62015CC0469
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
JULIANE KOKOTT
17 päivänä marraskuuta 2016 (
1
)
Asia C‑469/15 P
FSL Holdings ym.
vastaan
Euroopan komissio
”Muutoksenhaku — Kilpailu — Kartelli (SEUT 101 artikla) — Euroopan banaanimarkkinat — Etelä-Euroopan banaanikartelli (Italia, Kreikka, Portugali) — Hintojen vahvistamisen koordinointi ja hintatietojen vaihtaminen — Näytön tutkittavaksi ottaminen — Todisteiden käyttökielto — Todisteiden saaminen sattumalta — Yhteistyö kansallisten viranomaisten kanssa — Muiden kansallisten viranomaisten kuin kilpailuviranomaisten toimittamat todisteet — Puolustautumisoikeudet — Tehokas oikeussuoja — Sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevat säännöt — Tarkoitukseen perustuvan kilpailunrajoituksen käsite”
I Johdanto
1.
Voiko Euroopan komissio käyttää kartellimenettelyssä todistusaineistoa, jonka se on saanut sattumalta kansallisilta veroviranomaisilta? Tämä on tiivistetysti se oikeuskysymys, jota unionin tuomioistuimen on tarkasteltava tässä muutoksenhakumenettelyssä.
2.
Kysymyksen taustalla on Etelä-Euroopan ”banaanikartelli”, joka paljastui muutama vuosi sitten. (
2
) Tähän kartelliin osallistuivat Chiquitan ja Pacificin yritysryhmät. Komissio sai asian yhteydessä vuonna 2007 Italian veropoliisilta (
3
) verotukseen liittyvästä rikosoikeudellisesta menettelystä peräisin olevia tietoja. Komissio tukeutui myöhemmin erityisesti näihin tietoihin 12.10.2011 antamassaan päätöksessä, (
4
) jossa se totesi, että SEUT 101 artiklaa on rikottu, ja määräsi miljoonasakot kolmelle Pacific‑ryhmään kuuluvalle yhtiölle, tarkemmin sanottuna FSL Holdingsille (jäljempänä FSL), Firma Léon Van Parysille (jäljempänä LVP) ja Pacific Fruit Company Italy SpA:lle (jäljempänä PCFI) (
5
).
3.
Kyseisten kolmen yrityksen ensimmäisessä oikeusasteessa kyseisestä päätöksestä nostama kumoamiskanne menestyi vain osittain. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanteen osittain 16.6.2015 antamassaan tuomiossa. (
6
) FSL, LVP ja PCFI esittävät nyt oikeussuojavaatimuksensa unionin tuomioistuimelle muutoksenhakumenettelyssä.
4.
Komission kansallisilta viranomaisilta saamien tietojen ja todisteiden hyödyntämismahdollisuus on olennainen osa kartellilainsäädännön uudistettua täytäntöönpanojärjestelmää, joka otettiin käyttöön asetuksella (EY) N:o 1/2003. (
7
) Unionin tuomioistuimen tässä asiassa antamalla tuomiolla on näin ollen suuri merkitys viranomaisten väliselle tulevalle, sekä unionin että kansallisen tason yhteistyölle, ja tämä koskee niin kartelliviranomaisia kuin muidenkin alojen hallintoelimiä.
5.
Käsiteltävässä asiassa kyse on tämän lisäksi muutamista rutiinikysymyksistä, jotka liittyvät sakoista vapauttamiseen ja sakkojen lieventämiseen, tehokkaaseen oikeussuojaan ja tarkoitukseen perustuvan kilpailunrajoituksen käsitteeseen.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
6.
Käsiteltävässä asiassa sovellettavat oikeussäännöt sisältyvät SEUT 101 artiklaan ja asetukseen N:o 1/2003.
7.
Asetuksen N:o 1/2003 12 artiklassa, jonka otsikko on ”Tietojenvaihto”, säädetään seuraavaa:
”1.   [SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan] soveltamiseksi komissiolla ja jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisilla on toimivalta välittää toisilleen tietoa kaikista tosiseikoista tai oikeudellisista seikoista, luottamukselliset tiedot mukaan lukien, ja käyttää niitä todisteina.
2.   Vaihdettuja tietoja käytetään ainoastaan todisteena [SEUT 101 tai SEUT 102 artiklan] soveltamiseksi ja siinä asiassa, jota varten tiedot toimittanut viranomainen ne hankki. Jos kansallista kilpailulainsäädäntöä kuitenkin sovelletaan samaan asiaan ja rinnakkain yhteisön kilpailulainsäädännön kanssa eikä tämä johda erilaiseen lopputulokseen, voidaan tämän artiklan nojalla vaihdettuja tietoja käyttää myös kansallisen kilpailulainsäädännön soveltamisessa.
3.   Edellä 1 kohdan mukaisesti vaihdettuja tietoja voidaan käyttää ainoastaan todisteena seuraamusten määräämiseksi luonnollisille henkilöille, jos
—
tiedot toimittaneen viranomaisen lainsäädännössä määrätään samankaltaisesta seuraamuksesta kuin [SEUT 101 tai SEUT 102 artiklan] rikkomisen yhteydessä, tai jos näin ei ole
—
tiedot on koottu tavalla, joka takaa samantasoisen luonnollisten henkilöiden puolustautumisoikeuksien suojan kuin vastaanottavan viranomaisen kansallisissa säännöissä on säädetty. Vastaanottava viranomainen ei voi tässä tapauksessa kuitenkaan käyttää vaihdettuja tietoja vapausrangaistusten langettamiseen.”
8.
Asetuksen N:o 1/2003 johdanto-osan 16 perustelukappaleessa selvennetään 12 artiklaa seuraavasti:
”Muun sisältöisistä kansallisista säännöksistä riippumatta [Euroopan kilpailuviranomaisten verkoston] jäsenten on voitava vaihtaa ja käyttää todisteena myös luottamuksellisia tietoja. Näitä tietoja voidaan käyttää [SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan] soveltamiseen sekä kansallisen kilpailulainsäädännön rinnakkaiseen soveltamiseen edellyttäen, että viimeksi mainittu liittyy samaan asiaan eikä johda erilaiseen lopputulokseen. Jos tiedot vastaanottanut viranomainen käyttää tietoja määrätäkseen rangaistuksia yrityksille, tietojen käytölle ei tulisi asettaa muita rajoituksia kuin se, että niitä on käytettävä siihen tarkoitukseen, johon ne on kerätty, sillä yrityksille määrätyt seuraamukset ovat samantyyppiset kaikissa järjestelmissä. Yritysten oikeutta puolustukseen eri järjestelmissä voidaan pitää riittävän samankaltaisena. Luonnollisille henkilöille voidaan kuitenkin määrätä huomattavan erilaisia seuraamuksia eri järjestelmissä. Jos näin tapahtuu, on varmistettava, että tietoja voidaan käyttää vain, jos niitä kerättäessä on noudatettu luonnollisten henkilöiden puolustusoikeuksien samaa suojelutasoa kuin vastaanottavan viranomaisen kansallisissa säännöissä on säädetty.”
9.
Lisäksi on viitattava asetuksen N:o 1/2003 28 artiklaan, jonka 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Rajoittamatta 12 ja 15 artiklan soveltamista 17–22 artiklaa sovellettaessa saatuja tietoja voidaan käyttää ainoastaan siihen tarkoitukseen, jota varten ne on koottu.”
10.
Lopuksi asetuksen N:o 1/2003 31 artiklassa, jonka otsikko on ”[Unionin] tuomioistuimen valvonta”, säädetään seuraavaa:
”[Unionin] tuomioistuimella on täysi harkintavalta tutkiessaan [kanteet] päätöksistä, joilla komissio on määrännyt sakon tai uhkasakon. Se voi kumota sakon tai uhkasakon taikka alentaa tai korottaa sitä.”
III Asian tausta
11.
Pacific‑yritysryhmä myy Bonita-merkkisiä banaaneja. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan Pacific on syyllistynyt Chiquitan kanssa SEUT 101 artiklan mukaiseen kartellirikkomukseen Etelä-Euroopan banaanimarkkinoilla, tarkemmin sanottuna Kreikassa, Italiassa ja Portugalissa.
A Tosiseikat ja hallinnollinen menettely
12.
Komissio sai 26.7.2007 Italian veropoliisilta jäljennökset Pacificin erään työntekijän henkilökohtaisista muistiinpanoista, jotka oli saatu Italiassa tämän kotiin ja toimistoon tehdyssä tarkastuksessa verotukseen liittyvän kansallisen rikosoikeudellisen tutkinnan yhteydessä. (
8
)
13.
Komissio teki myöhemmin tarkastuksia banaanien maahantuojien toimitiloihin Italiassa ja Espanjassa. Lisäksi se pyysi menettelyyn osallistuneita yrityksiä, asiakkaita ja muita markkinatoimijoita antamaan uudelleen tietyt tiedot, jotka oli esitetty jo Pohjois-Euroopan banaanikartellia koskevissa menettelyasiakirjoissa. (
9
)
14.
Lähetettyään väitetiedoksiannon, annettuaan oikeuden tutustua asiakirjavihkoon ja kuultuaan asianomaisia yrityksiä komissio antoi riidanalaisen päätöksen 12.10.2011.
15.
Komissio toteaa kyseisessä päätöksessään, että kartellin jäsenet yhteensovittivat tulevia hintoja, hintatasoja, hinnan vaihteluja ja/tai hintasuuntauksia koskevia hintastrategioitaan ja vaihtoivat tietoja hintoja koskevasta tulevasta markkinakäyttäytymisestä Kreikassa, Italiassa ja Portugalissa tarkemmin mainittuna ajanjaksona vuosina 2004 ja 2005. (
10
) Osapuolten menettelytavat olivat osa kokonaisjärjestelmää, jonka tarkoituksena oli vahvistaa suuntaviivat niiden toiminnalle markkinoilla ja rajoittaa niiden yksilöllistä kaupallista käyttäytymistä päämääränään pyrkiä samaan kilpailunvastaiseen tarkoitukseen ja yhteen ainoaan taloudelliseen tavoitteeseen, eli rajoittaa tai vääristää tavanomaisia hintojen vaihteluja banaanialalla Italiassa, Kreikassa ja Portugalissa sekä vaihtaa näitä seikkoja koskevia tietoja. (
11
)
16.
Komission mukaan kyseiset tosiseikat merkitsevät SEUT 101 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua sopimusta, koska asianomaiset yritykset olivat sopineet nimenomaisesti tietystä markkinakäyttäytymisestä, jolla tietoisesti korvataan kilpailun riskit käytännön yhteistyöllä. Komissio katsoi lisäksi, että vaikkei osapuolten olisi osoitettukaan tehneen nimenomaisesti sopimusta merkitsevää yhteistä suunnitelmaa, kyseessä ollut osapuolten käyttäytyminen merkitsi kuitenkin SEUT 101 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua yhdenmukaistettua menettelytapaa ja osapuolten välinen tietojenvaihto vaikutti niiden käyttäytymiseen, kun ne vahvistivat banaanien hintoja Etelä-Euroopassa. (
12
)
17.
Koska FSL, LVP ja PFCI osallistuivat tähän yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun SEUT 101 artiklan rikkomiseen, komissio määräsi niille riidanalaisessa päätöksessä yhteisvastuullisesti maksettavaksi 8919000 euroa sakkoa. Sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevien sääntöjen perusteella Chiquitalle määrättiin sakkoa nolla euroa. (
13
)
B Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinmenettely
18.
FSL, LVP ja PFCI hakivat yhdessä muutosta riidanalaiseen päätökseen nostamalla unionin yleisessä tuomioistuimessa kumoamiskanteen 22.12.2011.
19.
Unionin yleinen tuomioistuin kumosi osittain riidanalaisen päätöksen 16.6.2015 antamallaan tuomiolla ja alensi sakkoa noin neljänneksellä 6689000 euroon ja jakoi oikeudenkäyntikulut asianosaisten kesken.
IV Menettely unionin tuomioistuimessa
20.
Valittajat ovat hakeneet yhdessä muutosta unionin yleisen tuomioistuimen tuomioon 4.9.2015 päivätyllä valituskirjelmällä.
21.
Valittajat vaativat, että unionin tuomioistuin
—
pääasiallisesti kumoaa valituksenalaisen tuomion sen vuoksi, että siinä käytetään todisteita, jotka oli saatu todisteiden keräämiseen sovellettavan menettelyn vastaisesti, ja että vuoden 2002 yhteistyötiedonantoa oli sovellettu väärin, ja kumoaa riidanalaisen päätöksen kokonaisuudessaan
—
toissijaisesti kumoaa valituksenalaisen tuomion niiltä osin kuin yleinen tuomioistuin jätti täyttä harkintavaltaansa käyttämättä tutkimatta valittajille määrätyn sakon, ja alentaa näin ollen huomattavasti valittajille valituksenalaisessa tuomiossa määrättyä sakkoa
—
edelleen toissijaisesti kumoaa valituksenalaisen tuomion niiltä osin kuin yleinen tuomioistuin totesi virheellisesti, että rikkomisella pyrittiin kilpailun rajoittamiseen tai että sillä oli tällainen vaikutus, ja näin ollen palauttaa asian yleiseen tuomioistuimeen, paitsi jos unionin tuomioistuin katsoisi, että sillä on tarvittavat tiedot komission päätöksen kumoamiseksi
—
velvoittaa joka tapauksessa komission korvaamaan valittajille niin unionin yleisessä tuomioistuimessa kuin unionin tuomioistuimessakin aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
22.
Komissio puolestaan vaatii, että unionin tuomioistuin
—
hylkää valituksen ja
—
velvoittaa valittajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
23.
Valitusta käsiteltiin kirjallisesti unionin tuomioistuimessa.
V Arviointi
24.
FSL:n, LVP:n ja PFCI:n valitus ei koske kaikkia kysymyksiä, jotka olivat ensimmäisessä oikeusasteessa käydyn menettelyn kohteena. Muutoksenhakumenettelyssä oikeudellinen tarkastelu rajoittuu pikemminkin vain tiettyihin ongelmiin. Valittajat esittävät neljä valitusperustetta, joista ensimmäinen koskee Italian veropoliisin toimittamien todisteiden käyttämistä (ks. tästä A jakso), toinen sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevien sääntöjen soveltamista (ks. tästä B jakso), kolmas tehokasta oikeussuojaa koskevaa periaatetta sakon osalta (ks. tästä C jakso) ja neljäs tarkoitukseen perustuvan kilpailunrajoituksen käsitettä (ks. tästä viimeisenä D jakso).
A Italian veroviranomaisten toimittamien todisteiden käyttäminen (ensimmäinen valitusperuste)
25.
Käsiteltävässä asiassa keskeinen tarkastelun kohde on ensimmäinen valitusperuste, joka koskee Italian veropoliisin komissiolle toimittamien todisteiden käyttämistä. Valittajien mukaan komissio ei olisi saanut käyttää Pacificin työntekijän henkilökohtaisia muistiinpanoja, jotka Italian veropoliisi otti talteen kyseisen työntekijän kotiin verotukseen liittyvän rikosoikeudellisen tutkinnan yhteydessä tehdyssä tarkastuksessa, todisteina kartellirikkomuksesta SEUT 101 artiklaan ja asetukseen N:o 1/2003 perustuvassa hallinnollisessa menettelyssä.
26.
Valittajat arvostelevat unionin yleistä tuomioistuinta lähinnä siitä, ettei se ole ottanut huomioon puolustautumisoikeuksia valituksenalaisen tuomion 66–99 kohdassa eikä noudattanut keskeisiä menettelyyn liittyviä vaatimuksia – tarkemmin sanottuna asetuksen N:o 1/2003 12 artiklan 2 kohdassa esitettyjä lainsäädännöllisiä päätelmiä. Lisäksi ne väittävät unionin yleisen tuomioistuimen vääristelleen todisteita.
27.
Tarkastelen jäljempänä näitä kaikkia kolmea näkökohtaa erillisessä luvussa, ja katson tarkoituksenmukaiseksi luokitella valittajien esittämät väitteet aiheen mukaan ja tarkastella niitä eri järjestyksessä.
1. Todistusaineiston väitetty käyttökielto
28.
Valittajien unionin yleisen tuomioistuimen tuomiosta esittämät moitteet perustuvat ensisijaisesti argumenttiin, jonka mukaan unionissa ei voida hyväksyä todisteita, jotka ”on saatu jättämällä kaikilta osin huomiotta asianosaisten perusoikeudet”, ja siksi valittajien mukaan niitä ei saada käyttää.
29.
Perusoikeuksien väitetyn huomiotta jättämisen osalta valittajat eivät kuitenkaan esitä missään yksityiskohtaisemmin, mitkä oikeudet on jätetty tässä asiassa huomiotta unionin tai kansallisella tasolla. (
14
) Valittajien perustelut ovat näin ollen tältä osin liian yleiset ja epämääräiset, jotta niitä voitaisiin tutkia oikeudellisesti. (
15
)
30.
Tarkasteltaessa Italian veropoliisin komissiolle toimittamien todisteiden väitettyä käyttökieltoa valittajien esittämien väitteiden osalta on syytä selventää, missä olosuhteissa todistusaineiston käytön katsotaan olevan kiellettyä kartellimenettelyssä.
31.
Tarkastelussa olisi lähdettävä siitä, että kartellirikkomus voidaan osoittaa kaikilla soveltuvilla todisteilla. Unionin oikeudessa ei tunneta yleistä periaatetta, jonka mukaan kilpailuviranomaiset voivat tukeutua vain tiettyihin todisteisiin tai käyttää vain tietyistä lähteistä peräisin olevia todisteita.
32.
Kartellirikkomusta koskevien mahdollisten todisteiden valikoiman tulisi pikemminkin olla mahdollisimman laaja. Oikeuskäytännön mukaan kilpailunvastaisen menettelytavan tai sopimuksen olemassaolo on useimmissa tapauksissa pääteltävä tietyistä yhteensattumista ja indisioista, jotka yhdessä tarkasteltuina voivat muun johdonmukaisen selityksen puuttuessa olla osoitus kilpailusääntöjen rikkomisesta. (
16
) Tämä pätee erityisesti kartelleihin, jotka ovat luonteeltaan sellaisia, että ne pidetään salassa, ja joihin liittyvien asiakirjojen määrän asianosaiset pitävät mahdollisimman vähäisenä. (
17
)
33.
Kunkin todisteen todistusvoiman osalta sovelletaan vapaan todistusharkinnan periaatetta, ja ainoa merkityksellinen peruste arvioitaessa esitettyjä todisteita on niiden luotettavuus. (
18
)
34.
Vain poikkeustapauksissa sovelletaan todisteiden käyttökieltoa, joka estää yksittäisten todisteiden käytön SEUT 101 tai SEUT 102 rikkomisen osoittamiseksi. Tällaiset kiellot voivat perustua yhtäältä siihen, että todiste on saatu rikkomalla keskeisiä menettelysääntöjä, joilla suojellaan oikeussubjekteja (ks. tästä heti jäljempänä a kohta), ja toisaalta siihen, että todistetta käytetään lainvastaiseen tarkoitukseen (ks. tästä jäljempänä b kohta).
a) Komissio ei ole saanut todisteita rikkomalla keskeisiä menettelysääntöjä
35.
Valittajat väittävät ensinnäkin, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt tutkia, onko komissio saanut verotukseen liittyvästä kansallisesta rikosoikeudellisesta menettelystä peräisin olevat todisteet laillisesti.
36.
Sen laillisuus, että kansalliset elimet keräävät todisteita ja että kansallisen oikeuden nojalla saatuja tietoja toimitetaan komissiolle, määräytyy lähtökohtaisesti kansallisen oikeuden perusteella; unionin tuomioistuimet eivät myöskään ole toimivaltaisia valvomaan kansallisen viranomaisen toimenpiteen laillisuutta kansallisen oikeuden kannalta. (
19
) Unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti viitannut siihen. (
20
)
37.
Tämä ei luonnollisestikaan tarkoita sitä, että komissio tai unionin tuomioistuimet voisivat tietoisesti hyödyntää kartellimenettelyssä todisteita, jotka on selvästikin hankittu rikkomalla olennaisia menettelysääntöjä. Unionin oikeuden perusperiaatteet, kuten erityisesti oikeus hyvään hallintoon (Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohta) ja oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin (perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäinen kohta), edellyttävät, että unionin elimet tekevät edes summaarisen arvioinnin kaikkien niiden tiedossa olevien tapauksen erityisolosuhteiden perusteella. (
21
)
38.
Siksi komission on varmistettava hallinnollisessa menettelyssä, että kaikkien sen saatavilla olevien tietojen mukaan kansalliset elimet eivät ole hankkineet eivätkä luovuttaneet komissiolle kyseisiä todisteita lainvastaisesti. Myös unionin yleisen tuomioistuimen on harjoitettava tällaista todisteiden valvontaa, jos ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinmenettelyssä on esitetty tällaisia väitteitä. (
22
)
39.
Käsiteltävässä asiassa unionin yleisellä tuomioistuimella, kuten myös sitä ennen komissiolla, oli erityisesti kaksi välillistä todistetta, jotka tukevat sitä, että Italian veropoliisi oli toimittanut todisteet komissiolle lainmukaisesti. Ensinnäkään yksikään Italian tuomioistuin ei ollut kieltänyt kyseisten todisteiden luovuttamista. (
23
) Toiseksi verotukseen liittyvästä kansallisesta rikosoikeudellisesta menettelystä peräisin olevat todisteet toimitettiin komissiolle asiasta vastaavien Italian syyttäjäviranomaisten luvalla. (
24
)
40.
Valittajat eivät esitä mitään sellaista, joka olisi omiaan horjuttamaan unionin yleisen tuomioistuimen asiaa koskevien toteamusten paikkansapitävyyttä ja herättämään epäilystä näiden todisteiden luovuttamisen lainmukaisuudesta. Valittajat jopa toteavat muutoksenhakumenettelyssä nimenomaisesti, ettei Italiassa ole annettu tuomiota, jonka perusteella kyseisten asiakirjojen luovuttaminen olisi lainvastaista, vaikka ne toteavat pyrkineensä turvaamaan oikeutensa kansallisella tasolla.
41.
Tässä tilanteessa unionin yleistä tuomioistuinta ei voida arvostella siitä, että se on tukeutunut todisteisiin, jotka komissio on saanut lainvastaisesti ja joiden käyttö olisi siksi kielletty.
b) Todisteita ei ole käytetty lainvastaiseen tarkoitukseen
42.
Lisäksi valittajat väittävät, että Italian veropoliisin luovuttamia, verotukseen liittyvästä rikosoikeudellisesta menettelystä peräisin olevia todisteita ei saada käyttää kartellimenettelyssä SEUT 101 artiklan rikkomisen osoittamiseksi.
43.
Valittajat vetoavat perusteluissaan lähinnä asetuksen N:o 1/2003 12 artiklan 2 kohtaan. Ne tulkitsevat tätä säännöstä siten, että se ilmentää yleistä periaatetta, jonka mukaan kaikkia komission ja kansallisten viranomaisten vaihtamia todisteita voidaan käyttää vain tiettyyn tarkoitukseen. Valittajien mukaan SEUT 101 tai SEUT 102 artiklan mukaisen kilpailunvastaisen menettelytavan osoittamiseen voidaan luovuttaa ainoastaan sellaisia todisteita, jotka on kerätty nimenomaan tätä tarkoitusta varten.
44.
Tämä väite ei ole kuitenkaan vakuuttava.
45.
Asetuksen N:o 1/2003 12 artiklalla on erityinen tavoite. Säännöksellä on tarkoitus helpottaa ja edistää viranomaisten yhteistyötä Euroopan kilpailuviranomaisten verkostossa eli kilpailuviranomaisten välistä yhteistyötä unionin ja kansallisella tasolla. Siksi asetuksen 12 artiklassa säädetään nimenomaisesti, että kilpailuviranomaisten toisilleen välittämiä todisteita voidaan käyttää ilman eri toimenpiteitä kartellimenettelyssä mainitussa kohdassa kulloinkin yksityiskohtaisesti vahvistetuin ehdoin.
46.
Tästä ei kuitenkaan voida tehdä sitä päinvastaista päätelmää, että viranomaiset eivät voi välittää toisilleen tietoa ja todisteita Euroopan kilpailuviranomaisten verkoston ulkopuolella. Tällainen rajoittava näkemys olisi ristiriidassa jäsenvaltioiden menettelyllistä itsemääräämisoikeutta koskevan periaatteen kanssa. Se vaikeuttaisi samalla liikaa komission ja kansallisten kilpailuviranomaisten käytettävissä olevia mahdollisuuksia esittää todisteita kartellimenettelyssä. (
25
) Lopuksi sillä estettäisiin saavuttamasta unionin oikeuden keskeistä tavoitetta, nimittäin Euroopan sisämarkkinoiden kilpailusääntöjen tehokasta täytäntöönpanoa. (
26
)
47.
Asetuksen N:o 1/2003 12 artiklan 2 kohta, johon valittajat vetoavat, ei ilmennä yleistä oikeusperiaatetta, jonka mukaan kartellimenettelyssä voidaan käyttää ainoastaan sellaisia todisteita, jotka on kerätty jo aiemmin kartellioikeudellisia tarkoituksia varten. On totta, että todisteita – vaikka ne olisi hankittu täysin lainmukaisin keinoin – ei saa koskaan käyttää lainvastaiseen tarkoitukseen. Todisteisiin, joita käytetään lainvastaiseen tarkoitukseen, sovelletaan näin ollen käyttökieltoa. Tästä ei kuitenkaan seuraa, että todisteita, jotka on hankittu muuhun kuin kilpailuoikeudelliseen tarkoitukseen (esimerkiksi verotukseen liittyvässä rikosoikeudellisessa menettelyssä), ei voida koskaan käyttää kilpailuoikeudelliseen tarkoitukseen (tarkemmin sanottuna tässä riidanalaisen, SEUT 101 artiklan mukaisen kartellimenettelyn yhteydessä). Unionin tuomioistuimet ovatkin jo tunnustaneet, että komissio voi käyttää kartellimenettelyssä todisteita, jotka on saatu kansallisessa rikosoikeudellisessa menettelyssä. (
27
)
48.
Vain jos – unionin tai kansallinen – lainsäätäjä on erikseen säätänyt, että tiettyjä todisteita voidaan käyttää vain tiettyyn tarkoitukseen, niiden käyttö on kielletty muihin tarkoituksiin kuin siihen, jota varten ne on alun perin kerätty. Tämä koskee asetuksen N:o 1/2003 28 artiklan 1 kohdan mukaan erityisesti komission hankkimia todisteita sen täytäntöönpanemissa kartellimenettelyissä, ja vastaavaa sovelletaan mainitun asetuksen 12 artiklan 2 kohdan mukaan Euroopan kilpailuviranomaisten vaihtamiin todisteisiin.
49.
Tällaisista erityissäännöksistä ja niihin liittyvästä oikeuskäytännöstä (
28
) ei voida kuitenkaan tehdä sellaista yleistä päätelmää, että Euroopan kilpailuviranomaisten toteuttamissa kartellimenettelyissä ei voida koskaan käyttää muita todisteita kuin niitä, jotka on hankittu nimenomaisesti kilpailuoikeudellisiin tarkoituksiin. Asetuksen N:o 1/2003 12 artiklan 2 kohdalla ja 28 artiklan 1 kohdalla on pikemminkin tarkoitus suojella yrityksiä vain siltä, että kilpailuviranomaisten kilpailuasioita koskevissa menettelyissä hankkimia todisteita – tai yritysten vapaaehtoisesti tällaisessa hallinnollisessa menettelyssä, esimerkiksi sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskevan hakemuksen yhteydessä antamia tietoja – käytettäisiin niitä vastaan toisissa menettelyissä, joissa sovelletaan mahdollisesti tiukempia menettelysääntöjä, tarkemmin sanottuna tietyissä rikosoikeuden ytimeen kuuluvissa tuomioistuinmenettelyissä.
50.
Käsiteltävässä asiassa ei ole kuitenkaan mitään viitteitä siitä, että Italiassa vireillä olevassa verotukseen liittyvässä rikosoikeudellisessa menettelyssä sovellettavat menettelysäännöt, joita veropoliisin on noudatettava, olisivat väljemmät kuin komission kartellimenettelyssä soveltamat säännöt. Kyse ei näin ollen ole asetuksen N:o 1/2003 12 artiklan 2 kohtaan tai 28 artiklan 1 kohtaan rinnastettavasta tilanteesta.
51.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ei näin ollen voida katsoa, että Italian veropoliisin toimittamia todisteita olisi käytetty lainvastaisesti tässä riidanalaisessa komission kartellimenettelyssä, millä voitaisiin perustella käyttökiellon hyväksymistä.
2. Puolustautumisoikeuksien väitetty loukkaaminen
52.
Valittajat väittävät lisäksi toisen valitusperusteen eri kohdissa, että unionin yleinen tuomioistuin on jättänyt huomiotta niiden puolustautumisoikeudet. Tarkastelen näitä väitteitä tiivistetysti.
53.
Valittajat valittavat ensinnäkin siitä, että ne saivat tietää tästä menettelystä vasta kauan sen jälkeen kun Italian veropoliisi oli toimittanut todisteet komissiolle. Toiseksi ne väittävät, ettei komissio olisi koskaan aloittanut Etelä-Euroopan banaanikartellia koskevaa menettelyä, jos Italian veropoliisi ei olisi toimittanut sille kyseisiä Pacificin työntekijän henkilökohtaisia muistiinpanoja, sillä ne antoivat sysäyksen lisätutkimuksille.
54.
Kumpikaan valittajien esittämistä perusteluista ei kuitenkaan viittaa siihen, että niiden puolustautumisoikeuksia olisi loukattu jollain tavalla.
55.
Puolustautumisoikeudet ovat perusoikeuksia, jotka ovat olennainen osa yleisiä oikeusperiaatteita, joiden noudattamista unionin tuomioistuin valvoo. (
29
) Ne on vahvistettu näkyvästi myös perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdassa ja 48 artiklan 2 kohdassa.
56.
Toisin kuin valittajat näyttävät katsovan, puolustautumisoikeudet eivät kuitenkaan suojaa siltä, että komissio ylipäätään aloittaa menettelyn SEUT 101 tai SEUT 102 artiklan mahdollisen rikkomisen vuoksi ja arvioi sen yhteydessä todisteita, jotka kansalliset viranomaiset ovat sille toimittaneet Euroopan kilpailuviranomaisten verkoston ulkopuolella. Puolustautumisoikeuksista seuraa tosin tiettyjä menettelyllisiä takeita, jotka komission on otettava huomioon tämän menettelyn yhteydessä ja joiden loukkaaminen johtaa sen lopullisen päätöksen kumoamiseen.
57.
Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen edellyttää erityisesti, että asianomaisille yrityksille annetaan mahdollisuus esittää huomautuksia. Niiden on voitava ilmaista asianmukaisesti näkemyksensä komission esiin tuomien tosiseikkojen ja olosuhteiden paikkansapitävyydestä ja merkityksestä sekä niistä asiakirjoista, joita komissio on käyttänyt rikkomista koskevan väitteensä tukena (
30
) (ks. myös perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a ja b alakohta).
58.
On täysin riidatonta, että valittajat ovat saaneet tutustua käsiteltävässä asiassa Italian veropoliisin luovuttamiin todisteisiin ja esittää näkemyksensä näistä todisteista. Ne moittivat ainoastaan sitä, että niille on annettu tämä mahdollisuus hallinnollisen menettelyn liian myöhäisessä vaiheessa.
59.
Tältä osin on huomautettava, että hallinnollinen menettely on jaettu kahteen vaiheeseen, (
31
) jolloin asiakirjoihin tutustuminen ja asianomaisen kuuleminen on lähtökohtaisesti mahdollista vasta alustavan tutkinnan päättymisen jälkeen, kun komissio on antanut asianomaisille yrityksille väitetiedoksiannon. (
32
) Jos asianomaisille yrityksille annettaisiin tietoa jo varhaisemmassa vaiheessa, se voisi hankaloittaa liiallisesti komission tutkintaa, ja vaarana olisi, että todisteita salattaisiin. (
33
)
60.
Komission on epäilemättä huolehdittava myös alustavissa tutkintamenettelyissä – eli ennen väitetiedoksiannon antamista – siitä, että asianomaisten yritysten puolustautumisoikeuksia ei loukata. (
34
)
61.
Valittajat eivät ole kuitenkaan viitanneet mihinkään konkreettisiin seikkoihin, jotka osoittaisivat, että käsiteltävässä asiassa komission olisi pitänyt FSL:n, LVP:n ja PFCI:n puolustautumismahdollisuuksien turvaamiseksi tiedottaa niille heti – ja näin ollen jo hyvissä ajoin ennen väitetiedoksiantoa – Italian veropoliisin luovuttamista todisteista ja pyytää niitä esittämään mahdolliset huomautuksensa. (
35
) Valittajat eivät etenkään ole osoittaneet, että Italian veropoliisin toimittamien todisteiden käyttö voisi jo sinällään johtaa puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen. Väite, jonka mukaan niiden puolustautumisoikeuksia on ”loukattu peruuttamattomalla tavalla”, on hyvin epämääräinen väittämä, jota ei ole perusteltu mitenkään.
62.
Lopuksi katson, että valittajien väitteen tosiasiallinen sisältö on se, ettei komissio olisi saanut käyttää Italian veropoliisin sille toimittamia todisteita edes lähtökohtana kartellimenettelylle eikä se olisi saanut ryhtyä niiden perusteella omiin lisätutkimuksiin. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissiolla on kuitenkin käytettävissään juuri tämä mahdollisuus, (
36
) ja sillä on keskeinen merkitys Euroopan sisämarkkinoiden kilpailusääntöjen tehokkaalle täytäntöönpanolle.
63.
Tätä taustaa vasten unionin yleistä tuomioistuinta ei voida syyttää puolustautumisoikeuksien huomiotta jättämisestä. (
37
)
3. Väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin olisi vääristellyt todistusaineistoa
64.
Lopuksi valittajat arvostelevat ensimmäisessä valitusperusteessa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on vääristellyt todistusaineistoa. Ne perustelevat tätä sillä, että unionin yleinen tuomioistuin toteaa valituksenalaisen tuomion 67 ja 68 kohdassa, että on merkityksetöntä, onko Italian veropoliisi toimittanut komissiolle väitteen mukaan laittomasti kaksi sivua Pacificin työntekijän nelisivuisista henkilökohtaisista muistiinpanoista.
65.
Tältä osin on huomautettava, että todisteet on otettu huomioon vääristyneellä tavalla vain, jos ilman uusia todisteita on selvää, että jo saatujen todisteiden arviointi oli ilmeisen virheellistä. (
38
) Valittajan on ilmoitettava täsmällisesti ne todisteet, jotka se katsoo unionin yleisen tuomioistuimen ottaneen huomioon vääristyneellä tavalla, ja näytettävä toteen ne arviointivirheet, joiden takia unionin yleinen tuomioistuin on valittajan mukaan päätynyt niiden ottamiseen huomioon vääristyneellä tavalla. (
39
)
66.
Käsiteltävässä asiassa valittajat eivät esitä, mitä todisteita unionin yleinen tuomioistuin on niiden mukaan ottanut vääristyneellä tavalla huomioon. Ne tyytyvät esittämään hyvin yleisluontoisen väitteen siitä, että unionin yleinen tuomioistuin ”vääristeli sille esitettyjä selviä todisteita”. Valituksenalaisen tuomion 67 ja 68 kohta eivät myöskään sisällä valittajien mainitsemaa ilmaisua, jonka mukaan on merkityksetöntä, onko kyseiset Pacificin työntekijän henkilökohtaisten muistiinpanojen kaksi sivua toimitettu komissiolle lainvastaisesti.
67.
Unionin yleinen tuomioistuin on pikemminkin todennut, että Pacificin työntekijän henkilökohtaisten muistiinpanojen mainitut kaksi sivua ”kuuluvat käsiteltävän asian asiakirjavihkoon siitä riippumatta, onko Guardia di Finanzan toimittamat asiakirjat otettava tutkittavaksi”. (
40
) Tällä toteamuksella unionin yleinen tuomioistuin on viitannut yksistään siihen seikkaan, että komissio oli löytänyt samat kaksi sivua myös omassa tarkastuksessaan, jonka se oli tehnyt Pacificen toimitiloihin Italiassa. Tässä yhteydessä todisteita ei voida katsoa otetun huomioon vääristyneellä tavalla, vaikka valittajien väitteitä tarkasteltaisiin erityisen myötämielisesti.
68.
Lopuksi unionin yleisen tuomioistuimen riidanalaisen tuomion 67 ja 68 kohdassa esittämillä toteamuksilla on yksistään luonnehdittu tosiseikkoja. Se on niissä tarkastellut tiettyjen todisteiden toimittamisessa Italian veropoliisilta komissiolle mahdollisesti tapahtuneen menettelyvirheen ja menettelyn myöhempien vaiheiden välistä (puuttuvaa) syy-yhteyttä. Tällä ei ole mitään tekemistä todisteiden vääristelemisen kanssa.
4. Välipäätelmä
69.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäinen valitusperuste on siis kokonaisuudessaan perusteeton.
B Sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskevien sääntöjen soveltaminen ja niiden yhteydessä saatujen todisteiden hyödyntäminen (toinen valitusperuste)
70.
Valittajat väittävät toisessa valitusperusteessaan lähinnä, että Chiquitan hallinnollisessa menettelyssä esittämiä tietoja ei olisi saanut käyttää todistusaineistona kartellirikkomuksen osoittamiseen. Valittajien mukaan Chiquita on esittänyt mainitut tiedot vain sakkoimmuniteetin hakijana. Valittajien mukaan Chiquitalla oli tällainen menettelyllinen erityisasema vain Pohjois-Euroopan banaanikartellissa muttei tässä riidanalaisessa Etelä-Euroopan banaanikartellissa. Unionin yleinen tuomioistuin on jättänyt tämän huomiotta. Valittajien näkemyksen mukaan Chiquita olisi mahdollisesti jättänyt esittämättä raskauttavat tiedot, jollei sillä olisi ollut tällaista menettelyllistä erityisasemaa.
71.
Valittajat korostavat tätä toista valitusperustetta koskevissa perusteluissa, ettei Chiquita ole tehnyt komission kanssa riittävästi yhteistyötä Etelä-Euroopan banaanikartellin yhteydessä, jotta se olisi oikeutettu tällaiseen menettelylliseen erityisasemaan. (
41
)
1. Tutkittavaksi ottaminen
72.
Seuraavaksi on tarkasteltava tämän valitusperusteen tutkittavaksi ottamista.
73.
Toisin kuin komissio katsoo, ei ole olemassa perusteita sille, että kyse on kokonaan uudesta väitteestä. On selvää, että ensimmäisessä oikeusasteessa oli pääasiallisesti kyse toisesta seikasta, nimittäin siitä, onko komissio käyttänyt harkintavaltaansa väärin ja onko se käyttänyt vaikutusvaltaansa lainvastaisesti Chiquitaan nähden. Unionin yleinen tuomioistuin mainitsee kuitenkin valituksenalaisessa tuomiossa, että sakkoimmuniteettia hakeva yritys on velvollinen tekemään jatkuvaa ja nopeaa yhteistyötä koko hallinnollisen menettelyn ajan. (
42
) Jos valittajat eivät voisi riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen asiaa koskevia toteamuksia, muutoksenhakumenettelyn tarkoitus jäisi osittain toteutumatta. (
43
)
74.
Toisaalta kysymys siitä, onko yritys tehnyt hallinnollisessa menettelyssä riittävästi yhteistyötä komission kanssa, on osa tosiseikaston ja selvitysaineiston arviointia, joka kuuluu yksistään unionin yleiselle tuomioistuimelle, eikä sitä voida kyseenalaistaa unionin tuomioistuimessa muutoksenhaun yhteydessä – lukuun ottamatta tapausta, jossa tämä aineisto on mahdollisesti otettu huomioon vääristyneellä tavalla. (
44
)
75.
Toinen valitusperuste jätetään siten tutkimatta.
2. Asiakysymys
76.
Vaikka toinen valitusperuste otettaisiin tutkittavaksi esimerkiksi siksi, että se koskee tosiasiassa tosiseikkojen oikeudellista luonnehdintaa, valittajien esittämä arvostelu olisi sisällöltään perusteeton. Yrityksen hallinnollisessa menettelyssä esittämät tiedot ja toimittamat todisteet eivät muutu komission kannalta käyttökelvottomiksi yksistään siitä syystä, että kyseiselle yritykselle on myönnetty mahdollisesti perusteetta sakkoimmuniteetti.
77.
Syillä, joiden vuoksi todistaja päättää tehdä yhteistyötä viranomaisten kanssa, ei sinällään ole vaikutusta todisteiden keräämisen laillisuuteen ja todisteiden käytettävyyteen. Niillä voi olla vaikutusta korkeintaan sen väitteiden arvon ja uskottavuuden arvioimisessa. Sellaisesta ei kuitenkaan ole kyse tässä tapauksessa.
78.
Sen lisäksi, että toista valitusperustetta ei voida ottaa käsiteltäväksi, se on näin ollen myös perusteeton.
C Tehokasta oikeussuojaa koskeva periaate sakon osalta (kolmas valitusperuste)
79.
Kolmannessa valitusperusteessa vedotaan tehokkaan oikeussuojan periaatteeseen, ja se koskee lähinnä valituksenalaisen tuomion 501–564 kohtaa. Valittajat arvostelevat sitä, että unionin yleinen tuomioistuin on valvonut komission määräämiä sakkoja vain äärimmäisen rajallisesti ja jättänyt siten huomiotta täyttä harkintavaltaa koskevan käsitteen (asetuksen N:o 1/2003 31 artikla) ja rikkonut Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklaa ja perusoikeuskirjan 47 artiklaa. Tämän vuoksi unionin yleinen tuomioistuin on myös laskenut sakot väärin.
80.
Tämä valitusperuste esitetään toissijaisesti. Tarkastelen tätä valitusperustetta, sillä edellä esittämäni perusteella ensimmäistä ja toista valitusperustetta ei voida hyväksyä.
81.
Toisin kuin komissio näyttää katsovan, tällä kolmannella valitusperusteella ei laajenneta oikeudenkäynnin kohdetta kielletyllä tavalla (unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 170 artiklan 1 kohta). Valituksenalaisen tuomion 501 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa unionin yleinen tuomioistuin on tarkastellut nimenomaisesti FSL:n, LVP:n ja PFCI:n toissijaisia vaatimuksia sakon poistamiseksi tai sen määrän alentamiseksi. Toisin kuin ”sakon poistaminen”, ”sakon määrän alentaminen” liittyy pakostakin SEUT 261 artiklassa, luettuna yhdessä asetuksen N:o 1/2003 31 artiklan kanssa, tarkoitettuun täyteen harkintavaltaan. Tässä tarkasteltava ongelma oli siten jo ensimmäisessä oikeusasteessa riidan kohteena.
82.
Unionin tuomioistuimen arviointi rajoittuu tosin vain siihen, onko unionin yleinen tuomioistuin tehnyt ilmeisen virheen, (
45
) joka koskee täyden harkintavallan käyttöä kartelliasioissa (SEUT 261 artikla, luettuna yhdessä asetuksen N:o 1/2003 31 artiklan kanssa). Tällaisen virheen voidaan katsoa tapahtuneen ensinnäkin, kun unionin yleinen tuomioistuin on arvioinut virheellisesti SEUT 261 artiklan mukaisen toimivaltansa laajuuden, (
46
) toiseksi, kun se ei ole käsitellyt riittävästi kaikkia merkityksellisiä seikkoja, (
47
) ja kolmanneksi, kun se on ottanut lähtökohdaksi virheelliset oikeudelliset perusteet, (
48
) varsinkin yhdenvertaisen kohtelun periaatteen (
49
) ja suhteellisuusperiaatteen (
50
) kannalta.
83.
Valittajien tässä esittämä väite liian pinnallisesta täyttä harkintavaltaa (pleine juridiction) koskevasta lähestymistavasta kuuluu ensin mainittuun luokkaan: unionin yleistä tuomioistuinta moititaan viime kädessä siitä, että se on arvioinut virheellisesti SEUT 261 artiklan mukaisen toimivaltansa laajuuden ja loukannut tehokkaan oikeussuojan periaatetta (perusoikeuskirjan 47 artikla). (
51
)
84.
Todellisuudessa unionin yleinen tuomioistuin on kuitenkin tarkastellut hyvin seikkaperäisesti – yli 60:ssä valituksenalaisen tuomion kohdassa – kaikkia asianosaisten ensimmäisessä oikeusasteessa esittämiä perusteluja, jotka koskevat sakon mahdollista poistamista tai sen määrän alentamista.
85.
Se, että unionin yleinen tuomioistuin on tässä yhteydessä arvioinut ja tutkinut perusteellisesti vuoden 2006 suuntaviivojen (
52
) pohjalta, onko komissio soveltanut virheellisesti kyseisiä suuntaviivoja, johtuu FSL:n, LVP:n ja PFCI:n ensimmäisessä oikeusasteessa esittämistä väitteistä. (
53
) Tästä ei voida missään tapauksessa päätellä, että unionin yleinen tuomioistuin olisi katsonut olevansa sidottu noudattamaan kyseisiä suuntaviivoja ja estynyt tarkastelemasta asiaa niitä laajemmin. (
54
) Valittajien tätä koskeva arvostelu johtuu selvästikin siitä, että ne ovat ymmärtäneet väärin valituksenalaisen tuomion.
86.
Toisin kuin valittajat näyttävät katsovan, unionin yleinen tuomioistuin ei myöskään ollut velvollinen tutkimaan sakkoa muilta osin kuin FSL:n, LVP:n ja PFCI:n ensimmäisessä oikeusasteessa esittämisen väitteiden ja perustelujen osalta. Tältä osin on korostettava, ettei täyden harkintavallan käyttö vastaa viran puolesta suoritettavaa valvontaa, ja muistutettava, että menettely unionin tuomioistuimissa on kontradiktorista. (
55
)
87.
Lopuksi valittajat näyttävät vaativan tällä kolmannella valitusperusteellaan lähinnä, että myös niiden sakkoa olisi alennettava 60 prosentilla, samaan tapaan kuin Pohjois-Euroopan banaanikartelliin osallistuneiden sakkoja alennettiin lieventävien seikkojen perusteella. (
56
)
88.
Unionin yleinen tuomioistuin on kuitenkin selventänyt seikkaperäisesti, miksi sen mukaan tällainen sakon alentaminen ei tule tässä tapauksessa kyseeseen. (
57
)
89.
Unionin tuomioistuimen asiana ei ole korvata kohtuullisuussyistä unionin yleisen tuomioistuimen harkintaa omallaan, kun se lausuu oikeuskysymyksistä valitusasiassa sen jälkeen, kun unionin yleinen tuomioistuin on ratkaissut täyden harkintavaltansa perusteella unionin oikeuden rikkomisesta yrityksille määrättyjen sakkojen suuruuden. (
58
)
90.
Ainoastaan, jos ”seuraamuksen taso on paitsi epäasianmukainen myös liiallinen, minkä vuoksi se on suhteellisuusperiaatteen vastainen”, olisi todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen sen vuoksi, että sakon määrä on epäasianmukainen. (
59
) Valittajat eivät ole esittäneet minkäänlaisia tähän viittaavia konkreettisia seikkoja. (
60
)
91.
Edellä esitetyn perusteella unionin yleistä tuomioistuinta ei näin ollen voida moittia siitä, että se on tehnyt oikeudellisen virheen täyden harkintavaltansa käytön yhteydessä, eikä tehokasta oikeussuojaa koskevan periaatteen loukkaamisesta. Tämän vuoksi kolmas valitusperuste on perusteeton.
D Tarkoitukseen perustuvan kilpailunrajoituksen käsite (neljäs valitusperuste)
92.
Valittajat viittaavat neljännessä eli viimeisessä valitusperusteessaan SEUT 101 artiklassa tarkoitettuun tarkoitukseen perustuvan kilpailunrajoituksen käsitteeseen. Ne moittivat unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että valituksenalaisen tuomion 463–474 kohdassa – ja erityisesti 466 kohdassa – se on tulkinnut väärin tarkoitukseen perustuvan kilpailunrajoituksen käsitettä, minkä vuoksi tosiseikkojen oikeudellisessa luokittelussa on tehty virhe ja FSL:n, LVP:n ja PFCI:n puolustautumisoikeuksia on loukattu.
93.
Tämä valitusperuste esitetään viimesijaisesti. Sitä on tutkittava, koska muilla valitusperusteilla ei ole menestymismahdollisuuksia.
94.
Valittajat arvostelevat lähinnä sitä, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole ottanut vaaditulla tavalla huomioon taloudellista ja oikeudellista asiayhteyttä, johon kartellin jäsenten tutkittavana oleva menettely liittyy.
1. Tutkittavaksi ottaminen
95.
Komission mukaan valittajat esittävät uuden väitteen, joka on jätettävä tutkimatta, sillä ensimmäisen oikeusasteen menettelyssä FSL, LVP ja PFCI korostivat taloudellista ja oikeudellista asiayhteyttä ainoastaan kartellin jäsenten käyttäytymisen mahdollisten kilpailunvastaisten vaikutusten näkökulmasta, eivät kuitenkaan kilpailunvastaisen tarkoituksen näkökulmasta.
96.
Tällainen näkemys vaikuttaa kuitenkin liian muodolliselta. Muutoksenhaussa ei kylläkään voida muuttaa oikeudenkäynnin kohdetta siitä, mikä se oli unionin yleisessä tuomioistuimessa, eikä se voi sisältää uusia vaatimuksia (unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 170 artiklan 1 kohta). (
61
) Valittaja voi vedota riidan kohteen rajoissa mihin tahansa asian kannalta merkitykselliseen perusteluun (
62
) ja samalla kehittää ja täsmentää erityisesti ensimmäisessä oikeusasteessa esittämiään perusteluja. (
63
)
97.
Näin on käsiteltävässä asiassa. Ensimmäisen oikeusasteen menettelyssä riidan kohteena oli yleisesti se, rajoitetaanko kartellin jäsenten käyttäytymisellä kilpailua. (
64
) Koska FSL, LVP ja PFCI ovat jo esittäneet unionin yleiselle tuomioistuimelle – vaikkakin pinnallisesti – menettelynsä taloudelliseen ja oikeudelliseen asiayhteyteen liittyviä perusteluja, ne voivat muutoksenhakuvaiheessa vedota uudelleen asiaa koskeviin perusteluihinsa ja täsmentää niitä ilman, että ne laajentavat samalla riidan kohdetta.
98.
Neljäs valitusperuste voidaan näin ollen ottaa tutkittavaksi.
2. Asiakysymys
99.
Oikeudenkäynnin osapuolet ovat lähtökohtaisesti samaa mieltä siitä, että menettelytavan kilpailua rajoittavaa tarkoitusta on arvioitava SEUT 101 artiklan rajoissa ottaen huomioon muun muassa kyseisen menettelytavan taloudellinen ja oikeudellinen asiayhteys. (
65
) Unionin tuomioistuimessa riidanalaista on yksistään se, onko unionin yleinen tuomioistuin tarkastellut tässä asiassa riittävän perusteellisesti tätä taloudellista ja oikeudellista asiayhteyttä.
100.
Se, miten perusteellisesti unionin yleisen tuomioistuimen on tarkasteltava mainittua taloudellista ja oikeudellista asiayhteyttä, määräytyy yksistään tutkittavana olevan menettelytavan luonteen perusteella. Tapauksissa, joissa kilpailun vastainen tarkoitus on erityisen ilmeinen, menettelytavan taloudellisen ja oikeudellisen asiayhteyden tarkastelu voidaan rajoittaa siihen, mitä osoittautuu ehdottoman tarpeelliseksi. (
66
)
101.
Juuri tällaisesta erityisen ilmeisestä kilpailunvastaisesta tarkoituksesta on kyse, kun kilpailijat sopivat keskenään tuotteidensa hinnoista (
67
) tai kun ne vaihtavat arkaluonteisia tietoja, jotka ovat kulloinkin merkityksellisiä hinnanmuodostukselle. (
68
) Toisin kuin valittajat katsovat, SEUT 101 artiklassa ei kielletä ainoastaan hintoja koskevia sopimuksia vaan myös arkaluonteisten tietojen vaihtaminen hintojen määrittämiseksi. (
69
)
102.
Tätä taustaa vasten unionin yleistä tuomioistuinta ei voida arvostella käsiteltävässä asiassa siitä, ettei se ole tarkastellut riittävän perusteellisesti tutkittavana olevan menettelytavan taloudellista ja oikeudellista asiayhteyttä.
103.
SEUT 101 artiklassa tarkoitettu tarkoitukseen perustuvan kilpailunrajoituksen ja vaikutukseen perustuvan kilpailunrajoituksen välinen olennainen ero hämärtyisi, jos kilpailuviranomaisia ja kilpailukysymyksiä tarkastelevia unionin tuomioistuimia vaadittaisiin tarkastelemaan seikkaperäisesti taloudellista ja oikeudellista asiayhteyttä myös sellaisten yritysten kollusiivisten menettelytapojen yhteydessä, jotka aivan ilmeisesti ovat kilpailusääntöjen vastaisia.
104.
Tästä riippumatta mikään niistä asiayhteyteen liittyvistä seikoista, joilla valittajat yrittävät osoittaa konkreettisesti, ettei tietojenvaihdolla rajoiteta kilpailua, ei ole erityisen vakuuttava.
105.
Ensinnäkin se, että banaaneihin sovelletaan yhteisen maatalouspolitiikan rajoissa luotua banaanialan yhteistä markkinajärjestelyä, ei merkitse lupaa tehdä hintasopimuksia tai vaihtaa arkaluonteisia hintatietoja kilpailijoiden kesken. Päinvastoin markkinoilla, joilla voidaan kilpailla vain rajoitetusti sääntelyn vuoksi, on torjuttava päättäväisesti kaikki yritysten sellainen toiminta, joka on omiaan rajoittamaan jäljellä olevaa kilpailua.
106.
Toiseksi ratkaisevaa ei ole se, miten usein kilpailijat vaihtavat keskenään arkaluonteisia tietoja. Tietojen kertaluonteinenkin vaihtaminen voi oikeuskäytännön mukaan muodostaa perustan rikkomisen toteamiselle ja sakon määräämiselle, jos kyseiset yritykset pysyvät edelleen markkinoilla tietojenvaihdon jälkeen. (
70
) Sakon suuruuden kannalta voi olla merkitystä sillä, miten usein ja miten säännöllisesti tietoja on vaihdettu kilpailunvastaisessa tarkoituksessa. (
71
)
107.
Kolmanneksi myöskään valittajien toteamuksilla, jotka koskevat niiden pientä kokoa ja pientä osuutta Euroopan banaanimarkkinoista, ei ole vaikutusta niiden menettelytavan kilpailunvastaiseen tarkoitukseen. On siis katsottava, että yritysten välinen sopimus, joka on omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja jonka tarkoituksena on kilpailun rajoittaminen, merkitsee luonteensa puolesta ja sen todellisista seurauksista riippumatta tuntuvaa kilpailun rajoittamista. (
72
) SEUT 101 artiklassa vahvistettu kilpailunvastaisia kollusiivisia menettelytapoja koskeva kielto koskee yhtäläisesti pieniä ja suuria yrityksiä sekä pieniä ja isoja markkinoita.
108.
Lopuksi kyse ei ole myöskään puolustautumisoikeuksien loukkaamisesta, jos unionin yleinen tuomioistuin on jättänyt tarkastelematta yksityiskohtaisesti kyseisen menettelytavan taloudellista ja oikeudellista asiayhteyttä. Puolustautumisoikeudet (hallinnollisessa menettelyssä) ja kontradiktorisen menettelyn periaate (tuomioistuinmenettelyssä) on turvattu, kun kaikille menettelyn osapuolille on annettu riittävät mahdollisuudet tuoda esiin näkemyksensä. Tällaisia menettelyllisiä oikeuksia ei loukata pelkästään sillä, että unionin yleinen tuomioistuin on päätynyt sisällön osalta käsitykseen, joka ei vastaa yhden tai useamman menettelyn osapuolen vakaata käsitystä. Tutkittavana olevan menettelytavan sisällön arviointi ei nimittäin ole menettelyä koskeva kysymys vaan aineellinen kysymys.
109.
Kaiken kaikkiaan myös neljäs valitusperuste on näin ollen perusteeton.
E Yhteenveto
110.
Koska yhtäkään niistä valitusperusteista, joihin valittajat ovat vedonneet, ei voida hyväksyä, valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
VI Oikeudenkäyntikulut
111.
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan unionin tuomioistuin päättää oikeudenkäyntikuluista, jos valitus on perusteeton.
112.
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 ja 2 kohdan, luettuna yhdessä 184 artiklan 1 kohdan kanssa, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Jos hävinneitä asianosaisia on useita, unionin tuomioistuin ratkaisee, miten kulut on jaettava näiden asianosaisten kesken. Koska komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista ja valittajat ovat hävinneet asian, ne on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Niiden on vastattava näistä oikeudenkäyntikuluista yhteisvastuullisesti, koska ne ovat tehneet valituksen yhdessä.
VII Ratkaisuehdotus
113.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
Valittajat velvoitetaan yhteisvastuullisesti korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: saksa.
(
2
)	Unionin tuomioistuin on tarkastellut muutamia vuosia aiemmin paljastettua Pohjois-Euroopan banaanikartellia 19.3.2015 antamassaan tuomiossa Dole Food ja Dole Fresh Fruit Europe v. komissio (C‑286/13 P, EU:C:2015:184) ja 24.6.2015 antamassaan tuomiossa Fresh Del Monte Produce v. komissio ja komissio v. Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P ja C‑294/13 P, EU:C:2015:416).
(
3
)	Guardia di Finanza.
(
4
)	[SEUT] 101 artiklan mukaisesta menettelystä 12.10.2011 annettu komission päätös K(2011) 7273 lopullinen (asia COMP/39482 – Eksoottiset hedelmät (banaanit), tiivistelmä EUVL 2012, C 64, s. 10), jäljempänä riidanalainen päätös.
(
5
)	Jäljempänä yhdessä myös valittajat.
(
6
)	Tuomio 16.6.2015, FSL ym. v. komissio (T‑655/11, EU:T:2015:383); jäljempänä valituksenalainen tuomio.
(
7
)	[EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1), jäljempänä asetus N:o 1/2003.
(
8
)	Valituksenalaisen tuomion 7 kohta ja riidanalaisen päätöksen 81 perustelukappale.
(
9
)	Ks. Pohjois-Euroopan banaanikartellin osalta [EY] 81 artiklan mukaisesta menettelystä 15.10.2008 annettu komission päätös K(2008) 5955 lopullinen (asia COMP/39.188 – Banaanit, tiivistelmä EUVL 2009, C 189, s. 12).
(
10
)	Valituksenalaisen tuomion 22 kohta ja riidanalaisen päätöksen 94 ja 187 perustelukappale.
(
11
)	Valituksenalaisen tuomion 24 kohta ja riidanalaisen päätöksen 209 ja 213 perustelukappale.
(
12
)	Valituksenalaisen tuomion 23 kohta ja riidanalaisen päätöksen 188 ja 195 perustelukappale.
(
13
)	Valituksenalaisen tuomion 32 kohta ja riidanalaisen päätöksen 2 artikla.
(
14
)	Lukuun ottamatta puolustautumisoikeuksien väitettyä loukkaamista, jota tarkastelen erikseen jäljempänä (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 52–63 kohta).
(
15
)	Tuomio 11.9.2007, Lindorfer v. neuvosto (C‑227/04 P, EU:C:2007:490, 83 kohta); tuomio 18.7.2013, Schindler Holding ym. v. komissio (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 45 kohta) ja tuomio 11.9.2014, MasterCard ym. v. komissio (C‑382/12 P, EU:C:2014:2201, 151 kohta).
(
16
)	Tuomio 7.1.2004, Aalborg Portland ym. v. komissio (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 57 kohta); tuomio 6.12.2012, komissio v. Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 70 kohta) ja tuomio 17.9.2015, Total Marketing Services v. komissio (C‑634/13 P, EU:C:2015:614, 26 kohta).
(
17
)	Tuomio 7.1.2004, Aalborg Portland ym. v. komissio (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 55 kohta) ja tuomio 25.1.2007, Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel v. komissio (C‑403/04 P ja C‑405/04 P, EU:C:2007:52).
(
18
)	Tuomio 25.1.2007, Dalmine v. komissio (C‑407/04 P, EU:C:2007:53, 49 ja 63 kohta) ja tuomio 19.12.2013, Siemens ym. v. komissio (C‑239/11 P, C‑489/11 P ja C‑498/11 P, EU:C:2013:866, 128 kohta).
(
19
)	Tuomio 25.1.2007, Dalmine v. komissio (C‑407/04 P, EU:C:2007:53, 62 kohta).
(
20
)	Valituksenalaisen tuomion 45 kohta.
(
21
)	Vastaavasti myös tuomio 3.9.2008, Kadi ja Al Barakaat International Foundation v. neuvosto ja komissio (C‑402/05 P ja C‑415/05 P, EU:C:2008:461, 284 kohta), jonka mukaan unionissa ei voida hyväksyä sellaisia toimia, jotka ovat ristiriidassa ihmisoikeuksien kunnioituksen kanssa.
(
22
)	Vastaavasti tuomio 25.1.2007, Dalmine v. komissio (C‑407/04 P, EU:C:2007:53, 63 kohdan viimeinen virke), jonka mukaan on otettava huomioon, onko kansallinen tuomioistuin todennut, että kyseisten todisteiden luovuttaminen komissiolle on lainvastaista.
(
23
)	Valituksenalaisen tuomion 80 ja 81 kohta.
(
24
)	Valituksenalaisen tuomion 82–89 kohta.
(
25
)	Myös unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti korostanut tätä näkökohtaa (ks. etenkin valituksenalaisen tuomion 78 kohdan loppuosa ja 79 kohta).
(
26
)	Ks. kilpailusääntöjen merkityksestä sisämarkkinoiden toimivuuden varmistamiselle tuomio 1.6.1999, Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, 36 kohta) ja – Lissabonin sopimuksen voimaantulon jälkeisen oikeustilan osalta – tuomio 17.2.2011, TeliaSonera (C‑52/09, EU:C:2011:83, 20 kohta) ja tuomio 17.11.2011, komissio v. Italia (C‑496/09, EU:C:2011:740, 60 kohta). SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan (aiemmin EY 81 ja EY 82 artikla) tehokkaan täytäntöönpanon välttämättömyyttä on korostettu viimeksi esim. tuomiossa 11.6.2009, X BV (C‑429/07, EU:C:2009:359, 33–35 kohta); tuomiossa 7.12.2010, VEBIC (C‑439/08, EU:C:2010:739, 59 kohta); tuomiossa 14.6.2011, Pfleiderer (C‑360/09, EU:C:2011:389, 19 kohta) ja tuomiossa 18.6.2013, Schenker ym. (C‑681/11, EU:C:2013:404, 46 kohta).
(
27
)	Ks. tästä tuomio 8.7.2004, Dalmine v. komissio (T‑50/00, EU:T:2004:220, 83–91 kohta), joka on vahvistettu tuomiolla 25.1.2007, Dalmine v. komissio (C‑407/04 P, EU:C:2007:53, 62 ja 63 kohta).
(
28
)	Ks. perustavasti tuomio 17.10.1989, Dow Benelux v. komissio (85/87, EU:C:1989:379, 17 ja 18 kohta) ja tuomio 15.10.2002, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ja C‑254/99 P, EU:C:2002:582, 298–300 kohta), joissa kummassakin viitataan asetuksen N:o 17 20 artiklaan. Kyseinen säännös vastaa nykyään asetuksen N:o 1/2003 28 artiklan 1 kohtaa.
(
29
)	Tuomio 7.1.2004, Aalborg Portland ym. v. komissio (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 64 kohta); tuomio 14.9.2010, Akzo Nobel Chemicals ja Akcros Chemicals v. komissio (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, 92 kohta) ja tuomio 25.10.2011, Solvay v. komissio (C‑110/10 P, EU:C:2011:687, 47 kohta).
(
30
)	Tuomio 13.2.1979, Hoffmann-La Roche v. komissio (85/76, EU:C:1979:36, 11 kohta); tuomio 7.1.2004, Aalborg Portland ym. v. komissio (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 66 kohta); tuomio 25.1.2007, Dalmine v. komissio (C‑407/04 P, EU:C:2007:53, 44 kohta) ja tuomio 25.10.2011, Solvay v. komissio (C‑110/10 P, EU:C:2011:687, 48 kohta).
(
31
)	Tuomio 15.10.2002, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ja C‑254/99 P, EU:C:2002:582, 181–184 kohta); tuomio 21.9.2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied v. komissio (C‑105/04 P, EU:C:2006:592, 38 kohta) ja tuomio 3.9.2009, Prym ja Prym Consumer v. komissio (C‑534/07 P, EU:C:2009:505, 27 kohta).
(
32
)	Tuomio 25.1.2007, Dalmine v. komissio (C‑407/04 P, EU:C:2007:53, 58 ja 59 kohta).
(
33
)	Tuomio 25.1.2007, Dalmine v. komissio (C‑407/04 P, EU:C:2007:53, 60 kohta).
(
34
)	Tuomio 21.9.1989, Hoechst v. komissio (46/87 ja 227/88, EU:C:1989:337, 15 kohta); tuomio 18.10.1989, Orkem v. komissio (374/87, EU:C:1989:387, 33 kohta) ja tuomio 7.1.2004, Aalborg Portland ym. v. komissio (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 63 kohta).
(
35
)	Vastaavasti tuomio 25.1.2007, Dalmine v. komissio (C‑407/04 P, EU:C:2007:53, 61 kohta).
(
36
)	Tuomio 17.10.1989, Dow Benelux v. komissio (85/87, EU:C:1989:379, 19 kohta) ja tuomio 15.10.2002, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ja C‑254/99 P, EU:C:2002:582, 301 kohta); vastaavasti – päinvastaisessa tapauksessa – tuomio 16.7.1992, Asociación Española de Banca Privada ym. (C‑67/91, EU:C:1992:330, 42 ja 43 kohta) ja tuomio 19.5.1994, SEP v. komissio (C‑36/92 P, EU:C:1994:205, 29 kohta).
(
37
)	Vastaavasti tuomio 8.7.2004, Dalmine v. komissio (T‑50/00, EU:T:2004:220, 83–91 kohta), joka on vahvistettu tuomiolla 25.1.2007, Dalmine v. komissio (C‑407/04 P, EU:C:2007:53, 62 ja 63 kohta).
(
38
)	Tuomio 18.1.2007, PKK ja KNK v. neuvosto (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, 37 kohta); tuomio 22.11.2007, Sniace v. komissio (C‑260/05 P, EU:C:2007:700, 37 kohta); tuomio 17.6.2010, Lafarge v. komissio (C‑413/08 P, EU:C:2010:346, 17 kohta) ja tuomio 4.7.2013, komissio v. Aalberts Industries ym. (C‑287/11 P, EU:C:2013:445, 51 kohta).
(
39
)	Tuomio 7.1.2004, Aalborg Portland ym. v. komissio (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 50 ja 159 kohta); tuomio 17.6.2010, Lafarge v. komissio (C‑413/08 P, EU:C:2010:346, 16 kohta) ja tuomio 8.3.2016, Kreikka v. komissio (C‑431/14 P, EU:C:2016:145, 32 kohta).
(
40
)	Valituksenalaisen tuomion 68 kohta.
(
41
)	Komission kanssa tehtävälle yhteistyölle asetetut vaatimukset on vahvistettu sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa vuonna 2002 annetun komission tiedonannon (EYVL 2002, C 45, s. 3) 11 kohdan a alakohdassa.
(
42
)	Ks. erityisesti valituksenalaisen tuomion 121–126 ja 147 kohta.
(
43
)	Tuomio 19.7.2012, neuvosto v. Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, EU:C:2012:471, 61 kohta); tuomio 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami ym. v. parlamentti ja neuvosto (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 47 kohta) ja tuomio 14.6.2016, Marchiani v. parlamentti (C‑566/14 P, EU:C:2016:437, 37 kohta).
(
44
)	Tuomio 17.9.1996, San Marco v. komissio (C‑19/95 P, EU:C:1996:331, 39 ja 40 kohta); tuomio 28.6.2005, Dansk Rørindustri ym. v. komissio (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 449 kohta) ja tuomio 3.9.2015, Inuit Tapiriit Kanatami ym. v. komissio (C‑398/13 P, EU:C:2015:535, 37 kohta).
(
45
)	Tuomio 7.1.2004, Aalborg Portland ym. v. komissio (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 365 kohta).
(
46
)	Ks. tästä ratkaisuehdotukseni Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied v. komissio (C‑105/04 P, EU:C:2005:751, 137 kohta); ratkaisuehdotukseni Schindler Holding ym. v. komissio (C‑501/11 P, EU:C:2013:248, 190 kohta) ja ratkaisuehdotukseni Pilkington Group ym. v. komissio (C‑101/15 P, EU:C:2016:258, 112 kohta); vastaavasti tuomio 18.7.2013, Schindler Holding ym. v. komissio (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 155 ja 156 kohta) ja tuomio 24.10.2013, Kone ym. v. komissio (C‑510/11 P, EU:C:2013:696, 40 ja 42 kohta).
(
47
)	Tuomio 17.12.1998, Baustahlgewebe v. komissio (C‑185/95 P, EU:C:1998:608, 128 kohta); tuomio 28.6.2005, Dansk Rørindustri ym. v. komissio (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 244 ja 303 kohta) ja tuomio 3.9.2009, Papierfabrik August Koehler ym. v. komissio (C‑322/07 P, C‑327/07 P ja C‑338/07 P, EU:C:2009:500, 125 kohta).
(
48
)	Tuomio 17.12.1998, Baustahlgewebe v. komissio (C‑185/95 P, EU:C:1998:608, 128 kohta); tuomio 28.6.2005, Dansk Rørindustri ym. v. komissio (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 244 ja 303 kohta) ja tuomio 3.9.2009, Papierfabrik August Koehler ym. v. komissio (C‑322/07 P, C‑327/07 P ja C‑338/07 P, EU:C:2009:500, 125 kohta).
(
49
)	Tuomio 16.11.2000, Weig v. komissio (C‑280/98 P, EU:C:2000:627, 63 ja 68 kohta); tuomio 16.11.2000, Sarrió v. komissio (C‑291/98 P, EU:C:2000:631, 97 ja 99 kohta) ja tuomio 19.7.2012, Alliance One International ja Standard Commercial Tobacco v. komissio (C‑628/10 P ja C‑14/11 P, EU:C:2012:479, 58 kohta).
(
50
)	Tuomio 22.11.2012, E.ON Energie v. komissio (C‑89/11 P, EU:C:2012:738, 126 kohta) ja tuomio 18.7.2013, Schindler Holding ym. v. komissio (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 165 kohta).
(
51
)	Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artikla, johon valittajat vetoavat myös, ei sisällä – niin kauan kuin unioni ei ole siihen liittynyt – oikeudellista välinettä, jota voitaisiin käyttää suoraan arvioitaessa unionin elinten toimien laillisuutta; on pikemminkin tukeuduttava yksistään perusoikeuskirjan 47 artiklaan (tuomio 26.2.2013, Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, 44 kohta ja tuomio 18.7.2013, Schindler Holding ym. v. komissio, C‑501/11 P, EU:C:2013:522, 32 kohta).
(
52
)	Suuntaviivat asetuksen n:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta (EUVL 2006, C 210, s. 2).
(
53
)	Ks. esim. valituksenalaisen tuomion 501 kohta.
(
54
)	Kuten unionin tuomioistuin on selventänyt, vaikka tällaiset suuntaviivat eivät sido tuomioistuimia, ne voivat kuitenkin ohjata unionin tuomioistuimia niiden käyttäessä täyttä harkintavaltaansa: tuomio 6.12.2012, komissio v. Verhuizingen Coppens (C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 80 kohta) ja tuomio 21.1.2016, Galp Energía España ym. v. komissio (C‑603/13 P, EU:C:2016:38, 90 kohta).
(
55
)	Tuomio 8.12.2011, Chalkor v. komissio (C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 64 kohta); tuomio 10.7.2014, Telefónica ja Telefónica de España v. komissio (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 213 kohta) ja tuomio 9.6.2016, Repsol Lubricantes y Especialidades ym. v. komissio (C‑617/13 P, EU:C:2016:416, 85 kohta).
(
56
)	Ks. tästä valituksenalaisen tuomion 544 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
(
57
)	Valituksenalaisen tuomion 547–554 kohta.
(
58
)	Tuomio 22.11.2012, E.ON Energie v. komissio (C‑89/11 P, EU:C:2012:738, 125 kohta) ja tuomio 9.6.2016, Repsol Lubricantes y Especialidades ym. v. komissio (C‑617/13 P, EU:C:2016:416, 81 kohta).
(
59
)	Tuomio 22.11.2012, E.ON Energie v. komissio (C‑89/11 P, EU:C:2012:738, 126 kohta); tuomio 10.7.2014, Telefónica ja Telefónica de España v. komissio (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 205 kohta); tuomio 9.6.2016, Repsol Lubricantes y Especialidades ym. v. komissio (C‑617/13 P, EU:C:2016:416, 82 kohta); tuomio 7.9.2016, Pilkington Group ym. v. komissio (C‑101/15 P, EU:C:2016:631, 73 kohta) ja tuomio 14.9.2016, Trafilerie Meridionali v. komissio (C‑519/15 P, EU:C:2016:682, 56 kohta).
(
60
)	Vastaavasti tuomio 9.6.2016, Repsol Lubricantes y Especialidades ym. v. komissio (C‑617/13 P, EU:C:2016:416, 83 kohta).
(
61
)	Ks. myös tuomio 25.6.2014, Nexans ja Nexans France v. komissio (C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, 45 kohta) ja tuomio 9.6.2016, Repsol Lubricantes y Especialidades ym. v. komissio (C‑617/13 P, EU:C:2016:416, 58 kohta).
(
62
)	Tuomio 18.1.2007, PKK ja KNK v. neuvosto (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, 66 kohta) ja tuomio 18.11.2010, NDSHT v. komissio (C‑322/09 P, EU:C:2010:701, 41 ja 42 kohta).
(
63
)	Vastaavasti tuomio 10.9.2009, Akzo Nobel ym. v. komissio (C‑97/08 P, EU:C:2009:536, 39 kohta); tuomio 29.9.2011, Elf Aquitaine v. komissio (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 36 kohta) ja tuomio 9.6.2016, Repsol Lubricantes y Especialidades ym. v. komissio (C‑617/13 P, EU:C:2016:416, 59–61 kohta).
(
64
)	Unionin yleinen tuomioistuin tutki itse tarkoitukseen perustuvaa kilpailunrajoitusta ja kilpailunvastaisia vaikutuksia koskevia kysymyksiä valituksenalaisen tuomion samassa jaksossa (ks. tästä kyseisen tuomion 463 kohta).
(
65
)	Tuomio 4.6.2009, T‑Mobile Netherlands ym. (C‑8/08, EU:C:2009:343, 27 kohta); tuomio 19.3.2015, Dole Food ja Dole Fresh Fruit Europe v. komissio (C‑286/13 P, EU:C:2015:184, 117 kohta) ja tuomio 20.1.2016, Toshiba Corporation v. komissio (C‑373/14 P, EU:C:2016:26, 27 kohta).
(
66
)	Tuomio 20.1.2016, Toshiba Corporation v. komissio (C‑373/14 P, EU:C:2016:26, 29 kohta).
(
67
)	Tuomio 30.1.1985, Clair (123/83, EU:C:1985:33, 22 kohta); tuomio 11.9.2014, CB v. komissio (C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, 51 kohta) ja tuomio 19.3.2015, Dole Food ja Dole Fresh Fruit Europe v. komissio (C‑286/13 P, EU:C:2015:184, 115 kohta).
(
68
)	Tuomio 4.6.2009, T‑Mobile Netherlands ym. (C‑8/08, EU:C:2009:343, 32–37 kohta) ja tuomio 19.3.2015, Dole Food ja Dole Fresh Fruit Europe v. komissio (C‑286/13 P, EU:C:2015:184, 119–124 kohta).
(
69
)	Ks. edellinen alaviite.
(
70
)	Tuomio 4.6.2009, T‑Mobile Netherlands ym. (C‑8/08, EU:C:2009:343, 58 ja 59 kohta); ks. myös tuomio 8.7.1999, komissio v. Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, 121 kohta) ja tuomio Hüls v. komissio (C‑199/92 P, EU:C:1999:358, 162 kohta).
(
71
)	Ks. täydentävästi ratkaisuehdotukseni T‑Mobile Netherlands ym. (C‑8/08, EU:C:2009:110, 97–107 kohta) ja ratkaisuehdotukseni Dole Food ja Dole Fresh Fruit Europe v. komissio (C‑286/13 P, EU:C:2014:2437, 125 kohta).
(
72
)	Tuomio 13.12.2012, Expedia (C‑226/11, EU:C:2012:795, 37 kohta).