62023CC0789
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MACIEJ SZPUNAR
22 päivänä toukokuuta 2025 (
1
)
Asia C‑789/23 [Tatrauskė] (
i
)
I. J.
vastaan
Registrų centras
(Ennakkoratkaisupyyntö – Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (ylin hallintotuomioistuin, Liettua))
Ennakkoratkaisupyyntö – Unionin kansalaisuus – Vapaata liikkumista ja oleskelua jäsenvaltioiden alueella koskeva oikeus – Edellytykset, jotka koskevat toisessa jäsenvaltiossa tehdyn avioehtosopimuksen merkitsemistä kansalliseen rekisteriin – Vaatimus, jonka mukaan ainakin toisen sopimuspuolen henkilötunnus on mainittava kyseisessä sopimuksessa
I Johdanto
1.
Liettuan lainsäätäjä on säätänyt, että ulkomailla solmittu avioehtosopimus voidaan merkitä avioehtosopimusrekisteriin, jos se sisältää ainakin toiselle puolisolle Liettuan väestörekisterissä annetun henkilötunnuksen (jäljempänä liettualainen henkilötunnus). Tätä tunnusta ei kuitenkaan voida sisällyttää Italiassa laadittuun avioliittotodistuksen otteeseen, jossa vahvistetaan, että puolisot ovat valinneet omaisuuden erillisyyteen perustuvan järjestelmän. Onko tässä tilanteessa unionin oikeuden mukaista, että Euroopan unionin kansalaisten, jotka ovat solmineet avioliiton Italiassa ja joista toisella oli liettualainen henkilötunnus, valitsemaa aviovarallisuussuhdetta koskevat tiedot jätetään merkitsemättä Liettuan avioehtosopimusrekisteriin pelkästään siitä syystä, että asiakirjassa, jonka perusteella tätä rekisteröintiä haettiin, ei ollut kyseistä tunnusta?
2.
Tämä on kysymys, jota ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii käsiteltävässä asiassa. Unionin tuomioistuimella on näin ollen tilaisuus kehittää oikeuskäytäntöään, joka koskee unionin kansalaisuuteen liittyviä oikeuksia, kun on kyse tiettyjen jäsenvaltiossa laadittujen asiakirjojen tunnustamisesta siinä yhteydessä, kun tällaisia asiakirjoja kirjataan toisen jäsenvaltion kansallisiin julkisiin rekistereihin.
II Liettuan oikeus
3.
Liettuan tasavallan siviilikoodeksin (Lietuvos Respublikos Civilinis kodeksas, jäljempänä siviilikoodeksi) 3.101 §:ssä, jonka otsikkona on ”Avioehtosopimus”, säädetään seuraavaa:
”Avioehtosopimus on puolisoiden tekemä sopimus, jossa määritetään heidän varallisuusoikeudelliset oikeutensa ja velvoitteensa avioliiton aikana sekä avioeron tai asumuseron varalta.”
4.
Siviilikoodeksin 3.103 §:ssä, jonka otsikkona on "Avioehtosopimuksen muoto", säädetään seuraavaa:
”1.   Avioehtosopimus tehdään notaarin vahvistamalla asiakirjalla.
2.   Avioehtosopimus ja sen muutokset on merkittävä avioehtosopimusrekisteriin – –.
3.   Avioehtosopimukseen ja sen muutoksiin voidaan vedota kolmansia vastaan vain, jos sopimus ja sen muutokset on merkitty avioehtosopimusrekisteriin. Tätä sääntöä ei sovelleta, jos kolmannet olivat oikeustoimen tekohetkellä tietoisia avioehtosopimuksesta tai sen muutoksista.”
5.
Siviilikoodeksin 3.103 §:n 2 momentissa tarkoitetun avioehtosopimusrekisterin organisaatiosta ja toiminnasta säädetään avioehtosopimusrekisteriä koskevassa säännöstössä (Vedybų sutarčių registro nuostatai), joka hyväksyttiin avioehtosopimusrekisteriin sovellettavien sääntöjen hyväksymisestä 13.8.2002 annetulla Liettuan tasavallan hallituksen asetuksella nro 1284 (Lietuvos Respublikos Vyriausybės 2002 m. rugpjūčio 13 d. nutarimas Nr. 1284 ”Dėl Vedybų sutarčių registro nuostatų patvirtinimo”). Pääasiassa sovelletaan avioehtosopimusrekisteriin sovellettavien sääntöjen 10.9.2015 annettua versiota, sellaisena kuin se on muutettuna Liettuan tasavallan hallituksen 8.7.2020 antamalla asetuksella nro 773 (jäljempänä rekisterisäännöt).
6.
Rekisterisääntöjen 2 ja 8 kohdassa säädetään, että ”rekisterin tarkoituksena on näiden sääntöjen 13 kohdassa tarkoitettujen tapahtumien ja asiakirjojen rekisteröiminen – –” ja että ”rekisteriä pitää VĮ Registrų centras [rekisterikeskus, Liettua; jäljempänä rekisterikeskus]”.
7.
Rekisterisääntöjen 13 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Rekisteriin merkitään seuraavat tiedot:
13.1. avioehtosopimukset,
– –
13.3. omaisuuden ositusta koskevat seikat, sellaisina kuin ne määritetään [siviilikoodeksissa].”
8.
Rekisterisääntöjen 67 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Ulkomailla tehty avio- tai avoehtosopimus voidaan merkitä rekisteriin, kun se sisältää Liettuan tasavallan väestörekisteriä ylläpitävän elimen ainakin toiselle sopimuspuolelle antaman henkilötunnuksen.”
9.
Rekisterisääntöjen 68 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos toinen avio- tai avopuolisoista haluaa, että rekisteriin merkitään ulkomailla vahvistettu avio- tai avoehtosopimus tai tällaiseen sopimukseen tehdyt ulkomailla vahvistetut muutokset taikka tällaisen sopimuksen päättämistä koskevat tiedot, hän voi toimittaa kyseiset tiedot henkilökohtaisesti tai valtuutetun henkilön välityksellä postitse tai sähköisesti rekisteriä ylläpitävälle elimelle tämän määrittelemien yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti.”
10.
Rekisterisääntöjä muutettiin 14.12.2022 annetulla asetuksella nro 1263 (
2
)1.1.2023 lukien, ja tästä ajankohdasta lähtien ulkomailla tehdyn avioehtosopimuksen tai avoehtosopimuksen rekisteröinti ei enää edellytä, että kyseinen sopimus sisältää ainakin toisen sopimuspuolen liettualaisen henkilötunnuksen.
III Pääasia, ennakkoratkaisukysymys ja oikeudenkäyntimenettely unionin tuomioistuimessa
11.
Pääasian valittaja I. J. on unionin kansalainen, joka on merkitty Liettuan väestörekisteriin. (
3
)
12.
Pääasian valittaja ja C. B., joka on Italian kansalainen, avioituivat vuonna 2006 Italiassa. Avioliitto merkittiin Italiassa kunnan avioliittorekisteriin. Avioliittotodistuksen otteessa on maininta siitä, että puolisot valitsivat avioliittotodistuksessa omaisuuden erillisyyteen perustuvan järjestelmän.
13.
Kyseinen avioliitto kirjattiin Liettuassa väestörekisteriin.
14.
Pääasian valittaja teki 15.2.2022 rekisterikeskukseen hakemuksen, joka koski hänen aviovarallisuussuhteisiinsa liittyvän oikeudellisen seikan (eli puolisoiden omaisuuden osituksen, jäljempänä omaisuuden ositus) merkitsemistä avioehtosopimusrekisteriin.
15.
Rekisterikeskus hylkäsi tämän hakemuksen 9.3.2022 tekemällään päätöksellä muun muassa rekisterisääntöjen 13, 67 ja 68 kohdan perusteella. Rekisterikeskus täsmensi, että pääasian valittajan esittämä avioliittotodistuksen ote voitaisiin merkitä avioehtosopimuksena avioehtosopimusrekisteriin, jos hän esittää notaarin tai muun Italian toimivaltaisen viranomaisen vahvistaman avioliittotodistuksen lisäyksen (liitteen), jossa mainitaan ainakin toisen puoliso liettualainen henkilötunnus. Se totesi myös, etteivät luonnolliset henkilöt voineet toimittaa tietoja omaisuuden osituksesta ja ettei omaisuuden ositusta siten voitu merkitä avioehtosopimusrekisteriin.
16.
Pääasian valittaja liitti asiakirja-aineistoon jäljennöksen sähköpostiviestistä, josta ilmenee, että hän oli hakenut Italiasta kyseisestä rekisteritoimistosta sellaista avioliittotodistuksen jäljennöstä, jossa mainitaan hänen liettualainen henkilötunnuksensa, sellaisena kuin se on hänen henkilökortissaan, mutta rekisteritoimisto oli hylännyt hänen hakemuksensa ja todennut, ettei tätä henkilötunnusta voitu merkitä avioliittotodistuksen otteeseen, koska se ei voinut vahvistaa tällaista tietoa. Pääasian valittaja toimitti myös italialaisen notaarin laatiman todistuksen, jonka mukaan siviilikoodeksin (codice civile) 162 §:n 2 momentin nojalla omaisuuden erillisyyteen perustuva järjestelmä voidaan valita myös avioliittotodistuksessa tehdyllä ilmoituksella.
17.
Pääasian valittaja nosti 9.3.2022 tehdystä päätöksestä kanteen Vilniaus apygardos administracinis teismasissa (Vilnan alueellinen hallintotuomioistuin, Liettua). Tämä tuomioistuin hylkäsi kanteen perusteettomana 29.6.2022 antamallaan tuomiolla. Se totesi tuomionsa perusteluissa, että edellytykset, jotka koskivat ulkomailla tehdyn sopimuksen merkitsemistä avioehtosopimusrekisteriin – sellaisina kuin niistä säädetään rekisterisääntöjen 67 kohdassa – eivät täyttyneet, ja erityisesti, että avioehtosopimuksessa ei mainittu ainakin toisen sopimuspuolen liettualaista henkilötunnusta.
18.
Pääasian valittaja valitti tästä tuomiosta Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasiin (ylin hallintotuomioistuin, Liettua) eli ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen.
19.
Tämä tuomioistuin, joka käsittelee asiaa laajennetussa kokoonpanossa, katsoo, ettei pääasian valittaja todellisuudessa pyri saamaan merkityksi avioehtosopimusrekisteriin omaisuuden ositusta vaan avioehtosopimuksensa (
4
) ja että hänen tilanteeseensa sovelletaan rekisterisääntöjen 68 kohtaa, jonka mukaan toinen puolisoista voi pyytää ulkomailla vahvistetun avioehtosopimuksen merkitsemistä avioehtosopimusrekisteriin. Se toteaa myös, että rekisterisääntöjen 67 kohdan mukaan ulkomailla tehdyn sopimuksen rekisteröinti edellytti kuitenkin, että sopimukseen sisältyi ainakin toisen sopimuspuolen liettualainen henkilötunnus.
20.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa tältä osin, että Italian oikeuden mukaan puolisoiden valitsema aviovarallisuussuhde voidaan ilmoittaa avioliittotodistuksessa. Pääasian valittajan avioliittotodistuksen otteessa, joka on laadittu Italiassa, ei kuitenkaan mainita puolisoiden henkilötunnuksia. Vaikka näiden henkilötunnusten puuttuminen ei ollut esteenä avioliiton kirjaamiselle väestörekisteriin Liettuassa, henkilötunnus oli kuitenkin mainittava, jotta puolisoiden tekemä avioehtosopimus voitiin merkitä avioehtosopimusrekisteriin.
21.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee näin ollen, voidaanko rekisterisääntöihin perustuvan säännöstön katsoa olevan omiaan rajoittamaan SEUT 21 artiklassa tarkoitettua unionin kansalaisten liikkumisvapautta.
22.
Tässä tilanteessa Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko SEUT 21 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan toisessa Euroopan unionin jäsenvaltiossa tehtyä avioehtosopimusta ei voida merkitä avioehtosopimusrekisteriin, jos avioehtosopimus ei sisällä ainakin toisen sopimuspuolen [liettualaista henkilötunnusta], kun käsiteltävässä asiassa kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa sen jäsenvaltion, jossa avioehtosopimus tehtiin, toimivaltaiset viranomaiset kieltäytyvät antamasta tästä sopimuksesta otetta, johon on lisätty tämä henkilön tunnistetieto?”
23.
Liettuan hallitus ja Euroopan komissio esittivät kirjallisia huomautuksia. Istuntoa ei pidetty.
IV Arviointi
A Tutkittavaksi ottaminen
24.
Liettuan hallitus väittää, että ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta. Se toteaa, ettei 1.1.2023 voimaan tulleessa säännöstössä säädetä, että ulkomailla tehdyssä avioehtosopimuksessa on mainittava ainakin toisen sopimuspuolen liettualainen henkilötunnus, jotta tämä sopimus voidaan merkitä avioehtosopimusrekisteriin. Näin ollen ennakkoratkaisukysymyksellä ei ole merkitystä eikä unionin tuomioistuimen ole enää tarpeen lausua tästä kysymyksestä.
25.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on vastauksena unionin tuomioistuimen tietopyyntöön tarkentanut, että tuomioistuimet tutkivat pääsääntöisesti hallintoviranomaisen päätöksen laillisuuden ja perusteltavuuden sen tosiasiallisen ja oikeudellisen tilanteen valossa, joka vallitsi päätöksen tekoajankohtana. Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa kyseisen säännöstön muuttamisella ei siten ole sellaisenaan vaikutusta tämän asian tutkimiseen. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin totesi myös, ettei pääasian valittaja ollut luopunut valituksestaan ja ettei hän ollut tämän tuomioistuimen käytettävissä olevien tietojen mukaan tehnyt uutta hakemusta 1.1.2023 jälkeen. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on näin ollen edelleen tutkittava kyseinen valitus ja koska siinä vaaditaan muun muassa 9.3.2022 tehdyn päätöksen kumoamista, lausuttava kyseisen hallinnollisen päätöksen laillisuudesta ja perusteltavuudesta.
26.
Tältä osin on huomautettava, että yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa pääasia on vireillä, tehtävänä on harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta, jolloin olettamana on, että niillä on merkitystä. Jos siis esitetty kysymys koskee unionin oikeussäännön tulkintaa tai pätevyyttä, unionin tuomioistuimella on lähtökohtaisesti velvollisuus vastata siihen, paitsi jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä pääasian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyyn kysymykseen. (
5
)
27.
Kun otetaan huomioon ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimittamat tiedot, käsiteltävässä asiassa SEUT 21 artiklan 1 kohdan tulkintaa koskevalla kysymyksellä on merkitystä tämän tuomioistuimen käsiteltäväksi saatetun oikeusriidan kannalta ja unionin tuomioistuimen vastaus on tarpeen, jotta se voi ratkaista pääasian unionin oikeuden mukaisesti.
28.
Tässä tilanteessa ennakkoratkaisukysymys voidaan mielestäni ottaa tutkittavaksi.
B Asiakysymys
29.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ennakkoratkaisukysymyksellään lähinnä, onko SEUT 21 artiklan 1 kohta esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan toisessa jäsenvaltiossa tehtyä avioehtosopimusta ei voida merkitä ensin mainitun jäsenvaltion avioehtosopimusrekisteriin pelkästään sillä perusteella, ettei siinä mainita ainakin toiselle sopimuspuolelle ensin mainitun jäsenvaltion väestörekisterissä annettua henkilötunnusta, kun sen valtion toimivaltaiset viranomaiset, jossa avioehtosopimus on tehty, kieltäytyvät antamasta tästä sopimuksesta sellaista otetta, joka sisältää kyseisen henkilötunnuksen.
30.
Jotta tähän kysymykseen voidaan vastata, on tutkittava ensiksi, kuuluuko pääasian valittajan tilanne unionin oikeuden ja erityisesti niiden sääntöjen, jotka koskevat unionin kansalaisen vapaata liikkuvuutta koskevan oikeuden käyttämistä, aineelliseen soveltamisalaan. Jos tähän vastaan myöntävästi, on tutkittava toiseksi, merkitseekö kyseisen kansallisen säännöstön soveltaminen unionin kansalaisten liikkumisvapauden rajoitusta, ja jos näin on, onko tämä rajoitus oikeutettu.
1.
Unionin oikeuden soveltamisala
31.
Käsiteltävässä asiassa esitetyn ennakkoratkaisukysymyksen taustalla on tietyn jäsenvaltion eli Liettuan tasavallan lainsäädäntö, joka koskee avioehtosopimusrekisterin pitämistä.
32.
Tältä osin on huomattava, että unionin oikeuden nykytilassa avioehtosopimusrekisterien perustaminen ja niiden toimintaa koskevat säännöt kuuluvat jäsenvaltioiden toimivaltaan. Vaikka tuomioistuimen toimivaltaa, sovellettavaa lakia sekä päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa aviovarallisuussuhteissa koskevissa asioissa säädetään unionin tasolla asetuksessa (EU) 2016/1103, (
6
) tätä asetusta ei sovelleta pääasiassa, koska Liettuan tasavalta ei osallistu sillä toteutettuun tiiviimpään yhteistyöhön. Kyseisessä asetuksessa ei myöskään ole suoraan avioehtosopimusrekisterien pitämistä koskevia säännöksiä. Tästä seuraa erityisesti, että Liettuan tuomioistuimet soveltavat edelleen aviovarallisuussuhteisiin sovellettavan lain, avioehtosopimusten rekisteröintiä koskevien edellytysten ja tämän rekisteröinnin seurausten määrittämiseksi Liettuan oikeuden lainvalintasääntöjä, joiden sisältöä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole esittänyt. (
7
)
33.
On kuitenkin selvää, että vaikka tiettyä alaa koskeva säännöstö kuuluukin jäsenvaltioiden toimivaltaan, niiden on tätä toimivaltaa käyttäessään noudatettava unionin oikeutta ja erityisesti EUT-sopimuksen määräyksiä, jotka koskevat jokaiselle unionin kansalaiselle tunnustettua oikeutta vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella. (
8
)
34.
Tässä yhteydessä huomautan ensinnäkin, että unionin tuomioistuin on toistuvasti todennut, että unionin kansalaisen aseman tarkoituksena on olla jäsenvaltioiden kansalaisten perustavanlaatuinen asema (
9
) ja että jäsenvaltion kansalainen, joka on unionin kansalaisen ominaisuudessaan käyttänyt vapauttaan liikkua ja oleskella toisessa jäsenvaltiossa kuin alkuperäjäsenvaltiossaan, voi vedota tähän ominaisuuteen liittyviin oikeuksiin, erityisesti niihin, joista määrätään SEUT 21 artiklan 1 kohdassa, myös tarvittaessa alkuperäjäsenvaltioonsa nähden. (
10
)
35.
Kun on kyse unionin kansalaisen asemaan liittyvistä erityisistä oikeuksista, on huomautettava toiseksi, että on selvää, että kansallinen säännöstö, jolla tietyt oman maan kansalaiset asetetaan huonompaan asemaan pelkästään siksi, että he ovat käyttäneet vapauttaan liikkua ja oleskella toisessa jäsenvaltiossa, on SEUT 21 artiklan 1 kohdassa jokaiselle unionin kansalaiselle tunnustettuja vapauksia koskeva rajoitus. (
11
)
36.
Pääasian valittajan, joka on unionin kansalainen ja joka oli käyttänyt vapauttaan liikkua ja oleskella toisessa jäsenvaltiossa, Italiassa tekemä avioehtosopimus jätettiin käsiteltävässä asiassa merkitsemättä Liettuan avioehtosopimusrekisteriin, koska tähän sopimukseen ei sisältynyt ainakin toisen puolison liettualaista henkilötunnusta. Mikään ei kuitenkaan viittaa siihen, että avioehtosopimuksen olemassaolo tai pätevyys edellyttäisi Liettuan oikeuden mukaan tämän tiedon mainitsemista kyseisessä sopimuksessa.
37.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee lisäksi, että jos pääasian valittaja olisi tehnyt avioehtosopimuksensa Liettuassa, hänen ei olisi missään tapauksessa tarvinnut toimittaa tätä sopimusta rekisterikeskukseen kyseiseen rekisteriin merkitsemistä varten. Liettuassa tämä rekisteröinti nimittäin tehdään asiakirjan laatineen notaarin, jonka tehtävänä on asiamukaisesti tunnistaa sopimuksen osapuolina olevat henkilöt ja toimittaa rekisterisäännöstössä edellytetyt tiedot, pyynnöstä. (
12
)
38.
Tässä tilanteessa on todettava yhtäältä, että on riidatonta, että pääasian valittajalla on intressi saada aviovarallisuussuhdettaan koskevat tiedot merkityksi Liettuan avioehtosopimusrekisteriin, ja toisaalta, että näiden tietojen merkitsemättä jättäminen johtui suoraan sellaisen kansallisen oikeuden säännöksen soveltamisesta, jota sovelletaan ainoastaan ulkomailla tehtyihin sopimuksiin. Tietojen merkitsemättä jättäminen liittyi näin ollen siihen, että pääasian valittaja oli käyttänyt oikeuttaan liikkua ja oleskella toisessa jäsenvaltiossa.
39.
Katson näin ollen, että pääasian valittajan tilanne kuuluu SEUT 21 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.
2.
Unionin kansalaisten liikkumisvapauden rajoitus
a)
Avioehtosopimusrekisterit
40.
Unionin tuomioistuimella ei ole vielä ollut tilaisuutta tulkita SEUT 21 artiklan 1 kohtaa sellaisten kansallisen oikeuden säännösten yhteydessä, jotka koskevat avioehtosopimusrekisterien pitämistä.
41.
Unionin tuomioistuimella on sitä vastoin jo ollut tilaisuus tulkita tätä määräystä kansallisen oikeuden säännösten yhteydessä, jotka koskevat henkilöiden henkilöllisyyttä ja asemaa koskevien erilaisten tietojen merkitsemistä kansallisiin rekistereihin. Unionin tuomioistuin on lausunut muun muassa henkilön sukunimen (
13
) tai sukupuoli-identiteetin (
14
) kirjaamisesta henkilötietoja osoittaviin asiakirjoihin tilanteessa, jossa eri jäsenvaltioiden rekistereissä oli näiden tietojen osalta erilaisia merkintöjä.
42.
Sukunimien osalta unionin tuomioistuin on erityisesti todennut, että se, että jäsenvaltion viranomaiset kieltäytyvät tunnustamasta ja merkitsemästä väestörekisteriin unionin kansalaisen nimeä sellaisena kuin se on määräytynyt toisessa jäsenvaltiossa, voi rajoittaa SEUT 21 artiklassa vahvistetun, vapaata liikkumista ja oleskelua jäsenvaltioiden alueella koskevan oikeuden käyttämistä, koska siitä, että sama henkilö käyttää kahta erilaista nimeä, voi syntyä sekaannusta ja haittaa, sillä monet jokapäiväisen elämän toimet sekä julkisella että yksityisellä tasolla edellyttävät henkilöllisyyden todistamista. (
15
) Sama koskee sitä, että jäsenvaltion viranomaiset kieltäytyvät muuttamasta ja tunnustamasta sukupuoli-identiteettiä, jonka jäsenvaltion kansalainen on saanut laillisesti vahvistetuksi toisessa jäsenvaltiossa. (
16
)
43.
Esiin tulee siis kysymys siitä, voidaanko edellä esitettyä unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä (
17
) soveltaa käsiteltävässä asiassa. Ennen kuin vastaan tähän kysymykseen, on syytä tutkia, voidaanko avioehtosopimusrekistereitä verrata väestörekistereihin.
44.
Huomautan aluksi, että aviovarallisuussuhteiden alalla jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksissä valitut oikeudelliset ratkaisut eroavat huomattavasti toisistaan. Vaikka kansallisten lainsäädäntöjen välillä on samankaltaisuuksia, niissä toteutetut erityiset järjestelyt nimittäin vaihtelevat merkittävästi. (
18
)
45.
Vaikka periaate, jonka mukaan puolisot voivat valita lakisääteisestä järjestelmästä poikkeavan aviovarallisuussuhteen, vaikuttaisi olevan tunnustettu kaikissa jäsenvaltioissa, tätä valintaa ilmentävien avioehtosopimusten julkisuuden osalta tehdyt ratkaisut voivat olla erilaisia. Tältä osin joissakin oikeusjärjestyksissä säädetään avioehtosopimusten merkitsemisestä tätä varten perustettuun erityiseen julkiseen rekisteriin, kun taas toisissa ei. (
19
) Joissakin tähän ensimmäiseen ryhmään kuuluvissa oikeusjärjestyksissä sallitaan myös ulkomailla tehtyjen avioehtosopimusten rekisteröiminen (
20
) mutta toisissa ei. (
21
)
46.
Julkisen avioehtosopimusrekisterin perustaminen liittyy erottamattomasti kansallisen oikeuden sääntöihin, jotka koskevat avioliiton aikana hankitun omaisuuden omistuksen määrittämistä ja puolisoiden vastuuta avioliiton aikana syntyneistä velvoitteista. Jos oikeusjärjestyksessä säädetään, että puolisot voivat poiketa avioehtosopimuksella lakisääteisestä järjestelmästä, siinä säädetään yleensä myös, että tähän sopimukseen voidaan vedota kolmansia vastaan vain, jos nämä olivat siitä tietoisia. Avioehtosopimusrekisteri on väline, jonka avulla voidaan varmistaa näiden sopimusten julkisuus, joka edistää merkittävästi puolisoiden varallisuusetujen suojaa ja yleisemmin oikeusvarmuutta. Avioehtosopimuksen merkitsemisestä tällaiseen rekisteriin nimittäin seuraa lähtökohtaisesti, että tähän sopimukseen voidaan vedota kolmansia vastaan, olivatpa nämä tosiasiallisesti tietoisia sopimuksen tekemisestä vai eivät.
47.
Näin on Liettuan oikeudessa. Kuten siviilikoodeksin 3.103 §:n 3 momentissa säädetään, avioehtosopimukseen ja sen muutoksiin voidaan siten vedota kolmansia vastaan vain, jos kyseinen sopimus ja sen muutokset on merkitty avioehtosopimusrekisteriin, elleivät kolmannet osapuolet olleet niistä tietoisia oikeustoimen tekohetkellä. Siviilikoodeksin 3.103 §:ssä ei todeta mitään siitä, että mahdollisuus merkitä avioehtosopimus kyseiseen rekisteriin riippuu sopimuksen tekopaikasta tai muista seikoista, jotka voivat muodostaa liittymän, jonka perusteella aviovarallisuussuhteisiin sovellettava laki määritetään.
48.
Näin ollen Liettuan oikeudessa avioehtosopimuksen merkitsemisestä kyseiseen rekisteriin seuraa muun muassa, että tähän sopimukseen voidaan vedota kolmansia vastaan. Tällainen rekisteröinti voi siten vaikuttaa puolisoiden oikeudelliseen asemaan kolmansiin nähden.
49.
On kuitenkin huomattava, että avioehtosopimuksen kyseiseen rekisteriin merkitseminen ei ole merkitykseltään verrattavissa siihen, että henkilön nimi tai sukupuoli merkitään kansalliseen väestörekisteriin. Näiden merkintöjen seuraukset ovat luonteeltaan erilaisia.
50.
Ensinnäkään avioehtosopimusrekisteri ei ole henkilöiden väestörekisteritietojen lähde eikä avioehtosopimuksen kyseiseen rekisteriin merkitsemättä jättämisestä siten aiheudu minkäänlaista sekaannusvaaraa henkilön väestörekisteritietojen osalta; jollei avioehtosopimusta ole merkitty rekisteriin, olettamana on, että puolisoiden välisiin varallisuussuhteisiin sovelletaan lakisääteistä järjestelmää. Toiseksi tällaista rekisteriä ei ole kaikissa unionin jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksissä, joissa puolisoille annetaan mahdollisuus tehdä avioehtosopimus. Avioehtosopimuksen pätevyys ei myöskään yleensä riipu siitä, onko se merkitty avioehtosopimusrekisteriin. Lopuksi avioehtosopimuksen merkitseminen kyseiseen rekisteriin ei ainakaan Liettuan oikeuden mukaan ole ainoa tapa varmistaa, että avioehtosopimukseen voidaan vedota kolmansia vastaan: jos avioehtosopimuksesta ilmoitetaan siinä yhteydessä, kun oikeustoimi toteutetaan tietyn henkilön kanssa, tällä on sama vaikutus, vaikkakin vain inter partes.
51.
Kyseiset erot osoittavat, että oikeuskäytäntöä, joka koskee henkilön, joka on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, nimen tai sukupuolen merkitsemistä kansallisiin väestörekistereihin, ei voida soveltaa, kun on kyse avioehtosopimusten merkitsemisestä avioehtosopimusrekisteriin.
52.
Tämä ei kuitenkaan voi tarkoittaa sitä, ettei toisessa jäsenvaltiossa tehdyn avioehtosopimuksen jättäminen merkitsemättä avioehtosopimusrekisteriin muodostaisi SEUT 21 artiklan 1 kohdassa vahvistetun vapauden liikkua ja oleskella toisessa jäsenvaltiossa rajoitusta.
b)
Avioehtosopimusrekisteriin merkitsemistä koskevien sääntöjen vaikutus unionin kansalaisten vapaata liikkuvuutta koskevaan oikeuteen
53.
Huomautan, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallinen lainsäädäntö, jolla tietyt oman maan kansalaiset asetetaan huonompaan asemaan pelkästään sen vuoksi, että he ovat käyttäneet vapauttaan liikkua ja oleskella toisessa jäsenvaltiossa, on SEUT 21 artiklan 1 kohdassa jokaiselle unionin kansalaiselle tunnustettuja vapauksia koskeva rajoitus. (
22
) Unionin tuomioistuin on myös todennut, että perussopimuksessa annetut vapaata liikkumista ja oleskelua koskevat mahdollisuudet voisivat jäädä toteutumatta täysimittaisesti, jos jäsenvaltion kansalainen saattaisi luopua näiden mahdollisuuksien käyttämisestä sellaisten esteiden vuoksi, jotka hänen oleskelulleen vastaanottavassa jäsenvaltiossa asetetaan hänen lähtöjäsenvaltionsa lainsäädännössä, joka on hänelle epäedullinen jo pelkästään sen vuoksi, että hän on käyttänyt näitä mahdollisuuksia. (
23
)
54.
Kuten olen todennut, (
24
) Liettuan oikeudessa avioehtosopimuksen merkitsemisellä avioehtosopimusrekisteriin on konkreettisia oikeusvaikutuksia, koska sen avulla puolisot voivat varmistaa, että sopimukseen voidaan vedota kolmansia vastaan riippumatta siitä, ovatko nämä tietoisia tämän sopimuksen tekemisestä. Tämän rekisteröinnin epääminen näin ollen vaikuttaa puolisoiden oikeusasemaan Liettuan oikeuden kannalta, koska he menettävät sen johdosta mahdollisuuden hyötyä kansallisen oikeuden toimenpiteestä, joka varmistaa heidän varallisuusetujensa suojan ja yleisemmin edistää heidän oikeusvarmuuttaan. On siis yksityisten henkilöiden etujen mukaista, että heidän avioehtosopimuksensa merkitään kyseiseen rekisteriin.
55.
Unionin oikeuden nykytilassa jäsenvaltiot eivät tosin ole velvollisia perustamaan avioehtosopimusrekistereitä. Jos jäsenvaltiossa kuitenkin on tällainen rekisteri ja sovellettavassa säännöstössä säädetään oikeudesta saada toisessa jäsenvaltiossa tehty avioehtosopimus merkityksi tähän rekisteriin, (
25
) sopimuksen rekisteröintiedellytykset olisi laadittava siten, että varmistetaan EUT-sopimuksen määräysten ja erityisesti sen 21 artiklan 1 kohdan noudattaminen. Muussa tapauksessa tämän kansallisen säännöstön henkilölliseen soveltamisalaan kuuluvat henkilöt, kuten varsinkin kyseisen jäsenvaltion kansalaiset, saatettaisiin saada luopumaan käyttämästä perussopimuksen mukaisia vapaata liikkumista ja oleskelua koskevia oikeuksiaan, koska he pelkäävät menettävänsä tällaisesta rekisteröinnistä koituvat edut.
56.
Tästä seuraa, että säännöt, jotka koskevat toisessa jäsenvaltiossa tehtyjen avioehtosopimusten merkitsemistä kyseiseen rekisteriin, voivat vaikuttaa unionin kansalaisten vapaata liikkuvuutta koskevan oikeuden käyttämiseen.
c)
Henkilötunnuksen mainitsemista koskeva edellytys
57.
Liettuan oikeus, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa, ei ollut esteenä ulkomailla tehdyn avioehtosopimuksen merkitsemiselle avioehtosopimusrekisteriin, mutta siinä asetettiin rekisteröinnin edellytykseksi se, että tällaiseen sopimukseen sisältyy ainakin toisen puolison liettualainen henkilötunnus (jäljempänä kyseinen edellytys).
58.
Kyseinen edellytys ei muodollisesti koskenut Liettuassa tehtyjä avioehtosopimuksia. Tämä johtuu siitä, että kansallisen oikeuden mukaan nämä sopimukset tehdään notaarin vahvistamalla asiakirjalla, minkä vuoksi henkilötunnuksen tarkistaminen ja erittäin todennäköisesti ilmoittaminen näissä sopimuksissa kuuluu notaarille, jonka tehtävänä on lisäksi hoitaa sopimusten merkitseminen avioehtosopimusrekisteriin ja toimittaa tätä varten tarvittavat tiedot. Tässä yhteydessä vaatimus, jonka mukaan henkilötunnus on ilmoitettava ulkomailla tehdyissä avioehtosopimuksissa, jotta ne voidaan kirjata avioehtosopimusrekisteriin, ei alustavasti vaikuttaisi merkitsevän sellaisten henkilöiden, jotka tekevät avioehtosopimuksen ulkomailla, syrjintää verrattuna niihin, jotka tekevät tämän sopimuksen Liettuassa.
59.
Jäsenvaltion säännöstössä säädetyn asiakirjan muotoa koskevan vaatimuksen täyttäminen voi kuitenkin osoittautua vaikeaksi, kun asiakirja laaditaan toisessa jäsenvaltiossa ja siihen näin ollen sovelletaan tämän toisen jäsenvaltion lakia, jossa ei välttämättä aseteta tällaista vaatimusta. Yksityisten voi nimittäin olla hankalaa tai jopa mahdotonta vaatia toisen jäsenvaltion viranomaista lisäämään viralliseen asiakirjaan, joka on laadittu tässä toisessa jäsenvaltiossa voimassa olevan säännöstön mukaisesti, sellaisia seikkoja, joiden sisällyttämisestä ei säädetä tämän toisen jäsenvaltion säännöstössä.
60.
Käsiteltävässä asiassa on kuitenkin näin. Yhtäältä pääasiassa kyseessä oleva avioehtosopimus, jossa puolisot valitsivat omaisuuden erillisyyteen perustuvan järjestelmän, tehtiin pelkästään avioliittotodistukseen kirjatulla ilmoituksella. Tätä sopimusta ei siten tehty notaarin vahvistamalla asiakirjalla, joten puolisoiden henkilötunnusten sisällyttäminen ei ollut mahdollista. Toisaalta on niin, että vaikka rekisterikeskus saattoi rekisteröidä omaisuuden erillisyyteen perustuvan järjestelmän Italiassa annetun avioliittotodistuksen otteen perusteella, tämä olisi edellyttänyt notaarin tai muun Italian toimivaltaisen viranomaisen vahvistamaa avioliittotodistuksen liitettä, jossa henkilötunnus mainitaan. Italian oikeuden mukaan tällaisen liitteen laatiminen ei kuitenkaan ollut mahdollista.
61.
Vaikka kyseinen edellytys vastasikin Liettuassa tehtyjä avioehtosopimuksia koskevaa edellytystä, henkilöiden, joilla oli liettualainen henkilötunnus ja jotka olivat tehneet avioehtosopimuksen toisessa jäsenvaltiossa, saattoi siis olla mahdotonta täyttää kyseistä edellytystä, riippumatta puolisoiden tahdosta ja toimista. Vaikka Liettuan lainsäätäjä antoi henkilöille, joilla oli liettualainen henkilötunnus, mahdollisuuden saada ulkomailla tehty avioehtosopimus merkityksi avioehtosopimusrekisteriin, se näin ollen asetti tälle rekisteröinnille edellytyksen, jonka täyttäminen saattoi olla objektiivisesti mahdotonta ja joka oli omiaan estämään vapaata liikkumista koskevaa oikeuttaan käyttäneitä henkilöitä rekisteröimästä avioehtosopimustaan kyseiseen rekisteriin.
62.
Koska kyseinen edellytys oli omiaan estämään unionin kansalaista – jolla oli liettualainen henkilötunnus ja jolla oli Liettuan oikeuden mukaan oikeus saada toisessa jäsenvaltiossa tekemänsä avioehtosopimus merkityksi Liettuan avioehtosopimusrekisteriin – rekisteröimästä kyseistä sopimusta, katson, että tämä edellytys muodosti SEUT 21 artiklan 1 kohdassa taatun unionin kansalaisten liikkumisvapauden rajoituksen.
3.
Unionin kansalaisten liikkumisvapauden rajoituksen oikeuttaminen
63.
On selvää, että unionin kansalaisten liikkumisvapauden rajoitus, joka on – kuten pääasiassa – riippumaton asianomaisten henkilöiden kansalaisuudesta, voi olla oikeutettu, jos se perustuu yleistä etua koskeviin objektiivisiin syihin ja on oikeassa suhteessa kansallisessa oikeudessa hyväksyttävästi tavoiteltuun päämäärään. (
26
) Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että toimenpide on oikeasuhteinen, kun sillä voidaan toteuttaa tavoiteltu päämäärä ja kun sillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi. (
27
)
a)
Yleistä etua koskevan objektiivisen syyn määrittäminen
64.
Kyseisen edellytyksen oikeuttamisen osalta Liettuan hallitus toteaa, että sen tavoitteena oli taata avioehtosopimuksen tehneiden henkilöiden asianmukainen tunnistaminen sekä avioehtosopimusrekisterissä olevien tietojen – jotka ovat todistusvoimaisia, jollei niitä ole riitautettu tuomioistuimessa – paikkansapitävyys ja todenperäisyys. Tämä tavoite voitiin saavuttaa Liettuassa tehtyjen avioehtosopimusten osalta siten, että nämä sopimukset laatii notaari, jonka tehtävänä on toimittaa tarvittavat tiedot avioehtosopimusrekisteriin erityisen ohjelmiston avulla. Ulkomailla tehtyä avioehtosopimusta koskevien tietojen toimittamiseen, joita liettualainen tuomioistuin tai notaari ei ollut syöttänyt järjestelmään, sovellettiin sitä vastoin kyseistä edellytystä, jotta näiden tietojen paikkansapitävyyttä, todenperäisyyttä ja merkityksellisyyttä koskeva valvonta voitiin varmistaa, koska notaari tai tuomioistuin ei voinut tarkistaa ja todentaa mainittuja tietoja.
65.
En pidä Liettuan hallituksen esittämää oikeuttamisperustetta merkityksettömänä. Erilaisten kansallisten julkisten rekisterien pääasiallisena tavoitteena on nimittäin niiden tehtävistä riippumatta oikeusvarmuuden edistäminen. Tämän tavoitteen saavuttamiseksi on välttämätöntä, että rekisteröidyt tiedot ovat oikeita.
66.
Tavoitetta, joka koskee julkisissa rekistereissä olevien tietojen oikeellisuuden, todenperäisyyden ja merkityksellisyyden varmistamista sekä oikeusvarmuuden takaamiseen myötävaikuttamista, voidaan näin ollen mielestäni pitää yleisen edun mukaisena tavoitteena, joka oikeuttaa kyseisen edellytyksen.
b)
Oikeasuhteisuus
67.
Tässä tilanteessa on tutkittava, oliko kyseinen edellytys oikeassa suhteessa hyväksyttävästi tavoiteltuun päämäärään.
1) Soveltuvuus
68.
Mielestäni kyseinen edellytys soveltui tavoitellun päämäärän saavuttamiseen.
69.
Toisin kuin Liettuassa tehtyjen avioehtosopimusten yhteydessä, notaari ei nimittäin ilmoittanut henkilötunnusta avioehtosopimusrekisteriin sellaisten henkilöiden osalta, jotka olivat tehneet avioehtosopimuksen ulkomailla. Näiden henkilötunnusten rekisteröinti kuului rekisterikeskuksen virkamiehille. Jos henkilötunnus oli merkitty ulkomailla tehtyyn avioehtosopimukseen, tämä tunnus voitiin ilmoittaa myös rekisteriin.
70.
Jos lisäksi rekisterikeskuksen virkamiehillä olisi ollut oikeus saada kansallisen väestörekisterin tietoja, he saattoivat henkilötunnuksen avulla myös tarkistaa kyseistä henkilöä koskevien ja avioehtosopimuksessa mainittujen muiden henkilötietojen paikkansapitävyyden ja todenperäisyyden vertaamalla tässä rekisterissä olevia tietoja avioehtosopimuksessa oleviin tietoihin.
71.
Tästä seuraa, että henkilötunnuksen mainitseminen oli omiaan mahdollistamaan avioehtosopimusrekisterissä olevien tietojen paikkansapitävyyden ja kattavuuden varmistamisen rekisterikeskuksessa.
72.
Kyseisen edellytyksen soveltuvuutta tavoitellun päämäärän saavuttamiseen ei siten voida kyseenalaistaa.
2) Tarpeellisuus
73.
Tilanne on toinen, kun on kyse kyseisen edellytyksen tarpeellisuudesta.
74.
Riippumatta henkilötunnusten käyttöön liittyvistä eduista on nimittäin selvää, ettei tällainen tunnus ole ainoa tieto, jonka avulla henkilö, joka haluaa kirjata avioehtosopimuksensa kyseiseen rekisteriin, voidaan asianmukaisesti tunnistaa. Etunimen, sukunimen, syntymäajan ja ‑paikan kaltaiset tiedot, joita voidaan tarvittaessa täydentää avioehtosopimuksen tekemisen yhteydessä käytettyjen asiakirjojen numerolla, ovat usein riittäviä estämään henkilöihin liittyvän sekaannusvaaran. Kyseinen edellytys ei siten ollut käsiteltävässä asiassa tarpeen sen tarkistamiseksi, että toisella puolisoista oli liettualainen henkilötunnus, ja tämän henkilön tunnistamiseksi.
75.
Liettuan lainsäätäjä olisi lisäksi voinut antaa henkilölle, joka hakee avioehtosopimuksensa rekisteröintiä, mahdollisuuden ilmoittaa henkilötunnuksensa rekisteröintilomakkeen kaltaisessa erillisessä asiakirjassa ja liittää siihen jäljennöksen henkilötodistuksestaan. Avioehtosopimuksessa ja henkilöllisyystodistuksen jäljennöksessä olevien kyseisen henkilön tunnistetietojen vertailu olisi ollut riittävää rekisteriin merkittävän henkilötunnuksen varmistamiseksi. Jos rekisterikeskuksen virkamiehet saisivat tietoja kansallisesta väestörekisteristä, tämä tieto oli helposti tarkistettavissa.
76.
Pääasian kantajan avioliittotodistuksen kirjaaminen Liettuan väestörekisteriin tukee näitä toteamuksia. Ennakkoratkaisupyynnöstä nimittäin ilmenee, että tämä kirjaaminen perustui samaan asiakirjaan, jonka nojalla haettiin avioehtosopimuksen merkitsemistä avioehtosopimusrekisteriin. Jollei henkilötunnuksen mainitseminen ollut kansallisen lainsäädännön mukaan välttämätöntä avioliittotodistuksen kirjaamiseksi väestörekisteriin, on vaikea käsittää, miksi se olisi välttämätöntä avioehtosopimuksen merkitsemiseksi avioehtosopimusrekisteriin.
77.
Ratkaisevaa on mielestäni se, että kyseisen edellytyksen soveltamisella rajoitettiin henkilöiden, joilla oli liettualainen henkilötunnus, mahdollisuutta saada avioehtosopimuksensa merkityksi avioehtosopimusrekisteriin, vaikka rekisterisääntöjen 67 kohdan mukaan henkilöillä, joilla oli tällainen henkilötunnus, oli oikeus saada avioehtosopimuksensa rekisteröidyksi. Koska ulkomailla tehdyn avioehtosopimuksen rekisteröinti avioehtosopimusrekisteriin ei kuitenkaan edellyttänyt toisella puolisoista olevaa liettualaista henkilötunnusta vaan sitä, että tällainen tunnus mainitaan kyseisessä sopimuksessa, tämä merkitsi kyseisten sääntöjen henkilöllisen soveltamisalan rajoittamista koskemaan ainoastaan sellaisia henkilöitä, joilla oli tämä tunnus, ja lisäksi sellaisen edellytyksen asettamista, joka koski ulkomaisen viranomaisen laatiman asiakirjan sisältöä. Koska oli objektiivisesti mahdotonta varmistaa, että ulkomaiset viranomaiset ottaisivat tällaisen edellytyksen huomioon, ulkomailla tehdyn avioehtosopimuksen merkitseminen kyseiseen rekisteriin oli siis epävarmaa ja riippui näiden viranomaisten hyvästä tahdosta tai sopimuksen tekopaikan lainsäädännössä asetetuista muotoa koskevista vaatimuksista.
78.
Koska kyseisellä edellytyksellä rajoitettiin henkilöiden, joilla oli liettualainen henkilötunnus, mahdollisuuksia saada avioehtosopimuksensa rekisteröidyksi avioehtosopimusrekisteriin, on katsottava, että kyseisellä edellytyksellä ylitettiin se, mikä oli tarpeen tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi.
3) Oikeasuhteisuutta koskeva päätelmä
79.
Edellä esitetyn perusteella katson, että koska pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen säännöstö, jossa asetetaan kyseinen edellytys, ei ollut tarpeellinen tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi eikä siten oikeasuhteinen, tämän edellytyksen soveltamisesta aiheutuva unionin kansalaisten liikkumisvapauden rajoitus ei ole oikeutettu.
V Ratkaisuehdotus
80.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasin esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
SEUT 21 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan Euroopan unionin kansalaisen, joka on käyttänyt vapauttaan liikkua ja oleskella toisessa jäsenvaltiossa, avioehtosopimusta, jonka hän on tehnyt tässä toisessa jäsenvaltiossa, ei voida merkitä ensin mainitun jäsenvaltion avioehtosopimusrekisteriin pelkästään sillä perusteella, ettei tässä sopimuksessa mainita ainakin toiselle sopimuspuolelle ensin mainitun jäsenvaltion väestörekisterissä annettua henkilötunnusta, siitä huolimatta, että toisella sopimuspuolista on tällainen henkilötunnus.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
i
)	Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.
(
2
)	Avioehtosopimusrekisteriin sovellettavien sääntöjen hyväksymisestä 13.8.2002 annetun Liettuan tasavallan hallituksen asetuksen nro 1284 muuttamisesta 14.12.2022 annettu Liettuan tasavallan hallituksen asetus nro 1263 (2022 m. gruodžio 14 d. nutarimas Nr. 1263 ”Dėl Lietuvos Respublikos Vyriausybės 2002 m. rugpjūčio 13 d. nutarimo Nr. 1284 ’Dėl Vedybų sutarčių registro reorganizavimo ir Vedybų sutarčių registro nuostatų patvirtinimo’ pakeitimo”.
(
3
)	Kaikkien tapaukseen liittyvien seikkojen perusteella pääasian valittaja on hyvin todennäköisesti Liettuan kansalainen. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei kuitenkaan ole tätä nimenomaisesti todennut. Se on huomauttanut ainoastaan, että pääasian valittaja on unionin kansalainen, joka on käyttänyt vapaata liikkumista koskevaa oikeuttaan (ennakkoratkaisupyyntöpäätöksen 25 kohta). Ennakkoratkaisupyynnöstä kuitenkin käy ilmi, että pääasian valittajalla on Liettuan väestörekisterissä annettu henkilötunnus ja henkilökortti, jossa on kyseinen tunnus (minkä perusteella voidaan todeta, että kyseessä on liettualainen henkilökortti).
(
4
)	Huomautan tässä yhteydessä, että käsiteltävässä asiassa on vaikea kuvitella, että kyse olisi rekisterisääntöjen 13.3 kohdassa (joka näyttää koskevan puolisoiden omaisuuden yhteisyyteen kuuluvan omaisuuden ositusta koskevia sopimuksia tai ratkaisuja) tarkoitetun omaisuuden osituksen rekisteröimisestä. Yhtäältä puolisot nimittäin valitsivat omaisuuden erillisyyteen perustuvan järjestelmän ja tämä valinta tehtiin avioliiton solmimishetkellä. Näin ollen puolisoiden hankkima omaisuus ei voinut tulla omaisuuden yhteisyyteen eikä sittemmin olla osituksen kohteena. Toisaalta ennakkoratkaisupyynnössä ei mitenkään mainita ositussopimuksen tekemistä, ositusta koskevan tuomioistuimen ratkaisun antamista eikä tiettyä omaisuutta, joka voisi olla mahdollisen osituksen kohteena.
(
5
)	Tuomio 26.9.2024, Energotehnica (C‑792/22, EU:C:2024:788, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
6
)	Tiiviimmän yhteistyön toteuttamisesta tuomioistuimen toimivallan, sovellettavan lain sekä päätösten tunnustamisen ja täytäntöönpanon alalla aviovarallisuussuhteita koskevissa asioissa 24.6.2016 annettu neuvoston asetus (EUVL 2016, L 183, s. 1).
(
7
)	On siten mahdollista, että siviilikoodeksin 3.103 §:ää, jossa säädetään avioehtosopimusten merkitsemisestä avioehtosopimusrekisteriin ja täsmennetään tämän rekisteröinnin seuraukset, sovelletaan vain siinä tapauksessa, että Liettuan laki on määritetty aviovarallisuussuhteisiin sovellettavaksi laiksi. Kun avioehtosopimuksen merkitsemistä avioehtosopimusrekisteriin haetaan, ei kuitenkaan voida suoraan sulkea pois sitä, että aviovarallisuussuhteisiin on sovellettava siviilikoodeksin kyseistä säännöstä. Ei myöskään voida sulkea pois sitä, että rekisterisääntöjen 67 kohdassa säädettyä henkilötunnusta koskevaa rekisteröintiedellytystä sovelletaan kaikkiin ulkomailla tehtyihin avioehtosopimuksiin, joiden rekisteröintiä haetaan, aviovarallisuussuhteisiin sovellettavasta laista riippumatta.
(
8
)	Ks. vastaavasti tuomio 8.6.2017, Freitag (C‑541/15, EU:C:2017:432, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
9
)	Tuomio 20.9.2001, Grzelczyk (C‑184/99, EU:C:2001:458, 31 kohta) ja tuomio 4.10.2024, Mirin (C‑4/23, EU:C:2024:845, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
10
)	Tuomio 14.12.2021, Stolichna obshtina, rayon Pancharevo (C‑490/20, EU:C:2021:1008, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
11
)	Tuomio 22.2.2024, Direcţia pentru Evidenţa Persoanelor şi Administrarea Bazelor de Date (C‑491/21, EU:C:2024:143, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
12
)	Vaikka ennakkoratkaisupyynnössä ei tätä todetakaan, oletan, että tämä henkilötunnus mainitaan myös liettualaisen notaarin laatimassa asiakirjassa, jos sopimuspuolilla on tällainen tunnus.
(
13
)	Ks. mm. tuomio 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein (C‑208/09, EU:C:2010:806, tuomiolauselma); tuomio 12.5.2011, Runevič-Vardyn ja Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, tuomiolauselma); tuomio 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C‑438/14, EU:C:2016:401, tuomiolauselma) ja tuomio 8.6.2017, Freitag (C‑541/15, EU:C:2017:432, tuomiolauselma).
(
14
)	Tuomio 4.10.2024, Mirin (C‑4/23, EU:C:2024:845, tuomiolauselma).
(
15
)	Ks. mm. tuomio 8.6.2017, Freitag (C‑541/15, EU:C:2017:432, 36–39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
16
)	Ks. vastaavasti tuomio 4.10.2024, Mirin (C‑4/23, EU:C:2024:845, 55–57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
17
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 42 kohta.
(
18
)	Ks. tältä osin mm. Consortium ASSER-UCL, ”Étude sur les régimes matrimoniaux des couples mariés et sur le patrimoine des couples non mariés dans le droit international privé et le droit interne des États membres de l’Union européenne”, s. 22 ja 23. Tässä komission pyynnöstä vuonna 2003 tehdyssä tutkimuksessa esitetään yleiskatsaus viidentoista jäsenvaltion kansallisiin lainsäädäntöihin Euroopan unionissa. Ks. myös Council of the Notariats of the European Union ‑verkkosivustolla esitetyt tiedot ”Couples in Europe. The law for couples in 22 EU countries”, https://www.coupleseurope.eu (jäljempänä Couples in Europe ‑verkkosivusto).
(
19
)	Couples in Europe ‑verkkosivustolla olevien tietojen mukaan tällaisia rekistereitä ei ole Itävallassa, Puolassa, Ranskassa ja Slovakiassa.
(
20
)	Couples in Europe ‑verkkosivustolla olevien tietojen mukaan ulkomailla tehdyn avioehtosopimuksen merkitseminen kansalliseen erityisrekisteriin vaikuttaisi olevan mahdollista mm. Alankomaissa, Latviassa, Saksassa ja Virossa.
(
21
)	Couples in Europe ‑verkkosivustolla olevien tietojen mukaan ulkomailla tehdyn avioehtosopimuksen merkitseminen kansalliseen erityisrekisteriin ei vaikuta olevan mahdollista Maltalla, Tšekissä ja Unkarissa.
(
22
)	Ks. mm. tuomio 11.7.2002, D’Hoop (C‑224/98, EU:C:2002:432, 31 kohta); tuomio 24.10.2013, Thiele Meneses (C‑220/12, EU:C:2013:683, 22 kohta) ja tuomio 26.5.2016, Kohll ja Kohll-Schlesser (C‑300/15, EU:C:2016:361, 42 kohta).
(
23
)	Ks. tuomio 29.4.2004, Pusa (C‑224/02, EU:C:2004:273, 19 kohta); tuomio 26.10.2006, Tas-Hagen ja Tas (C‑192/05, EU:C:2006:676, 30 kohta); tuomio 22.5.2008, Nerkowska (C‑499/06, EU:C:2008:300, 32 kohta) ja tuomio 14.10.2010, van Delft ym. (C‑345/09, EU:C:2010:610, 97 kohta).
(
24
)	Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 48 kohta.
(
25
)	Haluan korostaa, etten ota kantaa siihen, onko jäsenvaltiolla yleinen velvollisuus rekisteröidä toisessa jäsenvaltiossa tehdyt avioehtosopimukset, enkä näin ollen siihen, pitäisikö Liettuan oikeudessa antaa henkilöille, joilla ei ole liettualaista henkilötunnusta, mahdollisuus saada ulkomailla tehty avioehtosopimus merkityksi avioehtosopimusrekisteriin. Käsiteltävässä asiassa nämä kysymykset ovat hypoteettisia, koska Liettuan oikeudessa annetaan mahdollisuus merkitä ulkomailla tehdyt avioehtosopimukset avioehtosopimusrekisteriin ja koska pääasian valittajalla on liettualainen henkilötunnus.
(
26
)	Tuomio 5.6.2018, Coman ym. (C‑673/16, EU:C:2018:385, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(
27
)	Tuomio 18.7.2006, De Cuyper (C‑406/04, EU:C:2006:491, 42 kohta); tuomio 26.10.2006, Tas-Hagen ja Tas (C‑192/05, EU:C:2006:676, 35 kohta) ja tuomio 5.6.2018, Coman ym. (C‑673/16, EU:C:2018:385, 41 kohta).