62022CJ0777
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
z 15. júla 2025 (
*1
)
„Odvolanie – Hospodárska a menová politika – Smernica 2014/59/EÚ – Ozdravenie a riešenie krízových situácií úverových inštitúcií – Články 27 až 29 – Opatrenia včasnej intervencie – Nariadenie (EÚ) č. 1024/2013 – Jednotný mechanizmus dohľadu – Článok 4 ods. 3 – Rozhodnutie Európskej centrálnej banky (ECB) o zavedení dočasnej správy nad bankou – Žaloba o neplatnosť, ktorú podal akcionár – Článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ – Fyzická osoba priamo a osobne dotknutá aktom inštitúcie Európskej únie – Ukončenie dočasnej správy – Pretrvávanie záujmu na konaní – Uplatňovanie práva Únie a vnútroštátneho práva zo strany ECB – Povinnosť konformného výkladu vnútroštátneho práva“
V spojených veciach C‑777/22 P a C‑789/22 P,
ktorých predmetom sú dve odvolania podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 21. a 22. decembra 2022,
Európska centrálna banka (ECB), v zastúpení: pôvodne C. Hernández Saseta a A. Pizzolla, splnomocnené zástupkyne, za právnej pomoci M. Lamandini, avvocato, neskôr C. Hernández Saseta, M. Ioannidis, A. Pizzolla a C. Zilioli, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci M. Lamandini, avvocato,
odvolateľka vo veci C‑777/22 P,
Európska komisia, v zastúpení: pôvodne V. Di Bucci, A. Nijenhuis a D. Triantafyllou, splnomocnení zástupcovia, neskôr P. A. Messina, A. Nijenhuis a D. Triantafyllou, splnomocnení zástupcovia, a napokon P. A. Messina a D. Triantafyllou, splnomocnení zástupcovia,
odvolateľka vo veci C‑789/22 P,
ktoré v konaní podporujú:
Talianska republika, v zastúpení: pôvodne G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci P. Gentili, avvocato dello Stato, neskôr S. Fiorentino, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci P. Gentili, avvocato dello Stato,
vedľajšia účastníčka konania v odvolacom konaní,
ďalšia účastníčka konania:
Francesca Corneli, bydliskom vo Velletri (Taliansko), v zastúpení: pôvodne L. Boggio a F. Ferraro, avvocati, neskôr L. Boggio, F. Ferraro a C. E. Tuo, avvocati,
žalobkyňa v prvostupňovom konaní,
SÚDNY DVOR (veľká komora),
v zložení: predseda K. Lenaerts, podpredseda T. von Danwitz, predsedovia komôr F. Biltgen, K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, A. Kumin, N. Jääskinen a D. Gratsias (spravodajca), sudcovia E. Regan, I. Ziemele, J. Passer a Z. Csehi,
generálna advokátka: J. Kokott,
tajomník: C. Di Bella, referent,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní 25. júna 2024,
po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 21. novembra 2024,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Európska centrálna banka (ECB) a Európska komisia sa svojimi odvolaniami domáhajú zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 12. októbra 2022, Corneli/ECB (T‑502/19, ďalej len napadnutý rozsudok, EU:T:2022:627), ktorým Všeobecný súd čiastočne vyhovel žalobe, ktorú podala pani Francesca Corneliová, keď zrušil rozhodnutie ECB ECB‑SSM‑2019‑ITCAR‑11 z 1. januára 2019 o zavedení dočasnej správy nad Banca Carige SpA (ďalej len „rozhodnutie o zavedení dočasnej správy“), ako aj rozhodnutie ECB ECB‑SSM‑2019‑ITCAR‑13 z 29. marca 2019 o predĺžení trvania dočasnej správy do 30. septembra 2019 (ďalej len „rozhodnutie o predĺžení“ a spolu s rozhodnutím o zavedení dočasnej správy „sporné rozhodnutia“).
Právny rámec
Právo Únie
Nariadenie (EÚ) č. 1024/2013
2
„Jednotný mechanizmus dohľadu“ (JMD) je na účely nariadenia Rady (EÚ) č. 1024/2013 z 15. októbra 2013, ktorým sa Európska centrálna banka poveruje osobitnými úlohami, pokiaľ ide o politiky týkajúce sa prudenciálneho dohľadu nad úverovými inštitúciami (Ú. v. EÚ L 287, 2013, s. 63), vymedzený v článku 2 bode 9 tohto nariadenia ako „systém finančného dohľadu pozostávajúci z Európskej centrálnej banky a príslušných vnútroštátnych orgánov zúčastnených členských štátov, ako sa uvádza v článku 6 tohto nariadenia“.
3
Článok 4 tohto nariadenia stanovuje:
„1.   V rámci článku 6 má ECB v súlade s odsekom 3 tohto článku výhradnú právomoc vykonávať na účely prudenciálneho dohľadu v súvislosti so všetkými úverovými inštitúciami usadenými v zúčastnených členských štátoch tieto úlohy:
…
e)
zabezpečovať dodržiavanie súladu s aktmi uvedenými v článku 4 ods. 3 prvom pododseku, ktorými sa voči úverovým inštitúciám stanovuje požiadavka mať zavedené spoľahlivé mechanizmy riadenia a správy vrátane primeraných a náležitých požiadaviek na osoby zodpovedné za riadenie úverových inštitúcií, procesy riadenia rizík, mechanizmy vnútornej kontroly, politiky a postupy odmeňovania a efektívne postupy posudzovania primeranosti vnútorného kapitálu vrátane modelov založených na interných ratingoch;
…
i)
vykonávať úlohy dohľadu v súvislosti s plánmi ozdravenia a včasnou intervenciou v prípade, ak úverová inštitúcia alebo skupina, vo vzťahu ku ktorej je ECB orgánom konsolidovaného dohľadu, nespĺňa príslušné prudenciálne požiadavky alebo ich pravdepodobne nebude spĺňať, a len v prípadoch výslovne stanovených v príslušnom práve Únie vo vzťahu k príslušným orgánom aj v súvislosti so štrukturálnymi zmenami požadovanými od úverových inštitúcií s cieľom zabrániť finančným ťažkostiam alebo zlyhaniu, okrem právomocí týkajúcich sa riešenia krízových situácií.
2.   V prípade úverových inštitúcií usadených v nezúčastnenom členskom štáte, ktoré v zúčastnenom členskom štáte zriaďujú pobočku alebo poskytujú cezhraničné služby, ECB vykonáva v rozsahu vymedzenom v odseku 1 úlohy, ktoré sú v súlade s príslušným právom Únie v právomoci príslušných vnútroštátnych orgánov.
3.   ECB na účely vykonávania úloh, ktorými bola poverená podľa tohto nariadenia, a s cieľom zabezpečiť vysokú úroveň dohľadu uplatňuje celé príslušné právo Únie a v prípade, keď sa toto právo Únie skladá zo smerníc, vnútroštátne právne predpisy, ktorými sa tieto smernice transponujú. Keď sú príslušným právom Únie nariadenia a keď tieto nariadenia v súčasnosti explicitne ponúkajú členským štátom rôzne možnosti, ECB uplatňuje aj vnútroštátne právne predpisy, ktorými sa tieto možnosti vykonávajú.
…“
4
V článku 9 ods. 1 a 2 uvedeného nariadenia sa stanovuje:
„1.   ECB sa výlučne na účely vykonávania úloh, ktorými sa poveruje na základe článku 4 ods. 1 a 2 a článku 5 ods. 2, považuje podľa potreby za príslušný alebo určený orgán v zúčastnených členských štátoch, ako sa ustanovuje v príslušnom práve Únie.
Na tie isté výlučné účely má ECB všetky právomoci a povinnosti stanovené v tomto nariadení. Taktiež má všetky právomoci a povinnosti, ktoré majú podľa príslušného práva Únie príslušné a určené orgány, ak sa v tomto nariadení neustanovuje inak. ECB má predovšetkým právomoci uvedené v oddieloch 1 a 2 tejto kapitoly.
…
2.   ECB vykonáva svoje právomoci uvedené v odseku 1 tohto článku v súlade s aktmi uvedenými v článku 4 ods. 3 prvom pododseku. Pri vykonávaní svojich príslušných právomocí v oblasti dohľadu a vyšetrovacích právomocí ECB a príslušné vnútroštátne orgány úzko spolupracujú.“
Smernica 2014/59/EÚ
5
Článok 2 ods. 1 bod 21 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/59/EÚ z 15. mája 2014, ktorou sa stanovuje rámec pre ozdravenie a riešenie krízových situácií úverových inštitúcií a investičných spoločností a ktorou sa mení smernica Rady 82/891/EHS a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EÚ, 2012/30/EÚ a 2013/36/EÚ a nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1093/2010 a (EÚ) č. 648/2012 (Ú. v. EÚ L 173, 2014, s. 190), vymedzuje „príslušný orgán“ na účely tejto smernice tak, že ide najmä o ECB „s ohľadom na osobitné úlohy, ktorými ju poverilo nariadenie [č. 1024/2013]“.
6
Článok 27 smernice 2014/59 s názvom „Opatrenia včasnej intervencie“ v odseku 1 stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby príslušné orgány v prípadoch, keď [úverová] inštitúcia [alebo investičná spoločnosť] porušuje alebo, okrem iného z dôvodu rýchle sa zhoršujúcej finančnej situácie vrátane zhoršujúcej sa likviditnej situácie, rastúcej úrovne pákového efektu, nesplácania úverov alebo koncentrácie expozícií na základe posúdenia súboru spúšťajúcich faktorov, ktoré môžu zahŕňať požiadavku na vlastné zdroje inštitúcie plus 1,5 percentuálneho bodu, pravdepodobne v blízkej budúcnosti poruší požiadavky [nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 575/2013 z 26. júna 2013 o prudenciálnych požiadavkách na úverové inštitúcie a investičné spoločnosti a o zmene nariadenia (EÚ) č. 648/2012 (Ú. v. EÚ L 176, 2013, s. 1)], [smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/36/EÚ z 26. júna 2013 o prístupe k činnosti úverových inštitúcií a prudenciálnom dohľade nad úverovými inštitúciami a investičnými spoločnosťami, o zmene smernice 2002/87/ES a o zrušení smerníc 2006/48/ES a 2006/49/ES (Ú. v. EÚ L 176, 2013, s. 338)], hlavy II [smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/65/EÚ z 15. mája 2014 o trhoch s finančnými nástrojmi, ktorou sa mení smernica 2002/92/ES a smernica 2011/61/EÚ (Ú. v. EÚ L 173, 2014, s. 349)] alebo akýkoľvek z článkov 3 až 7, 14 až 17, a 24, 25 a 26 [nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 600/2014 z 15. mája 2014 o trhoch s finančnými nástrojmi, ktorým sa mení nariadenie (EÚ) č. 648/2012 (Ú. v. EÚ L 173, 2014, s. 84)], mali… k dispozícii prinajmenšom tieto opatrenia:
…“
7
Článok 28 tejto smernice, nazvaný „Odvolanie vrcholového manažmentu alebo riadiaceho orgánu“, stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby príslušné orgány v prípadoch, keď dochádza k výraznému zhoršeniu finančnej situácie inštitúcie, alebo v prípadoch závažných porušení zákonov, iných právnych predpisov alebo stanov inštitúcie alebo vážnych administratívnych nezrovnalostí, pričom ostatné opatrenia prijaté v súlade s článkom 27 nie sú dostatočné na zvrátenie tohto zhoršovania, mohli požadovať odvolanie vrcholového manažmentu alebo riadiaceho orgánu inštitúcie, a to buď vcelku alebo jednotlivé osoby. Vymenovanie nového vrcholového manažmentu alebo riadiaceho orgánu sa uskutoční v súlade s vnútroštátnym právom a právom Únie a podlieha schváleniu alebo súhlasu príslušného orgánu.“
8
Článok 29 uvedenej smernice s názvom „Dočasný správca“ v odseku 1 stanovuje:
„Členské štáty zaistia, aby príslušné orgány v prípadoch, keď príslušný orgán nepovažuje výmenu vrcholového manažmentu alebo riadiaceho orgánu, ako sa uvádza v článku 28, za dostatočnú na nápravu situácie, mohli vymenovať jedného alebo viacerých dočasných správcov inštitúcie. Príslušné orgány môžu na základe toho, čo je za daných okolností primerané, vymenovať akéhokoľvek dočasného správcu, aby buď dočasne nahradil riadiaci orgán inštitúcie, alebo aby dočasne spolupracoval s riadiacim orgánom inštitúcie, pričom príslušný orgán to spresní v svojom rozhodnutí v čase vymenovania. Ak príslušný orgán vymenuje dočasného správcu, aby spolupracoval s riadiacim orgánom inštitúcie, príslušný orgán v čase tohto vymenovania spresní úlohu, povinnosti a právomoci dočasného správcu, ako aj všetky požiadavky na riadiaci orgán inštitúcie, aby konzultoval s dočasným správcom alebo získal jeho súhlas pred prijatím konkrétnych rozhodnutí alebo opatrení. Príslušný orgán je povinný zverejniť vymenovanie každého dočasného správcu okrem prípadov, keď dočasný správca nemá právomoc zastupovať inštitúciu. Členské štáty ďalej zabezpečia, aby každý dočasný správca disponoval odbornosťou, schopnosťami a znalosťami požadovanými na výkon jeho funkcií a aby nebol v žiadnom konflikte záujmov.“
Talianske právo
9
Článok 69octiesdecies decreto legislativo n. 385 – Testo unico delle leggi in materia bancaria e creditizia (legislatívny dekrét č. 385 o konsolidovanom znení zákonov v oblasti bankovníctva a o úveroch) z 1. septembra 1993 (GURI č. 230 z 30. septembra 1993, riadna príloha č. 92), v znení uplatniteľnom na tento spor (ďalej len „konsolidovaný bankový predpis“), ktorým sa do talianskeho právneho poriadku preberá článok 28 smernice 2014/59, v odseku 1 stanovuje:
„Talianska centrálna banka môže prijať vo vzťahu k banke alebo materskej spoločnosti bankovej skupiny tieto opatrenia:
…
b)
odvolanie [členov riadiacich a kontrolných orgánov, ako aj generálnych riaditeľov] v prípade závažného porušenia ustanovení legislatívy, regulačných predpisov alebo stanov alebo vážnych nezrovnalostí v rámci správy, alebo ak je zhoršenie situácie banky alebo bankovej skupiny mimoriadne výrazné, za predpokladu, že opatrenia uvedené v písmene a) alebo stanovené v článkoch 53bis a 67ter nepostačujú na nápravu situácie.“
10
Článkom 70 konsolidovaného bankového predpisu, nazvaným „Dočasný správca“, sa preberá článok 29 smernice 2014/59 do talianskeho právneho poriadku, pričom tento článok v odseku 1 stanovuje:
„Talianska centrálna banka môže nariadiť rozpustenie orgánov vykonávajúcich riadiace a kontrolné funkcie bánk v prípade porušení alebo nezrovnalostí v zmysle článku 69octiesdecies ods. 1 písm. b) alebo ak sa očakávajú vážne straty aktív alebo ak o rozpustenie požiadajú na základe odôvodnenej žiadosti riadiace orgány alebo mimoriadne valné zhromaždenie.“
Okolnosti predchádzajúce sporu
11
V bodoch 2 až 19 napadnutého rozsudku Všeobecný súd uviedol okolnosti predchádzajúce sporu a skutkové okolnosti, ku ktorým došlo po tom, čo mu bola doručená žaloba. Na účely týchto spojených vecí ich možno zhrnúť takto.
12
Banca Carige bola úverovou inštitúciou so sídlom v Taliansku, kótovanou na burze cenných papierov a podliehajúcou priamemu prudenciálnemu dohľadu zo strany ECB od roku 2014. Od decembra 2014 do 1. januára 2019 nahromadila straty vo výške viac ako 1,6 miliardy eur. Pani Corneliová bola menšinovou akcionárkou spoločnosti Banca Carige. V čase podania žaloby na Všeobecnom súde mala v držbe 200000 kmeňových akcií, ktoré zodpovedali 0,000361 % základného imania spoločnosti Banca Carige.
13
Keďže Banca Carige k 1. januáru 2018 nedodržala minimálne požiadavky týkajúce sa podielu vlastných zdrojov, v roku 2018 uskutočnila niekoľko pokusov o nápravu tejto situácie. Tieto pokusy však neboli úspešné. V nadväznosti na nesúhlas so zvýšením imania výmenou podriadených dlhopisov za novoemitované akcie, ktorý prejavili akcionári majúci v držbe 70 % imania spoločnosti Banca Carige na mimoriadnom valnom zhromaždení tejto spoločnosti, ktoré sa konalo 22. decembra 2018, sedem členov predstavenstva spoločnosti Banca Carige vrátane predsedu, podpredsedu a generálneho riaditeľa odstúpilo z funkcie s okamžitou účinnosťou 23. decembra 2018 a 2. januára 2019. V dôsledku týchto odstúpení došlo k odvolaniu predstavenstva na základe stanov spoločnosti Banca Carige a uplatniteľného ustanovenia talianskeho práva. V súlade s uvedenými stanovami štyria členovia predstavenstva, ktorí neodstúpili, zostali vo funkcii na zabezpečenie bežnej správy spoločnosti Banca Carige.
14
Dňa 1. januára 2019 ECB prijala rozhodnutie o zavedení dočasnej správy, ktoré malo za následok po prvé rozpustenie predstavenstva spoločnosti Banca Carige a nahradenie bývalých členov tromi dočasnými správcami, po druhé rozpustenie dozornej rady spoločnosti Banca Carige, ako aj nahradenie bývalých členov tejto dozornej rady troma inými osobami a po tretie poverenie nových orgánov úlohou spočívajúcou v prijatí opatrení potrebných na zabezpečenie toho, aby Banca Carige opäť trvalým spôsobom spĺňala požiadavky na aktíva.
15
Dňa 29. marca 2019 ECB prijala rozhodnutie o predĺžení.
16
Rozhodnutím z 30. septembra 2019 ECB predĺžila dočasnú správu nad spoločnosťou Banca Carige do 31. decembra 2019. Rozhodnutím z 20. decembra 2019 dočasnú správu opäť predĺžila, a to do 31. januára 2020, aby bolo možné dokončiť operáciu posilnenia vlastných zdrojov spoločnosti Banca Carige.
Konanie na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok
17
Pani Corneliová doručila 12. júla 2019 do kancelárie Všeobecného súdu žalobu, ktorou sa domáhala zrušenia rozhodnutia o zavedení dočasnej správy, ako aj „akéhokoľvek následného alebo neskoršieho aktu“ vrátane najmä rozhodnutia o predĺžení a neskorších rozhodnutí, ktoré sa týkali nového predĺženia dočasnej správy nad spoločnosťou Banca Carige.
18
Samostatným podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 2. októbra 2019 ECB vzniesla námietku neprípustnosti tejto žaloby, ktorá bola uznesením Všeobecného súdu z 29. apríla 2020 spojená s konaním vo veci samej.
19
Rozhodnutím z 24. júna 2020 bolo Komisii povolené vstúpiť do konania ako vedľajší účastník na podporu návrhov ECB.
20
Pokiaľ ide o prípustnosť žaloby, Všeobecný súd po prvé v bodoch 22 až 28 napadnutého rozsudku preskúmal, či návrh na zrušenie jednotlivých rozhodnutí ECB uvedených v bode 17 tohto rozsudku bol vo všetkých bodoch v súlade s formálnymi požiadavkami stanovenými v článkoch 76 a 86 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu a či akty, ktorých zrušenie sa navrhuje, existovali a spôsobovali ujmu pani Corneliovej. Po tomto preskúmaní v bode 29 napadnutého rozsudku konštatoval, že žaloba pani Corneliovej je prípustná v rozsahu, v akom smeruje proti sporným rozhodnutiam, ale nie vo vzťahu k „akémukoľvek následnému alebo neskoršiemu aktu“ vrátane rozhodnutí prijatých ECB po podaní tejto žaloby a týkajúcich sa nového predĺženia dočasnej správy nad spoločnosťou Banca Carige.
21
Po druhé sa Všeobecný súd pri rozhodovaní o námietke neprípustnosti vznesenej ECB, ktorú podporuje Komisia, založenej na nedostatku aktívnej legitimácie pani Corneliovej, v bodoch 33 až 54 napadnutého rozsudku predovšetkým zaoberal otázkou, či je pani Corneliová priamo dotknutá spornými rozhodnutiami.
22
Ako to vyplýva z bodov 34 a 35 daného rozsudku, Všeobecný súd konštatoval, že právny vzťah medzi spoločnosťou Banca Carige a jej akcionármi, medzi ktorými bola aj pani Corneliová, bol zmenený bez akéhokoľvek sprostredkovávajúceho aktu spornými rozhodnutiami, ktoré samy osebe zmenili práva, ktoré mala pani Corneliová na to, aby sa ako akcionárka zúčastňovala na riadení spoločnosti Banca Carige v súlade s uplatniteľnými pravidlami. Všeobecný súd konkrétne konštatoval, že týmito rozhodnutiami boli porušené práva pani Corneliovej voliť ako akcionárka riadiace a dozorné orgány spoločnosti Banca Carige, zvolať valné zhromaždenie akcionárov, ako aj určiť program rokovania, a zmenili sa podmienky, za ktorých môžu byť riadiace a dozorné orgány zodpovedné voči akcionárom, ako je pani Corneliová.
23
Všeobecný súd po tom, čo odmietol tvrdenia ECB a Komisie v opačnom zmysle, v bode 54 napadnutého rozsudku rozhodol, že sporné rozhodnutia sa priamo dotýkajú pani Corneliovej.
24
Všeobecný súd ďalej v bodoch 55 až 76 napadnutého rozsudku preskúmal otázku, či bola pani Corneliová spornými rozhodnutiami osobne dotknutá. Ako to vyplýva z bodov 58 až 64 tohto rozsudku, Všeobecný súd konštatoval, že kritériá stanovené v rozsudku z 15. júla 1963, Plaumann/Komisia (25/62, EU:C:1963:17), boli v prípade pani Corneliovej splnené, keďže na jednej strane pani Corneliová bola v čase prijatia sporných rozhodnutí ako akcionárka spoločnosti Banca Carige identifikovateľná, keďže ku dňu ich prijatia bol zoznam akcionárov, ktorí budú týmito rozhodnutiami dotknutí, stanovený, a fortiori pokiaľ ide o rozhodnutie o zavedení dočasnej správy, ktoré bolo prijaté v deň, keď boli úverové inštitúcie zatvorené, takže akcie neboli v daný deň obchodovateľné. Na druhej strane Všeobecný súd konštatoval, že akcionári spoločnosti Banca Carige vrátane pani Corneliovej boli prijatím sporných rozhodnutí dotknutí v postavení, ktoré je pre nich charakteristické, a to ako držitelia kmeňových akcií spoločnosti Banca Carige, ktorí v dôsledku týchto rozhodnutí nemôžu vykonávať určité práva spojené s týmito akciami.
25
Všeobecný súd v bode 63 napadnutého rozsudku najmä uviedol, že pani Corneliová patrila medzi akcionárov, ktorí hlasovali proti návrhu predloženému na valnom zhromaždení 22. decembra 2018, pričom toto hlasovanie, hoci vyjadrovalo len žiadosť o odklad, viedlo k odstúpeniu členov predstavenstva a následnému rozpusteniu predstavenstva, následkom čoho sa Banca Carige dostala do situácie, ktorá v danom kontexte viedla, ako sa to uvádza v rozhodnutí o zavedení dočasnej správy, k zásahu ECB a pozastaveniu funkcie valného zhromaždenia, a teda možnosti akcionárov ovplyvniť svojím hlasovaním stratégiu, ktorou sa bude Banca Carige riadiť.
26
Všeobecný súd po tom, čo zamietol námietky ECB a Komisie, v bode 76 napadnutého rozsudku rozhodol, že pani Corneliová bola osobne dotknutá spornými rozhodnutiami, a teda spĺňala požiadavky spojené s aktívnou legitimáciou.
27
Všeobecný súd následne v bodoch 77 až 82 napadnutého rozsudku zamietol námietku neprípustnosti vznesenú ECB a založenú na neexistencii záujmu pani Corneliovej na konaní. Všeobecný súd v tomto ohľade v bode 81 predmetného rozsudku pripomenul, že pani Corneliová na odôvodnenie svojej žaloby zdôraznila vplyv sporných rozhodnutí na práva, ktoré jej osobne prináležali ako akcionárke spoločnosti Banca Carige, najmä právo zvolať valné zhromaždenie, aby navrhla podanie žaloby, alebo tiež právo doplniť bod v tomto zmysle do programu takéhoto zhromaždenia. Všeobecný súd z toho v bode 82 napadnutého rozsudku vyvodil, že v prípade zrušenia sporných rozhodnutí by účinok na situáciu akcionárov nebol totožný s účinkom, ktorý by malo ich zrušenie na situáciu spoločnosti Banca Carige, a teda že pani Corneliová, konajúc z dôvodu vplyvu týchto rozhodnutí na jej vlastné práva, môže uplatniť samostatný záujem na zrušení uvedených rozhodnutí, ktorý nie je rovnaký ako záujem spoločnosti Banca Carige.
28
V dôsledku toho Všeobecný súd rozhodol, že žaloba v prvostupňovom konaní je prípustná a meritórne ju preskúmal. Na podporu svojej žaloby v prvostupňovom konaní pani Corneliová uviedla sedem žalobných dôvodov, z ktorých prvý bol založený na porušení pravidiel týkajúcich sa proporcionality, druhý na porušení povinnosti odôvodnenia a práva byť vypočutý, tretí na vymenovaní osôb, ktoré predtým vykonávali významné funkcie v riadení a správe spoločnosti Banca Carige, za dočasných správcov, štvrtý na nesprávnom právnom posúdení pri určení právneho základu použitého na prijatie sporných rozhodnutí, piaty na skutočnosti, že ECB sa pokúsila vyriešiť problémy riadenia vymenovaním osôb, ktoré ich vytvorili, šiesty na porušení jednak pravidiel týkajúcich sa práv akcionárov a jednak na porušení základných zásad týkajúcich sa ochrany vlastníctva a úspor, slobody súkromnej hospodárskej iniciatívy, ako aj sebaurčenia občana pri jeho osobných rozhodnutiach a siedmy na nevhodnosti dočasnej správy na vyriešenie zisteného problému.
29
Všeobecný súd rozhodol preskúmať najprv štvrtý žalobný dôvod v prvostupňovom konaní založený na nesprávnom právnom posúdení pri určení právneho základu použitého na prijatie sporných rozhodnutí. Ako to vyplýva z bodu 86 napadnutého rozsudku, pani Corneliová v tejto súvislosti tvrdila, že ECB sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď sporné rozhodnutia založila na článku 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu, hoci toto ustanovenie sa nevzťahuje na situáciu uvádzanú na odôvodnenie zavedenia dočasnej správy nad spoločnosťou Banca Carige, teda na „výrazné zhoršenie“ situácie uvedenej spoločnosti.
30
V tejto súvislosti Všeobecný súd v bode 95 napadnutého rozsudku z porovnávacej analýzy ustanovení článku 69octiesdecies ods. 1 písm. b) a článku 70 konsolidovaného bankového predpisu vyvodil, že článok 70 neupravuje rozpustenie riadiacich alebo dozorných orgánov bánk a zavedenie dočasnej správy v prípade mimoriadne výrazného zhoršenia situácie banky alebo dotknutej bankovej skupiny.
31
Všeobecný súd tak v bode 100 predmetného rozsudku konštatoval, že ECB porušila článok 70 konsolidovaného bankového predpisu, keď na účely rozhodnutia o rozpustení riadiacich alebo dozorných orgánov spoločnosti Banca Carige, zavedenia dočasnej správy a ponechania tejto správy v platnosti počas obdobia, na ktoré sa vzťahuje rozhodnutie o predĺžení, vychádzala z výrazného zhoršenia situácie danej spoločnosti, hoci táto podmienka nebola v predmetnom ustanovení uvedená.
32
Z dôvodov uvedených v bodoch 102 až 108 napadnutého rozsudku Všeobecný súd odmietol tvrdenie ECB a Komisie, podľa ktorého vzhľadom na to, že zavedenie dočasnej správy je stanovené v článku 29 smernice 2014/59, článok 70 konsolidovaného bankového predpisu sa má vykladať s prihliadnutím na toto ustanovenie, ktoré má za úlohu prebrať do talianskeho práva. Ako to v tomto ohľade vyplýva z bodov 106 a 107 napadnutého rozsudku, Všeobecný súd pripomenul, že povinnosť konformného výkladu vnútroštátneho práva nemôže slúžiť ako základ na účel výkladu, ktorý by bol v rozpore s pojmami použitými vo vnútroštátnom ustanovení, ktorým sa preberá smernica. Podľa Všeobecného súdu by sa dosiahol presne taký výsledok, ak by sa táto metóda výkladu použila vo veci, ktorá mu bola predložená.
33
Navyše v bodoch 111 až 113 napadnutého rozsudku Všeobecný súd odmietol tvrdenie, ktoré na pojednávaní pred ním uviedli ECB a Komisia a podľa ktorého ak ECB koná ako príslušný orgán pre bankovú reguláciu, je povinná okrem vnútroštátneho práva uplatniť aj všetky pravidlá práva Únie vrátane pravidla uvedeného v smernici 2014/59, ktoré stanovuje zavedenie dočasnej správy v prípade výrazného zhoršenia situácie dotknutej inštitúcie.
34
V tejto súvislosti Všeobecný súd v bode 112 napadnutého rozsudku uviedol, že z článku 4 ods. 3 nariadenia č. 1024/2013 vyplýva, že ak právo Únie, relevantné na účely plnenia úloh zverených ECB, obsahuje smernice, musí sa uplatniť vnútroštátne právo preberajúce tieto smernice. Podľa Všeobecného súdu toto ustanovenie nemožno vykladať tak, že obsahuje dva rôzne zdroje povinností, a to celé právo Únie vrátane smerníc, ku ktorému treba pridať vnútroštátne právo, ktoré ich preberá. Všeobecný súd konštatoval, že takýto výklad by znamenal, že pôsobnosť vnútroštátnych ustanovení sa líši od pôsobnosti smerníc, ktoré majú prebrať do vnútroštátneho práva, a že v takom prípade sú pre ECB záväzné oba druhy noriem ako rôzne normatívne zdroje, čo by bolo v rozpore s článkom 288 ZFEÚ. Všeobecný súd navyše pripomenul judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej smernica nemôže sama osebe vytvárať povinnosti jednotlivca, a teda sa na ňu ako takú nemožno vo vzťahu k nemu odvolávať.
35
Za týchto podmienok Všeobecný súd v bode 113 napadnutého rozsudku rozhodol, že chybu, ktorej sa dopustila ECB pri uplatňovaní článku 70 konsolidovaného bankového predpisu, nemožno napraviť voľným výkladom predpisov, ktorý by umožnil rekonštrukciu podmienok uplatňovania ustanovení formulovaných odlišným spôsobom v smernici 2014/59 a vo vnútroštátnom práve. Všeobecný súd preto vyhovel žalobnému dôvodu založenému na nesprávnom právnom posúdení pri určení právneho základu použitého na prijatie sporných rozhodnutí a zrušil ich bez toho, aby preskúmal ostatné žalobné dôvody, ktoré uviedla pani Corneliová.
Návrhy účastníkov konania a konanie na Súdnom dvore
36
ECB v rámci svojho odvolania vo veci C‑777/22 P navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok v rozsahu, v akom zrušil sporné rozhodnutia,
–
vyhlásil žalobu v prvostupňovom konaní za neprípustnú,
–
subsidiárne vyhlásil sporné rozhodnutia za zákonné a prípadne vrátil vec Všeobecnému súdu na rozhodnutie o žalobných dôvodoch, ktoré neboli preskúmané v napadnutom rozsudku, a
–
uložil pani Corneliovej povinnosť nahradiť trovy konania, ktoré vznikli tak v prvostupňovom konaní, ako aj v odvolacom konaní.
37
Komisia v rámci svojho odvolania vo veci C‑789/22 P navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
zamietol žalobu v prvostupňovom konaní ako neprípustnú alebo prinajmenšom nedôvodnú,
–
uložil pani Corneliovej povinnosť nahradiť trovy konania a
–
subsidiárne po zrušení vrátil vec Všeobecnému súdu.
38
Vo vyjadrení k odvolaniu pani Corneliová navrhuje, aby Súdny dvor:
–
v prvom rade vyhlásil odvolania za neprípustné a v každom prípade ich zamietol ako nedôvodné, a
–
subsidiárne, ak sa odvolaniam vyhovie, vyhovel jej žalobe v prvostupňovom konaní alebo subsidiárnejšie vrátil vec Všeobecnému súdu.
39
Komisia vo svojom vyjadrení k odvolaniu vo veci C‑777/22 P uvádza, že v celom rozsahu podporuje návrhy ECB a navrhuje, aby sa týmto návrhom vyhovelo.
40
Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora z 8. februára 2023 boli veci C‑777/22 P a C‑789/22 P spojené na účely písomnej a ústnej časti konania, ako aj rozsudku.
41
Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora zo 17. apríla 2023 bol Talianskej republike na jej žiadosť povolený vstup do konania ako vedľajšiemu účastníkovi konania na podporu návrhov ECB a Komisie vo veciach C‑777/22 P a C‑789/22 P.
42
Talianska republika vo svojom vyjadrení vedľajšieho účastníka konania navrhuje, aby Súdny dvor vyhovel odvolaniam ECB a Komisie a v dôsledku toho vyhlásil žalobu o neplatnosť, ktorú podala pani Corneliová, za neprípustnú alebo subsidiárne žalobu vo veci samej zamietol.
43
V súlade s článkom 16 tretím odsekom Štatútu Súdneho dvora Európskej únie ECB 3. novembra 2023 a Talianska republika 6. novembra 2023 navrhli, aby boli tieto spojené veci postúpené veľkej komore, čo Súdny dvor vzal na vedomie 7. mája 2024.
O odvolaniach
44
Na podporu svojho odvolania vo veci C‑777/22 P ECB uvádza dva odvolacie dôvody, z ktorých prvý je založený na skreslení skutkových okolností Všeobecným súdom, pokiaľ ide o údajné práva, ktorých by sa pani Corneliová mohla dovolávať ako akcionárka spoločnosti Banca Carige, a druhý na nesprávnom právnom posúdení pri výklade článku 70 konsolidovaného bankového predpisu.
45
Komisia na podporu svojho odvolania vo veci C‑789/22 P uvádza päť odvolacích dôvodov, z ktorých prvý je založený na porušení článku 263 ZFEÚ v rozsahu, v akom Všeobecný súd konštatoval, že sporné rozhodnutia sa priamo a osobne dotýkajú pani Corneliovej, druhý na porušení článku 84 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu a zákazu uplatniť ex offo dôvod neplatnosti založený na materiálnej zákonnosti napadnutého aktu, tretí na porušení článku 4 ods. 3 nariadenia č. 1024/2013 a článku 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu, štvrtý na porušení článku 288 tretieho odseku ZFEÚ v rozsahu, v akom Všeobecný súd konštatoval, že článok 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu nemožno vykladať spôsobom, ktorý by bol v súlade s článkom 29 smernice 2014/59, a piaty na porušení tak článku 288 druhého a tretieho odseku ZFEÚ, ako aj článku 4 ods. 3 nariadenia č. 1024/2013 v rozsahu, v akom Všeobecný súd konštatoval, že ECB sa nemôže opierať o ustanovenia smerníc, ktoré vyvolávajú priamy účinok, a musí uplatniť vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá je v rozpore so smernicami.
46
Talianska republika vo svojom vyjadrení vedľajšieho účastníka konania uvádza, že podporuje všetky odvolacie dôvody uvedené ECB a Komisiou, s výnimkou piateho odvolacieho dôvodu Komisie, ku ktorému nezaujala stanovisko.
O prvom odvolacom dôvode ECB a o prvom odvolacom dôvode Komisie
Argumentácia účastníkov konania
47
Prvými odvolacími dôvodmi ECB a Komisia, podporované Talianskou republikou, spochybňujú odôvodnenie napadnutého rozsudku, v rámci ktorého Všeobecný súd konštatoval, že pani Corneliová má aktívnu legitimáciu z dôvodu, že sporné rozhodnutia sa jej priamo a osobne dotýkajú a že má aj požadovaný záujem na konaní, takže jej žaloba je prípustná. Tieto odvolacie dôvody sa delia na štyri časti, pokiaľ ide o ECB, a tri časti, pokiaľ ide o Komisiu.
48
Prvé dve časti prvého odvolacieho dôvodu ECB a prvá časť prvého odvolacieho dôvodu Komisie sa týkajú bodov 34 a 35 napadnutého rozsudku, na základe ktorých Všeobecný súd dospel k záveru, že sporné rozhodnutia sa priamo dotýkajú pani Corneliovej, keďže účinky týchto rozhodnutí na spoločnosť a jej orgány sa rovnajú účinkom vyvolávaným na postavenie každého akcionára tejto spoločnosti vrátane tých, ktorí majú ako pani Corneliová v držbe minimálny percentuálny podiel na imaní. V tejto súvislosti ECB v prvej časti svojho prvého odvolacieho dôvodu Všeobecnému súdu vytýka, že skreslil skutkové okolnosti. ECB navyše v druhej časti svojho prvého odvolacieho dôvodu a Komisia v prvej časti svojho prvého odvolacieho dôvodu tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia.
49
Tieto inštitúcie zdôrazňujú, že práva vymenované v bode 34 napadnutého rozsudku nepatria individuálne každému akcionárovi, a domnievajú sa, že Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho výkladu uplatniteľných ustanovení talianskeho práva a stanov spoločnosti Banca Carige. Z týchto ustanovení a stanov údajne po prvé vyplýva, že právo predkladať zoznamy pre voľby členov predstavenstva a dozornej rady je vyhradené akcionárom, ktorí majú v držbe aspoň 1 % kmeňových akcií, po druhé, že právo voliť členov týchto orgánov prináleží valnému zhromaždeniu akcionárov, po tretie, že právo zvolať valné zhromaždenie akcionárov a určiť jeho program môže vykonávať len skupina akcionárov s podielom 5 % na základnom imaní spoločnosti, a po štvrté, že nároky zo zodpovednosti môže proti štatutárnym zástupcom spoločnosti uplatňovať len valné zhromaždenie akcionárov alebo skupina akcionárov s podielom 2,5 % na základnom imaní.
50
ECB navyše tvrdí, že predmetný spor je analogický s vecou, v ktorej bol vydaný rozsudok Európskeho súdu pre ľudské práva zo 7. júla 2020, Albert a i. v. Maďarsko (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414), v ktorom podľa ECB tento súd konštatoval, že účinky aktov, o ktoré ide v tejto veci, sa priamo nedotýkajú žalobcov v uvedenej veci, ktorí sú akcionármi dvoch bánk, ale týchto samotných bánk, keďže na ich akcionárov sa vzťahovali len nepriame a vedľajšie účinky.
51
ECB v rámci tretej časti prvého odvolacieho dôvodu a Komisia v rámci druhej časti prvého odvolacieho dôvodu s podporou Talianskej republiky kritizujú body 58, 61 až 63, 74 a 75 napadnutého rozsudku, v ktorých Všeobecný súd preskúmal otázku, či sa sporné rozhodnutia osobne dotýkajú pani Corneliovej.
52
V tejto súvislosti Všeobecnému súdu vytýkajú, že nezohľadnil judikatúru citovanú v bode 56 napadnutého rozsudku. Samotná možnosť identifikovať akcionárov spoločnosti Banca Carige k 1. januáru 2019, keď boli trhy zatvorené, údajne neznamená, že rozhodnutie o zavedení dočasnej správy, prijaté v ten istý deň, sa osobne dotýkalo týchto akcionárov. To isté údajne platí, pokiaľ ide o rozhodnutie o predĺžení, ktoré nebolo prijaté v deň pracovného pokoja, ako to uznal samotný Všeobecný súd. Zavedenie dočasnej správy sa údajne dotýkalo spoločnosti Banca Carige, adresáta sporných rozhodnutí, ako aj členov jej predstavenstva, a nie jej akcionárov. Všeobecný súd navyše údajne nevysvetlil, z akého dôvodu malo negatívne hlasovanie pani Corneliovej o návrhu uznesenia predloženom valnému zhromaždeniu akcionárov za dôsledok individualizáciu tejto osoby analogickým spôsobom ako v prípade adresátov sporných rozhodnutí.
53
Dôvody uvedené v bodoch 74 a 75 napadnutého rozsudku okrem toho údajne neumožňujú dospieť k záveru, že pani Corneliová patrí do „uzavretej skupiny“ v zmysle judikatúry Súdneho dvora citovanej v bode 71 daného rozsudku. Rozsudok zo 6. novembra 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisia, Komisia/Scuola Elementare Maria Montessori a Komisia/Ferracci (C‑622/16 P až C‑624/16 P, EU:C:2018:873), na ktorý Všeobecný súd poukázal v bode 74 napadnutého rozsudku, je údajne irelevantný, keďže sporné rozhodnutia nie sú regulačnými aktmi.
54
Judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa „uzavretých skupín“ bola údajne všeobecnejšie rozvinutá v osobitnom kontexte vecí, v ktorých sa akty Únie so všeobecnou pôsobnosťou v skutočnosti dotýkali len malého počtu subjektov, pričom tieto subjekty boli od začiatku identifikovateľné. Naproti tomu približne 35000 akcionárov spoločnosti Banca Carige údajne nemožno rozumne považovať za takúto obmedzenú skupinu hospodárskych subjektov. Táto judikatúra sa navyše údajne neuplatňuje, ak osoby, ktorých sa určitý akt dotýka, sú identifikovateľné na základe objektívnej právnej alebo skutkovej situácie vymedzenej samotným dotknutým aktom. Tak je to údajne v prípade pani Corneliovej a akéhokoľvek iného akcionára spoločnosti Banca Carige.
55
ECB v rámci štvrtej časti prvého odvolacieho dôvodu a Komisia v rámci tretej časti prvého odvolacieho dôvodu s podporou Talianskej republiky tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď konštatoval, že pani Corneliová mala záujem na konaní, potrebný na podanie žaloby o neplatnosť sporných rozhodnutí. Súdny dvor údajne len výnimočne priznal takýto záujem akcionárom spoločnosti, ktorej je určený akt inštitúcie Únie, a to keď takýto akt mal za následok aj zmenu stanov dotknutej spoločnosti alebo vyvolával významné priame účinky konfiškačnej povahy v neprospech akcionárov. Zavedenie prechodnej štruktúry riadenia banky takýto výnimočný prípad údajne nepredstavuje.
56
Všeobecný súd navyše údajne nepreukázal, že sporné rozhodnutia mohli poškodiť záujmy pani Corneliovej. Na jednej strane Všeobecný súd v bode 81 napadnutého rozsudku údajne nesprávne priznal každému akcionárovi práva, ktoré patria kvalifikovaným menšinovým akcionárom. Na druhej strane v bode 82 tohto rozsudku údajne uviedol, že existujú rozdiely medzi účinkami vyvolanými na spoločnosť Banca Carige a na jej akcionárov prípadným zrušením sporných rozhodnutí, avšak bez toho, aby tieto rozdiely identifikoval. Komisia dodáva, že Všeobecný súd nepreskúmal, v prípade potreby ex offo, či prípadný záujem pani Corneliovej na konaní pretrvával aj po skončení obdobia dočasnej správy spoločnosti Banca Carige.
57
Pani Corneliová spochybňuje prípustnosť prvého odvolacieho dôvodu ECB z dôvodu, že ECB nespresnila, či namieta nesprávne právne posúdenie alebo skreslenie skutkových okolností. Pani Corneliová sa v každom prípade domnieva, že tak prvý odvolací dôvod ECB, ako aj prvý odvolací dôvod Komisie treba zamietnuť ako nedôvodné.
Posúdenie Súdnym dvorom
58
Pokiaľ ide o prípustnosť prvého odvolacieho dôvodu ECB, z článku 256 ods. 1 druhého pododseku ZFEÚ, článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, ako aj článku 168 ods. 1 písm. d) a článku 169 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora vyplýva, že v odvolaní musia byť presne uvedené napádané časti rozsudku, ktorého zrušenie sa navrhuje, ako aj právne tvrdenia, ktoré tento návrh konkrétne podporujú, inak sú odvolanie alebo dotknutý odvolací dôvod neprípustné (rozsudok z 23. novembra 2021, Rada/Hamas, C‑833/19 P, EU:C:2021:950, bod 50 a citovaná judikatúra).
59
V prejednávanej veci prvý odvolací dôvod ECB spĺňa tieto požiadavky, takže je prípustný, čo na rozdiel od toho, čo v podstate tvrdí pani Corneliová, nemôže spochybniť okolnosť, že ECB vytýka Všeobecnému súdu nesprávne právne posúdenie a zároveň skreslenie skutkových okolností.
60
Pokiaľ ide o vecné preskúmanie prvých odvolacích dôvodov ECB a Komisie, treba pripomenúť, že prípustnosť žaloby podanej fyzickou alebo právnickou osobou proti aktu, ktorý jej nebol určený, sa v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ viaže na podmienku, že má aktívnu legitimáciu, ktorá je prítomná v dvoch prípadoch. Na jednej strane možno podať takúto žalobu pod podmienkou, že tento akt sa jej priamo a osobne dotýka. Na druhej strane takáto osoba môže podať žalobu proti regulačnému aktu, ktorý sa jej priamo dotýka a nevyžaduje si vykonávacie opatrenia (rozsudok zo 17. septembra 2015, Mory a i./Komisia, C‑33/14 P, EU:C:2015:609, bod 59).
61
Keďže prejednávané veci nezodpovedajú druhému prípadu, treba preskúmať, či Všeobecný súd správne konštatoval, že sporné rozhodnutia sa priamo a osobne dotýkajú pani Corneliovej.
62
Po prvé, pokiaľ ide o otázku, či sa tieto rozhodnutia priamo dotýkajú pani Corneliovej, z ustálenej judikatúry, ktorú pripomenul aj Všeobecný súd v bode 33 napadnutého rozsudku, vyplýva, že podmienka, podľa ktorej sa musí rozhodnutie, ktoré je predmetom žaloby, priamo dotýkať fyzickej alebo právnickej osoby, ako sa to uvádza v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ, si vyžaduje splnenie dvoch kumulatívnych kritérií, a to aby sporné opatrenie na jednej strane priamo vyvolávalo účinky na právne postavenie jednotlivca a na druhej strane neponechávalo žiadny priestor na voľnú úvahu adresátom povereným jeho vykonávaním, keďže toto vykonávanie má čisto automatický charakter a vyplýva zo samotnej právnej úpravy Únie bez uplatnenia iných sprostredkovávajúcich pravidiel (rozsudok z 5. novembra 2019, ECB a i./Trasta Komercbanka a i., C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P, EU:C:2019:923, bod 103, ako aj citovaná judikatúra).
63
V prejednávanej veci Všeobecný súd v bode 34 napadnutého rozsudku konštatoval, že sporné rozhodnutia porušujú práva akcionárov spoločnosti Banca Carige vrátane pani Corneliovej. Na jednej strane podľa Všeobecného súdu bolo uvedenými rozhodnutiami porušené právo daných akcionárov voliť riadiace a dozorné orgány tejto banky, ako aj ich právo zvolať valné zhromaždenie akcionárov a určiť jeho program. Na druhej strane údajne ovplyvnili podmienky, za ktorých môžu akcionári vyvodiť zodpovednosť voči riadiacim a dozorným orgánom spoločnosti Banca Carige, keďže žaloby občianskoprávnej povahy možno podať proti dočasným správcom vymenovaným ECB len v prípade úmyselného protiprávneho konania alebo hrubej nedbanlivosti a len s povolením ECB, zatiaľ čo žaloby o náhradu škody proti členom rozpustených orgánov spoločnosti Banca Carige alebo proti jej generálnemu riaditeľovi môžu podať len dočasní správcovia, v dôsledku čoho bolo zhromaždenie akcionárov alebo akcionári, ktorí mali spoločne v držbe určitý podiel na základnom imaní spoločnosti, zbavení práva podať takúto žalobu.
64
Na základe týchto konštatovaní Všeobecný súd dospel v bode 35 napadnutého rozsudku k záveru, že právny vzťah medzi spoločnosťou Banca Carige a jej akcionármi vrátane pani Corneliovej bol bez akéhokoľvek sprostredkovávajúceho aktu zmenený spornými rozhodnutiami, ktoré sa v dôsledku toho priamo dotýkali pani Corneliovej.
65
ECB a Komisia na podporu svojich tvrdení založených na nesprávnom právnom posúdení týkajúcom sa bodov 34 a 35 napadnutého rozsudku vytýkajú Všeobecnému súdu, že nezohľadnil skutočnosť, že právo predložiť zoznam kandidátov na voľbu členov predstavenstva a dozornej rady spoločnosti Banca Carige, právo zvolať valné zhromaždenie tejto banky a právo podať žalobu o náhradu škody proti členom riadiacich a dozorných orgánov uvedenej banky mohli vykonávať len akcionári, ktorí mali individuálne alebo spoločne v držbe podiel na imaní spoločnosti Banca Carige, ktorý je väčší než podiel v držbe pani Corneliovej.
66
Od zavedenia dočasnej správy nad spoločnosťou Banca Carige a dovtedy, kým táto situácia pretrvávala, bola pani Corneliovej odňatá prinajmenšom možnosť uplatniť právo, ktoré mala ako akcionárka tejto banky, združovať sa s ostatnými akcionármi tejto banky na účely spoločného uplatňovania jedného alebo druhého práva, ktoré sú uvedené v predchádzajúcom bode. Ide o účinok na právne postavenie pani Corneliovej, ktorý vyplýva priamo z prijatia sporných rozhodnutí, ktoré v tejto súvislosti neponechávajú svojmu adresátovi žiadnu mieru voľnej úvahy, pričom podmienky stanovené judikatúrou citovanou v bode 62 tohto rozsudku boli splnené, ako to správne uviedol Všeobecný súd.
67
Navyše, pokiaľ ide o prvú časť prvého odvolacieho dôvodu ECB založenú na tom, že Všeobecný súd skreslil uplatniteľné ustanovenia talianskeho práva alebo stanov spoločnosti Banca Carige, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry skreslenie musí zjavne vyplývať z dokumentov v spise bez toho, aby bolo potrebné vykonať nové posúdenie skutkového stavu a dôkazov (rozsudok z 13. júla 2023, Komisia/CK Telecoms UK Investments, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, bod 142 a citovaná judikatúra).
68
V prejednávanej veci na rozdiel od toho, čo tvrdí ECB, z napadnutého rozsudku nevyplýva, že by Všeobecný súd dospel k záveru, že pani Corneliová mohla na základe uplatniteľných ustanovení talianskeho práva alebo stanov banky sama vykonávať niektoré z práv uvedených v bode 34 napadnutého rozsudku. Naopak v odpovedi na tvrdenie, ktoré pred ním uviedla ECB a Komisia a ktoré je založené na tom, že práva údajne ovplyvnené spornými rozhodnutiami nepatria individuálne každému akcionárovi dotknutej spoločnosti, ale valnému zhromaždeniu akcionárov, Všeobecný súd v bodoch 44 a 45 napadnutého rozsudku uviedol, že toto tvrdenie nezohľadňuje prinajmenšom hlasovacie právo umožňujúce každému akcionárovi zúčastniť sa individuálnym spôsobom na voľbe členov zasadajúcich v riadiacich a dozorných orgánoch spoločnosti Banca Carige, ktoré musí byť predmetom súdnej ochrany a ktoré sa už nemohlo vykonávať po zavedení dočasnej správy nad spoločnosťou Banca Carige.
69
Z odôvodnenia napadnutého rozsudku, ako je zhrnuté v predchádzajúcom bode, vyplýva, že Všeobecný súd skutočne zohľadnil skutočnosť, že niektoré rozhodnutia uvedené v bode 34 napadnutého rozsudku sa mohli podľa uplatniteľných ustanovení talianskeho práva alebo stanov banky prijať len kolektívne valným zhromaždením spoločnosti Banca Carige alebo jej akcionármi, ktorí mali v držbe určitý podiel na jej základnom imaní. Všeobecný súd však v podstate správne konštatoval, že na základe tejto okolnosti nemožno dospieť k záveru, že sporné rozhodnutia sa priamo nedotýkali určitého akcionára, ako je pani Corneliová.
70
Napokon zohľadnenie rozsudku Európskeho súdu pre ľudské práva zo 7. júla 2020, Albert a i. v. Maďarsko (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414), na ktorý sa odvoláva ECB, nemôže spochybniť konštatovanie, že sporné rozhodnutia sa priamo dotýkali pani Corneliovej.
71
Na účely konštatovania, že sťažovatelia vo veci, v ktorej bol vydaný uvedený rozsudok, ktorí boli akcionármi dvoch maďarských sporiteľní, sa nemohli domáhať postavenia „poškodeného“ v zmysle článku 34 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950, totiž Európsky súd pre ľudské práva vychádzal z rozdielu zakotveného v jeho judikatúre medzi opatreniami ovplyvňujúcimi záujmy spoločnosti a opatreniami porušujúcimi práva spojené s postavením akcionára tejto spoločnosti.
72
Keď uvedený súd rozhodol, že právne predpisy v danej veci patria do prvej kategórie opatrení, uplatnil všeobecnú zásadu, ktorá vyplýva z jeho judikatúry a ktorá bola pripomenutá v bode 124 citovaného rozsudku, podľa ktorého sa akcionári spoločnosti nemôžu dovolávať postavenia „poškodeného“ vo vyššie uvedenom zmysle v súvislosti s aktmi alebo opatreniami, ktoré sa dotýkajú ich spoločnosti. V tejto súvislosti najmä v bode 151 toho istého rozsudku v podstate uviedol, že tieto právne predpisy nemali za následok ani len dočasné zabránenie tomu, aby akcionári oboch dotknutých bánk mohli vykonávať práva súvisiace s ich postavením.
73
Tieto úvahy, ktoré sa týkajú kritérií umožňujúcich dovolávať sa postavenia „poškodeného“ v zmysle článku 34 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, sú irelevantné na účely posúdenia, či je v prejednávanej veci pani Corneliová priamo dotknutá spornými rozhodnutiami.
74
Po druhé, pokiaľ ide o otázku, či sa sporné rozhodnutia osobne dotýkali pani Corneliovej, ako to Všeobecný súd pripomenul v bode 56 napadnutého rozsudku, z ustálenej judikatúry vyplýva, že iné subjekty ako tie, ktorým je rozhodnutie určené, môžu tvrdiť, že sa ich rozhodnutie osobne dotýka v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ iba vtedy, keď sa ich akt, ktorého zrušenie sa navrhuje, dotýka z dôvodu ich určitých osobitných vlastností alebo skutkových okolností, ktoré ich odlišujú od všetkých ostatných osôb, a tým ich individualizuje obdobným spôsobom, akým by bol individualizovaný subjekt, ktorému je rozhodnutie určené (pozri rozsudky z 15. júla 1963, Plaumann/Komisia, 25/62, EU:C:1963:17, s. 223, ako aj zo 4. októbra 2024, Komisia a Rada/Front Polisario, C‑779/21 P a C‑799/21 P, EU:C:2024:835, bod 107 a citovanú judikatúru).
75
Je zrejmé, že možnosť určiť viac alebo menej presne počet, alebo dokonca aj totožnosť právnych subjektov, na ktoré sa opatrenie uplatní, vôbec neznamená, že tieto subjekty sa musia považovať za osobne dotknuté týmto opatrením, ak sa toto uplatnenie uskutočňuje na základe objektívnej právnej alebo skutkovej situácie definovanej dotknutým aktom (rozsudok z 12. júla 2022, Nord Stream 2/Parlament a Rada, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, bod 157, ako aj citovaná judikatúra).
76
Ak sa však akt dotýka skupiny osôb, ktoré boli určené alebo ich bolo možné určiť v čase prijatia tohto aktu a v závislosti od kritérií vlastných členom tejto skupiny, tieto osoby sa musia považovať za osobne dotknuté uvedeným aktom (rozsudok z 12. júla 2022, Nord Stream 2/Parlament a Rada, C‑348/20 P, EU:C:2022:548, bod 158, ako aj citovaná judikatúra).
77
Ako to v prejednávanej veci vyplýva z bodov 56 až 59 napadnutého rozsudku, Všeobecný súd konštatoval, že pani Corneliová bola osobne dotknutá spornými rozhodnutiami, keďže v jej prípade boli s ohľadom na jej postavenie akcionárky spoločnosti Banca Carige splnené dve podmienky. Na jednej strane bola súčasťou skupiny, ktorej členovia boli identifikovaní alebo identifikovateľní v čase prijatia sporných rozhodnutí, a na druhej strane táto identifikácia mohla byť založená na kritériách vlastných členom tejto skupiny, a to na skutočnosti spočívajúcej v držbe akcií v rámci imania tejto banky, a na tom, že v dôsledku týchto rozhodnutí sa im bránilo vo výkone určitých práv spojených s týmito akciami.
78
Pokiaľ ide o túto druhú podmienku, Všeobecný súd v bode 61 napadnutého rozsudku uviedol, že pani Corneliová mala pred prijatím sporných rozhodnutí nadobudnuté práva spojené s jej akciami, ktoré boli porušené v období, počas ktorého sa uplatňovali sporné rozhodnutia. Všeobecný súd konkrétne v bode 62 daného rozsudku odkázal na pozastavenie funkcií valného zhromaždenia spoločnosti Banca Carige, ktoré ako prvý účinok vyvolaný rozhodnutím o zavedení dočasnej správy zbavilo akcionárov tejto banky možnosti vyjadriť sa k návrhom, ktoré sa ich týkajú.
79
Toto odôvodnenie napadnutého rozsudku predstavuje správne uplatnenie judikatúry Súdneho dvora citovanej v bodoch 74 až 76 tohto rozsudku, a teda nie je postihnuté nesprávnym právnym posúdením. Tvrdenia, ktorými ECB a Komisia toto odôvodnenie kritizujú, nie sú spôsobilé brániť tomuto záveru.
80
Hoci je na úvod pravda, že Všeobecný súd v bode 58 napadnutého rozsudku spomenul skutočnosť, že rozhodnutie o zavedení dočasnej správy bolo prijaté 1. januára, teda v deň, keď boli úverové inštitúcie zatvorené a podiely v držbe akcionárov spoločnosti Banca Carige na jej imaní nebolo možné obchodovať, na účely konštatovania, že pani Corneliová bola osobne dotknutá spornými rozhodnutiami, nevychádzal len z tejto okolnosti, ako o tom svedčí záver, ku ktorému dospel, a teda že pani Corneliová bola tiež osobne dotknutá rozhodnutím o predĺžení, ktoré, ako to Všeobecný súd uviedol v tom istom bode napadnutého rozsudku, nebolo prijaté v deň pracovného pokoja.
81
Inými slovami, bod 58 napadnutého rozsudku nemožno vykladať v tom zmysle, že by Všeobecný súd odôvodnil úvahu, podľa ktorej bola pani Corneliová osobne dotknutá, konkrétne rozhodnutím o zavedení dočasnej správy, pretože toto rozhodnutie bolo prijaté v deň pracovného pokoja. Treba ho chápať tak, že jeho cieľom je len pre úplnosť zdôrazniť okolnosť, že z dôvodu zatvorenia búrz cenných papierov v uvedený deň boli akcionári spoločnosti Banca Carige, ktorí sú osobne dotknutí týmto rozhodnutím, o to ľahšie identifikovateľní.
82
Rovnako bod 63 napadnutého rozsudku nemožno vykladať v tom zmysle, že Všeobecný súd rozhodol, že pani Corneliová bola osobne dotknutá spornými rozhodnutiami, na základe úvahy, podľa ktorej pani Corneliová bola medzi akcionármi spoločnosti Banca Carige, ktorí na valnom zhromaždení 22. decembra 2018 hlasovali záporne, a to o to viac, že v tomto bode 63 spresnil, že toto hlasovanie „vyjadrovalo len žiadosť o odklad“. Týmito úvahami chcel Všeobecný súd skôr zdôrazniť význam, ktorý malo pre pani Corneliovú právo účasti na valnom zhromaždení spoločnosti Banca Carige, ktoré nemohla vykonávať, pokiaľ boli sporné rozhodnutia účinné.
83
Ďalej na rozdiel od toho, čo tvrdia ECB a Komisia, judikatúra Súdneho dvora citovaná v bode 76 tohto rozsudku a týkajúca sa skupín osôb identifikovaných alebo identifikovateľných na základe kritérií vlastných členom dotknutej skupiny sa v prejednávanej veci uplatňuje. Okolnosť, ktorú uvádzajú ECB a Komisia, že Banca Carige mala približne 35000 akcionárov, ktorí boli všetci osobne dotknutí spornými rozhodnutiami, je v tejto súvislosti irelevantná. Uplatnenie tejto judikatúry závisí výlučne od možnosti identifikovať osoby, na ktoré má akt vplyv, na základe kritérií špecifických pre tieto osoby, a nie na základe počtu identifikovaných osôb, ktorý môže, ale nemusí byť dôležitý.
84
Judikatúra Súdneho dvora uvedená v bode 75 tohto rozsudku, na ktorú sa odvolávajú ECB a Komisia, sa netýka prípadu, o aký ide v prejednávaných veciach. Táto judikatúra sa totiž týka situácií, keď sa uplatnenie opatrenia uskutočňuje na základe právnej alebo skutkovej situácie vymedzenej dotknutým aktom, takže sa zo svojej podstaty týka všeobecne záväzných aktov, ako to uviedla generálna advokátka v bode 66 svojich návrhov, a nie individuálnych aktov, akými sú sporné rozhodnutia.
85
Napokon pokiaľ ide o výhrady smerujúce proti bodom 74 a 75 napadnutého rozsudku, stačí uviesť, ako to vyplýva z bodov 77 až 79 tohto rozsudku, že dôvody uvedené v bodoch 56 až 62 napadnutého rozsudku z právneho hľadiska dostatočne preukazujú, že pani Corneliová bola spornými rozhodnutiami osobne dotknutá. Za týchto podmienok tieto výhrady, hoci aj dôvodné, nemôžu viesť k zrušeniu napadnutého rozsudku a musia sa zamietnuť ako neúčinné, pretože smerujú proti doplňujúcemu odôvodneniu tohto rozsudku (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. marca 2011, Anheuser‑Busch/Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, bod 211 a citovanú judikatúru).
86
Po tretie, pokiaľ ide o záujem pani Corneliovej na konaní, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry každá žaloba o neplatnosť podaná fyzickou alebo právnickou osobou podľa článku 263 ZFEÚ musí byť založená na záujme tejto osoby na konaní. Existencia takéhoto záujmu predpokladá, že samotné zrušenie napadnutého aktu môže priniesť tejto osobe prospech (rozsudok z 13. júla 2023, D & A Pharma/EMA, C‑136/22 P, EU:C:2023:572, bod 43 a citovaná judikatúra).
87
V prejednávanej veci Všeobecný súd v bode 81 napadnutého rozsudku konštatoval, že pani Corneliová sa na odôvodnenie svojho záujmu na konaní odvoláva na vplyv týchto rozhodnutí na práva, ktoré jej osobne prináležali ako akcionárke spoločnosti Banca Carige, najmä právo zvolať valné zhromaždenie, aby navrhla podanie žaloby, alebo tiež právo doplniť bod v tomto zmysle do programu takéhoto zhromaždenia.
88
Všeobecný súd z toho v bode 82 napadnutého rozsudku vyvodil, že sa nemožno domnievať, že v prípade zrušenia sporných rozhodnutí by bol účinok na situáciu akcionárov rovnaký ako účinok vyvolaný na situáciu spoločnosti Banca Carige a že v dôsledku toho je požiadavka, aby akcionár mal záujem na konaní odlišný od záujmu spoločnosti, ktorej akcie má v držbe, v prejednávanej veci splnená.
89
Toto odôvodnenie napadnutého rozsudku z právneho hľadiska dostatočne svedčí o existencii záujmu na konaní, ktorý sa vyžaduje na odôvodnenie toho, aby pani Corneliová podala žalobu o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ proti sporným rozhodnutiam, pokiaľ sú tieto rozhodnutia účinné.
90
Odkaz v bode 81 napadnutého rozsudku na právo „zvolať valné zhromaždenie“ alebo „doplniť bod“ do programu valného zhromaždenia neznamená, na rozdiel od toho, čo tvrdia ECB a Komisia, že Všeobecný súd priznal pani Corneliovej práva, ktoré neboli uvedené v stanovách spoločnosti Banca Carige alebo v uplatniteľných ustanoveniach talianskeho práva. Tento odkaz treba vykladať v spojení s odôvodnením napadnutého rozsudku, podľa ktorého sa sporné rozhodnutia priamo dotýkali pani Corneliovej. V tomto kontexte možno uvedený odkaz chápať len v tom zmysle, že Všeobecný súd sa správne domnieval, že pani Corneliová mala záujem na konaní týkajúcom sa sporných rozhodnutí, keďže v prípade zrušenia týchto rozhodnutí by došlo k ukončeniu dočasnej správy nad spoločnosťou Banca Carige a pani Corneliová by znovu získala svoje právo združovať sa s ostatnými akcionármi tejto banky najmä na účely možnosti zvolať valné zhromaždenie alebo doplniť do programu tohto valného zhromaždenia určitý bod.
91
Pokiaľ ide o bod 82 napadnutého rozsudku, ide o logický dôsledok a potvrdenie bodu 81 napadnutého rozsudku, o čom svedčí skutočnosť, že v jeho úvodnej časti sa uvádza slovo „teda“.
92
Po štvrté treba preskúmať tvrdenie Komisie, podľa ktorého Všeobecný súd ex offo neoveril, či záujem pani Corneliovej na konaní pretrvával aj po skončení obdobia dočasnej správy spoločnosti Banca Carige.
93
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry musí záujem žalobcu na konaní s ohľadom na predmet žaloby existovať v štádiu podania žaloby pod hrozbou vyhlásenia jej neprípustnosti, pričom musí pretrvávať rovnako ako predmet žaloby až do vyhlásenia rozhodnutia súdu pod hrozbou zastavenia konania, čo predpokladá, že žaloba môže svojím výsledkom priniesť prospech účastníkovi konania, ktorý ju podal (rozsudky zo 7. júna 2007, Wunenburger/Komisia, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, bod 42, a z 21. decembra 2016, Komisia/Hansestadt Lübeck, C‑524/14 P, EU:C:2016:971, bod 26).
94
Účastník konania si v zásade zachováva záujem na pokračovaní v konaní o žalobe o neplatnosť, pokiaľ táto žaloba môže predstavovať základ prípadnej žaloby o náhradu škody. Možnosť podania žaloby o náhradu škody postačuje na opodstatnenie takéhoto záujmu na konaní, pokiaľ nie je hypotetická (rozsudok zo 7. novembra 2018, BPC Lux 2 a i./Komisia, C‑544/17 P, EU:C:2018:880, body 42 a 43, ako aj citovaná judikatúra).
95
Záujem na konaní môže vyplývať z akejkoľvek žaloby pred vnútroštátnymi súdmi, v rámci ktorej môže prípadné zrušenie napadnutého aktu pred súdom Únie priniesť žalobcovi prospech (rozsudok zo 7. novembra 2018, BPC Lux 2 a i./Komisia, C‑544/17 P, EU:C:2018:880, bod 44, ako aj citovaná judikatúra).
96
Je na žalobcovi, aby predložil dôkaz o svojom záujme na konaní, ktorý predstavuje podstatnú a prvú podmienku každého návrhu na začatie konania. Konkrétne, aby bola žaloba o neplatnosť aktu, podaná fyzickou alebo právnickou osobou, prípustná, je potrebné, aby žalobca náležite odôvodnil právny záujem, ktorý má na zrušení tohto aktu (rozsudok zo 7. novembra 2018, BPC Lux 2 a i./Komisia, C‑544/17 P, EU:C:2018:880, bod 34, ako aj citovaná judikatúra).
97
V prejednávanej veci z bodov 1 a 17 napadnutého rozsudku vyplýva, že sporné rozhodnutia prestali vyvolávať účinky 30. septembra 2019.
98
Je zrejmé, ako to vyplýva z judikatúry pripomenutej v bodoch 94 a 95 tohto rozsudku, že táto okolnosť nevyhnutne neznamená, že záujem pani Corneliovej na konaní, a teda predmet sporu pred Všeobecným súdom, zanikli v priebehu konania. Všeobecnému súdu však pred rozhodnutím o merite veci, ktorá mu bola predložená, prináležalo, aby v prípade potreby aj ex offo overil, že to tak nebolo. Všeobecný súd sa tým, že tak neurobil, dopustil nesprávneho právneho posúdenia.
99
Toto nesprávne právne posúdenie však nemôže samo osebe viesť k zrušeniu napadnutého rozsudku.
100
Ako to totiž vyplýva z bodov 94 až 96 tohto rozsudku, pani Corneliová by si zachovala záujem na zrušení sporných rozhodnutí, ak by takéto zrušenie mohlo predstavovať základ prípadnej žaloby o náhradu škody.
101
V odpovedi na písomnú otázku, ktorú jej položil Súdny dvor, pani Corneliová v podstate potvrdila, že sa domnieva, že jej vznikla ujma v dôsledku rozhodnutí prijatých dočasnými správcami spoločnosti Banca Carige, ktorých vymenovala ECB, pričom sa domáha náhrady tejto ujmy. Podľa pani Corneliovej tieto rozhodnutia spôsobili zníženie jej vlastného podielu na imaní spoločnosti Banca Carige a v konečnom dôsledku povinný predaj akcií, ktoré mala v držbe, v nadväznosti na verejnú ponuku na povinnú kúpu, vyhlásenú spoločnosťou BPR Banca SpA, ktorá nadobudla väčšinový podiel na imaní spoločnosti Banca Carige.
102
Z odpovede pani Corneliovej tiež vyplýva, že má v úmysle podať žaloby o náhradu škody tak na Všeobecný súd proti ECB, ako aj na príslušné vnútroštátne súdy proti ostatným fyzickým alebo právnickým osobám, ktoré sa v nadväznosti na sporné rozhodnutia podieľali na dočasnej správe spoločnosti Banca Carige a neskôr na jej predaji.
103
V tejto súvislosti treba uviesť, že ECB v odpovedi na písomnú otázku Súdneho dvora potvrdila, že dočasní správcovia spoločnosti Banca Carige skutočne prijali počas svojho funkčného obdobia rad dôležitých rozhodnutí, najmä podpísanie záväznej rámcovej dohody o rekapitalizácii spoločnosti Banca Carige 9. augusta 2019 s viacerými aktérmi, pričom tento akt bol 20. septembra 2019 schválený mimoriadnym valným zhromaždením akcionárov spoločnosti Banca Carige zvolaným uvedenými dočasnými správcami.
104
Za týchto podmienok treba konštatovať, podobne ako to uviedla generálna advokátka v bodoch 77 a 78 svojich návrhov, že vzhľadom na judikatúru citovanú v bode 94 tohto rozsudku záujem pani Corneliovej na konaní proti sporným rozhodnutiam nemožno považovať za čisto hypotetický, a to ani po skončení obdobia dočasnej správy spoločnosti Banca Carige a po tom, čo pani Corneliová predala svoje akcie.
105
Hoci sa teda účinky sporných rozhodnutí a dočasná správa spoločnosti Banca Carige skončili v priebehu konania pred Všeobecným súdom, samotný záujem pani Corneliovej na zrušení týchto rozhodnutí nezanikol.
106
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba prvé odvolacie dôvody ECB a Komisie zamietnuť ako nedôvodné.
O druhom odvolacom dôvode Komisie
Argumentácia účastníkov konania
107
V rámci svojho druhého odvolacieho dôvodu Komisia podporovaná ECB a Talianskou republikou tvrdí, že pani Corneliová prvýkrát vo svojej replike pred Všeobecným súdom uviedla, že v súlade s článkom 70 konsolidovaného bankového predpisu ECB nemohla nariadiť zavedenie dočasnej správy nad bankovou inštitúciou v prípade výrazného zhoršenia jej situácie. Pani Corneliová totiž v bode 67 svojej žaloby v prvostupňovom konaní údajne tvrdila presný opak, keď článok 70 konsolidovaného bankového predpisu vykladala rovnakým spôsobom ako ECB.
108
Podľa Komisie si správny výklad článku 70 konsolidovaného bankového predpisu nevyžaduje oboznámenie sa s celým znením rozhodnutia o zavedení dočasnej správy, ku ktorému mala pani Corneliová prístup až po podaní žaloby. Komisia sa preto domnieva, že pani Corneliová uviedla po prvýkrát vo svojej replike pred Všeobecným súdom nový žalobný dôvod, ktorý nebol založený na právnych a skutkových okolnostiach, ktoré vyšli najavo v priebehu konania. Keď Všeobecný súd tento nový žalobný dôvod nezamietol ako neprípustný, údajne porušil článok 84 ods. 1 svojho rokovacieho poriadku.
109
Pani Corneliová tvrdí, že tento odvolací dôvod treba zamietnuť.
Posúdenie Súdnym dvorom
110
Z článku 84 ods. 1 a 2 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu vyplýva, že žalobné dôvody uvedené po prvýkrát v štádiu repliky, ktoré sa nezakladajú na právnych a skutkových okolnostiach, ktoré vyšli najavo v priebehu konania, musia byť vyhlásené za neprípustné. Žalobný dôvod alebo tvrdenie, ktoré predstavujú rozšírenie žalobného dôvodu uvedeného predtým v návrhu na začatie konania, však nemožno vyhlásiť za neprípustné z dôvodu oneskorenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. marca 2024, Kočner/Europol, C‑755/21 P, EU:C:2024:202, bod 41 a citovanú judikatúru).
111
V prejednávanej veci a bez toho, aby to Komisia spochybnila v štádiu svojho odvolania, zo žaloby v prvostupňovom konaní vyplýva, že pani Corneliová na podporu svojej žaloby uviedla najmä žalobný dôvod založený na porušení článku 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu zo strany ECB.
112
Je pravda, ako to tvrdí Komisia, že pani Corneliová prvýkrát vo svojej replike v prvostupňovom konaní tvrdila, že uvedené ustanovenie neumožňuje zavedenie dočasnej správy nad bankou v prípade výrazného zhoršenia jej situácie.
113
Pani Corneliovej však nemožno vytýkať, že v štádiu tejto repliky uviedla nový žalobný dôvod, keďže uvedené tvrdenie v zmysle judikatúry citovanej v bode 110 tohto rozsudku predstavuje rozšírenie žalobného dôvodu, ktorý je založený na porušení článku 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu a ktorý bol uvedený v jej návrhu na začatie konania. Hoci v žalobe najmä tvrdila, že nebolo preukázané žiadne osobitne významné zhoršenie situácie spoločnosti Banca Carige, vo svojej replike spresnila, že toto ustanovenie neumožňuje zaviesť v takejto situácii nad bankou dočasnú správu. Pani Corneliová teda len doplnila svoju argumentáciu smerujúcu k preukázaniu, že ECB, ako to už uviedla v žalobe, prijala rozhodnutie o zavedení dočasnej správy v rozpore s uvedeným ustanovením.
114
Otázka, či pani Corneliová mohla alebo nemohla účinne uviesť dané tvrdenie bez toho, aby mala prístup k celému zneniu rozhodnutia o zavedení dočasnej správy, keďže tento dokument získala až po podaní žaloby, je preto irelevantná.
115
Z toho vyplýva, že Všeobecnému súdu nemožno vytýkať porušenie článku 84 ods. 1 rokovacieho poriadku, keď z vlastného podnetu neodmietol ako neprípustné z dôvodu oneskorenia tvrdenie pani Corneliovej uvedené v bode 112 tohto rozsudku. Druhý odvolací dôvod Komisie treba preto zamietnuť ako nedôvodný.
O druhom odvolacom dôvode ECB, ako aj o treťom a štvrtom odvolacom dôvode Komisie
Argumentácia účastníkov konania
116
ECB v rámci svojho druhého odvolacieho dôvodu a Komisia v rámci svojho tretieho odvolacieho dôvodu tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že ECB prijatím sporných rozhodnutí porušila článok 70 konsolidovaného bankového predpisu.
117
Po prvé Komisia tvrdí, že časť vety „v prípade porušení alebo nezrovnalostí v zmysle článku 69octiesdecies ods. 1 písm. b) [konsolidovaného bankového predpisu]“, uvedenú v článku 70 ods. 1 daného predpisu, treba vykladať v tom zmysle, že sa nevzťahuje len na prípady „závažného porušenia ustanovení legislatívy, regulačných predpisov alebo stanov“, ako aj „vážnych nezrovnalostí v rámci správy“, ale aj na prípady, keď je „zhoršenie situácie banky alebo bankovej skupiny mimoriadne výrazné“, ktoré sa tiež uvádzajú v článku 69octiesdecies ods. 1 písm. b) konsolidovaného bankového predpisu.
118
Po druhé ECB a Komisia tvrdia, že kontextuálny a systematický výklad predmetných ustanovení tiež svedčí v prospech toho, že odkaz na článok 69octiesdecies ods. 1 písm. b) konsolidovaného bankového predpisu, uvedený v článku 70 ods. 1 uvedeného predpisu, sa vzťahuje aj na prípad mimoriadne výrazného zhoršenia situácie dotknutej banky. Údajne totiž existuje logická postupnosť medzi „odvolaním“ v zmysle prvého ustanovenia a „rozpustením“ v zmysle druhého ustanovenia, pokiaľ ide o riadiace alebo dozorné orgány banky. Bolo by preto údajne nerozumné domnievať sa, že taliansky zákonodarca mal pre prípad mimoriadne výrazného zhoršenia situácie banky v úmysle povoliť len prvé opatrenie a druhé opatrenie nie.
119
Po tretie sa ECB a Komisia domnievajú, že výklad článku 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu, ktorý zastávajú, je potvrdený genézou tohto ustanovenia, ako aj príslušnými prípravnými prácami. Tento výklad navyše údajne zodpovedá cieľu sledovanému talianskym zákonodarcom, ako aj potrebe rešpektovať Ústavu Talianskej republiky. Článok 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu je totiž údajne výsledkom zmeny zavedenej legislatívnym dekrétom zo 16. novembra 2015, ktorý prijala talianska vláda na základe delegovania zo strany talianskeho parlamentu na účely zabezpečenia prebratia smerníc Únie. Z ustálenej judikatúry Corte costituzionale (Ústavný súd, Taliansko) údajne vyplýva, že pri výkone tohto delegovania je vláda povinná dôsledne dodržiavať celé právo Únie. ECB a Komisia okrem toho zdôrazňujú, že výklad článku 70 konsolidovaného bankového predpisu, ktorý zastávajú, potvrdzuje aj judikatúra talianskych súdov.
120
V rámci svojho štvrtého odvolacieho dôvodu Komisia tvrdí, že Všeobecný súd porušil právo Únie a konkrétnejšie článok 288 tretí odsek ZFEÚ, keď v bodoch 105 až 107 napadnutého rozsudku vylúčil akúkoľvek možnosť výkladu článku 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu v súlade s článkom 29 smernice 2014/59. Podľa Komisie je odkaz v bode 105 predmetného rozsudku na výklad contra legem, pokiaľ ide o vnútroštátne právo, „sporný zo sémantického hľadiska“, keďže výraz „contra legem“ nie je uplatniteľný, ak ide o výklad rozsahu odkazu v jednom ustanovení na iné ustanovenie, ako je to v prípade článku 70 konsolidovaného bankového predpisu, ktorý odkazuje na článok 69octiesdecies ods. 1 písm. b) tohto predpisu.
121
Komisia tvrdí, že pri posudzovaní, či má výklad ustanovenia vnútroštátneho práva povahu contra legem, treba zohľadniť nielen doslovný výklad dotknutého ustanovenia, ale aj ostatné výkladové kritériá, ako aj vnútroštátne právo ako celok. Podľa Komisie je nepochybné, že na základe výkladových pravidiel uznaných v talianskom práve možno článok 70 konsolidovaného bankového predpisu vykladať v súlade so smernicou 2014/59.
122
Talianska republika podporuje výklad relevantných ustanovení talianskeho práva, ktorý zastávajú ECB a Komisia. Podľa nej pojem „vážne straty aktív“ v zmysle článku 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu predstavuje jeden z druhov „mimoriadne výrazného zhoršenia situácie banky“ v zmysle článku 69octiesdecies ods. 1 tohto predpisu, takže ECB bola oprávnená odkázať v sporných rozhodnutiach na druhý, všeobecnejší pojem, a nie na prvý pojem.
123
Pani Corneliová tvrdí, že predmetné odvolacie dôvody treba zamietnuť ako neprípustné, keďže ECB a Komisia vytýkajú Všeobecnému súdu, že sa údajne dopustil nesprávneho uplatnenia práva – nie však práva Únie, ale talianskeho práva. V štádiu odvolania sa preskúmanie výkladu vnútroštátneho práva, ktorý podal Všeobecný súd, Súdnym dvorom údajne obmedzuje na overenie, či Všeobecný súd toto právo neskreslil, čo sa v prejednávanej veci netvrdí.
124
Pokiaľ ide o vec samu, pani Corneliová spochybňuje výklad článku 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu, ktorý zastávajú ECB a Komisia. Domnieva sa, že v súlade s pravidlami výkladu talianskeho práva treba uprednostniť doslovný výklad tohto ustanovenia. Dodáva, že výklad, ktorý zastávajú ECB a Komisia, talianska judikatúra nepotvrdzuje.
125
Pani Corneliová sa navyše domnieva, že smernica 2014/59 bola do talianskeho práva prebratá správne. V súlade so zásadou proporcionality táto smernica údajne zavádza odstupňovanie intervenčných opatrení príslušného orgánu do riadenia banky, pričom stanovuje odvolanie vrcholového manažmentu alebo riadiaceho orgánu bankovej inštitúcie v menej závažných situáciách, než sú situácie, v ktorých by bolo odôvodnené vymenovanie jedného alebo viacerých dočasných správcov. Argumentácia ECB a Komisie je údajne v rozpore s jasným znením článku 29 ods. 1 uvedenej smernice, ktorý rozlišuje medzi situáciami odôvodňujúcimi odvolanie vrcholového manažmentu alebo riadiaceho orgánu bankovej inštitúcie a situáciami odôvodňujúcimi vymenovanie jedného alebo viacerých dočasných správcov.
126
Pani Corneliová dodáva, že smernicou 2014/59 sa stanovuje len minimálna harmonizácia, a poznamenáva, že Komisia, ktorej boli oznámené ustanovenia talianskeho práva, ktorými sa táto smernica preberá, nezačala proti Talianskej republike konanie o nesplnení povinnosti, k čomu by došlo, ak by toto prebratie nebolo vykonané správne. Aj keby to tak bolo, pani Corneliová sa domnieva, že táto okolnosť by nemohla odôvodňovať výklad článku 70 konsolidovaného bankového predpisu v rozpore s jeho znením.
Posúdenie Súdnym dvorom
127
ECB v rámci svojho druhého odvolacieho dôvodu a Komisia v rámci svojho tretieho a štvrtého odvolacieho dôvodu v podstate tvrdia, že Všeobecný súd v bodoch 107 a 108 napadnutého rozsudku nesprávne konštatoval, že ECB na účely uplatnenia článku 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu v prejednávanej veci vykonala výklad tohto vnútroštátneho ustanovenia contra legem, a teda nerešpektovala limit stanovený právom Únie, pokiaľ ide o povinnosť vykladať uvedené ustanovenie v súlade s článkom 29 ods. 1 smernice 2014/59.
128
Pokiaľ ide o prípustnosť týchto odvolacích dôvodov, treba pripomenúť, že právomoc Súdneho dvora rozhodovať o odvolaní podanom proti rozhodnutiu Všeobecného súdu vymedzuje článok 256 ods. 1 druhý pododsek ZFEÚ. V tomto ustanovení sa uvádza, že odvolanie sa musí obmedzovať na právne otázky a musí byť podané „za podmienok a v rámci obmedzení ustanovených v štatúte“. V taxatívne vymedzenom zozname odvolacích dôvodov, ktoré možno uviesť v rámci odvolania, sa v článku 58 prvom odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie spresňuje, že odvolanie sa môže zakladať na porušení práva Únie Všeobecným súdom (rozsudok z 5. júla 2011, Edwin/ÚHVT, C‑263/09 P, EU:C:2011:452, bod 46).
129
Otázka vyplývajúca z uvedených odvolacích dôvodov, a to či Všeobecný súd porušil právo Únie, keď konštatoval, že ECB prekročila limity povinnosti, ktorá jej vyplýva z tohto práva, teda uskutočniť konformný výklad vnútroštátneho práva, si vyžaduje obrátiť sa na Súdny dvor so žiadosťou o posúdenie existencie porušenia práva Únie Všeobecným súdom. Ide teda o právnu otázku, ktorá ako taká podlieha preskúmaniu Súdnym dvorom, na ktorý bolo podané odvolanie.
130
Na rozdiel od toho, čo tvrdí pani Corneliová, sú teda dané odvolacie dôvody prípustné.
131
Pokiaľ ide o vec samu, z bodu 2 napadnutého rozsudku vyplýva, že Banca Carige podliehala priamemu prudenciálnemu dohľadu ECB. ECB prijala sporné rozhodnutia na základe článku 4 ods. 3 nariadenia č. 1024/2013, ako to potvrdzuje bod 111 napadnutého rozsudku.
132
V súlade s článkom 4 ods. 3 prvou vetou uvedeného nariadenia ECB na účely vykonávania úloh, ktorými bola poverená podľa tohto nariadenia, medzi ktoré patrí prudenciálny dohľad nad niektorými úverovými inštitúciami, uplatňuje všetky relevantné ustanovenia práva Únie a v prípade, keď toto právo Únie zahŕňa smernice, aj vnútroštátne právo, ktorým sa tieto smernice transponujú. Podľa druhej vety tohto článku 4 ods. 3, keď relevantné právo Únie zahŕňa nariadenia a keď sa týmito nariadeniami členským štátom výslovne ponechávajú určité možnosti, ECB uplatňuje aj vnútroštátne právne predpisy, ktorými sa tieto možnosti využívajú.
133
Zo znenia článku 4 ods. 3 nariadenia č. 1024/2013 ako celku teda vyplýva, že cieľom uplatnenia vnútroštátneho práva zo strany ECB je rešpektovať rozhodnutia vnútroštátneho zákonodarcu v rámci stanovenom relevantnými ustanoveniami práva Únie bez ohľadu na to, či sú uvedené v nariadeniach alebo smerniciach.
134
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že pri uplatňovaní vnútroštátneho práva na situáciu banky, ktorá nepodlieha priamemu prudenciálnemu dohľadu ECB, majú správne a súdne orgány členského štátu, ktoré sú v rámci svojich príslušných právomocí poverené uplatňovaním ustanovení práva Únie, povinnosť podľa ustálenej judikatúry zabezpečiť plný účinok týchto ustanovení (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. októbra 2022, HUMDA, C‑397/21, EU:C:2022:790, bod 41 a citovanú judikatúru).
135
Konkrétne, ak uplatniteľné právo Únie zahŕňa smernice, zásada konformného výkladu implikuje, ako to pripomenul Všeobecný súd v bode 103 napadnutého rozsudku, požiadavku vykladať vnútroštátne právo v čo najväčšej možnej miere s prihliadnutím na znenie a účel týchto smerníc, aby sa dosiahol nimi sledovaný výsledok (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. februára 2019, T Danmark a Y Danmark, C‑116/16 a C‑117/16, EU:C:2019:135, bod 87 a citovanú judikatúru).
136
Rovnako je ECB povinná, ak v súlade s článkom 4 ods. 3 nariadenia č. 1024/2013 uplatňuje na banku, ktorá ako Banca Carige podlieha jej priamemu prudenciálnemu dohľadu, vnútroštátne právo, ktorým sa preberá smernica, podať výklad ustanovení tohto práva, o ktoré sa opiera, v súlade s touto smernicou.
137
Ako sám Všeobecný súd zdôraznil v bode 103 napadnutého rozsudku, keď má ako v prejednávanej veci uplatniť vnútroštátne právo, má rovnakú povinnosť konformného výkladu tohto práva s ohľadom na smernicu, ktorá sa ním má prebrať.
138
Ako to aj Všeobecný súd pripomenul v bode 105 napadnutého rozsudku, povinnosť súdu zohľadniť obsah smerníc pri výklade a uplatňovaní relevantných pravidiel vnútroštátneho práva je limitovaná všeobecnými zásadami práva, najmä zásadami právnej istoty a zákazu retroaktivity, pričom nemôže slúžiť ako základ pre výklad vnútroštátneho práva contra legem (pozri rozsudky zo 16. júna 2005, Pupino, C‑105/03, EU:C:2005:386, body 44 a 47, ako aj z 21. decembra 2023, BMW Bank a i., C‑38/21, C‑47/21 a C‑232/21, EU:C:2023:1014, bod 222 a citovanú judikatúru).
139
Výraz „výklad contra legem“ treba chápať práve vzhľadom na úvahy uvedené v bodoch 132 až 138 tohto rozsudku, ako aj na potrebu rešpektovať prednosť práva Únie a požiadavku jeho jednotného uplatňovania v kontexte výkonu právomocí zo strany ECB, ktoré sú jej zverené nariadením č. 1024/2013.
140
Navyše treba predpokladať, že ak boli vnútroštátne ustanovenia osobitne zavedené s cieľom prebrať smernicu, dotknutý členský štát mal v úmysle v celom rozsahu splniť si povinnosti vyplývajúce z tejto smernice (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. októbra 2004, Pfeiffer a i., C‑397/01 až C‑403/01, EU:C:2004:584, bod 112 a citovanú judikatúru).
141
V dôsledku toho sa zákaz výkladu vnútroštátneho práva contra legem, vyplývajúci z judikatúry citovanej v bode 138 tohto rozsudku, vzťahuje len na prípad, keď vnútroštátne právo nemožno uplatniť tak, aby viedlo k výsledku zlučiteľnému s výsledkom, ktorý sleduje dotknuté ustanovenie práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. júna 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, bod 76 a citovanú judikatúru).
142
V prejednávanej veci z bodov 107 a 108 napadnutého rozsudku vyplýva, že Všeobecný súd v podstate dospel k záveru, že ECB nerešpektovala limit stanovený právom Únie, pokiaľ ide o výklad článku 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu v súlade s článkom 29 ods. 1 smernice 2014/59, keď uskutočnila výklad predmetného vnútroštátneho ustanovenia contra legem.
143
Súdnemu dvoru preto prináleží preskúmať, či Všeobecný súd z týchto dôvodov porušil právo Únie, ako to tvrdí ECB v rámci svojho druhého odvolacieho dôvodu a Komisia v rámci svojho tretieho a štvrtého odvolacieho dôvodu.
144
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v článku 28 smernice 2014/59 sa stanovuje povinnosť členských štátov dbať na to, aby príslušné orgány mohli vyžadovať odvolanie vrcholového manažmentu alebo riadiaceho orgánu bankovej inštitúcie, pokiaľ ide o celok alebo jednotlivé osoby, a to najmä v prípadoch, keď „dochádza k výraznému zhoršeniu“ finančnej situácie tejto inštitúcie.
145
Článok 29 ods. 1 tejto smernice naproti tomu stanovuje, že keď príslušný orgán nepovažuje výmenu vrcholového manažmentu alebo riadiaceho orgánu, ako sa uvádza v článku 28 smernice, za dostatočnú na nápravu danej situácie, členské štáty dbajú na to, aby tento orgán mohol vymenovať jedného alebo viacerých dočasných správcov inštitúcie.
146
Zo spoločného výkladu týchto dvoch ustanovení tak vyplýva, že členské štáty musia dbať na to, aby sa v prípade výrazného zhoršenia situácie bankovej inštitúcie mohol príslušný orgán v závislosti od tejto situácie buď obmedziť na to, že bude vyžadovať odvolanie vrcholového manažmentu alebo riadiaceho orgánu, pokiaľ ide o celok alebo jednotlivé osoby, alebo tiež aby mohol vymenovať jedného alebo viacerých dočasných správcov.
147
Z článku 9 ods. 1 prvého a druhého pododseku a článku 9 ods. 2 nariadenia č. 1024/2013 vyplýva, že na účely vykonávania úloh, ktorými sa ECB poveruje najmä na základe článku 4 ods. 1 a 2 tohto nariadenia, sa ECB považuje za „príslušný orgán“, ktorý má všetky právomoci, ktoré takýmto orgánom vyplývajú z príslušných ustanovení práva Únie, a že musí vykonávať tieto právomoci v súlade s aktmi uvedenými v článku 4 ods. 3 prvom pododseku uvedeného nariadenia.
148
V tejto súvislosti, pokiaľ ide o tvrdenie pani Corneliovej založené v podstate na potrebe stanoviť pri dodržaní zásady proporcionality „odstupňovanie“ zásahov príslušných orgánov do riadenia bankovej inštitúcie, treba konštatovať, že systém intervenčných opatrení stanovený v článkoch 27 až 29 smernice 2014/59 túto zásadu rešpektuje.
149
Pokiaľ ide konkrétnejšie o opatrenie dočasnej správy stanovené v článku 29 ods. 1 uvedenej smernice, z tohto ustanovenia vyplýva, že dané opatrenie možno prijať až po tom, čo sa menej obmedzujúce opatrenie stanovené v článku 28 uvedenej smernice, teda nahradenie vrcholového manažmentu alebo riadiaceho orgánu dotknutej bankovej inštitúcie, považuje za nedostatočné vzhľadom na situáciu tejto inštitúcie.
150
Z bodov 144 až 149 tohto rozsudku vyplýva, že vnútroštátny zákonodarca musí pri prebratí smernice 2014/59 do svojho vnútroštátneho právneho poriadku stanoviť možnosť príslušného orgánu zaviesť dočasnú správu bankovej inštitúcie, najmä v prípade výrazného zhoršenia situácie tejto inštitúcie.
151
Preto v súlade so zásadou konformného výkladu a judikatúrou Súdneho dvora uvedenou v bodoch 134 a 135 tohto rozsudku sa príslušné ustanovenia vnútroštátneho práva majú v čo najväčšej možnej miere vykladať tak, aby sa dosiahol tento výsledok.
152
Je pravda, že v prejednávanej veci, ako to vyplýva z bodov 92 až 95 napadnutého rozsudku, článok 69octiesdecies ods. 1 písm. b) konsolidovaného bankového predpisu týkajúci sa „odvolania“, teda odvolania riadiacich alebo dozorných orgánov banky, na jednej strane a článok 70 ods. 1 tohto predpisu týkajúci sa dočasnej správy banky na druhej strane stanovujú podmienky uplatnenia formulované sčasti odlišne.
153
Konkrétne, hoci mimoriadne výrazné zhoršenie situácie banky patrí medzi alternatívne podmienky odôvodňujúce odvolanie riadiacich alebo dozorných orgánov banky podľa článku 69octiesdecies ods. 1 písm. b) konsolidovaného bankového predpisu, v tomto zmysle sa nenachádza medzi podmienkami uplatnenia článku 70 ods. 1 tohto predpisu, ktorý sa týka dočasnej správy banky.
154
Na rozdiel od toho, ako rozhodol Všeobecný súd v bodoch 107 a 108 napadnutého rozsudku, zo samotnej tejto okolnosti však nemožno vyvodiť, že výklad článku 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu v súlade s článkom 29 smernice 2014/59 v tom zmysle, že toto ustanovenie sa uplatní v prípade výrazného zhoršenia situácie banky, by bol contra legem v zmysle judikatúry Súdneho dvora citovanej v bodoch 138 a 141 tohto rozsudku.
155
Takýto výklad totiž nie je v rozpore s uvedeným ustanovením, keďže, ako to konštatoval samotný Všeobecný súd v bode 93 napadnutého rozsudku, medzi alternatívne podmienky odôvodňujúce uplatnenie daného ustanovenia patrí podmienka týkajúca sa skutočnosti, že „sa očakávajú vážne finančné straty“ banky.
156
Výraz „výrazné zhoršenie“ situácie banky, ktorý je relevantný v rámci článku 29 smernice 2014/59, a výraz očakávanie „vážnych strát aktív“ uvedený v článku 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu predstavujú všeobecne formulované a príbuzné právne pojmy.
157
Zhoršenie situácie banky totiž nevyhnutne implikuje, že v blízkej budúcnosti jej môžu vzniknúť straty aktív, ktoré v prípade, že zhoršenie bude „výrazné“, možno kvalifikovať ako „vážne“. Naopak, ak možno očakávať, že banka utrpí vážne straty aktív, môže to znamenať len to, že dochádza k zhoršeniu situácie tejto banky, ktoré možno kvalifikovať ako „výrazné“.
158
Z toho vyplýva, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 107 a 108 napadnutého rozsudku v podstate konštatoval, že článok 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu nemôže v talianskom práve slúžiť ako základ pre prijatie opatrenia o zavedení dočasnej správy nad bankou, ktorá čelí výraznému zhoršeniu svojej situácie, bez toho, aby došlo k porušeniu zákazu výkladu vnútroštátneho práva contra legem v zmysle judikatúry citovanej v bodoch 138 a 141 tohto rozsudku.
159
V dôsledku toho a bez toho, aby bolo potrebné preskúmať ostatné výhrady, ktoré ECB uviedla na podporu svojho druhého odvolacieho dôvodu, a výhrady uvedené Komisiou na podporu tretieho a štvrtého odvolacieho dôvodu, ako aj jej piaty odvolací dôvod, treba odvolaniam vyhovieť a napadnutý rozsudok zrušiť.
O žalobe podanej na Všeobecný súd
160
V súlade s článkom 61 prvým odsekom Štatútu Súdneho dvora Európskej únie môže Súdny dvor v prípade zrušenia rozhodnutia Všeobecného súdu buď sám vydať konečný rozsudok, ak to stav konania dovoľuje, alebo vrátiť vec Všeobecnému súdu na rozhodnutie.
161
V prejednávanej veci stav konania dovoľuje rozhodnúť vo veci, pokiaľ ide jednak o námietku neprípustnosti žaloby v prvostupňovom konaní, ktorú vzniesla ECB podporovaná Komisiou, a jednak o štvrtý žalobný dôvod predmetnej žaloby v rozsahu, v akom je založený na nesprávnom právnom posúdení pri určení právneho základu použitého na prijatie sporných rozhodnutí.
162
Pokiaľ ide v prvom rade o námietku neprípustnosti žaloby v prvostupňovom konaní, ktorú vzniesla ECB a ktorá je založená na tom, že pani Corneliová nie je priamo a osobne dotknutá spornými rozhodnutiami a nemá záujem, ktorý sa vyžaduje na účely návrhu na ich zrušenie, treba konštatovať, a to z rovnakých dôvodov, aké uviedol Všeobecný súd v bodoch 33 až 83 napadnutého rozsudku, ako aj z dôvodov uvedených v bodoch 62 až 105 tohto rozsudku, v rámci ktorých Súdny dvor zamietol ako nedôvodné prvé odvolacie dôvody ECB a Komisie, že dotknutá osoba je skutočne priamo a osobne dotknutá spornými rozhodnutiami v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ a že má záujem na konaní týkajúcom sa týchto rozhodnutí. Námietku neprípustnosti treba preto zamietnuť.
163
V druhom rade pani Corneliová v rámci svojho štvrtého žalobného dôvodu tvrdí, že ECB sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď sporné rozhodnutia založila na článku 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu, hoci toto ustanovenie sa nevzťahuje na situáciu uvádzanú na odôvodnenie zavedenia dočasnej správy nad spoločnosťou Banca Carige, teda na „výrazné zhoršenie“ situácie tejto banky.
164
V tejto súvislosti z bodov 144 až 158 tohto rozsudku vyplýva, že článok 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu má byť predmetom výkladu v súlade s článkom 29 ods. 1 smernice 2014/59.
165
Na jednej strane je zrejmé, že „výrazné zhoršenie“ situácie banky nefiguruje v tomto znení medzi alternatívnymi podmienkami uvedenými v článku 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu, ktoré by mohli odôvodniť uplatnenie tohto ustanovenia.
166
Ako to však bolo uvedené v bodoch 157 a 158 tohto rozsudku, výraz „výrazné zhoršenie“ situácie banky je blízky podmienke uplatnenia článku 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu, ktorý sa týka situácie, keď „sa očakávajú vážne straty aktív“.
167
Na druhej strane treba zohľadniť skutočnosť, že článok 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu je súčasťou súboru ustanovení, ktorých cieľom je umožniť ozdravenie bánk v ťažkostiach.
168
Navyše je nesporné, že článok 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu je výsledkom zmeny talianskej právnej úpravy na základe legislatívneho dekrétu prijatého s výslovným cieľom prebrať do talianskeho práva smernicu 2014/59.
169
Za týchto podmienok treba konštatovať, že článok 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu sa má vykladať v tom zmysle, že podmienka týkajúca sa skutočnosti, že sa dá očakávať, že dotknutá banka utrpí vážne straty aktív, je splnená v prípade výrazného zhoršenia jej situácie, a teda odôvodňuje zavedenie dočasnej správy nad touto bankou.
170
Z toho vyplýva, že ECB sa nedopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď na účely prijatia sporných rozhodnutí vychádzala z článku 70 ods. 1 konsolidovaného bankového predpisu, a preto treba štvrtý žalobný dôvod v prvostupňovom konaní v rozsahu, v akom je založený na nesprávnom právnom posúdení pri určení právneho základu použitého na prijatie sporných rozhodnutí, zamietnuť ako nedôvodný.
171
V zostávajúcej časti stav konania nedovoľuje rozhodnúť vo veci, keďže Všeobecný súd nepreskúmal ostatné dôvody a tvrdenia, ktoré uviedla pani Corneliová na podporu svojej žaloby.
172
V dôsledku toho je potrebné vec vrátiť Všeobecnému súdu, aby rozhodol o daných žalobných dôvodoch.
O trovách
173
Vzhľadom na to, že vec sa vracia Všeobecnému súdu, o trovách odvolacieho konania sa rozhodne neskôr.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
1.
Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 12. októbra 2022, Corneli/ECB (T‑502/19, EU:T:2022:627), sa zrušuje.
2.
Žaloba o neplatnosť rozhodnutia Európskej centrálnej banky (ECB) ECB‑SSM‑2019‑ITCAR‑11 z 1. januára 2019 o zavedení dočasnej správy nad Banca Carige SpA, ako aj rozhodnutia ECB ECB‑SSM‑2019‑ITCAR‑13 z 29. marca 2019 o predĺžení trvania dočasnej správy do 30. septembra 2019, ktorú podala pani Francesca Corneliová, je prípustná.
3.
Štvrtý žalobný dôvod v prvostupňovom konaní sa v rozsahu, v akom je založený na nesprávnom právnom posúdení pri určení právneho základu na prijatie sporných rozhodnutí, zamieta. Vec sa vracia Všeobecnému súdu Európskej únie, aby rozhodol o ostatných žalobných dôvodoch a tvrdeniach, ktoré boli predložené na podporu predmetnej žaloby.
4.
O trovách konaniach sa rozhodne neskôr.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.