61996CC0351_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
I Johdanto
1 Ranskan Cour de cassation on pyytänyt yhteisöjen tuomioistuinta tulkitsemaan tässä ennakkoratkaisupyynnössä Brysselin yleissopimuksen(1) 21 artiklassa käytettyä "samojen asianosaisten" käsitettä. Kysymys on siitä, onko 21 artiklassa tarkoitettu vireilläolovaikutustilanne kyseessä silloin, kun vakuutuksenantaja on nostanut yhteiseen haveriin liittyvän kanteen ranskalaisessa tuomioistuimessa ja kun vakuutettua vastaan oli nostettu sitä ennen hollantilaisessa tuomioistuimessa kanne sen vahvistamiseksi, ettei korvausvelvollisuutta ole. Näin ollen tosiasiallisesti asiassa on kysymys siitä, onko vakuutettu katsottava vakuutuksenantajan kanssa "samaksi asianosaiseksi".
II Ennakkoratkaisupyynnön perusteena olevat oikeudelliset seikat ja tosiseikat
A Yleissopimuksen merkitykselliset määräykset
2 Yleissopimuksen II osasto koskee tuomioistuinten "toimivaltaa". Sitä koskevat yleiset säännöt on annettu I jaksossa ja niitä on tarkennettu 2-9 jaksossa annetuilla erilaisilla erityissäännöillä.
3 Yleissopimuksen 8 jakson otsikko on "Vireilläolo ja samassa yhteydessä käsiteltävät asiat", ja se käsittää 21-23 artiklan. Ennen San Sebastianin yleissopimuksella tehtyjä muutoksia yleissopimuksen 21 artikla kuului seuraavasti:
"Jos eri sopimusvaltioiden tuomioistuimissa nostetaan samojen asianosaisten välillä samaa asiaa koskevia kanteita, muiden tuomioistuinten kuin sen, jossa kanne on ensin nostettu, on omasta aloitteestaan jätettävä asia tutkimatta.
Tuomioistuin, jonka olisi jätettävä asia tutkimatta, voi keskeyttää asian käsittelyn, jos sen tuomioistuimen, jossa kanne on ensiksi nostettu, toimivaltaisuus kiistetään."
4 Silloin kun kysymys on toisiinsa liittyvistä kanteista, yleissopimuksen 22 artiklassa olevan säännön mukaan muu tuomioistuin kuin se, jossa kanne on ensin nostettu, voi keskeyttää asian käsittelyn. Määritelmän mukaan kanteiden katsotaan liittyvän toisiinsa silloin, "kun niiden välillä on niin läheinen yhteys, että kanteiden käsitteleminen ja ratkaiseminen yhdessä näyttää tarpeelliselta, jotta vältetään se, että kanteiden käsitteleminen eri oikeudenkäynneissä johtaisi ristiriitaisiin tuomioihin".
5 Yleissopimuksen III osaston otsikko on "Tunnustaminen ja täytäntöönpano". Yleissopimuksen yleisen tavoitteenasettelun(2) mukaisesti sen 26 artiklassa määrätään tunnustamista koskevana yleisenä periaatteena olevan, että "sopimusvaltiossa annettu tuomio tunnustetaan toisessa sopimusvaltiossa vaatimatta minkään erityisen menettelyn noudattamista". Yleissopimuksen 27 artiklassa määrätään kuitenkin tietyistä perusteista, joiden nojalla tuomion tunnustamisesta voidaan kieltäytyä. Tämän asian kannalta ainoastaan kyseisen artiklan 3 kohta saattaa olla merkityksellinen; se kuuluu seuraavasti:
"3. jos tuomio on ristiriidassa sellaisen tuomion kanssa, joka on annettu samojen asianosaisten välillä siinä valtiossa, jossa tunnustamista pyydetään".
B Tosiseikat ja oikeudenkäynti ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa
6 Consolidated Metal Industries (jäljempänä CMI) antoi toimeksiannon Velghelle kuljettaa Sequana-nimisellä aluksella rautakromilastin alankomaalaisesta Rotterdamin satamasta ranskalaiseen Garlinghem-Aire-la-Lysin satamaan.(3) Alukseen alkoi tulla vettä, ja se upposi Alankomaiden sisävesillä varhain 4.8.1989 kuitenkin niin, että kapteeni ilmeisesti onnistui ohjaamaan sen pois pääkanaalista. Aluksen vakuutuksenantajana oleva Drouot Assurances SA (jäljempänä Drouot) toimitutti aluksen meripelastuksen omalla kustannuksellaan, ja CMI:n lasti voitiin pelastaa. Drouot haastoi 11.12. ja 13.12.1990 Tribunal de commerce de Paris'hin(4) CMI:n, lastin vakuutuksenantajan Protea Assurancen (etelä-afrikkalainen yhtiö, jäljempänä Protea) ja Protean edustajana Euroopassa toimineen Groupement d'intérêt économique (GIE) Réunion européennen (jäljempänä GIE)(5) vastaamaan kanteeseen, jossa se vaati näitä maksamaan sille 99 485,53 Alankomaiden guldenia (NLG), joka oli se määrä, jonka merivahingonlaskija oli vahvistanut CMI:lle ja Protealle kuuluvana osuutena yhteisestä haverista.(6) CMI ja Protea esittivät kuitenkin Ranskassa nostetun kanteen osalta niiden aikaisemmin Arrondissementsrechtbank te Rotterdamissa 31.8.1990 Walbrecqia ja Velghea(7) vastaan nostaman kanteen(8) perusteella vireilläolovaikutusta koskevan oikeudenkäyntiväitteen. Asiaan liittyvien asiakirjojen ja yhteisöjen tuomioistuimelle esitettyjen huomautusten perusteella CMI ja Protea vaativat Alankomaissa nostetussa kanteessa erityisesti sen vahvistamista, että ne eivät ole velvollisia osallistumaan yhteisen haverin kustannusten korvaamiseen. Kyseinen vaatimus, jota ei ilmeisesti olisi voitu esittää, jos kanne olisi nostettu Ranskassa, oli kantajien toissijainen vaatimus, ja ensisijaisesti kanteessa vaadittiin sen toteamista, että Velghe oli vastuussa tapahtuneesta onnettomuudesta siksi, että hän oli kapteenina sallinut, että laivasta tulee merikelvoton Rotterdamissa tapahtuneen ylilastiin lastaamisen seurauksena.
7 Tribunal de commerce hylkäsi 11.3.1992 vireilläolovaikutuksesta tehdyn väitteen, koska näiden kahden kanteen asianosaiset eivät olleet samoja, eli Drouot ei ollut asianosaisena Alankomaissa vireillä olevassa oikeudenkäynnissä ja Walbrecq ja Velghe eivät olleet asianosaisia Tribunal de commercessa vireille saatetussa oikeudenkäynnissä. Tribunal de commerce katsoi lisäksi, että näissä kahdessa kanteessa kysymyksessä olevat asiat eivät olleet sisällöllisesti eli oikeudenkäynnin kohteen osalta samoja. Vastaajat valittivat tästä päätöksestä Cour d'appel de Paris'hin (valitustuomioistuin).
8 Cour d'appelin tuomion mukaan CMI ja Protea väittivät tässä tuomioistuimessa, että nämä kaksi oikeusriitaa koskevat samaa asiaa ja että Drouot ei ollut asianosainen Alankomaassa vireillä olevassa oikeudenkäynnissä ainoastaan siitä syystä, että Alankomaan prosessioikeuden sääntöjen mukaan vakuutuksenantajia ei voida haastaa oikeudenkäyntiin. Cour d'appel de Paris totesi 29.4.1994 antamassaan tuomiossa ensinnäkin, että oli kiistatonta, että Alankomaiden prosessioikeuden sääntöjen mukaan vakuutuksenantaja ei voi osallistua vakuutettua koskevaan oikeudenkäyntiin. Muistutettuaan siitä, että Alankomaissa nostettu kanne oli kohteeltaan esillä olevaa kannetta laajempi (kanteessa vaadittiin omistajaa vastuuseen vahingosta aluksen merikelvottomuuden takia), Cour d'appel katsoi, että Alankomaiden tuomioistuimessa vireillä olevan oikeusriidan kohde kattoi myös ranskalaisessa tuomioistuimessa vireillä olevan riidan kohteen. Se totesi lisäksi, että Drouot'n voidaan tosiasiassa katsoa osallistuvan asianosaisena alankomaalaisessa tuomioistuimessa vireillä olevaan oikeudenkäyntiin "vakuutetun välityksellä". Kyseinen tuomioistuin hyväksyi siten vireilläolovaikutuksesta tehdyn oikeudenkäyntiväitteen.
9 Cour de cassationiin tekemässään valituksessa Drouot väitti ensisijassa, että Cour d'appelin ei olisi pitänyt hyväksyä vireilläolovaikutusta koskevaa oikeudenkäyntiväitettä, koska nämä kaksi oikeudenkäyntiä eivät olleet luonteeltaan samoja ja koska niiden asianosaiset eivät olleet samoja; Drouot'n mukaan valituksenalainen tuomio oli siten yleissopimuksen 21 artiklan vastainen.(9)
10 Todettuaan sen käsiteltäväksi saatetun valituksen yhteydessä, että valitusasiassa on tulkittava yleissopimuksen 21 artiklassa(10) tarkoitettua "samojen asianosaisten" käsitettä, Cour de cassation päätti lykätä asian ratkaisemista saattaakseen 3.6.1971 tehdyn pöytäkirjan(11) 1-3 artiklan nojalla yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi seuraavan kysymyksen:
"Onko kyseessä tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevassa 27 päivänä syyskuuta 1968 allekirjoitetussa yleissopimuksessa tarkoitettu kansainvälinen vireilläolovaikutustilanne (lis pendens -vaikutus), jos sopimusvaltion tuomioistuimessa on nostettu kanne, jonka kantajana on haaksirikkoutuneen aluksen vakuutuksenantaja ja jossa kantaja vaatii, että aluksessa olleen lastin omistaja ja lastin vakuutuksenantaja velvoitetaan osallistumaan yhteisen haverin meripelastuskustannusten korvaamiseen, kun toisen sopimusvaltion tuomioistuimessa oli jo aiemmin nostettu kanne, jonka kantajina ovat lastin omistaja ja vakuutuksenantaja ja vastaajina aluksen omistaja ja rahdinantaja ja jossa viimeksi mainitun asian kantajat vaativat päinvastoin tuomioistuinta vahvistamaan, että niiden ei tarvitse vastata yhteisestä haverista, ja kansallinen tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, jättää asian tutkimatta sen vuoksi, että vaikka näiden kahden vireillä olevan asian asianosaiset eivät muodollisesti ole identtisiä, siinä tuomioistuimessa, jossa kanne on nostettu ensin, sovellettavassa prosessilainsäädännössä 'rajoitetaan vakuutuksenantajan mahdollisuutta osallistua vakuutettua koskevaan oikeudenkäyntiin', mistä seuraa, että aluksen vakuutuksenantaja tosiasiassa osallistui 'vakuutetun välityksellä' oikeudenkäyntiin myös siinä tuomioistuimessa, jossa kanne nostettiin ensiksi?"
III
Huomautukset
11 Drouot, Ranskan tasavalta ja komissio ovat esittäneet asiassa kirjallisia ja suullisia huomautuksia. GIE ja Saksan liittotasavalta ovat esittäneet pelkästään kirjallisia huomautuksia, ja CMI ja Protea ovat esittäneet yhteisesti suullisia huomautuksia. Ne voidaan esittää tiivistäen seuraavasti.
12 Drouot'n asianajaja totesi suullisessa käsittelyssä, että merioikeuden yleisiä säännöksiä sovelletaan Reinin ja Moselin jokiliikenteen kuljetuksiin; nimenomaisen päinvastaisen lausekkeen puuttuessa Drouot'n vakuutussopimuksen on näiden sääntöjen mukaan katsottava kattavan pelkästään aluksen. Drouot'n alusvakuutus kattaa ainoastaan aluksen toiselle alukselle sekä satama- ja jokilaitteille aiheuttamista vahingoista johtuvan vastuun. Drouot väittää siten, että yhteistä haveria koskevia merioikeuden sääntöjä (ks. jäljempänä 17-19 kohta) voidaan soveltaa Reinin ja Moselin laivaliikenteeseen. Drouot esittää yleissopimuksen 21 artiklaa koskevan oikeuskäytännön(12) perusteella, että toisessa tuomioistuimessa vireillä olevan oikeusriidan vireilläolovaikutus syntyy ainoastaan silloin, kun samat asianosaiset ovat mukana molemmissa oikeudenkäynneissä. Yleissopimuksen 21 artiklassa olevaa perustetta on tulkittava sopimusvaltioiden oikeudessa käytettyihin läheisiin käsitteisiin nähden itsenäisesti. Sekä asiassa Tatry annettu tuomio että asiaan liittyvä julkisasiamiehen ratkaisuehdotus tukevat sitä, että toisessa tuomioistuimessa vireillä olevan oikeusriidan vireilläolovaikutus on olemassa ainoastaan silloin, kun näiden oikeudenkäyntien asianosaiset ovat suppeassa mielessä identtisiä. Drouot väitti suullisessa käsittelyssä, että, jotta asianosaiset olisivat identtisiä, niillä täytyy olla yhteinen intressi puolustettavanaan tai vähintäänkin niillä täytyy olla esitettävänään yhteinen oikeudellinen argumentti, mistä ei sen mukaan voi olla kysymys tässä asiassa, koska sen väitetään osallistuvan Alankomaissa vireillä olevaan oikeudenkäyntiin Velghen välityksellä. Drouot'n mukaan aluksen omistajan yleiseen vahingonkorvausvastuuolettamaan perustuva vastuu ei koske sitä, koska se on aluksen vakuutuksenantaja. Drouot esittää kirjallisissa huomautuksissaan, että henkilön asema asianosaisena tuomioistuimessa, jossa kanne on väitetty nostetun ensin, määritellään sen tuomioistuimen, jossa vireilläolovaikutusta koskeva väite on tehty, lain mukaan (lex fori), eli tässä asiassa Ranskan lain mukaan.(13) Drouot viittaa vielä siihen, että riippumatta siitä, että se ei ole omasta tahdostaan eikä myöskään vastoin tahtoaan asianosaisena Alankomaissa vireillä olevassa oikeudenkäynnissä, sillä ei ole mitään intressiä oikeusriidassa, koska se on Sequanan vakuutuksenantajana velvollinen maksamaan Velghelle tämän osuuden yhteisen haverin kustannuksista riippumatta siitä, kuka on mahdollisesti vastuussa vahingon tapahtumisesta.
13 CMI ja Protea esittivät suullisissa huomautuksissaan ensinnäkin, että toisin kuin väitettiin, Drouot ei ollut pelkästään aluksen vakuutuksenantaja, vaan se on vastuussa vakuutuksenantajana myös niiden vahinkojen korvaamisen osalta, joista laivan omistaja ja kapteeni eli Velghe on henkilökohtaisessa vahingonkorvausvastuussa. Toiseksi CMI:n ja Protean asianajaja korosti, että sen päämiehet olivat alun perin nostaneet kanteen Ranskassa Tribunal de commerce de Béthunessa (Velghen asuinpaikka) sekä Velghea että Drouot'ta vastaan ja että Drouot oli väittänyt kyseisessä tuomioistuimessa, että kanne sitä vastaan olisi pitänyt nostaa Rotterdamissa. CMI ja Protea nostivat siten kanteen Alankomaissa, mutta eivät haastaneet Drouot'ta Alankomaiden prosessioikeuden sääntöjen takia, joiden mukaan vakuutuksenantaja ei voi olla asianosaisena sen vakuutettua vastaan nostetussa jutussa. CMI:n ja Protean mukaan yleissopimuksen 21 artiklan tulkinnan osalta kaikkein tärkein huomioon otettava seikka on se, että asiassa pystytään välttämään eri sopimusvaltioiden tuomioistuimissa annettavat keskenään ristiriidassa olevat päätökset. Ne viittaavat erityisesti asiassa Gubisch annettuun tuomioon, jossa identtisiksi asioiksi katsottiin kaksi oikeusriitaa, jotka koskivat toisaalta sopimuksen purkamista ja toisaalta sen täytäntöönpanoa.
14 Ranska katsoo, että jos se, onko kyseessä "samat asianosaiset", määriteltäisiin kunkin sopimusvaltion prosessioikeuden erityispiirteiden perusteella, tällöin luovuttaisiin yleissopimuksen 21 artiklassa määrättyjen, vireilläolovaikutusta koskevien edellytysten itsenäisestä tulkinnasta.(14) Se painottaa erityisesti tarvetta kunnioittaa vakuutetun puolustautumisoikeuksia, erityisesti sen oikeutta tulla kuulluksi. Vakuutuksenantaja ei ole edustettuna kansallisessa oikeudenkäynnissä sen vakuutetun välityksellä. Vakuutuksenantajalla ei ole lain mukaan mahdollisuutta vaatia oikeutta saada osallistua sen vakuutettua koskevaan oikeudenkäyntiin esittääkseen omia argumentteja tai puolustaakseen asemaansa; sitä paitsi vakuutuksenantajan ja vakuutetun oikeudet ja intressit eivät usein ole samat. Siten vaikka vakuutuksenantajan ja vakuutetun katsottaisiinkin olevan identtisiä, vakuutusyhtiöiden puolustautumisoikeudet voitaisiin taata asianmukaisesti ainoastaan silloin, jos yleissopimuksen 21 artiklaa tulkittaisiin siten, että vireilläolovaikutuksesta tehdyn oikeudenkäyntiväitteen hyväksymiseksi vaaditaan, että molempiin oikeudenkäynteihin osallistuvat asianosaiset ovat niissä mukana varsinaisina asianosaisina.
15 Saksan korostaa itsenäisen tulkinnan omaksumisen tärkeyttä, mutta katsoo, että "samojen asianosaisten" käsitettä on tulkittava laajasti, jotta voidaan välttää se, etteivät tuomiot ole 27 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla ristiriidassa keskenään. Saksa esittää, että koska vireilläolovaikutuksen ja oikeusvoimavaikutuksen välillä on yhteys, olisi katsottava, että myöhemmin vireille saatetun oikeudenkäynnin asianosaisia, jotka eivät ole muodollisesti identtisiä ensimmäisenä aloitetun oikeudenkäynnin kanssa, on pidettävä "samoina" ainoastaan, jos tuomioistuimen, jossa kanne nostettiin ensin, antama tuomio on sitova näiden asianosaisten osalta; Saksan mukaan tällaisessa tilanteessa on olemassa vaara, että ellei vireilläoloa koskevaa väitettä hyväksytä, asioissa annetaan keskenään ristiriitaiset tuomiot. Tämän takia tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on sovellettava sekä sen tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu ensiksi, että sen omia aineellisen oikeuden tai prosessioikeuden sääntöjä määritelläkseen, voiko ensimmäisen tuomioistuimen tuomiolla olla joitakin sitovia vaikutuksia kolmansiin henkilöihin nähden. Saksa korostaa lopuksi tarvetta varmistaa, että 21 artiklaa sovelletaan siten, että asiassa täytetään tehokkaan oikeussuojan vaatimukset. Jos siten tilanne on sellainen, että aikaisemman oikeusriidan vireilläolovaikutuksesta tehty väite on hyväksytty, mutta aikaisemmin nostettu kanne on sittemmin jätetty tutkimatta, täytyy sillä asianosaisella, jonka kanteen tutkiminen on estynyt vireilläolovaikutuksesta tehdyn väitteen vuoksi, olla mahdollisuus siihen, että se tuomioistuin, jossa tämä asianosainen on nostanut kyseisen myöhemmän kanteen, tutkii kanteen.
16 Komissio toteaa aluksi, että vaikka yhteisöjen tuomioistuimelle esitetty kysymys koskee ainoastaan "samojen asianosaisten" käsitettä, näiden kahden kanteen on katsottava koskevan samaa asiaa.(15) Asianosaisten samuuden osalta komissio toteaa, että ennakkoratkaisukysymys tuo esille kysymyksen, jota ei ole aiemmin ratkaistu ja joka koskee sitä, voiko yleissopimuksen 21 artiklan mukaan tuomioistuin, jossa on tehty vireilläolovaikutusta koskeva oikeudenkäyntiväite, poiketa siitä, millainen asianosaisasetelma on muodollisesti tarkasteltuna siinä tuomioistuimessa, jossa on nostettu ensin kanne. "Samojen asianosaisten" käsitettä on sen mielestä tulkittava suppeasti. Sen lisäksi, että on tarpeen huolehtia siitä, että tätä käsitettä tulkitaan itsenäisesti suhteessa esimerkiksi sellaiseen sopimusvaltion lainsäädäntöön, joka koskee sijaantuloa (subrogation), on olemassa tiettyjä muita syitä, jotka puhuvat sen puolesta, että vakuutuksenantajaa ei ole samaistettava sen vakuutettuun. Vakuutuksenantajan ja vakuutetun intressit eivät ole välttämättä samat; hyvän oikeudenhoidon mukaista ei ole, että silloin kun vakuutuksenantaja ei ole asianosaisena ensimmäisessä oikeudenkäynnissä, sen on odotettava tämän oikeudenkäynnin päättymistä siinä tapauksessa, että se haluaa saada vahvistetuksi myöhemmin vireille saattamassaan oikeudenkäynnissä esimerkiksi, että sijaantuloa ei tosiasiassa ole tapahtunut. Komission mukaan 21 artiklan sanamuoto tukee tätä tulkintaa: 21 artiklassa viitataan samoihin asianosaisiin, ei esimerkiksi muihin asianosaisiin, joilla saattaa olla oikeuksia tai velvoitteita varsinaisten asianosaisten oikeuksien tai velvoitteiden perusteella. Komission asiamies on saattanut suullisessa käsittelyssä kyseenalaiseksi Saksan esittämän näkökannan käytännöllisyyden: jos tuomioistuin, jossa kanne on nostettu myöhemmin, olisi automaattisesti velvollinen ennen oikeudenkäyntiväitteen hyväksymistä arvioimaan, onko tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu ensin, mahdollisella tuomiolla sitovia vaikutuksia, 21 artiklassa olevan vireilläolokäsitteen soveltaminen tulisi liian monimutkaiseksi.
IV Tapauksen tarkastelu
A Johdanto
17 Kyseinen ranskalaisessa tuomioistuimessa nostettu kanne koskee osallistumista yhteisen haverin kustannusten korvaamiseen. Vaikka - kuten Ranska täysin oikein esittää - yhteisöjen tuomioistuinta ei ole pyydetty arvioimaan, onko kyseisessä tuomioistuimessa vireillä olevan oikeusriidan kohde sama kuin alankomaalaisessa tuomioistuimessa vireillä olevan oikeusriidan kohde, katson, että on silti hyödyllistä tarkastella sitä, millainen on luonteeltaan yhteisen haverin kustannuksiin osallistumista koskeva vaatimus. Katson, että lyhyt katsaus yhteisiä havereita koskevan opin erikoispiirteistä auttaa soveltamaan tässä tapauksessa yleissopimuksen 21 artiklaan sisältyvää, asianosaisten samuutta koskevaa käsitettä.
B
Yhteisen haverin käsite
18 Yhteisen haverin käsite on keskeisessä asemassa sekä Drouot'n Ranskassa vireille saattamassa oikeudenkäynnissä että Protean ja CMI:n Alankomaissa esittämässä toissijaisessa kannevaatimuksessa.(16) Kysymyksessä on hyvin vanha merioikeuden käsite, jonka alkuperä on Rhodoksen merioikeudessa ja jota on myöhemmin käytetty roomalaisessa oikeudessa, jossa se tarkoitti sitä, että lastin omistaja, joka heitti lastin yli laidan laivan pelastamiseksi (jactus factus levandae navis gratia), voi jakaa vahinkonsa aluksen omistajan ja muiden lastin omistajien kanssa vaatimalla niitä osallistumaan haverin kustannuksiin.(17) Aikojen kuluessa tämä käsite on muuttunut siten, että se kattaa vaatimukset, jotka perustuvat muuntyyppiseen vahinkoon ja vahinkojen välttämiseen liittyviin kustannuksiin. Nykyisin käsitettä käytetään käytännössä ottamalla rahtaus- ja merivakuutussopimusten osaksi viittaus Yorkin-Antwerpenin sääntöihin. Nämä säännöt, joita on tarkistettu säännöllisin väliajoin sen jälkeen kun ensimmäiset kansainväliset merihaverisäännöt hyväksyttiin vuonna 1864 Yorkissa, näyttävät tulleen voimaan Ranskan oikeudessa vuonna 1967 annetun lain johdosta.(18) Alankomaissa ja Ranskassa nostetuissa kanteissa kysymyksessä oleva laivaonnettomuus ei kuitenkaan tapahtunut merellä, vaan Reinin ja Moselin vesiliikennejärjestelmän osassa. Drouot'n asianajaja esitti istunnossa, että vuoden 1895 lain johdosta, joka annettiin aikana, jolloin Elsass kuului Saksaan, merioikeutta sovellettiin Reinin ja Moselin jokiliikenteeseen. Tässä tapauksessa sovelletaan rahtaussopimuksen mukaan erityisesti Reinin, Antwerpenin ja Rotterdamin sääntöjä, ja asian liittyvistä asiakirjoista käy ilmi, että yhteinen haveri on määritelty niissä kohtuutta noudattaen tehdyksi uhraukseksi tai aiheutuneeksi kustannukseksi, joka liittyy aluksen tai sen lastin pelastamiseen yhteiseltä vaaralta.
19 Näin ollen yhteisen haverin ydinsisältönä on, että yhteiseen kaupalliseen hankkeeseen osallistuvien on osallistuttava kohtuuden nimissä sellaiseen vahinkoon tai menetykseen, jonka yksi osapuolista on kärsinyt kaikkien osapuolten hyödyksi, tai laajentaen vastaaviin kohtuullisiin kustannuksiin, joita osapuolelle on aiheutunut vahingon välttämisestä. Aluksen ja lastin vakuutuksenantajia on kohdeltava haverin osapuolina, ja ne voivat vaatia osallistumista yhteisen haverin kustannuksiin ja niiltä voidaan vaatia tällaista osallistumista. Siksi vaatimusta yhteisen haverin kustannusten korvaamiseen osallistumisesta ei välttämättä esitä vakuutuksenantaja.
20 Tällä päätelmällä on mielestäni merkitystä tutkittaessa Velghen (ja Walbrecqin) asianosaisasemaa alankomaalaisessa tuomioistuimessa. On totta, että täytettyään täysin vakuutettuunsa nähden korvausvelvollisuutensa vakuutuksenantaja voi sijaantulo-oikeutensa perusteella tietyissä tilanteissa tosiasiallisesti astua vakuutetun kenkiin esittääkseen vaatimuksia kolmansia kohtaan (mukaan lukien vaatimus yhteisen haverin kustannuksiin osallistumisesta). Tätä oikeutta voidaan sovellettavasta oikeudesta riippuen käyttää joko vakuutetun tai vakuutuksenantajan omissa nimissä, mutta kannetta voidaan ajaa ainoastaan vakuutetun oikeuksien toteuttamiseksi ja se voidaan nostaa maksun suorittamisen jälkeen. Edellä lausuttu ei selvästi sovellu Alankomaissa vireille saatettuun oikeudenkäyntiin; se ei sovellu myöskään Ranskassa vireille saatettuun oikeudenkäyntiin, koska Drouot'n kanne ei perustu Drouot'lle siirtyneisiin Velghen oikeuksiin, vaan kyseessä on Drouot'n oma vaatimus yhteisen haverin johdosta. Alankomaalaisessa tuomioistuimessa vireillä olevan oikeudenkäynnin täsmällinen sisältö tunnetaan ainoastaan välillisesti; yleisesti ollaan kuitenkin yhtä mieltä siitä, että oikeudenkäyntiin sisältyy yhtenä elementtinä CMI:n ja Protean vaatimus sen vahvistamisesta, että ne eivät ole velvollisia osallistumaan yhteisen haverin kustannusten korvaamiseen. Näin ollen tässä erityisessä yhteisestä haveria koskevassa yhteydessä on vaikeaa käsittää, miksi siitä huolimatta, että ensi arviolta Velghe ja Drouot eivät ole identiteetiltään samoja, olisi katsottava, että niiden intressit ovat samat.
21 Tässä yhteydessä on kuitenkin käsiteltävä muita, käytännöllisiä ongelmia, jotka liittyvät sen arvioimiseen, onko Brysselin yleissopimuksen 21 artiklaa sovellettaessa katsottava, että asianosainen edustaa vakuutuksenantajiaan. Sopimusvaltion tuomioistuimen, jossa on esitetty yleissopimuksen 21 artiklassa tarkoitettu vireilläolovaikutusta koskeva väite ja jolle on ilmoitettu toisessa sopimusvaltiossa samojen asianosaisten välillä aiemmin nostetusta kanteesta, tulisi päätyä siihen, että vakuutettu, joka on haastettu toisessa sopimusvaltiossa oikeuteen, on katsottava vakuutuksenantajansa kanssa samaksi asianosaiseksi. Aluksi kyseisen tuomioistuimen olisi tutkittava, minkälainen vakuutuksenantajan ja vakuutetun välinen suhde on. Yleisesti tunnettua on, että vakuutuksenantajan ja vakuutetun väliset oikeusriidat ovat muodoltaan hyvin erilaisia. Mainitsen niistä tässä ainoastaan muutaman. Ensinnäkin voi olla riidanalaista, onko vakuussopimusta olemassa; jos sen olemassaolo on näytetty toteen tai myönnetty, sen pätevyys voidaan kiistää petoksen, väärien tietojen tai tietojen ilmoittamatta jäämisen perusteella; voi olla epävarmaa, kattaako vakuutus tietynlaisen vahingon; samaten vahingon määrästä, sitä koskevista todistuskeinoista ja maksuajankohdasta voi olla epäselvyyttä. Jopa nyt esillä olevassa asiassa toisaalta CMI:n ja Protean ja toisaalta Drouot'n välillä (tietääkseni ei kuitenkaan Drouot'n ja Velghen välillä) on kiistaa siitä, mitä Drouot'n vakuutussopimus kattaa. Kansallinen tuomioistuin, jossa myöhempi oikeudenkäynti on saatettu vireille, saattaa käsittääkseni joutua ratkaisemaan minkä tahansa näistä mahdollisesti monimutkaisista kysymyksistä toisessa tai jopa kolmannessa sopimusvaltiossa sovellettavan lain perusteella.
22 Oikea lähestymistapa yleissopimuksen 21 artiklan soveltamiseen on mielestäni se, että verrataan sitä, missä ominaisuudessa Drouot on nostanut yhteisen haverin kustannuksiin osallistumista koskevan kanteen ranskalaisessa tuomioistuimessa, siihen, missä ominaisuudessa Velghe esiintyy alankomaalaisessa tuomioistuimessa. Drouot on nostanut kanteen sen hankkeen osapuolena, jolle on syntynyt vahinkoa. Se ei ole nostanut kannetta Velghen edustajana. Olisi nimittäin vähintäänkin yllättävää, jos uponneen aluksen omistaja nostaisi kanteen vahingoittuneen lastin omistajaa vastaan, ellei vaatimus perustu itse yhteiseen haveriin eli yhteiseen uhraukseen. Esillä olevassa asiassa Velghe ei näytä osallistuneen laivan meripelastustoimenpiteisiin, ja se on tuskin tehnyt tällaista uhrausta.
23 Näin ollen kun asiaa tarkastellaan pelkästään tämän yhteisen haverin kustannuksiin osallistumista koskevan kanteen kannalta, Drouot'n ja Velghen intressit eivät ole sillä tavoin samat, että nimenomaiset ja tosiasialliset erot Drouot'n ja Velghen identiteettien välillä voitaisiin tämän intressien yhtäläisyyden vuoksi jättää ottamatta huomioon ja että niitä olisi näin ollen kohdeltava "samoina asianosaisina".
C Samat asianosaiset
24 Kun Cour d'appel hyväksyi tässä asiassa vireilläolovaikutuksesta tehdyn väitteen, se tukeutui Alankomaissa nostetun kanteen asianosaisten identiteetin määrittelyssä periaatteeseen, joka sen mielestä kuuluu Alankomaiden prosessioikeuteen. On totta, että Cour d'appelissa ei ole vedottu yleissopimuksen määräyksiin. Sen omaksuma lähestymistapa ei ole kuitenkaan mielestäni yhteensopiva yhteisöjen tuomioistuimen asioissa Gubisch ja Tatry antamien tuomioiden kanssa, joissa yhteisöjen tuomioistuin katsoi yksiselitteisesti, että niitä "aineellisia edellytyksiä", jotka yleissopimuksen 21 artiklassa on asetettu vireilläolovaikutusta koskevan väitteen hyväksymiselle, "on pidettävä itsenäisinä".(19) Nämä aineelliset edellytykset on mielestäni valittu huolellisen harkinnan perusteella, ja niillä tehdään implisiittisesti mahdottomaksi se, että vireilläolovaikutusta koskevaa käsitettä voitaisiin käyttää sopimusvaltioiden oikeusjärjestelmissä käytettyjen eri käsitteiden tavoin.(20) Yleissopimuksessa käytetyn käsitteen "samat asianosaiset" soveltaminen ei voi mielestäni olla riippuvainen Cour d'appelin mainitseman alankomaalaisen oikeuden periaatteen olemassaolosta tai soveltamisalasta, koska tämä merkitsisi sitä, että huomioon otetaan sen tuomioistuimen oikeus, jossa kanne nostettiin ensin.
25 Seuraavaksi on tarpeen selvittää, mitä yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee siltä osin, miten yleissopimuksen itsenäistä käsitettä "samat asianosaiset" on tulkittava. Asia Zelger ei ole merkityksellinen, koska se koskee ainoastaan niitä oikeudenkäyntimenettelyä koskevia muotoseikkoja, jotka liittyvät siihen, minä ajankohtana oikeudenkäynnin voidaan katsoa tulleen vireille tuomioistuimessa.(21) Asiassa Gubisch yhteisöjen tuomioistuin käsitteli tilannetta, jolle "oli ominaista", että "toinen asianosainen on nostanut alioikeudessa kansainvälisessä kauppasopimuksessa määrätyn velvoitteen täyttämistä koskevan kanteen, ja että vastapuoli nostaa myöhemmin edellistä vastaan kanteen toisessa sopimusvaltiossa saman sopimuksen pätemättömäksi julistamiseksi tai purkamiseksi".(22) Yhteisöjen tuomioistuin totesi, että 21 artiklassa asetetut edellytykset ovat tyhjentäviä, eli kanteiden täytyy olla nostettu samojen asianosaisten välillä, ja kanteilla on oltava sama kohde ja peruste.(23) Yhteisöjen tuomioistuin jatkoi, että tuolloin esillä olleen kaltaisessa tilanteessa, jossa ei ollut epäselvyyttä asianosaisten samuudesta, mainittua käsitettä "ei voida rajoittaa siten, että sillä ainoastaan tarkoitettaisiin kahta sellaista kannetta, jotka ovat muodollisesti identtisiä".(24) Se, että yhteisöjen tuomioistuimen kannanoton taustalla oli selvästi tarve välttää toistensa kanssa ristiriitaisia tuomioita, käy ilmi sen lausumasta, jonka mukaan sen käsiteltävänä olleen asian kaltaisessa tilanteessa(25) "siitä ei voi esiintyä epäilyksiä, että yhdessä sopimusvaltiossa annettu tuomio, jossa tuomioistuin velvoittaa täyttämään sopimuksen, jätetään tunnustamatta siinä jäsenvaltiossa, jossa tunnustamista on pyydetty, jos tämän jäsenvaltion tuomioistuimessa on jo annettu tuomio, jossa sama sopimus julistetaan pätemättömäksi tai puretaan. Tällainen tilanne, josta seuraisi, että kaikkien tuomioiden vaikutukset rajoitettaisiin koskemaan kansallista aluetta, on yleissopimuksen tavoitteiden vastainen, sillä yleissopimuksessa pyritään vahvistamaan oikeussuojaa koko yhteisön alueella sekä helpottamaan kaikissa sopimusvaltioissa jokaisessa muussa sopimusvaltiossa annettujen tuomioiden tunnustamista".
26 CMI ja Protea ovat väittäneet asiassa Gubisch annetun tuomion perusteella, että "saman asian" käsitettä, ja vastaavasti "samojen asianosaisten" käsitettä, sellaisina kuin näitä käsitteitä on käytetty yleissopimuksen 21 artiklassa, on tulkittava laajasti ja joustavasti. On totta, että asiassa Gubisch yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että käsitettä "sama kohde", jonka tuomioistuin sisällytti tulkintateitse englanninkieliseen sopimustekstiin muiden kieliversioiden perusteella, "ei voida rajoittaa siten, että sillä ainoastaan tarkoitettaisiin kahta sellaista kannetta, jotka ovat muodollisesti identtisiä".(26) Se sovelsi kyseessä olleessa tapauksessa tätä tulkintaa kahteen kanteeseen, joista toinen oli nostettu sopimuksen täytäntöönpanemiseksi ja toinen saman sopimuksen pätemättömäksi julistamiseksi tai purkamiseksi. Tehdessään näin yhteisöjen tuomioistuin kiinnitti huomiota muun muassa yleissopimuksen 27 artiklan 3 kohdassa ilmaistuun tavoitteeseen välttää samojen asianosaisten välillä annettuja ristiriitaisia tuomioita ja siihen seikkaan, miten tällaisten tuomioiden antaminen olisi mahdollista, jos toistensa kanssa kilpailevien kanteiden olisi oltava muodollisesti identtisiä, jotta vireilläolovaikutusta koskeva väite voitaisiin hyväksyä. Tätä perustelua ei kuitenkaan voida käyttää samalla tavoin "samojen asianosaisten" käsitteen osalta, koska kyseinen tuomio perustuu oletukseen, että kanteiden kohdetta koskevista eroista huolimatta asianosaiset ovat samoja. Tästä tuomiosta, yleissopimuksen tai 21 artiklan sanamuodosta tai yleissopimuksen päämäärästä ei ole löydettävissä mitään sellaista, minkä vuoksi tuomioistuimen olisi omaksuttava joustava lähestymistapa. Asia on pikemminkin päinvastoin. Tuomiot ovat mielestäni todella ristiriitaisia ainoastaan silloin, jos ne ovat sisällöltään vastakkaisia ja ne on annettu samojen asianosaisten välisissä oikeudenkäynneissä.
27 Asiassa Tatry annettu tuomio vahvistaa tämän näkemyksen oikeaksi; myös siinä oli kyse asianosaisten samuutta koskevasta kysymyksestä, joskaan ei yhtä selvällä tavalla kuin nyt esillä olevassa asiassa. Yhteisöjen tuomioistuimen oli tutkittava, voidaanko yleissopimusta soveltaa silloin, kun vireillä on kaksi oikeudenkäyntiä, jotka koskevat samaa asiaa, mutta joissa kaikki asianosaiset eivät ole samoja; kyseisessä tilanteessa ensimmäiseksi vireille saatetun oikeudenkäynnin kantajista ja vastaajista ainakin yksi oli kantajana ja vastaajana myöhemmin vireille saatetussa oikeudenkäynnissä tai päinvastoin.(27) Yhteisöjen tuomioistuin yhtyi ensin julkisasiamiehen suositukseen, jonka mukaan se, ovatko asianosaiset samoja, "ei voi riippua niiden kulloisestakin asemasta molemmissa oikeudenkäynneissä, ja ensin vireille saatetun oikeudenkäynnin kantaja voi olla vastaajana toisessa oikeudenkäynnissä".(28) Ottaen huomioon 21 artiklan sanamuodon ja päämäärän, joka on "rinnakkaisten oikeudenkäyntien välttäminen",(29) yhteisöjen tuomioistuin totesi, että 21 artikla "on ymmärrettävä siten, että siinä edellytetään, että kyseisten kahden oikeudenkäynnin asianosaisten on oltava identtisiä, jotta toinen tuomioistuin on velvollinen jättämään asian tutkimatta".(30) Tästä seuraa, että tätä edellytystä on tulkittava suppeasti.
28 Yhteisöjen tuomioistuin totesi siten asiassa Tatry antamassaan tuomiossa, että "jos muutamat asiaosaiset ovat asianosaisina jo aloitetussa oikeudenkäynnissä, 21 artiklassa edellytetään, että tuomioistuin, jossa asia on saatettu myöhemmin vireille, jättää asian tutkimatta ainoastaan siltä osin kuin siinä vireillä olevan oikeudenkäynnin asianosaiset ovat myös asianosaisina toisessa sopimusvaltiossa aikaisemmin aloitetussa oikeudenkäynnissä".(31) Olen samaa mieltä komission kanssa siitä, että yleissopimuksen 21 artiklan soveltaminen ei voi riippua siitä, että tuomioistuin, jossa on tehty vireilläolovaikutusta koskeva väite, tutkii, missä ominaisuudessa asianosaiset esiintyvät toisessa sopimusvaltiossa vireillä olevassa oikeudenkäynnissä.
29 Mielestäni "samojen asianosaisten" käsitettä on tulkittava kirjaimellisesti ja suppeasti. Yhteisöjen tuomioistuin on käyttänyt sanaa "identtinen". Se tarkoittaa, ettei ainoastaan kahden oikeudenkäynnin asianosaisten täydy olla kirjaimellisesti samoja luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä, vaan myös oikeusaseman, jota ne edustavat, täytyy olla sama. Erityisesti henkilöä, joka käy oikeutta oman oikeutensa puolesta ja omaksi hyödykseen, ei selvästikään ole pidettävä samana kuin henkilöä, joka käy oikeutta tai jota vastaan käydään oikeutta niin, että hän on ainoastaan toisen henkilön edustaja, niistä esimerkkinä voidaan mainita se, että henkilö on kuolleen tai vajaavaltaisen henkilön laillinen edustaja, ja ne lukuisat tilanteet, joissa henkilö voidaan valtuuttaa laillisesti edustamaan oikeushenkilöitä tai niiden velkojia maksukyvyttömyystilanteissa.
30 Mielestäni tällä ei aseteta liian ankaria rajoja yleissopimuksen 21 artiklan soveltamiselle. Päinvastoin tämä tulkinta on yhteensopiva EY:n (aikaisemmin ETY) perustamissopimuksen 220 artiklassa esitetyn päämäärän kanssa, joka on "tuomioistuinten päätösten ja välitystuomioiden vastavuoroiseen tunnustamiseen ja täytäntöönpanoon sovellettujen menettelyjen yksinkertaistaminen"; tässä artiklassa jäsenvaltiot valtuutetaan muun muassa tekemään nyt esillä oleva yleissopimus. Yksinkertaiset ja selkeät säännöt, joita sovellettaessa käytetään objektiivisia ja helposti lähestyttäviä arviointiperusteita, palvelevat tätä päämäärää parhaiten. Yleissopimuksen 22 artiklassa määrätään niistä tapauksista, joissa on käytettävä laajempaa harkintaa päätettäessä oikeudenkäynnin lykkäämisestä silloin, kun eri sopimusvaltioiden tuomioistuimissa on nostettu toisiinsa liittyviä kanteita. Kuten julkisasiamies Tesauro selitti asiassa Tatry antamassaan ratkaisuehdotuksessa, yleissopimuksen 22 artiklan 3 kohdassa olevaa "ristiriitaisten tuomioiden" käsitettä ei ole tulkittava "samalla tavalla suppeasti" kuin sovellettaessa 27 artiklan 3 kohtaa.(32) Julkisasiamiehen mukaan 22 artikla on tarkoitettu pikemminkin "tuomioistuinten lainkäytön parempaan koordinointiin yhteisössä ja ristiriitaisten ja vastakkaisten päätösten välttämiseen silloinkin, kun ei ole poissuljettua, että kukin tuomio pannaan toisistaan erillään täytäntöön", eli toisin sanoen "määräyksen tarkoituksena on siten edistää keskenään sopusointuisten päätösten antamista ja välttää näin vaaraa, että tuomioistuimet antavat tuomioita, jotka ovat keskenään ristiriitaisia, olipa kyse vain niiden taustalla olevan oikeudellisen päättelyn ristiriitaisuudesta".(33) Jos yleissopimuksen 21 artiklan vaatimuksia tulkittaisiin liian väljästi, tästä saattaisi seurata tilanne, jossa on vaarana se, että toisiinsa liittyvien kanteiden käsite sekoitetaan vireilläolovaikutusta koskevaan käsitteeseen. Tässä asiassa yhteisöjen tuomioistuimelle ei ole kuitenkaan esitetty kysymyksiä, jotka koskisivat 22 artiklassa annetun harkintavallan käyttöä.
31 Jaan erityisesti Ranskan ja komission huomautuksissa esitetyn huolen siitä, että sen vaatimuksen väljemmällä tulkitsemisella, jonka mukaan asianosaisten on oltava samat, jotta tuomioistuimella on velvollisuus 21 artiklan nojalla jättää asia tutkimatta, voitaisiin vakavasti vaarantaa oikeus tulla kuulluksi ja jopa hyvä oikeudenhoito. Esillä olevassa asiassa on syytä muistuttaa, että se Alankomaiden prosessioikeuden periaate, joka muodostaa perustan Drouot'n implisiittiselle osallistumiselle Alankomaissa vireillä olevaan oikeudenkäyntiin - ainakin jos yhteisöjen tuomioistuin hyväksyy Drouot'n asianajajan suullisessa käsittelyssä antaman kuvauksen, jota ei ole tuomioistuimessa kiistetty - näyttää "livahtaneen" Cour d'appelin oikeudenkäyntiasiakirjoihin.(34) Kuten julkisasiamies Tesauro korosti asiassa Tatry antamassaan ratkaisuehdotuksessa, että "viittaukset sopimusvaltioiden valtionsisäiseen oikeuteen tulevat välttämättömäksi silloin, kun viittaaminen on tarpeen Brysselin yleissopimuksen sääntöjen puutteellisuuksien takia - sen täytyy olla ainoastaan keino, jonka avulla Brysselin yleissopimuksen määräysten soveltaminen tehdään mahdolliseksi, eikä se saa missään tapauksessa johtaa sellaiseen lopputulokseen, joka on ristiriidassa yleissopimuksen tarkoituksen ja päämäärien kanssa".(35) Näin ollen en katso, että Drouot'n oikeutta tulla kuulluksi kunnioitettaisiin, jos yleissopimuksen 21 artiklaa tulkittaisiin siten, että siinä asetetaan velvollisuus jättää esillä olevan asian kaltaisissa tilanteissa tutkimatta Drouot'n ranskalaisessa tuomioistuimessa nostama kanne, samalla kun Drouot'n kuulemisoikeuden toteutuminen Alankomaissa vireillä olevassa oikeudenkäynnissä riippuu tosiasiassa Velghen asenteesta.
32 Mielestäni on päädyttävä siihen, että tämän asian kaltaisessa tilanteessa kysymyksessä ei ole yleissopimuksen 21 artiklassa tarkoitettu vireilläolovaikutustilanne.
V
Ratkaisuehdotus
33 Edellä olevan perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Ranskan Cour de Cassationin kysymykseen seuraavasti:
Tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevan, 27 päivänä syyskuuta 1968 allekirjoitetun yleissopimuksen 21 artiklassa, sellaisena kuin yleissopimus on muutettuna Tanskan kuningaskunnan, Irlannin sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen 9 päivänä lokakuuta 1978 tehdyllä yleissopimuksella, tarkoitettu vireilläolovaikutustilanne (lis alibi pendens) ei ole kysymyksessä, jos haaksirikkoutuneen aluksen vakuutuksenantaja on saattanut sopimusvaltion tuomioistuimessa vireille oikeudenkäynnin, jossa se vaatii, että aluksessa olleen lastin omistaja ja lastin vakuutuksenantaja velvoitetaan osallistumaan yhteiseen haverin meripelastuskustannusten korvaamiseen, kun lastin omistaja ja vakuutuksenantaja ovat jo aiemmin saattaneet toisen sopimusvaltion tuomioistuimessa vireille oikeudenkäynnin, jossa vastaajana on aluksen omistaja ja jossa viimeksi mainitun asian kantajat vaativat tuomioistuinta vahvistamaan, että niiden ei tarvitse osallistua yhteisen haverin kustannuksiin.
(1) - Tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskeva 27 päivänä syyskuuta 1968 allekirjoitettu yleissopimus, sellaisena kuin se on muutettuna Tanskan kuningaskunnan, Irlannin sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen 9 päivänä lokakuuta 1978 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL L 304, s. 1, ja muutettu teksti, s. 77) sekä Helleenien tasavallan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen 25 päivänä lokakuuta 1982 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL L 388, s. 1; jäljempänä yleissopimus). Yleissopimuksen 21 artiklaa on muutettu Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen 26 päivänä toukokuuta 1989 tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä San Sebastianin yleissopimus, EYVL 1989, L 285, s. 1) 8 artiklalla, mutta muutettu sopimusversio tuli voimaan Ranskan ja Alankomaiden osalta - jotka ovat tämän asian ne sopimusvaltiot, joissa oikeudenkäynnit käydään - vasta 1.2.1991. Vaikka tämän asian tosiseikat tapahtuivat vuonna 1990, mitkään San Sebastianin yleissopimuksella tehdyt muutokset eivät ole tämän asian kannalta merkityksellisiä.
(2) - Yleissopimuksen johdanto-osan ensimmäisen kappaleen mukaan sopimuspuolena olevat valtiot haluavat "taata tuomioistuinten päätösten vastavuoroisen tunnustamisen ja täytäntöönpanoon sovellettujen menettelyjen yksinkertaistamisen".
(3) - Ennakkoratkaisupyynnön mukaan aluksen omisti Walbrecq, ja Velghe toimi sen rahdinantajana. Suullisessa käsittelyssä kävi kuitenkin ilmi, että tosiasiassa Velghe oli tullut Walbrecqin vuonna 1981 tapahtuneen kuoleman jälkeen Sequanan omistajaksi jo jonkin aikaa ennen onnettomuuden tapahtumista. Drouot ja komissio esittivät kirjallisissa huomautuksissaan, että Velghe oli Sequanan kapteeni myös laivan uppoamisen tapahtuessa ja että toinen yhtiö oli tosiasiassa vuokrannut proomun; tämä toinen yhtiö ei ole osallistunut kumpaankaan oikeudenkäyntiin. Edellä olevasta asiantilasta oltiin istunnossa yleisesti yhtä mieltä, ja se vastaa yhteisöjen tuomioistuimelle toimitetuissa asiakirjoissa olleen Cour d'appelin tuomion sisältöä.
(4) - Käytännöllisistä syistä nimitän tätä jatkossa Ranskan kanteeksi tai Ranskan oikeudenkäynniksi.
(5) - Drouot'n kirjallisista huomautuksista ilmenee, että GIE:tä vastaan nostettiin erikseen kanne 11.2.1991.
(6) - Yhteistä haveria koskevan järjestelmän luonnetta valotetaan jäljempänä (ks. erityisesti tämän ratkaisuehdotuksen 17-19 kohta). Merivahingonlaskija on asiantuntija, joka on erikoistunut arvioimaan, mikä osuus kullekin haveriosakkaalle tulee maksettavaksi yhteisessä haverissa kysymyksessä olevasta hankkeesta.
(7) - Walbrecqin vuonna 1981 tapahtuneen kuoleman takia CMI:n ja Protean nostama kanne koskee ainoastaan Velghea, eikä Walbrecqin asemalla ole enää merkitystä ennakkoratkaisua koskevassa oikeudenkäynnissä yhteisöjen tuomioistuimessa.
(8) - Käytännöllisistä syistä nimitän tätä jatkossa Alankomaiden kanteeksi tai Alankomaiden oikeudenkäynniksi. Kun tämän jälkeen viitataan yhteisesti molempiin kanteisiin, niistä käytetään nimitystä kaksi kannetta tai kaksi oikeudenkäyntiä.
(9) - Drouot'n asianajaja selitti suullisessa käsittelyssä, että Cour de cassationin menettelysääntöjen mukaan tämä tuomioistuin ei voinut enää käsitellä uudelleen Cour d'appelin vahvistamaa seikkaa, jonka mukaan Drouot osallistui alankomaalaisessa tuomioistuimessa vireillä olevaan oikeudenkäyntiin vakuutetun välityksellä.
(10) - Ennakkoratkaisupyyntö saapui yhteisöjen tuomioistuimeen 25.10.1996. Yhteisöjen tuomioistuimelle toimitettuihin asiakirjoihin sisältyvä Cour de cassationin esittelevän tuomarin laatima kertomus auttaa selvittämään niitä perusteita, joiden nojalla kyseinen tuomioistuin päätyi esittämään ennakkoratkaisupyynnön yhteisöjen tuomioistuimelle. Kertomuksessa todetaan, että yleissopimuksen 21 artiklaa koskevassa yhteisöjen tuomioistuimen
oikeuskäytännössä edellytetään, että artiklalle on annettava itsenäinen tulkinta, minkä vuoksi asiassa ei voida soveltaa Ranskan oikeuden periaatetta, jonka mukaan kysymyksessä ovat samat asianosaiset, jos oikeudenkäyntiväitteen tehnyt asianosainen on "edustettuna" toisen asianosaisen välityksellä ulkomailla vireillä olevassa oikeudenkäynnissä, jonka väitetään liittyvän tähän oikeudenkäyntiin. Vaikka kertomuksessa ilmaistaan joitakin epäilyksiä sen suhteen, millainen Cour d'appelin tuomiossa mainittu Alankomaiden oikeuden periaatteen täsmällinen sisältö on, kertomuksessa todetaan, että tämä oikeudenkäyntiin osallistuminen voinee täyttää Ranskan oikeuden mukaiset, tosiasiallista "edustamista" koskevat edellytykset.
(11) - Suomalainen toisinto ks. EYVL 1997, C 15, s. 10.
(12) - Se viittaa erityisesti seuraaviin asioihin: asia 129/83, Zelger v. Salinitri, tuomio 7.6.1984 (Kok. 1984, s. 2397); asia 144/86, Gubisch Maschinenfabrik, tuomio 8.12.1987 (Kok. 1987, s. 4861) ja asia C-406/92, Tatry, tuomio 6.12.1994 (Kok. 1994, s. I-5439).
(13) - Drouot viittaa kantansa tueksi asiassa Zelger annetun tuomion 15 kohtaan ja väittää, että Ranskan oikeuden perusteella sen ei voida katsoa olevan Alankomaissa vireillä olevan oikeudenkäynnin asianosainen pelkästään sillä perusteella, että se on Sequanan vakuutuksenantaja.
(14) - Se viittaa erityisesti julkisasiamies Tesauron edellä mainitussa asiassa Tatry antaman ratkaisuehdotuksen 19 kohtaan.
(15) - Istunnossa komissio kuitenkin esitti epäilyksensä tämän alun perin tehdyn toteamuksen oikeellisuudesta.
(16) - Englanninkielinen ilmaus "general average" saattaa aiheuttaa hämmennystä, koska se eroaa merkittävästi sanan "average" tavanomaisesta merkityksestä. Tosiasiassa sillä on sama alkuperä kuin ranskan kielen sanalla "avaries communes", hollannin kielen sanalla "averij grosse" ja saksan kielen sanalla "große Haverei" (ks. Ledocte, E., Legal Dictionary in Four Languages, Maarten Kluwer, Antwerpen, 1982); sana "average" (haveri) tarkoittaa tässä yhteydessä vahinkoa, joka on yhteisiä haveria koskevien kanteiden lähtökohtana.
(17) - Ks. esim. Arnould's Law of Marine Insurance and Average, 16. painos, Stevens and Sons, London, 1981, toinen osa, 916 kohta; Ripert, Droit Maritime, neljäs painos, Editions Rousseau et Cie., Paris, 1953, kolmas osa, 2213 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
(18) - Oikeudenkäyntiasiakirjojen mukaan kyseessä on merivahingoista 7.7.1967 annettu laki nro 67-545 (loi no 67-545, du 7 juillet 1967, relative aux événements de mer).
(19) - Edellä alaviitteessä 12 mainittu asia Gubisch, tuomion 11 kohta; ks. myös asia Tatry, tuomion 30 kohta.
(20) - Ks. edellä oleva alaviite 10 mahdollisen Ranskan oikeudellisen tilan osalta.
(21) - Edellä alaviitteessä 12 mainittu asia Gubisch, tuomion 13-16 kohta.
(22) - Edellä alaviitteessä 12 mainittu asia Gubisch, tuomion 13 kohta.
(23) - Edellä alaviitteessä 12 mainittu asia Gubisch, tuomion 14 kohta. Yhteisöjen tuomioistuin on epähuomiossa todennut tuomion 14 kohdassa, että ainoastaan "21 artiklan saksankielisessä toisinnossa (jossa todetaan, että ['werden - - Klagen wegen desselben Anspruchs zwischen denselben Parteien anhängig gemacht'] ei tehdä nimenomaisesti eroa käsitteiden 'kohde' (objet) ja 'peruste' (cause) välillä", ja että saksankielisen toisinnon "on katsottava tarkoittavan samaa kuin muiden kielitoisintojen, joissa kaikissa tehdään tällainen ero mainittujen käsitteiden välillä" (kursivointi tässä). Todellisuudessa ainakaan yleissopimuksen 21 artiklan englannin- ja iirinkielisissä toisinnoissa ei tehdä sellaista eroa; englanninkielisessä toisinnossa viitataan siten oikeudenkäyntiin "involving the same cause of action and between the same parties", kun taas iirinkielisessä toisinnossa viitataan " - - imeachtaí leis an gcúis chéanna chaingne agus idir na páirtithe céanna" (kursivointi tässä). Esim. tanskankielinen toisinto näyttää sisältävän myös pelkästään kaksi edellytystä: " - - der har samme genstand og hviler på samme grundlag" (kursivointi tässä). Kuitenkin yhteisöjen tuomioistuin korjasi implisiittisesti asiassa Tatry annetun tuomion 38 kohdassa asiassa Gubisch tehdyn epätarkkuuden toteamalla, että "21 artiklan englanninkielisessä toisinnossa ei nimenomaisesti tehdä eroa 'kohteen' ja 'perusteen' välillä. Yhteisöjen tuomioistuin totesi viittaamalla asiassa Gubisch todettuun periaatteeseen, että "tätä kielitoisintoa on kuitenkin tulkittava samalla tavalla kuin muiden kielitoisintojen suurinta osaa, joissa tämä ero on tehty".
(24) - Edellä alaviitteessä 12 mainittu asia Gubisch, tuomion 17 kohta.
(25) - Edellä alaviitteessä 12 mainittu asia Gubisch, tuomion 18 kohta.
(26) - Edellä alaviitteessä 12 mainittu asia Gubisch, tuomion 17 kohta.
(27) - Ks. 29 ja 30 kohta. Viides ennakkoratkaisukysymys koski sitä, että näiden kahden oikeudenkäynnin kohteiden väitettiin olevan samat, eli yhtäältä lastin omistajien yhdessä sopimusvaltiossa (Alankomaissa) vireillesaattama oikeudenkäynti sen vahingon korvaamiseksi, joka niiden tavaroille oli aiheutunut kuljetuksen aikana, ja toisaalta laivan omistajan sitä ennen toisessa sopimusvaltiossa (Yhdistyneessä kuningaskunnassa) vireillesaattama oikeudenkäynti, jossa laivanomistaja tosiasiassa vaati sen vahvistamista, ettei se ole vastuussa lastille aiheutuneesta vahingosta. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että kanteet koskivat samaa asiaa, koska se, että niissä esitetyt vaatimukset on muotoiltu positiivisesti tai negatiivisesti, ei muuta niiden kohdetta erilaiseksi (eli vastuun toteamista); ks. erityisesti 43 kohta.
(28) - Edellä alaviitteessä 12 mainittu asia Tatry, tuomion 31 kohta; ks. myös julkisasiamies Tesauron ratkaisuehdotuksen 14 kohta.
(29) - Edellä alaviitteessä 12 mainittu asia Tatry, tuomion 32 kohta.
(30) - Edellä alaviitteessä 12 mainittu asia Tatry, tuomion 33 kohta (kursivointi tässä). Ainakin englannin kielessä adjektiivi "identtinen" tarkoittaa asiaa, joka on "kaikilta yksityiskohdiltaan" yhtäpitävä toisen asian kanssa (ks. esim. The Concise Oxford Dictionary, Oxford, 1990, s. 585).
(31) - Edellä alaviitteessä 12 mainittu asia Tatry, 34 kohta (kursivointi tässä).
(32)
- Ks. julkisasiamies Tesauron ratkaisuehdotuksen 28 kohta.
(33) - Ibid.
(34) - Asiassa on ehkä lisättävä ilman, että tarkoitukseni olisi arvostella Cour d'appelia, että asian oikeudenkäyntiaineistossa mikään ei viittaa siihen, että kyseisen tuomioistuimen toteamus Alankomaiden oikeudesta perustuisi joko asiantuntijalausuntoon tai muuhun luotettavaan oikeuslähteeseen.
(35) - Ks. julkisasiamies Tesauron ratkaisuehdotuksen 19 kohta.