62019CC0433
GENERALINIO ADVOKATO
MACIEJ SZPUNAR IŠVADA,
pateikta 2020 m. birželio 18 d. (
1
)
Byla C‑433/19
Ellmes Property Services Limited
prieš
SP
(Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas, Austrija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teismų jurisdikcija – Reglamentas (ES) Nr. 1215/2012 – Sąvoka „daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą“ – Bendraturčiui pareikštas ieškinys dėl veiksmų nutraukimo – Naudojimas turistiniais tikslais, prieštaraujantis bendraturčiams priklausančio pastato gyvenamajai paskirčiai, apibrėžtai bendrosios nuosavybės sutartyje“
I. Įvadas
1.
Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą suteikia Teisingumo Teismui galimybę nuspręsti dėl jurisdikcijos nagrinėti pagal Austrijos teisę pareikštą ieškinį, kuriuo vienas bendraturtis iš esmės reikalauja, kad kitas bendraturtis nutrauktų savo buto, esančio bendraturčiams priklausančiame pastate, naudojimą turistiniais tikslais, remdamasis tuo, kad toks naudojimas neleidžiamas pagal bendrosios nuosavybės sutartį. Iš tikrųjų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad šiam ieškiniui gali būti taikomos dvi jurisdikcijos taisyklės, nurodytos Reglamente (ES) Nr. 1215/2012 (
2
): pagal vieną šių taisyklių išimtinė jurisdikcija nagrinėti ieškinius, kurių dalykas – daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą, suteikiama valstybės narės, kurioje yra nekilnojamasis turtas, teismams, o pagal kitą – alternatyvioji jurisdikcija nagrinėti bylas, kylančias iš sutarčių, suteikiama prievolės vykdymo vietos teismui. Todėl nagrinėdamas pateiktus prejudicinius klausimus Teisingumo Teismas turi ir galimybę patikslinti pagal Austrijos teisę sudarytos bendrosios nuosavybės sutarties pobūdį, atsižvelgdamas į šį reglamentą.
II. Teisinis pagrindas
A. Sąjungos teisė
2.
Reglamento Nr. 1215/2012 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Pagal šį reglamentą asmenims, kurių nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta yra valstybėje narėje, ieškiniai turi būti pareiškiami tos valstybės narės teismuose, neatsižvelgiant į šių asmenų pilietybę.“
3.
Šio reglamento 7 straipsnio 1 punkto a papunktyje nurodyta:
„Asmeniui, kurio nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta yra valstybėje narėje, ieškinys kitoje valstybėje narėje gali būti pareikštas:
1)
a)
bylose, kylančiose iš sutarčių – atitinkamos prievolės [prievolės, kuria grindžiamas ieškinys] įvykdymo vietos teismuose;
<…>“
4.
Minėto reglamento 24 straipsnis suformuluotas taip:
„Toliau išvardyti valstybės narės teismai turi išimtinę jurisdikciją, neatsižvelgiant į ginčo šalių nuolatinę gyvenamąją (buveinės) vietą:
1)
nagrinėti ieškinius, kurių dalykas yra daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą arba nekilnojamojo turto nuoma, – turto buvimo vietos valstybės narės teismai.
<…>“
B. Austrijos teisė
5.
Pagrindinės bylos aplinkybėmis taikytinos redakcijos Wohnungseigentumsgesetz (Bendrosios nuosavybės įstatymas) (
3
) (toliau – Bendrosios nuosavybės įstatymas) 2 straipsnyje įtvirtinta:
„1.   Bendroji nuosavybė yra nekilnojamojo turto bendraturčiui ar savininkų bendrijai suteikta daiktinė teisė išimtinai naudotis turtu bendrosios nuosavybės objekte ir vienam juo disponuoti. <…>
2.   Bendrosios nuosavybės objektai yra butai, kitos atskiros patalpos ir variklinių transporto priemonių stovėjimo vietos (objektai, kuriais galima naudotis bendrosios nuosavybės teise), kuriais grindžiama bendroji nuosavybė. Butas – struktūriškai uždara, vadovaujantis įprasta praktika atskira laikoma pastato dalis, kurios pobūdis ir dydis tinka individualioms žmonių gyvenamosioms reikmėms tenkinti. Kita atskira patalpa yra struktūriškai uždara, vadovaujantis bendrąja praktika atskira laikoma pastato dalis, kuri dėl savo pobūdžio ir dydžio turi didelę ekonominę reikšmę, pavyzdžiui, atskira komercinės paskirties patalpa arba garažas. <…>
<…>
5.   Bendraturtis yra pastato bendraturtis, kuriam priklauso nuosavybės teisė į nekilnojamajame turte esantį bendrosios nuosavybės objektą.
<…>“
6.
Šio įstatymo 3 straipsnyje nustatyta:
„1.   Bendroji nuosavybė gali būti grindžiama
1)
rašytiniu visų bendraturčių susitarimu (bendrosios nuosavybės sutartimi) <…>
<…>“
7.
Minėto įstatymo 16 straipsnyje nurodyta:
„1.   Teisę naudotis turtu bendrosios nuosavybės objekte turi bendraturtis.
2.   Bendraturtis turi teisę savo lėšomis atlikti jo turto bendrosios nuosavybės objekte pakeitimus (įskaitant paskirties keitimą), jei tenkinamos šios sąlygos:
1) pakeitimai negali daryti žalos namui ar pažeisti teisėtų kitų bendraturčių interesų <…>
2) tuo atveju, kai tokiems pakeitimams naudojamos ir bendrosios nekilnojamojo turto dalys, pakeitimai taip pat privalo atitikti įprastą praktiką arba būti skirti svarbiam bendraturčio interesui. <…>“
III. Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės
8.
Ellmes Property Services ir SP yra butų Celyje prie Zė (Austrija) esančiame name savininkai. Šios bendrovės buveinė yra Jungtinėje Karalystėje, o SP kaip nuolatinę gyvenamąją vietą yra nurodęs jam bendrosios nuosavybės teise priklausantį butą.
9.
Butą, kurio bendraturtė yra Ellmes Property Services, ši bendrovė naudoja turistiniais tikslais, nuolat nuomodama jį atostogautojams.
10.
Ieškiniu dėl veiksmų nutraukimo, pareikštu Bezirksgericht Zell am See (Celio prie Zė apylinkės teismas, Austrija), SP paprašė, kad būtų nutrauktas šis „naudojimas turistiniais tikslais“, nes jis neatitinka šio nekilnojamojo turto paskirties ir yra vykdomas savavališkai, neturint kitų bendraturčių sutikimo, taigi pažeidžiant SP bendrosios nuosavybės teisę. Dėl Austrijos teismų tarptautinės jurisdikcijos SP remiasi Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punkto pirma pastraipa, kurioje, kiek tai susiję su daiktinėmis teisėmis į nekilnojamąjį turtą, nustatyta išimtinė nekilnojamojo turto buvimo vietos valstybės narės teismų jurisdikcija.
11.
Pirmosios instancijos teismas nurodė neturintis jurisdikcijos, nes ginčas yra kilęs dėl privatinės teisės reglamentuojamo susitarimo dėl naudojimosi ir nėra tiesiogiai susijęs su šio susitarimo šalių teisine padėtimi atsižvelgiant daiktinę teisę.
12.
Vis dėlto Landesgericht Salzburg (Zalcburgo apygardos teismas, Austrija), gavęs SP apeliacinį skundą, nusprendė, kad remiantis Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punktu Austrijos teismai turi jurisdikciją nagrinėti šią bylą. Tas teismas nurodė, kad bendrosios nuosavybės objekto paskirtis grindžiama privatinės teisės reglamentuojamu bendraturčių susitarimu, paprastai – bendrosios nuosavybės sutartimi. Tokio turto naudojimas pagal nustatytą paskirtį ir pagal šią paskirtį apibrėžto naudojimo paisymas priskiriami prie bendraturčių daiktinių teisių, kurios yra griežtai saugomos.
13.
Ellmes Property Services pateikė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
IV. Prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
14.
Šiomis aplinkybėmis Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas, Austrija) 2019 m. gegužės 21 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2019 m. birželio 6 d., nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [Reglamento Nr. 1215/2012] 24 straipsnio 1 punkto pirmos pastraipos pirma sąlyga turi būti aiškinama taip, kad bendraturčio ieškinių, kuriais siekiama uždrausti kitam bendraturčiui savavališkai, be kitų bendraturčių sutikimo pakeisti savo turtą bendrosios nuosavybės objekte, visų pirma jo paskirtį, dalykas yra reikalavimas pripažinti daiktines teises?
2.
Jeigu į šį klausimą būtų atsakyta neigiamai:
Ar Reglamento [Nr. 1215/2012] 7 straipsnio 1 punkto a papunktis turi būti aiškinamas taip, kad pirmajame klausime nurodytų ieškinių dalykas yra iš sutarčių kylančios prievolės, kurios turi būti įvykdytos turto buvimo vietoje?“
15.
Per procesą, susijusį su šiuo prašymu, pagrindinės bylos šalys ir Europos Komisija pateikė rašytines pastabas. Manydamas, jog turi pakankamai informacijos, kad galėtų priimti sprendimą, Teisingumo Teismas nusprendė nerengti posėdžio.
V. Analizė
16.
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad bendraturčio ieškinys, kuriuo siekiama uždrausti kitam bendraturčiui savavališkai, be kitų bendraturčių sutikimo pakeisti jo turimą turtą bendrosios nuosavybės objekte, pirmiausia jo paskirtį, patenka į šios nuostatos taikymo sritį. Antruoju klausimu šis teismas prašo Teisingumo Teismo išaiškinti šio reglamento 7 straipsnio 1 punkto a papunktį atsižvelgiant į šio ieškinio ypatumus.
17.
Iš prejudicinių klausimų formuluotės matyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi prielaida, jog, neatsižvelgiant į atsakymą, kuris bus pateiktas, pagal Austrijos teisę pareikštą ieškinį, nurodytą šiuose klausimuose, apima sąvoka „civilinės ir komercinės bylos“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1215/2012 1 straipsnio 1 dalį, ir patenka į šio reglamento taikymo sritį. Niekas neleidžia paneigti šios prielaidos. Iš tiesų ši sąvoka visiškai apima ginčą pagrindinėje byloje, dėl kurio buvo pareikštas šis ieškinys, ir jam netaikomos šio reglamento 1 straipsnio 2 dalyje numatytos išimtys.
18.
Taigi šioje išvadoje visų pirma pateiksiu kelias bendro pobūdžio pastabas dėl pagal Austrijos teisę pareikšto ieškinio, su kuriuo susiję prejudiciniai klausimai (A skirsnis). Paskui išnagrinėsiu prejudicinius klausimus tokia tvarka, kokia juos pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. iš tikrųjų, kaip teisingai mano šis teismas, antrasis klausimas kyla tik tuo atveju, jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai. Jeigu ieškinys patenka į Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punkto, susijusio su išimtine jurisdikcija nagrinėti ieškinius, kurių dalykas yra daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą, taikymo sritį (B skirsnis), alternatyvios jurisdikcijos, numatytos šio reglamento 7 straipsnio 1 punkto a papunktyje, buvimo klausimo nagrinėti nebereikia (C skirsnis).
A. Dėl nagrinėjamo ieškinio
19.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškino, kad pagal Austrijos teisę bendroji nuosavybė („Wohnungseigentum“) yra daiktinė teisė (
4
), kuri saugoma ne tik nuo trečiųjų asmenų, bet ir nuo kitų bendraturčių daromų pažeidimų.
20.
Tas teismas patikslina, kad gyvenamosios arba komercinės paskirties turto bendrosios nuosavybės objekte paskirtis nustatoma privatinės teisės reglamentuojamu bendraturčių susitarimu, paprastai – bendrosios nuosavybės sutartimi („Wohnungseigentumsvertrag“). Esant bendrosios nuosavybės sutarčiai, bendraturčius sieja laisva valia nustatyti sutartiniai santykiai. Griežtai saugomos daiktinės bendraturčio teisės apima turto bendrosios nuosavybės objekte paskirtį ir pagal šią paskirtį apibrėžto naudojimo paisymą. Šiuo klausimu pažymėtina, kad turto bendrosios nuosavybės objekte naudojimas turistiniais tikslais reiškia šio turto paskirties pakeitimą.
21.
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, jog pagrindinėje byloje vienas iš bendraturčių savo ieškiniu siekia, kad būtų nutrauktas naudojimas, kuriuo pažeidžiama jo bendrosios nuosavybės teisė. Iš tikrųjų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškino, kad jo pateikti prejudiciniai klausimai susiję su ieškiniu, pareiškiamu pagal Austrijos teisę siekiant veiksmų, priskiriamų atsakovui, uždraudimo arba nutraukimo („Eigentumsfreiheitsklage“). Pagal prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinimus kiekvienas bendraturtis gali pareikšti tokį ieškinį tam bendraturčiui, kuris savavališkai, neturėdamas kitų bendraturčių sutikimo arba jį pakeičiančio galutinio teismo sprendimo, atlieka savo turto bendrosios nuosavybės objekte pakeitimus, be kita ko, susijusius su šio turto paskirtimi (
5
).
B. Dėl pirmojo klausimo, susijusio su Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punktu
22.
Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punkte nustatyta, kad išimtinę jurisdikciją nagrinėti ieškinius, kurių dalykas yra daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą, turi turto buvimo vietos valstybės narės teismai. Rengdamas šią nuostatą Sąjungos teisės aktų leidėjas iš esmės pakartojo formuluotes, vartojamas Briuselio konvencijos (
6
) 16 straipsnio 1 punkto a papunktyje ir Reglamento (EB) Nr. 44/2001 (
7
) 22 straipsnio 1 punkte, todėl Teisingumo Teismo jurisprudencijoje pateiktas pastarųjų dviejų nuostatų išaiškinimas taikytinas ir Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punktui (
8
).
23.
Taigi formuluotė „nagrinėti ieškinius, kurių dalykas yra daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą“, vartojama Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punkte ir toliau turi būti aiškinama savarankiškai (
9
).
24.
Be to, dvi grupės kriterijų, kuriais Teisingumo Teismas vadovavosi, apibrėždamas jurisdikcijos nagrinėti ieškinius, kurių dalykas – daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą, taisyklės taikymo sritį, lieka galioti ir pagal Reglamentą Nr. 1215/2012. Pirmąją grupę sudaro kriterijai, susiję su daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą ypatumais ir ieškinių, kurių dalykas yra tokios teisės ir kuriems taikomas šio reglamento 24 straipsnio 1 punktas, ypatumais. Antrąją – kriterijai, susiję su šia nuostata siekiamais tikslais ir leidžiantys nustatyti ieškinius, kurie patenka į šios nuostatos taikymo sritį, ir ieškinius, kurie, atsižvelgiant į tai, kad minėta nuostata – tai išimtį įtvirtinanti nuostata, aiškintina siaurai, į ją nepatenka. Taigi atsižvelgiant į šias dvi kriterijų grupes ir reikia patikrinti, ar pagrindinėje byloje pareikštas ieškinys patenka į Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punkto taikymo sritį.
1.
Dėl daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą ypatumų ir su šia sritimi susijusių ieškinių ypatumų
a)
Daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą ypatumai atsižvelgiant į jurisprudenciją
25.
Daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą, į kurias daroma nuoroda Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punkte, jurisprudencijoje apibrėžtos priešpastatant jas asmeninėms teisėms. Šios dviejų rūšių teisės skiriasi tuo, kad pirmosios yra susijusios su materialiuoju turtu ir sukelia teisinių pasekmių visiems, o antrosiomis galima remtis tik prieš skolininką (
10
).
26.
Šiuo klausimu pažymėtina, jog Sprendime Komu ir kt. (
11
) Teisingumo Teismas nusprendė, kad prašymui nutraukti bendrosios nekilnojamojo turto nuosavybės teisinius santykius taikoma jurisdikcijos taisyklė, įtvirtinta Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punkte, nes toks prašymas, skirtas tam, kad būtų perleista nuosavybės į nekilnojamąjį turtą teisė, susijęs su daiktinėmis teisėmis, kurios sukelia pasekmių visiems, ir yra aktas, kuriuo siekiama šių teisių turėtojams užtikrinti su jų statusu susijusių pirmumo teisių apsaugą. Todėl bendrosios nuosavybės teisė, kaip antai aptariama pagrindinėje byloje, a priori, atrodo, taip pat reiškia daiktinę teisę į nekilnojamąjį turtą, kaip tai suprantama pagal jurisprudenciją, susijusią su šia nuostata.
27.
Vis dėlto jurisdikcijos taisyklė, įtvirtinta Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punkte, taikoma tik esant „ginčams dėl daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą“ (
12
). Tam, kad valstybės narės teisme pareikštas ieškinys patektų į šios nuostatos taikymo sritį, nepakanka, kad ieškinyje būtų keliamas klausimas dėl daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą arba kad ieškinys sietųsi su nekilnojamuoju turtu: reikia, kad ieškinys būtų grindžiamas tokia teise (
13
).
28.
Šiomis aplinkybėmis iš jurisprudencijos matyti, kad ieškiniai dėl daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą – tai ieškiniai, kuriais siekiama, viena vertus, nustatyti nekilnojamojo turto dydį, sudėtį, nuosavybės, valdymo ar kitas daiktines teises į šį turtą ir, kita vertus, užtikrinti šių teisių turėtojams su jų statusu susijusių pirmumo teisių apsaugą (
14
).
29.
Taigi reikia nustatyti, ar pagrindinėje byloje aptariamo ieškinio dalykas yra pirmumo teisė, kuri tiesiogiai susijusi su nekilnojamuoju turtu ir kuri daro poveikį visiems (
15
), todėl šį ieškinį galima laikyti ieškiniu, grindžiamu daiktine teise į nekilnojamąjį turtą, kaip tai suprantama pagal minėtą jurisprudenciją.
b)
Taikymas nagrinėjamu atveju
1) Pirminės pastabos
30.
Tiesa, kaip teigia Ellmes Property Services, Sprendime ČEZ (
16
) Teisingumo Teismas nusprendė, jog ieškiniu, kuriuo siekiama, kad būtų nutrauktas žalingas poveikis nekilnojamajam turtui, daromas eksploatuojant šalia valstybės narės, kurioje yra šis turtas, esančioje valstybėje narėje veikiančią atominę elektrinę, nėra ginčijama daiktinė teisė į nekilnojamąjį turtą. Iš tikrųjų, nors toks ieškinys grindžiamas daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą pažeidimu, vis dėlto šios teisės daiktinis pobūdis ir ryšys su nekilnojamuoju turtu šiomis aplinkybėmis turi tik nedidelę reikšmę. Šis daiktinis aptariamos teisės pobūdis ir jos ryšys su nekilnojamuoju turtu neturi lemiamos įtakos pagrindinės bylos aplinkybėms, kuriomis pareikštas toks ieškinys dėl veiksmų nutraukimo ir kurios nebūtų iš esmės kitokios, jei teisė, kuria siekiama apsaugoti nuo tariamai žalingo poveikio, būtų kitokio pobūdžio, pavyzdžiui, teisė į fizinį vientisumą arba teisė į kilnojamąjį turtą. Tokiais ieškiniais, kaip ir minėtame sprendime aptariamu ieškiniu, iš esmės siekiama, kad asmeniui, dėl kurio kyla toks faktinis ar galimas pavojus teisei, būtų nurodyta nutraukti atitinkamus pažeidimus.
31.
Vis dėlto, kitaip nei ieškinys, nagrinėtas Sprendime ČEZ (
17
), aptariamasis pagrindinėje byloje grindžiamas ne vien būsto bendraturčio, kuris pareiškė šį ieškinį, daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą pažeidimu, bet, atrodo, pirmiausia tuo, kad kitas bendraturtis nepaisė naudojimo tvarkos, dėl kurios buvo susitarta bendrosios nuosavybės sutartyje.
32.
Taigi būtų galima teigti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamo ieškinio dalykas yra veikiau bendraturčio, kuris nepaiso šios naudojimo tvarkos, teisė, nei šį ieškinį pareiškusio bendraturčio teisė. Komisija, atrodo, taip pat laikosi tokio požiūrio, nes pažymi, kad tuo atveju, jei bendrosios nuosavybės sutartyje nurodytas naudojimas reiškia daiktinę teisę, gali būti ribojamos bendraturčio teisės disponuoti savo bendrosios nuosavybės objekto dalimi. Šiuo klausimu SP teigia, kad šioje bylose susiklosčiusiomis aplinkybėmis bendraturtis, kuris nepaiso naudojimo tvarkos, nurodytos bendrosios nuosavybės sutartyje, viena vertus, teigia turįs daiktinę teisę, t. y. nuomos turistiniais tikslais teisę, nors tokios teisės neturi, ir, kita vertus, bet kuriuo atveju pažeidžia kitų bendraturčių daiktines teises.
33.
Šiomis aplinkybėmis siekiant nustatyti, ar pagrindinėje byloje pareikštas ieškinys gali patekti į Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punkto taikymo sritį, reikia nustatyti, ar nekilnojamojo turto, t. y. buto, kuriam taikomas bendrosios nuosavybės režimas, naudojimas, nurodytas bendrosios nuosavybės sutartyje, sukelia pasekmių visiems.
34.
Vis dėlto, kaip pažymi Komisija, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepateikė visos informacijos, būtinos siekiant tiksliai nuspręsti dėl vieno iš bendraturčių galios reikalauti kito bendraturčio nutraukti tam tikrą savo turto naudojimą, teisinio kvalifikavimo.
35.
Primintina, jog iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagal Austrijos teisę bendroji nuosavybė yra daiktinė teisė, kuri saugoma ne tik nuo trečiųjų asmenų, bet ir nuo kitų bendraturčių daromų pažeidimų. Turto bendrosios nuosavybės objekte paskirtis ir pagal šią paskirtį apibrėžto naudojimo paisymas „yra griežtai saugomos kiekvieno bendraturčio teisės dalis“. Ši paskirtis grindžiama privatinės teisės reglamentuojamu bendraturčių susitarimu; esant bendrosios nuosavybės sutarčiai, bendraturčius sieja laisva valia nustatyti sutartiniai santykiai. Bendraturtis gali kitam bendraturčiui, kuris nepaiso šioje sutartyje nurodytos paskirties, pareikšti ieškinį, kaip antai aptariamą pagrindinėje byloje.
36.
Nėra aišku, ar bendraturčio teisę reikalauti, kad būtų paisoma bendrosios nuosavybės sutartyje nurodyto naudojimo, apima griežtai saugoma teisė, kurią prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mini šiame prašyme. Jeigu į šį klausimą būtų atsakyta teigiamai, reikėtų manyti, jog tai, kad bendrosios nuosavybės sutartyje yra nurodytas tam tikras naudojimas, gali lemti pasekmes ir tretiesiems asmenims.
37.
Šiomis aplinkybėmis Komisija pripažįsta, kad pagrindinė byla turi būti nagrinėjama atsižvelgiant į bendrosios nuosavybės sutarties turinį, todėl dėl Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punkto taikymo šioje byloje gali kilti abejonių. Vis dėlto ji pažymi, jog tam tikros aplinkybės gali reikšti tai, kad bendrosios nuosavybės sutartyje nurodytas naudojimas lemia pasekmes erga omnes. Komisijos nuomone, tik tuo atveju, jei šias aplinkybes patvirtintų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, reikėtų manyti, kad ieškinys dėl buto naudojimo turistiniais tikslais nutraukimo patenka į šios Reglamento Nr. 1215/2012 nuostatos taikymo sritį.
38.
Konkrečiau kalbant, Komisija, pirma, nurodo aplinkybę, kad pagal jos turimą informaciją kiekvienas asmuo, įsigyjantis butą, kuriam taikomas bendrosios nuosavybės režimas, turi sutikti su bendrosios nuosavybės sutartimi, kurią sudarė pirminiai bendraturčiai, ir ši sutartis gali būti iš dalies pakeista tik jei su pakeitimu sutinka visi kiti bendraturčiai. Antra, Komisija teigia, kad, jos žiniomis, su šia sutartimi susipažinti ir sužinoti, koks naudojimas joje nurodytas, galima nekilnojamojo turto registre, taigi visuomenei sudaryta galimybė gauti apie tai informaciją.
39.
Dėl priežasčių, kurias nurodysiu toliau, abejoju, ar atsižvelgiant į šias aplinkybes, kurias turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, būtinai darytina išvada, kad bendrosios nuosavybės sutartyje nurodytas naudojimas sukelia pasekmių visiems.
2) Dėl galimybės remtis bendrosios nuosavybės sutartimi
40.
Sprendime Weber (
18
) Teisingumo Teismas nusprendė, kad išimtinės jurisdikcijos nagrinėti ieškinius, kurių dalykas yra daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą, taisyklė taikoma ieškiniui, kuriuo prašoma pripažinti, kad pasinaudojimas pirmumo teise pirkti, aptariamas šiame sprendime, negalioja. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas paaiškino, kad ši teisė, kuria suvaržytas nekilnojamasis turtas ir kuri įrašyta nekilnojamojo turto registre, ne tik sukelia teisinių pasekmių skolininkui, bet ir užtikrina šios teisės turėtojo teisę perleisti nuosavybę tretiesiems asmenims, todėl jei pirkimo‑pardavimo sutartį sudaro trečiasis asmuo ir suvaržyto daikto savininkas ir pasinaudojimas pirmumo teise pirkti galioja, pardavimas nesukelia pasekmių šios teisės turėtojui ir laikoma, kad pirkimo‑pardavimo sandoris sudarytas tarp šios teisės turėtojo ir minėto savininko tokiomis pačiomis sąlygomis, dėl kurių pastarasis susitarė su trečiuoju asmeniu. Taigi tai yra daiktinė teisė siaurąja prasme.
41.
Vis dėlto reikia skirti situaciją, kai daiktinė teisė sukelia pasekmių visiems, nuo situacijos, kai asmeninė teisė ir toliau lemia pasekmes pasikeitus subjektui ir teisiniam santykiui, kuriuo grindžiama ši asmeninė teisė.
42.
Sprendimas Weber (
19
) atspindi pirmąją iš šių situacijų. Iš tikrųjų pirmumo teise pirkti, aptariama šiame sprendime, buvo galima remtis prieš trečiąjį asmenį, nesant būtinybės nustatyti, ar šis asmuo pakeitė suvaržyto nekilnojamojo turto savininką, kiek tai susiję su pastarojo ir pirmumo teisės pirkti turėtojo santykiu, arba kad minėtas asmuo bent jau sutiko atsižvelgti į šio santykio pasekmes. Tačiau nemanau, kad ši situacija būtinai yra identiška situacijai, kai, kaip pažymi Komisija, su bendrosios nuosavybės sutartimi, kurią sudaro pirminiai bendraturčiai, turi „sutikti“ kiekvienas asmuo, įsigyjantis butą, kuriam taikomas bendrosios nuosavybės režimas.
43.
Savo teiginiui pagrįsti kaip pavyzdį norėčiau nurodyti Sprendimą Kerr (
20
), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad ieškinys dėl mokėjimo prievolės, nustatytos gyvenamojo namo bendraturčių visuotinio susirinkimo sprendimu, patenka į Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 punkto, kuriame nustatyta neišimtinė jurisdikcija bylose dėl sutarčių, taikymo sritį, nors šis sprendimas privalomas bendraturčiams, kurie jį priimant nedalyvavo. Be to, Nutartyje INA ir kt. (
21
) Teisingumo Teismas rėmėsi šiuo aiškinimu, kai nagrinėjo iš nacionalinės teisės kylančią mokėjimo prievolę, kurios vykdymo tvarka buvo nustatyta bendraturčių, kuriems priklauso daugiau nei pusė pastato, susitarimu. Teisingumo Teismas padarė šią išvadą, remdamasis tuo, kad tapdamas nekilnojamojo turto bendraturčiu kiekvienas bendraturtis sutinka, kad jam bus taikomos visos akto, reglamentuojančio atitinkamą nuosavybę, nuostatos ir visi šio pastato bendraturčių visuotinio susirinkimo sprendimai (
22
).
44.
Tiesa, Sprendime Kerr (
23
) ir Nutartyje INA ir kt. (
24
) nagrinėjamų ieškinių dalykas nebuvo tiesiogiai susijęs su nekilnojamuoju turtu. Vis dėlto šiame sprendime ir šioje nutartyje įtvirtinta jurisprudencija – tai pavyzdys, kaip bendrosios nuosavybės sutartyje nurodytas naudojimas gali sukelti pasekmių kiekvienam asmeniui, kuris įsigyja butą, kuriam taikomas bendrosios nuosavybės režimas, nors šis naudojimas nesukelia pasekmių erga omnes, kaip tai suprantama pagal jurisprudenciją, susijusią su išimtine jurisdikcija nagrinėti ieškinius, kurių dalykas yra teisės į nekilnojamąjį turtą.
45.
Šiomis aplinkybėmis tam, kad bendrosios nuosavybės sutartyje nurodytas naudojimas sukeltų tokių pasekmių, reikia, kad šiuo naudojimusi būtų galima remtis ir asmenų, kurie negali būti laikomi savanoriškai sutikusiais su bendrosios nuosavybės sutartyje nustatytomis sąlygomis, atžvilgiu. Taip būtų tuo atveju, jei bendraturtis galėtų pareikšti ieškinį dėl veiksmų nutraukimo ir nuomininkui, kuris nepaiso bendrosios nuosavybės sutartyje nurodyto naudojimo (
25
). Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi atlikti šiuo klausimu reikalingus patikrinimus.
3) Dėl įregistravimo nekilnojamojo turto registre
46.
Dėl galimybės susipažinti su nekilnojamojo turto registre esančia bendrosios nuosavybės sutartimi pažymėtina, kad tikrai pagal įvairias teisines sistemas viešumo principas yra vienas iš principų, kylančių iš daiktinių teisių pobūdžio. Iš tikrųjų šis principas atspindi, be kita ko, požiūrį, kad iš esmės daiktinių teisių gali būti paisoma tik jei su jomis susijusi informacija apskritai yra prieinama visuomenei. Dėl daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą reikia pažymėti, kad šis prieinamumas gali būti užtikrintas, be kita ko, per registrus, su kuriais gali susipažinti visuomenė. Taigi į nekilnojamojo turto registrą įtraukiant informaciją apie teisę, susijusią su nekilnojamuoju turtu, gali būti nurodyta, kad šia teise galima remtis prieš bet kurį asmenį, todėl tai yra daiktinė teisė.
47.
Tokiomis aplinkybėmis reikia atsižvelgti į tai, kad, viena vertus, nekilnojamojo turto registruose gali būti nurodyta informacija, kuri nesusijusi su teisėmis, lemiančiomis pasekmes erga omnes, ir, kita vertus, iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo paaiškinto teisinio pagrindo matyti, jog pati bendroji nuosavybė grindžiama bendrosios nuosavybės sutartimi. Neatmestina galimybė, kad priežastis, dėl kurios su šia sutartimi galima susipažinti nekilnojamojo turto registre, susijusi su aplinkybe, kad tai yra aktas, kurio pagrindu bendroji nuosavybė buvo nustatyta ir įregistruota šiame registre.
48.
Šiomis aplinkybėmis pažymėtina, kad ieškinys, susijęs su aktu, kuriuo nustatyta daiktinė teisė, įrašyta nekilnojamojo turto registre, patenka į Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punkto taikymo sritį tik tuo atveju, jei šis ieškinys grindžiamas asmenine teise.
49.
Kad būtų aiškiau, kaip pavyzdį pateiksiu Sprendimą Schmidt (
26
), susijusį su reikalavimu, grindžiamu tuo, kad nuosavybės perleidimas yra niekinis, ir, kaip pažymėjo Teisingumo Teismas, pagrįstu daiktine teise į nekilnojamąjį turtą, kuria rėmėsi ieškovas; šiame sprendime Teisingumo Teismas laikėsi nuomonės, kad reikalavimas išbraukti iš nekilnojamojo turto registro žymą apie nuosavybės teisę patenka į šios nuostatos taikymo sritį. Vis dėlto iš šio sprendimo matyti, kad kitaip yra reikalavimo, pateikto kitos sandorio, kuriuo remiantis ši nuosavybė turėjo būti perleista, šalies atžvilgiu, siekiant, kad šis sandoris būtų pripažintas niekiniu dėl šį reikalavimą pateikusios šio sandorio šalies neveiksnumo, atveju. Toks reikalavimas, Teisingumo Teismo teigimu, grindžiamas asmenine teise (
27
).
50.
Vadovaudamasis tokia logika Sprendime Milivojević (
28
) Teisingumo Teismas nusprendė, kad prašymas panaikinti hipotekos įrašą nekilnojamojo turto registre patenka į Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punkto taikymo sritį. Teisingumo Teismas nurodė, kad, jei hipoteka yra sudaryta tinkamai laikantis atitinkamuose nacionalinės teisės aktuose nustatytų formos ir turinio reikalavimų, ji yra daiktinė teisė, daranti poveikį erga omnes. Priešingai, į nekilnojamojo turto buvimo vietos valstybės narės teismo išimtinės jurisdikcijos taisyklės taikymo sritį nepatenka prašymas dėl nacionalinėje teisėje nustatytų taisyklių, skirtų apsaugoti vartotojams, pažeidimo pripažinti notarinį aktą dėl hipotekos sudarymo negaliojančiu. Iš tikrųjų toks prašymas, Teisingumo Teismo teigimu, grindžiamas asmenine teise, kuria galima remtis tik atsakovo atžvilgiu nacionaliniame teisme nagrinėjamoje byloje (
29
).
51.
Taigi dėl klausimo, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas ieškinys patenka į Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punkto taikymo sritį, esu tos nuomonės, jog tai, kad su bendrosios nuosavybės sutartimi galima susipažinti nekilnojamojo turto registre, dėl šios išvados 40–45 punktuose nurodytų priežasčių neatleidžia nacionalinio teismo nuo pareigos patikrinti, ar šioje sutartyje nurodytu naudojimu galima remtis prieš bet kurį asmenį. Jei taip ir būtų, šis ieškinys a priori patektų į šioje nuostatoje įtvirtintos jurisdikcijos taisyklės taikymo sritį. Taigi lieka tik patikrinti, ar šia nuostata siekiami tikslai patvirtina aiškinimą, pagal kurį ieškinys, kuriuo siekiama, kad būtų paisoma bendrosios nuosavybės sutartyje nurodytos naudojimo tvarkos, patenka į šios nuostatos taikymo sritį tik tuo atveju, jei šia naudojimo tvarka galima remtis prieš visus.
2.
Dėl jurisdikcijos nagrinėti ieškinius, kurių dalykas – daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą, taisykle siekiamų tikslų
52.
Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punkto taikymo sritis negali būti suprantama plačiai – plačiau, nei reikalauja juo siekiami tikslai (
30
). Taigi nustatyti šiuos tikslus yra labai svarbu siekiant apibrėžti šioje nuostatoje įtvirtintos jurisdikcijos taisyklės taikymo sritį.
53.
Apskritai dėl išimtinės jurisdikcijos taisyklių Teisingumo Teismas yra nurodęs, kad šių taisyklių buvimo pagrindas – tai itin glaudi ginčo ir valstybės narės, kurios naudai nustatyta jurisdikcija, sąsaja (
31
).
54.
Dėl išimtinės jurisdikcijos nagrinėti ieškinius, kurių dalykas – daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą, pažymėtina, jog nuo Sprendimo Reichert ir Kockler (
32
) priėmimo nustatyta, kad valstybės narės, kurioje yra nekilnojamasis turtas, teismai tinkamiausi nagrinėti tokius ieškinius. Savo jurisprudencijoje Teisingumo Teismas pirmiausia nurodė, kad, viena vertus, tokie ginčai turi būti sprendžiami pagal šios valstybės narės taisykles (tai atitinka lex rei sitae principą) ir, kita vertus, nagrinėjant kilus tokiems ginčams pareikštus ieškinius dažnai prireikia patikrinimų, tyrimų ir ekspertizių, kurie turi būti atliekami vietoje (
33
). Todėl jurisdikcijos suteikimas šiems teismams atitinka gero teisingumo vykdymo siekį (
34
).
55.
Taigi būtų galima teigti, kad vienas iš tikslų, kurių siekiama išimtinės jurisdikcijos taisykle, įtvirtinta Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punkte, – nustatyti valstybės narės, su kuria ginčas yra itin glaudžiai susijęs, teismų jurisdikciją, siekiant palengvinti gerą teisingumo vykdymą. Vis dėlto esu tos nuomonės, kad šis taip apibrėžtas tikslas savaime yra tik vienas iš pagrindų, kuriais galima paaiškinti Sąjungos teisės aktų leidėjo pasirinkimą, susijusį su išimtiniu šia taisykle nustatytos jurisdikcijos pobūdžiu.
a)
Argumentas, grindžiamas neišimtinės jurisdikcijos taisyklių analize
56.
Pažymėtina, kad neišimtinės jurisdikcijos taisyklėse taip pat nurodomi sąsajos veiksniai, leidžiantys užtikrinti ryšį tarp ginčo ir kompetentingų jį nagrinėti teismų; šios taisyklės taip pat atitinka gero teisingumo vykdymo siekį ir nelemia pasekmių, kurias sukelia išimtinės jurisdikcijos taisyklių taikymas.
57.
Kiek tai susiję būtent su Reglamento Nr. 1215/2012 taikymu, šio reglamento 16 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad „jurisdikcija turėtų būti nustatoma ne tik pagal atsakovo nuolatinę gyvenamąją (buveinės) vietą, bet ir pagal kitą alternatyvų jurisdikcijos pagrindą, atsižvelgiant į glaudų ryšį tarp teismo ir bylos arba siekiant padėti tinkamai vykdyti teisingumą [palengvinti gerą teisingumo vykdymą]“. Vadovaudamasis šia logika Teisingumo Teismas yra ne kartą nusprendęs, kad specialiosios jurisdikcijos taisyklės, nustatytos minėto reglamento 7 straipsnio 1 ir 2 punktuose, pagrįstos itin glaudžia sąsaja, kuria pateisinamas jurisdikcijos suteikimas šioje nuostatoje nurodytiems teismams dėl gero teisingumo vykdymo ir veiksmingo proceso organizavimo priežasčių (
35
).
58.
Tiesa, būtų galima teigti, kad, kitaip nei neišimtinės jurisdikcijos taisyklių atveju, kalbant apie išimtinės jurisdikcijos nagrinėti ieškinius, kurių dalykas – daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą, taisyklę, itin glaudi sąsaja yra tik tarp ginčo ir vienos valstybės narės.
59.
A priori toks aiškinimas leistų paaiškinti priežastis, dėl kurių Sprendime ČEZ (
36
) Teisingumo Teismas nusprendė, kad nekilnojamojo turto savininko pagal Austrijos teisę pareikštam negatoriniam ieškiniui („Eigentumsfreiheitsklage“), kuriuo siekiama, kad būtų nutrauktas žalingas poveikis nekilnojamajam turtui, daromas eksploatuojant šalia valstybės narės, kurioje yra šis turtas, esančioje valstybėje narėje veikiančią atominę elektrinę, netaikoma išimtinės jurisdikcijos nagrinėti ieškinius, kurių dalykas – daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą, taisyklė. Teisingumo Teismo teigimu, patikrinimai, būtini nagrinėjant šį ieškinį, turi būti atliekami tiek valstybėje narėje, kurioje yra pirmasis nekilnojamasis turtas, tiek valstybėje narėje, kurioje yra antrasis nekilnojamasis turtas. Mano manymu, Teisingumo Teismas rėmėsi šia aplinkybe ir teigdamas, kad minėtam ieškiniui taikytina veikiau jurisdikcijos nagrinėti bylas dėl deliktų taisyklė, nustatyta Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 2 punkte (
37
). Pagal šią jurisdikcijos taisyklę iš esmės pripažįstamas skirtumas tarp vietos, kurioje atsirado žala („Erfolgsort“), ir vietos, kurioje įvyko žalą sukėlęs įvykis („Handlungsort“) (
38
).
60.
Taigi galima teigti, kad kai kuriems ieškiniams, turintiems glaudesnę sąsają su viena valstybe nare, nei su kuria nors kita valstybe, taikomos neišimtinės jurisdikcijos taisyklės. Kaip pavyzdį, kiek tai susiję su teismais, turinčiais jurisdikciją nagrinėti iš sutarčių kylančias bylas pagal Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punktą, galima nurodyti tai, jog Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad reikia nustatyti vieną atitinkamos sutartinės prievolės vykdymo vietą (
39
). Vis dėlto šioje nuostatoje neįtvirtinta išimtinė šios vietos teismų jurisdikcija.
61.
Priešingai, Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punkte nustatyta išimtinė vienos valstybės narės teismų jurisdikcija. Šia nuostata atmetama galimybė taikyti bet kurią kitą bendrosios arba alternatyviosios jurisdikcijos taisyklę, nustatytą Reglamente Nr. 1215/2012, ir atimama šalių galimybė pasirinkti ginčo nagrinėjimo vietą, kurią kitu atveju jos galėtų pasirinkti pagal šio reglamento 25 straipsnį (
40
). Be to, nukrypstant nuo minėto reglamento 4 ir 7 straipsniuose įtvirtinto principo, kad valstybių narių teismai turi jurisdikciją nagrinėti ieškinius, pareikštus asmenims, kurių nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta yra valstybės narės teritorijoje, ši išimtinės jurisdikcijos taisyklė taikoma neatsižvelgiant į bylos šalių nuolatinę gyvenamąją (buveinės) vietą. Tokiomis aplinkybėmis, kitaip nei šio reglamento 7 straipsnio 1 ir 2 punktais, minėta jurisdikcijos taisykle nėra apribojama kiekvienos valstybės narės teisė paskirstyti jurisdikciją savo teritorijoje (
41
). Būtų galima teigti, kad jei minėto reglamento 24 straipsnio 1 punkto logika būtų grindžiama itin glaudžia ginčo dalyko ir teismo sąsaja, atsižvelgiant į šią sąsają turėtų būti nustatoma ne vien tarptautinė valstybės narės teismų jurisdikcija, bet ir jos teismų vidaus jurisdikcija (
42
).
62.
Tai, kad, viena vertus, atimama galimybė bylos šalims savarankiškai pasirinkti teismą, kuris, jų manymu, tinkamiausias spręsti ginčą, ir, kita vertus, jurisdikcija būtinai suteikiama valstybės narės teismui, net jei bylos šalių nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta yra trečiojoje valstybėje, reiškia, kad Sąjungos teisės aktų leidėjo sprendimas dėl išimtinio jurisdikcijos, nustatytos pagal Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punktą, pobūdžio turi būti grindžiamas labai svarbiu interesu. Atsižvelgdamas į aplinkybę, kad užtikrinama vienos iš valstybių narių kompetencija veiksnių, susijusių su pavieniais asmenimis (bylos šalimis), nenaudai, manau, jog šis interesas yra viešojo pobūdžio. Viešasis interesas pasireiškia būtent tada, kai kalbama apie teises, galinčias paveikti bet kurio asmens (erga omnes) ar apskritai visuomenės teisinę padėtį (
43
). Jei toks interesas nekyla iš ieškinio, siekiant Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punkto tikslų nebūtina, kad ieškinys patektų į šios nuostatos taikymo sritį.
b)
Argumentas, grindžiamas parengiamaisiais dokumentais ir doktrina
63.
Šios išvados 62 punkte pateiktą teiginį patvirtina parengiamieji dokumentai, susiję su išimtinės jurisdikcijos nagrinėti ieškinius, kurių dalykas – daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą, taisykle, ir šiai taisyklei skirta doktrina.
64.
Iš paaiškinimų, pateikiamų P. Jenard pranešime dėl Briuselio konvencijos (
44
), matyti, kad išimtinės jurisdikcijos nagrinėti ieškinius, kurių dalykas – daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą, taisyklės nustatymą lėmė įvairios priežastys. Iš šių paaiškinimų galima spręsti, jog ši taisyklė buvo nustatyta pirmiausia dėl to, kad kai kuriose nacionalinėse sistemose tokia taisyklė laikoma su viešąja tvarka susijusia norma. O apie tai, kad šios taisyklės – lygiavertės Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punkte įtvirtintai taisyklei – nustatymas atitinka gero teisingumo vykdymo principą, šiame pranešime užsimenama tik papildomai.
65.
Vadovaujantis tokia logika doktrinoje savo ruožtu laikomasi nuomonės, kad nagrinėjant Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punktu siekiamus tikslus, į kuriuos atsižvelgiant gali būti apibrėžta šios nuostatos taikymo sritis, reikia neapsiriboti tikslu, susijusiu su artumu arba geru teisingumo vykdymu. Šiuo klausimu pažymėtina, kad dalyje doktrinos teigiama, jog Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punktas valstybei narei svarbus tuo, kad juo siekiama užtikrinti jos išimtinę jurisdikciją šiame punkte nurodytoje srityje (
45
) ir kad išimtine jurisdikcija šioje srityje yra ginami šios valstybės narės interesai (
46
).
c)
Taikymas nagrinėjamu atveju
66.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ir būtina patikrinti, ar pagal Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punktu siekiamus tikslus reikia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas ieškinys patektų į šios nuostatos taikymo sritį.
67.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad savo rašytinėse pastabose, skirtose antrajam klausimui, SP teigia, jog sutartyje, pagal kurią jis įgijo nuosavybės teisę į butą, esantį pagrindinėje byloje aptariamame pastate, nurodyta, kad įsigytas turtas yra už zonos, skirtos antriniams gyvenamiesiems būstams, ribų, todėl draudžiama jį nuomoti turistiniais tikslais. Iš šių pastabų neaišku, ar toks draudimas nustatytas tik sutartyje, ar ir urbanistikos srities teisės aktuose. Bet kuriuo atveju minėtos pastabos pateiktos dėl jurisdikcijos nagrinėti bylas, kylančias iš sutarčių. Be to, Ellmes Property Services mažiau dviprasmiškai pažymi, kad nors Austrijos teisėje nėra nustatyta jokios turto bendrosios nuosavybės objekte paskirties, ji vis dėlto gali būti apibrėžta bendrosios nuosavybės sutartyje.
68.
Šiomis aplinkybėmis man neatrodo, kad pagal Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punktu siekiamus tikslus reikia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas ieškinys patektų į šios nuostatos taikymo sritį, jei bendrosios nuosavybės sutartyje nurodyta naudojimo tvarka galima remtis tik prieš asmenis, sutikusius laikytis šios sutarties sąlygų. Iš tikrųjų nemanau, jog valstybei narei, kurioje yra šis turtas, būtų taip svarbu, kad būtų laikomasi bendraturčių susitarimų, susijusių su nekilnojamojo turto paskirtimi, kad ši valstybė narė turėtų užtikrinti savo išimtinę kompetenciją šioje srityje. Vis dėlto būtų kitaip, jei šie susitarimai lemtų pasekmes, galinčias paveikti kitą interesą, nei vien privatų šių susitarimų šalių interesą.
69.
Tai, kad siekiant išnagrinėti ieškinį, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje byloje, reikia atlikti tam tikrus patikrinimus toje vietoje, kur yra pastatas, kuriam taikomas bendrosios nuosavybės režimas, nepaneigia šio teiginio. Iš tikrųjų Sprendime Lieber (
47
) konstatavęs, kad reikalavimas atlyginti žalą, patirtą dėl naudojimosi nekilnojamuoju turtu, yra susijęs ne su daiktine teise, sukeliančia pasekmių erga omnes, o su asmenine teise, Teisingumo Teismas nesuteikė lemiamos reikšmės aplinkybei, kad susitariančiosios valstybės narės, kurioje yra nekilnojamasis turtas, teismas galėjo lengvai nustatyti mokėtinos kompensacijos dydį. Priešingai, Teisingumo Teismas nurodė, kad siekdamas nustatyti šį dydį kitos valstybės narės nei ta, kurioje yra minėtas pastatas, teismas turi galimybę kreiptis į ekspertą, kad gautų būtiną informaciją (
48
).
3.
Išvada dėl pirmojo prejudicinio klausimo
70.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pirmąjį klausimą atsakyti, kad Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad bendraturčio ieškinys, pareikštas kitam bendraturčiui dėl buto naudojimo turistiniais tikslais nutraukimo, remiantis tuo, kad toks naudojimas neatitinka bendrosios nuosavybės sutartyje nustatytos naudojimo tvarkos, patenka į šios nuostatos taikymo sritį tik tuo atveju, jei šiuo naudojimu galima remtis ir prieš bet kokį asmenį, kuris nėra šios sutarties šalis. Galutinius patikrinimus šiuo klausimu turi atlikti nacionalinis teismas.
71.
Atsižvelgiant į mano siūlomą atsakymą į pirmąjį klausimą, reikia išnagrinėti antrąjį klausimą.
C. Dėl antrojo prejudicinio klausimo, susijusio su Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 punkto a papunkčiu
72.
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar bendraturčiui dėl buto naudojimo turistiniais tikslais nutraukimo, remiantis tuo, kad toks naudojimas neatitinka bendrosios nuosavybės sutartyje nurodytos naudojimo tvarkos, patenka į Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 punkto a papunkčio taikymo sritį. Jei taip, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, kokia prievole grindžiamas šis ieškinys, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. Jis taip pat siekia sužinoti, ar prievolės įvykdymo vieta turi būti buto buvimo vieta.
1.
Pirminės pastabos
73.
Prieš pradėdamas nagrinėti antrąjį klausimą norėčiau pateikti kelias pastabas.
74.
Visų pirma pažymėtina, kad šis klausimas pateiktas aiškiai dėl Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 punkto a papunkčio išaiškinimo. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas laikosi nuomonės, kad šio reglamento 7 straipsnio 1 punkto b papunktis, kuris susijęs vien su prekių pirkimu‑pardavimu ir paslaugų teikimu, pagrindinėje byloje netaikomas. Iš tikrųjų nematyti, kad pagrindinėje byloje būtų aptariamas prekių pirkimas‑pardavimas ar paslaugų teikimas (
49
). Šių dviejų nuostatų skirtumas yra reikšmingas nustatant teismus, turinčius jurisdikciją nagrinėti iš sutarčių kylančias bylas. Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 punkto b papunktyje savarankiškai apibrėžiami sąsajos kriterijai, taikytini prekių pirkimo‑pardavimo ir paslaugų teikimo sutartims. O šio reglamento 7 straipsnio 1 punkto a papunktyje, atsižvelgiant į principą, nustatytą Sprendime Industrie Tessili Italiana Como (
50
), nurodyta, kad, viena vertus, ieškinys gali būti pareikštas prievolės, kuria jis grindžiamas, vykdymo vietos teisme, ir, kita vertus, kad ši vieta nustatoma pagal šiai ginčijamai sutartinei prievolei taikytiną teisę, remiantis teismo, į kurį kreiptasi, buvimo vietos valstybės kolizinėmis normomis (
51
).
75.
Be to, pažymėtina, jog, SP teigimu, bendraturčiai susitarė, kad Austrijos teismas turi dalykinę ir teritorinę jurisdikciją, neatsižvelgiant į jų nuolatinę gyvenamąją (buveinės) vietą. Vis dėlto neatrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teiktų reikšmės šiam susitarimui; bet kuriuo atveju jis neprašo Teisingumo Teismo paaiškinti galimą šio susitarimo įtaką nustatant jurisdikciją turintį teismą.
76.
Galiausiai esama tam tikro prieštaravimo tarp antrojo klausimo formuluotės ir nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies. Iš tikrųjų atsižvelgiant į šio klausimo formuluotę galima manyti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas remiasi prielaida, pagal kurią šis ieškinys būtinai patenka į Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 punkto a papunkčio taikymo sritį, ir klausia dėl prievolės, kuria grindžiamas šis ieškinys, nustatymo, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. O nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamojoje dalyje, atrodo, teigiama, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl to, ar pagrindinėje byloje aptariamas ieškinys patenka į minėtos nuostatos taikymo sritį. Tačiau, siekdamas naudingai atsakyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui ir nesant galimybės panaikinti šią dviprasmybę, siūlau antrąjį klausimą suprasti pagal šios išvados 72 punkte pateikiamą formuluotę.
2.
Vertinimas
77.
Tam, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamam ieškiniui būtų galima taikyti Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 punkto a papunktį, šis ieškinys turi būti laikomas patenkančiu į sąvokos „bylos, kylančios iš sutarčių“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, taikymo sritį. Tai savarankiška Sąjungos teisės sąvoka (
52
), kurią Teisingumo Teismas iš pradžių aiškino neigiamai, t. y. taip, kad ši sąvoka negali būti suprantama kaip apimanti situaciją, kai nėra jokių vienos šalies laisvai prisiimtų pareigų kitai šaliai (
53
).
78.
Kadangi su tokia situacija Austrijos teismai, į kuriuos kreiptasi pagrindinėje byloje, niekada nebuvo susidūrę, aptariamam ieškiniui gali būti taikoma ši nuostata. Iš tikrųjų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, esant bendrosios nuosavybės sutarčiai, bendraturčius būstų savininkus sieja laisva valia nustatyti sutartiniai santykiai. Be to, atsižvelgiant į šios išvados 44 punkte minėtą jurisprudenciją, tai, kad taip susijęs yra ir bendraturtis, kuris nebuvo pirminių bendraturčių sudarytos bendrosios nuosavybės sutarties šalis, neturi reikšmės Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 punkto a papunkčio taikymui (
54
).
79.
Dėl „atitinkamos prievolės [prievolės, kuria grindžiamas ieškinys]“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, nustatymo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atrodo, mano, kad, nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamojoje dalyje vartojamais jo žodžiais tariant, naudojimasis savo turtu bendrosios nuosavybės objekte sutartu būdu yra sutartinė bendraturčio prievolė. Vadovaudamasis tokia logika SP teigia, kad kalbama apie „prievolę atlikti veiksmus“, t. y. nagrinėjamu atveju naudoti šį turtą pagal jo paskirtį, nurodytą su šiuo turtu susijusioje bendrosios nuosavybės sutartyje. Ellmes Property Services, priešingai, tvirtina, kad kalbama apie „prievolę susilaikyti nuo veiksmų“, t. y. prievolę susilaikyti nuo turto bendrosios nuosavybės objekte nuomojimo turistiniais tikslais, kuriai nenustatyti jokie geografiniai apribojimai ir kuri susijusi su daugeliu vietų, kuriose ji buvo ar turėjo būti įvykdyta. Todėl, atsižvelgiant į Sprendimą Besix (
55
), Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 punkto a papunktis pagrindinėje byloje netaikytinas.
80.
Pagal suformuotą jurisprudenciją sąvoka „prievolė“, vartojama Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 punkto a papunktyje, reiškia prievolę, atitinkančią iš sutarties kylančią teisę, kuria grindžiamas ieškinys (
56
). Kadangi nagrinėjamu atveju kalbama apie ieškinį dėl veiksmų nutraukimo, manau, jog ginčijama sutartinė prievolė reiškia prievolę susilaikyti nuo veiksmų, konkrečiau kalbant – nekeisti turto paskirties jo buvimo vietoje, pažeidžiant bendrosios nuosavybės sutartį. Šį teiginį patvirtina tai, jog bendraturtis negali reikalauti, kad kitas bendraturtis naudotų savo turtą, jei šis susilaiko nuo tokių veiksmų.
81.
Vis dėlto manęs neįtikina Ellmes Property Services požiūris, pagal kurį ginčijama sutartinė prievolė, reiškianti pareigą susilaikyti nuo veiksmų, turi būti vykdoma be jokių geografinių apribojimų, todėl Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 punkto a papunktis netaikytinas.
82.
Iš tikrųjų šioje byloje susiklosčiusios aplinkybės nepanašios į aplinkybes byloje, kurioje priimtas Sprendimas Besix (
57
). Toje byloje, kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateikto klausimo formuluotės, ginčijama sutartinė prievolė reiškė įsipareigojimą veikti vien su kontrahentu, siekiant pateikti bendrą pasiūlymą vykstant viešajam pirkimui, ir nesusisaistyti su kitu partneriu. Nagrinėdamas tą bylą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia nustatė aptariamos prievolės vykdymo vietą, atsižvelgdamas į Sprendime Industrie Tessili Italiana Como (
58
), įtvirtintą principą, pagal kurį ši vieta nustatoma remiantis įstatymu, nustatytu pagal teismo buvimo vietos valstybės kolizines normas. Paskui, remdamasis šiai prievolei taikytinu įstatymu, jis nustatė, kad ji turi būti įvykdyta bet kurioje pasaulio vietoje (
59
). O šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galutinai nenustatė nei prievolės, kuria grindžiamas SP ieškinys, nei juo labiau – vietos, kurioje ši prievolė turi būti įvykdyta.
83.
Be to, neatrodo, kad teigdama, jog nėra nustatyta konkreti pareigos susilaikyti nuo veiksmų, kaip antai aptariamos pagrindinėje byloje, vykdymo vieta, Ellmes Property Services būtų atsižvelgusi į Sprendime Industrie Tessili Italiana Como (
60
) nustatytą principą. Iš tikrųjų, taip teigiant, nepateikiama jokių nuorodų į sprendimus, priimtus Austrijos teisėje, kuriuos ši bendrovė, atrodo, laiko taikomais ginčijamai sutartinei prievolei. Vis dėlto neatmestina, kad šiai prievolei taikytini įstatymai leistų nustatyti jos vykdymo vietą ir kad ši atitiktų vietą, kur yra butas, kuriam taikomas bendrosios nuosavybės režimas (
61
). Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi tai patikrinti, atsižvelgdamas į šiame sprendime nustatytą principą.
84.
Galiausiai siekdamas išsamumo norėčiau pridurti, kad, mano nuomone, Teisingumo Teismas neturi teisinės ir faktinės informacijos, būtinos siekiant pateikti papildomų paaiškinimų, susijusių su šio principo taikymu šios bylos aplinkybėmis. Iš tikrųjų viena iš šalių pagrindinėje byloje teigia, kad bendrosios nuosavybės sutartis buvo sudaryta 1978 m. Taigi mažai tikėtina, kad įstatymas, taikytinas ginčijamai sutartinei prievolei, būtų nustatytas pagal kolizines normas, kurias Teisingumo Teismas galėtų išaiškinti.
VI. Išvada
85.
Remdamasis šiais motyvais siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Oberster Gerichtshof (Aukščiausiasis Teismas, Austrija) pateiktus prejudicinius klausimus:
1.
2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 24 straipsnio 1 punktas turi būti aiškinamas taip, kad bendraturčio ieškinys, pareikštas kitam bendraturčiui dėl buto naudojimo turistiniais tikslais nutraukimo, remiantis tuo, kad toks naudojimas neatitinka bendrosios nuosavybės sutartyje nustatytos naudojimo tvarkos, patenka į šios nuostatos taikymo sritį tik tuo atveju, jei šiuo naudojimu galima remtis prieš visus. Galutinius patikrinimus šiuo klausimu turi atlikti nacionalinis teismas.
2.
Šio reglamento 7 straipsnio 1 punkto a papunktis turi būti aiškinamas taip, kad tuo atveju, jei bendrosios nuosavybės sutartyje nustatyta naudojimo tvarka negalima remtis prieš visus, toks ieškinys patenka į sąvokos „bylos, kylančios iš sutarčių“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, taikymo sritį. Šiomis aplinkybėmis ginčijama sutartinė prievolė reiškia pareigą susilaikyti nuo veiksmų, konkrečiau kalbant – nekeisti turto paskirties jo buvimo vietoje, pažeidžiant bendrosios nuosavybės sutartį. Siekdamas patikrinti, ar šios prievolės vykdymo vieta atitinka vietą, kur yra butas, kuriam taikomas bendrosios nuosavybės režimas, nacionalinis teismas, remdamasis šią prievolę reglamentuojančiu įstatymu, turi nustatyti šią vykdymo vietą pagal teismo, į kurį kreiptasi, buvimo vietos valstybės kolizines normas.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 351, 2012, p. 1).
(
3
)	BGBl. I, 70/2002.
(
4
)	Šiuo klausimu taip pat žr. Faber, W., „National Report on the Transfer of Movables in Austria“, red. Faber, W., Lurger, B., National Reports on the Transfer of Movables in Europe, volume 1, Austria, Estonia, Italy, Slovenia, Sellier, European Law Publishers, Munich, 2008, p. 17.
(
5
)	Taip pat žr. Stabentheiner, J., Vonkilch, A., Kersting, J., red. Van Der Merwe, C., European Condominium Law, Cambridge University Press, Cambridge, 2015, p. 133.
(
6
)	1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencija dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32), iš dalies pakeista 1978 m. spalio 9 d. Konvencija dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prisijungimo (OL L 304, 1978, p. 1; iš dalies pakeistame tekste – p. 77), 1982 m. spalio 25 d. Konvencija dėl Graikijos Respublikos prisijungimo (OL L 388, 1982, p. 1) ir 1989 m. gegužės 26 d. Konvencija dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos prisijungimo (OL L 285, 1989, p. 1; toliau – Briuselio konvencija).
(
7
)	2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentas dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42 ir klaidų ištaisymas OL L 290, 2014, p. 11).
(
8
)	Žr. 2016 m. lapkričio 16 d. Sprendimą Schmidt (C‑417/15, EU:C:2016:881, 26 punktas). Siekiant išsamumo pažymėtina, kad buvo padaryti du daliniai Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio įžanginio sakinio formuluotės pakeitimai, palyginti su Reglamento Nr. 44/2001 22 straipsnio įžanginio sakinio formuluote. Pirmasis iš šių pakeitimų susijęs su patikslinimu, kad Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnis skirtas tik valstybės narės teismams. Šis patikslinimas nekeičia šios nuostatos reikšmės, kiek tai susiję su jurisdikcijos nagrinėti ieškinius dėl nekilnojamojo turto, esančio, kaip pagrindinėje byloje, valstybės narės teritorijoje, įgyvendinimu. Antrasis – su žodžių junginio „ginčo šalių“ (ši nuostata taikoma „neatsižvelgiant į ginčo šalių nuolatinę gyvenamąją (buveinės) vietą“) pridėjimu, dėl kurio taip pat nesikeičia Reglamento Nr. 44/2001 22 straipsnio prasmė; pastarajame straipsnyje buvo nurodyta, kad ši nuostata taikoma „neatsižvelgiant į nuolatinę gyvenamąją [(buveinės)] vietą“. Išskirta mano. Dėl antrojo dalinio pakeitimo žr. Hess, B., „The Brussels I Regulation: Recent case law of the Court of Justice and the Commission’s proposed recast“, Common Market Law Review, 2012, 49 t., p. 1105 ir 1106.
(
9
)	Žr. neseniai priimtą 2019 m. vasario 14 d. Sprendimą Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123, 97 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir 2019 m. gegužės 15 d. Nutartį MC (C‑827/18, nepaskelbta Rink., EU:C:2019:416, 23 punktas).
(
10
)	Žr. neseniai priimtą 2019 m. vasario 14 d. Sprendimą Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123, 100 punktas). Be to, P. Schlosser pranešimo dėl Konvencijos dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prisijungimo prie Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo ir prie Protokolo dėl Teisingumo Teismo įgaliojimų aiškinti šią konvenciją (OL C 59, 1979, p. 71) 166 punkte nurodyta, jog iš daiktinės teisės, darančios poveikį erga omnes, prigimties išplaukianti teisinė pasekmė yra ta, kad šios teisės turėtojas gali reikalauti daikto, į kurį jis turi šią teisę, iš bet kurio asmens, neturinčio viršesnės daiktinės teisės.
(
11
)	2015 m. gruodžio 17 d. sprendimas (C‑605/14, EU:C:2015:833, 29 punktas).
(
12
)	Šiuo klausimu žr. 2006 m. gegužės 18 d. Sprendimą ČEZ (C‑343/04, EU:C:2006:330, 32 punktas).
(
13
)	Žr. neseniai priimtą 2019 m. liepos 10 d. Sprendimą Reitbauer ir kt. (C‑722/17, EU:C:2019:577, 45 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
14
)	Žr. 2014 m. balandžio 3 d. Sprendimą Weber (C‑438/12, EU:C:2014:212, 42 punktas) ir 2016 m. lapkričio 16 d. Sprendimą Schmidt (C‑417/15, EU:C:2016:881, 40 punktas).
(
15
)	Žr. 1994 m. gegužės 17 d. Sprendimą Webb (C‑294/92, EU:C:1994:193, 15 punktas) ir 2001 m. balandžio 5 d. Nutartį Gaillard (C‑518/99, EU:C:2001:209, 18 punktas).
(
16
)	2006 m. gegužės 18 d. Sprendimas ČEZ (C‑343/04, EU:C:2006:330, 34 punktas).
(
17
)	2006 m. gegužės 18 d. sprendimas (C‑343/04, EU:C:2006:330).
(
18
)	2014 m. balandžio 3 d. Sprendimas Weber (C‑438/12, EU:C:2014:212, 45 punktas).
(
19
)	2014 m. balandžio 3 d. sprendimas (C‑438/12, EU:C:2014:212).
(
20
)	2019 m. gegužės 8 d. sprendimas (C‑25/18, EU:C:2019:376, 29 punktas).
(
21
)	2019 m. lapkričio 19 d. nutartis (C‑200/19, nepaskelbta Rink., EU:C:2019:985, 29 punktas).
(
22
)	2019 m. gegužės 8 d. Sprendimas Kerr (C‑25/18, EU:C:2019:376, 29 punktas) ir 2019 m. lapkričio 19 d. Nutartis INA ir kt. (C‑200/19, nepaskelbta Rink., EU:C:2019:985, 29 punktas).
(
23
)	2019 m. gegužės 8 d. sprendimas (C‑25/18, EU:C:2019:376, 29 punktas).
(
24
)	2019 m. lapkričio 19 d. nutartis (C‑200/19, nepaskelbta Rink., EU:C:2019:985, 29 punktas).
(
25
)	Žr., a contrario, 1994 m. gegužės 17 d. Sprendimą Webb (C‑294/92, EU:C:1994:193, 15 punktas), 1994 m. birželio 9 d. Sprendimą Lieber (C‑292/93, EU:C:1994:241, 15 punktas) ir 2001 m. balandžio 5 d. Nutartį Gaillard (C‑518/99, EU:C:2001:209, 18 punktas).
(
26
)	2016 m. lapkričio 16 d. sprendimas (C‑417/15, EU:C:2016:881, 40 punktas).
(
27
)	2016 m. lapkričio 16 d. Sprendimas Schmidt (C‑417/15, EU:C:2016:881, 34 punktas ir 43 punkto pirma įtrauka).
(
28
)	2019 m. vasario 14 d. sprendimas (C‑630/17, EU:C:2019:123, 102 punktas).
(
29
)	2019 m. vasario 14 d. Sprendimas Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123, 101 punktas).
(
30
)	Šiuo klausimu žr. neseniai priimtą 2019 m. gegužės 15 d. Nutartį MC (C‑827/18, nepaskelbta Rink., EU:C:2019:416, 20 punktas).
(
31
)	Bendrai dėl jurisdikcijos taisyklių, nustatytų Briuselio konvencijos 16 straipsnyje, taip pat žr. 2000 m. liepos 13 d. Sprendimą Group Josi (C‑412/98, EU:C:2000:399, 46 punktas).
(
32
)	1990 m. sausio 10 d. sprendimas (C‑115/88, EU:C:1990:3, 9 punktas). Anksčiau, 1977 m. gruodžio 14 d. Sprendime Sanders (73/77, EU:C:1977:208, 11 ir 12 punktai), Teisingumo Teismas pateikė analogišką išaiškinimą dėl ieškinių, kurių dalykas – nekilnojamojo turto nuoma.
(
33
)	Žr. 1990 m. sausio 10 d. Sprendimą Reichert ir Kockler (C‑115/88, EU:C:1990:3, 10 punktas), 2015 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Komu ir kt. (C‑605/14, EU:C:2015:833, 31 punktas) ir 2016 m. lapkričio 16 d. Sprendimą Schmidt (C‑417/15, EU:C:2016:881, 29 punktas).
(
34
)	Šiuo klausimu žr. 2015 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Komu ir kt. (C‑605/14, EU:C:2015:833, 30 punktas) ir 2016 m. lapkričio 16 d. Sprendimą Schmidt (C‑417/15, EU:C:2016:881, 37 punktas).
(
35
)	Žr., kiek tai susiję su jurisdikcija nagrinėti bylas, kylančias iš sutarčių, neseniai priimtą 2018 m. spalio 4 d. Sprendimą Feniks (C‑337/17, EU:C:2018:805, 36 punktas) ir, kiek tai susiję su jurisdikcija nagrinėti bylas dėl deliktų – 2017 m. spalio 17 d. Sprendimą Bolagsupplysningen ir Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:766, 26 ir 27 punktai).
(
36
)	2006 m. gegužės 18 d. sprendimas (C‑343/04, EU:C:2006:330).
(
37
)	Žr. 2006 m. gegužės 18 d. Sprendimą ČEZ (C‑343/04, EU:C:2006:330, 38 punktas).
(
38
)	Nors tam tikrais atvejais sąvokos „Handlungsort“ ir „Erfolgsort“ negali būti skiriamos (žr. mano išvadą, pateiktą byloje Universal Music International Holding (C‑12/15, EU:C:2016:161, 38 punktas), Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 2 punkte nustatyta jurisdikcijos taisyklė susijusi su ieškiniais, kurie iš esmės leidžia daryti tokį skirtumą.
(
39
)	Šiuo klausimu žr. 2002 m. vasario 19 d. Sprendimą Besix (C‑256/00, EU:C:2002:99, 29 punktas). Vis dėlto nėra akivaizdu, kad šis aiškinimas taikytinas ir Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 punkto a papunkčiui. Žr. High Court of Justice (England and Wales) (Aukštasis teismas (Anglija ir Velsas), Jungtinė Karalystė) 2014 m. lapkričio 27 d. sprendimo, priimto byloje Canon Offshore Ltd prieš GDF Suez E&P Nederland BV [2014] EWHC 3810 (Comm), 49 ir paskesnius punktus. Be to, dėl jurisprudencijos, susijusios su šio reglamento 7 straipsnio 1 punkto b papunkčiu, raidos ir teismų, turinčių jurisdikciją pagal šią nuostatą, padaugėjimo žr. Beaumont, P., Yüksel, B., „Cross‑Border Civil and Commercial Disputes Before the Court of Justice of the European Union“, red. Beaumont, P., Danov, M., Trimmings, K., Yüksel, B., Cross‑border Litigation in Europe, Hart Publishing, Oxford / Portland, 2017, p. 514 ir paskesni.
(
40
)	Žr. 2015 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Komu ir kt. (C‑605/14, EU:C:2015:833, 24 punktas).
(
41
)	2009 m. balandžio 28 d. Sprendimas Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, 48 ir 50 punktai).
(
42
)	Šiuo klausimu taip pat žr. Lehmann, M., The Brussels I Regulation Recast, Dickinson, A., Lein, E. (red.), Oxford University Press, Oxford, 2015, p. 259, 8.10 punktas.
(
43
)	Siekiant išsamumo patikslintina, kad Reglamento Nr. 1215/2012 24 straipsnio 1 punktas apima ir nekilnojamojo turto nuomą. Iš tikrųjų ši nuoma nelygintina su daiktinėmis teisėmis į nekilnojamąjį turtą ir tikslai, kuriais grindžiamas išimtinis jurisdikcijos pobūdis, kiek tai susiję su nekilnojamojo turto nuoma, gali skirtis nuo tikslų, kuriais grindžiamas išimtinis jurisdikcijos nagrinėti ieškinius, kurių dalykas – daiktinės teisės į nekilnojamąjį turtą, pobūdis. Vis dėlto jurisprudenciją suprantu taip, kad išimtinės jurisdikcijos taisyklė yra taikoma ir nekilnojamojo turto nuomai dėl ekonominių, socialinių ir politinių priežasčių, nes jomis grindžiamas privalomasis teisės aktų, susijusių su nuomos mokesčių dydžio kontrole bei nuomininkų ir ūkinę veiklą vykdančių subjektų teisių apsauga, pobūdis. Šiuo klausimu žr. 1992 m. vasario 26 d. Sprendimą Hacker (C‑280/90, EU:C:1992:92, 8 punktas), 1988 m. liepos 6 d. Sprendimą Scherrens (158/87, EU:C:1988:370, 9 punktas) ir 2019 m. gegužės 15 d. Nutartį MC (C‑827/18, nepaskelbta Rink., EU:C:2019:416, 27 punktas).
(
44
)	Pranešimas dėl 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismų sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL C 59, 1979, p. 1).
(
45
)	Šiuo klausimu žr. Lehmann, M., op. cit., p. 259, 8.11 punktas.
(
46
)	Šiuo klausimu žr. Van Calster, G., European Private International Law, Hart Publishing, Oxford / Portland, 2016, p. 73.
(
47
)	1994 m. birželio 9 d. sprendimas (C‑292/93, EU:C:1994:241, 15 punktas).
(
48
)	1994 m. birželio 9 d. Sprendimas Lieber (C‑292/93, EU:C:1994:241, 21 punktas).
(
49
)	Mano manymu, akivaizdu, kad pagrindinė byla visai nesusijusi su prekių pirkimu‑pardavimu. Ši byla nesusijusi ir su paslaugų teikimu, pagal suformuotą jurisprudenciją reiškiančiu, kad jas teikianti šalis atlieka tam tikrą veiklą už atlygį (žr. 2019 m. gegužės 8 d. Sprendimo Kerr, C‑25/18, EU:C:2019:376, 39 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją): nagrinėjamu atveju nėra su atlygiu susijusios aplinkybės.
(
50
)	1976 m. spalio 6 d. sprendimas (12/76, EU:C:1976:133).
(
51
)	Žr., kiek tai susiję su Reglamento Nr. 44/2001 5 straipsnio 1 punkto a papunkčiu, kurio formuluotė analogiška Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 punkto a papunkčiui, 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimą Falco Privatstiftung ir Rabitsch (C‑533/07, EU:C:2009:257, 46–57 punktai).
(
52
)	Žr. neseniai priimtą 2020 m. kovo 26 d. Sprendimą Primera Air Scandinavia (C‑215/18, EU:C:2020:235, 41 punktas).
(
53
)	1992 m. birželio 17 d. Sprendimas Handte (C‑26/91, EU:C:1992:268, 15 punktas).
(
54
)	Žr. 2019 m. gegužės 8 d. Sprendimą Kerr (C‑25/18, EU:C:2019:376, 29 punktas). Taip pat žr. 2019 m. lapkričio 19 d. Nutartį INA ir kt. (C‑200/19, nepaskelbta Rink., EU:C:2019:985, 29 punktas).
(
55
)	2002 m. vasario 19 d. sprendimas (C‑256/00, EU:C:2002:99).
(
56
)	Šiuo klausimu žr. 1976 m. spalio 6 d. Sprendimą De Bloos (14/76, EU:C:1976:134, 13 punktas) ir 2009 m. balandžio 23 d. Sprendimą Falco Privatstiftung ir Rabitsch (C‑533/07, EU:C:2009:257, 47 punktas).
(
57
)	2002 m. vasario 19 d. sprendimas (C‑256/00, EU:C:2002:99).
(
58
)	1976 m. spalio 6 d. sprendimas (12/76, EU:C:1976:133).
(
59
)	2002 m. vasario 19 d. Sprendimas Besix (C‑256/00, EU:C:2002:99, 16–20 punktai).
(
60
)	1976 m. spalio 6 d. sprendimas (12/76, EU:C:1976:133).
(
61
)	Iš tikrųjų įvairūs argumentai mane verčia manyti, kad pagal taikytiną įstatymą turėtų būti pripažįstama turto, kurio paskirtis negali būti keičiama, buvimo vietos svarba. Tokia nuostata būtų pateisinama ir argumentais, susijusiais su ginčo ir jurisdikciją turinčio teismo sąsaja, taip pat argumentais, susijusiais su siekiu vengti pernelyg dažno forum actoris principo taikymo. Vis dėlto, atsižvelgiant į nuorodą į daiktinę teisę, kuria grindžiamas Reglamento Nr. 1215/2012 7 straipsnio 1 punkto a papunktis, neatmestina, kad pagal taikytiną įstatymą ginčijamos sutartinės prievolės vykdymo vieta būtų nustatoma atsižvelgiant į skolininko arba kreditoriaus nuolatinę gyvenamąją (buveinės) vietą. Šiuo klausimu žr. Mankowski, P., „Article 7“, red. Magnus, U., Mankowski, P., Brussels I bis Regulation, Otto Schmidt, Cologne, 2016, p. 253, 208 punktas.