62017CC0018
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
NILS WAHL
26 päivänä huhtikuuta 2018 (
1
)
Asia C-18/17
Danieli & C. Officine Meccaniche SpA
Dragan Panic
Ivan Arnautov
Jakov Mandic
Miroslav Brnjac
Nicolai Dorassevitch ja
Alen Mihovic
Arbeitsmarktservice Leobenin osallistuessa asian käsittelyyn
(Ennakkoratkaisupyyntö – Verwaltungsgerichtshof (ylin hallintotuomioistuin, Itävalta))
Ennakkoratkaisupyyntö – Uusien jäsenvaltioiden liittyminen unioniin – Kroatia – Siirtymätoimenpiteet – Työntekijöiden vapaa liikkuvuus – SEUT 56 ja SEUT 57 artikla – Palvelujen tarjoamisen vapaus – Direktiivi 96/71/EY – Työntekijöiden lähettäminen – Soveltamisala – Kroatian ja kolmansien maiden kansalaisten lähettäminen työhön Itävaltaan Italiaan sijoittautuneen yrityksen välityksellä – 1 artiklan 3 kohta – Lähettäminen – Työvoiman vuokraus
1.
Käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuinta pyydetään ratkaisemaan, onko Itävallan tasavallalla oikeus vaatia palvelua Itävallassa tarjoavaan italialaiseen yritykseen siirretyiltä työntekijöiltä työlupaa, kun i) nämä työntekijät ovat kroatialaisen yrityksen palveluksessa työskenteleviä Kroatian kansalaisia tai kun ii) nämä työntekijät ovat toisen italialaisen yrityksen palveluksessa laillisesti työskenteleviä kolmansien maiden kansalaisia.
2.
Selitän jäljempänä, miksi Itävallan tasavalta voi unionin oikeuden nojalla vaatia SEUT 56 ja SEUT 57 artiklan, luettuna yhdessä vuoden 2012 liittymisasiakirjan (
2
) liitteessä V olevaan 2 lukuun sisältyvien siirtymätoimenpiteiden kanssa, nojalla työlupaa Itävallassa palvelua tarjoavaan italialaiseen yritykseen siirretyiltä työntekijöiltä, jotka ovat Kroatian kansalaisia. Toisaalta se ei voi SEUT 56 ja SEUT 57 artiklan perusteella vaatia työlupaa kolmansien maiden kansalaisilta, jotka on siirretty Itävallassa palvelua tarjoavaan italialaiseen yritykseen, koska nämä kolmansien maiden kansalaiset työskentelevät laillisesti Italiassa.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Unionin oikeus
1 Vuoden 2012 liittymisasiakirja
3.
Kroatian tasavallan Euroopan unioniin liittymisen ehdot vahvistetaan vuoden 2012 liittymisasiakirjassa. Sen 18 artiklassa määrätään, että sen liitteessä V lueteltuja toimenpiteitä sovelletaan Kroatian osalta tuossa liitteessä määrätyin edellytyksin.
4.
Vuoden 2012 liittymisasiakirjan liitteen V otsikko on ”Luettelo, jota tarkoitetaan liittymisasiakirjan 18 artiklassa: siirtymätoimenpiteet”. Liitteessä V oleva 2 luku käsittelee henkilöiden vapaata liikkuvuutta koskevia siirtymätoimenpiteitä. Siinä määrätään seuraavaa:
”1.   SEUT 45 artiklaa ja 56 artiklan ensimmäistä kohtaa sovelletaan täysimääräisesti direktiivin 96/71/EY 1 artiklassa määriteltyyn työntekijöiden vapaaseen liikkuvuuteen ja työntekijöiden tilapäistä liikkuvuutta sisältävien palvelujen tarjoamisen vapauteen toisaalta Kroatian ja toisaalta jokaisen nykyisen jäsenvaltion välillä ainoastaan, jollei 2–13 kohdassa esitetyistä siirtymämääräyksistä muuta johdu.
2.   Poiketen siitä, mitä asetuksen (EU) N:o 492/2011 1–6 artiklassa säädetään, ja liittymispäivää seuraavan kahden vuoden jakson päättymiseen saakka nykyiset jäsenvaltiot soveltavat kansallisia tai kahdenvälisistä sopimuksista johtuvia toimenpiteitä, joilla säädellään Kroatian kansalaisten pääsyä niiden työmarkkinoille. Nykyiset jäsenvaltiot voivat jatkaa tällaisten toimenpiteiden soveltamista liittymispäivää seuraavan viiden vuoden jakson päättymiseen saakka.
Kroatian kansalaisilla, jotka liittymispäivänä työskentelevät laillisesti jossain nykyisessä jäsenvaltiossa ja jotka ovat saaneet tulla kyseisen jäsenvaltion työmarkkinoille 12 kuukauden mittaiseksi tai sitä pidemmäksi yhtämittaiseksi ajanjaksoksi, on oikeus pääsyyn kyseisen jäsenvaltion työmarkkinoille, mutta ei kansallisia toimenpiteitä soveltavien muiden jäsenvaltioiden työmarkkinoille.
Kroatian kansalaisilla, jotka saavat tulla jonkin nykyisen jäsenvaltion työmarkkinoille liittymisen jälkeen vähintään 12 kuukauden yhtämittaiseksi ajanjaksoksi, on myös samat oikeudet.
Toisessa ja kolmannessa alakohdassa tarkoitettujen Kroatian kansalaisten noissa alakohdissa tarkoitetut oikeudet lakkaavat, jos he omasta tahdostaan lähtevät kyseisen nykyisen jäsenvaltion työmarkkinoilta.
Toisessa ja kolmannessa alakohdassa tarkoitettuja oikeuksia ei ole niillä Kroatian kansalaisilla, jotka työskentelevät laillisesti jossain nykyisessä jäsenvaltiossa liittymispäivänä tai ajanjaksona, jolloin kansallisia toimenpiteitä sovelletaan, ja jotka ovat saaneet tulla kyseisen jäsenvaltion työmarkkinoille alle 12 kuukauden pituiseksi ajanjaksoksi.
– –
12.   Itävalta ja Saksa saavat, jos ja niin kauan kuin ne edellä esitettyjen siirtymämääräysten nojalla soveltavat kansallisia toimenpiteitä tai kahdenvälisistä sopimuksista johtuvia toimenpiteitä kroatialaisten työntekijöiden vapaaseen liikkuvuuteen, ilmoitettuaan asiasta ensin komissiolle, poiketa SEUT 56 artiklan ensimmäisestä kohdasta rajoittaakseen Kroatiaan sijoittautuneiden yritysten palvelujen tarjoamisen yhteydessä työntekijöiden tilapäistä liikkumista tapauksissa, joissa työntekijöiden oikeutta tehdä työtä Itävallassa ja Saksassa säädellään kansallisin toimenpitein sellaisten työmarkkinoidensa tietyillä aroilla palvelualoilla ilmenevien vakavien häiriöiden tai niiden uhan yhteydessä, joita voi joillakin alueilla aiheutua palvelujen tarjoamisesta valtioiden välillä direktiivin 96/71/EY 1 artiklassa määritellyn mukaisesti.”
5.
Luetteloon palvelualoista, jotka voivat kuulua 12 kohdan poikkeuksen piiriin, sisältyy muun muassa rakentaminen, sellaisena kuin se määritellään kyseisessä määräyksessä.
2 Direktiivi 96/71/EY (
3
)
6.
Direktiivissä 96/71 vahvistetaan säännöt, jotka koskevat palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvaa työntekijöiden lähettämistä työhön.
7.
Sen 1 artiklassa määritellään direktiivin soveltamisala. Sen sanamuoto on seuraava:
”1.   Tätä direktiiviä sovelletaan jäsenvaltioon sijoittautuneisiin yrityksiin, jotka tarjotessaan valtioiden välillä palveluja lähettävät 3 kohdan mukaisesti työntekijöitä työhön toisen jäsenvaltion alueelle.
– –
3.   Tätä direktiiviä sovelletaan, kun 1 kohdassa tarkoitetut yritykset toteuttavat jotain seuraavista valtioiden välisistä toimenpiteistä:
a)
työntekijän lähettäminen työhön yrityksen lukuun ja sen johdolla jäsenvaltion alueelle kyseisen yrityksen ja asianomaisessa jäsenvaltiossa toimivan palvelujen vastaanottajan välillä tehdyn sopimuksen nojalla, jos lähettävän yrityksen ja työntekijän välillä on työsuhde työntekijän lähetettynä olon ajan, tai
b)
työntekijän lähettäminen jäsenvaltion alueelle työkomennukselle yritysryhmään kuuluvaan toimipaikkaan tai yritykseen, jos lähettävän yrityksen ja työntekijän välillä on työsuhde työntekijän lähetettynä olon ajan, tai
c)
kun kyse on tilapäistä työvoimaa välittävästä yrityksestä tai työvoiman vuokrausta harjoittavasta yrityksestä, työntekijän lähettäminen jonkin jäsenvaltion alueelle sijoittautuneen tai siellä toimintaansa harjoittavan yrityksen käyttöön, jos tilapäistä työvoimaa välittävän yrityksen tai työvoiman vuokrausta harjoittavan yrityksen ja työntekijän välillä on työsuhde työntekijän lähetettynä olon ajan.”
8.
Direktiivin 3 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on huolehdittava, että työsuhteeseen sovellettavasta lainsäädännöstä riippumatta 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut yritykset takaavat jäsenvaltion alueelle työhön lähetetylle työntekijälle työehdot ja ‑olot, jotka siinä jäsenvaltiossa, jossa työ suoritetaan, vahvistetaan laein tai, tapauksen mukaan, työehtosopimuksin ja jotka koskevat enimmäistyöaikoja ja vähimmäislepoaikoja, palkallisten vuosilomien vähimmäiskestoa, vähimmäispalkkoja, myös ylityökorvauksia, erityisesti tilapäistä työvoimaa välittävien yritysten käyttöön asettamia työntekijöitä koskevia ehtoja, työturvallisuutta, työterveyttä ja työhygieniaa, raskaana olevien naisten ja äskettäin synnyttäneiden naisten sekä lasten ja nuorten työehtoihin ja ‑oloihin sovellettavia suojatoimenpiteitä sekä miesten ja naisten tasa-arvoista kohtelua ja muita syrjintäkieltoa koskevia säännöksiä.
B
Kansallinen oikeus
9.
Ulkomaalaisten työskentelystä annetun lain (Ausländerbeschäftigungsgesetz) (
4
) 18 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Yritysten työhön lähettämät ulkomaalaiset
Työhönoton edellytykset; työhön lähettämistä koskeva lupa
1)
Ulkomaalaiset, jotka ovat Itävallassa sellaisen ulkomaisen työnantajan palveluksessa, jolla ei ole kotipaikkaa Itävallan alueella, tarvitsevat työluvan, jollei jäljempänä muuta säädetä. Jos työt eivät kestä yli kuutta kuukautta, ulkomaalaiset tarvitsevat työhön lähettämistä koskevan luvan, joka voidaan myöntää enintään neljäksi kuukaudeksi.
– –
12)
Sellaisten ulkomaalaisten osalta, jotka yritys, jonka kotipaikka on toisessa Euroopan talousalueeseen kuuluvassa jäsenvaltiossa, lähettää tilapäisen työsuorituksen suorittamista varten Itävaltaan, ei vaadita työlupaa tai työhön lähettämistä koskevaa lupaa, jos
1.
he ovat saaneet laillisesti luvan työn tekemiseen siinä valtiossa, jossa yrityksen kotipaikka on, ja tämä lupa on voimassa yli sen ajan, jonka heidän työhön lähettämisensä Itävaltaan kestää, ja he työskentelevät laillisesti lähettävän yrityksen palveluksessa ja
2.
– – Itävallan palkka- ja työehtoja – – sekä sosiaaliturvasäännöksiä noudatetaan.
valtiovarainministeriön laitonta työntekoa valvovan koordinointiyksikön on – – välitettävä yritysten työhön lähettämien ulkomaalaisten palkkaamista koskevat ilmoitukset työvoimaviranomaisen toimivaltaiselle aluetoimipisteelle. Työvoimaviranomaisen aluetoimipisteen on – – joko vahvistettava yritykselle ja palveluja käyttävälle työnantajalle, että edellytykset täyttyvät (EU-työhönlähetysvahvistus), tai jos ne eivät täyty, kiellettävä työtekijöiden työhön lähettäminen. – –”
10.
Ulkomaalaisten työskentelystä annetun lain 32a §:ssä säädetään EU:n laajentumiseen liittyvistä siirtymäsäännöksistä seuraavaa:
”1)   Niiden Euroopan unionin jäsenvaltioiden kansalaisilla, jotka liittyivät Euroopan unioniin 1.1.2007 Bulgarian tasavallan ja Romanian liittymisestä Euroopan unioniin tehdyn sopimuksen johdosta – –, ei ole – – oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen, jolleivät he ole – – sellaisen toisen ETA-valtion kansalaisen perheenjäseniä, jolla on oleskeluoikeus unionin oikeuden nojalla.
– –
11)   [Vuoden 2012 liittymisasiakirjan] perusteella 1–9 momenttia sovelletaan Kroatian tasavallan Euroopan unioniin liittymisen jälkeen vastaavasti Kroatian tasavallan kansalaisiin ja työnantajiin, joiden kotipaikka on Kroatian tasavallassa.”
II Tosiseikat, asian käsittelyn vaiheet ja ennakkoratkaisukysymykset
11.
Käsiteltävä asia koskee yhtäältä Danieli & C. Officine Meccaniche SpA ‑yrityksen (jäljempänä Danieli), neljän Kroatian kansalaisen sekä yhden Venäjän ja yhden Valko-Venäjän kansalaisen (jäljempänä yhdessä valittajat) ja toisaalta Arbeitsmarktservice Leobenin (Itävallan työvoimaviranomaisen Leobenin aluetoimipiste) välistä riitaa.
12.
Danieli, joka on Italiaan sijoittautunut yritys, sai itävaltalaiselta yritykseltä tilauksen lankavalssaamon rakentamisesta Itävaltaan. Se on konserniyhteydessä Kroatiaan sijoittautuneeseen DS d.o.o. ‑yritykseen (jäljempänä kroatialainen työnantajayritys) ja Italiaan sijoittautuneeseen DA-S.p.A.-yritykseen (jäljempänä italialainen työnantajayritys). Danieli halusi käyttää rakennushankkeen loppuun saattamisessa kroatialaisesta ja italialaisesta työnantajayrityksestä siirrettyä työvoimaa.
13.
Se halusi käyttää hankkeessa etenkin neljää Kroatian kansalaista, jotka ovat kroatialaisen työnantajayrityksen työntekijöitä ja kuuluvat sosiaaliturvan piiriin Kroatiassa. Lisäksi se halusi käyttää kahta kolmannen maan kansalaista, joista toinen on Venäjän ja toinen Valko-Venäjän kansalainen ja jotka ovat italialaisen työnantajayrityksen työntekijöitä ja kuuluvat sosiaaliturvan piiriin Italiassa.
14.
Danieli ilmoitti 18.1.2016 edellä mainitut työntekijät toimivaltaiselle viranomaiselle ja haki heidän EU:hun työhön lähettämisensä vahvistamista.
15.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee Danielin täsmentäneen tässä yhteydessä, etteivät nämä työntekijät olleet sen palveluksessa vaan että kroatialainen ja italialainen työnantajayritys siirsivät työvoiman sille Itävallan hankkeen loppuun saattamista varten.
16.
Työvoimaviranomaisen Leobenin aluetoimipiste ei hyväksynyt ulkomaalaisten työskentelystä annetun lain 18 §:n 12 momentin mukaisia ETA:n sisällä työhön lähettämistä koskevia hakemuksia ja kielsi työhön lähettämisen.
17.
Kyseisestä päätöksestä valitettiin Bundesverwaltungsgerichtiin (liittovaltion hallintotuomioistuin, Itävalta), joka hylkäsi valitukset perusteettomina. Bundesverwaltungsgerichtin mukaan työntekijöiden lähettäminen työhön ei kuulunut direktiivin 96/71 soveltamisalaan. Sen näkemyksen mukaan direktiiviä ei voitu soveltaa, koska Danielin ja työntekijöiden, joita se halusi käyttää Itävallassa toteutettavassa hankkeessa, välillä ei ollut työsuhdetta.
18.
Bundesverwaltungsgerichtin ratkaisusta valitettiin Verwaltungsgerichtshofiin (ylin hallintotuomioistuin, Itävalta). Verwaltungsgerichtshof oli epätietoinen asian kannalta merkityksellisten unionin oikeussääntöjen asianmukaisesta tulkinnasta, joten se päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko SEUT 56 ja SEUT 57 artiklaa, [direktiiviä 96/71] sekä [vuoden 2012 liittymisasiakirjan] liitteessä V olevan 2 luvun ’Henkilöiden vapaa liikkuvuus’ 2 ja 12 kohtaa tulkittava siten, että Itävallalla on oikeus rajoittaa Kroatiaan sijoittautuneen yrityksen työntekijöiden työhön lähettämistä vaatimalla työlupaa, kun työhön lähettäminen tapahtuu työvoiman siirtämisenä Italiaan sijoittautuneeseen yritykseen, jotta italialainen yritys voi tarjota palvelua Itävallassa, ja kroatialaisten työntekijöiden toiminta italialaisessa yrityksessä lankavalssaamon rakentamisessa Itävallassa rajoittuu tämän palvelun suorittamiseen Itävallassa eikä heidän ja italialaisen yrityksen välillä ole työsuhdetta?
2)
Onko SEUT 56 ja SEUT 57 artiklaa ja [direktiiviä 96/71] tulkittava siten, että Itävallalla on oikeus rajoittaa Italiaan sijoittautuneen yrityksen venäläisten ja valkovenäläisten työntekijöiden työhön lähettämistä vaatimalla työlupaa, kun työhön lähettäminen tapahtuu työvoiman siirtämisenä Italiaan sijoittautuneeseen toiseen yritykseen, jotta tämä toinen yritys voi tarjota palvelua Itävallassa, ja venäläisten ja valkovenäläisten työntekijöiden toiminta toisessa yrityksessä rajoittuu palvelun suorittamiseen Itävallassa eikä heidän ja toisen yrityksen välillä ole työsuhdetta?”
19.
Kirjallisia huomautuksia esittivät valittajat ja Itävallan, Saksan ja Alankomaiden hallitukset sekä Euroopan komissio. Alankomaiden hallitusta lukuun ottamatta kaikki esittivät suulliset lausumansa 28.2.2018 pidetyssä istunnossa.
III Tapauksen tarkastelu
20.
Ennen ennakkoratkaisukysymysten tarkastelua esitän muutamia alustavia huomautuksia etenkin oikeudellisesta kehyksestä, joka koskee yritysten oikeutta tarjota palveluja Euroopan unionissa. Tässä yhteydessä selitän myös, miten olisi määriteltävä unionin oikeuden perusteella järjestely, jossa Danieli käyttää palvelun tarjoamiseen Itävallassa Kroatian ja kolmansien maiden kansalaisia, jotka työskentelevät kroatialaisen ja italialaisen työnantajan palveluksessa laillisesti kyseisissä valtioissa (jäljempänä pääasiassa kyseessä oleva järjestely). Kuten jäljempänä esitetään, tämä kysymys nimittäin vaikuttaa suoraan etenkin ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen arviointiin.
A
Alustavat huomautukset
21.
Sellaisen ulkomaisen työnantajan, joka ei ole sijoittautunut Itävaltaan, palveluksessa olevilla ulkomaalaisilla työntekijöillä on oltava työlupa Itävallassa. Tätä vaatimusta ei kuitenkaan sovelleta ns. EU-työhönlähetyksiin, toisin sanoen tapauksiin, joissa toiseen (ETA:n) jäsenvaltioon sijoittautunut yritys lähettää ulkomaiden kansalaisia tilapäiseen työhön Itävaltaan. Tämä edellyttää, että nämä työntekijät ovat muun muassa saaneet laillisesti luvan työn tekemiseen siinä valtiossa, jossa yrityksen kotipaikka on, tämä lupa on voimassa yli sen ajan, jonka heidän työhön lähettämisensä Itävallassa kestää, ja että he työskentelevät laillisesti lähettävän yrityksen palveluksessa. Siirtymäaikana, joka päättyy 30.6.2018, Kroatian kansalaisilta edellytetään kuitenkin työlupaa asiaa koskevien kansallisten sääntöjen mukaisesti (ulkomaalaisten työskentelystä annetun lain 18 ja 32a §).
22.
Käsiteltävässä asiassa Danieli, joka on italialainen yritys, on hakenut EU-työhönlähetystä ilman työlupaa Kroatian ja kolmansien maiden kansalaisille, joita se aikoo käyttää lankavalssaamon rakentamisessa Itävallassa. Hakemus on evätty sillä perusteella, että näillä työntekijöillä on oltava työlupa.
23.
Esiin tulee kysymys siitä, onko kyseinen vaatimus yhteensopiva unionin oikeuden kanssa, kun pidetään mielessä, että Kroatian ja kolmansien maiden kansalaiset on siirretty tilapäisesti italialaiseen yritykseen (Danieli), joka tarjoaa palvelua Itävallassa. Kroatian kansalaiset siirtää Danielin palvelukseen kroatialainen yritys ja kolmansien maiden kansalaiset italialainen yritys.
1 Oikeudellinen kehys: palvelujen tarjoamisen vapaus ja työntekijöihin lähettäminen työhön
24.
Aluksi on syytä muistuttaa, että työlupaa koskevan vaatimuksen yhteensopivuus unionin oikeuden kanssa määräytyy tässä nimenomaisessa tapauksessa palvelujen tarjoamisen vapautta koskevien perustamissopimuksen määräysten eli SEUT 56 ja SEUT 57 artiklan perusteella. (
5
) Lisäksi erityisesti Kroatian kansalaisten tapauksessa huomioon on otettava myös unionin lainsäätäjän vahvistamat erityissäännöt, joilla rajoitetaan Kroatian tasavallan Euroopan unioniin liittymisen jälkeisenä siirtymäkautena työntekijöiden vapaata liikkuvuutta ja palvelujen tarjoamisen vapautta, johon liittyy työntekijöiden tilapäistä liikkumista, sellaisena kuin se määritellään direktiivin 96/71 1 artiklassa. Nämä säännöt sisältyvät vuoden 2012 liittymisasiakirjan liitteessä V olevaan 2 lukuun.
25.
Direktiivi 96/71 ei sitä vastoin ole suoraan merkityksellinen käsiteltävässä asiassa. Toisin kuin ennakkoratkaisukysymykset ja istunnossa kyseiselle direktiiville annettu painoarvo saattavat antaa ymmärtää, direktiivillä 96/71 on vain hyvin vähäinen merkitys arvioitaessa työlupavaatimuksen yhteensopivuutta unionin oikeuden kanssa käsiteltävässä asiassa.
26.
Direktiivillä 96/71 pyritään suojelemaan työntekijöitä antamalla lähetetyille työntekijöille tiettyjä vähimmäisoikeuksia rajat ylittävän palvelujen tarjoamisen yhteydessä. Siinä säädetään ”vähimmäissuojaa koskevia pakottavia ydinsääntöjä”, jotka liittyvät muun muassa vähimmäispalkkaan ja lomiin ja joita työnantajien on vastaanottajavaltiossa noudatettava lähettäessään työntekijöitä tilapäisesti työhön sen jäsenvaltion alueelle, jossa palvelua tarjotaan. (
6
) Direktiivin 3 artiklan mukaan vastaanottavan jäsenvaltion on etenkin huolehdittava, että yritykset takaavat sen alueelle työhön lähetetyille työntekijöille kyseisessä säännöksessä tarkoitetut vähimmäistyöehdot ja ‑olot.
27.
Direktiiviin 96/71 ei sisälly säännöksiä hallinnollisista vaatimuksista, joita (ulkomaisen) palveluntarjoajan voidaan edellyttää noudattavan vastaanottavassa jäsenvaltiossa. Rajoitukset tällaisille vaatimuksille määritetään SEUT 56 ja SEUT 57 artiklassa (ja soveltuvin osin vuoden 2012 liittymisasiakirjan liitteenä olevissa siirtymämääräyksissä).
28.
Direktiivi 96/71 on tästä huolimatta merkityksellinen käsiteltävän asian ratkaisemisen kannalta muista syistä. Kuten jäljempänä esitetään yksityiskohtaisemmin, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä erotetaan lähettämisen eri muodot: järjestelyä arvioidaan palvelujen tarjoamisen vapautta koskevien sääntöjen ja asiaa koskevien siirtymämääräysten näkökulmasta eri tavalla sen mukaan, lähettääkö yritys, joka tarjoaa palvelua vastaanottavassa jäsenvaltiossa, omia työntekijöitään vastaanottavaan jäsenvaltioon (direktiivin 96/71 1 artiklan 3 kohdan a alakohdassa tarkoitettu perinteinen lähettäminen) vai vuokraako yritys työntekijöitä yritykselle vastaanottavassa jäsenvaltiossa (direktiivin 96/71 1 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitettu työntekijän lähettäminen toisen yrityksen käyttöön).
29.
Vastaanottavaan jäsenvaltioon siirretyt työntekijät, olipa kyse sitten perinteisestä työhön lähettämisestä tai työntekijöiden lähettämisestä toisen yrityksen käyttöön, kuuluvat direktiivin soveltamisalaan. Vakiintuneessa oikeuskäytännössä kuitenkin todetaan, että toisin kuin työntekijät, jotka heidän työnantajansa on lähettänyt työhön direktiivin 1 artiklan 3 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla, työntekijät, jotka on siirretty vastaanottavaan jäsenvaltioon direktiivin 1 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla, on asetettu vastaanottajajäsenvaltion työmarkkinoiden käyttöön ja he saavat siten pääsyn näille markkinoille. (
7
)
30.
Tämä ero on erityisen merkityksellinen sovellettaessa vuoden 2012 liittymisasiakirjan liitteessä V olevan 2 luvun 2 ja 12 kohdan siirtymämääräyksiä. Jäsenvaltioilla on itse asiassa enemmän liikkumavaraa soveltaa kansallisia sääntöjä siirtymäkauden aikana työvoiman käyttöön asettamisen osalta.
31.
Kyseisen 2 kohdan mukaan jäsenvaltio voi rajoittaa (kroatialaisten) työntekijöiden vapaata liikkuvuutta soveltamalla kansallisia toimenpiteitä siirtymäkauden ajan. Unionin tuomioistuimen mukaan työntekijöiden vapaa liikkuvuus käsittää sekä tilanteen, jossa työntekijä tulee vastaanottavan jäsenvaltion työmarkkinoille suoraan ja itsenäisesti, että tilanteen, jossa työntekijä on asetettu kyseisen valtion työmarkkinoiden käyttöön direktiivin 96/71 1 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla. (
8
) Toisaalta 12 kohdan mukaan on mahdollista poiketa SEUT 56 artiklasta ja rajoittaa direktiivin 96/71 1 artiklan 3 kohdan a alakohdassa tarkoitettua perinteistä työhön lähettämistä palvelujen tarjoamisen yhteydessä. Tämä mahdollisuus on kuitenkin käytettävissä ainoastaan sellaisten Kroatiaan sijoittautuneiden yritysten osalta, jotka toimivat 12 kohdassa mainituilla tietyillä aroilla palvelualoilla. (
9
)
32.
Tämän vuoksi on ensin määritettävä, miten pääasiassa kyseessä oleva järjestely olisi määriteltävä unionin oikeuden mukaan.
2 Miten pääasiassa kyseessä oleva järjestely olisi ymmärrettävä unionin oikeuden perusteella?
33.
Kun tarkastellaan pääasiassa kyseessä olevaa järjestelyä, on syytä korostaa aluksi yhtä seikkaa, nimittäin sitä, etteivät kyseiset työntekijät ole suoraan Danielin palveluksessa vaan muiden samaan yritysryhmään kuuluvien yritysten palveluksessa: Kroatian kansalaisilla on työsopimus kroatialaisen työnantajan kanssa, ja he kuuluvat sosiaaliturvan piiriin Kroatiassa, kun taas kolmansien maiden kansalaisilla on työsopimukset italialaisen työnantajan kanssa, ja he kuuluvat sosiaaliturvan piiriin Italiassa.
34.
Työntekijät oli määrä siirtää Danielille, jotta tämä voisi saattaa päätökseen Itävallassa toteutettavan lankavalssaamon rakennushankkeen, jossa Danieli vaikuttaa toimineen pääurakoitsijana. Komennuksellaan Itävallassa työntekijöiden oli tarkoitus hoitaa työtehtäviään Danielin johdon alaisena. Ennakkoratkaisupyynnöstä voidaan lisäksi päätellä, etteivät työntekijät ole työskennelleet Danielin alaisuudessa Italiassa, vaan heidän työnantajansa ovat siirtäneet heidät suoraan Itävaltaan. Kroatian kansalaiset eivät toisin sanoen ole osallistuneet Italian työmarkkinoihin. Toisaalta kolmansien maiden kansalaiset työskentelevät laillisesti Italiassa, jossa he tekevät tavanomaisesti työtä italialaiselle työnantajalle.
35.
Miten pääasiassa kyseessä olevaa järjestelyä olisi tätä taustaa vasten tulkittava unionin oikeuden perusteella?
36.
Direktiivin 96/71 1 artiklan 1 kohdan mukaan direktiiviä sovelletaan jäsenvaltioon sijoittautuneisiin yrityksiin, jotka tarjotessaan valtioiden välillä palveluja lähettävät asetuksen 1 artiklan 3 kohdan mukaisesti työntekijöitä työhön toisen jäsenvaltion alueelle.
37.
Direktiivin 96/71 1 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaan direktiiviä sovelletaan, kun yritys lähettää työntekijän työhön yrityksen lukuun ja sen johdolla jäsenvaltion alueelle kyseisen yrityksen ja asianomaisessa jäsenvaltiossa toimivan palvelujen vastaanottajan välillä tehdyn sopimuksen nojalla, jos lähettävän yrityksen ja työntekijän välillä on työsuhde työntekijän lähetettynä olon ajan.
38.
Kuten edellä jo todettiin, direktiivin 1 artiklan 3 kohdassa käsitellään myös tapausta, jossa yritys lähettää työntekijöitä toisen yrityksen käyttöön. Erityisen merkityksellinen tässä on 1 artiklan 3 kohdan c alakohta. (
10
)
39.
Direktiivin 1 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaan direktiiviä sovelletaan myös, kun tilapäistä työvoimaa välittävä yritys tai työvoiman vuokrausta harjoittava yritys lähettää työntekijän jonkin jäsenvaltion alueelle sijoittautuneen tai siellä toimintaansa harjoittavan yrityksen käyttöön, jos tilapäistä työvoimaa välittävän yrityksen tai työvoiman vuokrausta harjoittavan yrityksen ja työntekijän välillä on työsuhde työntekijän lähetettynä olon ajan.
40.
Yksinkertaistaen direktiiviä sovelletaan lukuisiin erilaisiin tilanteisiin, joissa työntekijöitä siirretään jäsenvaltiosta toiseen rajat ylittävän palvelujen tarjoamisen yhteydessä.
41.
Ainakin ensi näkemältä pääasiassa kyseessä oleva järjestely vaikuttaa sopivan melko huonosti 1 artiklan 3 kohdan a ja c alakohdassa tarkoitettuihin tilanteisiin. Siten ei olekaan yllättävää, että huomautuksia esittäneet osapuolet ovat eri mieltä siitä, kuuluuko pääasiassa kyseessä oleva järjestely direktiivin 96/71 soveltamisalaan ja jos kuuluu, millä perusteilla.
42.
Lähemmässä tarkastelussa kuitenkin osoittautuu, että – jollei käsiteltävän asian tosiseikkoja koskevista selvityksistä, jotka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tehtävä, muuta johdu – pääasiassa kyseessä olevassa järjestelyssä on kyse direktiivin 1 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitetusta työvoiman vuokrauksesta.
43.
Asiassa Vicoplus ym. (
11
) unionin tuomioistuinta pyydettiin lausumaan unionin oikeuden yhteensopivuudesta sellaisen Alankomaiden lainsäädännön kanssa, jossa Puolan kansalaisilta vaadittiin työlupaa, kun puolalaisia työntekijöitä vuokrattiin työhön Alankomaiden alueelle Puolan Euroopan unioniin liittymisen jälkeen. Unionin tuomioistuinta pyydettiin myös selventämään perusteita, joilla on määritettävä, onko kyseessä direktiivin 96/71 1 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitettu työntekijöiden vuokraus.
44.
Unionin tuomioistuin katsoi tuomiossa Vicoplus ym., että työntekijöiden vuokraus on palvelujen suoritus, josta maksetaan korvaus ja jossa lähetetty työntekijä pysyy palvelun tarjoavan yrityksen palveluksessa ilman, että työvoimaa käyttävän yrityksen kanssa tehdään minkäänlaista työsopimusta (ensimmäinen edellytys). Vuokraukselle on lisäksi ominaista, että työntekijän lähettäminen vastaanottavaan jäsenvaltioon on itsessään palveluja tarjoavan yrityksen palvelujen tarjoamisen tarkoitus (toinen edellytys) ja että kyseinen työntekijä suorittaa tehtävänsä työvoimaa käyttävän yrityksen valvonnan ja johdon alaisena (kolmas edellytys). (
12
)
45.
Tuomiossa Martin Meat (
13
) unionin tuomioistuin täsmensi etenkin edellä mainittua toista edellytystä. Se selvensi seikkoja, jotka voivat osoittaa, että (rajat ylittävästi) tarjottavassa palvelussa on kyse työvoiman vuokrauksesta eikä direktiivin 1 artiklan 3 kohdan a alakohdassa tarkoitetusta lähettämisestä. Se totesi tältä osin, että on otettava huomioon muun muassa kaikki seikat, joista ilmenee, että palvelujen tarjoaja ei vastaa sen seurauksista, että sopimuksessa määrättyä palvelua ei ole suoritettu sopimuksen mukaisesti. Etenkin jos palvelujen tarjoaja on velvollinen suorittamaan kyseisessä sopimuksessa määrätyn palvelun moitteettomasti, on lähtökohtaisesti vähemmän todennäköistä, että kyse on työvoiman vuokrauksesta, kuin siinä tapauksessa, että palvelujen tarjoaja ei vastaa sen seurauksista, että kyseistä palvelua ei ole suoritettu sopimuksen mukaisesti. (
14
)
46.
Pääasiassa kyseessä oleva järjestely täyttää kaikki nämä työvoiman vuokraukselle oikeuskäytännössä asetetut edellytykset. (
15
)
47.
Ensinnäkin on selvää, että työntekijät, jotka ovat Kroatian ja kolmansien maiden kansalaisia, pysyvät heidät Itävaltaan lähettävien yritysten eli kroatialaisen ja italialaisen työnantajan palveluksessa (ensimmäinen edellytys). Näin on riippumatta siitä, kuuluvatko Danieli ja työnantajayritykset samaan yritysryhmään.
48.
Toiseksi itse siirtämisestä istunnossa selvennettiin, että työntekijöiden siirtäminen Itävaltaan on itsessään Danielin sekä kroatialaisen ja italialaisen työnantajan välisen järjestelyn tarkoitus (toinen edellytys). Se, etteivät kyseiset työntekijät ole työskennelleet Danielin johdon alaisena Italiassa osana sen paikallista työvoimaa, on myös osoitus tästä. Lisäksi ja unionin tuomioistuimen tuomiossa Martin Meat esittämien selvennysten mukaisesti vastaajien kirjallisista huomautuksista ilmenee, että Itävallassa tarjottavaan palveluun liittyvien sopimusvelvoitteiden täyttämisestä on vastuussa Danieli eivätkä kroatialainen ja italialainen työnantaja.
49.
Kolmanneksi, kun työntekijät ovat siirrettyinä Itävaltaan, heidän on suoritettava tehtävänsä työvoimaa käyttävän yrityksen eli Danielin valvonnan ja johdon alaisena (kolmas edellytys).
50.
Tätä vastaan voitaisiin kylläkin vedota siihen, etteivät kroatialainen ja italialainen työnantaja ole direktiivin 1 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitettuja tilapäistä työvoimaa välittäviä yrityksiä tai työvoiman vuokrausta harjoittavia yrityksiä. Tältä osin kuitenkin riittää, kun todetaan, että unionin tuomioistuin on antanut tälle näkökohdalle vain vähän painoarvoa oikeuskäytännössä. Mielestäni se on tehnyt näin hyvästä syystä.
51.
Kuten edellä jo mainittiin, direktiivillä 96/71 pyritään suojelemaan työntekijöitä antamalla heille tiettyjä vähimmäisoikeuksia etenkin rajat ylittävän palvelujen tarjoamisen yhteydessä. Näiden työntekijöiden suojelemiseksi vastaanottavan jäsenvaltion on huolehdittava, että työntekijöitä sen alueelle lähettävät tai vuokraavat yritykset varmistavat tiettyjen vähimmäisoikeuksien noudattamisen. (
16
)
52.
Tältä osin direktiivin johdanto-osasta ilmenee, että lähettämisen käsite on ymmärrettävä laajasti: direktiiviä sovelletaan riippumatta siitä, tapahtuuko palvelujen tarjoaminen siten, että yritys suorittaa työn omaan lukuunsa ja omalla johdollaan kyseisen yrityksen ja palvelujen vastaanottajan välillä tehdyn sopimuksen mukaisesti, vai asetetaanko palkatut työntekijät toisen yrityksen käyttöön julkisella tai yksityisellä sektorilla. (
17
)
53.
Työntekijöiden suojan tietyn vähimmäistason takaamista koskeva tavoite vaarantuisi nähdäkseni, jos pääasiassa kyseessä olevan kaltainen järjestely jäisi direktiivin 96/71 soveltamisalan ulkopuolelle vain siksi, että kyseiset työntekijät vuokrannut yritys ei toimi pääasiallisesti työvoiman toisille yrityksille tapahtuvan vuokrauksen alalla.
54.
Lisäksi on syytä korostaa, ettei direktiivin 96/71 mukaiseen arviointiin pitäisi olla vaikutusta sillä seikalla, että juuri italialainen yritys haluaa tarjota palvelua Itävallassa käyttämällä sille Kroatiaan ja Italiaan sijoittautuneista yrityksistä siirrettyä työvoimaa. Direktiivin näkökulmasta merkityksellistä on se, että kyseiset työntekijät on siirretty jäsenvaltiosta vastaanottavan jäsenvaltion – toisin sanoen Itävallan – alueelle sijoittautuneen tai siellä toimintaansa harjoittavan yrityksen käyttöön rajat ylittävän palvelujen tarjoamisen yhteydessä. (
18
) Näin on selkeästi käsiteltävässä asiassa.
55.
Direktiivin 96/71 näkökulmasta pääasiassa kyseessä oleva järjestely ei itse asiassa eroa mitenkään tilanteesta, jossa Itävallassa toteutettavan hankkeen pääurakoitsija on Danielin sijasta itävaltalainen yritys, joka vuokraa työntekijöitä suoraan Kroatiasta (siltä osin kuin kyse on Kroatian kansalaisista) ja Italiasta (siltä osin kuin kyse on kolmannen maan kansalaisista). Siinä on toisin sanoen kyse direktiivin 96/71 1 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitetusta vuokrauksesta.
56.
Valittajat ja etenkin komissio kuitenkin väittävät, että koska työnantajayritykset ja Danieli kuuluvat samaan yritysryhmään, pääasiassa kyseessä olevaa järjestelyä olisi pidettävä direktiivin 96/71 1 artiklan 3 kohdan a alakohdassa tarkoitettuna lähettämisenä. Tarkemmin ottaen ne puoltavat kyseisessä säännöksessä käytetyn työsuhteen käsitteen laajaa tulkintaa, koska kyseistä säännöstä voidaan soveltaa vain, jos lähettävän yrityksen ja työntekijän välillä on työsuhde työntekijän lähetettynä olon ajan.
57.
Tältä osin on riidatonta, ettei käsiteltävässä asiassa Danielin ja kyseisten työntekijöiden välillä ole tällaista työsuhdetta. Valittajien ja komission puoltama tulkinta merkitsisi tämän vuoksi direktiivin 1 artiklan 3 kohdan a alakohdan tulkitsemista huomattavan laajasti.
58.
En suosita tällaista lähestymistapaa. Tällainen tulkinta ei ensinnäkään ole perusteltu, kun otetaan huomioon tarve suojella kyseisiä työntekijöitä, mikä on direktiivin pääasiallinen tavoite. Tämä johtuu siitä, että kyseiset työntekijät kuuluvat direktiivin soveltamisalaan riippumatta siitä, kuuluuko pääasiassa kyseessä oleva järjestely direktiivin 1 artiklan 3 kohdan a vai c alakohdan soveltamisalaan. Toiseksi se myös hämärtäisi oikeuskäytännössä työvoiman lähettämisen ja käyttöön asettamisen osalta tehtävää eroa, joka on erityisen merkittävä käsiteltävässä asiassa kyseessä olevien kaltaisten siirtymämääräysten soveltamisen yhteydessä.
59.
Nämä seikat huomioon ottaen tutkin seuraavaksi ensimmäistä ennakkoratkaisukysymystä.
B
Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys: työlupavaatimuksen yhteensopivuus unionin oikeuden kanssa Kroatian kansalaisten tapauksessa
60.
Ensimmäisessä kysymyksessä tiedustellaan lähinnä, onko SEUT 56 ja SEUT 57 artiklaa, luettuna yhdessä vuoden 2012 liittymisasiakirjan 2 luvun 2 ja 12 kohdan kanssa, tulkittava siten, että Itävallan tasavallalla on oikeus vaatia työlupaa Kroatian kansalaisilta, joita italialainen yritys käyttää tarjotakseen palvelua Itävallassa.
61.
Tähän kysymykseen on nähdäkseni vastattava myöntävästi.
62.
Kuten edellä selitettiin, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä ensinnäkin tehdään selväksi, että työntekijöiden lähettäminen ja työvoiman vuokraus eroavat toisistaan lähtökohtaisesti. Tästä syystä niitä on kohdeltava eri tavalla sovellettavissa siirtymämääräyksissä.
63.
Tämä kysymys on ratkaistu jo tuomiossa Rush Portuguesa, (
19
) jossa oli kyse portugalilaisista työntekijöistä, jotka portugalilainen yritys oli lähettänyt työhön Ranskaan sen jälkeen, kun Portugali oli liittynyt (silloiseen) Euroopan yhteisöön. Nimenomaisesti työvoiman vuokrauksesta – joka on unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön (
20
) mukaan SEUT 57 artiklassa tarkoitettu palvelu – unionin tuomioistuin katsoi, että tämän toiminnan tarkoituksena on työntekijöiden tuominen vastaanottajavaltiona olevan jäsenvaltion työmarkkinoille. Tällaisessa tapauksessa vastaanottava jäsenvaltio voi unionin tuomioistuimen mukaan lähtökohtaisesti rajoittaa – siinä määrin kuin liittymisasiakirjan asiaa koskevissa siirtymämääräyksissä näin määrätään – tällaisten työntekijöiden pääsyä työmarkkinoilleen. (
21
)
64.
Unionin tuomioistuin on soveltanut tätä toteamusta nyttemmin niiden siirtymämääräysten yhteydessä, joita sovellettiin sen jälkeen, kun Euroopan unioniin liittyi uusia jäsenvaltioita vuonna 2004. Tämä oikeuskäytäntö on erityisen merkityksellinen käsiteltävässä asiassa, koska tässä merkitykselliset siirtymämääräykset ovat sisällöltään samanlaiset.
65.
Tuomiossa Vicoplus ym. (
22
) unionin tuomioistuin toisti olennaisin osin tuomiossa Rush Portuguesa esitetyn toteamuksen katsoessaan, että direktiivin 96/71 1 artiklan 3 kohdan c alakohdan nojalla lähetetty työntekijä määrätään normaalisti vuokrauksen keston ajaksi työvoimaa käyttävässä yrityksessä sellaiseen tehtävään, jota olisi muuten hoitanut kyseisen yrityksen palkkaama henkilö. (
23
) Tästä syystä unionin tuomioistuin totesi, että Alankomaiden viranomaisten kyseisessä asiassa asettamaa työlupavaatimusta oli pidettävä vuoden 2003 liittymisasiakirjan (
24
) liitteessä XII olevan 2 luvun 2 kohdassa tarkoitettuna toimenpiteenä, jolla säännellään Puolan kansalaisten pääsyä kyseisen jäsenvaltion työmarkkinoille ja joka on yhteensopiva SEUT 56 ja SEUT 57 artiklan kanssa. (
25
)
66.
Toisin ilmaistuna vanhat jäsenvaltiot saattoivat vedota tähän määräykseen edellyttääkseen siirtymäkaudella työlupaa työntekijöiltä, jotka oli vuokrattu uudesta jäsenvaltiosta. Kyseinen määräys vastaa vuoden 2012 liittymisasiakirjan liitteessä V olevan 2 luvun 2 kohtaa.
67.
Tältä osin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen epäilyt siitä, voidaanko unionin tuomioistuimen mainitussa asiassa esittämää toteamusta soveltaa pääasiassa kyseessä olevaan järjestelyyn, vaikuttavat perustuvan tämän järjestelyn erityispiirteeseen, nimittäin siihen, että kroatialaiset työntekijät lähetetään työhön italialaiseen yritykseen, joka tarjoaa palvelua Itävallassa.
68.
Tältä osin on syytä palauttaa mieleen, että aivan kuten vuoden 2003 liittymisasiakirjaan sisältyvällä asian kannalta merkityksellisellä siirtymämääräyksellä, vuoden 2012 liittymisasiakirjan liitteessä V olevan 2 luvun 2 kohdallakin säännellään kroatialaisten työntekijöiden pääsyä muiden jäsenvaltioiden työmarkkinoille siirtymäkauden aikana. Euroopan unionin vuoden 2004 laajentumisen asiayhteydessä unionin tuomioistuin selitti, että kyseisen määräyksen tarkoituksena oli estää se, että uusien jäsenvaltioiden liittymisestä unioniin vanhojen jäsenvaltioiden työmarkkinoille aiheutuisi häiriöitä, jotka johtuisivat siitä, että niille saapuisi äkkiä huomattavia määriä kyseisten uusien jäsenvaltioiden kansalaisia. (
26
) Tällaisten häiriöiden välttämiseksi jäsenvaltiot voivat siirtymämääräysten nojalla rajoittaa työntekijöiden liikkuvuutta uusista jäsenvaltioista.
69.
Kuten unionin tuomioistuin on tehnyt selväksi, olisi keinotekoista tehdä eroa sen mukaan, tulevatko työntekijät jäsenvaltion työmarkkinoille vuokrattuna työvoimana vai suoraan ja itsenäisesti. (
27
) Tältä osin on myös merkityksetöntä, haluavatko vastaanottavaan jäsenvaltioon vuokratut työntekijät todellisuudessa jäädä sinne sen jälkeen, kun vuokraajayrityksessä tehty työ on saatu päätökseen, vai palaavatko he kotijäsenvaltioonsa heti lähettämisen jälkeen. Unionin tuomioistuimen mukaan merkityksellistä on sen sijaan se, että vastaanottavaan jäsenvaltioon vuokratut työntekijät määrätään työvoimaa käyttävässä yrityksessä sellaiseen tehtävään, jota olisi voinut hoitaa vastaanottavassa jäsenvaltiossa palkattu henkilö. (
28
)
70.
Olisi mielestäni aivan yhtä keinotekoista erottaa tilanne, jossa itävaltalainen yritys haluaa käyttää kroatialaiselta työnantajalta vuokrattuja kroatialaisia työntekijöitä rakennushankkeen päätökseen saattamiseksi Itävallassa, ja tilanne, jossa – kuten käsiteltävässä asiassa – työntekijöitä käyttävä yritys, joka haluaa tarjota palvelua Itävallassa, on sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon, joka ei ole päättänyt jatkaa siirtymämääräysten soveltamista. Molemmissa tilanteissa kroatialaisia työntekijöitä saatetaan vastaanottavan jäsenvaltion työmarkkinoiden käytettäväksi.
71.
Tällainen erottelu olisi itse asiassa omiaan tekemään työntekijöiden vapaata liikkuvuutta sääntelevistä siirtymämääräyksistä pitkälti tehottomia. Ei nimittäin pidä unohtaa, että käsiteltävässä asiassa Kroatian kansalaiset määrätään vuokrauksen keston ajaksi Itävallassa Danielin johdon alaisena hoidettavaan tehtävään, jota olisi muuten – ainakin mahdollisesti – hoitanut kyseisen yrityksen Itävallassa palkkaama henkilö.
72.
Tämä seikka myös erottaa käsiteltävän asian tuomiossa Rush Portuguesa mainitusta ja direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa toistetusta tilanteesta, jossa palveluntarjoaja siirtää omaa työvoimaansa vastaanottavaan jäsenvaltioon siellä suoritettavan työn keston ajaksi. Jos näin olisi ollut, tällainen järjestely kuuluisi lähtökohtaisesti vuoden 2012 liittymisasiakirjan liitteessä V olevan 2 luvun 12 kohdan soveltamisalaan.
73.
Ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on näin ollen vastattava, että SEUT 56 ja SEUT 57 artiklaa sekä vuoden 2012 liittymisasiakirjan liitteessä V olevan 2 luvun 2 kohtaa on tulkittava siten, että Itävallan tasavallalla on oikeus rajoittaa Kroatiaan sijoittautuneen yrityksen kroatialaisten työntekijöiden työhön lähettämistä vaatimalla työlupaa, kun työhön lähettäminen tapahtuu näiden työntekijöiden siirtämisenä Italiaan sijoittautuneeseen yritykseen siinä tarkoituksessa, että tämä italialainen yritys tarjoaa palvelua Itävallassa.
C
Toinen ennakkoratkaisukysymys: työlupavaatimuksen yhteensopivuus unionin oikeuden kanssa kolmansien maiden kansalaisten tapauksessa
74.
Toisessa kysymyksessä tiedustellaan lähinnä, onko SEUT 56 ja SEUT 57 artiklaa tulkittava siten, että Itävallan tasavallalla on oikeus vaatia työlupaa kolmansien maiden kansalaisilta, jotka italialainen yritys on siirtänyt toiseen italialaiseen yritykseen, joka haluaa tarjota palvelua Itävallassa.
75.
Tähän kysymykseen on nähdäkseni vastattava kieltävästi.
76.
Aluksi on syytä korostaa, että kyseiset kolmansien maiden kansalaiset työskentelevät laillisesti Italiassa italialaisen yrityksen palveluksessa ja kuuluvat Italian sosiaaliturvan piiriin.
77.
Kun tarkastellaan SEUT 56 artiklan soveltamisalaa, kyseisessä määräyksessä käsitellään nimenomaisesti ainoastaan sellaisen henkilön tilannetta, joka tarjoaa palveluja ja on sijoittautunut muuhun jäsenvaltioon kuin siihen, johon palvelujen vastaanottaja on sijoittautunut. Toisen kysymyksen taustalla on kuitenkin tilanne, jossa italialainen työnantaja on vuokrannut työvoimaa Danielille eli toiselle italialaiselle yritykselle, joka puolestaan tarjoaa palvelua Itävallassa.
78.
Kuten unionin tuomioistuin on todennut, SEUT 56 artiklan päämääränä on poistaa palvelujen tarjoamisen vapautta koskevat rajoitukset sellaisten henkilöiden osalta, jotka eivät ole sijoittautuneet siihen jäsenvaltioon, jossa palvelu on määrä suorittaa. (
29
) Tästä syystä unionin tuomioistuin on tulkinnut kyseistä määräystä laajasti: palvelujen tarjoamisen vapautta koskevia perustamissopimuksen määräyksiä ei voida soveltaa ainoastaan silloin, jos kyseinen toiminta tapahtuu kaikilta merkityksellisiltä osiltaan yhden jäsenvaltion sisällä. (
30
) Käänteisesti oikeuskäytännöstä ilmenee, että palvelujen tarjoamisen vapautta koskevia määräyksiä on sovellettava aina, jos palvelun tarjoaja tarjoaa palveluja toisessa jäsenvaltiossa kuin siinä, johon se on sijoittautunut, riippumatta siitä, mihin palvelujen vastaanottajat ovat sijoittautuneet. (
31
)
79.
SEUT 56 artiklan soveltamiseen riittää, että palvelu sinänsä liikkuu jäsenvaltiosta toiseen. (
32
)
80.
Kun muistetaan, että pääasiassa kyseessä oleva järjestely koskee rajat ylittävää palvelun tarjoamista (tässä tapauksessa työvoiman vuokrausta ja, laajemmin tarkasteltuna, Danielin Itävallassa tarjoamaa palvelua) toisessa jäsenvaltiossa kuin siinä, johon palveluntarjoaja on sijoittautunut, SEUT 56 artiklaa on sovellettava toisen ennakkoratkaisukysymyksen taustalla olevaan tilanteeseen. (
33
)
81.
Kun tämä asia on selvitetty, huomautan seuraavaksi, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallinen toimenpide, jossa vastaanottavaan jäsenvaltioon lähetettäviltä työntekijöitä vaaditaan työlupaa, on SEUT 56 artiklassa tarkoitettu palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitus. (
34
) Kuten unionin tuomioistuin on todennut, kolmansien maiden kansalaisille, jotka lähetetään vastaanottavaan jäsenvaltioon rajat ylittävien palvelujen tarjoamista varten, asetettava työluvan hankkimista koskeva vaatimus on siihen liittyvien muodollisuuksien ja määräaikojen vuoksi omiaan estämään palvelujen vapaata tarjoamista jäsenvaltioissa sellaisten siirrettyjen työntekijöiden avulla, jotka ovat kolmannen maan kansalaisia. (
35
)
82.
Unionin tuomioistuin on kuitenkin myöntänyt, että työlupavaatimusta voidaan lähtökohtaisesti pitää perusteltuna, jos on kyse yleistä etua koskevasta pakottavasta syystä ja jos tätä etua ei jo suojella palvelujen tarjoajaan sen sijoittautumisjäsenvaltiossa sovellettavilla säännöksillä ja jos säännökset ovat omiaan takaamaan niillä tavoitellun päämäärän toteutumisen eikä niillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi. (
36
)
83.
Tästä varaumasta huolimatta unionin tuomioistuin on yleisesti pitänyt pelkkää ennakkoilmoitusta laajempia vaatimuksia suhteettomina mm. työmarkkinoiden vakauden säilyttämistä vastaanottavassa jäsenvaltiossa tai työntekijöiden suojelua koskevien tavoitteiden valossa ja siten palvelujen tarjoamisen vapautta koskevien määräysten vastaisina. (
37
)
84.
Unionin tuomioistuin teki näin äskettäin myös nimenomaisesti tarkastellessaan direktiivin 96/71 1 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitettua työvoiman vuokrausta.
85.
Asiassa Essent Energie Productie unionin tuomioistuinta pyydettiin lausumaan unionin oikeuden yhteensopivuudesta työlupavaatimuksen kanssa tilanteessa, jossa jäsenvaltioon (Saksa) sijoittautunut yritys vuokrasi kolmansien maiden kansalaisia vastaanottavaan jäsenvaltioon (Alankomaat) sijoittautuneelle toimeksiantajalle. Mainitussa asiassa antamassaan tuomiossa unionin tuomioistuin selitti, että vaikka tarve estää työmarkkinoiden häiriöt on kylläkin yleistä etua koskeva pakottava syy, työntekijät, jotka ovat yhteen jäsenvaltioon sijoittautuneen yrityksen palveluksessa ja jotka lähetetään toiseen jäsenvaltioon palvelujen siellä suorittamista varten, eivät pyri tämän toisen jäsenvaltion työmarkkinoille, koska he palaavat lähtökohtaisesti lähtö- tai asuinmaahansa tehtävänsä suoritettuaan. (
38
) Toisin kuin unionin kansalaiset, jotka voivat päästä vastaanottavan jäsenvaltion työmarkkinoille vuokraamisen kautta, koska heillä on lähtökohtaisesti oikeus liikkua vapaasti, kolmansien maiden kansalaiset eivät voi liikkua vapaasti Euroopan unionin sisällä.
86.
Samassa asiayhteydessä – ja eittämättä siksi, ettei kolmansien maiden kansalaisilla ole oikeutta liikkua vapaasti unionissa – unionin tuomioistuin myönsi, että vastaanottava jäsenvaltio voi toteuttaa tiettyjä toimenpiteitä varmistaakseen, ettei palvelujen tarjoamisen vapauteen vetoava yritys käytä palvelujen tarjoamisen vapautta muuhun tarkoitukseen, ja varmistuakseen näiden työntekijöiden tilanteen lainmukaisuudesta ja siitä, että he harjoittavat pääasiallista toimintaansa siinä jäsenvaltiossa, johon palvelut tarjoava yritys on sijoittautunut. (
39
) Unionin tuomioistuin kuitenkin katsoi, että tällaisten varmistusten yhteydessä on noudatettava unionin oikeudesta, erityisesti palvelujen tarjoamisen vapaudesta, seuraavia rajoituksia; palvelujen tarjoamisen vapaudesta ei saa tehdä pelkästään näennäistä, eikä sen käyttämistä saa tehdä riippuvaiseksi viranomaisten harkintavallasta. (
40
)
87.
Tämän varmistamista koskevan toimivallan käyttö ei toisin sanoen anna vastaanottavalle jäsenvaltiolle mahdollisuutta asettaa suhteettomia vaatimuksia.
88.
Käsiteltävän asian kannalta erityisen merkityksellinen on se unionin tuomioistuimen tuomiossa Essent Energie Productie esittämä näkemys, jonka mukaan se, että jäsenvaltio pitää pysyvästi voimassa vaatimuksen siitä, että kolmansien valtioiden kansalaisilla, jotka toiseen jäsenvaltioon sijoittautunut yritys on vuokrannut ensin mainittuun jäsenvaltioon sijoittautuneen yrityksen käyttöön, on oltava työlupa, ylittää kuitenkin sen, mikä on tarpeen työmarkkinoiden vakauden säilyttämiseksi. (
41
)
89.
Mainitussa asiassa unionin tuomioistuin ulotti vaatimuksen, jonka mukaan rajat ylittävää palvelua vastaanottavassa jäsenvaltiossa tarjoavan yrityksen käyttämillä lähetetyillä kolmansien maiden kansalaisilla on oltava työlupa, hyväksyttävyydestä esittämänsä toteamukset nimenomaisesti koskemaan työvoiman vuokrausta.
90.
En näe mitään vakuuttavaa syytä, miksi näitä toteamuksia ei pitäisi soveltaa myös pääasiassa kyseessä olevaan järjestelyyn: kuten edellä selitettiin, siinä on nimittäin, aivan kuten tuomiossa Essent Energie Productie tarkastellussa tapauksessakin, kyse direktiivin 1 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitetusta työvoiman vuokrauksesta.
91.
Tältä osin on painotettava, että ensimmäinen ja toinen kysymys koskevat lähtökohtaisesti erilaisia tilanteita.
92.
Kuten edellä jo selitettiin, unionin tuomioistuin on katsonut siirtymämääräysten soveltamisen yhteydessä, että direktiivin 96/71 1 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitettu työvoiman vuokraus on keino päästä tämän vastaanottavan valtion työmarkkinoille. Tästä syystä työntekijöiden vuokrauksesta voidaan tehdä luvanvaraista uusien jäsenvaltioiden unioniin liittymisen jälkeiseksi siirtymäkaudeksi, jolloin vastaanottavan valtion työmarkkinoiden äkillisen ja merkittävän häiriintymisen riski on tavallista suurempi. (
42
) Tällaisen häiriintymisen välttämiseksi lainsäätäjä on ottanut käyttöön erityisiä siirtymämääräyksiä, joiden nojalla jäsenvaltiot voivat tarvittaessa puuttua perussopimuksissa taattuihin työntekijöiden vapaaseen liikkuvuuteen ja palvelujen tarjoamisen vapauteen rajoitetun ajan. Tämä on ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen taustalla oleva tilanne.
93.
Samankaltaista riskiä ei kuitenkaan ole havaittavissa kolmansien maiden kansalaisten tapauksessa. Tämä johtuu siitä, ettei kolmansien maiden kansalaisilla ole oikeutta liikkua vapaasti unionissa ja että heillä on pääsääntöisesti oltava työlupa (ja heidän on työskenneltävä laillisesti) asuinjäsenvaltiossa. Ei pidä nimittäin unohtaa, että työntekijöiden vuokraus voi kolmansien maiden kansalaisten tapauksessa merkitä ainoastaan tilapäistä pääsyä sen jäsenvaltion työmarkkinoille, johon heidät on lähetetty. Tällaisessa tilanteessa olisi palvelujen tarjoamisen vapauden näkökulmasta aivan yksinkertaisesti suhteetonta edellyttää kaikkien suoraa pääsyä vastaanottavan jäsenvaltion työmarkkinoille koskevien vaatimusten tai kolmansien maiden kansalaisten työhönottoa koskevien erityisten vaatimusten täyttämistä – näitä kysymyksiä ole yhdenmukaistettu unionin tasolla. Ei pidä nimittäin unohtaa, että – toisin kuin uusista jäsenvaltioista peräisin olevat työntekijät – kolmansien maiden kansalaisten on noudatettava maahanmuuttoa ja työmarkkinoille pääsyä koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä myös asuinjäsenvaltiossaan. Vastaanottavan jäsenvaltion asettamat lisävaatimukset haittaisivat siten huomattavasti yritysten vapautta tarjota palvelua vastaanottavassa jäsenvaltiossa käyttämällä tähän tarkoitukseen tässä asiassa kyseessä olevan kaltaisia kolmansien maiden kansalaisia.
94.
Ei myöskään pidä unohtaa sitä perustavaa seikkaa, että käsiteltävässä asiassa kyseiset kolmansien maiden kansalaiset työskentelevät laillisesti asuinjäsenvaltiossaan, johon he palaavat, kun vastaanottavassa jäsenvaltiossa tehtävä työ on saatu päätökseen. Tällaisessa tilanteessa on vaikea nähdä, miten sitä, että pidetään pysyvästi voimassa vaatimus siitä, että kolmansien valtioiden kansalaisilla, jotka toiseen jäsenvaltioon sijoittautunut yritys on lähettänyt vastaanottavaan jäsenvaltioon, on oltava työlupa, voitaisiin pitää toimenpiteenä, joka on tarpeen vastaanottavan jäsenvaltion työmarkkinoiden vakauden säilyttämiseksi.
95.
Unionin tuomioistuin on joka tapauksessa katsonut, että jäsenvaltiot voivat edellyttää palveluja tarjoavan yrityksen osoittavan, että sen palveluksessa olevien työntekijöiden tilanne on lainmukainen – erityisesti oleskeluoikeuden, työluvan ja sosiaaliturvan osalta – siinä jäsenvaltiossa, jossa he ovat tämän yrityksen palveluksessa. (
43
) Tällaisella edellytyksellä saatetaan itse asiassa asianmukaiseen tasapainoon vastaanottavan jäsenvaltion ja sellaisen toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen yrityksen oikeutetut intressit, joka haluaa tarjota rajat ylittävää palvelua käyttämällä vastaanottavassa jäsenvaltiossa kolmansien maiden kansalaisia. Tällainen toimenpide antaa todennäköisesti vastaanottavalle jäsenvaltiolle EUT-sopimuksessa taattuun palvelujen tarjoamisen vapauteen aiheettomasti puuttumatta riittävät takeet näiden työntekijöiden tilanteen lainmukaisuudesta ja siitä, että he harjoittavat pääasiallista toimintaansa siinä jäsenvaltiossa, johon palvelut tarjoava yritys on sijoittautunut. (
44
)
96.
Toiseen ennakkoratkaisukysymykseen on näin ollen vastattava, että SEUT 56 ja SEUT 57 artiklaa on tulkittava siten, että Itävallan tasavallalla ei ole oikeutta rajoittaa Italiaan sijoittautuneen yrityksen palveluksessa laillisesti työskentelevien venäläisten ja valkovenäläisten työntekijöiden työhön lähettämistä vaatimalla työlupaa, kun työhön lähettäminen tapahtuu näiden työntekijöiden siirtämisenä Italiaan sijoittautuneeseen toiseen yritykseen siinä tarkoituksessa, että tämä toinen yritys tarjoaa palvelua Itävallassa.
IV Ratkaisuehdotus
97.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Verwaltungsgerichtshofin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1)
SEUT 56 ja SEUT 57 artiklaa, luettuina yhdessä Kroatian tasavallan liittymisehdoista sekä Euroopan unionista tehdyn sopimuksen, Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja Euroopan atomienergiayhteisön perustamissopimuksen mukautuksista 24.4.2012 tehdyn asiakirjan liitteessä V olevan 2 luvun 2 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että Itävallan tasavallalla on oikeus rajoittaa Kroatiaan sijoittautuneen yrityksen kroatialaisten työntekijöiden työhön lähettämistä vaatimalla työlupaa, kun työhön lähettäminen tapahtuu näiden työntekijöiden siirtämisenä Italiaan sijoittautuneeseen yritykseen siinä tarkoituksessa, että tämä italialainen yritys tarjoaa palvelua Itävallassa.
2)
SEUT 56 ja SEUT 57 artiklaa on tulkittava siten, että Itävallan tasavallalla ei ole oikeutta rajoittaa Italiaan sijoittautuneen yrityksen laillisesti työskentelevien venäläisten ja valkovenäläisten työntekijöiden työhön lähettämistä vaatimalla työlupaa, kun työhön lähettäminen tapahtuu näiden työntekijöiden siirtämisenä Italiaan sijoittautuneeseen toiseen yritykseen siinä tarkoituksessa, että tämä toinen yritys tarjoaa palvelua Itävallassa.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: englanti.
(
2
)	Kroatian tasavallan liittymisehdoista sekä Euroopan unionista tehdyn sopimuksen, Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja Euroopan atomienergiayhteisön perustamissopimuksen mukautuksista 24.4.2012 tehty asiakirja (EUVL 2012, L 112, s. 21; jäljempänä vuoden 2012 liittymisasiakirja).
(
3
)	Palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon 16.12.1996 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EYVL 1997, L 18, s. 1).
(
4
)	BGBl. 218/1975, sellaisena kuin se on muutettuna BGBl:ssä I 72/2013.
(
5
)	Yleissääntö on, että jos kyse on palvelujen tarjoamisen vapaudesta, merkityksellinen voi olla myös palveluista sisämarkkinoilla 12.12.2006 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2006/123/EY (EUVL 2006, L 376, s. 36). Näin ei kuitenkaan ole käsiteltävässä asiassa. Sen 1 artiklan 6 kohdan mukaan direktiivi ei nimittäin vaikuta työoikeuteen liittyviin asioihin. Ks. työoikeutta koskevasta poikkeuksesta unionin tuomioistuimessa vireillä oleva asia C-33/17, Čepelnik.
(
6
)	Direktiivin 96/71 johdanto-osan 13 perustelukappale.
(
7
)	Tuomio 27.3.1990, Rush Portuguesa (C-113/89, EU:C:1990:142, 16 kohta) ja tuomio 10.2.2011, Vicoplus ym. (C-307/09–C-309/09, EU:C:2011:64, 30 ja 31 kohta). Ks. myös vastaavasti tuomio 18.6.2015, Martin Meat (C-586/13, EU:C:2015:405, 28 kohta).
(
8
)	Tuomio 10.2.2011, Vicoplus ym. (C-307/09–C-309/09, EU:C:2011:64, 35 kohta).
(
9
)	Kysymys siitä, kuuluuko Danielin toiminta Itävallassa (lankavalssaamon rakentaminen, joka edellyttää rakentamisessa käytettävältä työvoimalta korkean teknologian osaamista) 12 kohdan soveltamisalaan – mitä erityisesti Danieli käsitteli melko seikkaperäisesti istunnossa –, on merkityksellinen vain, jos pääasiassa kyseessä olevan järjestelyn katsotaan merkitsevän direktiivin 96/71 1 artiklan 3 kohdan a alakohdassa tarkoitettua lähettämistä.
(
10
)	Direktiivin 96/71 perusteluista (ehdotus neuvoston direktiiviksi palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon, KOM(91) 231 lopullinen, s. 14) ilmenee, että 1 artiklan 3 kohdan a ja c alakohdasta poiketen b alakohdalla pyritään varmistamaan, etteivät yritykset voi kiertää direktiivin soveltamista. Se tehdään sisällyttämällä direktiivin soveltamisalaan niin kutsuttu ryhmän sisäinen liikkuvuus. Kuten oikeuskirjallisuudessa on selitetty, kyseisellä säännöksellä pyritään erityisesti estämään se, että yritys perustaa tytäryhtiön toiseen jäsenvaltioon pelkästään sijoittaakseen sinne osan työntekijöistään tilapäisten työtehtävien suorittamista varten ja välttyäkseen näin direktiivin soveltamiselta. Ks. Barnard, C., EU Employment Law, 4. painos, Oxford University Press, Oxford, 2012, s. 218. Ks. myös tuomio 12.2.2015, Sähköalojen ammattiliitto (C-396/13, EU:C:2015:86, 3 ja 11–13 kohta).
(
11
)	Tuomio 10.2.2011, Vicoplus ym. (C-307/09–C-309/09, EU:C:2011:64).
(
12
)	Idem, 51 kohta.
(
13
)	Tuomio 18.6.2015, Martin Meat (C-586/13, EU:C:2015:405).
(
14
)	Idem, 35 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
(
15
)	Kuten unionin tuomioistuin on myös todennut, 1 artiklan 3 kohdan c alakohdan soveltaminen edellyttää lisäksi sitä, että palvelusta eli työvoiman vuokrauksesta maksetaan korvaus. Korvauksen muoto voi tietysti olla erilainen esimerkiksi sen mukaan, millainen on palveluntarjoajan ja palvelua käyttävän yrityksen keskinäinen suhde.
(
16
)	Erityisesti direktiivin 96/71 3 artikla.
(
17
)	Direktiivin 96/71 johdanto-osan neljäs perustelukappale.
(
18
)	Tuomio 10.2.2011, Vicoplus ym. (C-307/09–C-309/09, EU:C:2011:64, 39 kohta).
(
19
)	Tuomio 27.3.1990, Rush Portuguesa (C-113/89, EU:C:1990:142).
(
20
)	Ks. esim. tuomio 17.12.1981, Webb (279/80, EU:C:1981:314, 9 kohta); tuomio 10.2.2011, Vicoplus ym. (C-307/09–C-309/09, EU:C:2011:64, 27 kohta) ja tuomio 11.9.2014, Essent Energie Productie (C-91/13, EU:C:2014:2206, 37 kohta).
(
21
)	Tuomio 27.3.1990, Rush Portuguesa (C-113/89, EU:C:1990:142, 16 kohta).
(
22
)	Tuomio 10.2.2011, Vicoplus ym. (C-307/09–C-309/09, EU:C:2011:64).
(
23
)	Idem, 31 kohta.
(
24
)	Asiakirja Tšekin tasavallan, Viron tasavallan, Kyproksen tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan, Unkarin tasavallan, Maltan tasavallan, Puolan tasavallan, Slovenian tasavallan ja Slovakian tasavallan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu (EUVL 2003, L 236, s. 33).
(
25
)	Tuomio 10.2.2011, Vicoplus ym. (C-307/09–C-309/09, EU:C:2011:64, 40 ja 41 kohta).
(
26
)	Tuomio 10.2.2011, Vicoplus ym. (C-307/09–C-309/09, EU:C:2011:64, 34 kohta).
(
27
)	Tuomio 10.2.2011, Vicoplus ym. (C-307/09–C-309/09, EU:C:2011:64, 35 kohta).
(
28
)	Tuomio 10.2.2011, Vicoplus ym. (C-307/09–C-309/09, EU:C:2011:64, 31 kohta).
(
29
)	Tuomio 10.2.1982, Transporoute et travaux (76/81, EU:C:1982:49, 14 kohta) ja tuomio 26.2.1991, Ranska v. komissio (C-154/89, EU:C:1991:76, 9 kohta).
(
30
)	Tuomio 18.3.1980, Debauve ym. (52/79, EU:C:1980:83, 9 kohta) ja tuomio 26.2.1991, Ranska v. komissio (C-154/89, EU:C:1991:76, 9 kohta).
(
31
)	Tuomio 26.2.1991, Ranska v. komissio (C-154/89, EU:C:1991:76, 10 kohta).
(
32
)	Tuomio 1.7.1993, Hubbard (C-20/92, EU:C:1993:280, 12 kohta). Ks. vastaavasti tuomio 18.12.2007, Laval un Partneri (C-341/05, EU:C:2007:809, 114 kohta).
(
33
)	Julkisasiamies Botin ratkaisuehdotus Essent Energie Productie (C-91/13, EU:C:2014:312) 66–78 kohta, joissa käsitellään sitä, kuka voi vedota SEUT 56 artiklaan.
(
34
)	Tuomio 9.8.1994, Vander Elst (C-43/93, EU:C:1994:310, 15 kohta).
(
35
)	Ks. erityisesti tuomio 21.10.2004, komissio v. Luxemburg (C-445/03, EU:C:2004:655, 30 ja 41 kohta).
(
36
)	Tuomio 11.9.2014, Essent Energie Productie (C-91/13, EU:C:2014:2206, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
37
)	Tuomio 21.10.2004, komissio v. Luxemburg (C-445/03, EU:C:2004:655, 50 kohta); tuomio 19.1.2006, komissio v. Saksa (C-244/04, EU:C:2006:49, 64 kohta); tuomio 21.9.2006, komissio v. Itävalta (C-168/04, EU:C:2006:595, 68 kohta) ja tuomio 11.9.2014, Essent Energie Productie (C-91/13, EU:C:2014:2206, 58–60 kohta).
(
38
)	Tuomio 11.9.2014, Essent Energie Productie (C-91/13, EU:C:2014:2206, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
39
)	Idem, 52 ja 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
40
)	Idem, 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(
41
)	Idem, 56 kohta.
(
42
)	Julkisasiamies Botin ratkaisuehdotus Essent Energie Productie (C-91/13, EU:C:2014:312, 118 kohta).
(
43
)	Tuomio 11.9.2014, Essent Energie Productie (C-91/13, EU:C:2014:2206, 57 kohta).
(
44
)	Ks. vastaavasti tuomio 21.10.2004, komissio v. Luxemburg (C-445/03, EU:C:2004:655, 46 kohta); tuomio 19.1.2006, komissio v. Saksa (C-244/04, EU:C:2006:49, 41 kohta); tuomio 21.9.2006, komissio v. Itävalta (C-168/04, EU:C:2006:595, 57 kohta) ja tuomio 11.9.2014, Essent Energie Productie (C-91/13, EU:C:2014:2206, 57 kohta).