62005CJ0187_ET
Pooled
Kohtuotsuse põhistus
Resolutiivosa
Pooled
Liidetud kohtuasjades C‑187/05–C‑190/05,
mille esemeks on EÜ artikli 234 alusel Areios Pagose (Kreeka) 17. märtsi 2005. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 27. aprillil 2005, menetluses
Georgios Agorastoudis jt (C‑187/05),
Ioannis Pannou jt (C‑188/05),
Kostandinos Kotsabougioukis jt (C‑189/05),
Georgios Akritopoulos jt (C‑190/05)
versus
Goodyear Hellas ABEE,
menetluses osalesid:
Geniki Synomospondia Ergaton Elladas (GSEE),
Ergatoypalliliko kentro Thessalonikis (C‑187/05 ja C‑189/05),
EUROOPA KOHUS (esimene koda),
koosseisus: koja esimees P. Jann, kohtunikud K. Schiemann, N. Colneric, E. Juhász (ettekandja) ja E. Levits,
kohtujurist: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
kohtusekretär: vanemametnik L. Hewlett,
arvestades kirjalikus menetluses ja 27. aprilli 2006. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades kirjalikke märkusi, mille esitasid:
– G. Agorastoudis jt, esindaja: dikigoros
A. Kazakos,
– I. Pannou jt, esindaja: dikigoros
A. Kazakos,
– K. Kotsabougioukis jt, esindaja: dikigoros
A. Kazakos,
– G. Akritopoulos jt, esindaja: dikigoros
A. Kazakos,
– Goodyear Hellas ABEE, esindajad: dikigoros
K. Kremalis ja dikigoros
I.‑D. Filiotis,
– Geniki Synomospondia Ergaton Elladas (GSEE), esindaja: dikigoros A. Kazakos,
– Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: M. Condou-Durande ja G. Rozet,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
otsuse
Kohtuotsuse põhistus
1. Eelotsusetaotlused puudutavad nõukogu 17. veebruari 1975. aasta direktiivi 75/129/EMÜ kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide seaduste ühtlustamise kohta (EÜT L 48, lk 29) artikli 1 lõike 2 punkti d tõlgendamist.
2. Need taotlused esitati koondatud töötajate ja nende endise tööandja vahelises vaidluses selle üle, kas saab pidada õiguspäraseks nende töötajate kollektiivset koondamist, mis oli tingitud ettevõtte tegevuse lõpetamisest üksnes tööandja otsusel.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
3. Direktiivi 75/129 – mis põhineb EMÜ asutamislepingu artiklil 100 (hiljem EÜ asutamislepingu artikkel 100, nüüd EÜ artikkel 94) – eesmärk on vastavalt selle esimesele põhjendusele „suurendada töötajate kaitset kollektiivsete koondamiste korral, arvestades samas vajadust saavutada tasakaalustatud majanduslik ja sotsiaalne areng ühenduse piires”. Selle direktiivi teises põhjenduses on märgitud, et „hoolimata pidevast lähenemisest jäävad siiski püsima erinevused selliste koondamiste praktilist korraldust ja menetlust käsitlevate, liikmesriikides kehtivate sätete ja meetmete vahel, mille eesmärk on kergendada koondamise tagajärgi töötajatele”. Seetõttu tuleb nimetatud direktiivi viiendas põhjenduses märgitu kohaselt parandada liikmesriikide õigusnormide ühtlustamist EMÜ asutamislepingu artikli 117 (hiljem EÜ asutamislepingu artikkel 117 (EÜ asutamislepingu artiklid 117–120 on asendatud EÜ artiklitega 136–143)) tähenduses.
4. Direktiivi 75/129 artikkel 1 määratleb direktiivi kohaldamisala järgmiselt:
„1. Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a) kollektiivsed koondamised – tööandja algatusel töölt vabastamine ühel või mitmel põhjusel, mis ei ole seotud asjaomaste üksiktöötajate isikuga ning mille puhul vastavalt liikmesriigi valikule koondatakse:
– 30 päeva jooksul kas:
1. vähemalt 10 töötajat ettevõttes, kus on tavaliselt üle 20 ja alla 100 töötaja;
2. vähemalt 10% töötajatest ettevõttes, kus on tavaliselt vähemalt 100, kuid alla 300 töötaja;
3. vähemalt 30 töötajat ettevõttes, kus on tavaliselt 300 ja rohkem töötajat;
– või 90 päeva jooksul vähemalt 20 töötajat, sõltumata sellest, milline on tavaliselt töötajate arv selles ettevõttes;
[…]
2. Käesolevat direktiivi ei kohaldata:
a) kollektiivsete koondamiste puhul, mis tulenevad piiratud ajaks või teatud töö tegemise ajaks sõlmitud töölepingutest, välja arvatud juhul, kui sellised koondamised leiavad aset enne selliste lepingute lõpptähtaega või enne nimetatud töö lõppu;
b) töötajate puhul, kes töötavad riigi ametiasutustes või avalik-õiguslikes ettevõtetes (või nendes liikmesriikides, kus sellist mõistet ei tunta, nendega võrdväärsetes asutustes);
c) merelaevade meeskondade puhul;
d) töötajate puhul, kelle kollektiivne koondamine on tingitud ettevõtte tegevuse lõpetamisest kohtulahendiga.”
5. Direktiivi 75/129 artikliga 2 nähakse ette teatud kohustused tööandjale, kes kavandab kollektiivset koondamist. Ta on esiteks kohustatud alustama töötajate esindajatega aegsasti konsultatsioone, mille raames tuleks käsitleda vähemalt kollektiivsete koondamiste ärahoidmise või koondatavate töötajate arvu vähendamise ning tagajärgede leevendamise võimalusi. Et võimaldada töötajate esindajatel teha konstruktiivseid ettepanekuid, peavad tööandjad neile konsulteerimise käigus esitama aegsasti kogu asjassepuutuva teabe ja teatama neile alati kirjalikult kavandatava koondamise põhjused, koondatavate töötajate arvu, töötajate tavalise arvu ja ajavahemiku, mille jooksul kavandatav koondamine toimub.
6. Selle direktiivi artikli 3 lõige 1 sätestab:
„Tööandjad teatavad pädevale ametiasutusele kirjalikult igast kavandatavast kollektiivsest koondamisest.
Teatis peab sisaldama kogu asjassepuutuva teabe kavandatava kollektiivse koondamise ja artiklis 2 nimetatud töötajate esindajatega peetavate konsultatsioonide kohta, eriti koondamise põhjused, koondatavate töötajate arvu, töötajate tavalise arvu ning ajavahemiku, mille jooksul koondamine toimub.”
7. Nimetatud direktiivi artikli 4 lõige 1 näeb ette:
„Kavandatav kollektiivne koondamine, millest on teatatud pädevale asutusele, jõustub kõige varem 30 päeva pärast artikli 3 lõikes 1 nimetatud teatist […]
[…]”
8. Sama direktiivi artikkel 5 sätestab, et see direktiiv „ei piira liikmesriikide õigust kohaldada või vastu võtta õigus- ja haldusnorme, mis on töötajate jaoks soodsamad, või soodustada või lubada töötajate jaoks soodsamaid kollektiivlepingutingimusi”.
9. Direktiivi 75/129 muudeti nõukogu 24. juuni 1992. aasta direktiiviga 92/56/EMÜ (EÜT L 245, lk 3) pärast ühenduse töötajate sotsiaalsete põhiõiguste harta vastuvõtmist Euroopa Ülemkogul Strasbourgis 9. detsembril 1989. See muudatus seisneb peamiselt tööandja kohustuste suurendamises seoses direktiivi 75/129 artiklis 2 sätestatud teabe ja töötajate esindajatega konsulteerimise kohustusega, samuti nimetatud direktiivile artikli 5a lisamises, millega seati liikmesriikidele kohustus tagada, et töötajate esindajatel ja/või töötajatel on võimalik kasutada haldusmenetlust või pöörduda kohtusse, et tagada direktiiviga 75/129 ettenähtud kohustuste täitmine.
10. Nende muudatustega tunnistatakse kehtetuks direktiivi 75/129 artikli 1 lõike 2 punkt d.
11. Samas kontekstis lisati direktiivi 75/129 artikli 3 lõike 1 esimesele lõigule järgmine lõik:
„Liikmesriigid võivad siiski ette näha, et sellise kavandatava kollektiivse koondamise puhul, mis on tingitud ettevõtte tegevuse lõpetamisest kohtulahendiga, on tööandja kohustatud sellest pädevale asutusele kirjalikult teatama ainult viimase nõudmisel.”
12. Direktiiv 92/56 nägi samuti ette, et direktiivi 75/129 artiklile 4 lisatakse neljas lõige, mis on sõnastatud järgmiselt:
„4. Liikmesriigid ei pea käesolevat artiklit kohaldama sellise kavandatava kollektiivse koondamise suhtes, mis on tingitud ettevõtte tegevuse lõpetamisest kohtulahendiga.”
Siseriiklikud õigusnormid
13. Direktiiv 75/129 võeti Kreeka õigusesse üle seadusega nr 1387/1983.
14. Selle seaduse artiklis 3 nähakse ette täieliku teabe kirjalik edastamine tööandja poolt kavandatava kollektiivse koondamise ja selle põhjuste kohta, samuti tööandja kohustus alustada konsultatsioone töötajate esindajatega ja edastada neile kogu vajalik teave, et võimaldada neil esitada konstruktiivseid ettepanekuid. Samuti sätestab see tööandja kohustuse edastada see teave pädevale ametiasutusele. Lisaks kujutab selle seaduse artikli 5 lõige 3 endast töötajate jaoks soodsamat sätet, mille kohaselt võivad prefekt või tööminister juhul, kui pooled ei jõua kokkuleppele, sõltuvalt turuseisust ja äriühingu olukorrast pikendada konsultatsioone täiendavalt 20 päeva võrra või keelduda heaks kiitmast osa või kõiki kavandatud koondamisi.
15. Direktiivi 75/129 artikli 1 lõike 2 punkt d võeti siseriiklikku õigusesse üle seaduse nr 1387/1983 artikli 2 lõike 2 punktiga c, mis ütleb:
„Käesolevat seadust ei kohaldata töötajate suhtes, kelle koondamine on tingitud äriühingu või ettevõtte tegevuse lõpetamisest esimese astme kohtu lahendiga.”
16. Direktiiviga 92/56 tehtud muudatused võeti siseriiklikku õigusesse üle seadustega nr 2736/1999 ja nr 2874/2000, seega pärast põhikohtuasja asjaolude asetleidmist, mis toimus juulis 1996. Nimetatud muudatuste siseriiklikku õigusesse ülevõtmise tähtaeg, mis on sätestatud direktiivi 92/56 artiklis 2, möödus 24. juunil 1994, s.o enne nende asjaolude asetleidmist
Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimus
17. Eelotsusetaotluse esitamise otsusest selgub, et põhikohtuasja kaebajad töötasid määramata tähtajaks sõlmitud töölepingute alusel äriühingu Goodyear Hellas SA tootmisüksuses, mis asub Thessaloníki tööstuspiirkonnas. Selle tehase peamiseks tegevuseks oli autode rehvide ja sisekummide, samuti rehvide parandamiseks ja taastamiseks mõeldud materjalide tootmine. Nimetatud tehas kui inimressursi ja tehnoloogiliste vahendite organiseeritud kogum moodustas kõnealuse Ateenas asuva äriühingu tootmisüksuse ning oli selle äriühingu suhtes majanduslikult iseseisev.
18. Ameerika Ühendriikides asuva emaettevõtja Goodyear aktsionäride üldkoosolek otsustas 19. juulil 1996 Thessaloníki tehase tööstusliku tegevuse peatada ja selle tegevuse alates 22. juulist 1996 lõpetada. Äriühingu tootmisüksuse töötajate, s.o umbes 340 inimese töölepingud lõpetati alates samast kuupäevast, ilma et oleks järgitud sel ajal kehtinud seaduses nr 1387/1983 sätestatud kollektiivse koondamise menetlust. Selle tootmisüksuse likvideerimine algas oktoobris 1996.
19. Koondatud töötajate hagid, mis olid esitatud selle tegevuse lõpetamise järel tehtud otsuste vastu, jäeti nii esimese astme kohtus kui ka Efeteios (Ateena apellatsioonikohus) rahuldamata. Viimane leidis vastavalt Kreeka kohtute väljakujunenud praktikale, et kuna Kreeka õigus ei näe ette, et üksnes tööandja soovil äriühingu tegevuse lõpetamine peaks toimuma kohtuotsusega, siis ei kehti tööandja suhtes ka direktiivis 75/129 ja vastavates siseriiklikes seadustes sätestatud kohustused.
20. Neil asjaoludel otsustas Areios Pagos menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule nelja põhikohtuasja kohta järgmise eelotsuse küsimuse:
„Võttes arvesse, et Kreeka õiguses ei ole ette nähtud eelneva kohtuotsuse tegemist tööandja soovil äriühingu või ettevõtte lõpetamise kohta, siis kas direktiivi 75/129 ja selle artikli 1 lõike 2 punkti d sätteid kohaldatakse kollektiivsetele koondamistele, mida tingib üksnes tööandja otsusel toimuv äriühingu või ettevõtte tegevuse lõpetamine, ilma et selle kohta oleks tehtud eelnevat kohtuotsust?”
21. Euroopa Kohtu presidendi 9. juuni 2005. aasta määrusega on nimetatud kohtuasjad kirjaliku ja suulise menetluse ning kohtuotsuse huvides liidetud.
Eelotsuse küsimus
22. Oma küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt seda, kas üksnes tööandja algatusel toimuvate kollektiivsete koondamiste suhtes – mida tingib üksnes tööandja otsusel toimuv äriühingu või majandusüksuse tegevuse lõpetamine, ilma et selle kohta oleks tehtud eelnevat kohtuotsust – kohaldatakse direktiivi 75/129, ja täpsemalt – kas selle artikli 1 lõike 2 punktis d sätestatud erandiga saab põhjendada selle direktiivi kohaldamata jätmist.
23. Euroopa Kohtule esitatud küsimus põhineb direktiivi 75/129 ja seda ülevõtva seaduse kohaldamist käsitleval Kreeka kohtupraktikal.
24. Vastavalt sellele kohtupraktikale ei kuulu direktiiv 75/129 kohaldamisele juhul, kui äriühingu tegevuse lõplik peatamine toimub üksnes tööandja algatusel tulenevalt talle põhiseadusega tagatud ettevõtlus- ja finantsvabadusest ning ilma, et selle kohta tehtaks kohtuotsust. Direktiivi kohaldamine sõltub kõnealuse äriühingu tegevuse jätkumisest.
25. Sellist tõlgendust ei toeta direktiivi 75/129 sõnastus, sellega seatud eesmärgid ega seda direktiivi puudutav Euroopa Kohtu praktika.
26. Esiteks on direktiivi 75/129 ja eelkõige selle artikli 1 lõike 1 punkti a ja lõike 2 punkti d sõnastus selge ega jäta direktiivi kohaldamisala osas mingit mõistlikku kahtlust.
27. Direktiivi 75/129 artikli 1 lõike 1 punkti a kohaselt on „kollektiivsed koondamised tööandja algatusel töölt vabastamine ühel või mitmel põhjusel, mis ei ole seotud asjaomaste üksiktöötajate isikuga […]”. See definitsioon on piisavalt täpne ega ole kuidagi kahetähenduslik.
28. Euroopa Kohus on „koondamise” mõistet käsitlenud ning leidnud, et seda tuleb tõlgendada selliselt, et see hõlmab kõiki töölepingu lõpetamise juhtumeid, millele töötaja ei ole andnud oma nõusolekut (12. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑55/02: komisjon v . Portugal, EKL 2004, lk I‑9387, punktid 49 ja 50).
29. Võttes arvesse direktiivi 75/129 artikli 1 lõike 1 punktis a sätestatud normi, tuleb selle direktiivi artikli 1 lõikes 2 sätestatud nelja mittekohaldamise juhu loetelu pidada ammendavaks. Lisaks sellele, kuna need on reeglist sätestatud erandid, tuleb neid tõlgendada kitsalt (vt selle kohta 17. detsembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑250/97: Lauge jt, EKL 1998, lk I‑8737, punkt 19).
30. Direktiivi 75/129 artikli 1 lõike 2 punktis d sätestatud neljas erand, millele viitab eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt esitatud küsimus, puudutab nimetatud direktiivi kohaldamata jätmist juhtudel, kui koondamine on tingitud ettevõtte „tegevuse lõpetamisest kohtulahendiga”.
31. Seda sätet võib tõlgendada ainult selliselt, et direktiivi mittekohaldamine on lubatud üksnes juhul, kui ettevõtte tegevuse lõpetamine on tingitud kohtulahendist, nt kohtuotsusest, millega kuulutatakse välja äriühingu pankrot või likvideerimine.
32. Kõigil muudel juhtudel, eelkõige kui asjaomase äriühingu tegevuse lõplik lõpetamine tuleneb üksnes tööandja tahtest ja kui see põhineb majanduslikel või muudel kaalutlustel, jäävad direktiivist 75/129 tulenevad kohustused kehtima. Asjaolu, et siseriikliku õiguse normid, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab, ei näe ette eelneva kohtuotsuse tegemist üksnes tööandja soovil äriühingu või majandusüksuse tegevuse lõpetamise korral, ei oma selles suhtes tähtsust.
33. Tuleb märkida, et direktiivi 75/129 artikli 1 lõike 2 punktis d sätestatud erand tunnistati direktiiviga 92/56 alates 24. juunist 1994 kehtetuks, mis toetab sedasama eesmärki. Ka põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal oli tööandjal kõigi ettevõtte tegevuse lõpetamisega seonduvate kollektiivsete koondamiste korral – isegi kui need tulenesid kohtuotsusest – kohustus töötajaid teavitada ja nendega konsulteerida.
34. Teiseks tuleb seoses direktiivi 75/129 eesmärgiga märkida, et nagu on öeldud selle esimeses põhjenduses, on selle eesmärk suurendada töötajate kaitset kollektiivsete koondamiste korral. Seda töötajate kaitsmise eesmärki on korduvalt rõhutanud ka Euroopa Kohus (vt 7. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑449/93: Rockfon, EKL 1995, lk I‑4291, punkt 29, ning eespool viidatud kohtuotsus Lauge jt, punkt 19).
35. Euroopa Kohus on rõhutanud, et direktiiv 75/129 ei piira tööandja vabadust kollektiivset koondamist teostada või teostamata jätta ning et selle ainus eesmärk on viia need koondamised läbi ametiühingutega konsulteerides ja pädevaid ametiasutusi teavitades (12. veebruari 1985. aasta otsus kohtuasjas 284/83: Nielsen & Søn, EKL 1985, lk 553, punkt 10).
36. See kehtib kahtlemata ka juhul, kui tööandja soovib oma ettevõtte tegevuse lõpetada omadel põhjustel. Nagu Euroopa Ühenduste Komisjon õigesti märgib, ei ühtlusta direktiiv 75/129 äriühingu tegevuse lõpliku lõpetamise viise, st olukordi, millal on selleks vaja teha kohtuotsus ja millal mitte, vaid kollektiivsete koondamiste puhul järgitavat menetlust.
37. Direktiivi 75/129 eemärgist lähtudes on Euroopa Kohus tõlgendanud selles esinevat „ettevõtte” mõistet väga laialt eesmärgiga piirata nii palju kui võimalik nende kollektiivsete koondamiste hulka, mille suhtes nimetatud direktiiv ei kuulu kohaldamisele selle mõiste siseriikliku määratluse tõttu (vt eespool viidatud kohtuotsus Rockfon, punktid 31 ja 32).
38. Samuti on Euroopa Kohus märkinud, et direktiiv 75/129 on vastu võetud EMÜ asutamislepingu artiklite 100 ja 117 alusel ning viimatinimetatud säte käsitleb vajadust seada liikmesriikide eesmärgiks tööjõu parandatud elamis- ja töötingimused, et võimaldada nende ühtlustamist samal ajal jätkuva parandamisega (vt eespool viidatud kohtuotsus Rockfon, punkt 29).
39. Kolmandaks tuleb rõhutada, et eespool toodud tõlgendust ja sellega seotud kaalutlusi on Euroopa Kohtu praktikas juba väljendatud.
40. 28. märtsi 1985. aasta otsuses kohtuasjas 215/83: komisjon v . Belgia (EKL 1985, lk 1039, punktid 13–19) tuvastas Euroopa Kohus, et asjaomane liikmesriik oli rikkunud oma kohustusi seeläbi, et ta ei taganud direktiivis 75/129 ette nähtud kaitset kõigi kollektiivsete koondamiste puhul, mis ei olnud tingitud kohtuotsusest. Hiljemalt alates selle otsuse tegemisest ei tohiks direktiivi 75/129 artikli 1 lõike 2 punktis d sätestatud erandi mõtte suhtes olla enam mingit kahtlust.
41. Euroopa Kohus on käsitlenud direktiivi 75/129 artikli 3 lõike 1 teises lõigus ja artikli 4 lõikes 4 sätestatud erandeid eespool viidatud kohtuotsuses Lauge jt (punkt 18), mille kohaselt on nende sätete kohaldamise eelduseks, et ettevõtte tegevuse peatamine ja kollektiivsed koondamised ei või toimuda enne pankroti väljakuulutamise kohtuotsuse kuulutamist.
42. Lisaks on Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuses komisjon v . Portugal (punkt 66 ja resolutiivosa) tuvastanud, et asjaomane liikmesriik on rikkunud direktiivist 75/129 tulenevaid kohustusi, kuna ta piiras kollektiivsete koondamiste mõiste määratlust koondamistega, mis toimusid objektiivsete muudatuste tõttu äriühingu struktuuris, tehnoloogias või konjunktuuris, ning jättis hõlmamata kõik teised koondamised, mis ei ole seotud töötaja isikuga.
43. Viimasena tuleb märkida, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale kehtib liikmesriikide kohustus tagada direktiiviga ette nähtud eesmärgi saavutamine, mis tuleneb EÜ lepingu artikli 249 kolmandast lõigust, ka kõigile siseriiklikele ametiasutustele, sh kohtutele. Viimased peavad siseriiklikku õigust kohaldama ja tõlgendama võimalikult suures ulatuses, arvestades asjakohase direktiivi sõnastust ja eesmärki, et saavutada direktiiviga sätestatud tulemus ning seeläbi täita EÜ artikli 249 kolmanda lõigu nõudeid (vt selle kohta viimasena 5. oktoobri 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑397/01–C‑403/01: Pfeiffer jt, EKL 2004, lk I‑8835, punkt 113 ja viidatud kohtupraktika).
44. Kreeka kohtute lähenemine jätab direktiiviga 75/129 soovitud kaitsest ilma suure hulga äriühingu tegevuse lõpetamise juhtumeid, mille tagajärjel toimuvad massilised töötajate kollektiivsed koondamised ja mille puhul on kõige olulisem just nende töötajate kaitse, ning sellega eiratakse nimetatud direktiivi eesmärki. Selline lähenemine, mis kahjustab ka direktiivi 75/129 ühetaolist kohaldamist, muudab suures osas olematuks selle direktiivi sisu.
45. Eelnevast lähtuvalt tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 75/129 tuleb tõlgendada selliselt, et seda kohaldatakse kollektiivsetele koondamistele, mis on tingitud üksnes tööandja otsusel toimuvast äriühingu või ettevõtte tegevuse lõpetamisest, ilma et selle kohta oleks tehtud eelnevat kohtuotsust, ning direktiivi artikli 1 lõike 2 punktis d sätestatud erand ei välista selle kohaldamist.
Kohtukulud
46. Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Resolutiivosa
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
Nõukogu 17. veebruari 1975. aasta direktiivi 75/129/EMÜ kollektiivseid koondamisi käsitlevate liikmesriikide seaduste ühtlustamise kohta tuleb tõlgendada selliselt, et seda kohaldatakse kollektiivsetele koondamistele, mis on tingitud üksnes tööandja otsusel toimuvast äriühingu või ettevõtte tegevuse lõpetamisest, ilma et selle kohta oleks tehtud eelnevat kohtuotsust, ning direktiivi artikli 1 lõike 2 punktis d sätestatud erand ei välista selle kohaldamist.