62023TJ1103
UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (laajennettu kahdeksas jaosto)
2 päivänä heinäkuuta 2025 (
*1
)
EU-tavaramerkki – Menettämismenettely – Euroopan unionin nimeävä kansainvälinen rekisteröinti – Sanamerkki TESTAROSSA – Tavaramerkin tosiasiallinen käyttö – Asetuksen (EY) N:o 207/2009 51 artiklan 1 kohdan a alakohta (josta on tullut asetuksen (EU) 2017/1001 58 artiklan 1 kohdan a alakohta) – Käyttäjinä kolmannet osapuolet – Käytön luonne – Tavaramerkin haltijan hiljainen suostumus – Näyttö tavaramerkin tosiasiallisesta käytöstä – Käytetyt autot – Varaosat ja lisävarusteet
Asiassa T‑1103/23,
Ferrari SpA, kotipaikka Modena (Italia), edustajinaan asianajajat K. Muraro, G. Russo ja C. Comolli Acquaviva,
kantajana,
vastaan
Euroopan unionin teollisoikeuksien virasto (EUIPO), asiamiehenään E. Markakis,
vastaajana,
jossa muuna osapuolena EUIPO:n valituslautakunnassa käydyssä menettelyssä oli ja väliintulijana unionin yleisessä tuomioistuimessa on
Kurt Hesse, kotipaikka Nürnberg (Saksa), edustajanaan asianajaja M. Krogmann,
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kahdeksas jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja A. Kornezov (esittelevä tuomari) sekä tuomarit G. De Baere, D. Petrlík, K. Kecsmár ja S. Kingston,
kirjaaja: hallintovirkamies G. Mitrev,
ottaen huomioon asian käsittelyn kirjallisessa vaiheessa esitetyn,
ottaen huomioon 12.12.2024 pidetyssä istunnossa esitetyn,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Kantajana oleva Ferrari SpA vaatii SEUT 263 artiklaan perustuvalla kanteellaan Euroopan unionin teollisoikeuksien viraston (EUIPO) viidennen valituslautakunnan 29.8.2023 tekemän päätöksen (yhdistetyt asiat R 334/2017-5 ja R 343/2017-5), sellaisena kuin se on oikaistuna 28.9.2023 (jäljempänä riidanalainen päätös), kumoamista.
Asian tausta
2
Ferrari SpA haki 17.10.2006 tekemällään unionin nimeävää kansainvälistä rekisteröintiä koskevalla hakemuksella, joka kirjattiin saapuneeksi EUIPO:hon 8.2.2007, unionin laajuista suojaa sanamerkille TESTAROSSA.
3
Tavarat, jotka kyseinen kansainvälinen rekisteröinti kattoi, kuuluivat muun muassa tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevan 15.6.1957 tehdyn Nizzan sopimuksen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, mukaiseen luokkaan 12, ja ne vastasivat seuraavaa kuvausta: ”Ajoneuvot; maa-, ilma- ja vesikulkuneuvot; moottoroidut maa-ajoneuvot; autot; rakenneosat ja varaosat, niiden komponentit ja lisävarusteet, kaikki tässä luokassa; moottoroitujen maa-ajoneuvojen jarrut, moottorit, renkaat tässä luokassa; polkupyörät, moottoroidut polkupyörät, pakettiautot ja kuorma-autot”.
4
Kansainvälinen rekisteröinti julkaistiin Yhteisön tavaramerkkilehdessä 8.2.2007 ja merkittiin yhteisön tavaramerkkirekisteriin 12.12.2007.
5
Väliintulijana oleva Kurt Hesse esitti 7.9.2015 vaatimuksen kansainvälisen rekisteröinnin vaikutusten julistamisesta mitättömiksi edellä 3 kohdassa mainittujen tavaroiden osalta Euroopan unionin tavaramerkistä 26.2.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 (EUVL 2009, L 78, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna, 158 artiklan 2 kohdan (josta on tullut Euroopan unionin tavaramerkistä 14.6.2017 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2017/1001 (EUVL 2017, L 154, s. 1) 198 artiklan 2 kohta), luettuna yhdessä asetuksen N:o 207/2009 51 artiklan 1 kohdan a alakohdan (josta on tullut asetuksen 2017/1001 58 artiklan 1 kohdan a alakohta) kanssa, nojalla.
6
Mitättömyysosasto hyväksyi osittain tämän vaatimuksen 16.12.2016 tekemällään päätöksellä ja julisti riidanalaisen tavaramerkin menetetyksi kyseisestä päivästä alkaen tavaroiden ”ajoneuvot; maa-, ilma- ja vesikulkuneuvot; moottoroidut maa-ajoneuvot; rakenneosat ja varaosat, niiden komponentit ja lisävarusteet, kaikki tässä luokassa; moottoroitujen maa-ajoneuvojen jarrut, moottorit, renkaat tässä luokassa; polkupyörät, moottoroidut polkupyörät, pakettiautot ja kuorma-autot” osalta. Sitä vastoin se hylkäsi menettämisvaatimuksen tavaroiden ”autot” osalta.
7
Väliintulija teki 13.2.2017 mitättömyysosaston päätöksestä valituksen, jossa hän vaati tämän päätöksen osittaista kumoamista siltä osin kuin mitättömyysosasto oli hylännyt riidanalaisen tavaramerkin menettämisvaatimuksen tavaroiden ”autot” osalta.
8
Myös kantaja teki 14.2.2017 mitättömyysosaston päätöksestä valituksen, jossa se vaati kyseisen päätöksen osittaista kumoamista siltä osin kuin mitättömyysosasto oli julistanut riidanalaisen tavaramerkin menetetyksi tavaroiden ”rakenneosat ja varaosat, niiden komponentit ja lisävarusteet (ajoneuvoille), kaikki tässä luokassa; moottorit” (jäljempänä varaosat ja lisävarusteet) osalta.
9
Riidanalaisella päätöksellä valituslautakunta hyväksyi väliintulijan valituksen ja hylkäsi kantajan valituksen. Näin ollen kantaja menetti oikeutensa riidanalaiseen tavaramerkkiin kaikkien edellä 3 kohdassa mainittujen tavaroiden osalta.
Asianosaisten vaatimukset
10
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen
–
muuttaa riidanalaista päätöstä siten, että siinä todetaan, että riidanalaisen tavaramerkin tosiasiallinen käyttö on osoitettu luokkaan 12 kuuluvien autojen ja samaan luokkaan kuuluvien varaosien ja lisävarusteiden osalta
–
velvoittaa EUIPO:n ja väliintulijan korvaamaan valituslautakunnassa ja tässä menettelyssä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
11
Kantaja ilmoitti istunnossa luopuvansa toisena esittämästään vaatimuksesta, minkä unionin yleinen tuomioistuin merkitsi istunnon pöytäkirjaan.
12
EUIPO vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, mikäli asiassa pidetään istunto.
13
Väliintulija vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
Ajallisesti sovellettavien aineellisten sääntöjen ja menettelysääntöjen määrittäminen
14
Kun otetaan huomioon käsiteltävässä tapauksessa kyseessä olevan menettämisvaatimuksen tekemispäivä eli 7.9.2015, joka on sovellettavan aineellisen oikeuden määräytymisen kannalta määräävä, käsiteltävän asian tosiseikkoihin sovelletaan asetuksen N:o 207/2009 ja yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 täytäntöönpanosta 13.12.1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2868/95 (EYVL 1995, L 303, s. 1) aineellisia säännöksiä (ks. vastaavasti tuomio 6.6.2019, Deichmann v. EUIPO, C‑223/18 P, ei julkaistu, EU:C:2019:471, 2 kohta ja tuomio 3.7.2019, Viridis Pharmaceutical v. EUIPO, C‑668/17 P, EU:C:2019:557, 3 kohta).
15
Tältä osin asetuksen N:o 207/2009 55 artiklan 1 kohdan säännöksistä ilmenee, että mahdollinen menetetyksi julistaminen tulee voimaan taannehtivasti menettämisvaatimuksen tekemispäivästä lukien. Siltä osin kuin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan menettelysääntöjä katsotaan yleensä voitavan soveltaa sinä päivänä, jona ne tulevat voimaan (ks. tuomio 11.12.2012, komissio v. Espanja, C‑610/10, EU:C:2012:781, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), riita-asiaan sovelletaan lisäksi asetuksen 2017/1001 menettelysääntöjä. On kuitenkin huomattava, että riidanalaisen tavaramerkin tosiasiallisen käytön osoittamisen osalta riita-asiaan sovelletaan Euroopan unionin tavaramerkistä annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2017/1001 täydentämisestä ja delegoidun asetuksen (EU) 2017/1430 kumoamisesta 5.3.2018 annetun komission delegoidun asetuksen (EU) 2018/625 (EUVL 2018, L 104, s. 1) 82 artiklan 2 kohdan d, f ja i alakohdan mukaisesti asetuksen N:o 2868/95 säännöksiä (tuomio 24.3.2021, Novomatic v. EUIPO – adp Gauselmann (Power Stars), T‑588/19, ei julkaistu, EU:T:2021:157, 20 kohta).
16
Käsiteltävän asian aineellisten sääntöjen osalta valituslautakunnan riidanalaisessa päätöksessä ja kantajan esittämissään perusteluissa tekemillä viittauksilla asetuksen 2017/1001 säännöksiin on siis ymmärrettävä viitattavan sisällöltään samanlaisiin asetuksen N:o 207/2009 säännöksiin.
Asiakysymys
17
Kantaja esittää neljä kanneperustetta, joista ensimmäinen perustuu perustelujen puutteellisuuteen siltä osin kuin riidanalaisen tavaramerkin tosiasiallista käyttöä arvioitaessa ei ole otettu huomioon kaikkia asian kannalta merkityksellisiä seikkoja, toinen asetuksen N:o 207/2009 51 artiklan 1 kohdan rikkomiseen, kolmas kyseisen asetuksen 15 artiklan 2 kohdan (josta on tullut asetuksen 2017/1001 18 artiklan 2 kohta) rikkomiseen ja neljäs arviointivirheisiin siltä osin kuin on kyse riidanalaisen merkin käytöstä varaosia ja lisävarusteita varten.
18
Asetuksen N:o 207/2009 51 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan EU-tavaramerkin haltijan julistetaan menettäneen oikeutensa EUIPO:lle tehdyllä vaatimuksella, jos viiden vuoden yhtäjaksoisen jakson kuluessa, tässä tapauksessa 7.9.2010–6.9.2015 (jäljempänä merkityksellinen ajanjakso), tavaramerkkiä ei ole unionissa otettu tosiasialliseen käyttöön tavaroille tai palveluille, joita varten se on rekisteröity, eikä käyttämättä jättämiseen ole pätevää syytä.
19
Asetuksen N:o 2868/95 22 säännön 3 kohdassa, jota saman asetuksen 40 säännön 5 kohdan mukaan sovelletaan soveltuvin osin menettämismenettelyihin, säädetään, että käyttöä koskevista todisteista on ilmettävä väitteen perustana olevan tavaramerkin käytön paikka, aika, laajuus ja luonne. Kyseisen säännön 4 kohdan mukaisesti todistusaineisto on periaatteessa rajoitettava väitettä tukeviin asiakirjoihin ja todistuskappaleisiin, kuten pakkauksiin, etiketteihin, hinnastoihin, luetteloihin, laskuihin, valokuviin ja lehtimainoksiin sekä asetuksen N:o 207/2009 78 artiklan 1 kohdan f alakohdassa tarkoitettuihin kirjallisiin vakuutuksiin.
20
Näin ollen tavaramerkin käyttö on tosiasiallista silloin, kun sitä käytetään sen keskeisen tehtävän – joka on sen takaaminen, että niillä tavaroilla tai palveluilla, joita varten tavaramerkki on rekisteröity, on tietty alkuperä – mukaisesti luomaan tai säilyttämään näiden tavaroiden ja palvelujen markkinat ja kun käyttö ei ole pelkästään näennäistä käyttöä, jolla ainoastaan pyritään säilyttämään tavaramerkin tuottamat oikeudet (ks. analogisesti tuomio 11.3.2003, Ansul, C‑40/01, EU:C:2003:145, 43 kohta). Tavaramerkin tosiasiallista käyttöä koskeva ehto edellyttää myös, että tavaramerkkiä, sellaisena kuin se on asianomaisella alueella suojattuna, käytetään julkisesti ja ulospäin (ks. tuomio 18.3.2015, Naazneen Investments v. SMHV – Energy Brands (SMART WATER), T‑250/13, ei julkaistu, EU:T:2015:160, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 11.1.2023, Hecht Pharma v. EUIPO – Gufic BioSciences (Gufic), T‑346/21, EU:T:2023:2, 22 kohta (ei julkaistu) oikeuskäytäntöviittauksineen).
21
Tavaramerkin tosiasiallista käyttöä ei lisäksi voida näyttää toteen todennäköisyyksillä tai olettamilla, vaan näytön on perustuttava konkreettisiin ja objektiivisiin seikkoihin, jotka todistavat tavaramerkin todellisesta ja riittävästä käytöstä asianomaisilla markkinoilla (ks. tuomio 23.9.2009, Cohausz v. SMHV – Izquierdo Faces (acopat), T‑409/07, ei julkaistu, EU:T:2009:354, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
22
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että tavaramerkin käytön tosiasiallisuuden arvioinnin on perustuttava kaikkiin niihin tosiseikkoihin ja olosuhteisiin, joiden avulla voidaan osoittaa tavaramerkkiä todella kaupallisesti hyödynnettävän; tällaisia ovat eritoten sellaiset käyttötavat, joita voidaan pitää kyseisellä talouden alalla perusteltuina markkinaosuuksien säilyttämiseksi tai luomiseksi tavaroille tai palveluille, joita tavaramerkki suojaa, näiden tavaroiden tai palvelujen luonne, kyseessä olevien markkinoiden ominaispiirteet sekä tavaramerkin käytön laajuus ja taajuus (ks. tuomio 18.3.2015, SMART WATER, T‑250/13, ei julkaistu, EU:T:2015:160, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
23
Kantajan väitteet, joilla se lähinnä kiistää valituslautakunnan arvioinnit, joiden mukaan riidanalaista tavaramerkkiä ei ole tosiasiallisesti käytetty yhtäältä luokkaan 12 kuuluvia autoja ja toisaalta samaan luokkaan kuuluvia varaosia ja lisävarusteita varten, on tutkittava näiden periaatteiden valossa. Aluksi on tutkittava toinen ja kolmas kanneperuste yhdessä, sen jälkeen neljäs kanneperuste ja lopuksi tarvittaessa ensimmäinen kanneperuste.
Toinen ja kolmas kanneperuste, jotka koskevat todisteita riidanalaisen tavaramerkin tosiasiallisesta käytöstä autoja varten
24
Riidanalaisessa päätöksessä valituslautakunta totesi ensinnäkin, ettei kantaja ole valmistanut eikä jaellut riidanalaisella tavaramerkillä ainuttakaan uutta autoa merkityksellisenä ajanjaksona ja ettei se myöskään ole itse myynyt TESTAROSSA-merkkisiä käytettyjä ajoneuvoja. Kolmansien osapuolten harjoittamasta TESTAROSSA-merkkisten käytettyjen ajoneuvojen myynnistä valituslautakunta lähinnä totesi, että tavaramerkin tosiasiallisen käytön todistamiseksi tavaramerkin haltijan olisi pitänyt osoittaa, että tämä myynti on tapahtunut sen suostumuksella. Valituslautakunnan mukaan kaikenlaista käytettyjen tavaroiden myyntiä, josta tavaramerkin haltija on tietoinen, ei automaattisesti voida pitää tavaramerkin tosiasiallisena käyttönä sen haltijan suostumuksella, sillä tällaiseen käytettyjen tavaroiden myyntiin ei vaadita tavaramerkin haltijan suostumusta. Tältä osin valituslautakunta katsoi, ettei kantaja ole osoittanut, että se on asetuksen N:o 207/2009 15 artiklassa tarkoitetussa merkityksessä antanut suostumuksensa siihen, että kolmannet osapuolet myyvät TESTAROSSA-merkkisiä käytettyjä ajoneuvoja. Valituslautakunta myös totesi, että sillä, että kantaja tarjoaa palvelua, jossa annetaan todistus siitä, että käytetty ajoneuvo on aito Testarossa-ajoneuvo (jäljempänä todistuspalvelu), ei ole merkitystä, koska kyseistä palvelua tarjotaan Ferrari-merkillä eikä riidanalaisella tavaramerkillä, joten se ei ole todista jälkimmäisen tosiasiallista käyttöä.
25
Kantaja kiistää nämä arvioinnit ja väittää ensinnäkin, että valtuutettujen jälleenmyyjien harjoittama TESTAROSSA-merkkisten käytettyjen ajoneuvojen myynti, jonka tueksi se esittää laskuja, on tapahtunut sen suostumuksella. Kantajan mukaan se, että jälleenmyyjät ovat toimittaneet sille laskuja todisteeksi TESTAROSSA-merkkisten käytettyjen ajoneuvojen myynnistä, vahvistaa implisiittisesti, että ne ovat käyttäneet riidanalaista tavaramerkkiä sen suostumuksella. Toiseksi kantaja väittää, että se tarjoaa jälleenmyyjille todistuspalvelua korvausta vastaan. Kyseinen palvelu siis tuottaa sille tuloja ja liittyy suoraan valtuutettujen jälleenmyyjien harjoittamaan TESTAROSSA-merkkisten käytettyjen ajoneuvojen myyntiin, koska palvelun yhteydessä annetut todistukset nostavat ajoneuvojen arvoa ja helpottavat niiden edelleenmyyntiä.
26
EUIPO ja väliintulija väittävät ensinnäkin, ettei kantajan voida pelkästään sillä perusteella olettaa antaneen suostumustaan, ettei se ole kieltänyt kolmansia osapuolia käyttämästä riidanalaista tavaramerkkiä. Se, ettei ole olemassa mitään riidanalaista tavaramerkkiä nimenomaisesti koskevaa lisenssiä eikä muunlaistakaan kantajan kolmansille osapuolille antamaa suostumusta kyseisen merkin käyttöön, on osoitus kantajan passiivisuudesta. Toiseksi kantaja ei ole EUIPO:n mukaan osoittanut, että se on toiminut aktiivisesti käytettyjen ajoneuvojen markkinoilla voidakseen edelleen valvoa kyseisten tavaroiden laatua. Väliintulija lisää, että valituslautakunta on perustellusti katsonut, ettei todistuspalvelulla ole merkitystä, koska sitä tarjotaan Ferrari-tavaramerkillä.
27
Aluksi on muistutettava, kuten edellä 19 kohdassa tuotiin esiin, että käyttöä koskevista todisteista on ilmettävä väitteen perustana olevan tavaramerkin käytön paikka, aika, laajuus ja luonne. Käsiteltävässä asiassa valituslautakunta arvioi riidanalaisessa päätöksessä ainoastaan riidanalaisen tavaramerkin käytön luonteen, kuten EUIPO sitä paitsi myönsi istunnossa. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin kohdistaa käsiteltävässä asiassa valvontansa ainoastaan tähän kriteeriin.
28
On myös täsmennettävä, että asianosaisten kesken on riidatonta, että Testarossa-mallin ajoneuvoja valmistettiin vuosina 1984–1996 ja että näin ollen riidanalaisella tavaramerkillä ei ole merkityksellisenä ajanjaksona valmistettu eikä saatettu markkinoille ainuttakaan uutta ajoneuvoa.
29
Lisäksi on riidatonta, kuten kantaja ja EUIPO vahvistivat istunnossa, että merkityksellisenä ajanjaksona TESTAROSSA-merkkisiä käytettyjä ajoneuvoja ei myynyt kantaja itse, vaan niitä myivät kolmannet osapuolet, eli erityisesti Italiaan, Saksaan, Belgiaan, Ranskaan ja Espanjaan sijoittautuneet kantajan valtuutetut jälleenmyyjät tai jakelijat.
30
Oikeuskäytännön mukaan tavaramerkillä varustetun käytetyn tavaran jälleenmyynti sellaisenaan ei merkitse sitä, että tätä tavaramerkkiä käytetään asetuksen N:o 207/2009 51 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla. Mainittua tavaramerkkiä on nimittäin käytetty, kun sen haltija on kiinnittänyt sen uuteen tuotteeseen, kun tämä tavara saatettiin ensimmäisen kerran markkinoille. Jos kyseisen tavaramerkin haltija kuitenkin tosiasiallisesti käyttää tätä tavaramerkkiä käytettyjä tavaroita jälleenmyydessään sen keskeisen tehtävän mukaisesti eli sen takaamiseksi, että tavaroilla, joita varten se on rekisteröity, on tietty alkuperä, tällainen käyttö voi olla asetuksen N:o 207/2009 51 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettua kyseisen tavaramerkin tosiasiallista käyttöä (ks. vastaavasti tuomio 22.10.2020, Ferrari, C‑720/18 ja C‑721/18, EU:C:2020:854, 55 ja 56 kohta).
31
Asetuksen N:o 207/2009 13 artiklan 1 kohta, joka koskee tavaramerkin tuottamien oikeuksien sammumista, vahvistaa tämän tulkinnan. Tästä säännöksestä nimittäin ilmenee, että tavaramerkin haltija ei saa kieltää tavaramerkin käyttämistä niissä tavaroissa, jotka tämä haltija tai hänen suostumuksellaan joku muu on jo saattanut markkinoille unionissa tätä tavaramerkkiä käyttäen. Tästä seuraa, että tavaramerkkiä voidaan käyttää sellaisia tavaroita varten, jotka on jo saatettu markkinoille tällä tavaramerkillä. Se, että tavaramerkin haltija ei voi kieltää kolmansia käyttämästä tavaramerkkiään sellaisia tavaroita varten, jotka on jo saatettu markkinoille kyseisellä tavaramerkillä, ei merkitse sitä, ettei se itse voi käyttää tavaramerkkiä tällaisia tavaroita varten (ks. vastaavasti tuomio 22.10.2020, Ferrari, C‑720/18 ja C‑721/18, EU:C:2020:854, 58 ja 59 kohta).
32
Lisäksi on niin, että asetuksen N:o 207/2009 15 artiklan 2 kohdan mukaan merkin käyttö tavaramerkin haltijan suostumuksella rinnastetaan haltijan omaan tavaramerkin käyttöön. Kuten valituslautakunta perustellusti totesi riidanalaisen päätöksen 76 kohdassa, edellä 31 kohdassa esitetty päätelmä koskee näin ollen myös tilannetta, jossa kolmannet osapuolet käyttävät tavaramerkkiä sen haltijan suostumuksella, mitä osapuolet eivät sitä paitsi kiistä. Tavaramerkin haltija voi siten vapaasti pyrkiä osoittamaan, että tavaramerkkiä on tosiasiallisesti käytetty sellaisille käytetyille tavaroille, joita kolmannet osapuolet myyvät kyseisellä merkillä haltijan suostumuksella.
33
Tavaramerkin haltijan on toimitettava todisteet siitä, että se on antanut suostumuksensa sille, että kolmas henkilö on käyttänyt kyseistä tavaramerkkiä (ks. vastaavasti tuomio 11.5.2006, Sunrider v. SMHV, C‑416/04 P, EU:C:2006:310, 44 kohta).
34
Käsiteltävässä asiassa on riidatonta, ettei kantaja ole esittänyt mitään todisteita, kuten lisenssejä, jotka osoittaisivat sen antaneen nimenomaisen suostumuksensa siihen, että kolmannet osapuolet ovat käyttäneet riidanalaista tavaramerkkiä merkityksellisenä ajanjaksona. Sitä vastoin kantaja väittää, että sen esittämillä todisteilla voidaan osoittaa, että tämä käyttö on tapahtunut sen implisiittisellä suostumuksella.
35
Tältä osin oikeuskäytännöstä ilmenee, että tavaramerkin haltija voi ilmaista suostumuksensa joko nimenomaisesti tai implisiittisesti. Tavaramerkin haltijan suostumus on nimittäin ilmaistava sellaisella tavalla, että siitä ilmenee yksiselitteisesti tahto luopua yksinoikeudesta tavaramerkin käyttämiseen. Tällainen tahto ilmenee tavallisesti nimenomaisesta suostumuksen ilmauksesta. On kuitenkin mahdollista, että tietyissä tapauksissa sellainen tahto voi ilmetä implisiittisesti sitä, että kolmas otti tavaramerkin käyttöön, ajallisesti edeltävistä tai sen kanssa samanaikaisista ja sitä ajallisesti seuraavista sellaisista tekijöistä tai olosuhteista, joista myös selviää yksiselitteisesti se, että haltija on luopunut oikeudestaan (ks. tuomio 13.1.2011, Park v. SMHV – Bae (PINE TREE), T‑28/09, ei julkaistu, EU:T:2011:7, 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 8.6.2022, Muschaweck v. EUIPO – Conze (UM), T‑293/21, EU:T:2022:345, 71 kohta (ei julkaistu) kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
36
Näin ollen on tutkittava, ilmeneekö tavaramerkin haltijan suostumus implisiittisesti sitä, että kolmas otti tavaramerkin käyttöön, ajallisesti edeltävistä tai sen kanssa samanaikaisista ja sitä ajallisesti seuraavista tekijöistä tai olosuhteista.
37
Oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että silloin, kun menettämismenettelyn kohteena olevan tavaramerkin haltija vetoaa kolmannen henkilön aikaisemman tavaramerkin käyttöä merkitseviin toimiin asetuksen N:o 207/2009 15 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna tosiasiallisena käyttönä, hän tarkoittaa implisiittisesti, että kyseinen käyttö on tapahtunut hänen suostumuksellaan (tuomio 8.7.2004, Sunrider v. SMHV – Espadafor Caba (VITAFRUIT), T‑203/02, EU:T:2004:225, 24 kohta).
38
EUIPO:n tapaan on kuitenkin täsmennettävä, että siinä erityisessä asiayhteydessä, jossa tavaramerkkiä käytetään käytetyille tavaroille, tällaista implisiittistä suostumusta ei voida päätellä pelkästään siitä, että tavaramerkin haltija on tiennyt, että kolmas osapuoli käyttää tavaramerkkiä, eikä ole kieltänyt sitä. Tavaramerkin haltijan suostumus ei nimittäin ole oikeudellisesti välttämätön, jotta kolmas osapuoli voi käyttää tavaramerkkiä käytetyille tavaroille. Tässä erityisessä asiayhteydessä implisiittisen suostumuksen toteamiseksi edellytetään myös, että tavaramerkin haltija on ollut osallinen kolmannen osapuolen tavaramerkin käyttöön.
39
Merkityksellisiä olosuhteita ja seikkoja, jotka voivat viitata tällaisen implisiittisen suostumuksen olemassaoloon, on tutkittava – kuten EUIPO totesi istunnossa – erityisesti sellaisten käyttötapojen, joita voidaan pitää kyseisellä talouden alalla perusteltuina markkinaosuuksien säilyttämiseksi tai luomiseksi tavaroille, joita tavaramerkillä suojataan, sekä kyseisten markkinoiden ominaispiirteiden kannalta (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 18.3.2015, SMART WATER, T‑250/13, ei julkaistu, EU:T:2015:160, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
40
Käsiteltävässä asiassa kantaja esitti ensinnäkin valtuutettujen jälleenmyyjiensä antamia TESTAROSSA-merkkisten käytettyjen ajoneuvojen myyntilaskuja, joihin sisältyvät seuraavat maininnat: ”Ferrari Vertragshändler” (Ferrarin jälleenmyyjä), ”Ferrari und Ferrari Classiche Vetragspartner” (Ferrarin ja Ferrari Classichen sopimuskumppani), ”Offizieller Ferrari und Maserati Vetragshändler” (Ferrarin ja Maseratin virallinen jälleenmyyjä) tai ”valtuutettu jälleenmyyjä ja korjaamo”.
41
Tästä seuraa, että riidanalaisen tavaramerkin käytössä, johon kantaja vetoaa, ei ole kyse siitä, että sitä käyttävät kolmannet osapuolet, joilla ei ole mitään yhteyttä kantajaan, vaan siitä, että sitä käyttävät valtuutetut jälleenmyyjät ja jakelijat, joihin kantajalla on taloudellisia siteitä ja sopimussuhteita, mitä käsiteltävässä asiassa ei ole kiistetty.
42
Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin on jo todennut, että sitä, että valmistajaan taloudellisesti sidoksissa oleva jakelija käyttää valmistajan tavaramerkkiä, voidaan pitää kyseisen tavaramerkin käyttönä sen haltijan suostumuksella ja näin ollen rinnastaa haltijan omaan tavaramerkin käyttöön asetuksen N:o 207/2009 15 artiklan 2 kohdan mukaisesti (ks. vastaavasti tuomio 17.2.2011, J & F Participações v. SMHV – Plusfood Wrexham (Friboi), T‑324/09, ei julkaistu, EU:T:2011:47, 32 kohta; tuomio 5.3.2019, Meblo Trade v. EUIPO – Meblo Int (MEBLO), T‑263/18, ei julkaistu, EU:T:2019:134, 80 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 16.10.2024, Fractal Analytics v. EUIPO – Fractalia Remote Systems (FRACTALIA), T‑194/23, ei julkaistu, EU:T:2024:696, 102 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
43
Näitä päätelmiä sovelletaan soveltuvin osin silloin, kun riidanalaisen tavaramerkin kaltaista valmistajan tavaramerkkiä käyttää tavaramerkin haltijan valtuutettu jakelija, koska tämä valtuutus luo kyseisten kahden yrityksen välille sidoksen, joka tarkoittaa, jollei toisin ole osoitettu, että tavaramerkin haltija on antanut, vaikkakin vain implisiittisesti, kyseiselle jälleenmyyjälle tai jakelijalle luvan käyttää sen tavaramerkkiä elinkeinotoiminnassaan markkinoilla.
44
Käsiteltävässä asiassa tätä arviota tukevat sekä käyttötavat, joita voidaan pitää kyseisellä talouden alalla perusteltuina, että kyseessä olevien markkinoiden ominaispiirteet. Automarkkinoilla on nimittäin käytäntönä, että ajoneuvoja myydään tavallisesti sekä niiden valmistajaa osoittavalla tavaramerkillä, tässä tapauksessa sanamerkillä Ferrari tai kantajan kuvamerkillä, joka esittää pystyyn hyppäävää hevosta, että toisella, ajoneuvon mallia osoittavalla tavaramerkillä, kuten riidanalaisella tavaramerkillä, ja nämä kaksi tavaramerkkiä liittyvät erottamattomasti toisiinsa. Kun tarkastellaan käyttötapoja, joita voidaan pitää kyseisellä alalla perusteltuina, Ferrarin valtuutetuilla jakelijoilla tai jälleenmyyjillä on katsottava olevan valtuudet myydä kaikkia tämän valmistajan malleja. Kun vielä tarkastellaan käyttötapoja, joita voidaan pitää perusteltuina käytettyjen ajoneuvojen alalla, on tehtävä ero yhtäältä itsenäisten kolmansien osapuolten, joilla ei ole minkäänlaisia siteitä kyseisten ajoneuvojen valmistajaan, harjoittaman käytettyjen ajoneuvojen myynnin ja toisaalta valmistajan valtuutettujen jälleenmyyjien tai jakelijoiden harjoittaman myynnin välillä. Näin on etenkin silloin, kun kyse on, kuten tässä tapauksessa, vanhoista käytetyistä keräily-, luksus- ja huippuautoista, jotka ovat erityisen kuuluisia ja arvostettuja keräilijöiden keskuudessa. On nimittäin yleisesti tunnettua, että näillä erityismarkkinoilla se, että ajoneuvoa myy tavaramerkin haltijan valtuutettu jälleenmyyjä tai jakelija, voi osoittaa ajoneuvon kaupallisen alkuperän ja vakuuttaa asiakkaat siitä, että sen huolto ja tapauksen mukaan varaosien ja lisävarusteiden vaihto on tehty niin, etteivät ne vaikuta sen kaupalliseen alkuperään.
45
Näin ollen on katsottava, toisin kuin valituslautakunta totesi, että se, että TESTAROSSA-merkkisten käytettyjen ajoneuvojen myyjänä on riidanalaisen tavaramerkin haltijan valtuutettu jälleenmyyjä tai jakelija, on osoitus siitä, että myynti tapahtuu tavaramerkin haltijan – vaikkakin vain implisiittisellä – suostumuksella.
46
Toiseksi kantaja on myös esittänyt laskuja, jotka se on itse antanut Italiassa, Sveitsissä, Alankomaissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa oleville asiakkailleen edellä 24 ja 25 kohdassa mainitun todistuspalvelun yhteydessä.
47
Oikeuskäytännön mukaan se, että tavaramerkin haltija tosiasiallisesti käyttää tiettyjä tavaroita varten rekisteröityä tavaramerkkiä palveluihin, jotka liittyvät välittömästi jo myytyihin tavaroihin ja joilla pyritään tyydyttämään näitä tavaroita ostaneiden asiakkaiden tarpeet, voi merkitä kyseisen tavaramerkin asetuksen N:o 207/2009 51 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettua tosiasiallista käyttöä (ks. vastaavasti tuomio 22.10.2020, Ferrari, C‑720/18 ja C‑721/18, EU:C:2020:854, 62 kohta).
48
Tällainen käyttö kuitenkin edellyttää, että kyseistä tavaramerkkiä tosiasiallisesti käytetään kyseessä olevia palveluja tarjottaessa. Jos kyseistä tavaramerkkiä ei nimittäin käytetä, kyseessä ei selvästikään voi olla asetuksen N:o 207/2009 51 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettu tavaramerkin tosiasiallinen käyttö (ks. vastaavasti tuomio 22.10.2020, Ferrari, C‑720/18 ja C‑721/18, EU:C:2020:854, 63 kohta).
49
Käsiteltävässä asiassa asiakirja-aineistosta ja erityisesti laskujen sisällöstä ilmenee, että todistuspalvelun tarkoituksena on todistaa TESTAROSSA-merkkisten käytettyjen ajoneuvojen aitous (italiaksi ”certificazione autenticita vettura Testarossa”). Kuten kantaja selitti istunnossa, tällä ”aitoustodistuksella”, jota se tarjoaa muun muassa valtuutetuille jälleenmyyjilleen TESTAROSSA-merkkisten käytettyjen ajoneuvojen myynnin yhteydessä, todistetaan korvausta vastaan ja tarvittavien tarkastusten jälkeen, että kyseinen ajoneuvo on alkuperäinen Testarossa-malli.
50
Kantaja on esittänyt myös asiakirjan, jonka otsikko on ”tekninen tietolomake”, esimerkkinä TESTAROSSA-merkkisen käytetyn ajoneuvon todistushakemuksesta. Siitä ilmenee, että aitoustodistuksen saamiseksi hakijan on ilmoitettava tarkat tiedot ajoneuvon keskeisten osien, kuten moottorin, vaihdelaatikon, polttoainesäiliön ja polttoaineen syöttöpumpun, alkuperästä ja mahdollisesta vaihtohistoriasta ja toimitettava tämän kaiken tueksi valokuvia ajoneuvosta ja sen osista.
51
Lisäksi kantaja selitti unionin yleisen tuomioistuimen esittämään kirjalliseen kysymykseen antamassaan vastauksessa sekä istunnossa, että näillä todistuksilla on olennainen merkitys TESTAROSSA-merkkisten käytettyjen ajoneuvojen myynnissä, koska ne vakuuttavat ostajat ajoneuvon kaupallisesta alkuperästä ja nostavat sen arvoa verrattuna sellaiseen käytettyyn ajoneuvoon, jolla ei ole tätä todistusta.
52
Tästä seuraa, että todistuspalvelu liittyy välittömästi valtuutettujen jälleenmyyjien harjoittamaan TESTAROSSA-merkkisten käytettyjen ajoneuvojen myyntiin ja sillä pyritään täyttämään näitä ajoneuvoja ostaneiden asiakkaiden tarpeet, joten edellä 47 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan tällainen käyttö voi merkitä kyseisen tavaramerkin tosiasiallista käyttöä asetuksen N:o 207/2009 51 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetussa merkityksessä.
53
Siitä valituslautakunnan esiin tuomasta seikasta, että kyseistä todistusta ei tarjota riidanalaisella tavaramerkillä vaan Ferrari-merkillä, on riittävää todeta, että myös riidanalainen tavaramerkki on selvästi näkyvissä ja tunnistettavissa näiden laskujen otsikossa.
54
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että EU-tavaramerkkiä koskevissa oikeussäännöissä ei missään velvoiteta tavaramerkin haltijaa todistamaan tavaramerkkinsä käyttöä erillään kaikista muista tavaramerkeistä tai tunnuksista ja näistä riippumatta. Näin ollen on mahdollista, että kahta tai useampaa tavaramerkkiä käytetään yhdessä ja erikseen valmistajan yhtiön nimen kanssa tai ilman. Se, että riidanalaista tavaramerkkiä ja toista tavaramerkkiä käytetään yhdessä, ei siis itsessään aiheuta haittaa tämän toisen merkin tehtävälle yksilöidä tavaroiden alkuperä (ks. tuomio 8.6.2022, Apple v. EUIPO – Swatch (THINK DIFFERENT), T‑26/21–T‑28/21, ei julkaistu, EU:T:2022:350, 87 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Lisäksi tavaramerkin tosiasiallista käyttöä koskeva edellytys voi täyttyä, kun tavaramerkkiä käytetään yhdessä toisen tavaramerkin kanssa, jos tavaramerkki edelleen mielletään kyseisen tuotteen alkuperän osoittajaksi (ks. tuomio 23.9.2020, CEDC International v. EUIPO – Underberg (Pullossa olevan ruohonkorren muoto), T‑796/16, EU:T:2020:439, 142 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
55
Kuten edellä 44 kohdassa tuotiin esiin, käsiteltävässä tapauksessa on yleisesti tunnettua, että ajoneuvoja myydään tavallisesti sekä niiden valmistajaa osoittavalla tavaramerkillä että toisella, ajoneuvon mallia osoittavalla tavaramerkillä, joten se, että todistuspalvelua koskevilla laskuilla Ferrari-merkkiä käytetään yhdessä tiettyä Ferrari-ajoneuvon mallia osoittavan riidanalaisen tavaramerkin kanssa, on kyseessä olevien markkinoiden tottumusten mukaista.
56
Näin ollen valituslautakunta teki virheen, kun se hylkäsi merkityksettöminä todisteet, jotka liittyvät todistusten antamiseen TESTAROSSA-merkkisille käytetyille ajoneuvoille.
57
Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa EUIPO:n väitteellä, jonka mukaan kantaja oli passiivinen merkityksellisenä ajanjaksona, sillä edellä esitetyistä, erityisesti todistuspalveluun liittyvistä seikoista ilmenee, että kantaja oli osallisena tiettyihin valtuutettujen jälleenmyyjiensä ja jakelijoidensa toteuttamiin TESTAROSSA-merkkisten käytettyjen ajoneuvojen myynteihin ja sai niistä taloudellista hyötyä kyseisen palvelun sille tuottamien tulojen vuoksi.
58
Siltä osin kuin kantaja vetoaa riidanalaisen tavaramerkin maineeseen unionissa merkityksellisenä ajanjaksona on myös muistutettava, että käyttöä koskevia todisteita, jotka riidanalaisen tavaramerkin haltijan on esitettävä, ei voida esittää eikä niihin voida vedota sillä perusteella, että kyseinen merkki on ollut laajalti tunnettu unionissa merkityksellisenä ajanjaksona (tuomio 8.4.2016, Frinsa del Noroeste v. EUIPO – Frisa Frigorífico Rio Doce (FRISA), T‑638/14, ei julkaistu, EU:T:2016:199, 35 kohta), joten nämä todisteet on esitettävä maineesta riippumatta.
59
Ei kuitenkaan voida sulkea pois sitä, että riidanalaisen tavaramerkin maine voi tapauksen mukaan – kuten käsiteltävässä asiassa – olla yksi niistä seikoista, jotka antavat tietoa edellä 22 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetuista käyttötavoista, joita voidaan pitää kyseisellä talouden alalla perusteltuina markkinaosuuksien säilyttämiseksi tai luomiseksi tavaroille tai palveluille, joita tavaramerkki suojaa. Kuten edellä 44 kohdassa todettiin, erityisesti se, että tiettyä erityisen tunnettua ajoneuvoa myyvät tavaramerkin haltijan valtuutetut jälleenmyyjät tai jakelijat, on omiaan vakuuttamaan asiakkaat siitä, että ajoneuvon huolto ja tapauksen mukaan varaosien ja lisävarusteiden vaihto on tehty niin, etteivät ne vaikuta sen kaupalliseen alkuperään.
60
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että valituslautakunta teki arviointivirheen, kun se totesi, ettei kantaja ollut osoittanut, että se oli implisiittisesti suostunut siihen, että kolmannet osapuolet käyttävät riidanalaista tavaramerkkiä luokkaan 12 kuuluville autoille.
61
Näin ollen toinen ja kolmas kanneperuste on hyväksyttävä.
Neljäs kanneperuste, joka koskee todisteita riidanalaisen tavaramerkin tosiasiallisesta käytöstä varaosia ja lisävarusteita varten
62
Riidanalaisessa päätöksessä valituslautakunta jätti kantajan tekemän valituksen yhteydessä tutkimatta ne riidanalaisen tavaramerkin käyttöä luokkaan 12 kuuluvia varaosia ja lisävarusteita varten koskevat todisteet, jotka kantaja esitti ensimmäisen kerran valituslautakunnassa, minkä jälkeen se hylkäsi ne aineellisesti. Sitä vastoin väliintulijan tekemän valituksen yhteydessä valituslautakunta tutki aineellisesti nämä samat todisteet eikä lausunut lainkaan niiden tutkittavaksi ottamisesta. Tarkastelunsa päätteeksi se totesi, ettei kyseisillä todisteilla voida osoittaa, että riidanalaista tavaramerkkiä on tosiasiallisesti käytetty varaosia ja lisävarusteita varten.
63
Näin ollen on tutkittava riidanalaisen päätöksen perustelut, jotka koskevat niiden todisteiden tutkittavaksi ottamista, jotka esitettiin ensimmäisen kerran valituslautakunnassa, minkä jälkeen on arvioitava aineellisesti kantajan väitteet.
– Riidanalaisen päätöksen perustelut
64
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perustelujen puuttuminen tai niiden riittämättömyys kuuluu SEUT 263 artiklassa tarkoitettuihin olennaisen menettelymääräyksen rikkomisiin ja sitä on pidettävä sellaisena ehdottomana perusteena, jonka unionin tuomioistuimet voivat ottaa tai niiden pitää ottaa huomioon omasta aloitteesta (tuomio 2.12.2009, komissio v. Irlanti ym., C‑89/08 P, EU:C:2009:742, 34 kohta ja tuomio 9.3.2023, Les Mousquetaires ja ITM Entreprises v. komissio, C‑682/20 P, EU:C:2023:170, 39 kohta). Tähän on lisättävä, että kontradiktorinen periaate kuuluu puolustautumisoikeuksiin ja sitä sovelletaan kaikkiin menettelyihin, jotka voivat johtaa unionin toimielimen päätökseen, joka vaikuttaa huomattavasti tietyn henkilön etuihin (tuomio 2.12.2009, komissio v. Irlanti ym., C‑89/08 P, EU:C:2009:742, 50 kohta). Näin ollen tuomioistuimien on noudatettava itse kontradiktorista periaatetta etenkin silloin, kun ne ratkaisevat oikeusriidan omasta aloitteesta huomioon otetun perusteen nojalla (tuomio 2.12.2009, komissio v. Irlanti ym., C‑89/08 P, EU:C:2009:742, 54 kohta).
65
Tältä osin on muistutettava, että asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdan mukaan EUIPO voi olla ottamatta huomioon tosiseikkoja tai todisteita, joihin osapuolet eivät ole vedonneet tai joita ne eivät ole esittäneet ajoissa.
66
Asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdan sanamuodosta seuraa, että pääsäännön mukaan – ja ellei ole toisin säädetty – asian osapuolet voivat esittää tosiseikkoja ja todisteita niiden määräaikojen päättymisen jälkeen, jotka niiden esittämiselle on asetettu asetuksen N:o 207/2009 säännöksillä, eikä EUIPO:ta ole millään tavoin kielletty ottamasta huomioon tosiseikkoja tai todisteita, joihin on vedottu tai jotka on esitetty tällä tavalla myöhässä (tuomio 13.3.2007, SMHV v. Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, 42 kohta ja tuomio 24.1.2018, EUIPO v. European Food, C‑634/16 P, EU:C:2018:30, 55 kohta).
67
Asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdassa todetaan, että EUIPO ”voi” tällaisessa tapauksessa päättää olla ottamatta huomioon tällaisia tosiseikkoja ja todisteita, ja annetaan näin EUIPO:lle laaja harkintavalta päättää perustellen tältä osin päätöksensä, onko ne otettava huomioon vai ei (tuomio 13.3.2007, SMHV v. Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, 43 kohta ja tuomio 28.2.2018, mobile.de v. EUIPO, C‑418/16 P, EU:C:2018:128, 49 kohta).
68
Tämän harkintavallan käyttämisestä on muistutettava, että oikeuskäytännön mukaan tällainen huomioon ottaminen on perusteltua erityisesti silloin, kun EUIPO katsoo, että yhtäältä myöhässä esitetyt seikat voivat ensi arviolta mahdollisesti olla todella relevantteja ja että toisaalta menettelyvaihe, jossa tällainen myöhässä esittäminen tapahtuu, ja tähän liittyvät olosuhteet eivät ole esteenä niiden huomioon ottamiselle (ks. vastaavasti tuomio 13.3.2007, SMHV v. Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, 44 kohta; tuomio 28.2.2018, mobile.de v. EUIPO, C‑418/16 P, EU:C:2018:128, 63 kohta ja tuomio 4.10.2018, Blackmore v. EUIPO – Paice (DEEP PURPLE), T‑344/16, ei julkaistu, EU:T:2018:648, 54 kohta).
69
Käsiteltävässä asiassa on todettava ensinnäkin, kuten edellä 62 kohdassa muistutettiin, että käsitellessään kantajan valitusta valituslautakunta päätti jättää tutkimatta ne varaosia ja lisävarusteita koskevat todisteet, jotka kantaja esitti ensimmäisen kerran valituslautakunnassa, koska ne oli esitetty myöhässä. Tältä osin valituslautakunta totesi riidanalaisen päätöksen 168 ja 169 kohdassa ainoastaan, että mitättömyysosastolle esitetyt todisteet eivät ole ”tyydyttäviä” ja että ”kun otetaan huomioon [niiden] heikkous – –, harkintavaltaa ei voida käyttää [kantajan] hyväksi”.
70
Näiden perustelujen perusteella ei voida varmistua siitä, että valituslautakunta on tutkinut näiden todisteiden tutkittavaksi ottamisen edellytykset edellä 68 kohdassa mainittujen, oikeuskäytännössä vahvistettujen kriteerien valossa. Niiden perusteella ei voida etenkään tarkastaa, tutkiko valituslautakunta, olivatko nämä todisteet ensi arviolta merkityksellisiä sen käsiteltäväksi saatetun valituksen ratkaisemisen kannalta ja oliko menettelyvaihe, jossa tämä liian myöhäinen esittäminen tapahtui, ja siihen liittyvät olosuhteet esteenä sille, että valituslautakunta ottaa nämä todisteet huomioon. Tältä osin pelkästään se toteamus, että mitättömyysosastolle esitetyt todisteet eivät ole ”tyydyttäviä”, ei ole riittävä perustelu, koska siitä ei ilmene mitään seikkaa, jonka perusteella voitaisiin ymmärtää, miten oikeuskäytännössä vahvistetut kriteerit, joiden täyttyessä valituslautakunta voi ottaa huomioon myöhässä esitetyt todisteet, eivät tässä tapauksessa täyttyneet.
71
Kun EUIPO:lta kysyttiin istunnossa, onko riidanalainen päätös puutteellisesti perusteltu siltä osin kuin on kyse niiden todisteiden tutkittavaksi ottamisesta, jotka esitettiin ensimmäisen kerran valituslautakunnassa, EUIPO lähinnä totesi, ettei oikeuskäytännössä vahvistettujen kriteerien tarkastelu ollut tarpeen, koska nämä todisteet tutkittiin joka tapauksessa myöhemmin aineellisesti riidanalaisessa päätöksessä.
72
Se seikka, että todisteet tutkittiin joka tapauksessa myöhemmin aineellisesti, ei kuitenkaan poista sitä, että riidanalaisen päätöksen perustelut ovat puutteelliset näiden todisteiden tutkittavaksi ottamisen osalta, vaan se liittyy pikemminkin siihen, mitä päätelmiä tästä puutteellisuudesta on tehtävä riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuden kannalta, ja tätä tarkastellaan jäljempänä.
73
Näin ollen on todettava, että riidanalainen päätös on puutteellisesti perusteltu, mikä unionin yleisen tuomioistuimen on otettava huomioon viran puolesta.
74
Toiseksi on todettava, kuten edellä 62 kohdassa tuotiin esiin, että valituslautakunta yhtäältä jätti nämä todisteet tutkimatta kantajan tekemän valituksen yhteydessä ja toisaalta ei ottanut väliintulijan tekemän valituksen yhteydessä huomioon oletusta siitä, että nämä samat todisteet on jätettävä tutkimatta, vaan tutki ne suoraan aineellisesti.
75
Unionin yleinen tuomioistuin pyysi kirjallisella kysymyksellä asianosaisia esittämään huomautuksensa siitä, ovatko riidanalaisen päätöksen perustelut mahdollisesti tältä osin epäjohdonmukaiset, siltä varalta, että sen mukaan tämä kysymys on aiheellista ottaa huomioon viran puolesta. Vastauksessaan tähän kysymykseen kantaja katsoi, että riidanalaisen päätöksen perustelut ovat tältä osin ristiriitaiset, minkä pitäisi johtaa riidanalaisen päätöksen kumoamiseen. EUIPO puolestaan totesi, ettei valituslautakunta ole menetellyt ristiriitaisesti, koska todisteet on joka tapauksessa tutkittu ja hylätty aineellisesti kyseisten kahden valituksen yhteydessä, joten tämä perustelujen ristiriitaisuus ei vaikuta mitenkään riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuteen. Väliintulija esitti samankaltaisia argumentteja.
76
Tältä osin on todettava, että riidanalaisen päätöksen perusteluissa on ristiriitaisuutta, joka unionin yleisen tuomioistuimen on otettava huomioon viran puolesta, koska kantajan tekemän valituksen yhteydessä kyseiset todisteet on jätetty pääosin tutkimatta, kun taas väliintulijan tekemän valituksen yhteydessä on implisiittisesti mutta väistämättä katsottu, että samat todisteet on otettava tutkittavaksi.
77
Edellä 75 kohdassa esitetystä EUIPO:n väitteestä on todettava samaan tapaan kuin edellä 72 kohdassa, ettei se vaikuta mitenkään siihen, että riidanalaisen päätöksen perustelut ovat ristiriitaiset niiden todisteiden, jotka esitettiin ensimmäisen kerran valituslautakunnassa, tutkittavaksi ottamisen osalta, vaan kyseinen väite koskee lähinnä sitä, mitä päätelmiä tästä ristiriitaisuudesta on tehtävä riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuden kannalta, ja tätä tarkastellaan jäljempänä.
78
Edellä esitetyn perusteella unionin yleinen tuomioistuin ei pysty ratkaisemaan, onko valituslautakunta voinut virhettä tekemättä jättää kyseiset todisteet tutkimatta. Kuten edellä 72 ja 76 kohdassa todettiin, riidanalaisen päätöksen perustelut ovat nimittäin yhtäältä puutteelliset ja toisaalta ristiriitaiset.
79
Näin ollen on tutkittava EUIPO:n väite, jonka mukaan edellä mainitut perusteluvirheet eivät vaikuta mitenkään riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuteen, koska valituslautakunta on joka tapauksessa hylännyt mainitut todisteet aineellisesti.
– Asiakysymys
80
Riidanalaisessa päätöksessä valituslautakunta ensinnäkin katsoi, että riidanalaista tavaramerkkiä ovat käyttäneet varaosia ja lisävarusteita varten yksinmyyjät eikä kantaja ja ettei todisteista käy ilmi, että käyttö on tapahtunut kantajan suostumuksella. Toiseksi valituslautakunta totesi, että riidanalaista tavaramerkkiä oli käytetty kyseisten tavaroiden ”kuvailemiseen” eikä niiden kaupallisen alkuperän osoittamiseen. Valituslautakunnan mukaan kantajan esittämissä todisteissa ei tehdä eroa riidanalaisella tavaramerkillä myytyjen varaosien ja lisävarusteiden ja Testarossa-mallisten ajoneuvojen kanssa yhteensopivien geneeristen varaosien ja lisävarusteiden välillä. Kolmanneksi todisteista, joissa näytetään riidanalaisella tavaramerkillä varustettuja varaosia ja lisävarusteita, valituslautakunta totesi, että kyse on yksittäistapauksista, jotka eivät riitä osoittamaan riidanalaisen tavaramerkin tosiasiallista käyttöä tällaisia varaosia ja lisävarusteita varten.
81
Yhtäältä kantaja väittää, että valituslautakunta teki virheen, kun se ei tunnustanut riidanalaisen tavaramerkin tosiasiallista käyttöä kyseisiä varaosia ja lisävarusteita varten. Tältä osin kantaja arvostelee valituslautakuntaa siitä, että se totesi virheellisesti, että kyseisten varaosien ja lisävarusteiden myyntiin osallistuneet kolmannet osapuolet ovat ”yksinmyyjiä” ja ettei sen, että riidanalaista tavaramerkkiä on käytetty tällaisille tavaroille, voida katsoa osoittavan, että sitä on käytetty tosiasiallisesti autoille ”[niiden] arvojen välisen epäsuhdan takia”. Kantaja myös korostaa, ettei valituslautakunta ottanut tarkastelussaan huomioon tosiasiallisen käytön arvioinnin kannalta merkityksellisiä kriteerejä eli tavaroiden luonnetta, markkinoiden ominaispiirteitä ja käytön taajuutta. Lisäksi valituslautakunta teki virheen tulkitessaan tosiasiallisen käytön käsitettä ja arvioidessaan, oliko kolmansien osapuolten käyttö tosiasiallista, ja katsoi virheellisesti, etteivät esitetyt todisteet riittäneet osoittamaan, että tavaramerkin keskeinen tehtävä täyttyi.
82
Toisaalta kantaja tuo esiin, ettei valituslautakunta ottanut huomioon oikeuskäytäntöä, jonka mukaan se, että rekisteröityä tavaramerkkiä käytetään sellaisia varaosia varten, jotka ovat erottamaton osa tämän tavaramerkin kattamia tavaroita, voi merkitä tosiasiallista käyttöä paitsi itse varaosia myös kyseisen tavaramerkin kattamia tavaroita varten.
83
EUIPO ja väliintulija kiistävät kantajan perustelut ja väittävät, että riidanalaisen tavaramerkin tosiasiallista käyttöä varaosia ja lisävarusteita varten ei ole todistettu ja ettei sen käytöllä tällaisia tavaroita varten voida missään tapauksessa todistaa käyttöä autoja varten. Ne katsovat, ettei 22.10.2020 annetun tuomion Ferrari (C‑720/18 ja C‑721/18, EU:C:2020:854) perusteella voida automaattisesti päätellä, että käyttö varaosia varten on tosiasiallista käyttöä autoja varten. Väliintulija korostaa, että varaosat ja lisävarusteet ovat käytettyjä tavaroita, joita myyvät yleensä itsenäiset jälleenmyyjät, jotka käyttävät tavaramerkkiä ”kuvailevasti” liittämättä sitä suoraan tavaramerkin haltijaan. Hän myös väittää, ettei kantaja ole esittänyt lisenssisopimuksia riidanalaisen tavaramerkin käytöstä varaosia ja lisävarusteita varten.
84
Käsiteltävässä asiassa kantaja ei kiistä valituslautakunnan toteamusta, jonka mukaan varaosat ja lisävarusteet, joita riidanalaisella tavaramerkillä myytiin merkityksellisenä ajanjaksona, olivat ”pääasiallisesti” käytettyjä osia.
85
Asianosaisten välillä on myös riidatonta, että riidanalaisen tavaramerkin käyttö varaosia ja lisävarusteita varten, mihin kantaja vetoaa, ei ole kantajan omaa käyttöä vaan kolmansien osapuolten käyttöä.
86
Tältä osin kantaja toteaa, ettei se ole nimenomaisesti suostunut tällaiseen käyttöön. Se kuitenkin väittää, että kokonaisuutena tarkasteltuna sen EUIPO:lle esittämillä todisteilla voidaan osoittaa, että se on suostunut tällaiseen käyttöön implisiittisesti.
87
Istunnossa kantaja myös väitti, että yksi sen jälleenmyyjistä, joka myi varaosia ja lisävarusteita riidanalaisella tavaramerkillä merkityksellisenä ajanjaksona, eli Maranello, kuuluu todellisuudessa samaan konserniin kuin se. Koska tämä seikka ei käy ilmi asiakirja-aineistosta eikä sen tueksi ole esitetty mitään näyttöä, unionin yleinen tuomioistuin ei voi ottaa sitä huomioon.
88
Ensinnäkin on todettava kantajan tavoin ja päinvastoin kuin valituslautakunta totesi, että riidanalaista tavaramerkkiä eivät käyttäneet varaosia ja lisävarusteita varten merkityksellisenä ajanjaksona ja kantajan esittämistä todisteista ilmenevällä tavalla yksinmyyjät, joilla ei ole mitään yhteyttä kantajaan, vaan valtuutetut jälleenmyyjät ja jakelijat, joihin kantajalla on taloudellisia siteitä ja sopimussuhteita.
89
Kantajan esittämien todisteiden joukossa on nimittäin useita Maranellon internetsivustolta otettuja kuvakaappauksia ja otteita, joista ilmenee, että kyseisellä yrityksellä on ”maailmanlaajuiset yksinoikeudet kaikkien vuotta 1995 vanhempien Ferrari-ajoneuvojen tehdasvalmisteisten osien jakeluun” ja että se myy hyväksyttyjen standardien mukaisiksi ”alkuperäisiksi osiksi” (”genuine parts”) kuvailtuja Ferrarin varaosia ja lisävarusteita, joiden laatu, turvallisuus ja luotettavuus on tarkastettu. Kantaja on esittänyt myös Maranellon ja muiden valtuutettujen jälleenmyyjien antamia laskuja tällaisten varaosien ja lisävarusteiden myynnistä Saksassa, Sveitsissä ja Tšekissä oleville yksityishenkilöille sekä TESTAROSSA-merkkisten ajoneuvojen korjauspalveluista.
90
Lisäksi, kuten edellä 49 ja 50 kohdassa todettiin, kantaja tarjoaa erityisesti valtuutetuille jälleenmyyjille ja jakelijoille todistuspalvelua, jonka tarkoituksena on antaa todistus TESTAROSSA-merkkisten käytettyjen ajoneuvojen aitoudesta ja jossa muun muassa tarkastetaan ajoneuvon keskeisten osien kaupallinen alkuperä.
91
Edellä 34–56 kohdassa esitettyjä syitä vastaavista syistä on siis todettava, että kantaja on osoittanut suostuneensa implisiittisesti siihen, että kolmannet osapuolet käyttävät riidanalaista tavaramerkkiä varaosia ja lisävarusteita varten.
92
Toiseksi valituslautakunta totesi, että kantajan esittämissä todisteissa viitataan riidanalaisen tavaramerkin ”kuvailevaan” käyttöön varaosien ja lisävarusteiden osalta vain sen osoittamiseksi, että kyseiset tuotteet ovat yhteensopivia TESTAROSSA-merkkisten ajoneuvojen kanssa.
93
Tältä osin on todettava, ettei valituslautakunta ottanut riittävällä tavalla huomioon sitä, että valtuutettujen jälleenmyyjien, erityisesti Maranellon, harjoittama varaosien ja lisävarusteiden myynti liittyy erityisesti TESTAROSSA-merkin alkuperäisiin osiin (”genuine parts”), kuten kantaja jo valituslautakunnan ja mitättömyysosaston käsittelyssä väitti ja kuten edellä 89 kohdasta ilmenee. Tältä osin on myös tuotava esiin, että tietyt todisteet, kuten Maranellon antamat laskut, sisältävät useita viittauksia riidanalaisen tavaramerkin nimenomaisesti kattamiin varaosiin ja lisävarusteisiin.
94
Valituslautakunta joka tapauksessa myönsi itse riidanalaisen päätöksen 197 kohdassa, että tietyt varaosat ja lisävarusteet on varustettu riidanalaisella tavaramerkillä, mutta totesi, että kyse on ”yksittäistapauksista”. Kysymys siitä, onko kyse yksittäistapauksista vai ei, liittyy kuitenkin sen arvioimiseen, miten laajasti tavaramerkkiä on käytetty tällaisia varaosia ja lisävarusteita varten, eikä tavaramerkin luonteen arvioimiseen, joka, kuten edellä 27 kohdassa muistutettiin, on käsiteltävän asian ainoana kohteena.
95
Tästä seuraa, että valituslautakunnan arvioinnit, jotka koskevat riidanalaisen tavaramerkin käyttöä varaosia ja lisävarusteita varten, ovat virheellisiä.
96
Lisäksi on todettava kantajan tapaan, että riidanalaisen tavaramerkin käyttö varaosia ja lisävarusteita varten voi merkitä myös sen käyttöä autoja varten, minkä valituslautakunta on virheellisesti kiistänyt.
97
Unionin tuomioistuin on nimittäin jo todennut, että se, että tavaramerkin haltija käyttää tai sen suostumuksella käytetään rekisteröityä tavaramerkkiä sellaisia varaosia varten, jotka ovat erottamaton osa tämän tavaramerkin kattamia tavaroita, voi merkitä asetuksen N:o 207/2009 51 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettua tosiasiallista käyttöä paitsi itse varaosia myös kyseisen tavaramerkin kattamia tavaroita varten. Tältä osin on merkityksetöntä, että mainitun tavaramerkin rekisteröinti kattaa paitsi kokonaiset tavarat myös niiden varaosat (ks. vastaavasti tuomio 22.10.2020, Ferrari, C‑720/18 ja C‑721/18, EU:C:2020:854, 35 kohta).
98
Näin ollen on katsottava, että tavaramerkkiä, joka on rekisteröity tavaroiden ja niiden varaosien ryhmää varten, on käytetty tosiasiallisesti asetuksen N:o 207/2009 51 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla kaikkia tähän ryhmään kuuluvia tavaroita ja niiden varaosia varten, jos tavaramerkkiä on käytetty tällä tavoin vain tietyissä näistä tavaroista, kuten kalliissa luksusurheiluautoissa, tai ainoastaan tiettyjen tällaisten tavaroiden varaosissa ja lisävarusteissa, paitsi jos merkityksellisistä tosiseikoista ja selvitysaineistosta ilmenee, että kuluttaja, joka haluaa hankkia näitä samoja tavaroita, mieltää, että ne muodostavat sen tavararyhmän, jota varten kyseinen tavaramerkki on rekisteröity, itsenäisen alaryhmän (ks. vastaavasti tuomio 22.10.2020, Ferrari, C‑720/18 ja C‑721/18, EU:C:2020:854, 53 kohta).
99
Tästä seuraa, että valituslautakunnana asiana oli arvioida konkreettisesti – pääasiallisesti niiden tavaroiden tai palvelujen kannalta, joiden osalta tavaramerkin haltija oli toimittanut todisteet tavaramerkkinsä käytöstä –, muodostavatko nämä tavarat tai palvelut itsenäisen alaryhmän kyseessä olevaan tavaroiden tai palvelujen luokkaan kuuluviin tavaroihin ja palveluihin nähden siten, että ne tavarat tai palvelut, joiden osalta tavaramerkin tosiasiallinen käyttö on näytetty toteen, liittyvät siihen tavaroiden tai palvelujen ryhmään, jonka kyseisen tavaramerkin rekisteröinti kattaa (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 22.10.2020, Ferrari, C‑720/18 ja C‑721/18, EU:C:2020:854, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
100
Valituslautakunta ei kuitenkaan tehnyt tällaista arviointia riidanalaisessa päätöksessä. Se ei nimittäin todennut, että nämä varaosat ja lisävarusteet muodostavat autoihin nähden itsenäisen alaryhmän, joten ensin mainittujen käytöstä esitetyillä todisteilla ei ole merkitystä jälkimmäisten kannalta.
101
Valituslautakunta ainoastaan totesi yhtäältä, että varaosien ja lisävarusteiden rahallisen arvon ja autojen rahallisen arvon välillä on epäsuhta. Kantajan tapaan on kuitenkin todettava, että tukeutuessaan varaosien ja lisävarusteiden rahalliseen arvoon valituslautakunta ei ole ottanut huomioon vakiintunutta oikeuskäytäntöä, jonka mukaan on niin, että sikäli kuin kuluttaja etsii ennen kaikkea tavaraa tai palvelua, joka voi vastata hänen erityistarpeisiinsa, asianomaisen tavaran tai palvelun käyttötarkoitus on ensisijaisen tärkeä hänen tehdessään valintaansa. Näin ollen sikäli kuin kuluttajat soveltavat käyttötarkoitusta koskevaa kriteeriä ennen ostosten tekemistä, se on ensisijaisen tärkeä kriteeri tavaroiden tai palvelujen alaryhmän määrittelyssä (tuomio 13.2.2007, Mundipharma v. SMHV – Altana Pharma (RESPICUR), T‑256/04, EU:T:2007:46, 29 kohta; tuomio 16.5.2013, Aleris v. SMHV – Carefusion 303 (ALARIS), T‑353/12, ei julkaistu, EU:T:2013:257, 22 kohta ja tuomio 24.1.2024, Agus v. EUIPO – Alpen Food Group (ROYAL MILK), T‑603/22, ei julkaistu, EU:T:2024:29, 32 kohta).
102
Toisaalta valituslautakunta totesi, että kohdeyleisö ei katso varaosien ja lisävarusteiden valmistajien kykenevän teknisesti valmistamaan autoja, koska on yleisesti tunnettua, etteivät autojen valmistajat valmista kaikkia ajoneuvojensa varaosia ja lisävarusteita. Vaikka pitää paikkansa, etteivät autojen valmistajat tavallisesti valmista itse kaikkia näitä varaosia ja lisävarusteita ja että vastaavasti varaosien ja lisävarusteiden valmistajat eivät välttämättä valmista autoja, aivan yhtä tunnettua on, että autojen valmistajat valmistavat kuitenkin tietyn määrän varaosia ja lisävarusteita itse tai teettävät ne lisenssillä kolmansilla osapuolilla. Näin ollen ei ole olemassa mitään yleissääntöä, jonka mukaan kohdeyleisö katsoo välttämättä, että autot ovat peräisin eri valmistajalta kuin niiden varaosat ja lisävarusteet.
103
Edellä esitetyn perusteella riidanalaisessa päätöksessä on tehty arviointivirheitä myös siltä osin kuin on kyse varaosiin ja lisävarusteisiin liittyvien todisteiden merkityksellisyydestä osoitettaessa sitä, että riidanalaista tavaramerkkiä on käytetty autoja varten. Nämä virheet ovat edellä 60 kohdassa mainittuun virheeseen nähden uusia virheitä.
104
Edellä esitetystä seuraa, että neljäs kanneperuste on hyväksyttävä.
105
Edellä esitetyn perusteella, ja toisin kuin EUIPO väittää, edellä 72 ja 78 kohdassa mainitut perusteluvirheet ovat vaikuttaneet riita-asian ratkaisuun. Niistä nimittäin seuraa, että riidanalainen päätös on virheellinen sekä varaosia ja lisävarusteita koskevien todisteiden tutkittavaksi ottamiseen liittyvien perustelujen puutteellisuuden, että näiden todisteiden aineelliseen tutkintaan liittyvien arviointivirheiden vuoksi, joten se on väistämättä kumottava myös tältä osin.
106
Näin ollen riidanalainen päätös on kokonaisuudessaan kumottava, eikä ensimmäistä kanneperustetta ole tarpeen tutkia.
Oikeudenkäyntikulut
107
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska EUIPO ja väliintulija ovat hävinneet asian ja kantaja on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, EUIPO ja väliintulija on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
108
Kantaja on myös vaatinut, että EUIPO ja väliintulija velvoitetaan korvaamaan kulut, joita sille on aiheutunut valituslautakunnassa käydystä menettelystä. Tästä on huomautettava, että työjärjestyksen 190 artiklan 2 kohdan mukaan asianosaisille asian käsittelystä valituslautakunnassa aiheutuneita välttämättömiä kustannuksia pidetään korvattavina oikeudenkäyntikuluina. Näin ollen EUIPO ja väliintulija on velvoitettava korvaamaan myös asian käsittelystä valituslautakunnassa aiheutuneet välttämättömät kustannukset.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kahdeksas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Euroopan unionin teollisoikeuksien viraston (EUIPO) viidennen valituslautakunnan 29.8.2023 tekemä päätös (yhdistetyt asiat R 334/2017-5 ja R 343/2017-5) kumotaan.
2)
EUIPO ja Kurt Hesse vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja ne velvoitetaan korvaamaan Ferrari SpA:n oikeudenkäyntikulut, mukaan lukien asian käsittelystä valituslautakunnassa aiheutuneet välttämättömät kustannukset.
Kornezov
De Baere
Petrlík
Kecsmár
Kingston
Julistettiin Luxemburgissa 2 päivänä heinäkuuta 2025.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.