62013CC0400_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I. Sissejuhatus
1. Käesolevates liidetud kohtuasjades palutakse eelotsusetaotlustes, mille on esitanud Amtsgericht Düsseldorf (Düsseldorfi esimese astme kohus, Saksamaa) ja Amtsgericht Karlsruhe (Karlsruhe esimese astme kohus, Saksamaa), sisuliselt tõlgendada nõukogu 18. detsembri 2008. aasta määruse (EÜ) nr 4/2009 kohtualluvuse, kohaldatava õiguse, kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise ning koostöö kohta ülalpidamiskohustuste küsimustes(2) artikli 3 punkte a ja b.
2. Selle artikli 3 punktid a ja b reguleerivad koos selle määruse teiste sätetega liikmesriikide kohtute territoriaalset pädevust(3) selles valdkonnas, tunnistades pädevaks kas „selle riigi kohtud, kus on kostja alaline elukoht”, või „selle riigi kohtud, kus on õigustatud isiku alaline elukoht”, kusjuures tuleb täpsustada, et hageja võib nende kohtualluvuse aluste vahel vabalt valida.
3. Need kohtuasjad algatati kahe vaidluse tõttu, mis käsitlevad elatisenõudeid ning mille pooled on ühes kohtuasjas alaealine laps ja tema isa ja teises kohtuasjas abielus naine ja tema abikaasa. Need nõuded esitati vastavalt nende Saksamaa linnade Amtsgerichtidele (esimese astme kohus), kus on kõnesolevate elatist saama õigustatud isikute alaline elukoht. Kohaldades aga õigusnormi, millega Saksamaa õigusesse võeti üle määruse nr 4/2009 artikli 3 punktides a ja b nimetatud juhtumid, kuulutasid mõlemad kohtud end ebapädevaks selle linna Amtsgerichti kasuks, kus asub kostjate alalise elukoha järgne Oberlandesgericht (liidumaa apellatsioonikohus).
4. Seega peab Euroopa Kohus kindlaks tegema, kas selle määruse artiklit 3 – mis on liikmesriikide õiguskordades otse kohaldatav – tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugused liikmesriigi õigusaktid nagu põhikohtuasjas, mis annavad ülalpidamiskohustuse valdkonnas ainupädevuse kohtule, mis ei ole kohus, mille tööpiirkonnas asub asula, kus on selle liikmesriigi territooriumil elava poole alaline elukoht.
5. Kuigi määrust nr 4/2009 kohaldatakse alates 18. juunist 2011,(4) ei ole Euroopa Kohtul veel kordagi olnud võimalust teha otsust selle sätete tõlgendamise kohta.(5) Seega tuleb eelkõige kindlaks teha, kas on võimalik või isegi vajalik võtta arvesse juhiseid Euroopa Kohtu praktikas, mis käsitleb kõikides liikmesriikides kohtualluvuse alal tsiviilasjades kohaldatavaid muid õigusakte, ning kui jah, siis selgitada välja, mil määral on arutluskäik analoogia alusel määruse nr 4/2009 artikli 3 tõlgendamisel asjakohane.
6. Need küsimused kerkivad eelkõige sarnasuste tõttu selle artikli sõnastuse ja nende kohtualluvust ülalpidamiskohustuse puhul käsitlevate õigusnormide sõnastuse vahel, mis on toodud 27. septembri 1968. aasta konventsioonis kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades(6) (edaspidi „Brüsseli konventsioon”) ja nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruses (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades(7) (edaspidi „määrus Brüssel I”), mis anti selle konventsiooni alusel.(8)
II. Õiguslik raamistik
A. Määrus nr 4/2009
7. Määruse nr 4/2009 põhjenduses 3 on muude õigusaktide hulgas sõnaselgelt viidatud määrusele Brüssel I. Selle põhjenduses 44 on täpsustatud, et selle määrusega muudetakse määrust Brüssel I, „asendades selle määruse ülalpidamiskohustuste suhtes kohaldatavad sätted”. Selle põhjenduses 15 on lisatud: „Et kaitsta elatist saama õigustatud isikute huve ja edendada Euroopa Liidus tõrgeteta õigusemõistmist, tuleks määrusest [Brüssel I] tulenevaid kohtualluvuseeskirju kohandada[, eriti selles mõttes, et] nüüdsest ei tohiks enam kavandada ühtegi viitamist siseriiklikule õigusele [...]”.
8. Määruse nr 4/2009 artikli 3 punktides a ja b on nähtud ette, et „[l]iikmesriikides on ülalpidamiskohustuste küsimustes pädevad otsustama:
a) selle [koha] kohtud, kus on kostja alaline elukoht; või
b) selle [koha] kohtud, kus on õigustatud isiku alaline elukoht[...]”.
[Tsitaati on parandatud Euroopa Kohtus, kuna määruse eestikeelne tõlge on ekslik.]
B. Saksamaa õigus
9. Määrus nr 4/2009 võeti Saksamaa õigusesse üle 23. mai 2011. aasta elatise välisriigis sissenõudmise seadusega (Auslandsunterhaltsgesetz, edaspidi „AUG”)(9) .
10. Selle seaduse faktiliste asjaolude asetleidmise hetkel kohaldatava redaktsiooni § 28 „Ainupädevus” lõike 1 esimeses lauses on nähtud ette: „Kui ühe poole alaline elukoht ei ole Saksamaa territooriumil, lahendab ülalpidamiskohustusi puudutavaid vaidlusi [määruse nr 4/2009] artikli 3 punktides a ja b nimetatud juhtudel Amtsgericht, kellel on ainupädevus selle Oberlandesgericht’i tööpiirkonnas, kus asub kostja või õigustatud isiku alaline elukoht”.
III. Põhikohtuasja faktilised asjaolud, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
A. Kohtuasi Sanders (C‑400/13)
11. Alaealine laps Sophia Marie Nicole Sanders, keda esindab tema ema, pöördus 29. mail 2013 oma alalise elukoha linnas Mettmannis (Saksamaa) asuva Amtsgerichti poole, et saada oma Belgias elavalt isalt D. Verhaegenilt elatist.
12. Olles pooled ära kuulanud, suunas Amtsgericht Mettmann AUG § 28 lõike 1 alusel kohtuasja edasi Amtsgericht Düsseldorfile (Saksamaa) kui elatist saama õigustatud isiku alalise elukohta järgse apellatsioonikohtu, st Oberlandesgericht Düsseldorfi asukohas asuvale esimese astme kohtule.
13. Amtsgericht Düsseldorf seadis aga omaenese territoriaalse pädevuse kahtluse alla, leides et määruse nr 4/2009 artikli 3 punkti b kohaselt peaks liikmesriigis pädev olema hageja alalise elukoha järgne kohus, st käesoleval juhul Amtsgericht Mettmann. Seega otsustas Amtsgericht Düsseldorf 16. juuli 2013. aasta otsusega menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [AUG] § 28 lõige 1 on vastuolus [määruse nr 4/2009] artikli 3 punktidega a ja b? ”
B. Kohtuasi Huber (C‑408/13)
14. B. Huber algatas menetluse Amtsgerichtis, mis asub Kehlis (Saksamaa) – linnas, kus on tema alaline elukoht, et tema abikaasalt M. Huberilt, kes elab Barbadosel, mõistetaks nende lahkumineku järel tema kasuks välja elatis.
15. Eelmenetluse raames, mille ese oli tasuta õigusabi andmine, suunas Amtsgericht Kehl asja edasi Amtsgericht Karlsruhele põhjendusel, et ainult viimane on AUG § 28 lõike 1 alusel pädev, sest hageja alaline elukoht asub Oberlandesgericht Karlsruhe tööpiirkonnas.
16. Et mõlemad põhikohtuasja pooled avaldasid kahtlust, kas see § 28 on kooskõlas määruse nr 4/2009 artikli 3 punktidega a ja b, nõustus Amtsgericht Karlsruhe 18. juuli 2013 aasta otsusega menetluse peatama ja esitama Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [määruse nr 4/2009] artikli 3 punktidega a ja b on kooskõlas [AUG] § 28 lõike 1 esimene lause, mis sätestab, et juhul kui ühe poole alaline elukoht ei ole Saksamaa territooriumil, lahendab ülalpidamiskohustusi puudutavaid vaidlusi [määruse nr 4/2009] artikli 3 punktides a ja b nimetatud juhtudel üksnes Amtsgericht, kellel on ainupädevus Oberlandesgericht’i tööpiirkonnas, kus asub kostja või õigustatud isiku alaline elukoht?”
C. Menetlus Euroopa Kohtus
17. Euroopa Kohtu presidendi 25. juuli 2013. aasta määrusega liideti kohtuasjad C‑400/13 ja C‑408/13 kirjalikuks ja suuliseks menetlemiseks ning kohtuotsuse tegemiseks.
18. Kirjalikke märkusi esitasid Saksamaa valitsus ja Euroopa Komisjon. Suulist menetlust ei toimunud.
IV. Õiguslik analüüs
A. Käesolevate eelotsusetaotluste sisu
19. Raskuste tõttu, mida käesolevates kohtuasjades Euroopa Kohtule esitatud eelotsusetaotluste sõnastus võib tekitada, tuleb kõigepealt teha kindlaks Euroopa Kohtu pädevuse piirid selles valdkonnas ja siis täpsustada õigusnorme, mida peab nii määruse nr 4/2009 artiklit 3 kui ka teisi artikleid arvestades tõlgendama.
20. Esiteks teen Saksamaa valitsuse eeskujul ettepaneku, et Euroopa Kohus sõnastaks eelotsusetaotluse esitanud kohtute küsimused vastavalt oma kohtupraktikale ümber, st et nende ese ei peaks olema mitte nendes küsimustes nimetatud Saksamaa õigusnormide tõlgendamine ja selle hindamine, kas nendega on rikutud liidu õigust – sest see ei kuulu ELTL artikli 267 alusel esitatud taotluste raames tema pädevusse −(10), vaid määruse nr 4/2009 artikli 3 analüüsimine, et anda siseriiklikele kohtutele kõik juhised liidu õiguse tõlgendamiseks, mis on neile lahendamiseks esitatud vaidluste lahendamisel vajalikud.(11)
21. Teiseks tuleb märkida, et mõlemad eelotsusetaotluse esitanud kohtud paluvad Euroopa Kohtul tõlgendada nii määruse nr 4/2009 artikli 3 punkti a kui ka punkti b, kusjuures tuleb meenutada, et AUG § 28 lõiget 1 kohaldatakse „[selle määruse] artikli 3 punktides a ja b
nimetatud juhtudel” (kohtujuristi kursiiv).
22. Komisjon väidab siiski, et need eelotsusetaotlused on ilmselgelt vastuvõetamatud osas, milles need puudutavad selle määruse artikli 3 punkti a, sest põhikohtuasja asjaolusid arvestades on nende vaidluste sisu ja esemega seotud ainult punkt b ja käesoleval juhul on niisiis asjakohane see punkt.
23. Nendes kahes pooleliolevas põhikohtuasjas on hagejaks tõesti elatist saama õigustatud isikud, kes otsustasid pöörduda kohtu poole, mis asub Saksamaa territooriumil, kus on nende alaline elukoht, ning selline olukord kuulub tõepoolest määruse nr 4/2009 artikli 3 punkti b kohaldamisalasse. Seepärast esitavadki eelotsusetaotluse esitanud kohtud küsimuse, missugust Saksamaa kohut tuleb selle õigusnormi alusel pidada territoriaalselt pädevaks sellepärast, et see on „selle [koha] kohus, kus on õigustatud isiku alaline elukoht”, ning nad esitavad selle küsimuse kahtluste tõttu, mida tekitab üks säte Saksamaa õiguses.
24. Seevastu selle määruse artikli 3 punkt a, mille kohaselt on pädevad „selle [koha] kohtud, kus on kostja alaline elukoht”, ei tekita käesolevates põhikohtuasjades konkreetseid kohaldamisprobleeme. Kohtupraktika kohaselt, mille järgi ei saa Euroopa Kohus otsust teha eelotsuse küsimuse või küsimuse osa kohta, mis ei vasta ilmselgelt eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva kohtuvaidluse lahendamisega seotud objektiivsele vajadusele,(12) arvan niisiis, et käesolevates kohtuasjades antav vastus peaks piirduma määruse nr 4/2009 artikli 3 punkti b tõlgendamisega.
25. Enne selle tõlgendamist tuleb siiski arvesse võtta üldisemat süsteemi, millesse see õigusnorm asetub,(13) ning eelkõige märkida asjaolu, et selle artikli 3 punktid a ja b on sõnastatud samamoodi väljendi osas, mis küsimusi tekitab,(14) ja et kas ühte või teist nendest punktidest kohaldatakse ühel ja samal juhtumil, st juhtumil, mil elatisenõue esitatakse esimese võimalusena.(15)
26. Kolmandaks võib märkida, et Amtsgericht Karlsruhe märgib kohtuasjas Huber (C‑408/13) esitatud eelotsusetaotluses võimalust, et see, et AUG § 28 lõike 1 esimeses lauses ette nähtud kohtualluvus on ainupädevus, on vastuolus mitte ainult määruse nr 4/2009 artikliga 3, vaid ka selle artiklitega 4 ja 5,(16) viitamata neile artiklitele oma eelotsusetaotluses siiski sõnaselgelt. Komisjon teeb ettepaneku, et Euroopa Kohus tõlgendaks neid artikleid 4 ja 5 juhtudeks, mil eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib peale esitatud küsimuse teada, kas kõnesolev ainupädevus on vastuolus ka nende artiklitega.
27. Ma arvan, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale(17) ei ole vaja, et viimane teeks selle kohta otsuse, sest Amstgericht Karlsruhe on piiranud küsimust, millega ta Euroopa Kohtu poole pöördus, määruse nr 4/2009 artikli 3 ulatuse kindlaksmääramisega, samas kui selle määruse artiklitele 4 ja 5 on kahtlemata viidatud, kuid need ei ole selle küsimuse esemeks, kuna ta ei võtnud selle kohtu hinnangu kohaselt otsustavat seisukohta oma pädevuse küsimuses.(18)
B. Teave, mida annab kõrvutamine teiste õigusaktidega
28. Et Euroopa Kohus peab käesolevates kohtuasjades määrust nr 4/2009 tõlgendama esmakordselt, tuleb selgitada välja, kas mõtteainet ja isegi teatava vastuse võib leida lähedastest õigusaktidest. Selles küsimuses tuleb kõigepealt analüüsida, kas võiks läbi viia kõrvutamise rahvusvaheliste konventsioonide või muude õigusaktidega, mis käsitlevad kohtualluvust tsiviilasjades ja millest mõned sisaldavad sätteid, millel on reaalne sarnasus määruse nr 4/2009 artikli 3 punktiga b (1). Jaatava vastuse korral tuleb seejärel selle viimase õigusakti eripära arvestades kindlaks teha, mil määral võimaldab niisugune kõrvutamine läbi viia tõlgendamise analoogia alusel ja eelkõige arvesse võtta neid teisi õigusakte käsitlevat Euroopa Kohtu praktikat (2).
1. 	Teiste õigusaktidega kõrvutamise võimalus
29. Määruse nr 4/2009 artikli 3 punkt b on sõnastatud samamoodi nagu „[valikulise] kohtualluvuse” reeglid ülalpidamiskohustusega seotud asjade puhul, mis on toodud Brüsseli konventsiooni artikli 5 punktis 2(19) ja määruse Brüssel I artikli 5 punktis 2, milles on märgitud, et selles valdkonnas pädev kohus on „selle paiga kohus, kus on ülalpeetava alaline või peamine elukoht”.(20)
30. Hoolimata sellest, et ülalpidamiskohustused on nüüd määruse Brüssel I kohaldamisalast välja arvatud,(21) on Euroopa Kohtu praktika, mis käsitleb Brüsseli konventsiooni ja selle määruse sätteid, minu arvates ikka asjakohane, kui analüüsitakse määruse nr 4/2009 vastavaid sätteid. Seega isegi juhul, kui niisugust lähenemist analoogia alusel on vaja veidi nüansseerida, näib mulle sobiv, et mõisteid, mille kohta käesolevad eelotsusetaotlused on esitatud, tõlgendataks alljärgnevalt esitatud põhjustel sellest kohtupraktikast lähtudes.
31. Esiteks ilmnevad sisulised seosed määruse Brüssel I ja määruse nr 4/2009 vahel viimase lugemisel, sest selle preambulis on sellele mitu korda viidatud(22) ning artikli 68 lõikes 1 on sõnaselgelt märgitud, et selle määrusega asendatakse määruse Brüssel I ülalpidamiskohustuste suhtes kohaldatavad sätted.
32. Mis puudutab teiseks konkreetsemalt määruse nr 4/2009 artiklis 3 toodud kohtualluvusreegleid, siis selle õigusnormi tekkelugu kinnitab nende seoste olemasolu. Komisjoni esialgses ettepanekus rõhutatakse vajadust parandada võimalusi, mis on elatist saama õigustatud isikule määruses Brüssel I toodud kohtualluvusreeglitega juba antud.(23) Teatis, milles seda ettepanekut kommenteeritakse,(24) kinnitab, et sellesse artiklisse 3 on üldjoontes üle võetud määruse Brüssel I vastavad sätted,(25) milles on siiski tehtud mõned muudatused mitmetimõistetavuste kõrvaldamiseks,(26) selle sätete perekonnaõiguse eripärale kohandamiseks(27) ja nende kohaldamisala laiendamiseks.(28)
33. Eelneva põhjal arvan, et võib nõustuda eeldusega, et selle artikli sätteid tuleb tõlgendada kooskõlas kohtupraktikaga, mis käsitleb Brüsseli konventsiooni ja määruse Brüssel I sätteid, kui need on samaväärsed,(29) kuid siiski mõne mööndusega, mis on seotud tagapool kirjeldatud määrusele nr 4/2009 omaste eesmärkidega.(30)
34. Põhjalikkuse huvides tuleb analüüsida, kas on asjakohane viia läbi kõrvutamine peale selle konventsiooni ja selle määruse veel teistegi õigusaktidega, mida samuti kohaldatakse kohtualluvuse suhtes tsiviilasjades ja konkreetsemalt perekonnaasjades.(31)
35. Mis puudutab laste ja teiste pereliikmete elatise rahvusvahelise sissenõudmise 23. novembri 2007. aasta Haagi konventsiooni,(32) siis määruse nr 4/2009 põhjenduses 8 on märgitud, et selle määruse raames tuleks seda konventsiooni arvesse võtta.(33) Selles konventsioonis ei ole otsese kohtualluvuse reegleid,(34) kuid sellega seotud ettevalmistavad materjalid annavad kasuliku juhise, mis võimaldab käesoleval juhul otsuse teha, sest nendes on täpsustatud, et sätted, milles on nähtud ette elatist saama õigustatud isiku elukohaga seotud pädevus, „kehtestati sooviga kaitsta (tavaliselt) nõrgemat poolt (st elatist saama õigustatud isikut), andes talle mugava kohtualluvuse, kus oma hagi esitada, st omas kodus”.(35)
36. Mis puudutab määrust, mida tavaliselt nimetatakse „Brüssel IIa”(36), siis ülalpidamiskohustused on mõistagi selle kohaldamisalast välja jäetud(37) erinormide tõttu, mis olid selle vastuvõtmise ajal sätestatud määruses Brüssel I ja praegu on toodud määruses nr 4/2009. Võrreldes võib siiski märgata, et selles sätestatud kohtualluvusreeglitel on see ühine omadus, et pädevaks tunnistatakse „selle liikmesriigi kohtud”,(38) mitte „selle [koha] kohtud”, nagu määruse nr 4/2009 artikli 3 punktis b.(39)
2. 	Teiste õigusaktidega seotuse ulatus
37. Täpsustan kohe, et kuigi määruses nr 4/2009 sätestatud kohtualluvusreegleid tuleb minu arvates tõlgendada, lähtudes Euroopa Kohtu praktikast, mis käsitleb Brüsseli konventsiooni ja määruse Brüssel I vastavaid sätteid, ei saa sellest kohtupraktikast tulenevaid põhimõtteid üle võtta mehaaniliselt.
38. Niisugune tõlgendamine analoogia alusel on piiratud määruse nr 4/2009 konkreetse esemega, mille tõttu oli vaja kohandusi võrreldes määruses Brüssel I sätestatud kohtualluvusreeglitega,(40) kuigi – vastupidi sellele, mida võis märkida määruse Brüssel IIa kohta(41) − määrus nr 4/2009 puudutab mittevaralisi küsimusi, aga ka varalisi küsimusi. Ma rõhutan, et selle hübriidõigusakti kohaldamisala nähti ette laiem kui eelkõige määruse Brüssel I kohaldamisala, nii varalises plaanis(42) kui ka geograafiliselt.(43)
39. Minu arvates on vähe kahtlust, kas käesoleval juhul on üle võetud põhimõte, mida Euroopa Kohus Brüsseli konventsiooni ja määruse Brüssel I sätete tõlgendamisel järjepidevalt kohaldab(44) ning mille kohaselt tuleb niisuguseid mõisteid, nagu on kasutatud määruses nr 4/2009, määratleda autonoomselt, st eraldi tähendustest, mis neil on ühes või teises liikmesriigis, et tagada nii palju kui võimalik nende õiguste ja kohustuste võrdne käsitamine ja ühtsus, mis tulenevad sellest õigusaktist liikmesriikidele ja asjaomastele isikutele. Selles osas on määruse nr 4/2009 põhjenduses 11 täpsustatud, et mõistet „ülalpidamiskohustus” tuleks selle määruse kohaldamisel „tõlgendada iseseisva mõistena”,(45) millega kinnitatakse meetodit, mida Euroopa Kohus on järginud oma Brüsseli konventsiooni artikli 5 punkti 2 käsitlevas kohtupraktikas,(46) milles on sõnaselgelt nõustutud, et mõiste „elatist saama õigustatud isik” on autonoomne.(47) Ma arvan seega, et käesolevates kohtuasjades esitatud küsimustele vastamiseks tuleb lähtuda kõnesoleva määruse ülesehitusest ja eesmärkidest.(48)
40. Lisaks tuleb märkida, et kuigi selle viimase preambul ei näita seda selgelt, näib mulle vaieldamatu, et määruse Brüssel I põhjenduses 15 nimetatud üldeesmärgid(49) kujutavad endast ka määruses nr 4/2009 sätestatud kohtualluvusreeglite alust.(50) Euroopa Kohtu tõlgenduse puhul tuleb käesoleval juhul siiski lähtuda sellele määrusele omastest eesmärkidest, milleks on „kaitsta elatist saama õigustatud isikute huve” ja „edendada Euroopa Liidus tõrgeteta õigusemõistmist”.(51) Ei tohi unustada, et kõikide elatist saama õigustatud isikute õiguspäraste huvide kaitse tugevdamine(52) oli tõesti üks peamisi põhjuseid, miks liidu seadusandja otsustas jätta ülalpidamiskohustused määruse Brüssel I puhul, mis käsitleb rahalisi kohustusi üldiselt, selle kohaldamisalast välja ja vastu võtta eraldi õigusakti, milleks on määrus nr 4/2009(53) . See soov ilmneb muide selgelt ka viimase sätetest.(54)
41. Olen seega arvamusel, et käesolevates kohtuasjades tuleb võtta nii palju kui võimalik arvesse Euroopa Kohtu varasemat praktikat, mis käsitleb Brüsseli konventsiooni ja määruse Brüssel I samaväärsete sätete tõlgendamist, kuid kohandustega, mis võivad olla vajalikud määruse nr 4/2009 eripära tõttu.
C. Väljendi „selle [koha] kohtud, kus on õigustatud isiku alaline elukoht” määruse nr 4/2009 artikli 3 punkti b tähenduses tõlgendamine
42. Eelotsuse küsimused, mille on esitanud vastavalt Amtsgericht Düsseldorf ja Amtsgericht Karlsruhe, on sisuliselt identsed. Võttes arvesse eelpool toodud täpsustusi,(55) tuleb neid mõista nii, et nendega püütakse välja selgitada, kas määruse nr 4/2009 artikli 3 punkti b tuleb tõlgendada autonoomselt(56) selles mõttes, et on lubatud, et niisugused liikmesriigi õigusaktid, nagu on kõne all põhikohtuasjas(57), näevad piiriüleste vaidluste puhul ette esimese astme kohtu piirkondliku ainupädevuse, kusjuures tegemist ei ole tingimata sama esimese astme kohtuga, kelle tööpiirkonnas on elatist saama õigustatud isiku alaline elukoht, vaid kes tunnistatakse territoriaalselt pädevaks selle apellatsioonikohtu asukoha järgi, mille tööpiirkonnas on viimase alaline elukoht.
43. Saksamaa valitsus ja komisjon teevad mõlemad oma seisukohtades ettepaneku vastata, et niisugune kohtualluvusreegel, nagu tuleneb kõnesolevast Saksamaa õigusnormist, ei ole liidu õigusega vastuolus. Seevastu eelotsusetaotluse esitanud kohtud on nii kohtuasjas Sanders (C‑400/13)(58) kui ka kohtuasjas Huber (C‑408/13)(59) väljendanud vastupidist seisukohta.
44. See viimane lähenemine näib põhjendatum ja seda põhjustel, mis on seotud nii määruse nr 4/2009 artikli 3 punkti b eesmärgi (1) kui ka selle õigusnormi sõnastuse ja selle õigusakti laadi endaga, milles see õigusnorm asub (2), samuti süsteemiga, millesse see õigusnorm asetub (3). Kõikide nende kaalutluste tõttu tuleb asuda seisukohale, mida ei saa minu arvates tõsiselt kahtluse alla seada argumendid, millega kõnesolevat Saksamaa reeglit on põhjendatud (4).
1. Teleoloogiline tõlgendamine
45. Saksamaa valitsus ja komisjon nõustuvad, et määruse nr 4/2009 artikli 3 punkti b eesmärk on reguleerida nii liikmesriigi kohtute piiriülest pädevust kui ka territoriaalset pädevust iga liikmesriigi piires.(60)
46. Nagu ma juba märkisin,(61) on määruse nr 4/2009 üks peamisi eesmärke − mis on viidud ellu selle artikliga 3 – kaitsta elatist saama õigustatud isikut, keda peetakse ülalpidamiskohustusest tekkinud suhtes ja võimalikus algatatavas menetluses haavatavamaks pooleks – kaitse.(62) Selle kaalutluse on esitanud ka Euroopa Kohus oma kohtupraktikas, mis käsitleb Brüsseli konventsiooni artikli 5 punkti 2.(63)
47. Selles küsimuses on määruse nr 4/2009 põhjendustes 5 ja 9 meenutatud, et üks selle määruse vastuvõtmise eesmärke oli lihtsustada elatist saama õigustatud isikutele – veelgi enam kui seda lihtsustasid Brüsseli konventsioon ja määrus Brüssel I – nende käsutuses olevaid elatise saamise ja sissenõudmise vahendeid, eelkõige nii, et selles valdkonnas tehtavate otsuste puhul tühistatakse välisriigi kohtuotsuste täitmine, tingimusel et need tehti, järgides teatavaid selles määruses ette nähtud minimaalseid menetlustagatisi.(64)
48. Saksamaa valitsuse ja komisjoni sõnul ei ole põhikohtuasjas kõne all olevad Saksamaa õigusaktid vastuolus määruse nr 4/2009 artikli 3 punktiga b ja eelkõige elatist saama õigustatud isiku kaitse otstarbega, millega nad selle õigusnormi puhul nõustuvad.
49. See tundub mulle vaieldav, eriti võttes arvesse täiendavat eesmärki, mis sellel õigusnormil on ja milleks on tagada, et kohus, mille poole tuleb pöörduda, asub elatist saama õigustatud isiku läheduses. Need kaks eesmärki – kaitse ja lähedus – olid juba kohtualluvusreeglil, mis on sätestatud Brüsseli konventsiooni artikli 5 punktis 2(65), millega määruse nr 4/2009 artikli 3 punkt b on ilmselgelt samaväärne ja mida on viimases tugevdatud.(66) Komisjoni esitatud selle määruse ettepaneku seletuskirja kohaselt on „Brüsseli I määruses sätestatud rahvusvahelise kohtualluvuse alusel [...] õigustatud isikul juba võimalik võtta ühendust elukohajärgse ametiasutusega, kuid neid eeskirju võiks veelgi parandada ”.(67) Niisugune kaalutlus eeldab seda, et konkreetselt tagataks, et elatist saama õigustatud isik saaks esitada hagi ilma liiga suurte praktiliste raskusteta, mis on seotud teise kohta minemisega, kuid ka seda, et ta saaks kaitsta oma õigusi kohtus, kes tunneb kõige paremini kohaliku majanduse eripära, et teha kindlaks elatist saama õigustatud isiku vahendid ja vajadused ning samal ajal elatist maksma kohustatud isiku võime neid vajadusi rahuldada.(68)
50. Ma arvan, et määrusega nr 4/2009 loodud kohtualluvusreeglite ühtlustatud süsteem ja sellest tulenevad eelised võivad kaotada oma kasuliku mõju, eelkõige õiguskindluse seisukohast, kui Euroopa Kohus valib käesoleval juhul selle määruse artikli 3 punkti b tõlgenduse, mis võimaldab liikmesriikidel siseriiklikul tasandil taas kehtestada niisugused piiriülestele vaidlustele omased kohtualluvusreeglid, millega on tegemist põhikohtuasjas ja millega pädevaks tunnistatakse elatist saama õigustatud isiku alalise elukoha järgse apellatsioonikohtu asukohas asuv esimese astme kohus, isegi juhul, kui see alaline elukoht ei asu selle esimese astme kohtu tavalises tööpiirkonnas.
51. Niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas elab elatist saama õigustatud isik tõesti asjaomase apellatsioonikohtu tööpiirkonnas, kuid mitte selle esimese astme kohtu tööpiirkonnas, millele on Saksamaa õigusnormiga territoriaalne pädevus antud. Ei ole mingit kahtlust, et käesoleval juhul on selle koha kohtuteks, kus on elatist saama õigustatud isikute vastavad alalised elukohad, Amtsgericht Mettmann ja Amtsgericht Kehl. Teiste sõnadega ei ole AUG § 28 lõike 1 esimeses lauses piirdutud mõiste „selle [koha] kohtud, kus on õigustatud isiku alaline elukoht” määruse nr 4/2009 artikli 3 punkti b tähenduses siseriikliku määratluse esitamisega, vaid see on pigem õigusnorm, millega jaotatakse ära esimese astme kohtute pädevus nende asukoha apellatsioonikohtute tööpiirkonnas paiknemise põhjal, kusjuures viimased ise ei ole pädevad tegema esimese kohtuastmena otsust ülalpidamiskohustust käsitlevas vaidluses.
52. Määruses nr 4/2009 ette nähtud ühtlustatud süsteemi teine, üldisem eesmärk on Brüsseli konventsiooni ja seejärel määrusega Brüssel I kehtestatud süsteemi eeskujul vältida nii palju kui võimalik viitamist siseriiklikus õiguses sätestatud kohtualluvusreeglitele.(69) Nagu on rõhutatud Brüsseli konventsiooni käsitlevates aruannetes, on selles sätestatud valikulist kohtualluvust käsitlevate reeglite eesmärk teha võimalikuks see, et asjaomaste riikide kohtute pädevuse saaks kindlaks määrata nii, et ei peaks viitama kohtu asukoha õigusele.(70) See siseriiklike või erandlike kohtualluvusreeglite kohaldamise välistamine hõlbustab seejärel otsuste tunnustamist kõikides liikmesriikides, mis on Euroopa tsiviilasjades tehtava õigusalase koostöö süsteemi nurgakivi. Nende valikulise kohtualluvuse reeglite hulgas on aga selle konventsiooni artikli 5 punkt 2, mis on ülalpidamiskohustuste valdkonnas kohaldatav ja millest määruse nr 4/2009 artikli 3 punkt b on tuletatud.
53. Siseriiklikust õigusest tulenevate kohtualluvusreeglite kohaldamise niisugust välistamist kinnitab määruse nr 4/2009 artikli 3 punkti b sõnastus, kui seda kõrvutada teiste lähedalasuvate õigusnormide sõnastusega.
2. 	Grammatiline tõlgendamine
54. Kohe alguses tahan rõhutada, et mulle näib ebamõistlik asuda seisukohale – nagu soovitab Saksamaa valitsus –, et kui järgida eelotsusetaotluse esitanud kohtute soovitatud lähenemist, viib see selleni, et väljendit „selle [koha] kohtud, kus” määruse nr 4/2009 artikli 3 punktis b tõlgendatakse sõna-sõnalt ning elatist saama õigustatud isik peaks oma hagi esitama samas linnas, kus ta elab, ning seega on vaja, et kohus oleks olemas „igas kujutletavas geograafilises punktis või liikmesriigi igas omavalitsusüksuses”.
55. Kahtlemata kehtib tava, et liikmesriikide kohtukorraldus rajaneb põhimõttel, et igal kohtul on geograafiline tööpiirkond, mis vastab riigi territooriumi teatavale osale, mille piires ta oma volitusi kasutab ja mis võib hõlmata mitte ainult ühte, vaid mitut asulat, linna või omavalitsusüksust.(71)
56. Seda väljendit tuleb minu arvates mõista pigem nii, et see tähendab lihtsalt, et kõnesoleva kohtualluvusreegliga tunnistatakse pädevaks kohus, mille tavalises tööpiirkonnas asub elatist saama õigustatud isiku alaline elukoht, ilma et ükski elluviimismeede oleks siseriiklikus õiguses kasulik või isegi mõeldav.(72)
57. Selles küsimuses meenutan, et ELTL artikli 288 kohaselt kohaldatakse määrust üldiselt, see on tervikuna siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides.(73) Klassikalise kohtupraktika kohaselt on välistatud kõik siseriiklikud meetmed, millega lisatakse või võetakse siseriiklikku õigusesse üle määruse sätted, sest liikmesriikidel ei ole õigusloomepädevust. Ainult siis, kui määruses endas on viidatud siseriiklikele õigusnormidele, millega see määrus ellu viiakse, või kui selle kohaldamise tagamiseks on vaja siseriiklikul tasandil vastu võtta üksikasjalikumad sätted, on liikmesriigid kohustatud seda täiendama siseriiklike meetmetega.(74) Minu arvates ületab AUG § 28 lõike 1 esimene lause selle, mis on siseriiklikule seadusandjale lubatud, sest määruse nr 4/2009 artikli 3 punktis b ette nähtud kohtualluvusreeglit – mis on otseselt kohaldatav – ei ole sugugi vaja siseriiklikul tasandil eriliselt täpsustada.
58. Määruse nr 4/2009 artikli 3 punkti b sõnastus on nimelt eripärane selles mõttes, et kuna selles on osundatud „selle [koha] kohtuid, kus”, on sellega sätestatud valikulise kohtualluvuse reegel, mis võimaldab kohtu otse kindlaks teha, ilma et oleks vaja lähtuda liikmesriikide siseriiklikust õigusest.(75) Nagu tunnistab komisjon, erineb see õigusnorm sätetest, milles ei ole viidatud ainult ühele kohtule, vaid vastupidi liikmesriigi kõikidele kohtutele, näiteks selle määruse artikkel 6(76) või määruse Brüssel I artikli 2 lõige 1(77) . Lisaks on määruse nr 4/2009 koostajad valinud artikli 3 punktides a ja b väljendi „selle [koha] kohtud, kus”, mis erineb märkimisväärselt väljendist „liikmesriik”, kus on ühe poole alaline elukoht, mis valiti näiteks artikli 4 punktis a.
59. Selle sõnastuse eripära tõttu tuleb minu meelest välistada käesoleval juhul selle seisukoha ülevõtmine, millele Euroopa Kohus jõudis kohtuasjas Apostolides(78) ja mille kohaselt ei piira pädevate kohtute kindlaksmääramine määruse Brüssel I tähenduses selle liikmesriigi pädevust määrata kindlaks oma kohtukorraldus ja jaotada ära kohtualluvus oma territooriumil.(79) Selle artikli 22 punktis 1 − mida selles kohtuotsuses tõlgendati − on viidatud „ selle liikmesriigi kohtutele, kus asub asjaomane vara”, samas kui määruse nr 4/2009 artikli 3 punktis b on tunnistatud pädevaks „ selle [koha] kohtud, kus on õigustatud isiku alaline elukoht” (kohtujuristi kursiiv). Erinev sõnastus võimaldab minu meelest neid kahte õigusnormi tõlgendada erinevalt ja isegi vastandlikult.
60. Hoolimata eripärast, ei ole määruse nr 4/2009 artikli 3 punkti b sõnastus siiski uuenduslik, sest samaväärne sõnastus esineb siiski Brüsseli konventsiooni ja määruse Brüssel I terves reas sätetes,(80) mille puhul ei ole Euroopa Kohus minu teada kunagi leidnud, et liikmesriikidel oleks õigus muuta nende ulatust siseriiklikust õigusest tulenevate kohtualluvusreeglitega.(81) Seega ei ole minu arvates põhjust sellega käesolevates kohtuasjades nõustuda.
3. 	Süstemaatiline tõlgendamine
61. Vastavalt lähenemisele, mille Euroopa Kohus on valinud eelkõige teiste õigusaktide puhul, mis käsitlevad õigusalast koostööd tsiviilasjades,(82) tuleb määruse nr 4/2009 artikli 3 punkti b tõlgendada, võttes arvesse selle määrusega seotud sätteid, sest selles sätestatud kohtualluvusreegel ei ole eraldi reegel, vaid kuulub üksteist täiendavate õigusnormide kogumisse.
62. Kõigepealt võib märkida, et selle määruse artiklis 3 on nimetatud neli kohtualluvuse alust, mida kohaldatakse alternatiivselt ja ilma hierarhiata – vastupidi üldise kohtualluvuse reegli ja valikulise kohtualluvuse reeglite omavahelisele suhtele, mis on toodud nii Brüsseli konventsioonis kui ka määruses Brüssel I.(83) Lisaks näib valikuvõimalus, mille konkreetselt selle artikli 3 punktid a ja b hagejale jätavad, neutraalsem kui nendes kahes teises õigusaktis, sest ei ole vahet, kas seda valikut kasutab elatist saama õigustatud isik või elatist maksma pidav isik, isegi kui praktikas asetab määrus nr 4/2009 viimase siiski halvemasse olukorda kui elatist saama õigustatud isiku.(84)
63. Määruse nr 4/2009 artikli 3 eriline ülesehitus annab minu arvates väga palju teavet, mis võimaldab vastata käesolevates kohtuasjades esitatud küsimustele. Selles osas piisab, kui märkida, et selle artikli punktid a ja b reguleerivad mõlemad olukordi, mil elatisenõue esitatakse esimese võimalusena. Seevastu sama artikli punkte c ja d kohaldatakse juhtudel, mil niisugune nõue ei ole eraldi nõue, vaid „seotud” teise asjaga, mis käsitleb vastavalt kas perekonnaseisu või vanemlikku vastutust. Ainult nendel viimastel juhtudel on pädeva kohtu kindlaksmääramisel sõnaselgelt ette nähtud lähtumine kohtu asukoha seadusest.(85) Vastupidisel juhul ei ole nendes punktides a ja b jäetud – minu arvates teadlikult – mingit ruumi siseriiklike reeglite kohaldamisele.
64. Seda seisukohta kinnitab võrdlus määruse nr 4/2009 teiste sätetega. Eelkõige näeb artikli 71 lõige 1 ette, et liikmesriigid edastavad teabe, milleks on eelkõige selliste kohtute nimed, kes on pädevad menetlema kohtuotsuse täidetavaks tunnistamise taotlusi vastavalt sama määruse artikli 27 lõikele 1.(86) Ainult sellel alusel sai Saksamaa Liitvabariik nagu teised liikmesriigidki otsustada, et tema territooriumil „teeb otsuse selle liidumaa ülemkohtu ( Oberlandesgericht ) asukohajärgse esimese astme kohtu perekonnaasjade kolleegium, kelle tööpiirkonnas kostja alaliselt elab või kelle tööpiirkonnas täitmist taotletakse (pädevuse koondumine) [...]”.(87) Seevastu selle määruse artikli 3 punkt b niisugust võimalust ei anna.
65. Sellest analüüsist, mille puhul on lähtutud kõnesoleva määruse üldisest ülesehitusest, ilmneb, et viisiga, kuidas liidu seadusandja sõnastas selle viimase õigusnormi, piiras liidu seadusandja teadlikult liikmesriikide tegevusvabadust nende siseriiklike kohtute kindlaksmääramisel, kes on ülalpidamiskohustuste alal pädevad.
4. 	Ainupädevusest tulenevad õigustused
66. Siin vaidlustatud Saksamaa reegli õigustamiseks esitavad Saksamaa valitsus ja komisjon argumendid, mis minu arvates ei ole veenvad.
67. Nende arvates ja kohtutoimikus oleva teabe põhjal näib, et Saksamaa seadusandja leidis, et AUG §‑s 28 ette nähtud ainupädevus rahvusvaheliste ülalpidamiskohustuste valdkonnas avaldab positiivset mõju kohtukorraldusele, sest teeb võimalikuks erikohtu, st kohtu, millel on suuremad teadmised seda liiki kohtuvaidluste alal ja mis tegutseb Saksamaa territooriumi igas osas.
68. Kohtuasjas Huber (C‑408/13) märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et tema arvates sisaldab AUG § 28 lõige 1 sisuliselt territoriaalset pädevust käsitlevaid õigusnorme, kuigi Saksamaa seadusandja seostas selle sätte kohtumenetluse korraldamise ja lihtsustamisega. Seega võivad kõnesolevad õigusaktid niisuguste menetluslike eeliste – mis on selle kohtu arvates muide küsitavad(88) − kattevarjus mõjutada liidu õiguses ette nähtud piiriülese kohtualluvuse reegleid.
69. Hea õigusemõistmise soodustamine, eelkõige kõige keerukamate kohtuasjade koondamisega samasse kohtusse, on tõesti määruse nr 4/2009 üks eesmärke, mida on nimetatud selle põhjenduses 15. Seda eesmärki tuleb siiski mõista mitte üksnes nii, et see tähendab nii mõistuspärast kohtukorraldust kui võimalik, vaid ka võttes arvesse menetlusosaliste − olgu siis tegemist hageja või kostjaga – huvisid, milleks on eelkõige lihtsam kohtusse pöördumise võimalus ja kohtualluvuse ennustatavus tänu tihedale seosele kohtu ja vaidluse vahel.(89)
70. Selles küsimuses võib viidata mõnele Euroopa Kohtu otsusele, mis käsitlevad liikmesriigi vastu võetud siseriiklikke kohtualluvust reguleerivaid õigusnorme, kuid minu meelest on väga kahtlane, kas selle kohtupraktika saab üle kanda liikmesriikidevahelisele õigusalasele koostööle tsiviilasjades, millega on tegemist käesoleval juhul.
71. Euroopa Kohus on juba leidnud, et kui asjaomast valdkonda ei ole liidu õigusega reguleeritud, määratakse kohtuastmete arv kindlaks või reguleeritakse menetluskorda ja määratakse pädevad kohtud siseriiklike õiguskaitsevahendite kasutamisel kindlaks iga liikmesriigi siseriiklikus õiguskorras, täpsustades et niisugused reeglid, millega taotletakse avalikul huvil põhinevat hea õigusemõistmise eesmärki, peavad olema tähtsamad erahuvidest, kuid siiski tingimusel, et järgitakse võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid.(90)
72. Nende põhimõtete kohaselt on liikmesriigil lubatud niisuguseid menetlusnorme ja kohtualluvusreegleid vastu võtta ainult siis, kui esiteks ei ole õiguskaitsevahendid nende kohtuasjade läbivaatamiseks, mille eesmärk on tagada isikute liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse, ebasoodsamad kui samalaadsete siseriikliku õigusega õiguste kaitseks ette nähtud õiguskaitsevahendid, ja teiseks ei tekita need reeglid isikutele menetlusest tulenevaid ebamugavusi, mis võivad muuta liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamise ülemäära raskeks.(91)
73. Olen siiski arvamusel, et see liikmesriikide menetlusautonoomiat käsitlev kohtupraktika ei ole käesoleval juhul asjakohane, võttes arvesse märkimisväärseid erinevusi kõnesolevate kohtuotsuste tegemise konteksti ja käesolevate kohtuasjade konteksti vahel. Käesoleval juhul esitatakse Euroopa Kohtule küsimusi mitte üheainsa liikmesriigi siseriiklike menetlusnormide kohta, vaid kõikide liikmesriikide tasandil tsiviilasjades tehtava õigusalase koostöö alal ühtlustatud kohtualluvusreeglite tõlgendamise kohta.(92) Pealegi ei ole siin tegemist liidu õigusega antud varaliste õiguste kasutamise kohtuliku kaitsega siseriiklikul tasandil.
74. Igatahes juhul, kui võtta see kohtupraktika siiski üle niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjades, piiravad hea õigusemõistmise eesmärgiga seotud õigustust Euroopa Kohtu sedastatud tingimused, mis reguleerivad liikmesriikide sekkumist kohtumenetluste alal, st eelkõige tingimus mitte muuta liidu õigusest tulenevate eesõiguste kasutamist õigussubjektidele ebasoodsamaks. Käesoleval juhul näib mulle aga, et Saksamaa õigusnormidega võetakse piiriüleste ülalpidamiskohustuste vallas kohtult, mis on elatist saama õigustatud isikute alalise elukoha alusel, st tiheda seose tõttu kohtu ja vaidluse vahel tavaliselt pädev, tema pädevus ära, samas kui samasuguste taotluste puhul, mis ei ole seotud välisriikidega, jääb see pädevus alles.
75. Ma arvan seega, et väljendit „selle [koha] kohtud, kus on õigustatud isiku alaline elukoht”, tuleb tõlgendada nii, et määruse nr 4/2009 artikli 3 punkti b alusel on pädev kohus, kelle tavalises tööpiirkonnas asub asjaomase elatist saama õigustatud isiku alaline elukoht. Sellest tuleneb, et niisugused liikmesriigi õigusaktid nagu põhikohtuasjades ei ole nende sätetega kooskõlas, sest need võivad piiriüleste olukordade puhul viia selleni, et territoriaalne pädevus kandub üle mõnele teisele esimese astme kohtule kui kohus, millele asjaomane isik oma elukoha tõttu põhimõtteliselt allub.
V. Ettepanek
76. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Amstgericht Düsseldorfi (kohtuasi C‑400/13) ja Amstgericht Karlsruhe (kohtuasi C‑408/13) esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Nõukogu 18. detsembri 2008. aasta määruse (EÜ) nr 4/2009 kohtualluvuse, kohaldatava õiguse, kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise ning koostöö kohta ülalpidamiskohustuste küsimustes artikli 3 punkti b tuleb tõlgendada nii, et väljend „selle [koha] kohtud, kus on õigustatud isiku alaline elukoht”, tähendab, et territoriaalselt pädev on kohus, kelle tavalises tööpiirkonnas on asjaomase isiku alaline elukoht, ning et seega on niisugused liikmesriigi õigusaktid nagu põhikohtuasjades, millega on ainupädevus piiriüleste vaidluste puhul antud selles liikmesriigis elava poole alalise elukoha järgse apellatsioonikohtu asukohas olevale esimese astme kohtule, selle artikliga vastuolus.
(1) .
(2)  –	ELT 2009, L 7, lk 1 ja parandused ELT 2011, L 311, lk 26 ja ELT 2013, L 8, lk 19.
(3)  –	Võttes arvesse määruse nr 4/2009 põhjendusi 46−48, tuleb täpsustada, et Iirimaa (vt põhjendus 46), Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik (vt komisjoni 8. juuni 2009. aasta otsus 2009/451/EÜ Ühendkuningriigi kavatsuse kohta hakata kohaldama nõukogu määrust (EÜ) nr 4/2009 (ELT L 149, lk 73)) ja Taani Kuningriik (vt Euroopa Ühenduse ja Taani Kuningriigi vaheline kokkulepe kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades (ELT L 149, 12.6.2009, lk 80)) teatasid oma otsusest seda kohaldada.
(4)  –	Vt selle määruse artikkel 76, mida on täiendatud Euroopa Ühenduse vastava deklaratsiooniga (deklaratsioon on kättesaadav veebiaadressil: http://www.hcch.net/index_fr.php?act=status.comment & csid=1065 & disp=type).
(5)  –	Kohtuasjas Nagy (C‑442/13) esitas Oberster Gerichtshof (Austria) taotluse tõlgendada määruse nr 4/2009 artiklit 12, mis käsitles menetluses olevat kohtuasja, kuid see kohtuasi kustutati 18. juunil 2014 kohtuasjade registrist selle taotluse tagasivõtmise tõttu.
(6)  –	EÜT 1972, L 299, lk 32.
(7)  –	EÜT 2001, L 12, lk; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42.
(8)  –	Vt eelkõige kohtuotsus Refcomp (C‑543/10, EU:C:2013:62, punkt 18).
(9)  –	BGBl  2011 I, lk 898.
(10)  –	Vastupidi sellele, mida ta saab teha ELTL artiklis 258 ette nähtud menetluse raames. Vt eelkõige kohtuotsused Stadt Papenburg (C‑226/08, EU:C:2010:10, punkt 23), Varzim Sol (C‑25/11, EU:C:2012:94, punkt 27) ja Križan jt. (C‑416/10, EU:C:2013:8, punkt 58).
(11)  –	Kohtuotsused Rhône‑Alpes Huiles jt (295/82, EU:C:1984:48, punkt 12), Sodiprem jt (C‑37/96 ja C‑38/96, EU:C:1998:179, punkt 22) ja ASM Brescia (C‑347/06, EU:C:2008:416, punktid 25 ja 26).
(12)  –	Vt eelkõige kohtuotsused Banchero (C‑387/93, EU:C:1995:439, punkt 18 jj) ja Mangold (C‑144/04, EU:C:200 5:709, punkt 36 jj).
(13)  –	Selle kohta vt käesoleva ettepaneku punkt 61 jj.
(14)  –	Väljendit „selle [koha] kohtud, kus on [...] alaline elukoht”, on nimelt kasutatud nii kõnesoleva artikli punktis a kui ka b.
(15)  –	Ja mitte teisele nõudele lisanduvana, sest neid juhtumeid reguleerivad sama artikli punktid c ja d.
(16)  –	Need artiklid 4 ja 5 käsitlevad kohtualluvust, mis rajaneb vastavalt kas kohtu valikut puudutaval kokkuleppel või kostja vabatahtlikul kohtusse ilmumisel. Kohtuasjas Sanders (C‑400/13) ei maini Amtsgericht Düsseldorf seda seevastu üldse, kusjuures tuleb täpsustada, et artikli 4 lõikes 3 on nähtud ette, et seda ei kohaldata alla 18aastase lapse ülalpidamiskohustust käsitleva vaidluse suhtes, millega on selles kohtuasjas tegemist.
(17)  –	Vt eelkõige kohtuotsused Affish (C‑183/95, EU:C:1997:373, punkt 24) ja Kaba (C‑466/00, EU:C:2003:127, punkt 41).
(18)  –	„Eelotsuse vajalikkust” põhjendab ta esiteks sellega, et „AUG § 28 lõike 1 esimese lause kooskõla [määruse nr 4/2009] artikli 3 punktidega a ja b on käesoleva kohtuasja lahendamise seisukohast määrava tähtsusega[, s]ellest oleneb, kas käesolevas ülalpidamiskohustust puudutavas vaidluses on territoriaalselt pädev Amtsgericht Karlsruhe või Amtsgericht Kehl”, ning teiseks sellega, et eelotsusetaotluse esitamist nõudnud poolte kahtlused puudutavad üksnes seda küsimust.
(19)  –	Niisugusena, nagu seda on muudetud 9. oktoobri 1978. aasta konventsiooniga Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ühinemise kohta.
(20)  –	Määruse nr 4/2009 artikli 3 punkti b sõnastus erineb ainult selle poolest, et alternatiivset seotust elatist saama õigustatud isiku alalise elukohaga selles enam ei ole (selle muudatuse põhjuste kohta vt käesoleva ettepaneku 27. joonealune märkus), ning selle poolest, et prantsuskeelses versioonis on mõiste tribunal asendatud üldisema mõistega juridiction (vt ka eelkõige itaalia‑ ja rumeeniakeelsed versioonid).
(21)  –	Selle määrusega asendati Brüsseli konventsioon ja seejärel muudeti seda ennast Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määrusega (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (ELT L 351, lk 1), mille põhjenduses 10 ja artikli 1 lõike 2 punktis e on tehtud järeldused niisuguse konkreetse õigusakti vastuvõtmisest nagu määrus nr 4/2009.
(22)  –	Vt eelkõige põhjendused 3, 15 ja 44.
(23)  –	Vt komisjoni 15. detsembril 2005 esitatud ettepaneku, mis käsitleb nõukogu määrust kohtualluvuse, kohaldatava õiguse, kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise ning koostöö kohta ülalpidamiskohustuste küsimustes, põhjendus 10 ja seletuskirja punkt 1.2.1 (KOM(2005)649 (lõplik)).
(24)  –	Komisjoni 12. mai 2006. aasta teatis nõukogule ja Euroopa Parlamendile (KOM(2006)206 (lõplik)).
(25)  –	Määruse nr 4/2009 ettevalmistavates materjalides tehti artiklis 3 muudatusi, kuid mis puudutab selle punkte a ja b, siis nende esialgne redaktsioon võeti vastu muudatusteta, kusjuures tuleb täpsustada, et ei järgitud Euroopa Majandus‑ ja Sotsiaalkomitee arvamust, et punktid a ja b võiks ära vahetada selleks, et elatist saama õigustatud isiku alalise elukoha kriteerium oleks esimene kohtualluvuskriteerium (ELT 2006, C 185, lk 35, eriti punkt 4.1).
(26)  –	Selles teatises on rõhutatud, et „punktis d tehakse ka üks oluline täpsustus”.
(27)  –	Teades, et määrust Brüssel I kohaldati kõikide tsiviil‑ ja kaubandusasjade suhtes, on teatises selle artikli 3 kohta märgitud, et „[tulevases määruses nr 4/2009] ei kasutata enam asukoha mõistet, vaid ainult alalise elukoha mõistet: perekonnaõigust käsitlevate õigusaktide puhul on selline lähenemisviis kohasem”.
(28)  –	Selles teatises on täpsustatud, et artiklis 3 sätestatud kohtualluvusreegleid „kohaldatakse, sõltumata kostja alalisest elukohast”.
(29)  –	Vt selle kohta Béraudo, J‑P., „Fascicule 3022”, JurisClasseur Europe Traité, LexisNexis, Pariis, 2012, punkt 9; Gascón Inchausti, F., „Le recouvrement des aliments en Europe”, La justice civile européenne en marche, M. Douchy‑Oudot juhendamisel, Dalloz, Pariis, 2012, lk 147 jj, ning Devers, A., „Les praticiens et le droit international privé européen de la famille», Europe, 2013, nr 11, étude  9, punktid 9 ja 19.
(30)  –	Vt käesoleva ettepaneku punkt 37 jj.
(31)  –	Teades, et määrus nr 4/2009 käsitleb seda valdkonda, kuigi sisaldab lisaks rahanduslikku aspekti (vt selle määruse põhjendus 11 ja artikkel 1 ning ettepaneku (KOM(2005)649 (lõplik)) punkt 3.1.
(32)  –	Selle konventsiooni tekst ja vastav selgitav aruanne, mille töötasid välja Borrás, A. ja Degeling, J., on kättesaadavad veebiaadressil http://www.hcch.net/index_fr.php?act=conventions.text & cid=131. Liit on selle konventsiooni allkirjastanud ja ise heaks kiitnud, kusjuures tuleb täpsustada, et see heakskiit on liikmesriikidele siduv (vt nõukogu 31. märtsi 2011. aasta otsus 2011/220/EL (ELT L 93, lk 9) ja nõukogu 9. juuni 2011. aasta otsus 2011/432/EL (ELT L 192, lk 39), eelkõige selle viimase otsuse põhjendus 4).
(33)  –	Vt ka määruse nr 4/2009 põhjendus 17 ja artikkel 8, teades et selle määruse ettevalmistavad materjalid viisid paralleelselt läbirääkimisteni selle konventsiooni üle sooviga „püüelda [...] koostoime poole” nende kahe õigusliku raamistiku vahel (vt määruse ettepaneku (KOM(2005)649 (lõplik)) seletuskirja punkt 1.1.2).
(34)  –	Konsensuse mittesaavutamise tõttu arutelu lõpul, millest annab tunnistust käesoleva ettepaneku 32. joonealuses märkuses viidatud selgitav aruanne (vt lk 58−62).
(35)  –	Vt aruande, mille koostas Duncan, W., „Vers un nouvel instrument mondial sur le recouvrement international des aliments envers les enfants et d’autres membres de la famille”, eeldokument nr 3, aprill 2003 (http://www.hcch.net/index_fr.php?act=publications.details & pid=4108 & dtid=35), milles on selles osas viidatud Brüsseli konventsiooni artikli 5 punktile 2, lk 44 jj.
(36)  –	Nõukogu 27. novembri 2003. aasta määrus (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000 (ELT L 338, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 243), edaspidi „määrus Brüssel IIa”.
(37)  –	Vt määruse Brüssel IIa põhjendus 11 ja artikli 1 lõige 3.
(38)  –	Vt määruse Brüssel IIa artiklid 3 ja 9−13.
(39)  –	Selle viimase väljendi eripära ja selle mõju eeldavad põhjalikumaid arutluskäike (vt käesoleva ettepaneku punkt 54 jj).
(40)  –	Vt määruse nr 4/2009 põhjendus 15 ja käesoleva ettepaneku punkt 32.
(41)  –	Vt kohtujuristi ettepanek, Kokott, kohtuasi A (C‑523/07, EU:C:2009:39, punktid 63 ja 64); kohtujuristi ettepanek, Sharpston, kohtuasi (C‑256/09, EU:C:2010:296, punt 126) ja minu seisukoht, kohtuasi Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:578, punkt 95).
(42)  –	Eelkõige mõiste „kohtud” määruse nr 4/2009 tähenduses hõlmab „liikmesriikide haldusasutusi, kellel on pädevus ülalpidamiskohustuste küsimustes”, kui nad pakuvad teatavaid tagatisi (vt selle määruse põhjendus 12 ja artikli 2 lõige 2).
(43)  –	Määrusega nr 4/2009 kehtestatakse kohtualluvusreeglid, mis laienevad vaidlustele, mis ei piirdu liikmesriikide territooriumidega, näiteks siis, kui kostja alaline elukoht asub kolmandas riigis, nagu kohtuasjas Huber (C‑408/13) (vt eelkõige põhjendus 15). Hoolimata sellest laienemisest väljapoole, reguleerib see määrus ainult liikmesriikide kohtute pädevust.
(44)  –	Vt eelõige minu ettepanek kohtuasjas Weber (C‑438/12, EU:C:2014:43, 48. joonealune märkus) ja kohtuasi Weber (C‑438/12, EU:C:2014:212, punkt 40).
(45)  –	Ka määruse Brüssel I põhjenduses 11 on täpsustatud, et „[s]elleks et ühiseeskirjad oleksid läbipaistvamad ja et vältida kohtualluvuse konflikte, peab juriidilise isiku alaline asukoht olema autonoomselt määratletud ” (kohtujuristi kursiiv).
(46)  –	Vt kohtuotsused de Cavel (120/79, EU:C:1980:70, punkt 6 jj) ja van den Boogaard (C‑220/95, EU:C:1997:91, punkt 22 jj).
(47)  –	Vt kohtuotsused Farrell (C‑295/95, EU:C:1997:168, punkt 12 jj) ja Blijdenstein (C‑433/01, EU:C:2004:21, punkt 24 jj).
(48)  –	Määruse Brüssel I kohta vt eelkõige kohtuotsused Cartier parfums‑lunettes ja Axa Corporate Solutions assurances (C‑1/13, EU:C:2014:109, punkt 32) ja Coty Germany (C‑360/12, EU:C:2014:1318, punkt 43).
(49)  –	Määruse Brüssel I põhjenduse 15 kohaselt „[h]armoonilise kohtumõistmise huvides tuleb samaaegsete menetluste võimalust võimalikult vähendada ja tagada, et kahes liikmesriigis ei tehta vastuolulisi kohtuotsuseid”. Seda põhimõtet on meenutatud selle määruse ümber sõnastava määruse nr 1215/2012 põhjenduses 21.
(50)  –	Vt ka otsuste täitmise ja tunnustamise seisukohast määruse nr 4/2009 artikli 21 lõige 2 ja artikli 24 punkt c.
(51)  –	Vt määruse nr 4/2009 põhjendus 15.
(52)  –	Igat tüüpi elatist saama õigustatud isikud, sõltumata seisundist pere‑ või muudes suhetes, mida on nimetatud selle määruse artikli 1 lõikes 1, isegi k ui praktikas võivad selle sätted lapsi rohkem kaitsta sellepärast, et enamik elatisenõudeid puudutab neid (vt analoogia alusel ettepanek võtta vastu nõukogu otsus, mis käsitleb ülalpidamiskohustuste suhtes kohaldatavat õigust käsitleva protokolli sõlmimist Euroopa Ühenduse poolt (KOM(2009)81 (lõplik), punkt 1).
(53)  –	Vt eelõige määruse ettepaneku (KOM(2005)649 (lõplik)) punkt 1.2.
(54)  –	Vt eelkõige põhjendused 5, 9, 11, 15, 17, 26 ja 27 ja artikkel 8.
(55)  –	Käesoleva ettepaneku punkt 19 jj.
(56)  –	Käesoleva ettepaneku punktis 39 nimetatud põhjustel.
(57)  –	Meenutan, et AUG § 28 lõikes 1 on nähtud ette, et kui üks menetlusosaline – ükskõik kas tegemist on elatist saama õigustatud isiku või kostjaga – elab välismaal, on ainupädevus Amtsgerichtil, kes asub selle Oberlandesgerichti asukohas, kelle tööpiirkonnas asub Saksamaal elava poole alaline elukoht, vajadusel selle Amtsgerichti kahjuks, kelle tööpiirkonda peaks asjaomane isik selle elukoha tõttu põhimõtteliselt kuuluma.
(58)  –	Amtsgericht Düsseldorf väidab, et AUG § 28 lõikes 1 ette nähtud ainupädevus võtab Saksamaal asuvatelt hagejatelt eelise, mille annab neile määruse nr 4/2009 artikkel 3 ja mis seisneb selles, et nad saavad hagi esitada oma alalise elukoha järgsele kohtule. Lisaks lükkab ta ümber arvamuse, mida on väljendatud ühes osas Saksamaa õigusteooriast ja Saksamaa kohtupraktikas, et AUG see säte kujutab endast puhtalt siseriiklikku kohtumenetlust korraldavat meedet.
(59)  –	Amtsgericht Karlsruhe arvates reguleerivad määruse nr 4/2009 artikli 3 punktid a ja b nii rahvusvahelist kui ka kohalikku kohtualluvust, kui on vaja teha otsus selle määruse kohaldamisalasse kuuluva piiriülese vaidluse kohta. Ülimuslikkuse põhimõtte kohaselt on liikmesriikidel keelatud vastu võtta kohtualluvusreegleid, mis kalduvad sellest kõrvale – nagu sellel juhtumil –, mille tulemusena kaotab elatist saama õigustatud isik võimaluse pöörduda „pädevasse kohtusse”, st selle linna kohtusse, kus on tema alaline elukoht.
(60)  –	Saksamaa valitsus väidab, et see õigusnorm ei näita siiski otseselt, missugune kohus on konkreetselt pädev otsust tegema, ning selle sõnastus jätab liikmesriikidele kaalutlusruumi selle kindlaksmääramisel, missugune kohus on elatist saama õigustatud isiku alalise elukoha alusel pädev.
(61)  –	Vt käesoleva ettepaneku punkt 40.
(62)  –	Kuigi selle määruse eesmärk on ka tagada tasakaal elatist saama õigustatud isikute ja nende võlgnike õiguste vahel, kusjuures viimastele tagatakse eelkõige õiglane kohtulik arutamine (vt määruse ettepaneku (KOM(2005)649 (lõplik)) punkt 1.2.3).
(63)  –	Kohtuotsuses Farrell (EU:C:1997:168, punkt 19) on märgitud, et „artikli 5 punktis 2 ette nähtud erandi eesmärk on pakkuda elatisetaotlejale – keda peetakse menetluses nõrgemaks pooleks – alternatiivne kohtualluvuse alus. Konventsiooni koostajad leidsid seega, et see konkreetne eesmärk peab olema tähtsam kui eesmärk, mida taotletakse artikli 2 esimese lõiguga ja milleks on kaitsta kostjat kui poolt, kes on tavaliselt nõrgem, sest tema vastu on suunatud hageja hagi” (kohtujuristi kursiiv). See „nõrgema positsiooni” kriteerium võeti üle kohtuotsusesse Blijdenstein (EU:C:2004:21, punkt 29 jj).
(64)  –	Vt määruse nr 4/2009 artiklid 22−25.
(65)  –	Vt P. Jenard’i aruanne kõnealuse konventsiooni kohta (EÜT 1979, C 59, lk 1, eriti lk 22 ja 24 jj) (edaspidi „Jenard’i aruanne”) ja käesoleva ettepaneku 35. joonealuses märkuses nimetatud 2007. aasta Haagi konventsiooni käsitleva eeldokumendi punkt 104.
(66)  –	Gallant, E., „Le nouveau droit international privé alimentaire de l’Union: du sur‑mesure pour les plaideurs”, Europe, 2012, nr 2, étude
2, punkt 3 jj.
(67)  –	Vt määruse ettepaneku (KOM(2005)649 (lõplik)) punkt 1.2.1 (kohtujuristi kursiiv).
(68)  –	Lisaks nõustub komisjon, et territoriaalse pädevuse kindlaksmääramisega määruse nr 4/2009 artikli 3 punktiga b „soovitakse peamiselt kaitsta eriti haavatavaid pooli, tagades neile tõhusa õiguskaitsevahendi”, ning lähtub eeldusest, et „kohalikul kohtul on seetõttu, et faktilised asjaolud leiavad aset lähedal, kõige kergem vaidluse eset nõuetekohaselt hinnata”.
(69)  –	Määruse nr 4/2009 põhjenduses 15 on isegi märgitud, et „nüüdsest ei tohiks enam kavandada ühtegi viitamist siseriiklikule õigusele”.
(70)  –	Professor Schlosseri aruandes, mis käsitleb 9. oktoobri 1978. aasta konventsiooni Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja‑Iiri Ühendkuningriigi ühinemise kohta Brüsseli konventsiooniga ja protokolli konventsiooni tõlgendamisest Euroopa Kohtus (EÜT 1979 C 59, lk 71 jj, eriti punkt 70), on täpsustatud, et „kuigi [Brüsseli] konventsioon määrab [nendes reeglites] kindlaks mitte ainult kohtute rahvusvahelise, vaid ka territoriaalse pädevuse, näiteks artiklites 5 ja 6, siis riigi paljude sama astme kohtute hulgast tunnistatakse pädevaks ainult üks kohus”. Vt ka eespool viidatud Jenard’i aruande lk 22.
(71)  –	Kusjuures tuleb täpsustada, et kohtu geograafiline tööpiirkond määratakse tavaliselt kindlaks territoriaalsete haldusüksuste jaotuste ja alajaotuste põhjal.
(72)  –	On võimalik, et kohtu geograafiline tööpiirkond varieerub vaidluste laadi põhjal. Näiteks võib mõnes valdkonnas, näiteks mere‑ või intellektuaalomandi õiguse puhul väikeste kohtute pädevuse välistada ja anda kohtualluvuse suurematele kohtutele. Sedalaadi materiaalse kohtualluvuse jaotumine, millest on tingitud territoriaalne ainupädevus, on siiski täiesti erinev kõnesolevast juhtumist, sest kõnesoleva Saksamaa õigusnormiga jaotatakse territoriaalne pädevus ära vaidluste puhul, millel on samasugune ese, st vaidluste puhul, mis käsitlevad ülalpidamiskohustusi, ning seda erinevalt, sõltuvalt sellest, kas välisriigiga seotud asjaolusid on või mitte.
(73)  –	Asjaolu, et piiriülesed kohtualluvusreeglid, mida liikmesriikides ülalpidamiskohustuste vallas kohaldatakse, viidi valitsustevahelisest õigusaktist, st Brüsseli konventsoonist üle liidu õigusakti, st määrusesse Brüssel I või määrusesse nr 4/2009, ei muutnud märkimisväärselt nende sisu, vaid asjaomaste õigusnormide õiguslik laad muutus siseriiklikul tasandil täiesti teistsuguseks.
(74)  –	Vt eelkõige kohtuotsused Norddeutsches Vieh- und Fleischkontor (39/70, EU:C:1971:16, punkt 4); komisjon vs. Itaalia (39/72, EU:C:1973:13, punkt 3 jj) ja Variola (34/73, EU:C:1973:101, punkt 3).
(75)  –	Vt eelkõige Nord, N., „Présentation du règlement „Obligations alimentaires””, AJ Famille,
2011, lk 238; Ferrand, F., „The Council Regulation (EC) No 4/2009 […]”, Latest Developments in EU Private International Law,
B. Campunzano Díazi jt juhendamisel, Intersentia, Cambridge, 2011, lk 92, ning Fongaro, E., „Obligations alimentaires”, Répertoire de droit communautaire, Dalloz, Pariis, 2013, punkt 19.
(76)  –	Selles artiklis 6 on antud „kohtualluvus muudel juhtudel” „ kohtutele liikmesriigis, kelle ühine kodakondsus pooltel on” (kohtujuristi kursiiv).
(77)  –	Brüsseli konventsiooni artikli 2 kohaselt on eespool nimetatud Jenard’i aruandes täpsustatud, et „[k]ostjat, kes elab/asub lepinguosalises riigis, ei pea tingimata kutsuma oma elu‑ või asukoha kohtusse. Ta võib kutsuda tema elukohariigi kõikidesse kohtutesse, mis on selle riigi õiguse alusel pädevad, [...] kusjuures konventsioon määrab kindlaks, et üldine kohtualluvus kuulub selle riigi kohtutele, ja selle riigi seadus määrab omakorda kindlaks, et valikuline kohtualluvus kuulub selle riigi sellele või teisele kohtule” (vt lk 18). See analüüs tuleb niisuguse erandlikku laadi kohtualluvusreegli alusel nagu määruse nr 4/2009 artikli 3 punktis b sätestatud reegel ümber pöörata.
(78)  –	C‑420/07, EU:C:2009:271, punktid 48 ja 50.
(79)  –	Selles küsimuses märkis Euroopa Kohus, et artiklis 22, mis „on imperatiivne ja ammendav loetelu juhtudest, mil liikmesriikide kohtutel on rahvusvaheliselt ainupädevus”, „määratletakse vaid liikmesriik, kelle kohtud on esemeliselt pädevad” (sama kohtuotsuse punkt 48).
(80)  –	Määruses Brüssel I on „selle paiga kohut” peale artikli 5 punkti 2, mis käsitleb ülalpidamiskohustust, nimetatud ka paljudes teistes õigusnormides. Vt eelkõige artikli 5 punkti 1 alapunkt a lepingutega seotud asjades; artikli 5 punkt 3 lepinguvälise kahju puhul; artikli 9 punkti 1 alapunkt b ja artikkel 10 kindlustuse puhul ja artikli 19 punktid 1 ja 2 individuaalsete töölepingute puhul. Vt ka kohtuotsus Color Drack (C‑386/05, EU:C:2007:262, punkt 30).
(81)  –	Jenard’i aruandes on täpsustatud, et valikulise kohtualluvuse reeglite lisamine Brüsseli konventsiooni niisugustena, nagu neid kohaldatakse ülalpidamiskohustuste alal, võimaldas „määrata otse kindlaks pädeva kohtu, kasutamata selles riigis kehtivad kohtualluvusreegleid, kus see kohus võib asuda”, ja „hõlbustada konventsiooni elluviimist”, vältides seda, et selle ratifitseerivad liikmesriigid võtavad meetmed oma siseriiklike õigusaktide kohandamiseks sellega (vt lk 22).
(82)  –	Vt eelkõige käesoleva ettepaneku 48. joonealuses märkuses viidatud kohtupraktika.
(83)  –	Brüsseli konventsiooni ja määruse Brüssel I vastavas artiklis 2 on sätestatud kostja alalise elukoha järgsete kohtute pädevuse põhimõte, samas kui nende kahe õigusakti vastava artikli 5 punktis 2 on nähtud ette erandliku kohtualluvuse reeglid ülalpidamiskohustuste alal.
(84)  –	Kui elatist maksma kohustatud isik on hageja, saab ta tegelikult pöörduda ainult selle koha kohtusse, kus on elatist saama õigustatud isiku ja kostja alaline elukoht, sest nendes punktides ette nähtud kohtualluvuse alused lähevad niisugusel juhul − mis on statistiliselt haruldasem − segi. Elatist saama õigustatud isikute ja elatist maksma kohustatud isikute ebavõrdsuse kohta vt Ancel, B., ja Muir Watt, H., „Aliments sans frontières – Le règlement CE n° 4/2009 […]”, Revue critique de droit international privé, 2010, lk 457 jj, eriti punkt 9.
(85)  –	Määruse nr 4/2009 punktides c ja d on kasutatud kriteeriumi „kohus, mis on kohtu asukohariigi õiguse kohaselt pädev menetlema perekonnaseisu käsitlevaid kohtuasju [või vastavalt] vanemlikku vastutust käsitlevaid kohtuasju [...]” (kohtujuristi kursiiv). Samaväärne viitamissüsteem oli toodud juba nii Brüsseli konventsiooni artikli 5 punkti 2 lõpus (mida selles osas muudeti 1978. aastal) kui ka määruse Brüssel I artikli 5 punkti 2 lõpus.
(86)  –	Samasugust teavet nõutakse ka nende nõuete kohta tehtud otsuste peale esitatud apellatsioonkaebuste puhul (vt artikli 32 lõige 2).
(87)  –	Vt „Informations communiquées par les États membres conformément à l’article 71 du règlement [n° 4/2009]” konsolideeritud versioon, eriti lk 13 (http://ec.europa.eu/justice_home/judicialatlascivil/html/pdf/vers_consolide_fr_4.pdf).
(88)  –	Amtsgericht Karlsruhe väidab, et vastupidi määruses nr 4/2009 nimetatud lihtsustamiseesmärgile komplitseerib AUG §‑s 28 ette nähtud ainupädevus elatise rahvusvahelist sissenõudmist seetõttu, et kohus, kellele selle õigusaktiga on pädevus antud, võib olla elatist saama õigustatud isikust kaugel ega pruugi olla see kohus, kes tunneb kohalikku majanduslikku olukorda kõige paremini.
(89)  –	Vt analoogia alusel määruse Brüssel I põhjendus 12 ja kohtuotsus Kainz (C‑45/13, EU:C:2014:7, punkt 27 jj).
(90)  –	Vt vastavalt konkurentsi, ühise põllumajanduspoliitika ja tarbijakaitse valdkonnas kohtuotsus Manfredi jt (C‑295/04−C‑298/04, EU:C:2006:461, punkt 62) ja kohtujurist Geelhoedi ettepanek nendes liidetud kohtuasjades (C‑295/04−C‑298/04, EU:C:2006:67, punkt 49 jj), ning kohtuotsused Agrokonsulting‑04 (C‑93/12, EU:C:2013:432, punkt 35 jj) ja Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León (C‑413/12, EU:C:2013:800, punkt 38 jj).
(91)  –	Vt eelkõige kohtuotsus Agrokonsulting‑04 (EU:C:2013:432, punkt 39 jj).
(92)  –	See vahetegemine ilmneb minu arvetes selgelt kohtuotsuse Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León (EU:C:2013:800) punktide 46 ja 47 vastupidisest tõlgendusest.