiksi, muutoksenhakija päätteli, että covid-19-rokotusohjelmaa ohjasivat pääasiallisesti lääkeyhtiöiden kaupalliset intressit ja että se näin ollen vaaransi sotilashenkilöstön, joka velvoitettiin ottamaan rokote, riippumatta rokotteiden väitetystä tehokkuudesta ja turvallisuudesta. Hän väitti lisäksi, ettei hän halunnut vaarantaa omaa henkeään altistumalla mahdollisille sivuvaikutuksille edistääkseen lääkeyhtiöiden voittoa tavoittelevaa toimintaa.
51.      Muutoksenhakijan rokotusvelvollisuuteen liittyvää vastustusta lisäsi vielä se, että hallinto, joka asetti kyseisen velvollisuuden asetuksen nro 44/21 4 ter §:nojalla, ei ottanut vastuuta rokotteen mahdollisista haittavaikutuksista. Hän väitti lisäksi, ettei hän vastustaisi rokotusvelvollisuutta, jos se asetettaisiin asetuksen nro 66/10 206 bis §:n nojalla.
52.      Kuten sekä ennakkoratkaisupyynnöstä että muutoksenhakijan istunnossa esittämistä väitteistä ilmenee, katson, ettei muutoksenhakija ole esittänyt näyttöä siitä, että hänen covid-19-rokotusvelvollisuuteen liittyvä vastustuksensa perustuu filosofiseen vakaumukseen. Se, että hän vastustaa kyseistä velvollisuutta, näyttää perustuvan kahteen seikkaan. Se perustuu ensinnäkin terveyteen liittyvään kriittiseen näkemykseen, jonka mukaan rokotteet eivät olleet turvallisia muun muassa siksi, että niiden jakelua ohjasivat pääasiassa lääketeollisuuden kaupalliset intressit. Toiseksi muutoksenhakija suhtautui kriittisesti hallinnon haluttomuuteen ottaa vastuuta rokotteen mahdollisista sivuvaikutuksista, minkä vuoksi hallinto ei velvoittanut sotilashenkilöstöä ottamaan rokotteita.
53.      Kuten komissio totesi istunnossa, muutoksenhakijan mielipide voi muuttua uusien tieteellisten tietojen valossa ja se merkitsee sitä, että tämä mielipide ei muodosta kattavaa, filosofisiin tai hengellisiin näkökohtiin perustuvaa kokonaisvaltaista näkemystä elämästä. Hänen mielipiteensä näyttää rajoittuvan itse covid-19-rokotteeseen ja perustuvan tämän rokotteen väitettyihin terveysriskeihin, joita ei muutoksenhakijan mukaan arvioitu riittävästi sen lääketieteellisen näytön valossa, joka oli käytettävissä silloin, kun covid-19-rokotusvelvollisuus asetettiin. Rokotteen vastustaminen on myös osoitus siitä, että hän on eri mieltä rokotusvelvollisuutta koskevasta hallituksen politiikasta.
54.      Tässä mielessä muutoksenhakija ei näytä vetoavan aitoon filosofiseen vakaumukseen.
55.      Edellä esitetyn perusteella katson, että muutoksenhakijan kriittinen mielipide rokotusvelvollisuudesta ei ole direktiivin 2000/78 1 artiklassa suojattu vakaumus.
56.      Näin ollen muutoksenhakija ei voi vedota direktiiviin 2000/78 riitauttaakseen sen, että hänen työnantajansa on soveltanut asetusta nro 44/21.
57.      Yhteenvetona ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa ensimmäiseen ja toiseen ennakkoratkaisukysymykseen, ettei direktiiviä 2000/78 voida soveltaa käsiteltävän asian olosuhteissa, koska väitetty syrjintä ei kuulu mihinkään kyseisessä direktiivissä kiellettyyn syrjintäperusteeseen.
58.      Direktiivissä 2000/78 kielletään muun muassa vakaumukseen perustuva syrjintä. Henkilökohtainen mielipide, joka perustuu terveyteen liittyviin huolenaiheisiin tai erimielisyyteen hallituksen rokotuspolitiikasta, ei kuitenkaan ole direktiivissä 2000/78 tarkoitettu vakaumus.
B       Toissijaisesti
59.      Jos unionin tuomioistuin kuitenkin katsoo, että rokotukseen liittyvä henkilökohtainen mielipide, joka perustuu terveyteen liittyviin huolenaiheisiin tai erimielisyyteen julkisesta rokotuspolitiikasta, on direktiivissä 2000/78 tarkoitettu ”vakaumus”, on arvioitava, voidaanko muutoksenhakijan kohtelua pitää välittömänä tai välillisenä syrjintänä, ja jos voidaan, voiko tällainen erilainen kohtelu olla oikeutettu.
60.      Direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohdan a alakohdassa kielletty välitön syrjintä on kyseessä silloin, kun erilainen kohtelu perustuu suoraan johonkin kyseisessä direktiivissä säädettyyn kiellettyyn seikkaan. Kyseessä oleva Italian lainsäädäntö ei perustu sotilashenkilöstön henkilökohtaiseen mielipiteeseen covid-19-rokotuksesta. Näin ollen tätä lainsäädäntöä ei voida pitää suoraan syrjivänä.
61.      Kyse on vakaumukseen perustuvasta välillistä syrjinnästä, joka on kielletty direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa, jos näennäisesti puolueeton sääntö tai käytäntö asettaa tietyn vakaumuksen omaavat henkilöt epäedulliseen asemaan.(17)
62.      Jos muutoksenhakijan henkilökohtaista rokotusvelvollisuuden vastaista mielipidettä olisi pidettävä direktiivissä 2000/78 tarkoitettuna ”vakaumuksena”, Italian lainsäädännössä käyttöön otetun säännön, jossa säädetään rokottamattomien sotilashenkilöiden palkattomasta virasta pidättämisestä, voitaisiin katsoa asettavan nämä sotilashenkilöt välillisesti epäedulliseen asemaan muihin vapaaehtoisesti rokotettuihin sotilaishenkilöihin nähden.
63.      Välillinen syrjintä voidaan kuitenkin perustella oikeutetulla tavoitteella, jos tavoitteen saavuttamiseksi käytetyt keinot ovat asianmukaisia ja tarpeellisia.(18)
64.      Oikeutetun tavoitteen olemassaoloa koskevan edellytyksen osalta Italian hallitus selitti, että kyseessä oleva covid-19-rokotusvelvollisuus asetettiin organisatorisena toimenpiteenä, joka koski sotilashenkilöstön toimintaa ja tehtäviä covid-19-pandemian aikana. Toimenpiteellä oli kaksi tavoitetta: yhtäältä sen tarkoituksena oli suojella sotilashenkilöitä SARS-CoV-2-tartunnalta heidän hoitaessa tehtäviään covid-19-pandemian aikana ja toisaalta sillä pyrittiin suojelemaan kansanterveyttä ja varmistamaan samalla näiden tehtävien asianmukainen hoitaminen.
65.      Tuomiossa Nordic Info unionin tuomioistuin piti covid-19-pandemiaa kansanterveyteen kohdistuvana vakavana uhkana, joka saattoi aiheuttaa eri väestöryhmissä kuolemantapauksia ja johtaa kansallisen terveydenhuoltojärjestelmän ylikuormittuneisuuteen tai jopa sen kantokyvyn ylittymiseen.(19)
66.      Lisäksi kansanterveyden suojelu on selvästi oikeutettu tavoite, kuten unionin tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä todetaan. Unionin tuomioistuin totesi näin ollen tuomiossa Memoria ja Dall’Antonia, että ”kansanterveys on yksi unionin oikeudessa tunnustetuista yleisen edun mukaisista pakottavista syistä ja että jäsenvaltioilla on tällä alalla laaja harkintavalta”.(20)
67.      Samankaltaisessa tilanteessa Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi tuomiossa Pasquinelli ym. v. San Marino, että valtion covid-19-pandemian aikana tietyille terveydenhuollon ammattilaisille asettamalla rokotusvelvoitteella tavoiteltiin kansanterveyden sekä muiden henkilöiden oikeuksien ja vapauksien suojelua koskevaa oikeutettua tavoitetta kansanterveyden hätätilanteessa, josta aiheutui vakava riski koko väestölle. Kyseinen tuomioistuin totesi lisäksi, että rajoittavien toimenpiteiden oikeasuhteisuudesta päätettäessä on otettava huomioon tilapäisyys, vähäinen intensiteetti ja poikkeuksellinen asiayhteys.(21)
68.      Muutoksenhakija selitti, että hän oli valmis esittämään todisteet negatiivisesta covid-19-testistä 48 tunnin välein, mutta tämä hylättiin ja hänet pidätettiin virasta, koska hän kieltäytyi rokotuksesta. Lisäksi muutoksenhakija väittää, että vaikka hän työskenteli asevoimien jäsenenä, hänellä oli samankaltainen toimistotyö kuin siviilityöntekijöillä, joiden ei tarvinnut ottaa rokotusta jatkaakseen työskentelyä saman työnantajan palveluksessa.
69.      Näillä argumenteilla muutoksenhakija riitauttaa Italian lainsäädännön asianmukaisuuden ja tarpeellisuuden.
70.      Italian hallitus, joka kunnioittaa sotilashenkilöstön mielipiteenvapautta, asetti covid-19-rokotusvelvollisuuden ja antoi sotilashenkilöille mahdollisuuden valita, ottavatko he rokotuksen vai kieltäytyvätkö he siitä. Jos he kieltäytyivät, riippumatta heidän ammatillisesta roolistaan ja suorittamistaan tehtävistä, heidän työsuhteensa vastapuolen kanssa keskeytettiin tilapäisesti.
71.      Huolimatta muutoksenhakijan väitteestä, jonka mukaan hän hoiti sotilashenkilönä toimistotehtäviä, joissa hän oli vain rajoitetusti tekemisissä muiden kanssa, tällaista rokotusvelvollisuutta ei olisi voitu asettaa tapauskohtaisesti. Sitä sovellettiin päinvastoin samalla tavalla kaikkiin vastapuolen palveluksessa oleviin sotilashenkilöihin riippumatta siitä, pitivätkö he näitä rokotteita tehokkaina ja turvallisina.
72.      Asianmukaisten ja tarpeellisten keinojen olemassaoloa koskevan edellytyksen osalta yhdyn Italian hallituksen näkemykseen, jonka mukaan kyseisellä kansallisella lainsäädännöllä tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi ei ollut muita asianmukaisia ja vähemmän rajoittavia toimenpiteitä. Vaikka SARS-CoV-2-testausta olisi voitu pitää vähemmän rajoittavana, se ei tarjoa samantasoista ennaltaehkäisyä kuin rokottaminen. Tämä ratkaisu ei olisi sellaisenaan ollut asianmukainen eikä tehokas estämään sotilaita sairastumasta covid-19-tautiin ja levittämästä sitä, ja se olisi voinut vaarantaa kyseisen hallinnon oikeutetut kansanterveystoimet pandemian vaikutusten rajoittamiseksi. Lisäksi toistuvien covid-19-testien järjestäminen 48 tunnin välein sotilashenkilöstölle edellyttäisi kohtuuttomia ponnisteluja ja kustannuksia, mikä olisi vaikeaa terveydenhuoltojärjestelmälle, jota pandemian hallinta jo valmiiksi kuormitti.
73.      Sen sijaan covid-19-rokotusvelvollisuudella pyrittiin vähentämään sotilashenkilöiden sairastumisriskiä ja vähentämään todennäköisyyttä, että he myöhemmin tartuttaisivat SARS-CoV2:n muihin. Lisäksi on todettava, että kyseisenä ajankohtana mitä suurempi rokotettujen henkilöiden osuus oli, sitä vähemmän virus saattoi levitä, mikä edisti laumaimmuniteetin kehittymistä.
74.      Edellä esitetyn perusteella katson, että kansallinen sääntö täyttää kaikki direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohdan b alakohdan i alakohdassa säädetyt edellytykset, koska sillä pyrittiin kansanterveyden suojelua koskevaan oikeutettuun tavoitteeseen estämällä covid-19:n leviäminen keinoin, jotka olivat sekä tarpeellisia että oikeasuhteisia.
75.      Näin ollen, vaikka unionin tuomioistuin katsoisi, että asetusta nro 44/21 voidaan pitää direktiivissä 2000/78 tarkoitettuna vakaumukseen perustuvana välillisenä syrjintänä, ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa, että tällainen lainsäädäntö voi kuitenkin olla oikeutettu kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 kohdan b alakohdan i alakohdan nojalla, koska sillä oli oikeutettu tavoite eli kansanterveyden suojelu, mukaan lukien puolustusministeriön palveluksessa olevan sotilashenkilöstön terveyden suojelu. Lisäksi silloin, kun Italian lainsäätäjä antoi säännöksen, ei ollut olemassa vaihtoehtoisia toimenpiteitä, jotka olisivat olleet sekä asianmukaisia että vähemmän rajoittavia tämän tavoitteen saavuttamiseksi.
Kolmas ennakkoratkaisukysymys
76.      Kolmannella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, voidaanko sellaisen sotilashenkilön, joka kieltäytyi ottamasta COVID-19-rokotetta, palkatonta virantoimituksesta pidättämistä pitää perusoikeuskirjan 1 ja 24 artiklan vastaisena.
77.      Kuten olen todennut tässä ratkaisuehdotuksessa, muutoksenhakijan esittämien rokotusvelvollisuutta koskevien henkilökohtaisten mielipiteiden kaltaiset mielipiteet eivät kuulu direktiivin 2000/78/EY 1 artiklassa suojatun vakaumuksen käsitteen piiriin. Vaikka nämä mielipiteet merkitsisivätkin direktiivissä tarkoitettua vakaumusta, tästä seuraava välillinen syrjintä voitaisiin perustella yleiseen etuun liittyvällä syyllä. Kyseessä olevan lainsäädännön soveltamisesta aiheutuvien seurausten ei näin ollen voida katsoa loukkaavan perusoikeuskirjan 1 ja 24 artiklassa suojattua ihmisarvoa tai lapsen oikeuksia.
IV     Ratkaisuehdotus
78.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Consiglio di Staton esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista 27.11.2000 annettua neuvoston direktiiviä 2000/78/EY
on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansallisessa lainsäädännössä sotilashenkilölle asetetulle rokotusvelvollisuudelle, joka on hänen henkilökohtaisen mielipiteensä vastainen.
Kyseisessä direktiivissä kielletään muun muassa vakaumukseen perustuva syrjintä. Henkilökohtaiset mielipiteet, jotka perustuvat terveyteen liittyviin huolenaiheisiin tai erimielisyyksiin hallituksen rokotuspolitiikasta, eivät kuitenkaan ole direktiivissä 2000/78 tarkoitettuja vakaumuksia.
1      Alkuperäinen kieli: englanti.
2      Ks. tältä osin Maailman terveysjärjestön pääjohtajan 5.5.2023 antama julkilausuma, joka on saatavilla osoitteessa https://www.who.int/news-room/speeches/item/who-director-general-s-opening-remarks-at-the-media-briefing---5-may-2023.
3      Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista 27.11.2000 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 2000, L 303, s. 16; jäljempänä direktiivi 2000/78).
4      Covid-19-pandemian leviämisen estämistä, SARS-CoV-2-rokotuksia, oikeusalaa ja julkisia kilpailuja koskevista kiireellisistä toimenpiteistä 1.4.2021 annettu asetus nro 44 (Decreto-legge 1. aprile 2021, n. 44 – Misure urgenti per il contenimento dell’epidemia da COVID-19, in materia di vaccinazioni anti SARS-CoV-2, di giustizia e di concorsi pubblici), joka on muutettu laiksi 28.5.2021 annetulla lailla nro 76 (Legge 28 maggio 2021, n. 76), sellaisena kuin se on muutettuna covid-19-epidemian hillitsemistä ja talouden ja yhteiskunnan toiminnan turvallista toteuttamista koskevista kiireellisistä toimenpiteistä 26.11.2021 annetulla asetuksella nro 172 (Decreto legge 26 novembre 2021, n. 172, Misure urgenti per il contenimento dell’epidemia da COVID-19 e per lo svolgimento in sicurezza delle attività economiche e sociali), joka on muutettuna muutettu laiksi 21.1.2022 annetulla lailla nro 3 (Legge 21 gennaio 2022, n. 3).
5      Covid-19-rokotusvelvollisuus otettiin aluksi käyttöön terveysalan ammattilaisten ja julkisen terveydenhuollon työntekijöiden osalta, sitten sosiaalihuollon ja terveydenhuollon laitoksissa työskentelevien työntekijöiden osalta ja lopuksi muun muassa puolustus-, turvallisuus- ja pelastusalan henkilöstön osalta.
6      15.3.2010 annettu asetus nro 66 – Sotilaallisen puolustuksen ja turvallisuuden ja asevoimien organisointia ja toimintaa koskeva koodeksi (Decreto legislativo 15 marzo 2010, n. 66 – Codice dell’ordinamento militare).
7      Asetuksen nro 44/21 4 ter §:n 1 momentin b kohta kumottiin kiireellisistä toimenpiteistä, joilla korvattiin covid-19-pandemian leviämisen estämistä koskevat olemassaolevat toimenpiteet hätätilan loputtua, 24.3.2022 annetun asetuksen nro 24 (decreto-legge 24 marzo 2022, n. 24 – Disposizioni urgenti per il superamento delle misure di contrasto alla diffusione dell’epidemia da COVID-19, in conseguenza della cessazione dello stato di emergenza, jäljempänä asetus nro 24/22 ) 8 §:llä.
8      Direktiivin 2000/78 1 artikla.
9      Ks. tuomio 17.10.2024, Zetschek (C-349/23, EU:C:2024:889, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
10      Jäsenvaltioiden lainsäädännössä tai kansainvälisellä tasolla ei myöskään määritellä vakaumuksen käsitettä. Jotkin jäsenvaltiot ovat kuitenkin esittäneet lainsäädäntöön liittyviä selittäviä asiakirjoja, joissa annetaan ohjeita vakaumuksen käsitteen määrittelemiseksi. Esimerkiksi Alankomaissa on käytetty sanaa ”elämän filosofia” (eli laaja filosofia, kuten humanismi, joka ei kuitenkaan kata kaikkia yhteiskunnallisia näkemyksiä) selventämään, mitä vakaumuksen käsite voi kattaa. Italiassa kansalliset tuomioistuimet ovat useaan otteeseen katsoneet, että ”vakaumus” suojattuna perusteena kattaa esimerkiksi ammattiyhdistyksen jäsenyyden ja aseistakieltäytyjien osalta henkilökohtaisen vakaumuksen, jonka mukaan kieltäydytään kantamasta asetta. Ks. tältä osin, Euroopan komissio – Oikeus- ja kuluttaja-asioiden pääosasto, Chopin, I. ja Germaine, C., A Comparative Analysis of Non-discrimination Law in Europe 2024 – The 27 EU Member States compared – Prepared by Isabelle Chopin and Catharina Germaine for the European network of legal experts in gender equality and non-discrimination, Euroopan unionin julkaisutoimisto, 2024, s. 18 ja 19.
11      Ks. tuomio 15.7.2021, WABE ja MH Müller Handel (C-804/18 ja C-341/19, EU:C:2021:594, 47 kohta), tuomio 13.10.2022, S.C.R.L. (Uskonnollissävytteinen vaate) (C-344/20, EU:C:2022:774,
jäljempänä S.C.R.L. (Uskonnollissävytteinen vaate), 26 kohta) ja tuomio 28.11.2023, Commune d’Ans (C-148/22, EU:C:2023:924, 22 kohta).
12      Ks. S.C.R.L. (Uskonnollissävytteinen vaate), 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
13      Ks. S.C.R.L. (Uskonnollissävytteinen vaate), 28 kohta (kursivointi tässä).
14      Ks. S.C.R.L. (Uskonnollissävytteinen vaate), 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
15      Ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 8.4.2021, Vavřička ym. v. Tšekin tasavalta, CE:ECHR:2021:0408JUD004762113, 335 ja 337 kohta; jäljempänä tuomio Vavřička. Kyseisessä asiassa kuusi valittajaa riitautti Tšekin tasavallan lakisääteisen velvoitteen rokottaa lapset useita tartuntatauteja vastaan. Yhdelle valittajalle oli määrätty sakko, koska hän ei ollut rokottanut lapsiaan, kun taas muut olivat vanhempia, joiden lapsilta evättiin pääsy esikouluun rokotusvelvollisuuden noudattamatta jättämisen vuoksi. Kaikki valittajat vetosivat Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklaan, ja kolme heistä vetosi sen 9 artiklaan. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin jätti tutkimatta Euroopan ihmisoikeussopimuksen 9 artiklaan perustuvat vaatimukset.
16      Ks. tuomio Vavřička, 335 kohta (kursivointi tässä). Tämä kriteeri – ”riittävän vakuuttava, vakava, johdonmukainen ja merkittävä vakaumus tai usko” – vahvistettiin tuomiossa Campbell ja Cosans v. Yhdistynyt kuningaskunta. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi siinä, että ”sana ’vakaumus’ ei sen tavanomaisessa merkityksessä ole sellaisenaan synonyymi ilmaisuille ’mielipiteet’ ja ’ajatukset’, sellaisina kuin niitä käytetään [Euroopan ihmisoikeussopimuksen] 10 artiklassa, jossa taataan sananvapaus; se muistuttaa enemmän 9 artiklassa, jossa taataan ajatuksen-, omantunnon- ja uskonnonvapaus, olevaa uskon käsitettä (ranskankielisessä versiossa: ”convictions” [”vakaumus”]) – ja sillä tarkoitetaan mielipiteitä, jotka ovat riittävän vakuuttavia, vakavia, johdonmukaisia ja merkittäviä”. Ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 25.2.1982 (CE:ECHR:1982:0225JUD000751176, 36 kohta).
17      Ks. S.C.R.L. (Uskonnollissävytteinen vaate), 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
18      Ks. direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohdan b alakohdan i alakohta.
19      Ks. tuomio 5.12.2023, Nordic Info (C-128/22, EU:C:2023:951, jäljempänä tuomio Nordic Info, 120 kohta).
20      Ks. tältä osin tuomio 14.11.2018, Memoria ja Dall’Antonia (C-342/17, EU:C:2018:906, jäljempänä tuomio Memoria ja Dall’Antonia, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
21      Ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 29.8.2024, Pasquinelli ym. v. San Marino, CE:ECHR:2024:0829JUD002462222, 94–96 ja 128 kohta. San Marino hyväksyi vuonna 2021 lain, jonka mukaan kaikki sosiaali- ja terveydenhuollon työntekijät, jotka ovat suoraan tekemisissä potilaiden kanssa, on rokotettava covid-19-tautia vastaan. Vaikka rokottaminen ei ollut pakollista, laissa vahvistettiin vaihtoehtoisten toimenpiteiden hierarkia kaikille, jotka kieltäytyivät rokotuksesta, mukaan lukien tehtävien uudelleen jakaminen tai siirto avoimiin julkishallinnon virkoihin, joissa on rajoitetusti potilaskontakteja, kertyneen loman käyttäminen tai pakollinen antigeenitestaus 48 tunnin välein. Ainoastaan tilanteissa, joissa nämä vaihtoehdot eivät olleet toteuttamiskelpoisia, voitiin soveltaa palkallista tilapäistä virantoimituksesta pidättämistä, jonka edellytyksenä oli se, että yhteiskunnallisesti hyödylliset toimet
voitiin edelleen suorittaa. San Marinon lainsäätäjä perusteli tätä järjestelmää sillä, että näillä työntekijöillä on suurempi tartuntariski ja että rokottaminen on olennaisen tärkeää sekä haavoittuvassa asemassa olevien potilaiden että sosiaali- ja terveydenhuoltojärjestelmän jatkuvuuden turvaamiseksi. Ryhmään työntekijöitä, jotka kieltäytyivät rokotuksesta, sovellettiin edellä mainittuja toimenpiteitä, ja he riitauttivat järjestelmän Euroopan ihmisoikeustuomioistuimessa ja väittivät, että se rikkoi Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklaa ja merkitsi sen 14 artiklassa, luettuna yhdessä Euroopan ihmisoikeussopimuksen kahdennentoista lisäpöytäkirjan 1 artiklan kanssa, tarkoitettua lainvastaista syrjintää. Valittajat väittivät, että rokotetun henkilöstön ja rokottamattoman henkilöstön erilaiselle kohtelulle ei Euroopan ihmisoikeussopimuksen nojalla ole riittäviä perusteita.