62012TO0462_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa T-462/12 R,
Pilkington Group Ltd, kotipaikka St Helens, Merseyside (Yhdistynyt kuningaskunta), edustajinaan solicitorit J. Scott, S. Wisking ja K. Fountoukakos-Kyriakakos,
kantajana,
vastaan
Euroopan komissio, asiamiehinään M. Kellerbauer, P. Van Nuffel ja G. Meeßen,
vastaajana,
jossa vaaditaan luottamuksellista käsittelyä koskevan pyynnön, jonka Pilkington Group Ltd oli tehnyt kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan tehtävästä ja toimivaltuuksista tietyissä kilpailuasioita koskevissa menettelyissä 13.10.2011 annetun komission puheenjohtajan päätöksen 2011/695/EU 8 artiklan nojalla, hylkäämisestä 6.8.2012 tehdyn komission päätöksen C(2012) 5718 final (Asia COMP/39.125 – Autonlasi) täytäntöönpanon lykkäämistä ja välitoimia sen luottamuksellisen käsittelyn pysyttämiseksi, joka on myönnetty tietyille kantajaa koskeville tiedoille [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 12.11.2008 tehdyn komission päätöksen K(2008) 6815 lopullinen (Asia COMP/39.125 – Autonlasi) osalta,
UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN PRESIDENTTI
on antanut seuraavan
määräyksen
Tuomion perustelut
Asian tausta, asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset
1. Tämä välitoimimenettely koskee 6.8.2012 tehtyä komission päätöstä C(2012) 5718 final (Asia COMP/39.125 – Autonlasi) (jäljempänä riidanalainen päätös), jossa on hylätty luottamuksellista käsittelyä koskeva pyyntö, jonka Pilkington Group Ltd oli tehnyt kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan tehtävästä ja toimivaltuuksista tietyissä kilpailuasioita koskevissa menettelyissä 13.10.2011 annetun komission puheenjohtajan päätöksen 2011/695/EU 8 artiklan nojalla.
2. Euroopan komissio on riidanalaisessa päätöksessä hylännyt pyynnön, jossa on vaadittu pysyttämään [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 12.11.2008 tehdyn komission päätöksen K(2008) 6815 lopullinen (Asia COMP/39.125 – Autonlasi) (jäljempänä vuoden 2008 päätös) ei-luottamuksellinen versio, sellaisena kuin se on julkaistu kilpailuasioita käsittelevän pääosaston verkkosivuilla helmikuussa 2010.
3. Komissio totesi vuoden 2008 päätöksessä, että kantaja Pilkington Group Ltd ja eräät muut samaan konserniin kuuluvat yhtiöt, useat ranskalaiseen Saint-Gobain-konserniin ja japanilaiseen Asahi-konserniin – johon kuuluu muun muassa AGC Glass Europe -yhtiö – kuuluvat yhtiöt sekä belgialainen Soliver-yhtiö olivat vuosina 1998—2003 rikkoneet Euroopan talousalueella (ETA) EY 81 artiklaa uusiin ajoneuvoihin käytettävän lasin ja moottoriajoneuvojen alkuperäisiin varaosiin käytettävän lasin myynnissä (jäljempänä autolasikartelli). Tämän johdosta komissio määräsi kartelliin osallistuneille sakkoja yhteensä yli 1,3 miljardia euroa, josta kantajan konsernille määrätyn sakon osuus oli 370 miljoonaa euroa.
4. Otettuaan huomioon vuoden 2008 päätöksen adressaattien tekemät luottamuksellista käsittelyä koskevat pyynnöt komissio julkaisi tästä päätöksestä verkkosivuillaan täydellisen ei-luottamuksellisen väliaikaisen version helmikuussa 2010. Kantaja ei riitauttanut kyseistä julkaisemista.
5. Komissio ilmoitti kantajalle 28.4.2011 päivätyllä kirjeellään, että se aikoi avoimuuteen liittyvistä syistä julkaista vuoden 2008 päätöksestä yksityiskohtaisemman ei-luottamuksellisen version ja tämän vuoksi hylätä useita kantajan sille esittämiä luottamuksellista käsittelyä koskevia pyyntöjä, jotka koskivat ensinnäkin asiakkaiden nimiä, tuotteiden nimiä ja kuvauksia sekä muita tietoja, jotka saattavat mahdollistaa tiettyjen asiakkaiden tunnistamisen (jäljempänä ryhmän I tiedot), toiseksi kantajan toimittamien osien määrää, tietyn autonvalmistajan osuutta, hintalaskelmia, hintojen muutoksia ja niin edelleen (jäljempänä ryhmän II tiedot) ja kolmanneksi tietoja, joiden perusteella saattaa kantajan mukaan olla mahdollista tunnistaa eräät sen työntekijät, joiden väitetään osallistuneen kartellin täytäntöönpanoon (jäljempänä ryhmän III tiedot). Komissio kehotti kantajaa siinä tapauksessa, että se olisi eri mieltä, saattamaan asian kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan tutkittavaksi kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan tehtävästä ja toimivaltuuksista tietyissä kilpailuasioita koskevissa menettelyissä 13.10.2011 annetun komission puheenjohtajan päätöksen 2011/695/EU (EUVL L 275, s. 29) nojalla.
6. Havaittuaan, että ehdotettu yksityiskohtaisempi versio sisälsi lukuisia tietoja, joita ei luottamuksellisuussyistä ollut julkaistu helmikuussa 2010, kantaja ilmoitti 30.6.2011 päivätyllä kirjeellään kuulemismenettelystä vastaavalle neuvonantajalle vastustavansa vuoden 2008 päätöksen sellaisen version julkaisemista, joka on yksityiskohtaisempi kuin helmikuussa 2010 julkaistu, ja väitti, että ryhmien I ja II tietoja oli suojattava, koska ne olivat liikesalaisuuksia, kun taas ryhmän III tietojen ilmaiseminen mahdollistaisi luonnollisten henkilöiden eli kartellin täytäntöönpanoon väitetysti osallistuneiden kantajan työntekijöiden tunnistamisen. Kantaja pyysi siten kaikkien näiden tietojen luottamuksellista käsittelyä.
7. Vaikka kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja myönsi riidanalaisessa ”[k]omission puolesta” allekirjoitetussa päätöksessä, että eräät tiedoista, joihin kantaja oli vedonnut, olivat luottamuksellisia, hän kuitenkin hylkäsi lähes kaikki kantajan vaatimukset.
8. Riidanalainen päätös annettiin tiedoksi kantajalle 9.8.2012.
9. Kantaja nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 19.10.2012 jättämällään kannekirjelmällä kanteen, jossa se vaatii riidanalaisen päätöksen kumoamista. Kantajan väittää kanteensa tueksi pääasiallisesti, että riidanalaisella julkaisemisella loukataan yhtäältä luottamuksellisuuden säilyttämistä koskevaa velvollisuutta, joka komissiolla on SEUT 339 artiklan sekä [SEUT 101] ja [SEUT 102] artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 28 artiklan nojalla, ja toisaalta velvollisuutta suojata henkilötietoja, joka komissiolla on Euroopan unionin perusoikeuskirjan (EUVL 2010, C 83, s. 389; jäljempänä perusoikeuskirja) 8 artiklan nojalla, koska vuoden 2008 päätöksen yksityiskohtaisempi versio sisältää liikesalaisuuksia, jotka kuuluvat salassapitovelvollisuuden piiriin, ja tietoja, jotka mahdollistavat kantajan työntekijöiden tunnistamisen.
10. Kantaja esitti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon samana päivänä toimittamallaan erillisellä asiakirjalla tämän välitoimihakemuksen, jossa se vaatii pääasiallisesti, että unionin yleisen tuomioistuimen presidentti
– lykkää riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanoa, kunnes unionin yleinen tuomioistuin on ratkaissut pääasian
– määrää komission olemaan julkaisematta vuoden 2008 päätöksen versiota, joka on kantajan osalta yksityiskohtaisempi kuin komission verkkosivuilla helmikuussa 2010 julkaistu versio, ja
– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
11. Komissio vaatii unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 11.1.2013 toimittamissaan välitoimihakemusta koskevissa huomautuksissa, että unionin yleisen tuomioistuimen presidentti
– hylkää välitoimihakemuksen ja
– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
12. Kun komissio oli esittänyt huomautuksensa, kantajalle annettiin lupa vastata niihin, minkä se teki 18.2.2013 päivätyssä kirjelmässään. Komissio vastasi tähän 6.3.2013 päivätyssä kirjelmässään.
13. Saksalaiset vakuutusyhtiöt HUK-Coburg, LVM, VHV ja Württembergische Gemeinde-Versicherung pyysivät unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 17. ja 22.1.2013 toimittamissaan asiakirjoissa saada osallistua tähän välitoimimenettelyyn tukeakseen komission vaatimuksia. Komissio ei vastustanut hakemusta, mutta kantaja vastusti väliintulohakemusten hyväksymistä 12.2.2013 päivätyssä kirjelmässään.
Oikeudellinen arviointi
Väliintulohakemukset
14. Unionin tuomioistuimen perussäännön 40 artiklan toisessa kohdassa, jota saman perussäännön 53 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla sovelletaan unionin yleiseen tuomioistuimeen, määrätään, että henkilö voi olla väliintulijana unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi saatetussa asiassa, jos hän osoittaa, että asian ratkaisu koskee hänen etuaan.
15. Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on tältä osin katsottu, että ilmaisulla ”asian ratkaisu koskee hänen etuaan” tarkoitetaan suoraa ja tosiasiallista intressiä sen suhteen, että asianosaisen vaatimukset hyväksytään, eikä intressiä esitettyjen perusteiden suhteen. On nimittäin erotettava toisistaan väliintulon hakijat, jotka osoittavat, että yksittäinen ratkaisu, joka annetaan kumottavaksi vaaditun tietyn toimenpiteen osalta, koskee heidän etuaan suoraan, ja väliintulon hakijat, jotka osoittavat ainoastaan, että asian ratkaisu koskee heidän etuaan välillisesti heidän tilanteensa ja asianosaisen tilanteen samankaltaisuuden vuoksi (ks. asia C-133/12 P, Stichting Woonlinie ym. v. komissio, määräys 15.1.2013, 7 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; ks. myös asia T-20l/04 R, Microsoft v. komissio, määräys 26.7.2004, Kok., s. II-2977, 32 kohta).
16. Kun väliintulohakemus esitetään välitoimimenettelyssä, ilmaisu ”asian ratkaisu koskee hänen etuaan” on ymmärrettävä niin, että välitoimia koskevan asian ratkaisu koskee hakijan etua. Samoin kuin pääasian ratkaisu, myös välitoimia koskevan asian ratkaisu voi nimittäin vahingoittaa tai hyödyttää kolmansien etuja. Tästä seuraa, että väliintulon hakijan intressiä on välitoimimenettelyssä arvioitava suhteessa seurauksiin, joita pyydetyn väliaikaisen toimenpiteen myöntämisestä tai epäämisestä aiheutuu hakijan taloudelliselle tai oikeudelliselle tilanteelle (em. asia Microsoft v. komissio, määräyksen 33 kohta).
17. Se, miten välitoimista päättävä tuomari arvioi, koskeeko sen käsiteltäväksi saatetun asian ratkaisu väliintulon hakijan etua, ei missään tapauksessa vaikuta siihen, miten unionin yleinen tuomioistuin arvioi tätä kysymystä, kun sille tehdään väliintulohakemus pääasian yhteydessä (em. asia Microsoft v. komissio, määräyksen 35 kohta).
18. Nämä arviointiperusteet on otettava huomioon tutkittaessa, koskeeko tämän asian ratkaisu väliintulohakemuksen tehneiden neljän yhtiön etua.
19. Neljä väliintulon hakijaa, jotka kaikki toimivat autolasivakuutusalalla, ilmoittavat nostaneensa joulukuussa 2010 sekä syys- ja joulukuussa 2011 Landgericht Düsseldorfissa (Saksa) vahingonkorvauskanteita ”AGC Glass Europea ja muita” vastaan. Näillä kanteilla, jotka ovat kaikki edelleen vireillä kansallisessa tuomioistuimessa, ne pyrkivät saamaan korvauksen vahingosta, joka aiheutui SEUT 101 artiklan vastaisista keinotekoisen korkeista hinnoista, joita autolasikartellin jäsenet olivat laskuttaneet vuosina 1998–2003 ja joiden perusteella oli maksettu korvauksia autolasivakuutuksesta. Väliintulon hakijat täsmentävät, että niiden on erittäin vaikea selvittää aiheutuneen vahingon määrää ilman niitä autolasikartellia koskevia yksityiskohtaisia tietoja, jotka komissio aikoo nyt julkaista. Niille on erittäin tärkeää, että komissio julkaisee vuoden 2008 päätöksen version, joka on yksityiskohtaisempi kuin helmikuussa 2010 julkaistu, ja ettei kantaja voi estää tätä.
20. Tältä osin riittää, kun muistutetaan yhtäältä, että tässä asiassa riidanalaisessa päätöksessä hylätään luottamuksellista käsittelyä koskeva pyyntö, jonka kantaja on tehnyt yksin, ja toisaalta, että vahingonkorvauskanteet, joihin väliintulon hakijat vetoavat, on nostettu kansallisella tasolla ”AGC Glass Europea ja muita” vastaan, eivätkä hakijat ole ilmoittaneet kantajan kuuluvan näihin ”muihin”. Välitoimista päättävän tuomarin on siis oletettava, että tällä ilmaisulla tarkoitetaan japanilaiseen Asahi-konserniin kuuluvia yhtiöitä (ks. edellä 3 kohta). Kantaja on 12.2.2013 esittämissään huomautuksissa lisäksi vahvistanut, ettei se ole vastaajana näissä kansallisissa oikeudenkäynneissä vaan että se on ollut niissä väliintulijana pelkästään tukemassa AGC Glass Europen vaatimuksia. Tästä seuraa, että jos riidanalaiseen päätökseen kohdistuva kumoamiskanne hylätään, tiedoista, jotka komissio saa silloin julkaista, ei ole väliintulon hakijoille mitään hyötyä niiden nostamien vahingonkorvauskanteiden yhteydessä, koska tiedot eivät koske AGC Glass Europea. Väliintulon hakijat eivät siten tuo esiin mitään, minkä perusteella asian ratkaisu koskisi niiden etua suoraan ja tosiasiallisesti, siten kuin unionin tuomioistuimen perussäännön 40 artiklassa tarkoitetaan. Asian ratkaisun ei myöskään voida katsoa koskevan niiden etua pelkästään sen johdosta, että ne saattavat nostaa myös kantajaa kohtaan vahingonkorvauskanteen kansallisessa tuomioistuimessa, sillä tällä laajennettaisiin mahdollisten väliintulijoiden piiriä niin merkittävästi, että se uhkaisi vahingoittaa vakavasti unionin tuomioistuimissa käytävien oikeudenkäyntien tehokkuutta (ks. vastaavasti asia C-589/11 P(I), Schenker v. Air France ja komissio, määräys 8.6.2012, 24 kohta).
21. On joka tapauksessa todettava, etteivät väliintulon hakijat ole näyttäneet toteen, että välitoimiasian ratkaisu koskisi niiden erityistä etua siten, että niiden olisi mahdoton odottaa pääasian käsittelyn päättymistä. Ne eivät muun muassa ole osoittaneet, että niiden taloudelliselle tai oikeudelliselle tilanteelle aiheutuu haittaa, jos välitoimihakemusta ei hylätä. Lisäksi se, että HUK-Coburgin nostama vahingonkorvauskanne on ollut kansallisessa tuomioistuimessa vireillä joulukuusta 2010 ilman, että tämä väliintulon hakija olisi vedonnut välittömään uhkaan, että asia ratkaistaan sille epäedullisesti, viittaa pikemminkin siihen, että kansallinen tuomioistuin voidaan tarkoituksenmukaisesti saada – tarvittaessa pyytämällä asian ratkaisun lykkäämistä – odottamaan pääasiassa annettavaa tuomiota, ennen kuin se jatkaa vahingonkorvausasioiden käsittelyä, jossa se ottaa tämän tuomion huomioon.
22. Tämän vuoksi väliintulohakemukset on hylättävä.
Välitoimihakemus
23. Yhtäältä SEUT 278 ja SEUT 279 artiklasta ja toisaalta SEUT 256 artiklan 1 kohdasta yhdessä luettuina seuraa, että välitoimista päättävä tuomari voi määrätä unionin yleisessä tuomioistuimessa riitautetun säädöksen täytäntöönpanon lykättäväksi, jos hän katsoo olosuhteiden edellyttävän sitä, tai päättää tarpeellisista välitoimista.
24. Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 104 artiklan 2 kohdassa määrätään, että välitoimihakemuksissa on ilmoitettava oikeudenkäynnin kohde ja seikat, joiden vuoksi asia on kiireellinen, sekä ne tosiseikat ja oikeudelliset perusteet, joiden vuoksi vaadittujen välitoimien myöntäminen on ilmeisesti perusteltua. Välitoimista päättävä tuomari voi siten lykätä täytäntöönpanoa ja määrätä muista välitoimista, jos on selvitetty, että niistä määrääminen ilmeisesti on tosiasiallisesti ja oikeudellisesti perusteltua (fumus boni juris) ja että ne ovat kiireellisiä siinä mielessä, että niitä hakevan asianosaisen etuja koskevan vakavan ja korjaamattoman vahingon välttämiseksi on tarpeen, että näistä toimista määrätään ja että niiden vaikutukset alkavat jo ennen kuin pääasiassa annetaan ratkaisu. Nämä edellytykset ovat kumulatiivisia, joten välitoimihakemukset on hylättävä, jos jokin niistä ei täyty. Välitoimista päättävän tuomarin on myös tarvittaessa vertailtava esillä olevia intressejä (asia C-268/96 P(R), SCK ja FNK v. komissio, määräys 14.10.1996, Kok., s. I-4971, 30 kohta ja asia C-445/00 R, Itävalta v. komissio, määräys 23.2.2001, s. I-1461, 73 kohta).
25. Tässä kokonaisarvioinnissa välitoimista päättävällä tuomarilla on laaja harkintavalta, ja hän voi asian ominaispiirteiden perusteella vapaasti päättää, miten ja missä järjestyksessä nämä eri edellytykset on tutkittava, sillä ei ole olemassa oikeussääntöä, joka velvoittaa häntä käyttämään valmista menetelmää sen arvioimiseksi, onko asias sa tarpeen määrätä välitoimia (asia C-149/95 P(R), komissio v. Atlantic Container Line ym., määräys 19.7.1995, Kok., s. I-2165, 23 kohta ja asia C-459/06 P(R), Vischim v. komissio, määräys 3.4.2007, 25 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
26. Välitoimista päättävä tuomari katsoo asiakirja-aineiston perusteella, että hänellä on kaikki tarvittavat tiedot tämän välitoimihakemuksen ratkaisemiseksi ilman, että sitä ennen olisi tarpeen kuulla asianosaisia suullisesti.
27. Käsiteltävän tapauksen olosuhteissa on aluksi suoritettava intressivertailu ja tutkittava, täyttyykö kiireellisyysedellytys.
Intressivertailu ja kiireellisyys
28. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan esillä olevien intressien vertailu edellyttää, että välitoimista päättävä tuomari selvittää, meneekö välitoimia pyytäneen osapuolen intressi siihen, että välitoimet hyväksytään, riidanalaisen toimen välitöntä soveltamista koskevan intressin edelle vai ei, niin että se tutkii erityisesti, voidaanko riidanalaisen toimen välittömän täytäntöönpanon vaikutukset poistaa siinä tapauksessa, että pääasiasta päättävä tuomioistuin mahdollisesti kumoaa toimen, ja päinvastoin, estetäänkö päätöksen täytäntöönpanon lykkäämisellä päätöksen täysien oikeusvaikutusten ilmeneminen, jos pääasian kanne hylätään (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 76/89 R, 77/89 R ja 91/89 R, RTE ym. v. komissio, määräys 11.5.1989, Kok., s. 1141, 15 kohta ja yhdistetyt asiat C-182/03 R ja C-217/03 R, Belgia ja Forum 187 v. komissio, määräys 26.6.2003, Kok., s. I-6887, 142 kohta).
29. Erityisesti sen edellytyksen osalta, että välitoimia koskevalla määräyksellä aikaan saadun oikeustilan on oltava peruutettavissa, on otettava huomioon, että välitoimimenettelyn tarkoituksena on pelkästään varmistaa pääasiassa myöhemmin annettavan ratkaisun täysi tehokkuus (ks. vastaavasti asia C-7/04 P(R), komissio v. Akzo ja Akcros, määräys 27.9.2004, Kok., s. I-8739, 36 kohta). Näin ollen kyseinen menettely ainoastaan täydentää päämenettelyä, jolle se on liitännäinen (ks. asia T-228/95 R, Lehrfreund v. neuvosto ja komissio, määräys 12.2.1996, Kok., s. II-111, 61 kohta), joten välitoimista päättävän tuomarin päätöksen on oltava väliaikainen siten, ettei se saa vaikuttaa pääasiassa myöhemmin annettavaan ratkaisuun eikä tehdä tästä ratkaisusta näennäistä viemällä siltä tehokasta vaikutusta (ks. vastaavasti asia C-313/90, CIRFS ym. v. komissio, määräys 17.5.1991, Kok., s. I-2557, 24 kohta ja asia T-203/95 R, Connolly v. komissio, määräys 12.12.1995, Kok., s. II-2919, 16 kohta).
30. Tästä seuraa väistämättä, että välitoimimenettelyn osapuolen puolustama intressi ei ole suojelemisen arvoinen, jos kyseinen osapuoli vaatii välitoimista päättävää tuomaria tekemään päätöksen, joka ei suinkaan olisi pelkästään väliaikainen vaan vaikuttaisi pääasiassa myöhemmin annettavaan ratkaisuun ja tekisi tästä näennäisen viemällä siltä tehokkaan vaikutuksen. Samasta syystä välitoimihakemusta, jossa välitoimista päättävää tuomaria vaadittiin määräämään komissiolla olleet luottamuksellisiksi väitetyt tiedot esitettäviksi ”väliaikaisesti”, ei otettu tutkittavaksi, koska tällainen määräys olisi voinut tehdä pääasiassa myöhemmin annettavan ratkaisun vaikutukset etukäteen tyhjiksi (ks. vastaavasti asia T-607/11 R, Henkel ja Henkel France v. komissio, määräys 23.1.2012, 23–25 kohta).
31. Nyt käsiteltävässä asiassa unionin yleisen tuomioistuimen on pääasiaa ratkaistessaan otettava kantaa siihen, onko riidanalainen päätös – jolla komissio on hylännyt kantajan vaatimuksen, että sen on oltava julkaisematta riidanalaisia tietoja – kumottava muun muassa siksi, että siinä loukataan näiden tietojen luottamuksellisuutta, koska niiden ilmaisemisella rikottaisiin SEUT 339 artiklaa ja perusoikeuskirjan 8 artiklaa. Tältä osin on ilmeistä, että tuomion, jolla riidanalainen päätös kumotaan, tehokkaan vaikutuksen säilyttämiseksi kantajalla on oltava mahdollisuus estää se, että komissio julkaisee riidanalaiset tiedot lainvastaisesti. Jos tämä välitoimihakemus hylättäisiin, kumoamistuomio olisi näennäinen ja vailla tehokasta vaikutusta, koska hylkäämisestä seuraisi, että komissio saisi välittömästi julkaista kyseiset tiedot ja että pääasiassa myöhemmin annettavaan ratkaisuun vaikutettaisiin tosiasiallisesti siten, että kumoamiskanne hylättäisiin.
32. Näiden toteamusten paikkansapitävyyttä ei saata kyseenalaiseksi, että riidanalaisten tietojen tosiasiallisen julkaisemisenkaan ei todennäköisesti veisi kantajalta oikeussuojan tarvetta sen osalta, että riidanalainen päätös kumotaan. Tämä johtuu nimittäin muun muassa siitä, että mikä tahansa muu tulkinta asettaisi kanteen tutkittavaksi ottamisen riippumaan siitä, ilmaiseeko komissio kyseiset tiedot vai ei, ja antaisi komissiolle mahdollisuuden välttää tuomioistuinvalvonta siten, että se aiheuttaa peruuttamattoman tilanteen ilmaisemalla tiedot, vaikka tämä olisi lainvastaista (ks. vastaavasti asia T-474/04, Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse v. komissio, tuomio 12.10.2007, Kok., s. II-4225, 39–41 kohta). Se, että oikeussuoja tarve tällä tavoin muodollisesti säilytetään pääasian oikeudenkäyntiä varten, ei kuitenkaan estä sitä, että kyseisten tietojen julkaisemisen jälkeen annettavalla kumoamistuomiolla ei olisi kantajan kannalta enää mitään tehokasta vaikutusta.
33. Näin ollen komission intressin siihen, että välitoimihakemus hylätään, on väistyttävä kantajan puolustaman intressin tieltä, varsinkin kun vaadittujen välitoimien myöntämisellä vain pidettäisiin helmikuusta 2010 vallinnut tilanne voimassa rajoitetun ajan (ks. vastaavasti em. yhdistetyt asiat RTE ym. v. komissio, määräyksen 15 kohta).
34. Komission vastaväitteestä, että yleisö on odottanut jo yli neljä vuotta, että vuoden 2008 päätös viimein julkaistaisiin kokonaisuudessaan, ja ettei voida hyväksyä, että kantaja voisi viivyttää julkaisemista useita vuosia pelkästään väittämällä, että julkaistavat tiedot ovat luottamuksellisia, on todettava, että vastaajana oleva toimielin on väittänyt, että sen yksiköt joutuivat käymään läpi aikaa vievän menettelyn, jossa niiden oli käsiteltävä useita luottamuksellisuutta koskevia pyyntöjä, mutta se ei ole esittänyt tämän väitteen tueksi vähäisintäkään asiakirjanäyttöä. Komissio ei siis ole näyttänyt oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen, että sen oli pakko odottaa 28.4.2011 saakka päättääkseen, että vuoden 2008 päätöksestä julkaistaan täydellinen versio. Näin ollen ei voida sulkea pois, että komissio on suuressa määrin itse vastuussa arvostelemastaan viiveestä. On joka tapauksessa todettava, ettei komissio selitä, miksi se ei – vaikka vain varmuuden vuoksi – tehnyt pääasiassa 8.1.2013 jättämänsä vastineen yhteydessä työjärjestyksen 76 a artiklan mukaisesti hakemusta asian ratkaisemiseksi nopeutetussa menettelyssä ja yrittänyt näin ottaa osaa viivästyksestä kiinni. Koska komissio ei ole käyttänyt mahdollisuutta saada pääasia käsiteltyä nopeutetussa menettelyssä, se ei voi enää tehokkaasti arvostella kantajaa siitä, että tämä on käyttänyt menettelyllistä oikeuttaan saadakseen riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon lykättyä.
35. Komissio vetoaa vielä niiden autolasikartellin mahdollisten uhrien intressiin, jotka tarvitsevat ryhmien I ja II tietoja todetakseen, ovatko vahingonkorvauskanteet, joita ne nostavat kantajaa vastaan kansallisissa tuomioistuimissa, perusteltuja syy-yhteyden ja vahingon määrän osalta. Komissio toteaa, että jos näiden tietojen julkaisemista lykätään, kunnes pääasiassa annetaan tuomio, eräiden uhrien oikeus vahingonkorvauskanteen nostamiseen voi olla jo vanhentunut erityisesti jäsenvaltioissa, joissa vanhentumisajat ovat lyhyitä.
36. Vaikka sellaisten kolmansien intressit, joihin riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon mahdollinen lykkääminen vaikuttaisi suoraan, voidaan ottaa huomioon intressivertailussa (ks. vastaavasti asia T-342/00 R, Petrolessence ja SG2R v. komissio, määräys 17.1.2001, Kok., s. II-67, 51 kohta), komission tämä argumentaatio ei kuitenkaan mene kantajan intressin edelle. Siltä osin kuin kysymys ensinnäkin kansallisista vanhentumissäännöistä, joihin on vedottu, on nimittäin todettava, että komission väite on liian epämääräinen, koska siinä ei muun muassa tuoda esiin, mikä estää mainittuja uhreja nostamasta vahingonkorvauskanteitaan määräajassa ja pyytämästä kansallisten oikeudenkäyntien lykkäämistä, kunnes pääasiassa on annettu tuomio. Ainoat konkreettiset esimerkit, jotka on mainittu tässä yhteydessä, koskevat sitä paitsi vahingonkorvauskanteita, joita neljä väliintulon hakijaa ovat nostaneet kansallisessa tuomioistuimessa vuosina 2010 ja 2011 ilmeisesti ilman, että kanneoikeuden olisi väitetty vanhentuneen (ks. edellä 19 ja 21 kohta). Kuten edellä 34 kohdassa on todettu, sekä vuoden 2008 päätöksen täydellisen version julkaisemisessa tapahtuneiden viivästysten että pääasian oikeudenkäynnin mahdollisen hitauden on toiseksi katsottava johtuvan suurelta osin komissiosta eikä kantajasta.
37. Vaikka pitää paikkansa, että myös autolasikartellin uhrit voivat vedota tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevaan oikeuteen kartellin jäseniin – kuten kantajaan – kohdistamiensa vahingonkorvauskanteiden osalta, on vielä todettava, että tämän oikeuden käyttäminen vain viivästyy, jos kantajan pyytämät välitoimet hyväksytään, mikä merkitsee kyseisen oikeuden käyttöön kohdistuvaa ajallista rajoitusta, kun taas kantajan vastaava oikeus mitätöityisi, jos välitoimihakemus hylättäisiin. Kantajan intressi on siis asetettava etusijalle kartellin uhrien intressiin nähden.
38. Koska intressivertailun tulos on siis myönteinen kantajalle, kantajan puolustaman intressin suojeleminen on kiireellistä, jos on vaarana, että kantajalle aiheutuu vakavaa ja korjaamatonta vahinkoa siinä tapauksessa, että sen välitoimihakemus hylätään. Kantaja väittää tässä yhteydessä pääasiallisesti, että vuoden 2008 päätöksen yksityiskohtaisemman version julkaisemisen johtaisi tilanteeseen, jota ei voitaisi enää peruuttaa.
39. Kantaja toteaa ryhmän III tiedoista, että niiden julkaiseminen loukkaisi vakavasti ja peruuttamattomasti oikeutta henkilötietojen suojaan, joka annetaan perusoikeuskirjan 8 artiklassa kantajan työntekijöille, joiden väitetään osallistuneen kartellin täytäntöönpanoon.
40. Tässä yhteydessä on aluksi muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kantajan on osoitettava, että pyydetty täytäntöönpanon lykkääminen on tarpeellinen sen omien intressien suojelemiseksi, eikä se voi kiireellisyyden toteen näyttämiseksi vedota muulle kuin sen omalle intressille aiheutuvaan vahinkoon, esimerkiksi kolmansien oikeuksiin kohdistuvaan vahinkoon. Kantaja ei näin ollen voi vedota tehokkaasti pelkästään sen työntekijöille aiheutuvaan vahinkoon osoittaakseen, että pyydetty täytäntöönpanon lykkäys on kiireellinen (ks. vastaavasti asia T-31/07 R, Du Pont de Nemours (France) ym. v. komissio, määräys 19.7.2007, Kok., s. II-2767, 147 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia T-637/11 R, Euris Consult v. parlamentti, määräys 25.1.2012, 26 kohta), vaan sen on osoitettava, että tällainen vahinko on omiaan aiheuttamaan sille itselleen vakavaa ja korjaamatonta henkilökohtaista vahinkoa (ks. vastaavasti asia T-213/01 R, Österreichische Postsparkasse v. komissio, määräys 20.12.2001, Kok., s. II-3963, 71 kohta).
41. Näin ei kuitenkaan ole tässä asiassa, koska kantaja tyytyy väittämään, että ryhmän III tietojen ilmaiseminen [luottamuksellinen] (1) . Kantaja siis pelkästään esittää epämääräisen ja teoreettisen väitteen tuomatta tältä osin esiin täsmällisempiä tietoja ja tukematta väitettään vähäisimmälläkään näytöllä. Sama koskee huomautusta, jonka mukaan kantajan työntekijät voisivat haastaa sen oikeuteen ja väittää, ettei se suojellut heitä. Kantaja ei ole väittänyt eikä etenkään osoittanut, että olisi hyvän oikeudenkäytön mukaista, että se huolehtii kyseisten työntekijöidensä etujen kollektiivisesta puolustamisesta sen vuoksi, ettei näiltä voida heidän erittäin suuren lukumääränsä vuoksi vaatia, että kunkin heistä olisi nostettava erillinen kanne henkilötietojensa suojaamiseksi. Kantaja ei näin ollen ole pystynyt näyttämään toteen, että sen työntekijöiden intresseihin väitetysti kohdistunut vahinko aiheuttaisi vakavaa ja korjaamatonta vahinkoa kantajan yritykselle sellaisenaan.
42. Tästä seuraa, ettei kiireellisyysedellytys täyty ryhmän III tietojen julkaisemisen osalta. Koska tämä edellytys ja fumus boni juris -edellytys (ks. edellä 24 kohta) ovat kumulatiivisia, välitoimihakemus on jo tässä vaiheessa hylättävä näiden tietojen osalta.
43. Ryhmien I ja II tietojen osalta kantaja väittää, että kun luottamukselliset tiedot on kerran julkaistu, julkaisemisen vaikutukset eivät häviä, vaikka riidanalainen päätös kumottaisiin myöhemmin SEUT 339 artiklan vastaisena. Kantajan asiakkaat, kilpailijat ja tavarantoimittajat sekä rahoitusanalyytikot ja suuri yleisö voisivat nimittäin tutustua kyseisiin tietoihin ja hyödyntää niitä vapaasti, mikä aiheuttaisi kantajalle vakavaa ja korjaamatonta vahinkoa. Kantajan mukaan siltä näin ollen evättäisiin tehokas oikeussuoja, jos riidanalaiset tiedot julkistettaisiin ennen pääasian ratkaisemista.
44. Tässä yhteydessä on todettava, että jos pääasian oikeudenkäynnissä osoittautuisi, että kyseiset tiedot ovat luottamuksellisia ja että niiden ilmaiseminen komission suunnittelemassa muodossa on SEUT 339 artiklan perusteella ristiriidassa salassapitovelvollisuuden alaisten tietojen suojan kanssa, kantaja voisi tietojen julkaisemista vastustaakseen vedota tähän määräykseen, jossa annetaan sille perusoikeus. Kuten unionin tuomioistuin on Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöön viitaten todennut asiassa C-450/06, Varec, 14.2.2008 antamassaan tuomiossa (Kok., s. I-581, 47 ja 48 kohta), tiettyjen luottamuksellisiksi määriteltyjen tietojen ilmaisemisen kieltäminen voi olla tarpeen, jotta turvattaisiin yrityksen perusoikeus yksityiselämän suojaan, joka on vahvistettu Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 8 artiklassa ja perusoikeuskirjan 7 artiklassa, sillä täsmennyksellä, ettei yksityiselämän käsitettä pidä tulkita siten, että oikeushenkilöin liiketoiminta jää sen ulkopuolelle. Unionin tuomioistuin on lisäksi todennut yhtäältä, että se on jo tunnustanut liikesalaisuuksien suojan yleisenä oikeusperiaatteena, ja toisaalta, että kyseiselle yritykselle voi aiheutua ”huomattavan vakavaa vahinkoa” tiettyjen tietojen epäasianmukaisesta luovuttamisesta (ks. vastaavasti em. asia Varec, tuomion 49 ja 54 kohta).
45. Koska komissio voisi tämän välitoimihakemuksen hylkäämisen jälkeen välittömästi julkaista ryhmien I ja II tiedot, olisi vaarana, että kantajan perusoikeus SEUT 339 artiklassa, Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklassa ja perusoikeuskirjan 7 artiklassa vahvistettuun salassapitovelvollisuuden alaisten tietojen suojaan menettäisi peruuttamattomasti kaiken merkityksensä mainittujen tietojen osalta. Samalla Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa ja perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistettu kantajan perusoikeus tehokkaaseen oikeussuojaan saattaisi vaarantua, jos komissio saisi julkaista kyseiset tiedot, ennen kuin unionin yleinen tuomioistuin on ratkaissut pääasian. Koska kantajan perusoikeuksia saatetaan loukata vakavasti ja korjaamattomasti, pyydetyt välitoimet on myönnettävä kiireellisesti ryhmien I ja II tietojen osalta, jollei fumus boni juris -edellytyksen tutkimisesta muuta johdu (ks. viimeksi mainitun edellytyksen ja kiireellisyysedellytyksen läheisestä yhteydestä yhdistetyt asiat T-54/08 R, T-87/08 R, T-88/08 R ja T-91/08 R–T-93/08 R, Kypros v. komissio, määräys 8.4.2008, 56 ja 57 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
46. Mikään komission päinvastaisista väitteistä ei osoita näitä toteamuksia virheellisiksi.
47. Komission huomautus, jonka mukaan kantaja ei ole vedonnut mihinkään perusoikeuden loukkaukseen, ei siten perustu tosiseikkoihin. Väittäessään, että siltä evätään tehokas oikeussuoja, jos riidanalaiset tiedot julkaistaan ennen pääasian oikeudenkäynnin päättymistä, kantaja on nimittäin epäsuorasti mutta väistämättä vedonnut Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklaan ja perusoikeuskirjan 47 artiklaan, joissa molemmissa vahvistetaan perusoikeus tehokkaaseen oikeussuojaan. On lisäksi todettava, että vaikka kantaja on arvostellut pelkästään SEUT 339 artiklan loukkaamista, riittää, kun muistutetaan, että tässä artiklassa taattu salassapitovelvollisuuden alaisten tietojen suoja on korotettu Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklassa ja perusoikeuskirjan 7 artiklassa tarkoitetun perusoikeuden arvoon (ks. edellä 44 kohta), joten SEUT 339 artiklaan vetoaminen tarkoittaa väistämättä, että vedotaan myös näihin kahteen muuhun määräyksen.
48. Komissio viittaa seuraavaksi Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöön (ks. asia Gillberg v. Ruotsi, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 3.4.2012, 67 ja 72 kohta) tähdentääkseen, ettei Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklaa voida soveltaa tähän asiaan, koska kukaan ei voi vedota siihen arvostellakseen vahinkoa, joka on ennakoitava seuraus sen omasta toiminnasta, esimerkiksi rikoksesta. Komissio päättelee tästä, että koska tässä asiassa riidanalaisilla tiedoilla pelkästään kuvaillaan kantajan sääntöjenvastaista toimintaa, kantaja ei voi estää niiden julkaisemista vetoamalla yksityiselämää koskevaan oikeuteensa.
49. Tästä on todettava, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ei suinkaan tutkinut, oliko arvostelun kohteena olleella Ruotsin toimenpiteellä ”loukattu [Euroopan ihmisoikeussopimuksen] 8 artiklaan perustuvaa oikeutta olla ilmoittamatta luottamuksellisia tietoja”, vaan pelkästään selvitti, loukattiinko Gillbergin rikostuomiolla sellaisenaan hänen oikeuttaan nauttia yksityiselämän kunnioitusta (ks. em. asia Gillberg v. Ruotsi, tuomion 56, 64, 65 ja 68 kohta). Euroopan ihmisoikeustuomioistuin vastasi tähän kieltävästi, koska tällaisen tuomion henkilökohtaisesti, sosiaalisesti, psykologisesti ja taloudellisesti haitalliset vaikutukset olivat ”rikoksen ennakoitavia seurauksia[, joihin] ei siis voida vedota sellaisen väitteen tueksi, että rikostuomiolla itsellään loukataan [Euroopan ihmisoikeussopimuksen] 8 artiklassa tarkoitettua oikeutta nauttia yksityiselämän kunnioitusta” (em. asia Gillberg v. Ruotsi, tuomion 68 kohta).
50. Tässä menettelyssä ei ole kuitenkaan kysymys siitä, voiko kantaja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklan perusteella vastustaa sitä, että komissio määrää sille sakon SEUT 101 artiklan rikkomisesta, sitä, että se nimetään julkisesti autolasikartellin jäseneksi, tai muita tällaisesta seuraamuksesta liike-elämässä aiheutuvia ”ennakoitavia” kielteisiä vaikutuksia. Tässä asiassa unionin tuomioistuinten on pikemminkin ratkaistava, onko ryhmien I ja II tietoja käsiteltävä luottamuksellisesti edellä mainitun 8 artiklan mukaisesti vai voiko komissio päinvastoin käyttää niitä kuvaillessaan julkisesti kantajan sääntöjenvastaista toimintaa erittäin yksityiskohtaisesti. Koska edellä mainitussa asiassa Gillberg vastaan Ruotsi annettu tuomio ei koskenut sitä, ovatko tietyt nimenomaiset tiedot luottamuksellisia, tähän Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomioon perustuva komission väite ei voi menestyä.
51. Komissio toteaa useisiin unionin tuomioistuimen presidentin ja unionin yleisen tuomioistuimen presidentin määräyksiin viitaten vielä, ettei missään tapauksessa riitä, että kantaja arvostelee salassapitovelvollisuuden alaisten tietojen suojaa tai liikesalaisuuksien suojaa koskevan perusoikeuden loukkaamista, vaan sen pitäisi lisäksi näyttää toteen, että loukkaaminen puolestaan uhkaa aiheuttaa sille vakavaa ja korjaamatonta aineellista tai aineetonta vahinkoa. Komission mukaan tässä asiassa ei ole kuitenkaan näytetty toteen tämän luonteisen vahingon tapahtumista.
52. Komissio viittaa tässä yhteydessä ensinnäkin asiassa T-198/03 R, Bank Austria Creditanstalt vastaan komissio, 7.11.2003 annettuun määräykseen (Kok., s. II-4879) ja asiassa T-201/04 R, Microsoft vastaan komissio, 22.12.2004 annettuun määräykseen (Kok., s. II-4463), joissa välitoimista päättävä tuomari oli sellaisen väitteen johdosta, joka koski sellaisten arkaluonteisten tietojen julkaisemisen peruuttamattomuutta, joita saatetaan käyttää asianomaista vastaan nostettavissa vahingonkorvauskanteissa, pitänyt kyseisten tietojen tällaisesta käytöstä asianomaiselle mahdollisesti aiheutuvaa vahinkoa puhtaasti taloudellisena vahinkona, jollaista ei tavallisesti voida pitää korjaamattomana (ks. em. asia Bank Austria Creditanstalt v. komissio, määräyksen 45, 47, 52 ja 53 kohta), ja täsmentänyt, että tähän saakka – joko immateriaalioikeuden perusteella tai liikesalaisuutena – salassa pidetyn tiedon ilmaiseminen ei välttämättä merkitse vakavan vahingon syntymistä, vaikka tätä tietoa ei enää kyetä pyyhkimään muistista (ks. em. asia Microsoft v. komissio, määräyksen 253 ja 254 kohta).
53. Tältä osin on kuitenkin tähdennettävä, ettei lähestymistapaa, jota välitoimista päättävä tuomari noudatti edellä mainituissa asioissa Bank Austria Creditanstalt vastaan komissio ja Microsoft vastaan komissio antamissaan määräyksissä luottamuksellisiksi väitettyjen tietojen suojan osalta, voida noudattaa, koska siinä ei oteta huomioon perusoikeuksia, joihin tietojen väliaikaista suojaa pyytävä vetoaa. Viimeistään Lissabonin sopimuksen, jolla perusoikeuskirja nostettiin unionin primäärioikeuden tasolle ja jonka mukaan perusoikeuskirjalla on sama oikeudellinen arvo kuin perussopimuksilla (SEU 6 artiklan 1 kohdan ensimmäinen alakohta), 1.12.2009 tapahtuneesta voimaantulosta lähtien välitöntä uhkaa, että perusoikeuskirjan 7 ja 47 artiklassa (sekä Euroopan ihmisoikeussopimuksen vastaavissa määräyksissä) tällä alalla annettuja perusoikeuksia loukataan vakavasti ja korjaamattomasti, on sellaisenaan pidettävä sellaisena vahinkona, joka tekee pyydettyjen välitoimien määräämisestä perusteltua.
54. Komissio viittaa seuraavaksi asiassa C-43/98 P(R), Camar vastaan komissio ja neuvosto, 15.4.1998 annettuun määräykseen (Kok., s. I-1815, 46 ja 47 kohta), jossa väite vahingon korjaamattomuudesta hylättiin sillä perusteella, että ” ei – – riit[tänyt], että silloin kun halutaan osoittaa, että perusoikeuksia – tässä tapauksessa omistusoikeuden suojaa ja ammatinharjoittamisen vapautta – on rikottu, näihin oikeuksiin vedotaan ainoastaan abstraktisti sen toteen näyttämiseksi, että tästä rikkomisesta mahdollisesti aiheutuva vahinko on välttämättä korjaamatonta”. Ei voida kuitenkaan jättää huomiotta, että tämän määräyksen antamiseen johtaneessa asiassa tuoja piti myönnettyjen tuontitodistusten määrää liian pienenä ja pyrki saamaan niitä lisää. Vaikka kyseinen tuoja siis vetosi omistusoikeutensa suojaan ja ammatinharjoittamisen vapauteen, se, että tuontitodistuksia myönnettiin väitetysti liian vähän, pelkästään rajoitti kyseisten perusoikeuksien käyttöä. Koska asianomainen edelleen pystyi käyttämään näitä oikeuksia, välitoimista päättävä tuomari edellytti, että on näytettävä toteen, että niihin kohdistuva rajoitus on vakava ja korjaamaton. Sitä vastoin tässä tapauksessa kantajan välitoimihakemuksen hylkäämisestä seuraa, että se menettää täysin perusoikeudet, joihin se vetoaa, mikä tarkoittaa näiden oikeuksien täydellistä häviämistä eli mahdollisimman vakavaa ja korjaamatonta vahinkoa. Edellä mainitussa asiassa Camar vastaan komissio annetulla määräyksellä ei tämän vuoksi ole merkitystä tutkittaessa kiireellisyyden edellytyksiä tässä asiassa.
55. Sama koskee – samoista syistä – asiassa T-457/09 R, Westfälisch-Lippischer Sparkassen- und Giroverband vastaan komissio, 18.3.2011 annettua määräystä (48 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa), jonka mukaan pelkkä perusoikeuden ilmeistä loukkaamista koskeva väite ei riitä sen toteen näyttämiseksi, että vahinko, joka siitä voi aiheutua, on vakava ja korjaamaton. Tämän määräyksen antamiseen johtaneessa asiassa pankin vähemmistöosakas nimittäin vastusti taloudellisia seurauksia, joita aiheutui sellaisen ehdon täytäntöönpanosta, jonka komissio oli asettanut tälle pankille myönnetyn valtiontuen hyväksymiselle ja jonka kyseinen osakas oli periaatteessa hyväksynyt (em. asia Westfälisch-Lippischer Sparkassen- und Giroverband v. komissio, määräyksen 47 kohta). Siinä oli – toisin kuin tässä asiassa – kysymys pelkästä omistusoikeuden ja yhdenvertaista kohtelua koskevan oikeuden, joihin asianomainen oli vedonnut, käyttöön kohdistuvasta rajoituksesta.
56. Asiassa C-7/04 P(R), komissio vastaan Akzo ja Akcros, 27.9.2004 annetussa määräyksessä (Kok., s. I-8739), joka koski komission tarkastuksen aikana takavarikoimien asiakirjojen luottamuksellisuutta, ei puolestaan ollut kysymys yleisön oikeudesta tutustua näihin asiakirjoihin vaan siitä, saiko komissio tutustua niihin. Välitoimista päättävä tuomari katsoi siten aivan erityisessä asiayhteydessä, joka ei ole rinnastettavissa nyt käsiteltävän asian asiayhteyteen, että vaikka jo pelkästään se seikka, että komissio tutustuu kyseisiin asiakirjoihin kuitenkaan käyttämättä niitä yhteisön kilpailusääntöjen rikkomista koskevassa menettelyssä, voi olla omiaan vaikuttamaan salassapitovelvollisuuteen, tämä seikka ei yksinään riittänyt näyttämään toteen, että kiireellisyysedellytys oli täyttynyt (em. asia komissio v. Akzo ja Akcros, määräyksen 41 kohta). Jos päätös, jolla komissio on määrännyt tarkastuksen, kumotaan, komissio ei voi käyttää kilpailusääntöjen rikkomista koskevassa menettelyssä niitä asiakirjoja tai todistuskappaleita, jotka se on kerännyt tämän tarkastuksen aikana, koska muuten unionin tuomioistuimet voivat kumota kilpailusääntöjen rikkomisesta tehdyn päätöksen, sikäli kuin se perustuu tällaisen selvityksen käyttämiseen (em. asia komissio v. Akzo ja Akcros, määräyksen 37 kohta). Tällaisessa tilanteessa pelkkä luottamuksellisten tietojen ilmaiseminen komissiolle, joka on viranomainen, jonka on itse noudatettava salassapitovelvollisuutta, ei selvästikään voinut olla perusoikeuteen, johon vedottiin, kohdistuva vakava ja korjaamaton rikkominen.
57. Koska kiireellisyysedellytys täyttyy ryhmien I ja II tietojen osalta, on näin ollen tutkittava, täyttyykö fumus boni juris -edellytys tältä osin.
Fumus boni juris
58. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan fumus boni juris -edellytys täyttyy, jos ainakin jokin välitoimien hakijan pääasian kanteen tueksi esittämistä perusteista on ilmeisesti merkityksellinen eikä ole ainakaan perusteeton, koska se osoittaa, että on olemassa monitahoisia oikeudellisia kysymyksiä, joiden ratkaisu ei ole ilmeinen vaan edellyttää perusteellista tarkastelua, jota välitoimista päättävä tuomari ei voi suorittaa vaan joka on tehtävä pääasian menettelyssä, tai jos osapuolten välinen näkemystenvaihto osoittaa, että on olemassa merkittävä oikeudellinen erimielisyys, jonka ratkaisu ei ole ilmeinen (ks. asia T-52/12 R, Kreikka v. komissio, määräys 19.9.2012, 13 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; ks. vastaavasti myös asia C-39/03 P-R, komissio v. Artegodan ym., määräys 8.5.2003, Kok., s. I-4485, 40 kohta).
59. Erityisesti luottamuksellisiksi väitettyjen tietojen väliaikaista suojaa koskevista oikeudenkäyntiasioista on todettava vielä, että välitoimista päättävä tuomari voi katsoa fumus boni jurisin puuttuvan lähtökohtaisesti vain siinä tapauksessa, että kyseiset tiedot selvästi eivät ole luottamuksellisia, sillä muutoin hän jättää huomiotta välitoimimenettelylle luonteenomaisen täydentävyyden ja väliaikaisuuden (ks. edellä 29—31 kohta) sekä välittömän vaaran niiden perusoikeuksien mitätöitymisestä, joihin näille oikeuksille väliaikaista suojaa hakeva asianosainen vetoaa (ks. edellä 44 ja 45 kohta). Fumus boni jurisin voitaisiin katsoa puuttuvan esimerkiksi siinä tapauksessa, että tiedot, joille suojaa pyydetään, sisältyvät kantajan julkiseen taseeseen tai Euroopan unionin virallisessa lehdessä julkaistuun säädökseen.
60. Tässä tapauksessa kantaja arvostelee kanteen tueksi esittämässään toisessa kanneperusteessa komissiota muun muassa siitä, että tämä on rikkonut SEUT 339 artiklaa sekä asetuksen N:o 1/2003 28 artiklan 1 kohtaa ja 30 artiklan 2 kohtaa päättäessään julkaista tietoja, joita on pidettävä liikesalaisuuksina ja joiden luottamuksellisuutta on siten suojattava. Kantajan mukaan komissio on lisäksi arvioinut virheellisesti sitä, oliko olemassa pakottavia syitä, joiden vuoksi kyseisten tietojen ilmaiseminen oli sallittua.
61. Kantaja väittää, että ryhmien I ja II tiedot ovat kaupallisesti arkaluonteisia, salaisia ja yleisölle tuntemattomia, joten riidanalainen julkaiseminen paljastaisi asiakkaille, kilpailijoille, tavarantoimittajille ja suurelle yleisölle yhteen koottuina yksityiskohtaisia tietoja sen tärkeimmistä asiakkaista ja suhteista näihin asiakkaisiin sekä niiden ajoneuvojen merkeistä ja malleista, joihin se toimittaa osia. Tämäntyyppiset tiedot ovat kantajan mukaan ilmeisen arkaluonteisia, samoin kuin tiedot, jotka koskevat toimitettujen osien määrää, tietyn autonvalmistajan osuutta liiketoiminnasta, hintoja, hintalaskelmia, erityisalennuksia, prosenttiosuuksia ja niin edelleen. Näistä tiedoista nimittäin ilmenevät ne kaupalliset menettelyt, joita kantaja soveltaa autonvalmistajiin, jotka ovat edelleen sen asiakkaita, ja myös muut autonvalmistajat voisivat käyttää näitä tietoja liikesuhteissaan kantajaan.
62. Siltä osin kuin komissio kiistää riidanalaisten tietojen luottamuksellisuuden sillä perusteella, että ne ovat yli viisi vuotta vanhoja, kantaja vastaa, ettei ole mitään ennalta määritettyä rajaa sille, mistä lähtien tiedot ovat historiallisia, koska tietojen todellinen historiallisuus riippuu relevanttien markkinoiden erityispiirteistä. Kantajan mukaan unionin tuomioistuin on sitä paitsi tähdentänyt asiassa C 477/10 P, komissio vastaan Agrofert Holding, 28.6.2012 antamassaan tuomiossa (67 kohta), että Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission asiakirjojen saamisesta yleisön tutustuttavaksi 30.5.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1049/2001 (EYVL L 145, s. 43) 4 artiklan 7 kohdan mukaan kaupallisia etuja tai arkaluonteisia asiakirjoja koskevia poikkeuksia voidaan soveltaa 30 vuoden ajan tai tarvittaessa tämän jälkeenkin.
63. Kantaja täsmentää, että [luottamuksellinen] . Yhteen kootut ryhmän I tiedot eivät kantajan mukaan näin ollen ole menettäneet luottamuksellisuuttaan ajan kulumisen vuoksi, koska näiden tietojen ilmaiseminen merkitsisi, että kilpailijat ja asiakkaat voisivat saada tietoonsa kantajaa koskevan erittäin yksityiskohtaisen asiakasluettelon ja erityisiä seikkoja, jotka liittyvät sen asiakassuhteisiin.
64. Ryhmän II tiedot puolestaan ovat kantajan mukaan edelleen luottamuksellisia ja kaupallisesti arkaluonteisia, mikä johtuu autolasimarkkinoiden erityispiirteistä, koska näillä markkinoilla sopimukset usein neuvotellaan monta vuotta ennen tuotteiden valmistusta. Sopimukset ovat pitkäaikaisia, ja usein niitä jatketaan, koska autolasintoimittajat toimittavat autonvalmistajille laseja automallin useisiin sukupolviin. Markkinoiden tällaisen rakenteen vuoksi tietojen ilmaiseminen, jota suunnitellaan, johtaisi huomattavaan läpinäkyvyyteen, mikä uhkaisi muuttaa markkinoiden ominaispiirteitä perustavanlaatuisesti ja vahingoittaa kantajan intressejä. Kantaja nimittäin [luottamuksellinen]. Näihin tietoihin sisältyy tuotteiden hintoja koskevia erityisiä kohdennettuja yksityiskohtaisia tietoja, joilla on kantajan mukaan edelleen merkitystä sen liiketoiminnassa. Niiden julkaiseminen merkitsisi, että asiakkaat ja kilpailijat voisivat päätellä nykyiset hintatasot, johtaisi markkinoiden läpinäkyvyyteen yleisesti hintojen osalta ja vahingoittaisi näin kantajan asemaa, koska sen asiakkaat voisivat käyttää tietoja neuvotteluissa ja muut toimijat voisivat käyttää niitä asettaakseen kantajan epäedulliseen kilpailuasemaan.
65. Yhteenvetona on todettava, että kantaja arvostelee komissiota siitä, ettei tämä ole arvioinut, säilyvätkö ryhmien I ja II tiedot kokonaisuutena luottamuksellisina, kun niitä ei lueta erillisinä kohtina vaan yhdessä ja kun ne julkaistaan yhteen koottuna versiona Internetissä. Se, että tiedot julkaistaan yhdessä, tekee niistä erittäin arkaluonteisia, koska sen johdosta suuri yleisö saa perusteellisen ja hyvin yksityiskohtaisen käsityksen arkaluonteisista liikesuhteista, joita kantajalla on suurimpaan osaan tärkeistä asiakkaistaan. Tämä voisi myös lisätä autolasimarkkinoiden läpinäkyvyyttä eksponentiaalisesti ja keinotekoisesti antamalla kullekin kantajan asiakkaalle pääsyn arkaluonteisiin tietoihin, jotka koskevat kantajan liikesuhteita muihin asiakkaisiinsa. Nämä tiedot tulisivat myös potentiaalisten asiakkaiden ja suuren yleisön saataville, mikä kantajan mukaan uhkaa aiheuttaa vakavaa vahinkoa sen intresseille.
66. Komissio vastaa tähän pääasiallisesti, että kantajan kuulemismenettelystä vastaavalle neuvonantajalle tekemät luottamuksellisuutta koskevat pyynnöt olivat – muutamaa harvaa lukuun ottamatta – liian epämääräisiä ja yleisluonteisia osoittaakseen, että pyydetty luottamuksellinen käsittely oli perusteltu, ja että kantaja ei edes välitoimista päättävän tuomarin menettelyssä näyttänyt toteen kunkin sellaisen konkreettisen tiedon osalta, johon se on vedonnut, että tätä pitäisi suojella liikesalaisuutena. Komissio toteaa lisäksi, että riidanalaisia tietoja on vaihdettu autolasikartellin sisällä, joten ne olivat kartellin kuuluneiden muiden yritysten tiedossa. Tämän vuoksi niitä ei enää voida pitää salaisina. Tiedot ovat joka tapauksessa vähintään viisi vuotta vanhoja, joten niitä on tästä syystä pidettävä historiallisina, koska kantaja ei ole osoittanut, että tiedot ovat iästään huolimatta edelleen merkityksellisiä sen kaupalliselle asemalle.
67. Tältä osin on todettava, että asiakirja-aineiston perusteella ei voida katsoa, että fumus boni juris selvästi puuttuu, mutta tämä toteamus ei rajoita komission väitteiden arvoa, vaan pääasiasta päättävä tuomioistuin tutkii niiden paikkansapitävyyden.
68. On nimittäin yhtäältä todettava, että vuoden 2008 päätöksessä, jota riidanalainen ei-luottamuksellinen julkaiseminen koskee, on 731 perustelukappaletta ja 882 alaviitettä. Kuten riidanalaisen päätöksen 6 kohdasta ilmenee, luottamuksellisuutta koskevat kantajan pyynnöt, jotka koskivat ryhmän I tietoja, kohdistuivat 270 perustelukappaleeseen ja 46 alaviitteeseen, kun taas ryhmän II tietoja koskevat pyynnöt kohdistuivat 64 perustelukappaleeseen ja 19 alaviitteeseen. Tutkittaessa, onko komissio tehnyt virheitä hylätessään suurimman osan luottamuksellisuutta koskevista pyynnöistä, nousee siis ilmeisesti esiin monitahoisia kysymyksiä, joiden ratkaisu edellyttää yksityiskohtaista tarkastelua, jota välitoimista päättävä tuomari ei voi suorittaa vaan joka on tehtävä pääasian menettelyssä.
69. Toisaalta se, että kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja on pitänyt tiettyjä sekä ryhmän I että ryhmän II tietoja salaisina, osoittaa itsessään, ettei riidanalaisia tietoja voida ensi arviolta luokitella luonteensa vuoksi kokonaisuudessaan tiedoiksi, jotka selvästi eivät ole salaisia tai luottamuksellisia. Se, että tiettyjä tietoja on pidetty salaisina, näyttää myös horjuttavan väitettä, jonka mukaan tiedot olivat jo sen vuoksi, että autolasikartellin jäsenet olivat vaihtaneet niitä keskenään, muuttuneet yleisesti kantajan ulkopuolella tiedossa olleiksi tiedoiksi. Siltä osin kuin komissio viittaa tässä yhteydessä unionin yleisen tuomioistuimen ensimmäisen jaoston puheenjohtajan asiassa T-168/01, Glaxo Wellcome vastaan komissio, 5.8.2003 antamaan määräykseen (43 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa) ja unionin yleisen tuomioistuimen kahdeksannen jaoston puheenjohtajan asiassa T-108/07, Spira vastaan komissio, 8.5.2012 antamaan määräykseen (52 kohta), on joka tapauksessa todettava, ettei sitä, että kantaja saattoi riidanalaiset tiedot autolasikartellin muiden jäsenten tietoon muttei tavarantoimittajiensa, asiakkaidensa ja kartellin ulkopuolisten kilpailijoiden tietoon, ole välttämättä tulkittava niin, että tiedot ovat – vaikkeivät suuren yleisön – ainakin sellaisten tiettyjen asiaan perehtyneiden piirien saatavissa, joita tarkoitetaan näissä kahdessa määräyksessä.
70. Siltä osin kuin komissio väittää, että kaikki riidanalaiset tiedot ovat vähintään viisi vuotta vanhoja eivätkä ne siten enää ole salaisia, pitää lisäksi paikkansa, että yritystä koskevia tietoja, jotka ovat vähintään viisi vuotta vanhoja, on pääsääntöisesti pidettävä historiallisina. Se, jota asia koskee, voi kuitenkin osoittaa, että tiedot ovat iästään huolimatta edelleen merkityksellisiä sen kaupalliselle asemalle (ks. vastaavasti asia T-383/03, Hynix Semiconductor v. neuvosto, määräys 22.2.2005, Kok., s. II-621, 60 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Edellä 63—65 kohdassa esitetty kantajan argumentaatio ei kuitenkaan ensi arviolta vaikuta täysin merkityksettömältä sen osoittamiseksi, että ryhmien I ja II tiedot ovat edelleen luonteensa vuoksi salaisia. Ei voida myöskään pitää ilmeisen mahdottomana, etteikö asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 7 kohta, jonka mukaan kaupallisten etujen tai arkaluonteisten asiakirjojen luottamuksellisuutta voidaan poikkeuksellisesti suojata 30 vuoden ajan tai tarvittaessa jopa pidempään, voisi vaikuttaa tässä tapauksessa suoritettavaan arviointiin.
71. Välitoimista päättävä tuomari ei siten voi ensi arviolta sulkea pois sitä mahdollisuutta, että riidanalaiset tiedot ovat vain rajatun henkilömäärän tiedossa ja että niiden ilmaiseminen on omiaan aiheuttamaan kantajalle vakavaa vahinkoa, siten kuin asiassa T-198/03, Bank Austria Creditanstalt vastaan komissio, 30.5.2006 annetussa tuomiossa tarkoitetaan (Kok., s. II-1429, 71 kohta).
72. On vielä todettava, että vaikka riidanalaisia tietoja voitaisiin pitää kantajan liikesalaisuuksina, sen ratkaiseminen, ovatko ne objektiivisesti suojelemisen arvoisia, edellyttää, että vertaillaan kantajan intressiä siihen, ettei tietoja ilmaista, ja yleistä intressiä, jonka mukaista on, että unionin toimielinten toiminnassa on noudatettava avoimuusperiaatetta mahdollisimman laajasti (em. asia Bank Austria Creditanstalt v. komissio, tuomion 71 kohta). Tällainen esillä olevien intressien vertailu – siitä riippumatta, koskeeko se yleisesti ryhmien I ja II tietojen varsinaista luonnetta vai kutakin niistä yli 300 perustelukappaleesta ja 60 alaviitteestä, joihin on vedottu – edellyttää vaikeita arviointeja, joiden tekeminen on jätettävä pääasiasta päättävälle tuomioistuimelle. On joka tapauksessa todettava, ettei asiakirja-aineistosta ilmene, että intressivertailu kallistuisi selvästi komission puolustaman intressin puolelle.
73. Edellä esitetyn perusteella on todettava, että käsiteltävässä asiassa nousee esiin monitahoisia ja vaikeita kysymyksiä, joita ei ensi arviolta voida pitää ilmeisen merkityksettöminä vaan joiden ratkaisu edellyttää perusteellista tarkastelua pääasian menettelyssä. On siis katsottava, että fumus boni juris -edellytys täyttyy.
74. Tästä seuraa, että koska kaikki tätä koskevat edellytykset täyttyvät, välitoimihakemus on hyväksyttävä, siltä osin kuin siinä vaaditaan, että komissiota on kiellettävä julkaisemasta ryhmien I ja II tietoja, ja muilta osin se on hylättävä.
(1) .
(1)
–	Luottamukselliset tiedot on poistettu.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN PRESIDENTTI
on määrännyt seuraavaa:
1) HUK-Coburgin, LVM:n, VHV:n ja Württembergische Gemeinde-Versicherungin väliintulohakemukset hylätään.
2) Luottamuksellista käsittelyä koskevan pyynnön, jonka Pilkington Group Ltd oli tehnyt kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan tehtävästä ja toimivaltuuksista tietyissä kilpailuasioita koskevissa menettelyissä 13.10.2011 annetun komission puheenjohtajan päätöksen 2011/695/EU 8 artiklan nojalla, hylkäämisestä 6.8.2012 tehdyn komission päätöksen C(2012) 5718 final (Asia COMP/39.125 – Autonlasi) täytäntöönpanoa lykätään niiden kahden päätöksen C(2012) 5718 final 6 kohdassa mainitun tietojen ryhmän osalta, jotka koskevat yhtäältä asiakkaiden nimiä, tuotteiden nimiä ja kuvauksia sekä muita tietoja, jotka saattavat mahdollistaa tiettyjen asiakkaiden tunnistamisen, ja toisaalta Pilkington Groupin toimittamien osien määrää, tietyn autonvalmistajan osuutta, hintalaskelmia, hintojen muutoksia ja niin edelleen.
3) Euroopan komissio velvoitetaan pidättäytymään julkaisemasta [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 12.11.2008 tekemänsä päätöksen K(2008) 6815 lopullinen (Asia COMP/39.125 – Autonlasi) versiota, joka on edellä 2 kohdassa tarkoitettujen kahden tietojen ryhmän osalta yksityiskohtaisempi kuin komission verkkosivuilla helmikuussa 2010 julkaistu versio.
4) Välitoimihakemus hylätään muilta osin.
5) Oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
Annettiin Luxemburgissa 11 päivänä maaliskuuta 2013.