62012CC0549
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PEDRO CRUZ VILLALÓN
esitatud 1. aprillil 2014 (
1
)
Kohtuasjad C‑549/12 P ja C‑54/13 P
Saksamaa Liitvabariik
versus
Euroopa Komisjon
„Apellatsioonkaebus — Euroopa Regionaalarengu Fond (ERF) — Eesmärgi 1 (1994–1999) alla kuuluv Tüüringi ja Ida-Berliini (Saksamaa) rakenduskava — Algselt antud rahalise abi vähendamine — Ekstrapoleerimise meetod — Netofinantskorrektsioonid — Määrus (EMÜ) nr 2052/88 — Määrus (EMÜ) nr 4253/88”
1.
Seoses kahe apellatsioonkaebusega Üldkohtu kahe kohtuotsuse peale, millega jäeti rahuldamata Saksamaa Liitvabariigi tühistamishagid komisjoni kahe otsuse peale, millega vähendati Euroopa Regionaalarengu Fondist (ERF) antavat teatud abi, tõusetub küsimus rahalise abi vähendamise alal teiste struktuurifondide kohta väljakujunenud kohtupraktika kohaldatavuse kohta käesoleva kohtuasja suhtes. (
2
) Konkreetselt tekib küsimus, kas ERF‑i puhul kujutavad siseriiklike ametiasutuste haldusvead endast „eeskirjade eiramist” määruse (EMÜ) nr 4253/88 (
3
) artikli 24 lõike 2 tähenduses, ning eelkõige, kas komisjon võib teha finantskorrektsioone ekstrapoleerimise teel.
I. Õiguslik raamistik
2.
Nõukogu 24. juuni 1988. aasta määruses (EMÜ) nr 2052/88 struktuurifondide ülesannete ja tõhususe kohta ning nende tegevuse kooskõlastamise kohta teiste struktuurifondide, Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega (
4
) kehtestatakse õiguslik raamistik ERF‑i tarvis; ERF‑i eesmärk on korrigeerida põhilisi piirkondlikke tasakaalunihkeid liidus.
3.
Määruse nr 4253/88 (millega nähakse ette sätted määruse nr 2052/88 rakendamiseks) artiklis 23 „Finantskontroll” on sätestatud järgmine:
„1.   Selleks et tagada avalike või eraalgatuslike ettevõtmiste lõpuleviimine, võtavad liikmesriigid vajalikud meetmed, et:
—
kontrollida korrapäraselt, et ühenduse rahastatud ettevõtmised kulgevad nõuetekohaselt,
—
vältida eeskirjade eiramisi ja võtta meetmeid nende vastu,
—
nõuda tagasi kuritarvituse või hooletuse tagajärjel kaotatud summad […].
2.   Ilma et see piiraks liikmesriikide poolt vastavalt siseriiklikele õigus‑ ja haldusnormidele tehtavaid kontrolle […], võivad komisjoni ametnikud või teenistujad kontrollida kohapeal, eeskätt pisteliselt, struktuurifondide rahastatavat ettevõtmist.
[…]”.
4.
Määruse nr 4253/88 artikkel 24 „Abi vähendamine, peatamine ja tühistamine” näeb ette järgmist:
„1.   Kui ettevõtmine või meede näib õigustavat üksnes osa selleks eraldatud rahalisest abist, viib komisjon juhtumi osas läbi asjakohase uurimise partnerluse raames, nõudes eelkõige seda, et liikmesriik või liikmesriigi poolt ettevõtmise rakendamiseks määratud ametiasutused esitaksid omapoolsed märkused kindlaksmääratud aja jooksul.
2.   Pärast uurimist võib komisjon asjaomasele ettevõtmisele või meetmele antavat abi vähendada või selle peatada, kui uurimise käigus tuvastatakse eeskirjade eiramine ja eeskätt ettevõtmise või meetme […] rakendamise tingimusi mõjutav oluline muudatus, mille kohta ei ole taotletud komisjoni heakskiitu.
[…]”.
5.
Vastavalt määruse (EÜ, Euratom) nr 2988/95 (
5
) artikli 1 lõikele 2 „[tähendab] „[e]eskirjade eiramine” […] ühenduse õiguse mis tahes sätte rikkumist ettevõtja tegevuse või tegevusetuse kaudu, mis kahjustab või kahjustaks ühenduste üldeelarvet või nende juhitavaid eelarveid kas otse ühenduste nimel kogutud omavahenditest laekunud tulu vähenemise või kaotamise või põhjendamatu kuluartikli tõttu”.
6.
Määruse (EÜ) nr 2064/97 (
6
) artikkel 8 sätestab järgmist:
„1.   Hiljemalt lõppmakse taotluse ja lõpliku kuluaruande esitamise ajal iga abivormi kohta esitavad liikmesriigid komisjonile aruande […], mille on koostanud isik või organisatsioon, kes on oma tegevuses rakendusasutusest sõltumatu. See aruanne sisaldab eelmiste aastate kontrollijärelduste kokkuvõtet ning üldist seisukohta lõppmakse taotluse kehtivuse nagu ka lõpliku kuluaruandega hõlmatud tehingute seaduslikkuse ja korrektsuse kohta.
2.   Juhul kui tuvastatud tõsiste puuduste tõttu juhtimises või kontrollis või väga sagedase eeskirjade eiramise tõttu ei saa lõppmakse taotluse ja lõpliku kuluaruande kehtivuse kohta teha positiivset otsust, märgitakse aruandes need esinevad asjaolud ning hinnatakse probleemi ulatust ja selle finantsmõju.
Sel juhul võib komisjon nõuda täiendavat kontrolli, et määrata kindlaks eeskirjade eiramised ja nõuda eiramiste heastamist kindlaks tähtajaks.”
II. Taust
A. Kohtuasi C‑549/12 P
7.
Saksamaa valitsuse taotlusel ja 5. augusti 1994. aasta otsusega K(94) 1939/5 kiitis komisjon heaks Saksamaal eesmärgi 1 alla kuuluva Tüüringi liidumaa rakenduskava (Arinco nr 94.DE.16.005), mis nägi ette struktuurifondide osaluse summas 1021771000 eküüd, mida 29. detsembri 1999. aasta otsusega K(99) 5087 suurendati 1086827000 euroni, ERF rahastas sellest maksimaalselt 1020719000 eurot.
8.
Meetme 2.1 tarvis, mis seondub väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate tootmistegevuse toetamisega, määrati otsusega K(99) 5087 kulutuste maksimumsummaks 674104000 eurot ja ERF‑i makstavaks toetuseks 337052000 eurot.
9.
Korraldusasutuseks määrati Tüüringi liidumaa majandus‑ ja transpordiministeerium.
10.
Komisjon viis 2001. aastal läbi Tüüringi liidumaa juhtimis‑ ja kontrollisüsteemide süstemaatilise kontrolli ning esitas 30. jaanuaril 2002 lõpliku aruande teatud soovitustega.
11.
Kui oli esitatud määruse nr 2064/97 artiklis 8 viidatud aruanne ja Saksamaa ametiasutused taotlesid kava lõppmakset, lõpetas komisjon abi andmise ja tegi 27. juunil 2003 lõppmakse taotletud summas.
12.
Hiljem, 2003. aasta jooksul, tegi kontrollikoda mitu kontrollkäiku ja edastas 22. juunil 2004 oma esialgse kontrolliaruande Saksamaa ametiasutustele, kes edastasid 31. augusti ja 13. oktoobri 2004. aasta kirjades kontrollikojale täiendavat teavet.
13.
Kontrollikoda edastas oma kontrolliaruande Saksamaa ametiasutustele 17. jaanuaril 2005. Selles viidati üksikutele ja süstemaatilistele eeskirjade eiramistele konkreetsete toimingute puhul, näiteks oli rahastatud selliseid ettevõtjaid, kes ei kuulu väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate määratluse alla, deklareeritud abikõlbmatuid kulutusi (tulevikus makstav rent, käibemaks, allahindlused), tehtud vigu maksimaalse abi arvutamisel ning jäetud esitamata tõendavad dokumendid selliste teatavat liiki kulutuste kohta nagu üldkulud või omakapital. Aruandes märgiti, et kõnealuse abi juhtimis‑ ja kontrollisüsteemides esines puudusi. Meetme 2.1 alla kuuluva 28 projekti veamäär oli 31,36%.
14.
Komisjon edastas 19. oktoobril 2006 Saksamaa ametiasutustele kontrollikoja aruande uurimisel tehtud esmajäreldused ning palus neil esitada oma märkused.
15.
Saksamaa ametiasutused vastasid komisjonile 5. jaanuari 2007. aasta kirjaga, vaieldes ekstrapoleeritud finantskorrektsioonide kohaldamisele vastu ning esitades täiendavaid tõendeid teatud kulutuste abikõlblikkuse kohta.
16.
Komisjon vähendas 30. aprilli 2008. aasta otsusega K(2008) 1690 (lõplik) (edaspidi „vaidlustatud otsus”) määruse nr 4253/88 artikli 24 alusel ERF‑i rahalist abi 81425825,67 euro võrra üksikute ja süstemaatiliste eeskirjade eiramiste tõttu, mis olid tuvastatud meetme 2.1 raames. Komisjon ekstrapoleeris veamäära kogu meetmele 2.1, võttes aluseks veamäära 23,88%. Ta sai üksikute eeskirjade eiramise puhul tulemuseks 1232012,70 eurot ning süstemaatilise eeskirjade eiramise puhul tulemuseks 80193812,97 eurot.
17.
Vaidlustatud otsuse kohaselt tuvastati järgmised süstemaatilised eeskirjade eiramised:
—
rahastatud oli ettevõtjat, kes ei ole väike või keskmise suurusega ettevõtja;
—
lõplik abisaaja ei vastanud kriteeriumidele, mida siseriiklikul tasandil kohaldatakse väikeste või keskmise suurusega ettevõtjate suhtes täiendava 15%‑lise abi andmiseks;
—
deklareeritud oli abikõlbmatuid kulutusi seoses rendilepingutega.
B. Kohtuasi C‑54/13 P
18.
Komisjon kiitis 5. augusti 1994. aasta otsusega K(94) 1973 heaks Saksamaal eesmärgi 1 alla kuuluva Ida-Berliini rakenduskava (Arinco nr 94.DE.16.006), mis nägi ette struktuurifondide osaluse summas 743112000 eküüd, mida suurendati 779154000 euroni, millest 540886000 eurot maksis ERF.
19.
Korraldusasutuseks määrati Berliini liidumaa majandus‑, tehnoloogia‑ ja naisteministeerium.
20.
Saksamaa ametiasutused esitasid lõppmakse taotluse 24. märtsil 2003.
21.
2004. aasta veebruari ja 2005. aasta märtsi vahelisel ajal tegid komisjon ja tema palgatud väline audiitoräriühing programmiperioodil 1994–1999 ERF‑i kaasrahastatud kavade lõpukontrollide raames mitu kontrollkäiku.
22.
Komisjon edastas Saksamaa ametiasutustele 31. mail ja 15. detsembril oma auditiaruande, milles oli tuvastatud mitu süstemaatilist eeskirjade eiramist seoses konkreetsete toimingutega, sealhulgas konkreetselt abikõlbmatute kulutuste deklareerimine (kulutused ilma müügitulu mahaarvamiseta, üldkulutused, mida tegelikult ei olnud tehtud, deklareeritud oli rohkem kulutusi, kui oli kulutusi tegelikult tehtud), riigihanke-eeskirjade rikkumised ja tõendavate dokumentide puudumine. Abi saanud 29 projekti puhul, mida tegelikult kontrolliti, oli veamäär 7,56%. Valitud 36 projektist seitset ei saanud kontrollida pankroti tõttu.
23.
Kui Saksamaa ametiasutused olid märkused ja täiendava teabe esitanud, edastas komisjon 26. jaanuaril 2007 oma esialgsed järeldused, mille Saksamaa ametiasutused vaidlustasid, väites, et puudub õiguslik alus, olles vastu kindlasummaliste ja ekstrapoleeritud finantskorrektsioonide kohaldamisele ning esitades täiendavaid tõendeid kulutuste seaduslikkuse kohta.
24.
29. aprilli 2008. aasta otsusega K(2008) 1615 (lõplik) (vaidlustatud otsus) vähendas komisjon ERF‑ist antavat rahalist abi 12900719,52 euro võrra. Komisjon võttis aluseks 29 kontrollitud projekti veamäära 3,63% ja kohaldas ekstrapoleeritud finantskorrektsiooni, mis tähendas ERF‑ist kogu kavale antava rahalise abi vähendamist 2,68% võrra.
III. Üldkohtu otsused
25.
Saksamaa Liitvabariik esitas Üldkohtule kaks hagi, mis jäeti rahuldamata 19. septembri 2012. aasta otsusega kohtuasjas T‑265/08: Saksamaa vs. komisjon ja 21. novembri 2012. aasta otsusega kohtuasjas T‑270/08: Saksamaa vs. komisjon.
26.
Üldkohus lükkas tagasi erinevad väited, mille Saksamaa Liitvabariik esitas Hispaania, Madalmaade ja Ühendkuningriigi toetusega, kes astusid menetlusse ka apellatsiooniastmes.
27.
Esiteks väitis Saksamaa Liitvabariik, et määruse nr 4253/88 artikli 24 lõikes 2 nõutavad tingimused abi vähendamiseks ei ole täidetud. Üldkohus leidis siiski, et siseriiklikele ametiasutustele süükspandavaid haldusvigu saab kvalifitseerida eeskirjade eiramiseks selle sätte tähenduses ning et määruse nr 2988/95 artikli 1 lõikes 2 mõistele „eeskirjade eiramine” antud määratlus ei ole oluline, kuna selle määrusega taotletakse erinevaid eesmärke ja ka selle kohaldamisala on erinev.
28.
Teiseks väitis Saksamaa Liitvabariik, et määruse nr 4253/88 artikli 24 lõige 2 ei ole luba kasutada vähendamise summa väljaarvutamiseks ekstrapoleerimist, millele Üldkohus vastas, et see on kõige sobivam meetod selleks, et tagada määrusega taotletav eesmärk, mis on nimelt sellise finantskorrektsiooni kohaldamise võimaldamine, millega saaks katta kogu liidu eelarvele tekitatud kahju.
29.
Kolmandaks heitis Saksamaa Liitvabariik ette, et komisjon oli aluseks võtnud kontrollikoja analüüsi, selle asemel et kontrollida juhtumi asjaolusid ise ja kohapeal. Üldkohus leidis, et eespool öeldu ei kujuta endast nimetatud artikli 24 lõike 2 rikkumist.
30.
Neljandaks lükkas Üldkohus tagasi väite, et asjaoluga, et komisjon võttis arvesse teatud ettevõtjate ekslikku raamatupidamisarvestust, on rikutud õiguspärase ootuse, õiguskindluse ja koostöö põhimõtteid.
31.
Viimaseks lükkas Üldkohus tagasi väite, et ekstrapoleerimise meetodi kohaldamine on vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega.
32.
Kõnealuste Üldkohtu otsuste peale esitati apellatsioonkaebused, mille alusel algatati käesolev menetlus Euroopa Kohtus.
IV. Apellatsioonkaebused
33.
Apellatsioonkaebus kohtuasjas C‑549/12 P põhineb kahel alusel: 1) õigusnormi rikkumine seetõttu, et teatud haldusvead kvalifitseeriti „eeskirjade eiramiseks”; 2) õigusnormi rikkumine ekstrapoleerimise meetodi kohaldamise tõttu.
34.
Apellatsioonkaebuses kohtuasjas C‑54/13 P tuginetakse samuti kahele eespool nimetatud alusele, lisades neile kaks järgmist: 1) õigusnormi rikkumine kindlasummaliste finantskorrektsioonide õigusvastase kohaldamise tõttu; 2) põhjendamiskohustuse rikkumine Üldkohtu poolt.
V. Menetlus Euroopa Kohtus
A. Kohtuasi C‑549/12 P
35.
Esimene apellatsioonkaebustest registreeriti Euroopa Kohtus 29. novembril 2012.
36.
Apellatsioonkaebuse esimese väite esimese osaga heidab Saksamaa Liitvabariik Üldkohtule ette, et see rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et siseriiklikele ametiasutustele omistatavad haldusvead võib kvalifitseerida eeskirjade eiramiseks määruse nr 4253/88 artikli 24 lõike 2 tähenduses. Saksamaa Liitvabariigi arvates tuleb mõistet „eeskirjade eiramine” tõlgendada kooskõlas määruse nr 2988/95 artikli 1 lõikega 2. Kuna Üldkohus seda ei teinud, siis on ta Saksamaa Liitvabariigi arvates rikkunud nii seda sätet kui ka ELL artikli 5 lõikes 2 ja ELTL artiklis 7 sätestatud pädevuse andmise põhimõtet.
37.
Komisjon omakorda vastab, et struktuurifondide koostöös liikmesriikidega juhtimise kontekstis kohaldatakse määruse nr 4253/88 artiklit 24 ühelt poolt abisaajate puhul tehtavate finantskorrektsioonide suhtes ja teiselt poolt liikmesriikide suhtes, ilma et sellel teisel juhul tuleks määrust nr 4253/88 ja määrust nr 2988/95 tõlgendada koostoimes.
38.
Apellatsioonkaebuse esimese väite teise osaga väidab Saksamaa Liitvabariik, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et siseriikliku õiguse rikkumised ja vead, mis liidu eelarvet ei mõjuta, võivad määruse nr 2988/95 artikli 1 lõike 2 alusel endast kujutada eeskirjade eiramist määruse nr 4253/88 artikli 24 lõike 2 tähenduses.
39.
Komisjon väidab selle suhtes, et mõiste „eeskirjade eiramine” hõlmab igat tüüpi kohaldatavate eeskirjade rikkumist, millega võib kaasneda risk liidu eelarvele, kusjuures on selge, et abikõlbmatud kulutused kujutavad endast seda liiki riski.
40.
Apellatsioonkaebuse teise väitega heidab Saksamaa Liitvabariik Üldkohtule ette õigusnormi rikkumist, kuna see tunnustas komisjoni õigust teha finantskorrektsioone ekstrapoleerimise teel ja kinnitas komisjoni poolt käesoleval juhul kehtestatud ekstrapoleerimise rakendustingimusi.
41.
Selle apellatsioonkaebuse teise väite esimese osaga väidab Saksamaa Liitvabariik Hispaania Kuningriigi ja Prantsuse Vabariigi toetusega, et vaidlustatud kohtuotsusega rikuti määruse nr 4253/88 artikli 24 lõiget 2 – mille sõnastus (erinevalt sellest, mis on sõnaselgelt ette nähtud järgmisele programmiperioodile kohaldatavas õigusnormis) (
7
) lubab meetmeid võtta ainult selliste ettevõtmiste või meetmete suhtes, mille puhul on tuvastatud eeskirjade eiramine – ja pädevuste andmise põhimõtet.
42.
Komisjon omakorda väidab, et vastavalt netofinantskorrektsioonide suunistele, mille ta võttis vastu selleks, et määrata kindlaks määruse nr 4253/88 artikli 24 lõike 2 rakendamise tingimused, peab juhul, kui kontrolli käigus tuvastatakse üldine risk kogu rakenduskava jaoks, olema võimalik teha korrektsioon ekstrapoleerimise teel, et vältida, et liidu eelarvest kantakse kulutused, mis ei ole tehtud kooskõlas kohaldatavate õigusnormidega.
43.
Selle apellatsioonkaebuse teise väite teise osaga väidab Saksamaa Liitvabariik Hispaania Kuningriigi toetusega, et igal juhul Üldkohus eksis, kui ta järeldas, et komisjon tegi käesoleval juhul õigesti korrektsiooni ekstrapoleerimise teel. Esiteks sellepärast, et üksikute projektide ekslik raamatupidamisarvestus ei saa juhul, kui sellega ei kaasne kahju liidu eelarvele, õigustada finantskorrektsiooni ekstrapoleerimise teel, mis on tema arvates vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega. Teiseks sellepärast, et Üldkohus pidas õigeks, et komisjon kvalifitseeris teatud eeskirjade eiramisi süstemaatilisteks, hoolimata kontrollikoja vastupidisest arvamusest.
44.
Komisjon vastab, et tal oli õigus teha korrektsiooni ekstrapoleerimise teel juhul, kui kulud olid raamatupidamisarvestusse kantud valesti, mis kujutas endast liidu eelarvele kahju tekitamise riski, ja et eeskirjade eiramine kvalifitseeriti süstemaatiliseks finantskorrektsioonide suuniste punkti 5 põhjal, ilma et see oleks seotud kontrollikoja õiguslike kaalutlustega. Pealegi on tema arvates ekstrapoleerimine proportsionaalne, kuivõrd sellega kantakse representatiivses valimis tuvastatud veamäär üle kogu ülejäänud rakenduskavale.
B. Kohtuasi C‑54/13 P
45.
Teine apellatsioonkaebus registreeriti Euroopa Kohtus 31. jaanuaril 2013.
46.
Selle apellatsioonkaebuse kaks esimest väidet langevad sisuliselt kokku väidetega apellatsioonkaebuses, mille alusel algatati kohtuasi C‑549/12 P.
47.
Eelkõige heidab Saksamaa Liitvabariik Üldkohtule ette, et see kinnitas komisjoni tuvastatud süstemaatilist eeskirjade eiramist, samas kui komisjon luges nende hulka vead, mis on seotud riigihanke-eeskirjadega ja mis said mõjutada ainult rakenduskava teatud osi, nagu ka vead seoses väga konkreetsete ja kahtlaste juhtudega.
48.
Saksamaa Liitvabariik väidab ühtlasi, et Üldkohtul ei olnud õigus, kui ta leidis, et komisjon valis õige valimimeetodi, mistõttu ei ole tuvastatud veamäär tema arvates representatiivne.
49.
Teisalt väidab Saksamaa Liitvabariik, et mitterepresentatiivsete vigade ja kindlasummalises määras kvantifitseeritud vigade ekstrapoleerimine on vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega, sest finantskorrektsioon läheb tema arvates kaugemale liidu eelarvele tegelikult tekitatud rahalise kahju hüvitamisest.
50.
Eespool märgitu suhtes kaitseb komisjon oma seisukohta, et tuvastatud eeskirjade eiramised olid süstemaatilised, kuivõrd need andsid tõendust sellest, et juhtimis‑ ja kontrollisüsteemid ei olnud piisavad. Teiselt poolt võeti valim vastavalt rahvusvaheliselt tunnustatud tehnikale. Viimaseks on tema arvates ekstrapoleerimine iseenesest proportsionaalne meetod abiga kaasneva riski hindamiseks ja kvantifitseerimiseks.
51.
Kolmas apellatsioonkaebuse väide põhineb määruse nr 4253/88 artikli 24 lõike 2 rikkumisel seetõttu, et kohaldati kindlasummalist finantskorrektsiooni.
52.
Komisjon väidab selle suhtes, et kindlasummalise finantskorrektsiooni kohaldamine on eeskirjade eiramise puhul, millel ei ole konkreetset väärtust, nagu see on antud juhul, kohane ja proportsionaalne, arvestades ettevõtmiste tähtsust.
53.
Lõpuks neljas apellatsioonkaebuse väide põhineb sellel, et Üldkohus rikkus põhjendamiskohustust, kuivõrd ta ei käsitlenud argumente selle kohta, et kindlasummalised finantskorrektsioonid on õigusvastased, millele komisjon vaidleb vastu.
54.
Kohtuasjades toimus avalik kohtuistung 9. jaanuaril 2014; kohtuistungil osalesid Saksamaa Liitvabariik, Hispaania Kuningriik ja komisjon.
VI. Õiguslik hinnang
55.
Ilma et see takistaks mul avaldada seisukohta kõigi Saksamaa Liitvabariigi esitatud apellatsioonkaebuse väidete kohta, keskendun ma üksikasjalikumalt teisele väitele, milles tõstatatakse küsimus seoses ekstrapoleerimise meetodi kohaldatavusega ERF‑i rahastatud ettevõtmistes tuvastatud eeskirjade eiramiste korral finantskorrektsioonide tegemiseks.
A. Esimene apellatsioonkaebuse väide, mis esitati mõlemas apellatsioonkaebuses
56.
Saksamaa Liitvabariik väidab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta möönis, et määruse nr 4253/88 artikli 24 lõige 2 lubab komisjonil teha haldusvigade tõttu finantskorrektsioone.
57.
Kooskõlas komisjoni käsitusviisiga tuleb alustuseks meenutada, et lisaks lojaalse koostöö ja liikmesriikide menetlusautonoomia põhimõtetest tulenevatele üldistele kohustustele tulevad siis, kui liikmesriigid rakendavad liidu sätteid seoses liidu enda vahendite või finantskavadega, mängu ka vastastikused kohustused, mis on komisjonil ja liikmesriikidel ühenduse eelarve täitmisel ja mis on täpsustatud EÜ artiklis 247 (praegune ELTL artikkel 317), määruses (EÜ, Euratom) nr 1605/2002 („finantsmäärus”), (
8
) määruses nr 2342/2002 („rakenduseeskirjade määrus”) (
9
) ja antud juhul struktuurifonde käsitlevates määrustes.
58.
Kõige selle alusel sai Saksamaa Liitvabariik liidult rahalist abi, mida ta on kohustatud juhtima liidu nimel, tagades, et seda kasutatakse vastavuses kohaldatavate õigusnormidega.
59.
Seoses liidu rahalise abi seda tüüpi juhtimisega koostöös liikmesriikidega on Euroopa Kohus loonud struktuurifondide, peamiselt Euroopa Põllumajanduse Arendus‑ ja Tagatisfondi (EAGGF) ja Euroopa Sotsiaalfondi (ESF) alal väljakujunenud kohtupraktika. (
10
) Minu arvates, kusjuures ma nõustun selles punktis komisjoniga, on see kohtupraktika kohaldatav ka ERF‑i suhtes, mis on lõppkokkuvõttes samuti struktuurifond ja mille abi üle liikmesriikidele saab komisjon teha ainult kaudset ja mitteammendavat kontrolli.
60.
Kõnealuse kohtupraktika kohaselt, nagu märgib komisjon, „[kaetakse] ühenduse eelarvest [...] ainult ühenduse reeglitega kooskõlas tehtud kulutused” (
11
). Mõistagi võib viide „ühenduse reeglitele” viia mõttele, mida kaitseb Saksamaa Liitvabariik, et siseriiklike õigusnormide rikkumist ei saa arvesse võtta. Mina nii ei arva.
61.
Kuna tegemist on liidu vahendite juhtimisega koostöös liikmesriikidega, on vältimatu, et ühenduse õigusnorme – mis on keskendunud liidu rahastatavate toetuste jagamise ja juhtimise tingimuste üldisele korrale – täiendatakse siseriiklike õigusnormidega, mis võimaldavad selle üldise korra täpsustamise kaudu määrata täpselt kindlaks kõnealuste toetuste saajad.
62.
Selles mõttes moodustavad ühenduse ja siseriiklikud õigusnormid määruse nr 4253/88 artikli 24 lõike 2 tähenduses ühtse terviku, mis – kuna selles nimetatakse „eeskirjade eiram[ist, mis mõjutab] ettevõtmise või meetme […] rakendamise tingimusi” (
12
) – võib üksnes hõlmata kõiki õigusnorme, mis määratlevad täies ulatuses nende tingimuste sisu ja ulatuse.
63.
Sellega ma ütlen juba ette ära oma seisukoha seoses Saksamaa valitsuse esitatud küsimusega selle kohta, millisest õigusnormist tuleb otsida käesolevas asjas olulist mõistet „eeskirjade eiramine”. Ja ma teen seda samast seisukohast, mida kaitseb komisjon.
64.
Nimelt väidab Saksamaa Liitvabariik, et tuleb lähtuda mõistest „eeskirjade eiramine”, mis sisaldub ühenduse finantshuvide kaitset käsitleva määruse nr 2988/95 artikli 1 lõikes 2 ja mille alusel „[tähendab] „[e]eskirjade eiramine” […] ühenduse õiguse mis tahes sätte rikkumist ettevõtja tegevuse või tegevusetuse kaudu, mis kahjustab või kahjustaks ühenduste üldeelarvet […]”.
65.
Kuna see säte on üldnorm liidu finantshuvide kaitse kohta, leian ma, et selle suhtes on ülimuslik määruse nr 4253/88 artikli 24 lõikes 2 sätestatud erinorm, millega reguleeritakse liidu finantshuvide kaitset konkreetselt struktuurifondide valdkonnas.
66.
Ei saa seega väita, et komisjon võib rahalise abi tühistada või seda vähendada ainult siis, kui tuvastatud eeskirjade eiramine on omistatav ettevõtjale, nagu on sätestatud määruse nr 2988/95 artikli 1 lõikes 2, mistõttu jäävad välja eeskirjade rikkumised, mis on omistatavad ühenduse abi juhtimise eest vastutavale siseriiklikule asutusele.
67.
Selle kohta on Euroopa Kohus tuvastanud, et „määruse nr 4253/88 artiklis 24 [ei tehta] mingit kvantitatiivset või kvalitatiivset vahet eeskirjade eiramistel, mis võivad kaasa tuua abi vähendamise” (
13
). Kuigi kõnealune kinnitus anti vastuseks tähelepanekule, et asjaomase kohtuasja puhul tuvastatud eeskirjade eiramised olid tehnilist laadi, võib seda laiendada juhule, kus – nagu siin – tuginetakse sellele, et isik, kellele eeskirjade eiramist süüks pannakse, on avalik‑õiguslikku laadi.
68.
See on nii sellepärast, nagu tuletab meelde komisjon, ja 24. jaanuari 2002. aasta kohtuotsuse Conserve Italia vs. komisjon (
14
) sõnastust kasutades, et „määruse nr 4253/88 artikli 24 lõige 2 […] kujutab endast kõikide komisjoni tagasimaksmise nõuete õiguslikku alust”. Seepärast tuleb mõistet „eeskirjade eiramine” kõnealuse artikli tähenduses tõlgendada laialt, vastasel korral saab selle kasulik mõju märkimisväärselt kannatada, sest muidu ei saaks korrigeerida siseriiklikule korraldusasutusele omistatavat eeskirjade rikkumist, millega tuleb tingimata arvestada struktuurifondidele omase koostöös liikmesriikidega juhtimise korral.
69.
Seepärast olen seisukohal, et Üldkohtul oli õigus, kui ta järeldas esimese vaidlustatud kohtuotsuse punktis 40, et asjaolu, et „siseriiklikel ametiasutustel on struktuurifondide rakendamisel keskne roll, [räägib] mõiste „eeskirjade eiramine” laia tõlgendamise kasuks[; n]imelt tuleb selliste asutuste viga käsitada „eeskirjade eiramisena” määruse nr 4253/88 artikli 24 lõike 2 tähenduses, arvestades EÜ artiklis 274 ette nähtud hea finantshalduse põhimõttega ja EÜ artiklis 10 ette nähtud lojaalse koostöö põhimõttega, mis ei võimalda anda liikmesriikidele immuniteeti, ning arvestades asjaoluga, et määruse nr 4253/88 artikkel 24 on ainuke säte, mis võimaldab vähendada abi summat juhul, kui abi andmine ei ole toimunud nii, nagu algselt ette nähti […]” (
15
).
70.
Lõpuks ei nõustu ma ka ideega, et olulised on ainult need eeskirjade eiramised, mis tekitavad liidu eelarvele kahju.
71.
Taas kord on just see tingimus, mis on ettenähtud määruse nr 2988/95 artikli 1 lõikes 2, mitte määruse nr 4253/88 artikli 24 lõikes 2, mis on käesolevas asjas ülimuslik ja mille kohaselt on asjaomased eeskirjade rikkumised need, mis mõjutavad „ettevõtmise või meetme […] rakendamise tingimusi [ja] mille kohta ei ole taotletud komisjoni heakskiitu”. On ilmne, et seadusandja huvi tagada ettevõtmiste ja rahastamismeetmete nõuetekohane rakendamine on lõppkokkuvõttes õigustatud tema huviga vältida igasugust kahju ühenduse eelarvetele. Kuid, ilma et oleks vaja minna sellesse äärmusesse, ei ole vähem ilmne, et igasugune eeskirjade eiramine, ka selline, mis ei põhjusta otseselt seda kahju, annab tõendust puudusest avalike vahendite juhtimises, mis sellisena kujutab endast riski eelarvele. Seda olenemata asjaolust, et määruse nr 4235/88 artikli 24 lõike 2 esmane eesmärk on just nimelt liidu vahendite hea juhtimine kui selline; olenemata seega minu arvates sellest, kas tuvastatud eeskirjade eiramised väljenduvad vahetus majanduslikus kahjus.
72.
Esitatud põhjenduste järeldusena leian, et mõlema apellatsioonkaebuse esimene väide tuleb tagasi lükata.
B. Teine apellatsioonkaebuse väide, mis on esitatud mõlemas apellatsioonkaebuses
73.
Saksamaa Liitvabariik on seisukohal, et kui Üldkohus tunnistas, et komisjonil on õigus teha finantskorrektsioone ekstrapoleerimise teel, ja kinnitas käesolevas kohtuasjas konkreetselt läbi viidud ekstrapoleerimist, siis rikkus ta õigusnormi.
1. Ekstrapoleerimise meetodi kasutamise õiguspärasus ERF‑i valdkonnas
74.
Saksamaa valitsuse argument, mida jagavad Hispaania ja Prantsusmaa valitsused, on põhiliselt grammatiline, sest see põhineb asjaolul, et määruse nr 4253/88 artikli 24 lõikes 2 nimetatakse konkreetselt „eeskirjade eirami[st] ja eeskätt ettevõtmise või meetme […] rakendamise tingimusi mõjutav[at] oluli[st] muudatus[t]” (
16
). Sellest tuleneb nende arvates, et abi võib vähendada või peatada ainult siis, kui on tõepoolest tuvastatud konkreetne eeskirjade eiramine või muudatus, mistõttu on seega välistatud võimalus viia läbi ekstrapoleerimine ettevõtmise või meetmete suhtes, mida ei ole kontrollitud.
75.
See käsitusviis on sama, mida kaitses oma ettepanekus kohtuasjas C‑443/97: komisjon vs. Hispaania (
17
) kohtujurist La Pergola, kelle arvates ei luba artikli 24 „sõnastus [ (
18
) ] arvata artikli 23 lõikes 1 nimetatud kohustuste täitmata jätmist mõiste „eeskirjade eiramine” alla nii, et need õigustaksid netovähendamist” (
19
).
76.
Eespool öeldule lisandub nende arvates asjaolu, et erinevalt määruse nr 4253/88 artikli 24 lõikest 2 on määrusega nr 1260/99, mis oli kohaldatav perioodil 2000–2006, küll selle artikli 39 lõike 3 punkti b kohaselt komisjonil sõnaselgelt lubatud „teha nõutavad finantskorrektsioonid”, kui on tõendatud, et „juhtimis‑ või kontrollisüsteemis on tõsiseid puudusi, mis võivad põhjustada süstemaatilist eeskirjade eiramist” [sama artikli lõike 2 punkt c]. Korrektsioonid, mis seisnevad, nagu on sätestatud selles lõikes seejärel, „asjaomase abi raames antava fondide toetuse täielikult või osaliselt [tühistamises]” ja mille ulatus määratakse kindlaks, „[võttes] arvesse eeskirjade eiramise või muudatuse liiki ning liikmesriikide juhtimis‑ ja kontrollisüsteemides leitud puuduste ulatust ja finantsmõju”, järgides igal juhul „proportsionaalsuse põhimõtet”.
77.
Kokkuvõttes nähtub Saksamaa valitsuse arvates nii määruse nr 4253/88 artikli 24 lõike 2 kui ka pärast seda selles valdkonnas kohaldatud õigusnormide sõnastusest, et kõnealune säte ei luba kasutada ekstrapoleerimise meetodit.
78.
Nende argumentide vastu võib esitada argumendid, mida ma selgitan alljärgnevalt. Esiteks, et määruse nr 4253/88 artiklit 24 tuleb tõlgendada koostoimes sellele eelneva artikliga. Teiseks, et selles valdkonnas kohaldatavate õigusnormide hilisem areng ei ole määrav selles, kuidas tõlgendada seda õigusnormi, mida me praegu käsitleme.
a) Määruse nr 4253/88 artiklite 23 ja 24 süsteem
79.
Minu arvates on määruse nr 4253/88 artiklitel 23 ja 24 mõte ainult siis, kui neid mõistetakse just nimelt mõiste „eeskirjade eiramine” ümber artikuleeritud süsteemina. Esimene nendest artiklitest kehtestab lõikes 1 liikmesriikidele kohustuse võtta vajalikud meetmed selleks, et kontrollida, et liidu rahastatud ettevõtmised kulgevad nõuetekohaselt, vältida eeskirjade eiramisi ja võtta meetmeid nende vastu, ning vajaduse korral kohustuse nõuda tagasi kuritarvituse või hooletuse tagajärjel kaotatud summad. (
20
) Lõppkokkuvõttes on tegemist sellise finantskontrolli süsteemi kehtestamisega, mis on suuteline tagama ühenduse vahendite kasutamine õigeks otstarbeks.
80.
Kui liikmesriigid ei täida seda kohustust nõuetekohaselt, kas jättes nõuetekohase kontrollisüsteemi kehtestamata või siis jättes selle konkreetsel juhul õigesti kohaldamata, siis eiravad nad ilmselgelt eeskirju. Esimesel juhul peaks liidu õiguse reageerimine sellele toimuma liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi kaudu, (
21
) samas kui teisel juhul saab asjakohane õiguskaitsevahend minu arvates olla ainult määruse nr 4253/88 artikli 24 lõikes 2 ettenähtud abi peatamine või vähendamine.
81.
Õigupoolest on liikmesriigi poolt sisse seatud kontrollisüsteemis teatud puuduste tuvastamine üks juhtudest, mis võib anda õiguspäraselt alust kahtlustada, kas konkreetne liidu eraldatud rahaline abi on õigustatud. Sellisid juhtusid on mõeldud määruse nr 4253/88 artikli 24 lõikes 1, viidates juhule, kus „ettevõtmine või meede näib õigustavat üksnes osa selleks eraldatud rahalisest abist”. Sellise näite põhjal on komisjon selle sätte alusel kohustatud viima „juhtumi osas läbi asjakohase uurimise partnerluse raames, nõudes eelkõige seda, et liikmesriik […] esitak[s] omapoolsed märkused kindlaksmääratud aja jooksul”.
82.
Alles pärast seda uurimist võib komisjon määruse nr 4253/88 artikli 24 lõike 2 alusel „asjaomasele ettevõtmisele või meetmele antavat abi vähendada või selle peatada, kui uurimise käigus tuvastatakse eeskirjade eiramine ja eeskätt ettevõtmise või meetme […] rakendamise tingimusi mõjutav oluline muudatus”. Minu arvates mõjutab eeskirjade eiramine liidu rahalise abi kontrollisüsteemis väga oluliselt kõnealust abi saanud ettevõtmise või meetme rakendamise tingimusi. Võimalik, et see ongi seda tüüpi eeskirjade eiramine, mis puudutab kõige otsesemalt neid tingimusi.
83.
Ma ei näe seega mingit põhjust väita, et määruse nr 4253/88 artikli 23 lõikes 1 ettenähtud kohustuste rikkumises seisnevad eeskirjade rikkumised ei või kuuluda sellise eeskirjade eiramise hulka, mis õigustavad abi tühistamist või vähendamist vastavalt sama määruse artikli 24 lõikele 2. Ja see asjaolu, nagu hiljem näeme, muudab ekstrapoleerimise meetodi kasutamise õiguspäraseks, sest kontrollisüsteemi puudutavad eeskirjade eiramised võivad juba oma olemuselt mõjutada kõiki kõnealuse süsteemi alla kuuluvaid ettevõtmisi tervikuna ja, kui need eiramised on kord tuvastatud süstemaatiliste puudustena, siis saab neid korrigeerida ainult juhul, kui need ekstrapoleeritakse kõikidele kõnealustele ettevõtmistele.
b) Hilisemad õigusnormid ja nende olulisus määruse nr 4253/88 artikli 24 lõike 2 tõlgendamiseks
84.
Tõepoolest, nagu väidab Saksamaa valitsus, volitab perioodile 2000–2006 kohaldatav õigusnorm komisjoni juba sõnaselgelt „te[gema] nõutavad finantskorrektsioonid”, kui tuvastatakse, et „juhtimis‑ või kontrollisüsteemis on tõsiseid puudusi, mis võivad põhjustada süstemaatilist eeskirjade eiramist” (määruse nr 1260/99 artikli 39 lõike 2 punkt c ja lõike 3 punkt b). See ei tähenda siiski, et varasema regulatsiooni kohaselt ei olnud võimalik toimida samal moel, ehkki tol ajal oli see võimalik üksnes volituse alusel, mida tuli mõista määruse nr 4253/88 artiklitega 23 ja 24 moodustatud süsteemist vaikimisi tulenevana (
22
).
85.
Nii on hakanud seda mõistma ka Euroopa Kohus ise, järeldades, et komisjoni 15. oktoobri 1997. aasta dokumendis „Määruse (EMÜ) nr 4253/88 artikli 24 kohaldamise raames tehtavad netofinantskorrektsioonid” (
23
) kehtestatud suunised, mida kohaldatakse siin käsitletavates kohtuasjades, annavad „üldised juhtnöörid, mille alusel kavatseb komisjon hiljem […] artiklit 24 kohaldades võtta vastu üksikotsused, mille õiguspärasust on asjaomasel liikmesriigil võimalik Euroopa Kohtus vaidlustada” (
24
). Selle dokumendi punktides 5 ja 6 nimetatakse sõnaselgelt finantskorrektsioone eeskirjade eiramise juhtudel, mis toovad välja süstemaatilised puudused juhtimises, kontrollis või auditeerimises. Eeskirjade rikkumised, mille riski saab täheldatud puuduste laadi enda tõttu kvantifitseerida üksnes ekstrapoleerimise abil.
86.
Sellele ei saa vastu väita, et sel viisil komisjon, kaugel sellest, et tõlgendada määruse nr 4253/88 artikli 24 lõikega 2 talle antud pädevust, omastab pädevuse, mida see säte talle tegelikult ei anna, sest taas Euroopa Kohtu sõnul (dokumendis „Finantskorrektsioonid” sisalduvate suunistest rääkides), „miski ei keela komisjonil võtta eelmises punktis nimetatud pädevuse[ (
25
) ] täiel määral teostamiseks vastu asutusesisesed suunised finantskorrektsioonide kohta koordineerimismääruse artikli 24 kohaldamise raames ning anda asjaomastele talitustele ülesanne neid kohaldada” (
26
).
87.
Pealegi ei olegi erinevused perioodil 2000–2006 kohaldatava mudeli ja selle mudeli vahel, mida me käesoleval juhul uurime, nii märkimisväärsed küsimuse ühes kõige delikaatsemas aspektis, nimelt liikmesriikide võimaluste osas oma õigusi ja huve kaitsta.
88.
Tegelikult on Saksamaa Liitvabariigil õigus, kui ta väidab, et määruse nr 1260/99 süsteem tagab liikmesriigile, kui ta ei ole komisjoni esitatud märkustega nõus, võimaluse esitada seletusi ja nõuda komisjoni poolt ärakuulamist, kohustades mõlemaid pooli püüdma jõuda kokkuleppele „partnerlusel põhinevas koostöös” (artikli 39 lõike 2 teine lõik). Ent see tagatis ei ole välja jäetud määruse nr 4253/88 artiklist 24, mille lõikes 1 nimetatakse juhtumi asjakohast uurimist komisjoni poolt „partnerluse raames” ja liikmesriigi esitatud märkuste põhjal. Nii oli see käesoleva menetluse esemeks oleval kahel juhul, ilma et oleks vähimatki alust mis tahes kahtlusteks, et siseriiklikud ametiasutused jäeti komisjoni teguviisi ees kaitseta.
89.
Eelöeldule tuleb lisada, et komisjon juhindus oma teguviisis juba nimetatud „netofinantskorrektsioonides” kehtestatud suunistest mis on avalikkusele teada ja mille kohta Euroopa Kohus on kinnitanud, et need „aitavad tagada, et kui komisjon võtab selle sätte alusel vastu otsuseid, siis koheldakse liikmesriike või nende määratud ametiasutusi võrreldavates olukordades ühtemoodi […] [ja] võivad suurendada liikmesriikidele adresseeritud üksikotsuste läbipaistvust” (
27
). Nendes antakse kokkuvõttes, nagu juba öeldud, „üldised juhtnöörid, mille alusel kavatseb komisjon hiljem […] artiklit 24 kohaldades võtta vastu üksikotsused, mille õiguspärasust on asjaomasel liikmesriigil võimalik Euroopa Kohtus vaidlustada” (
28
), nii et lõppkokkuvõttes ei saa kannatada asjaomase liikmesriigi õigus tõhusale kohtulikule kaitsele.
90.
Minu arvates seega Üldkohus ei eksinud, kui ta kinnitas, et „liidu eelarvele tekitatud finantskahj[u] tuleb [täies ulatuses] heastada, sest teistmoodi toimides rikutaks hea finantshalduse põhimõtet, mida komisjon ja liikmesriigid peavad EÜ artikli 274 kohaselt järgima. Nii peab komisjonil olema võimalik vähendada abi ulatuses, mis vastab tema poolt võistleva menetluse raames määruse nr 4253/88 artikli 24 lõike 1 alusel tuvastatud eeskirjade eiramise ulatusele” (
29
).
91.
Ta ei eksinud ka, kui ta kinnitas, et kuna vähendamine peab kajastama tuvastatud eeskirjade eiramise süstemaatilist mõõdet, ja arvestades, et „komisjoni käsutuses [ei ole] teavet kõigi […] liikmesriigi poolt läbiviidud kontrollide kohta[,] on ekstrapoleerimise näol tegemist kõige sobivama vahendiga selleks, et tagada määruse nr 4253/88 artikli 24 lõikega 2 taotletavad eesmärgid” (
30
).
92.
Nimelt, kuna komisjon ei teosta abi suhtes finantskontrolli ise ja tema käsutuses ei ole kogu teavet siseriiklike ametiasutuste poolt läbiviidud kõikide kontrollide kohta, kuid ta on sellegipoolest kohustatud valvama liidu eelarvevahendite terviklikkuse järele, siis on ilmne, et ta saab seda kohustust täita ainult siis, kui ta kasutab meetodit, mis – nagu ekstrapoleerimine – võimaldab ekstrapoleerida valikuliste kontrollidega, mille läbiviimine on komisjoni kätes, saadud tulemusi kogu abile. Teisisõnu, kuna komisjoni poolt läbiviidavad kontrollid on paratamatult oma laadilt osalised ja valikulised, siis peab neile vastama ka sama laadi korrigeerimismeetod. Arvestades loomulikult sellega, nagu alljärgnevalt näeme, et kõnealust meetodit tuleb kohaldada nõuetekohaste tagatistega seoses selle tulemuste kogu abi suhtes ekstrapoleerimise põhjendatusega.
93.
Nüüd, kui on mööndud, et põhimõtteliselt on ekstrapoleerimine ERF‑iga seoses finantskorrektsioonide tegemiseks sobiv meetod, on küsimus selles, kas selle kohaldamine käesolevates kohtuasjades toimus õiguspäraselt.
2. Ekstrapoleerimise meetodi kohaldamine vaidlusalustel juhtudel
94.
Saksamaa Liitvabariik väidab, et kui Üldkohus pidas igal üksikjuhul ekstrapoleerimise teel tehtud korrektsioone õigeks, siis rikkus ta õigusnormi.
a) Kohtuasi C‑549/12 P
95.
Seoses kohtuasjas C‑549/12 vaidlustatud kohtuotsusega väidavad Saksamaa ametiasutused, et kuna liidu eelarvele kahju ei tekitatud, siis oleks komisjon pidanud jätma arvesse võtmata üksikute projektide eksliku raamatupidamisarvestuse, mille ekstrapoleerimise tulemusel tekkis ülekompenseerimine liidule, ja see on nende arvates vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega. Teiselt poolt ei oleks Saksamaa valitsuse arvates komisjon tohtinud ilma sõnaselge ja üksikasjaliku põhjenduseta eemalduda kontrollikoja arvamusest, et teatud eeskirjade eiramised ei olnud süstemaatilised.
96.
Nendest kahest etteheitest esimese kohta tuleb märkida, et – nagu on selgitatud ka vaidlustatud kohtuotsuse punktides 51–53 – viis projekti, mille raamatupidamisarvestus ei tekitanud Saksamaa valitsuse sõnul liidu eelarvele mingit kahju, oleks võinud saada toetust vastavalt meetmele 1.1, aga tegelikult said seda alusetult meetme 2.1 raames, kusjuures lasti mööda tähtaeg, mille jooksul oli võimalik muuta projektide kirjendamist ühe või teise meetme arvele.
97.
On kindel, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 52 kinnitatakse, et „selline eeskirjade eiramise olemasolu [on] piisav finantskorrektsiooni määramiseks, ilma et oleks vajalik, et ühenduse eelarvele on tekitatud konkreetset finantskahju”. See ei tähenda tingimata, et Üldkohus oleks leidnud, et sel juhul ei ole konkreetset kahju tekitatud. Tegelikult väidab ta punktis 50, et teatud projekt (Tralag Landmaschinen) sai alusetult täiendavalt rahalist abi 15% ulatuses. Ja veel nelja teist projekti oleks saanud toetada, kui need oleks loetud meetme 1.1 alla kuuluvaks, aga neid ei võinud toetada meetme 2.1 raames, mille alusel neile siiski toetust anti. Selle eeskirjade eiramise tõttu anti toetust projektidele, mis üldiselt abikõlblikena võisid konkreetselt toetust saada ainult siis, kui oleksid olnud täidetud liidu kehtestatud teatud tingimused ja mille täitmist oli liikmesriik kohustatud nõudma. Minu arvates tingib see ilmselge kahju tekkimise ühenduse eelarvele, mille arvelt anti toetust projektidele, mis ei vastanud selleks seatud tingimustele.
98.
Igal juhul, kui möönda, et Saksamaa valitsuse nimetatud projektid ei tekitanud konkreetset rahalist kahju, ei tähenda see, et nende suhtes ei tohi kohaldada ekstrapoleerimist. Ekstrapoleerimise ese ei ole, nagu väidab Saksamaa Liitvabariik, eeskirjade eiramise finantsmõju, vaid eeskirjade eiramine kui selline ise. Kõnealused projektid võisid mitte omada konkreetset finantsmõju, kuid kõikide nende puhul eirati raskelt eeskirju, nimelt kuna tegemist ei olnud VKE‑dega, ja sellega oli täitmata üks toetuse andmise põhitingimustest.
99.
Seega nõustun Üldkohtuga, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 66 järeldab, et „ettevõtjatega, kes ei kujuta endast väikeseid või keskmise suurusega ettevõtjaid, seotud raamatupidamisvead [on] süstemaatilised seetõttu, et need annavad tunnistust puudustest [juhtimisel], kontrollimisel ja auditeerimisel, mis ilmnesid korduvalt ning mis esinevad suure tõenäolisusega rea sarnaste juhtumite puhul.[ (
31
) ] Seega liigitas komisjon ettevõtjatega, kes ei kujutanud endast väikeseid või keskmise suurusega ettevõtjaid, seonduvad ekslikud raamatupidamiskanded õigustatult süstemaatiliseks eeskirjade eiramiseks”.
100.
Selle suhtes leian samuti, et kontrollikoja arvamus ei olnud komisjonile siduv, sest vastavalt Üldkohtu otsuse punktile 65, „määruse nr 4253/88 artikli 24 sõnastusest ei tulene, et komisjon on selle artikliga talle antud õiguste teostamisel kontrollorgani märkustega seotud. Vastupidi, ta peab tuvastatud eeskirjade eiramisele andma omaenda hinnangu. Seega väljendab vaidlustatud otsus komisjoni ja mitte kontrollikoja hinnangut”.
101.
Pealegi ei vaidlusta Saksamaa Liitvabariik otseselt komisjoni tehtud auditi korrektsust, vaid ainult kasutatud valimi representatiivsust, sest tema arvates oleks valimist pidanud välja jätma projektides tuvastatud eeskirjade eiramised, mis – samuti tema arvates – ei tekitanud liidule mingit eelarvekahju. Peale selle asjaolu – mida pean koos Üldkohtuga ebaoluliseks – ei sea Saksamaa valitsus kahtluse alla selle auditi õigsust, millega tuvastati piisavalt representatiivse valimi põhjal eeskirjade eiramine, mida on mõistlik liigitada süstemaatiliseks ja sellisena ekstrapoleerida kõigile toetust saanud projektidele. Ja just seepärast, et ekstrapoleeriti piisavalt representatiivse valimi põhjal tuvastatud eeskirjade eiramine, on ilmne, et ekstrapoleerimise tulemus saab selle olemuse enda tõttu olla ainult proportsionaalne.
b) Kohtuasi C‑54/13 P
102.
Kohtuotsuse puhul, mis tehti kohtuasjas C‑54/13 P, heidab Saksamaa Liitvabariik ette õigusnormi rikkumist Üldkohtu poolt, kui see kinnitas teatud väga konkreetsete ja kahtlaste juhtudega seoses tuvastatud vigade kvalifitseerimist süstemaatiliseks eeskirjade eiramiseks, ning samuti kui ta lubas kasutada ebasobivat valimimenetlust – seda kõike, rikkudes proportsionaalsuse põhimõtet liidule tegelikult tekitatud rahalise kahju ülekompenseerimise tõttu.
103.
Siinkohal pean vajalikuks märkida, et juba apellatsioonkaebuse piirid ise ei võimalda Euroopa Kohtul muuta hinnangut, mille on faktilistele asjaoludele andnud Üldkohus, kui apellant vaidlustab seda ainult oma konkreetse lahkarvamusega sellest. (
32
)
104.
Juhud, mida Saksamaa valitsus nimetab kahtlasteks (projektid nr 8 ja nr 20), ei ole seda komisjoni jaoks ega olnud seda ka Üldkohtu enda jaoks, kes igal juhul kaalus neid koos teiste juhtudega, et järeldada põhjendatult, et need andsid tõendust hulgast süstemaatilistest eeskirjade eiramistest, mille suhtes on kohaldatav ekstrapoleerimine. Ma ei usu, et nendel asjaoludel on apellatsioonkaebus sobiv vahend poole pelga nõustumatuse väljendamiseks.
105.
Käesoleval juhul kasutatud valimimenetluse sobivuse kohta väidab komisjon – olles korranud, et arvestades vahendite juhtimist koostöös liikmesriikidega, võib liit teha ainult pistelisi kontrolle, kasutades valimitehnikaid –, et käesoleva kohtuasja puhul kasutati rahvusvaheliselt tunnustatud tehnikat, nimelt valimi moodustamist rahaühiku järgi („monetary unit sampling”), mis valitud 36 toimingu (mis moodustavad 32,3% kõnealuse abi raames deklareeritud kulutustest) suhtes läbiviiduna annab piisavalt representatiivse valimi selleks, et võimaldada vastavat ekstrapoleerimist teistele kaasrahastatud toimingutele.
106.
Üldkohus võttis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 113–115 omaks komisjoni arvamuse, märkides lisaks, et kõnealune meetod oli eelnevalt väljatöötatud ERF‑ist programmiperioodil 1994–1999 kaasrahastatavate programmide lõpuauditite jaoks ja seda kohaldati kõikides liikmesriikides läbiviidud kõikide auditite puhul, nii et oli tagatud, et neid kõiki koheldakse ühtemoodi.
107.
Minu arvates ei peaks Euroopa Kohus seda Üldkohtu põhjendatud ja mõistlikku hinnangult läbi vaatama.
C. Apellatsioonkaebuse C‑54/13 P kolmas väide
108.
Selle väitega on Saksamaa Liitvabariik veel kord seisukohal, et määruse nr 4253/88 artikli 24 lõige 2 lubab korrektsioone ainult konkreetsete ja spetsiifiliste eeskirjade eiramiste korral, mis välistab tema arvates kindlasummalised finantskorrektsioonid, mis on iseenesest ebatäpsed ja põhinevad võimalikel eeskirjade eiramistel.
109.
Sellegipoolest on kindel – nagu väidab komisjon –, et 15. oktoobri 1997. aasta asutusesiseste suuniste punktis 7 on sõnaselgelt nimetatud kindlasummalised korrektsioonid vajaliku meetodina selleks, et korrigeerida „teatud liiki eeskirjade eiramised, millel ei ole konkreetset rahalist väärtust”. Igal juhul ja eelmiste väidete tagasilükkamise põhjenduseks esitatud põhjustel olen seisukohal, et ka selle etteheitega, mis põhineb eeldusel, et määruse nr 4253/88 artikli 24 lõige 2 lubab korrigeerida ainult konkreetseid eeskirjade eiramisi, ei saa nõustuda.
110.
Lõpuks komisjoni korrektsioonide väidetava ebaproportsionaalsuse suhtes leian, et Üldkohtu kaalutlused vaidlustatud kohtuotsuse punktides 128–134 ei kujuta endast õigusnormide rikkumist, mida võiks apellatsioonimenetluse raames läbi vaadata.
111.
Seega tuleb minu arvates see väide tagasi lükata.
D. Apellatsioonkaebuse C‑54/13 neljas väide
112.
Saksamaa Liitvabariik väidab viimaseks, et Üldkohus ei põhjendanud kindlasummaliste finantskorrektsioonide õigusvastasuse kohta tema esitatud argumentide tagasilükkamist.
113.
Nagu väitis komisjon, on vastus mõlemale küsimusele antud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 95–108 ja 128–134.
114.
Nimelt, olles selgitanud oma kohtuotsuse punktis 84, et Saksamaa ametiasutused väitsid, et sel juhul ei tohtinud kasutada kindlasummalisi finantskorrektsioone ega neid ekstrapoleerida, vastab Üldkohus punktis 96, et määruse nr 4253/88 artikli 24 lõikega 2 on komisjonile antud „abi vähendamise õigus ning ulatuslik kaalutlusruum, ilma et seejuures oleks kuidagi piiratud nende meetodite valikut, mida […] võib kasutada vähendamise summa kindlaksmääramiseks”. See viide meetodite valiku vabadusele eeldab, et Üldkohtu jaoks ongi just selles sättes olemas asjaomane õiguslik alus selleks, et komisjon võib kasutada meetodit, mida ta vaidlustatud juhul konkreetselt kasutas.
115.
Mõistagi uurib Üldkohus seejärel punktides 97–108 ekstrapoleerimise meetodit. Ent see ei tähenda, et ta oleks hoidunud kindlasummaliste korrektsioonide küsimusest kõrvale. Hoopis vastupidi, neid käsitleb ta punktides 128–134.
116.
Selles kontekstis on minu arvates selge, et vaidlusküsimus ei olnud niivõrd see, kas kindlasummalise finantskorrektsiooni meetod on õiguspärane, kuivõrd selle tagajärgede ebaproportsionaalsus konkreetsel juhul. Selle küsimuse lahendas Üldkohus viisil, millega võib nõustuda või mitte nõustuda, aga mida ei saa pidada põhjendamatuks. Minu arvates tuleb seega ka see väide tagasi lükata.
VII. Kohtukulud
117.
Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1 ja artikli 140 lõikele 1, mis on kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatavad apellatsioonimenetlusele, teen Euroopa Kohtule ettepaneku mõista kohtukulud välja Saksamaa Liitvabariigilt ning jätta Hispaania Kuningriigi ja Prantsuse Vabariigi kohtukulud nende endi kanda.
VIII. Ettepanek
118.
Esitatud kaalutluste alusel teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja Saksamaa Liitvabariigilt.
3.
Jätta Hispaania Kuningriigi ja Prantsuse Vabariigi kohtukulud nende endi kanda.
(
1
)	Algkeel: hispaania.
(
2
)	Näiteks 6. oktoobri 1993. aasta otsus kohtuasjas C-55/91: Itaalia vs. komisjon (EKL 1993, lk I-4813), 30. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C-436/98: HMIL (EKL 2000, lk I-10555) ja 4. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C-344/01: Saksamaa vs. komisjon (EKL 2004, lk I-2081).
(
3
)	Nõukogu 19. detsembri 1988. aasta määrus, millega nähakse ette sätted määruse (EMÜ) nr 2052/88 rakendamiseks seoses struktuurifondide tegevuse kooskõlastamisega teiste struktuurifondidega ning Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega (EÜT L 374, lk 1).
(
4
)	EÜT L 185, lk 9.
(
5
)	Nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määrus Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta (EÜT L 312, lk 1; ELT eriväljaanne 01/01, lk 340).
(
6
)	Komisjoni 15. oktoobri 1997. aasta määrus millega kehtestatakse üksikasjalik kord nõukogu määruse (EMÜ) nr 4253/88 rakendamiseks liikmesriikide finantskontrolli suhtes struktuurifondide kaasrahastatavate meetmete üle (EÜT L 290, lk 1).
(
7
)	Nõukogu 21. juuni 1999. aasta määrus (EÜ) nr 1260/1999, millega nähakse ette üldsätted struktuurifondide kohta (EÜT L 161, lk 1; ELT eriväljaanne 14/01, lk 31).
(
8
)	Nõukogu 25. juuni 2002. aasta määrus nr 1605/2002, mis käsitleb Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavat finantsmäärust (EÜT L 248, lk 1; ELT eriväljaanne 01/04, lk 74).
(
9
)	Komisjoni 23. detsembri 2002. aasta määrus (EÜ, Euratom) nr 2342/2002, millega kehtestatakse määruse nr 1605/2002 üksikasjalikud rakenduseeskirjad (EÜT L 357, lk 1; ELT eriväljaanne 01/04, lk 145).
(
10
)	Üldiselt 15. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-199/03: Iirimaa vs. komisjon (EKL 2005, lk I-8027).
(
11
)	Eespool viidatud kohtuotsus Iirimaa vs. komisjon, punkt 26, milles viidatakse eespool viidatud kohtuotsusele Itaalia vs. komisjon, punkt 67. Euroopa Kohus oli seisukohal, et see algselt seoses EAGGF‑iga väljakuulutatud põhimõte on ESF‑i suhtes kohaldatav.
(
12
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
13
)	Eespool viidatud kohtuotsus Iirimaa vs. komisjon, punkt 30.
(
14
)	Kohtuasi C-500/99 P (EKL 2002, lk I-867, punkt 88).
(
15
)	Sama mõtet väljendatakse käesolevas kohtumenetluses vaidlustatud teise kohtuotsuse punktis 28.
(
16
)	Kohtujuristi kursiiv (hispaania keeles on kursiivis nelja nimisõna (v.a „tingimused") artiklid).
(
17
)	28. oktoobri 1999. aasta ettepanek (6. aprilli 2000. aasta kohtuotsus, EKL 2000, lk I‑2415), punktid 18–24.
(
18
)	Originaalteksti kursiiv.
(
19
)	Kohtujurist La Pergola ettepanek, punkt 21.
(
20
)	Vt selle kohta 21. detsembri 2011. aasta otsus kohtuasjas C-465/10: Chambre de Commerce et d’Industrie de l’Indre (EKL 2011, lk I-14081, punkt 35).
(
21
)	Nii nähtub Euroopa Kohtu 11. juuli 1996. aasta määrusest kohtuasjas C-325/94 P: An Taisce ja WWF UK vs. komisjon (EKL 1996, lk I-3727), punkt 22.
(
22
)	Euroopa Kohus kinnitas oma 22. jaanuari 2004. aasta otsuses kohtuasjas C-271/01: COPPI (EKL 2004, lk I-1029, punkt 41), et hoolimata sellest, et määruse nr 4253/88 artikli 23 lõikes 1 „ei nähta EAGGF‑i rahalise abi tühistamist liikmesriigi poolt sõnaselgelt ette[,] jääks see säte ilma kasuliku mõjuta, kui liikmesriik ei saaks ise kõnealuseid meetmeid võtta”. Põhjus, mis õigustab seda artikli 23 lõikega 1 liikmesriikidele vaikimisi antud volitust, annab minu arvates alust anda artikli 24 lõike 1 alusel sama sisuga volituse ka komisjonile eeskirjade eiramise korral, mida ei ole liikmesriigid saanud korrigeerida nimetatud määruse artikli 23 lõike 1 alusel.
(
23
)	K(97) 3151 (lõplik) – II.
(
24
)	Eespool viidatud kohtuotsus Hispaania vs. komisjon, punkt 33.
(
25
)	See pädevus, mille alusel on komisjonil artikli 24 lõike 2 kohaselt õigus „asjaomasele ettevõtmisele või meetmele antavat abi vähendada või [see] peatada, kui lõikes 1 nimetatud uurimise käigus tuvastatakse eeskirjade eiramine või ettevõtmise või meetme […] rakendamise tingimusi mõjutav oluline muudatus, mille kohta ei ole taotletud komisjoni heakskiitu”. Kohtuotsus Hispaania vs. komisjon, punkt 30.
(
26
)	Eespool viidatud kohtuotsus Hispaania vs. komisjon, punkt 31.
(
27
)	Eespool viidatud kohtuotsus Hispaania vs. komisjon, punkt 32.
(
28
)	Eespool viidatud kohtuotsus Hispaania vs. komisjon, punkt 33.
(
29
)	Kohtuasjas C‑549/12 vaidlustatud kohtuotsus, punkt 91; samas tähenduses kohtuasjas C‑54/13 vaidlustatud kohtuotsus, punkt 101.
(
30
)	Kohtuasjas C‑549/12 vaidlustatud kohtuotsus, punkt 95; samas tähenduses kohtuasjas C‑54/13 vaidlustatud kohtuotsus, punkt 106.
(
31
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
32
)	Vt selle koha muu hulgas 6. novembri 2012. aasta otsus kohtuasjas C‑551/10 P: Éditions Odile Jacob vs. komisjon, punkt 85.