62019CC0555
GENERALINIO ADVOKATO
MACIEJ SZPUNAR IŠVADA,
pateikta 2020 m. spalio 15 d. (
1
)
Byla C‑555/19
Fussl Modestraße Mayr GmbH
prieš
SevenOne Media GmbH,
ProSiebenSat.1 TV Deutschland GmbH,
ProSiebenSat.1 Media SE
(Landgericht Stuttgart (Štutgarto apygardos teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Televizijos programų transliavimas – Direktyva 2010/13/ES – 4 straipsnio 1 dalis – Nacionalinės teisės aktai, kuriais draudžiama per programas, kurios transliuojamos visoje valstybėje narėje, transliuoti reklamą viename regione – Federacinės žemės, kurioje transliuojama reklama, galimybė leisti transliuoti reklamą ir nustatyti leidimo suteikimo sąlygas – Vienodas požiūris – Laisvė teikti paslaugas – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 11 straipsnis“
Įvadas
1.
Nors, priešingai nei prognozuota, dėl interneto atsiradimo televizija neišnyko, internetas tikrai susilpnino jos padėtį, visų pirma ekonominiu ir finansiniu požiūriu. Turiu omenyje ne tik internete prieinamo turinio konkuravimą su televizijos programomis, bet ir, turbūt svarbiausia, interneto pajėgumą konkuruoti su „tradicinėmis“ žiniasklaidos priemonėmis ir visų pirma televizijos transliuotojais reklamos rinkoje ir pastarųjų pajamų sumažėjimą dėl šios priežasties. Prie to prisideda nepalankios bendrosios ekonominės sąlygos ir viena po kitos kilusios krizės, būtent 2008 m. finansų krizė ir dabartinė sveikatos krizė, susijusi su COVID-19.
2.
Taigi nestebina, kad televizijos transliuotojai ieško naujų pajamų šaltinių, visų pirma plėsdami savo reklamos pasiūlą ir darydami ją lankstesnę, panašią į reklamą internete. Šiomis aplinkybėmis Vokietijos televizijos transliuotojas ProSiebenSat.1 pabandė suteikti reklamos užsakovams galimybę transliuoti regioninę (t. y. skirtą vienai ar keliomis federacinėmis žemėmis) reklamą per savo nacionalinius televizijos kanalus. Tai sukėlė grėsmę regioninių ir vietos televizijos operatorių, kuriems reklama yra svarbus pajamų šaltinis, ekonominiams interesams. Todėl visų pirma ProSiebenSat.1 iniciatyvą uždraudė Medienanstalt Berlin-Brandenburg (Berlyno ir Brandenburgo federacinių žemių žiniasklaidos tarnyba, Vokietija). Vis dėlto šis draudimas buvo panaikintas 2014 m. gruodžio 17 d.Bundesverwaltungsgericht (Federalinis administracinis teismas, Vokietija) sprendimu (
2
), priimtu išnagrinėjus kasacinį skundą dėl 2013 m. rugsėjo 26 d.Verwaltungsgericht Berlin (Berlyno administracinis teismas, Vokietija) sprendimo (
3
). Iš tikrųjų savo sprendime Bundesverwaltungsgericht (Federalinis administracinis teismas), be kita ko, nusprendė, kad, kadangi reklama nėra televizijos programos dalis, nacionalinio masto televizijos transliuotojo licencija nėra kliūtis transliuoti regioninę reklamą, nes tos licencijos nuostatos yra susijusios tiktai su redaguojamu turiniu (
4
).
3.
Priėmus šį sprendimą federacinės žemės, turinčios kompetenciją reglamentuoti televizijos transliavimą Vokietijoje, 2015 m. gruodžio 21 d. sudarė Achtzehnter Rundfunkänderungsstaatsvertrag (18-oji iš dalies keičianti valstybinė sutartis dėl transliavimo), kuria į 1991 m. rugpjūčio 31 d.Staatsvertrag für Rundfunk und Telemedien (Valstybinė sutartis dėl transliavimo ir teležiniasklaidos) (toliau – RStV) buvo įtraukta 7 straipsnio 11 dalis, kuria buvo aiškiai uždrausta regioninė reklama per nacionalinius televizijos kanalus (
5
).
4.
Landgericht Stuttgart (Štutgarto apygardos teismas, Vokietija), šioje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, dabar prašo įvertinti, ar šis draudimas atitinka įvairius Sąjungos teisės principus ir nuostatas.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
5.
2010 m. kovo 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2010/13/ES dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų tam tikrų nuostatų, susijusių su audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų teikimu, derinimo (Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyva) 1 straipsnio 1 dalies e punkte nustatyta (
6
):
„Šioje direktyvoje vartojamos šios sąvokų apibrėžtys:
<…>
e)
„televizijos programų transliavimas“ arba „televizijos programos“ (t. y. linijinė audiovizualinės žiniasklaidos paslauga) – audiovizualinės žiniasklaidos paslauga, kurią teikia žiniasklaidos paslaugų teikėjas, skirta vienu metu žiūrėti programas pagal programų tvarkaraštį;
<…>“
6.
Direktyvos 2010/13 4 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės turi teisę reikalauti, kad jų jurisdikcijai priklausantys žiniasklaidos paslaugų teikėjai šia direktyva koordinuojamose srityse laikytųsi išsamesnių ar griežtesnių taisyklių su sąlyga, kad tokios taisyklės atitinka Sąjungos teisę.“
Vokietijos teisė
7.
RStV 2 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Transliavimas yra linijinė informavimo ir komunikacijos paslauga; ją sudaro bendruomenei skirtų vaizdų, perteikiančių judesį, arba garsų, kurie turi būti priimami vienu metu, pasiūlymų rengimas ir platinimas pagal programų lentelę ir naudojant elektromagnetines bangas.“
8.
RStV 7 straipsnio 11 dalyje nustatyta:
„Reklamą ar kitokį turinį programoje, kuri numatyta transliuoti visoje Vokietijoje arba kurią leidžiama transliuoti visoje Vokietijoje, transliuoti ne visoje Vokietijoje galima tik tuomet, kai (ir kiek) tai leidžiama federacinės žemės, kurioje vyksta ši visai Vokietijai neskirta transliacija, teisės aktais. Jei privačių subjektų reklama ar kitoks turinys transliuojamas ne visoje Vokietijoje, tuomet reikia gauti atskirą leidimą pagal federacinės žemės teisę; jis gali būti suteikiamas laikantis įstatymu numatytų esminių sąlygų.“
9.
Nė viena federacinė žemė iki šiol nepasinaudojo RStV 7 straipsnio 11 dalyje numatyta galimybe pagal atitinkamos federacinės žemės teisę išduoti leidimus platinti regioninę reklamą per nacionaliniu mastu transliuojamas programas.
Faktinės aplinkybės, procesas ir prejudiciniai klausimai
10.
Pagal Austrijos teisę įsteigta bendrovė Fussl Modestraße Mayr GmbH valdo Austrijoje ir Bavarijos federalinėje žemėje (Vokietija) įsteigtų drabužių parduotuvių tinklą.
11.
Pagal Vokietijos teisę įsteigta bendrovė SevenOne Media
GmbH yra Vokietijoje įsteigto privataus televizijos transliuotojo ProSiebenSat.1 grupės rinkodaros įmonė.
12.
2018 m. gegužės 25 d.Fussl Modestraße Mayr sudarė sutartį su SevenOne Media dėl televizijos reklamos transliavimo tik Bavarijos federacinėje žemėje per nacionalinio ProSieben kanalo programas, panaudojant Bavarijoje nutiestus Vodafone Kabel Deutschland GmbH kabelinius tinklus. SevenOne Media atsisakė vykdyti šią sutartį motyvuodama tuo, kad regioninis televizijos reklamos transliavimas per visoje Vokietijos teritorijoje transliuojamas programas jai yra draudžiamas pagal RStV 7 straipsnio 11 dalį. Tuomet Fussl Modestraße Mayr kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, kad šis nurodytų SevenOne Media vykdyti iš atitinkamos sutarties kylančius įsipareigojimus.
13.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad šalys neginčija, jog techniniu požiūriu SevenOne Media gali per savo nacionalines laidas transliuoti nagrinėjamą televizijos reklamą taip, kad ji būtų rodoma tiktai Bavarijos federacinės žemės teritorijoje. Taigi vienintelė kliūtis jos transliavimui yra teisinio pobūdžio.
14.
Šiomis aplinkybėmis Landgericht Stuttgart (Štutgarto apygardos teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar
a)
Direktyvos 2010/13/ES 4 straipsnio 1 dalis,
b)
Sąjungos teisėje įtvirtintas lygybės principas ir
c)
SESV 56 straipsnio nuostata dėl laisvės teikti paslaugas
aiškintini taip, kad draudžia priimti ir (ar) taikyti nacionalinės teisės aktą, kuriuo per televizijos programas, transliuojamas visoje valstybėje narėje, draudžiama transliuoti reklamą viename regione?
2.
Ar pirmas klausimas vertintinas kitaip, jei nacionalinėje teisėje galima taikyti įstatymo normas, pagal kurias įstatymu galima leisti transliuoti reklamą viename regione, ir tokiu atveju ją transliuoti leidžiama gavus (reikalingą papildomą) institucijos leidimą?
3.
Ar pirmas klausimas vertintinas kitaip, jei faktiškai nepasinaudojama antrame klausime nurodyta galimybe leisti transliuoti reklamą viename regione, todėl regioninė reklama atitinkamai draudžiama?
4.
Ar Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos [(toliau – Chartija)] 11 straipsnis, atsižvelgiant į Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos[, sudarytos Romoje 1950 m. lapkričio 4 d.,] [(toliau – EŽTK)] 10 straipsnį ir į Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudenciją, ypač į informacijos pliuralizmo principą, aiškintini taip, kad jie draudžia priimti ir (ar) taikyti nacionalinės teisės normą, aprašytą pirmame, antrame ir trečiame klausimuose?“
15.
Rašytines pastabas pateikė Fussl Modestraße Mayr, Vokietijos vyriausybė ir Komisija (
7
). Toms pačioms proceso šalims, taip pat SevenOne Media atstovauta 2020 m. liepos 2 d. įvykusiame teismo posėdyje.
Analizė
16.
Pirmieji trys prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimai, kuriuos siūlau nagrinėti kartu, yra susiję su RStV 7 straipsnio 11 dalyje nustatyto draudimo per nacionalinės televizijos kanalus transliuoti regioninę reklamą vertinimu, atsižvelgiant į įvairias Sąjungos teisės nuostatas ir principus. Atliekant šį vertinimą reikės taikyti proporcingumo kriterijų, pagal kurį bus atsižvelgta, be kita ko, į federacinių žemių galimybę leisti transliuoti tokią reklamą ir į aplinkybę, kad nė viena iš jų šia galimybe nepasinaudojo. Mano supratimu, ketvirtasis klausimas yra susijęs su to paties draudimo principo vertinimu atsižvelgiant į pagrindines teises, visų pirma saviraiškos laisvę.
Dėl pirmojo–trečiojo prejudicinių klausimų
17.
Pirmaisiais trimis prejudiciniais klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2010/13 4 straipsnio 1 dalis, vienodo požiūrio principas ir SESV 56 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiamas toks draudimas transliuoti regioninę reklamą per nacionalinius televizijos kanalus, koks yra nustatytas RStV 7 straipsnio 11 dalyje. „Regioninė reklama“ turi būti suprantama kaip konkrečiam regionui ar keliems regionams skirtų reklamos intarpų arba blokų, kurie skiriasi nuo reklamos, tuo pačiu metu transliuojamos likusioje teritorijoje, transliavimas per nacionalinį televizijos kanalą. Taip pateiktas klausimas yra susijęs ir su galimybės viename ar keliuose regionuose panaikinti šį draudimą svarba.
18.
Nagrinėjamo draudimo analizę pradėsiu nuo įvairių Sąjungos teisėje nustatytų taisyklių tokia tvarka, kokia jos buvo paminėtos prejudiciniuose klausimuose. Taip pat išanalizuosiu Vokietijos vyriausybės argumentą, grindžiamą Direktyvos 2010/13 1 straipsnio 1 dalies e punktu.
Dėl Direktyvos 2010/13 svarbos (nesvarbumo)
19.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia nurodo Direktyvos 2010/13 4 straipsnio 1 dalį. Vokietijos vyriausybė, gindama nagrinėjamą nacionalinę priemonę, pateikia šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies e punktu grindžiamą argumentą.
– Dėl Direktyvos 2010/13 4 straipsnio 1 dalies
20.
Direktyvoje 2010/13 yra įtvirtinta audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų, t. y. užsakomų televizijos programų ir audiovizualinių paslaugų, judėjimo laisvė, iš principo uždraudžiant valstybėms narėms riboti tokių paslaugų priėmimą iš kitų valstybių narių ir retransliavimą savo teritorijose (3 straipsnio 1 dalis). Suteikus šią laisvę, derinamos šias paslaugas reglamentuojančios taisyklės. Šis suderinimas visų pirma susijęs su tokiomis sritimis kaip vartotojų ar tam tikrų kategorijų vartotojų apsauga, Europos kūrinių reklama ar transliuotojams suteikiama galimybė nušviesti itin reikšmingus visuomenei įvykius. Kalbant apie minimalų suderinimą, Direktyvos 2010/13 4 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad valstybės narės gali jų jurisdikcijai priklausantiems žiniasklaidos paslaugų teikėjams šia direktyva koordinuojamose srityse nustatyti griežtesnes taisykles.
21.
Nesuprantu, kaip šia nuostata galėtų būti draudžiamas toks regioninės reklamos draudimas, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje.
22.
Pirma, nemanau, kad šis draudimas patenka į Direktyva 2010/13 reglamentuojamą sritį. Iš tikrųjų nors šioje direktyvoje nustatytos su televizijos reklama susijusių taisyklės, jos vis dėlto yra susijusios su šios reklamos turiniu, jai skiriamu laiku ir aiškiu reklamos atskyrimu nuo redakcinio turinio. Pagrindinis šių taisyklių tikslas yra televizijos žiūrovų apsauga. Vis dėlto pagrindinėje byloje nagrinėjama priemonė yra susijusi su reklamos rinkos padalijimu nacionaliniams ir regioniniams transliuotojams ir ja siekiama apsaugoti regioninių transliuotojų padėtį šioje rinkoje. Tai nepatenka į suderintą Direktyvos 2010/13 taikymo sritį.
23.
Antra, net darant prielaidą, kad nagrinėjama nacionalinė priemonė patenka į Direktyvos 2010/13 taikymo sritį, šios direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje tiktai numatyta, kad valstybės narės turi galimybę priimti griežtesnes taisykles nei nustatytosios minėtoje direktyvoje, bet neapibrėžtas tų taisyklių turinys. Taigi vargu ar šiuo straipsniu galėtų būti draudžiamos tokios valstybės narės priimtos taisyklės.
24.
Kalbant apie išlygą, kad šios griežtesnės taisyklės turi atitikti kitas Sąjungos teisės nuostatas, tai yra klasikinis apribojimas, kuriuo siekiama išvengti, kad valstybėms narėms suteikta galimybė nukrypti nuo Sąjungos teisės akto nuostatų nebūtų aiškinama kaip leidžianti apskritai nukrypti nuo šios teisės. Vis dėlto valstybės narės priimtų taisyklių atitiktis kitoms Sąjungos teisės nuostatoms turi būti vertinama atsižvelgiant ne į Direktyvos 2010/13 4 straipsnio 1 dalį, o į šias kitas nuostatas.
25.
Taigi aš pritariu Komisijos nuomonei, kad tokia nuostata, kaip RStV 7 straipsnio 11 dalis, nepatenka į Direktyvos 2010/13, taigi ir į jos 4 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.
– Dėl Direktyvos 2010/13 1 straipsnio 1 dalies e punkto
26.
Vokietijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose teigia, kad dėl to, kad Direktyvos 2010/13 1 straipsnio 1 dalies e punkte pateiktoje sąvokos „televizijos programų transliavimas“ apibrėžtyje vartojamas posakis „vienu metu žiūrėti programas“, pakartotas į RStV 2 straipsnio 1 dalyje, reikalaujama, kad tas pats turinys būtų tuo pačiu metu transliuojamas visoje teritorijoje, kurioje transliuojamas tam tikras televizijos kanalas, taigi pagal ją draudžiama regioninė reklama per nacionalinius kanalus.
27.
Nemanau, kad šis požiūris yra teisingas.
28.
Iš tikrųjų, net jeigu, priešingai tiksliai nagrinėjamos nuostatos formuluotei, darytume prielaidą, kad sąvoka „žiūrėti vienu metu“ taikoma ne tik programoms (t. y. redakciniam turiniui), bet ir reklamai, šiuo žodžių junginiu visiškai nereikalaujama, kad transliuojamas turinys būtų identiškas visoje teritorijoje, kurioje transliuojama programa.
29.
Direktyva 2010/13 grindžiama vadinamųjų „linijinių“ paslaugų ir užsakomųjų paslaugų atskyrimu. Sąvoka „linijinės paslaugos“ buvo apibrėžta šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies e punkte. Pagrindinis šių paslaugų požymis yra tas, kad sprendimą dėl konkrečiu momentu transliuojamo turinio priima būtent transliuotojas, neatsižvelgdamas į jokią paklausą, o televizijos žiūrovas tik gali pasirinkti, ar priimti transliaciją, ar ne. Taigi laiko atžvilgiu šios paslaugos yra linijinės. Tai reiškia, kad visi televizijos žiūrovai, kuriems skirtas tam tikras turinys, jį žiūri vienu metu. Vis dėlto iš to nekyla joks reikalavimas, kad tas pats turinys turėtų būti skirtas visiems tam tikro televizijos kanalo transliacijų priėmimo zonoje esantiems žiūrovams. Televizijos transliuotojas gali aiškiai diferencijuoti turinį teritoriniu pagrindu arba pagal perdavimo būdą (antžeminį, kabelinį, palydovinį ir kt.), nepašalindamas linijinio savo paslaugos pobūdžio.
30.
Žinoma, toks diferencijavimas gali būti draudžiamas pagal leidimo transliuoti sąlygas arba, kaip yra šiuo atveju, nacionalinės teisės normas, tačiau to visiškai nereikalaujama nei pagal Direktyvos 2010/13 1 straipsnio 1 dalies e punktą, nei pagal jokią kitą šios direktyvos nuostatą.
31.
Taigi Direktyvos 2010/13 1 straipsnio 1 dalies e punkte nenumatytas toks reikalavimas uždrausti regioninę reklamą, koks yra nustatytas RStV 7 straipsnio 11 dalyje.
Vienodo požiūrio principas
32.
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo prejudiciniuose klausimuose vienodo požiūrio principu remiasi kaip referencine norma, pagal kurią vertina RStV 7 straipsnio 11 dalyje įtvirtinto regioninės reklamos per nacionalinius televizijos kanalus draudimo atitiktį Sąjungos teisei. Jo susirūpinimas susijęs, pirma, su tuo, kad, kalbant apie galimybę siūlyti tikslines reklamos paslaugas, nacionalinių linijinių audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų teikėjų (t. y. televizijos transliuotojų) padėtis yra nepalanki, palyginti su nelinijinių audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų teikėjų, ypač veikiančių internete, padėtimi. Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad laikomasi nevienodo požiūrio į regioniniu lygiu veikiančius potencialius reklamos užsakovus, t. y. televizijos reklamos paslaugų gavėjus, kaip ieškovė pagrindinėje byloje, ir didesnius operatorius, kurių reklama nacionaliniu mastu yra tinkama.
33.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją vienodo požiūrio principas reikalauja, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos – vienodai, jeigu toks vertinimas nėra objektyviai pagrįstas (
8
).
34.
Vis dėlto nemanau, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos operatorių situacijos yra panašios.
35.
Pirma, kalbant apie nacionalinių televizijos kanalų operatorius, aš, kaip ir Komisija, manau, kad jų padėtis, kaip tai suprantama pagal vienodo požiūrio principą, nėra panaši į internete veikiančių nelinijinių audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų teikėjų padėtį. Šių paslaugų vartojimo būdai, reklamos skelbimo televizijoje ir internete būdas ir galiausiai tiek nacionalinės, tiek Sąjungos teisės aktai (
9
) yra tokie skirtingi, kad lyginti jų padėtį regioninės reklamos taisyklių atžvilgiu, mano požiūriu, būtų neprasminga. Tai, be kita ko, susiję su tuo, kad dėl interaktyvaus pobūdžio ir įvairios informacijos apie naudotojus rinkimo interneto reklama nėra ribojama pagal teritorijos kriterijų ir gali būti tikslingai adresuojama individualiems vartotojams, atsižvelgiant į tariamus jų interesus, o televizijos atveju to padaryti praktiškai neįmanoma. Galimybė siūlyti regioninę televizijos reklamą negalėtų padėti pašalinti šiuos skirtumus.
36.
Antra, jeigu regioniniu lygmeniu veikiančių potencialių reklamos užsakovų padėtis būtų lyginama su nacionaliniu lygmeniu veikiančių reklamos užsakovų padėtimi, priešingai nei Komisija, nemanau, kad skirtingas nagrinėjamų taisyklių poveikis šioms dviem ekonominės veiklos vykdytojų kategorijoms (reklamos paslaugų gavėjams) galėtų būti laikomas nevienodu požiūriu.
37.
Iš tikrųjų regioninės reklamos per nacionalinės televizijos kanalus draudimas gali labiau paveikti regioniniu lygmeniu veikiančius potencialius reklamos užsakovus, kurie galėtų pasinaudoti tokia reklama, o ne nacionaliniu mastu veikiančius reklamos užsakovus, kuriems ji nebūtų naudinga. Vis dėlto šiuo draudimu siekiama ne reglamentuoti įvairių kategorijų potencialių reklamos užsakovų galimybes skelbti reklamą, o, pasitelkiant televizijos transliuotojus, rezervuoti regioninę reklamos rinką regioninėms ir vietos televizijos organizacijoms. Šio draudimo poveikis skirtingoms potencialių reklamos paslaugų gavėjų kategorijoms kyla ne tiesiogiai iš šio teisės akto, o iš padėties, kurioje šie skirtingi operatoriai yra, visų pirma, dėl savo ekonominio dydžio. Vis dėlto visiems galioja tos pačios taisyklės. Taigi, mano nuomone, vienodo požiūrio principas negali būti aiškinamas taip, kad pagal jį reikalaujama teisės normas taikyti atsižvelgiant į konkrečius kiekvieno teisės subjekto poreikius.
38.
Taigi apibendrinu, jog nemanau, kad pagal vienodo požiūrio principą draudžiama nustatyti tokį regioninės reklamos per nacionalinius televizijos kanalus draudimą, koks įtvirtintas RStV 7 straipsnio 11 dalyje.
SESV 56 straipsnis
39.
Trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar SESV 56 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamas toks regioninės reklamos per nacionalinius televizijos kanalus draudimas, koks įtvirtintas RStV 7 straipsnio 11 dalyje.
40.
Pagal šį Sutarties straipsnį draudžiamas bet koks laisvės teikti paslaugas apribojimas tarpvalstybinėse situacijose, nebent toks apribojimas būtų pagrįstas privalomuoju bendrojo intereso pagrindu.
– Dėl apribojimo buvimo
41.
Iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad televizijos pranešimų, įskaitant reklaminius pranešimus, transliavimas yra paslaugų teikimas, kuriam taikomas SESV 56 straipsnis (
10
). Šiame straipsnyje įtvirtinta laisvė taip pat apima potencialių reklamos užsakovų galimybę naudotis televizijos reklamos paslaugomis (
11
).
42.
Taigi laisvės teikti paslaugas apribojimu laikytinos visos priemonės, kuriomis draudžiama ar trukdoma ją įgyvendinti arba jos įgyvendinimas daromas ne toks patrauklus (
12
). Tai dar svarbiau, kai potencialūs reklamos užsakovai yra kilę iš kitų valstybių narių, nes dėl galimybių naudotis reklamos paslaugomis apribojimų jiems ypač sunku patekti į šiuos apribojimus nustačiusios valstybės narės rinką. Tokie apribojimai gali egzistuoti, be kita ko, kai potencialaus reklamos užsakovo veiklos reklama leidžiama tik per vietos televizijos kanalus, o per nacionalinės televizijos kanalus yra draudžiama (
13
).
43.
Panašią padėtį galima įžvelgti šioje byloje. Ieškovė pagrindinėje byloje, pagal Austrijos teisę įsteigta bendrovė, valdo drabužių parduotuvių tinklą Austrijoje. Ji taip pat nori išplėsti savo veiklą Vokietijoje, bet tik dalyje šios valstybės narės teritorijos, t. y. Bavarijoje.
44.
Šiuo tikslu ieškovė pagrindinėje byloje nori pasinaudoti televizijos reklamos paslaugomis. Tačiau dėl RStV 7 straipsnio 11 dalyje įtvirtinto draudimo ji negali per nacionalinį televizijos kanalą transliuoti tik Bavarijos teritorijai skirtos reklamos, ką ketino daryti pasirašydama sutartį su atsakove pagrindinėje byloje. Jai suteikta galimybė arba pirkti reklamos laiką nacionaliniu mastu iš nacionalinio televizijos kanalo, arba naudotis regioninių ir vietinių televizijos operatorių paslaugomis. Ieškovė aiškina, kad nė viena iš šių galimybių neatitinka jos poreikių.
45.
Reklama nacionaliniu lygiu būtų per brangi ir iš esmės nenaudinga, nes būtų transliuojama daugiausia teritorijoje, kurioje ieškovė neketina tęsti veiklos. Taigi tokia reklama nebūtų efektyvi (
14
).
46.
Kalbant apie per regioninės ir vietos televizijos kanalus transliuojamą reklamą, ji nepadėtų įgyvendinti ieškovės siekiamų tikslų. Pirma, šie kanalai pritraukia tik labai mažą televizijos žiūrovų dalį (remiantis ieškovės duomenimis – apie 5 % televizijos žiūrovų). Antra, šių regioninių ir vietinių kanalų auditorija nėra auditorija, į kurią orientuojasi ieškovė. Iš tikrųjų ieškovė yra suinteresuota, kad reklama būtų transliuojama prieš ar po televizijos programų, galinčių dominti potencialius ieškovės klientus, t. y. madingus drabužius perkančius klientus. Tačiau šio tipo programos yra transliuojamos per nacionalinius televizijos kanalus, o regioniniai ir vietiniai kanalai daugiausia dėmesio skiria aktualiems vietos klausimams ir pritraukia kitokią auditoriją.
47.
Taigi dėl RStV 7 straipsnio 11 dalyje įtvirtinto draudimo neturint galimybės pasinaudoti reklama per nacionalinį televizijos kanalą tiktai Bavarijos teritorijoje, nors toks reklamos transliavimas yra techniškai įmanomas ir atsakovė pagrindinėje byloje yra pasirengusi teikti tokią paslaugą, ieškovei tampa sunkiau patekti į Vokietijos rinką. Taip yra, be kita ko, dėl to, kad ji konkuruoja su nacionaliniu mastu veikiančiais drabužių parduotuvių tinklais, kuriems puikiai tinka reklamos transliavimas per nacionalinius televizijos kanalus, apimantis visą šalies teritoriją.
48.
Šiomis aplinkybėmis, man atrodo, nepaneigiama, kad RStV 7 straipsnio 11 dalyje nustatytas draudimas regioninę reklamą transliuoti per nacionalinius televizijos kanalus yra SESV 56 straipsnyje garantuojamos laisvės teikti paslaugas apribojimas. Aplinkybė, kad pagal RStV federacinėms žemėms yra palikta galimybė leisti transliuoti regioninę reklamą jų teritorijose, neturi jokios įtakos šiam vertinimui, nes, pirma, tai visuomet priklauso nuo kiekvienos federacinės žemės sprendimo ir, antra, iki šiol nė viena iš jų neleido transliuoti tokios reklamos, taigi ši galimybė tebėra tik teorinė.
49.
Dabar reikia išnagrinėti, ar šis apribojimas gali būti pateisinamas privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais.
– Dėl apribojimo pagrindimo
50.
Pagal suformuotą jurisprudenciją SESV 56 straipsniu užtikrinamos laisvės teikti paslaugas apribojimas gali būti pateisinamas, jeigu jis atitinka privalomuosius bendrojo intereso pagrindus, jeigu juo galima užtikrinti siekiamo tikslo įgyvendinimą ir neviršijama tai, kas būtina jam pasiekti (
15
). Atitinkama valstybė narė privalo įrodyti priemonės, kurią ketina priimti arba palikti galioti, pagrįstumą.
51.
Vokietijos vyriausybė kaip pateisinimą nurodo nuomonių pliuralizmo išsaugojimą regioniniu lygmeniu, nes siekiant šio tikslo regioninių ir vietinių televizijos kanalų buvimas yra ypač svarbus. Vis dėlto, šios vyriausybės teigimu, tai, kad pagal RStV 7 straipsnio 11 dalį regioninės reklamos rinka gali būti rezervuota regionų ir vietos televizijos transliuotojams, yra būtina siekiant užtikrinti jų ekonominį išlikimą.
52.
Teisingumo Teismas jau turėjo progą nuspręsti, kad laisvės teikti paslaugas apribojimus galima pateisinti kultūros politikos srities priežastimis, susijusiomis su žiniasklaidos pliuralizmo išsaugojimu. Iš tikrųjų šios priemonės padeda užtikrinti saviraiškos laisvę, saugomą pagal Chartijos 11 straipsnį (
16
).
53.
Atrodo, kad šioje byloje galima pritaikyti tuos pačius argumentus. Natūralu, kad regioniniuose ir vietos televizijos kanaluose nagrinėjamos vietos mastu aktualios temos, kurioms nacionaliniuose televizijos kanaluose neskiriama arba skiriama labai mažai dėmesio. Todėl šie televizijos kanalai prisideda prie viešų debatų, taigi ir prie nuomonių šiuo klausimu pliuralizmo. Įvairios Europos Tarybos institucijos taip pat pabrėžė regioninės ir vietinės žiniasklaidos svarbą palaikant nuomonių pliuralizmą ir dalyvaujamąją demokratiją (
17
). Priemonę, kuria siekiama užtikrinti galimybę veikti regioniniams ir vietos televizijos kanalams, regioninę reklamos rinką paliekant jiems ir taip užtikrinant jų finansavimo šaltinį, manau, galima pateisinti privalomuoju bendrojo intereso pagrindu, susijusiu su kultūros politika.
54.
Vis dėlto tam, kad ši priemonė atitiktų SESV 56 straipsnį, ji turi būti tinkama ja siekiamo tikslo įgyvendinimui užtikrinti ir proporcinga, t. y. ja neturi būti viršijama tai, kas būtina nustatytam tikslui pasiekti.
55.
Vis dėlto tiek prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, tiek pagrindinės bylos šalims kyla abejonių būtent dėl šių dviejų aspektų.
– Dėl nagrinėjamos nacionalinės priemonės tinkamumo
56.
Pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl nagrinėjamos priemonės sistemiškumo ir nuoseklumo, kaip tai suprantama pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją (
18
), nes tikslinė reklama, skirta tam tikrų kategorijų vartotojams, yra leidžiama internete ir, be kita ko, siejama su šiame tinkle teikiamomis nelinijinėmis audiovizualinės žiniasklaidos paslaugomis. Pagrindinės bylos šalys ir Komisija pateikė panašių argumentų.
57.
Manęs tokie argumentai neįtikino. Kaip jau minėjau aptardamas vienodo požiūrio principą, reklama internete veikia visiškai kitaip nei televizijos reklama. Pirma, reklama internete techniškai nepriklauso nuo turinio, su kuriuo ji susijusi. Nors vartotojui susidaro įspūdis, kad reklama yra šio turinio sudedamoji dalis, faktiškai ji gaunama iš kito šaltinio. Antra, interneto paslaugų teikėjai, remdamiesi surinkta informacija apie jų naudotojus, gali individualiai orientuoti reklamą į kiekvieną interneto naudotoją, atsižvelgdami į konkrečius interesus, jam priskiriamus remiantis surinkta informacija. Naudotojo geografinė padėtis yra tik vienas iš veiksnių, į kuriuos atsižvelgiama. Todėl, žiūrėdamas tą patį turinį internete, kiekvienas naudotojas gali gauti būtent jam skirtą reklamos rinkinį, kuris skiriasi nuo kitiems naudotojams skiriamų rinkinių. Šis mechanizmas yra daug sudėtingesnis nei televizijos reklamos, kuriai taikoma nagrinėjama nacionalinė priemonė, geografinis paskirstymas.
58.
Tiesa, kad internetu teikiamos paslaugos sudaro konkurenciją regionų ir vietos televizijos transliuotojams reklamos rinkoje ir kelia grėsmę jų pajamoms iš šios rinkos, tačiau šis klausimas nepriskirtas federacinių žemių teisės aktų leidybos kompetencijai jau vien dėl to, kad Direktyva 2000/31 labai riboja valstybių narių galimybę reglamentuoti šias paslaugas (
19
). Be to, interneto reglamentavimo uždaviniai yra visiškai kitokio pobūdžio nei iškelti teisės aktuose, kuriais reglamentuojama televizija. Vis dėlto negalima priekaištauti valstybei narei, kaip tai daro Komisija, kad ji nereglamentavo to, kas nepatenka į jos reglamentavimo įgaliojimų sritį.
59.
Dėl šios priežasties nematau analogijos tarp šios bylos ir bylos, kurioje priimtas Sprendimas Corporación Dermoestética (
20
). Toje byloje nagrinėtas medicininio ir chirurginio gydymo reklamos draudimas. Vis dėlto šis draudimas buvo susijęs tik su nacionaliniais televizijos kanalais, išskyrus regioninius kanalus, kuriuose tokia reklama buvo leidžiama. Teisingumo Teismas nusprendė, kad ši tvarka nenuosekli, todėl prieštarauja SESV 56 straipsniui (
21
). Vis dėlto šioje byloje nagrinėjama nacionaline priemone siekiama ne uždrausti ar apriboti bet kokią televizijos žiūrovų kategorijai skirtą reklamą, o rezervuoti konkrečią rinką, būtent regioninės televizijos reklamos rinką, regionų ir vietos televizijos transliuotojams. Taigi aplinkybė, kad kitais ryšio kanalais, visų pirma internetu, transliuojama tikslinė reklama, nepaneigia šios priemonės nuoseklumo.
60.
Be to, nemanau, kad šią išvadą reikėtų kvestionuoti dėl „žiniasklaidos priemonių konvergencijos“, visų pirma televizijos ir interneto konvergencijos, kuria remiasi atsakovė pagrindinėje byloje. Ši konvergencija yra tik procesas, kuris, kol šios dvi žiniasklaidos priemonės reglamentuojamos skirtingais teisės aktais (
22
), toli gražu dar nėra baigtas. Taigi nesutinku su Komisijos nuomone dėl tariamai „anachronistinio“ nagrinėjamos nacionalinės priemonės pobūdžio. Bet kuriuo atveju ši priemonė nėra labiau anachronistinė nei įvairioms žiniasklaidos rūšims taikomi Sąjungos teisės aktai.
61.
Antra, ieškovė pagrindinėje byloje, šiuo klausimu, kaip, beje, ir kitais, palaikoma atsakovės pagrindinėje byloje, ginčija prielaidą, kuria grindžiama nagrinėjama nacionalinė priemonė, t. y. kad regioninės reklamos rinkos atvėrimas nacionalinės televizijos kanalams daro didelę žalą regionų ir vietos televizijos transliuotojų finansavimui. Šis argumentas, be kita ko, grindžiamas atsakovės pagrindinėje byloje užsakymu atliktu tyrimu (
23
). Remiantis šiuo tyrimu, reklamos užsakovai, kurie gali naudotis regionine reklama per nacionalinius televizijos kanalus, kaip antai ieškovė pagrindinėje byloje, yra kiti nei tie, kurie naudojasi regioninių ir vietos kanalų teikiamomis reklamos paslaugomis. Todėl atvėrus šią rinką nacionaliniams kanalams regioniniai ir vietiniai kanalai neprarastų didelės dalies pajamų. Vis dėlto, remiantis šiuo tyrimu, reklama internete iš tikrųjų daro neigiamą poveikį šių kanalų pajamoms.
62.
Nenorėdamas leistis į polemiką dėl faktų vertinimo, vis dėlto manau, kad sudėtinga užtikrintai numatyti būsimą rinkos dalyvių elgesį iš dalies pakeistoje teisinėje aplinkoje, be kita ko, dėl to, kad jie linkę pritaikyti savo elgesį prie tokių pasikeitimų. Be to, pripažinus regioninės reklamos principą, niekas netrukdo nacionaliniams televizijos kanalams taip pat siūlyti reklamos paslaugas subregioniniu ir vietos lygmeniu, t. y. lygmeniu, kurį, sprendžiant iš pirmiau minėto tyrimo, šiuo metu yra užėmę regionų ir vietos televizijos transliuotojai.
63.
Taigi mintis, kad tokių didelę įtaką turinčių subjektų kaip nacionalinės televizijos kanalai patekimas į regioninės reklamos rinką gali rimtai pažeisti šios rinkos dalis, kurias šiuo metu valdo regionų ir vietos televizijos transliuotojai, man neatrodo akivaizdžiai nepagrįsta. Taigi, manau, kad Vokietijos teisės aktų leidėjas, naudodamasis savo diskrecija, turėjo teisę, remdamasis šia prielaida, uždrausti regioninę reklamą per nacionalinius televizijos kanalus. Kalbant apie priemonę, skirtą Chartijos 11 straipsnyje užtikrintai saviraiškos laisvei apsaugoti, pažymėtina, kad nacionalinės teisės aktų leidėjo diskrecija yra ypač didelė (
24
).
64.
Baigdamas šią dalį laikausi nuomonės, kad Vokietijos teisės aktų leidėjas, naudodamasis savo diskrecija, turėjo teisę manyti, jog nacionalinių televizijos kanalų patekimas į regioninės reklamos rinką gali pakenkti regionų ir vietos televizijos transliuotojų finansavimui, taip keldamas grėsmę nuomonių pliuralizmui regioniniu lygmeniu, kurį šie transliuotojai padeda užtikrinti. Taigi, man atrodo, kad nagrinėjama nacionalinė priemonė yra tinkama siekiant įgyvendinti tikslą apsaugoti šį pliuralizmą. Be to, aplinkybė, kad internete skelbiama konkretiems naudotojams skirta tikslinė reklama, nepaneigia šios priemonės nuoseklumo.
– Dėl nagrinėjamos nacionalinės priemonės proporcingumo
65.
Kad laisvės teikti paslaugas apribojimas galėtų būti pateisinamas privalomuoju bendrojo intereso pagrindu, jis turi ne tik būti tinkamas siekiamam tikslui įgyvendinti, bet ir jam proporcingas, t. y. neviršyti to, kas būtina šiam tikslui pasiekti. Taigi kyla klausimas, ar kitos priemonės negali padėti pasiekti tą patį tikslą, kartu mažiau apribodamos laisvę teikti paslaugas.
66.
Tiek pagrindinės bylos šalys, tiek Komisija ginčija nagrinėjamos nacionalinės priemonės proporcingumą tvirtindamos, kad ji daro didelę žalą ieškovės reklamos galimybėms ir teikia labai nedidelę naudą regionų ir vietos televizijos operatoriams.
67.
Vis dėlto šis argumentas grindžiamas tuo, kad šie suinteresuotieji asmenys neigė šios priemonės tinkamumą siekiamam tikslui įgyvendinti. Tačiau, kaip jau paaiškinau, man neatrodo, kad įrodyta, jog minėta priemonė neatitinka savo tikslo. Taigi, jei būtų pripažinta, kad nagrinėjama priemonė yra tinkama savo tikslui pasiekti, nagrinėjamų interesų, t. y. įmonių, norinčių skelbti regioninę reklamą per nacionalinės televizijos kanalus, ir regionų ir vietos televizijos transliuotojų interesų, pusiausvyra turėtų būti vertinama kitu atžvilgiu. Iš tikrųjų, mano nuomone, Vokietijos teisės aktų leidėjas galėjo pagrįstai manyti, kad su minėtų organizacijų buvimu ir jų indėliu į regioninio ir vietos lygmens viešas diskusijas susijęs viešasis interesas yra svarbesnis už privatų įmonių interesą skelbti reklamą tam tikru ryšio kanalu.
68.
Taigi lieka iškelti klausimą, ar yra kitų, mažiau ribojančių, priemonių, kurios leistų regioniniu ir vietos lygmeniu pasiekti šį žiniasklaidos pliuralizmo apsaugos tikslą.
69.
Šiuo klausimu ieškovė pagrindinėje byloje remiasi jos kilmės valstybėje narėje – Austrijoje – galiojančiu sprendimu. Tuo sprendimu užtikrinamas valstybinių televizijos kanalų finansavimas iš tam tikro mokesčio, kartu draudžiant reklamą ir paliekant privatiems kanalams laisvę reklamos, įskaitant regioninę, srityje.
70.
Vis dėlto, pagal suformuotą jurisprudenciją, tai, kad viena valstybė narė nustato ne tokias griežtas taisykles kaip tos, kurias taiko kita valstybė narė, nereiškia, kad jos yra neproporcingos ir dėl to nesuderinamos su Sąjungos teise (
25
). Taigi mažiau griežtų taisyklių buvimas Austrijoje negali būti laikomas nagrinėjamos Vokietijoje taikomos priemonės neproporcingumo įrodymu.
71.
Be to, nors finansuojant žiniasklaidą iš viešųjų fondų gali būti sprendžiamos tam tikros problemos, tai taip pat gali sukelti klausimų dėl realaus šių žiniasklaidos priemonių nepriklausomumo. Šiuo požiūriu nuosavų išteklių turėjimas, pavyzdžiui, gaunant pajamų iš reklamos, yra papildomas minėtų žiniasklaidos priemonių nepriklausomumo, taigi ir nuomonių pliuralizmo įrodymas.
72.
Vis dėlto vien RStV 7 straipsnio 11 dalyje nustatyta sąlyga, pagal kurią federacinės žemės gali, galbūt su tam tikromis išlygomis, savo teritorijose leisti transliuoti regioninę reklamą per nacionalinius televizijos kanalus, leidžia manyti, kad RStV 7 straipsnyje nustatytas draudimas gali būti sušvelnintas nepažeidžiant šiuo draudimu siekiamo tikslo. Tai, kad ši galimybė iki šiol nebuvo pritaikyta, neturi jokios įtakos aplinkybei, kad Vokietijos įstatymų leidėjas, nustatydamas šią sąlygą, pripažino tokio galimo leidimo suderinamumą su nagrinėjamos priemonės tikslais.
73.
Būtų galima numatyti ir kitas mažiau ribojančias priemones nei absoliutus regioninės reklamos nacionaliniuose televizijos kanaluose uždraudimas, kaip antai regioninių ir vietinių televizijos organizacijų dalyvavimą skirstant pajamas, kurias nacionaliniai televizijos transliuotojai gautų iš tokios regioninės reklamos. Tokia priemonė leistų suderinti potencialių reklamos užsakovų, kaip antai ieškovės pagrindinėje byloje, interesus su regionų ir vietos televizijos transliuotojų interesais.
74.
Galiausiai būtent prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į Vokietijoje susiklosčiusias konkrečias teisines ir faktines aplinkybes, turės įvertinti nagrinėjamos priemonės proporcingumą ir, be kita ko, galimų mažiau ribojančių priemonių buvimą. Kad šis vertinimas būtų realistiškas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi atsižvelgti tik į priemones, kurias iš tikrųjų gali taikyti nacionalinės teisės aktų leidėjas. Iš tikrųjų juo visiškai nesiekiama kritikuoti esamos priemonės remiantis neabejotinai mažiau ribojančiomis, bet grynai teorinėmis priemonėmis.
Siūlymas dėl sprendimo
75.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau į pirmuosius tris prejudicinius klausimus atsakyti taip: Direktyvos 2010/13 4 straipsnio 1 dalis ir vienodo požiūrio principas turi būti aiškinami taip, kad pagal juos nedraudžiamas toks regioninės reklamos per nacionalinius televizijos kanalus draudimas, koks yra įtvirtintas RStV 7 straipsnio 11 dalyje. SESV 56 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo toks draudimas nedraudžiamas, jeigu nėra mažiau ribojančių priemonių, kurias nacionalinės teisės aktų leidėjas realiai gali nustatyti ir kuriomis būtų galima pasiekti tikslą regionų ir vietos lygmeniu apsaugoti nuomonių pliuralizmą, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Dėl ketvirtojo prejudicinio klausimo
76.
Ketvirtuoju prejudiciniu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Chartijos 11 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiamas toks regioninės reklamos per nacionalinius televizijos kanalus draudimas, koks įtvirtintas RStV 7 straipsnio 11 dalyje.
77.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepaaiškino savo abejonių dėl nagrinėjamos nacionalinės priemonės atitikties Chartijos 11 straipsniui pagrindo. Tas pats pasakytina apie ieškovę pagrindinėje byloje ir Komisiją – jos tik tvirtina, kad šia priemone pažeidžiama minėta Chartijos nuostata. Vis dėlto tam, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui būtų pateiktas atsakymas į jo klausimą, šį klausimą reikia išnagrinėti.
78.
Kaip teisingai pažymėjo Komisija, nagrinėjamu atveju Chartija turi būti taikoma. Iš tikrųjų ji, be kita ko, turi būti taikoma tais atvejais, kai nacionalinės teisės aktais ribojama vidaus rinkos laisvė, o valstybė narė, siekdama pateisinti šį apribojimą, remiasi privalomuoju bendrojo intereso pagrindu (
26
).
79.
Pagal Chartijos 52 straipsnio 3 dalį, kadangi joje yra nurodytos teisės, atitinkančios EŽTK garantuojamas teises, jų esmė ir taikymo sritis yra tokios pat, kaip nurodyta šioje konvencijoje. Saviraiškos laisvė užtikrinama EŽTK 10 straipsniu. Taigi šia konvencija suteiktų teisių prasmė ir apimtis yra apibrėžtos Europos Žmogaus Teisių Teismo jurisprudencijoje.
80.
Pagal šią jurisprudenciją, kaip pabrėžia Komisija, saviraiškos laisvė galioja laisvei užsiimti verslu ir reklamai (
27
). Darytina išvada, kad šioje byloje aptariama nacionalinė priemonė, kuria ribojamos ieškovės pagrindinėje byloje galimybės skelbti reklamą, turi būti nagrinėjama kaip saviraiškos laisvės, užtikrinamos ir EŽTK 10 straipsniu, ir Chartijos 11 straipsniu, apribojimas.
81.
Vis dėlto pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį naudojimosi joje pripažintomis teisėmis ir laisvėmis apribojimas yra galimas, jeigu yra numatytas įstatyme, nekeičia šių teisių ir laisvių esmės ir iš tikrųjų atitinka Sąjungos pripažintus bendrojo intereso tikslus arba poreikį apsaugoti kitų asmenų teises bei laisves. Panaši išlyga, susijusi su saviraiškos laisve, įtvirtinta EŽTK 10 straipsnio 2 dalyje.
82.
Šioje byloje nagrinėjama nacionaline priemone siekiama apsaugoti žiniasklaidos pliuralizmą, o tai aiškiai pripažinta Chartijos 11 straipsnio 2 dalyje. Pagal Europos Žmogaus Teisių Teismo suformuotą jurisprudenciją, susijusią su EŽTK 10 straipsnio 2 dalies taikymu, „susitariančiųjų valstybių šioje srityje turimos diskrecijos apimtis priklauso nuo įvairių veiksnių, įskaitant „diskurso“ arba nagrinėjamos informacijos tipą, kurie yra labai svarbūs. Taigi, nors pagal [EŽTK] 10 straipsnio 2 dalį saviraiškos laisvės apribojimai, pavyzdžiui, politikos srityje, negalimi, susitariančiosios valstybės turi plačią diskreciją reglamentuoti saviraiškos laisvę verslo srityje“ (
28
). Teisingumo Teismas jau pripažino šį principą vertindamas pagrindinių teisių taikymą Sąjungos teisėje (
29
). Be to, Europos Žmogaus Teisių Teismo teigimu, „kai siekiama apsaugoti „kitų asmenų teises ir laisves“ ir kai šios „teisės ir laisvės“ yra vienos iš [EŽTK] arba jos protokoluose garantuojamų teisių ir laisvių, reikia pripažinti, kad dėl būtinybės jas apsaugoti valstybės gali būti priverstos apriboti kitas teises ir laisves, kurios taip pat įtvirtintos [EŽTK]. Tokiu atveju sudėtinga pasverti galbūt prieštaringus skirtingų subjektų interesus ir susitariančiosios valstybės narės turi turėti plačią diskreciją šiuo klausimu“ (
30
).
83.
Mano nuomone, priimdamas nagrinėjamą nacionalinę priemonę, Vokietijos teisės aktų leidėjas neviršijo savo diskrecijos lygindamas, pirma, laisvę užsiimti verslu ir, antra, interesą apsaugoti nuomonių pliuralizmą ir žiniasklaidos priemones.
84.
Šiuo klausimu ypač svarbu pažymėti, kad nagrinėjama priemonė neapima jokio ieškovės pagrindinėje byloje gaminių ar prekių ženklo reklamos draudimo. Jos poveikis apsiriboja tuo, kad ieškovė turi galimybę reklamuotis tik vienu ryšio kanalu, t. y. per nacionalinius televizijos kanalus skelbdama regioninę reklamą. Nors, ieškovės teigimu, tai yra pelningiausia reklamos priemonė, vis dėlto ji gali naudotis ir kitais reklamos kanalais, be kita ko, reklama internete, kurią pati ieškovė apibūdina kaip beveik lygiavertę televizijos reklamai. Taigi, kalbant apie ieškovės saviraiškos laisvę, reikia konstatuoti, kad nagrinėjama nacionalinė priemonė neturi įtakos jos teisių esmei (
31
). Ji daugių daugiausia daro įtaką jos komercinėms galimybėms.
85.
Taigi į ketvirtąjį prejudicinį klausimą siūlau atsakyti, kad Chartijos 11 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nedraudžiamas toks regioninės reklamos per nacionalinius televizijos kanalus draudimas, koks yra įtvirtintas RStV 7 straipsnio 11 dalyje.
Išvada
86.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau į Landgericht Stuttgart (Štutgarto apygardos teismas, Vokietija) pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
2010 m. kovo 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2010/13/ES dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų tam tikrų nuostatų, susijusių su audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų teikimu, derinimo (Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyva) 4 straipsnio 1 dalis, vienodo požiūrio principas ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 11 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad jais nedraudžiamas toks regioninės reklamos per nacionalinius televizijos kanalus draudimas, koks yra įtvirtintas 1991 m. rugpjūčio 31 d. Staatsvertrag für Rundfunk und Telemedien (Valstybinė sutartis dėl transliavimo ir teležiniasklaidos), iš dalies pakeistos 2015 m. gruodžio 21 d.Achtzehnter Rundfunkänderungsstaatsvertrag (18-oji iš dalies keičianti valstybinė sutartis dėl transliavimo), 7 straipsnio 11 dalyje.
SESV 56 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad juo toks draudimas nedraudžiamas, jeigu nėra mažiau ribojančių priemonių, kurias nacionalinės teisės aktų leidėjas iš tikrųjų galėtų nustatyti ir kurios padėtų pasiekti tikslą apsaugoti nuomonių įvairovę regioniniu ir vietos lygmeniu, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	6 C 32.13.
(
3
)	27 K 231.12.
(
4
)	Matzneller, P., „Le BVerwG autorise la régionalisation de la publicité par une chaîne nationale“, IRIS. Observations juridiques de l’Observatoire européen de l’audiovisuel, 2015, Nr. 3, p. 8; Trute, H.-H., „Zulässigkeit von Werbespots mit regional beschränktem Verbreitungsgebiet“, Gewerblicher Rechtsschutz und Urheberrecht. Praxis im Immaterialgüterund Wettbewerbsrecht, 2015, Nr. 13, p. 284.
(
5
)	Šiuo klausimu, visų pirma, žr. Iacino, G., dans: Observatoire européen de l’audiovisuel, IRIS Spécial, „La télévision régionale et locale en Europe“, Strasbourg 2016, p. 60–61.
(
6
)	OL L 95, 2010, p. 1, ir klaidų ištaisymas OL L 263, 2010, p. 15.
(
7
)	SevenOne Media pastabos buvo pateiktos pasibaigus terminui, todėl nebuvo pridėtos prie bylos.
(
8
)	Dėl televizijos reklamos žr., be kita ko, 2013 m. liepos 18 d. Sprendimą Sky Italia (C‑234/12, EU:C:2013:496, 15 punktas).
(
9
)	Direktyva 2010/13 ir 2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (Elektroninės komercijos direktyva) (OL L 178, 2000, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 25 t., p. 399).
(
10
)	Žr. 1974 m. balandžio 30 d. Sprendimą Sacchi (155/73, EU:C:1974:40, 6 punktas). Žr. neseniai priimtą 2019 m. gruodžio 11 d. Sprendimą TV Play Baltic (C‑87/19, EU:C:2019:1063, 34 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
11
)	Šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 17 d. Sprendimą Corporación Dermoestética (C‑500/06, EU:C:2008:421, 33 punktasin fine).
(
12
)	2008 m. liepos 17 d. Sprendimas Corporación Dermoestética (C‑500/06, EU:C:2008:421, 32 punktas).
(
13
)	Šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 17 d. Sprendimą Corporación Dermoestética (C‑500/06, EU:C:2008:421, 33 punktas).
(
14
)	Ieškovė pagrindinėje byloje taip pat teigia, kad reklama nacionaliniu mastu jai galėtų būti netgi žalinga, nes paskatintų paklausą, kurios ieškovė negalėtų patenkinti. Vis dėlto šis argumentas man atrodo visiškai hipotetinis, nes nėra jokių garantijų, kad dėl televizijos reklamos ieškovės paklausa taip sėkmingai išaugtų.
(
15
)	Žr. pastaruoju metu priimtą 2019 m. gruodžio 11 d. Sprendimą TV Play Baltic (C‑87/19, EU:C:2019:1063, 37 punktas).
(
16
)	Dėl laisvo prekių judėjimo žr. 1997 m. birželio 26 d. Sprendimą Familiapress (C‑368/95, EU:C:1997:325, 18 punktas). Taip pat žr., be kita ko, 2007 m. gruodžio 13 d. Sprendimą United Pan-Europe Communications Belgium ir kt. (C‑250/06, EU:C:2007:783, 40–42 punktai) ir 2019 m. gruodžio 11 d. Sprendimą TV Play Baltic (C‑87/19, EU:C:2019:1063, 38–40 punktai).
(
17
)	Žr. T. McGonagle ir N. van Eijk, Observatoire européen de l’audiovisuel, IRIS Spécial, „La télévision régionale et locale en Europe“, Strasbourg 2016, p. 12–20 ir cituotus dokumentus.
(
18
)	Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas cituoja 2012 m. liepos 12 d. Sprendimą HIT ir HIT LARIX (C‑176/11, EU:C:2012:454, 22 punktas). Taip pat žr. 2008 m. liepos 17 d. Sprendimą Corporación Dermoestética (C‑500/06, EU:C:2008:421, 39 punktas).
(
19
)	Kalbant apie internete teikiamas audiovizualinės žiniasklaidos paslaugas, Direktyvoje 2010/13 yra numatyti tam tikri reklamos apribojimai. Tačiau šie apribojimai nesusiję su šios reklamos geografine apimtimi.
(
20
)	2008 m. liepos 17 d. sprendimas (C‑500/06, EU:C:2008:421).
(
21
)	2008 m. liepos 17 d. Sprendimas Corporación Dermoestética (C‑500/06, EU:C:2008:421, 39 ir 40 punktai).
(
22
)	Sąjungos teisės lygmeniu – Direktyva 2010/13, į kurią įtrauktos specialios televizijai taikomomis nuostatos, ir Direktyva 2000/31.
(
23
)	Dewenter, R., „Führt das Verbot regionaler Fernsehwerbung auf bundesweiten Programmen zu einer Förderung von lokalen/regionalen Programmen?“ (https://www.hsu-hh.de/ioek/wp-content/uploads/sites/520/2020/01/Gutachten_P7S1_Dewenter_final.pdf).
(
24
)	2007 m. gruodžio 13 d. Sprendimas United Pan-Europe Communications Belgium ir kt. (C‑250/06, EU:C:2007:783, 44 punktas).
(
25
)	Žr., be kita ko, 1995 m. gegužės 10 d. Sprendimą Alpine Investments (C‑384/93, EU:C:1995:126, 51 punktas), 2004 m. liepos 13 d. Sprendimą Komisija/Prancūzija (C‑262/02, EU:C:2004:431, 37 punktas), taip pat galiausiai 2019 m. rugsėjo 18 d. Sprendimą VIPA (C‑222/18, EU:C:2019:751, 71 punktas).
(
26
)	Galiausiai žr. 2019 m. gegužės 21 d. Sprendimą Komisija / Vengrija(Usufruits sur terres agricoles) (C‑235/17, EU:C:2019:432, 63–65 punktai).
(
27
)	Žr. 2013 m. liepos 16 d. EŽTT sprendimą Remuszko prieš Lenkiją (CE:ECHR:2013:0716JUD000156210, 59 punktas).
(
28
)	2013 m. sausio 10 d. EŽTT sprendimas Ashby Donald ir kiti prieš Prancūziją (CE:ECHR:2013:0110JUD003676908, 39 punktas).
(
29
)	Žr. 2003 m. spalio 23 d. Sprendimą RTL Television (C‑245/01, EU:C:2003:580, 73 punktas).
(
30
)	2013 m. sausio 10 d. EŽTT sprendimas Ashby Donald ir kiti prieš Prancūziją (CE:ECHR:2013:0110JUD003676908, 40 punktas).
(
31
)	Pagal analogiją žr. 2016 m. gegužės 4 d. Sprendimą Philip Morris Brands ir kt. (C‑547/14, EU:C:2016:325, 151 punktas).