62011CC0373
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
NIILA JÄÄSKINENA
přednesené dne 6. února 2013 (
1
)
Věc C‑373/11
Panellinios Sindesmos Viomikhanion Metapiisis Kapnou
proti
Ipourgos Ikonomias kai Ikonomikon
a
Ipourgos Agrotikis Anaptixis kai Trofimon
[Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Simvoulio tis Epikratias (Řecko)]
„Nařízení (ES) č. 1782/2003 — Článek 69 — Platnost — Nařízení (ES) č. 795/2004 — Článek 48 — Společná zemědělská politika — Dodatečná platba na zvláštní druhy zemědělské činnosti a kvalitu výroby — Provedení členským státem — Diskriminace — Články 2, 32, 33 a 34 ES“
I – Úvod
1.
V této věci žádá Symvoulio tis Epikrateias (Státní rada Řecka) o posouzení platnosti článku 69 nařízení Rady (ES) č. 1782/2003 ze dne 29. září 2003 („nařízení č. 1782/2003“) (
2
), který členským státům na přechodné období umožňuje volně stanovit procentní míru zadržení finančních prostředků (mezi 0 % a 10 % celkového vnitrostátního stropu) za účelem jejich použití na dodatečné platby pro zvláštní druhy zemědělské činnosti a kvalitu výroby.
2.
Podstata otázky předložená vnitrostátním soudem se týká mezí, v jejichž rámci je unijní zákonodárce oprávněn přenést na členské státy pravomoc k provádění společné zemědělské politiky (SZP). V odvětví tabáku zvolily členské státy různé přístupy k zavedení režimů jednotné platby a k procentním úrovním zadržení finančních prostředků pro účely dodatečných plateb, které upravuje nařízení č. 1782/2003.
3.
Právě to je především jedno z klíčových hledisek reformy SZP, která se začala utvářet od přijetí takzvané Agendy 2000 (
3
) na zasedání Evropské rady v Berlíně dne 26. března 1999. Jedním z hlavních cílů této reformy byla totiž racionalizace a zjednodušení příslušných unijních pravidel a současně dosažení větší decentralizace provádění politiky s širším prostorem ponechaným členským státům a jejich regionům (
4
).
II – Právní rámec
A – Unijní právo
4.
Článek 64 odst. 1 a 2 nařízení č. 1782/2003 stanoví:
„1.   Členský stát může nejpozději do 1. srpna 2004 rozhodnout, že bude používat na vnitrostátní nebo regionální úrovni režim jednotné platby stanovený v kapitolách 1 až 4 za podmínek, které jsou stanoveny v tomto oddílu.
2.   Na základě výběru provedeného každým členským státem stanoví Komise postupem podle čl. 144 odst. 2 strop pro každou z přímých plateb uvedených v článcích 66 až 69.
Tento strop se rovná složce každého typu přímé platby ve vnitrostátních stropech uvedených v článku 41, vynásobené procenty snížení, která členské státy použijí v souladu s články 66, 67, 68 a 69.
Celková výše stanovených stropů se odečte od vnitrostátních stropů uvedených v článku 41 postupem podle čl. 144 odst. 2.
[…]“
5.
Článek 69 nařízení (ES) č. 1782/2003 stanoví:
„Členské státy si mohou ponechat až 10 % složky vnitrostátních stropů uvedených v článku 41, která odpovídá každému odvětví uvedenému v příloze VI. […]
V tomto případě a v mezích stropu stanoveného v souladu s čl. 64 odst. 2 vyplatí dotyčný členský stát na ročním základě dodatečnou platbu zemědělcům v odvětví nebo v odvětvích, kterých se týká uvedené opatření.
Dodatečná platba se poskytuje pro zvláštní druhy zemědělské činnosti, které jsou důležité pro ochranu či zlepšení životního prostředí nebo pro zlepšení jakosti a uvedení zemědělských produktů na trh, za podmínek, které Komise stanoví postupem podle čl. 144 odst. 2.“
6.
Na základě nařízení (ES) č. 795/2004 („nařízení č. 795/2004“) (
5
) přijala Komise prováděcí pravidla k režimu jednotné platby upraveného v nařízení č. 1782/2003.
7.
Článek 48 nařízení č. 795/2004 stanoví:
„1.   Za podmínek stanovených v odstavcích 2 až 6 tohoto článku se přidělí dodatečná platba podle článku 69 nařízení (ES) č. 1782/2003, aniž je dotčen čl. 37 odst. 3 nařízení (ES) č. 1257/1999 a jeho prováděcí pravidla.
2.   Platba je vyplacena pouze zemědělcům ve smyslu čl. 2 písm. a) nařízení (ES) č. 1782/2003 bez ohledu na to, zda podali žádost na základě režimu jednotné platby nebo zda mají platební nároky.
3.   Slovy ‚v odvětví nebo v odvětvích, kterých se týká uvedené opatření‘ se rozumí, že platbu mohou požadovat v zásadě všichni zemědělci, produkující ke dni podání žádosti o dodatečnou platbu a za podmínek stanovených v tomto článku výrobky, které spadají do odvětví uvedených v příloze VI nařízení (ES) č. 1782/2003.
4.   V případě, že se platba týká druhů zemědělské činnosti nebo opatření zaměřených na jakost a uvádění na trh, u kterých není specifikována určitá výroba nebo pokud výroba nespadá přímo do jednoho odvětví, může být taková platba poskytnuta za podmínky, že srážka bude uplatněna ve všech odvětvích vyjmenovaných v příloze VI nařízení (ES) č. 1782/2003 a že se režimu zúčastní pouze zemědělci z odvětví uvedených v dané příloze.
5.   V případě použití článku 69 nařízení (ES) č. 1782/2003 na regionální úrovni se srážka vypočítá na základě složky plateb z daných odvětví v dotčeném regionu.
Členské státy vymezí region na vhodné územní úrovni podle objektivních kritérií a takovým způsobem, aby zajistily rovné zacházení se zemědělci a aby se zabránilo narušení trhu a hospodářské soutěže.
6.   Dotčené členské státy oznámí údaje týkající se platby, kterou hodlají poskytnout, zejména podmínky pro její poskytnutí a dotčená odvětví, nejpozději do 1. srpna roku předcházejícího prvnímu roku používání režimu jednotné platby.
Jakákoliv změna v oznámení uvedeném v prvním pododstavci se provede nejpozději do 1. srpna daného roku a uplatní se v následujícím roce. Neprodleně se o ní uvědomí Komise s uvedením objektivních kritérií odůvodňujících takovou změnu. Členský stát však nesmí měnit dotčená odvětví ani procento srážky.“
8.
Nařízení č. 1782/2003 bylo zrušeno nařízením Rady (ES) č. 73/2009 (dále jen „nařízení č. 73/2009“) (
6
).
B – Vnitrostátní právo
9.
Nařízení č. 1782/2003 a nařízení č. 795/2004 byla provedena do vnitrostátního práva dvěma společnými rozhodnutími ministra hospodářství a financí a ministra pro rozvoj venkova a potraviny: společné rozhodnutí č. 292464 ze dne 9. srpna 2005 (dále jen „společné rozhodnutí z roku 2005“) (
7
), kterým se obecně stanoví dodatečná administrativní prováděcí opatření a opatření k určení počtu a hodnoty nároků příjemců jednotné platby, a rozhodnutí č. 49143 ze dne 8. srpna 2006 („společné rozhodnutí z roku 2006“) (
8
), kterým se konkrétně stanoví opatření (metoda platby, vyplácené částky, podpůrné doklady pro účely plateb) pro dodatečné platby (zadržení pro zajištění kvality) v odvětví tabáku.
10.
Článek 16 a příloha I společného rozhodnutí z roku 2005 stanoví procentní výši pro účely platby (zadržení pro zajištění kvality) u tabáku ve výši 2 %.
III – Spor v původním řízení a předložená předběžná otázka
11.
V listopadu 2006 se Panellinios Sindesmos Viomikhanion Metapiisis Kapnou (řecký svaz průmyslu zpracování tabáku) (dále jen „svaz“) domáhal u Simvoulio tis Epikratias zrušení společného rozhodnutí z roku 2006. V rámci tohoto řízení napadl také legalitu společného rozhodnutí z roku 2005. Podle názoru svazu jsou obě společná rozhodnutí protiprávní, jelikož provádějí článek 69 nařízení č. 1782/2003, který je sám o sobě protiprávní, neboť je v rozporu s několika ustanoveními Smluv o Evropské unii.
12.
Za těchto okolností se Simvoulio tis Epikratias, který si nebyl jist platností článku 69 nařízení č. 1782/2003, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je článek 69 nařízení č. 1782/2003, podle kterého jsou členské státy při dodržení kritérií uvedených v čl. 69 odst. 3 oprávněny do limitu ve výši 10 % složky vnitrostátních stropů podle článku 41 stanovit různé procentní míry zadržení finančních prostředků pro účely dodatečných plateb, v tom, že umožňuje tuto diferenciaci procentní míry zadržení, slučitelný s články 2 ES, 32 ES a 34 ES, jakož i s cíli zajištění stabilní úrovně příjmu pro producenty a zachování venkovských oblastí?“
13.
Písemná vyjádření předložily svaz, Řecká republika, Rada Evropské unie a Evropská komise. Všichni se také zúčastnily ústního jednání konaného dne 21. listopadu 2012.
IV – Analýza
A – Úvodní poznámky
14.
Nařízení č. 1782/2003 stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci SZP a některé režimy podpor pro zemědělce a mění některá předchozí nařízení. Toto nařízení představovalo jeden z hlavních právních dokumentů pro reformu SZP, jejímž cílem byla podpora konkurenceschopnosti zemědělského sektoru, propagace udržitelného a více tržně zaměřeného zemědělství a posílení politiky rozvoje venkova (
9
).
15.
Nařízení č. 1782/2003 upravuje v podstatě na jedné straně progresivní snižování částek přímých plateb zemědělcům do roku 2012 (článek 11) a na straně druhé zavádí režim jednotné platby (články 33 až 71).
1. Rozsah a předmět této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
16.
Úvodem je nezbytné vyjasnit časovou působnost unijních pravidel, která jsou relevantní pro projednávanou věc. Někteří zúčastnění, kteří předložili vyjádření, odkazují ve svých argumentech na některá ustanovení Smluv o Evropské unii, která jsou v současné době v platnosti, ačkoli ke skutečnostem, které vedly ke sporu, došlo před vstupem Lisabonské smlouvy v platnost. Jak jsem navíc uvedl, bylo nařízení č. 1782/2003 před uvedeným datem zrušeno, i když účinky vyvolávalo i nadále. Ve světle výše uvedeného mám za to, že relevantní právní rámec projednávaného případu tvoří unijní právo ve stavu, v jakém bylo v době, kdy bylo zahájeno řízení o sporu u vnitrostátního soudu.
17.
Podle mého názoru nemají tedy změny zavedené Lisabonskou smlouvou žádný skutečný dopad na právní posouzení tohoto případu, což vysvětlím podrobně později. Ustanovení Smluv, která jsou v současné době v platnosti, se v zásadě shodují s původními ustanoveními nebo pouze kodifikovala právní zásady uznané v judikatuře nebo explicitně zakotvené v jiných právních dokumentech.
18.
Podobně nemá na projednávaný případ dopad ani skutečnost, že nařízení č. 1782/2003 a č. 795/2004 byla v mezidobí zrušena. Jak uvádí předkládající soud ve svém předkládacím rozhodnutí a jak potvrdila Komise ve svém vyjádření, vyvolával článek 69 nařízení č. 1782/2003 v době, kdy byl tento případ předložen vnitrostátnímu soudu (13. listopadu 2006), i nadále účinky, a platby v něm upravené byly průběžně vypláceny až do června 2010.
19.
Zadruhé bych chtěl zdůraznit, že všechny zúčastněné strany se shodují na tom, že tato žádost o předběžné otázce se netýká toho, zda jsou opatření přijatá řeckou vládou k provedení nařízení č. 1782/2003 a č. 795/2004 slučitelná s právem Evropské unie ani legality společných rozhodnutí z let 2005 a 2006. Předkládající soud se Soudního dvora netáže na výklad ustanovení unijního práva, ale na jeho platnost.
20.
V tomto řízení proto není sporu o tom, zda řecké orgány správně použily relevantní pravidla unijního práva. Naše právní analýza se tedy zaměří výlučně na platnost článku 69 nařízení č. 1782/2003.
21.
Zatřetí je užitečné připomenout, že pravomoc Evropské unie v oblasti zemědělství je ze své povahy pravomocí sdílenou. V nově zavedeném čl. 4 odst. 2 písm. d) SFEU je totiž zemědělství uvedeno mezi oblastmi sdílené pravomoci Evropské unie a jejích členských států. V právní nauce proběhla rozsáhlá diskuse o tom, zda Lisabonská smlouva v tomto ohledu přinesla nějaké změny (
10
). Podle mého názoru však tato otázka není relevantní, protože Soudní dvůr se i před Lisabonskou smlouvou pravidelně držel názoru, že v oblastech společné organizace trhů mají členské státy v případě situací neupravených pravidly unijního práva nebo v případě, že jim tato pravidla výslovně svěřila prováděcí pravomoci, zbytkovou legislativní pravomoc (
11
).
22.
Skutečnost, že zemědělská politika je oblastí, v níž má Evropská unie i členské státy pravomoc vytvářet a přijímat právně závazné akty (
12
), není v projednávaném případě bez významu. Jak totiž implikoval dřívější článek 5 ES (nahrazený v podstatě článkem 5 SEU), řídí se pravomoci Evropské unie v takové oblasti zásadou subsidiarity. V oblastech, které nespadají do její výlučné pravomoci, jedná tedy Evropská unie pouze tehdy a do té míry, když cílů zamýšlené činnosti nemůže být dosaženo uspokojivě členskými státy a naopak jich může být lépe dosaženo na úrovni Unie.
23.
Přenesení pravomoci k provádění unijních pravidel na vnitrostátní nebo případně na regionální či místní orgány je umožněno také v oblastech výlučné pravomoci (
13
). Toto přenesení však může být ještě významnější, jestliže k němu dochází v oblastech sdílené pravomoci. V těchto oblastech musí být totiž rozhodnutí, zda a ohledně čeho unijní zákonodárce deleguje prováděcí pravomoc na vnitrostátní orgány, také v souladu se zásadou subsidiarity.
24.
Lze tedy jen stěží zpochybňovat, že si členské státy v oblasti zemědělství nadále zachovávají jistou míru pravomoci jednat spolu s Evropskou unií. Především tedy orgány členských států mohou a musí jednat, jestliže to požaduje Evropská unie za účelem uplatňování a provádění unijních právních předpisů v této oblasti (
14
). K této problematice bych také odkázal na stanovisko generální advokátky Trstenjak ve věci Horvath, v němž zdůraznila, že přenesené a diferenciované přijímání pravidel v rámci SZP není samo o sobě neslučitelné s příslušnými zásadami Smluv o Evropské unii (
15
).
25.
Otázka platnosti vznesená v projednávaném případě se proto může týkat pouze způsobu, jakým článek 69 nařízení č. 1782/2003 docílil takového přenesení pravomoci, když členským státům přiznal určitou diskreční pravomoc k provedení dodatečných plateb v rámci reformy SZP.
2. Oddělení podpory od produkce
26.
Ústředním bodem této reformy je kromě dalších věcí tzv. oddělení přímých podpor zemědělcům; s výhradou výjimek již nejsou platby spojeny s konkrétní produkcí. V důsledku toho zemědělci obdrží přímé platby, jejichž výše není ovlivněna například druhem pěstované plodiny nebo množstvím vyprodukovaných produktů.
27.
Na mechanismus oddělení odkazuji výslovně, jelikož tvrzené negativní dopady na tabákový průmysl v Řecku, na které si svaz stěžuje, by podle mého názoru byly, pokud existují, důsledkem nikoli opatření upraveného v článku 69 nařízení č. 1782/2003, ale v případě tabáku důsledkem uplatnění mechanismu oddělení.
28.
Těžiště argumentů předložených svazem ke zpochybnění platnosti článku 69 nařízení č. 1782/2003 spočívá v tom, že unijní zákonodárce přiznal vnitrostátním orgánům příliš široký prostor pro uvážení. Podle těchto argumentů je skutečnost, že unijní zákonodárce vnitrostátním orgánům umožnil, aby v mezích 10 % samy rozhodovaly o procentní míře z vnitrostátních stropů, která má být ponechána a použita na dodatečné platby, neslučitelná s některými základními zásadami SZP a vede k neoprávněným narušením hospodářské soutěže. Je tomu tak údajně hlavně proto, že z důvodu tohoto diskrečního prostoru je nevyhnutelné, že si jednotlivé členské státy zvolí různé procentní míry z vnitrostátního stropu. V důsledku toho producenti tabáku nacházející se v různých členských státech obdrží rozdílné částky dodatečných plateb. Následkem toho podle těchto argumentů je, že Řecko zažívá prudké snížení produkce tabáku.
29.
Jak však správně uvádí řecká vláda ve svém písemném vyjádření, nemohou tyto argumenty obstát, jelikož jsou založeny na nesprávném předpokladu. Navzdory tomu, co může navozovat pojem „dodatečné platby“, nenásledují tyto platby po vyčerpání maximální výše plateb, které lze vyplácet jako přímé platby. Velmi zjednodušeně řečeno, článek 69 nařízení č. 1782/2003 členským státům umožnil, aby namísto platby celé částky podpory, k níž jsou zemědělci oprávněni z titulu přímých plateb, vyplatily uvedenou částku částečně jako přímé platby a částečně jako dodatečné platby. Myšlenkou, z níž vychází článek 69, bylo to, že se členské státy mohly v případě zájmu rozhodnout, že mírně sníží přímé platby všem producentům do výše 10 % a využijí takto uvolněné prostředky k omezeným mimořádným platbám pro zemědělce, kteří vykazují zvláštní rysy (
16
).
30.
Toto rozdělení částky podpory mezi přímé platby a případně dodatečné platby však nijak neovlivňuje celkovou částku, která musí být zaplacena producentům, jelikož vnitrostátní stropy zůstávají neměnné (
17
). Z ekonomického hlediska není v daném odvětví, které získává podporu, například rozdíl mezi tím, když z dané finanční částky, která odpovídá vnitrostátnímu stropu, bude 98 % rozděleno na přímých platbách a 2 % na dodatečných platbách, a tím, když na přímých platbách bude rozděleno 90 % a na platbách dodatečných 10 %, přestože to může mít vliv na rozdělení podpory v rámci daného odvětví.
31.
To platí především v Řecku, jelikož řecká vláda měla za to, že podmínky pro poskytnutí dodatečných plateb splnili všichni producenti tabáku usazení na řeckém území, a jako takové byly tyto platby vypláceny stejným producentům, kteří by tyto finanční částky obdrželi jako součást přímých plateb, kdyby dodatečné platby neexistovaly.
32.
Argumenty svazu jsou proto podle mého názoru chabé. Tvrzená narušení hospodářské soutěže nebo snížení produkce tabáku nejsou zjevně výsledkem napadeného opatření. Toto bylo během jednání, i když jen nepřímo, potvrzeno i zástupcem svazu.
33.
Mám spíše dojem, že tyto argumenty odporují mechanismu oddělení podpory zemědělcům, a to ze dvou důvodů. Zaprvé by částečné uplatňování mechanismu oddělení, které umožnil článek 64 nařízení č. 1782/2003, vedlo k rozdílnému zacházení s producenty usazenými v různých členských státech. Zadruhé by oddělení odradilo producenty tabáku od dalšího pěstování uvedeného produktu, což by dále vedlo ke snížení produkce tabáku v Řecku na úkor zájmů řeckého tabákového zpracovatelského průmyslu, který je zastupován svazem.
34.
Otázka, zda jsou tato tvrzení správná, či nikoli, je v daném případě irelevantní, protože institut oddělení jako takový nebo jeho částečné uplatňování podle článku 64 nařízení č. 1782/2003 není předmětem tohoto řízení. Kromě toho se argumenty svazu předložené k těmto otázkám zjevně míjejí účinkem. Cílem SZP není zaručit, aby produkce daného zemědělského produktu zůstala po několik let neměně zachována. Ve skutečnosti může jak před reformou SZP, tak i po ní platit opak (
18
).
35.
Kromě toho by podle bodu 28 odůvodnění nařízení č. 1782/2003 neměla být jednotná platba podmíněna produkcí konkrétního produktu, a to s cílem ponechat zemědělcům volnost, aby si zvolili, co budou na své půdě produkovat.
36.
Po objasnění rozsahu této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce nyní přistoupím k posouzení platnosti článku 69 nařízení č. 1782/2003. V této souvislosti konstatuji, že Simvoulio tis Epikratias zpochybňuje slučitelnost uvedeného ustanovení s unijním právem pouze ze tří hledisek: i) článku 34 ES ve spojení s článkem 2 ES; ii) článku 32 ES a iii) cíle „zajištění stabilní úrovně příjmu“ a „zachování venkovských oblastí“. Ve vyjádření předloženém Soudnímu dvoru však svaz na podporu svého tvrzení, že sporné ustanovení je neplatné, rozvádí některé další důvody.
37.
V první řadě posoudím možné důvody neplatnosti uvedené v rozhodnutí předkládajícího soudu. Poté se budu zabývat dalšími argumenty předloženými svazem za předpokladu, že dostatečně souvisí s otázkami vznesenými uvedeným soudem. Nemám však za to, že by se měl Soudní dvůr ve svém rozsudku zabývat argumenty, které byly předneseny před Simvoulio tis Epikratias a byly již odmítnuty.
B – Možné důvody neplatnosti
1. Články 2 a 34 ES
38.
Podstatou otázky Simvoulio tis Epikratias předložené Soudnímu dvoru je, zda je článek 69 nařízení č. 1782/2003 neslučitelný s článkem 34 ES (nyní článkem 40 SFEU) ve spojení s článkem 2 ES (nyní článkem 3 SEU), které zavádějí společný trh se zemědělskými produkty (
19
).
39.
Podle názoru svazu vede použití článku 69 nařízení č. 1782/2003 k narušením hospodářské soutěže mezi producenty stejného produktu v různých členských státech, jelikož staví producenty, jejichž členský stát stanoví nízkou procentní míru zadržení finančních prostředků, do nevýhodné pozice vůči producentům usazeným v členských státech, v nichž byla tato procentní míra stanovena na vyšší úrovni. To podle názoru svazu vede mimo jiné k diskriminaci mezi producenty a spotřebiteli, kteří se nacházejí v různých členských státech.
40.
Úvodem bych připomněl, že čl. 34 odst. 2 ES, který zakazuje veškerou diskriminaci v rámci SZP, je pouze konkrétním vyjádřením obecné zásady rovného zacházení, která vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno (
20
). V souladu s touto zásadou přijal unijní zákonodárce v nařízení č. 1782/2003 řadu ustanovení, jejichž cílem bylo upravit odlišné zacházení s těmito situacemi, které z důvodu specifičnosti produktu (
21
) nebo geografické oblasti (
22
) vyžadovaly specifická pravidla.
41.
Vrátím-li se nyní k argumentům předloženým svazem, mohu hned na úvod uvést, že je nepovažuji za přesvědčivé, a to z důvodů, které jsem již uvedl. Celková výše plateb pro zemědělce v určitém odvětví každé země zůstává v podstatě stejná bez ohledu na to, zda se vnitrostátní orgány rozhodnou využít možnosti nabízené článkem 69 nařízení č. 1782/2003 zavést dodatečné platby, a pokud ano, bez ohledu na procentní míru zadržení finančních prostředků, pro kterou se k tomuto účelu rozhodnou. Pouze distribuce v každé zemi, ačkoli ne v odvětví řeckého tabáku, by mohla vést k určitým podstatnějším rozdílům spočívajícím v tom, že by někteří producenti mohli získat pouze přímé platby, zatímco jiní by mohli obdržet i dodatečné platby.
42.
V každém případě mám za to, že tvrzené rozdílné zacházení vyplývající z uplatnění napadeného ustanovení by bylo objektivně odůvodněné a nepředstavovalo by tedy diskriminaci zakázanou unijním právem ani nevedlo k nežádoucímu narušení hospodářské soutěže.
43.
Ohledně prvního hlediska bych zdůraznil, že Soudní dvůr již rozhodl, že skutečnost, že opatření vydané v rámci společné organizace trhu může mít na určité výrobce různé dopady z důvodu jejich individuální produkce nebo místních podmínek, nemůže být považována za diskriminaci zakázanou Smlouvou, jestliže je opatření založeno na objektivním kritériu, které je přizpůsobeno celkovému fungování společné organizace trhu (
23
). Podobně Soudní dvůr uznal, že situace v jednotlivých členských státech není vždy srovnatelná a jako taková může odůvodnit rozdíly v příslušných předpisech s ohledem na uvedený členský stát nebo na některé producenty na jeho území (
24
).
44.
V již zmíněném případě Horvath Soudní dvůr nejprve připomněl svou ustálenou judikaturu (
25
), podle níž se zákaz diskriminace, který je obecnou zásadou unijního práva, nevztahuje na případné odlišnosti v zacházení v jednotlivých členských státech, které mohou vyplývat z rozdílů, které existují mezi právními předpisy různých členských států, pokud jsou těmito právními předpisy týmž způsobem dotčeny všechny osoby spadající do jejich působnosti. Z této judikatury ve svých závěrech dále vyvodil, že pokud ústavní systém členského státu stanoví, že regionální orgány mají legislativní pravomoc, nepředstavuje pouhé přijetí odlišných norem v oblasti SZP diskriminaci, která by byla v rozporu s unijním právem (
26
).
45.
Za okolností projednávaného případu nevidím důvod pro odchýlení se od těchto zásad. Především mám za to, že odůvodnění Soudního dvora ve věci Horvath je mutatis mutandis použitelné na tento případ. Pouhá skutečnost, že ve věci Horvath bylo rozdílné zacházení důsledkem právních předpisů vydaných autonomně každým členským státem za účelem provedení unijních pravidel, zatímco v našem případě by rozdílné zacházení bylo logickým důsledkem diskreční pravomoci explicitně ponechané orgánům členských států unijním zákonodárcem, neodůvodňuje podle mého názoru odlišný závěr.
46.
Ke druhému hledisku týkajícímu se narušení hospodářské soutěže bych poznamenal, že Soudní dvůr na základě ustálené judikatury ve věci Vodafone rozhodl, že „zákonodárci Společenství v rámci výkonu pravomocí, které mu jsou svěřeny, přísluší široká posuzovací pravomoc v oblastech, ve kterých jeho činnost předpokládá volby jak politické, tak ekonomické či sociální povahy a v nichž má provést komplexní posouzení a hodnocení […] Nicméně i v případě existence široké pravomoci je zákonodárce Společenství povinen vycházet při své volbě z objektivních kritérií. V rámci posouzení omezení spojených s jednotlivými opatřeními, jež připadají v úvahu, musí navíc zkoumat, zda cíle sledované zvoleným opatřením mohou odůvodnit i značné negativní hospodářské důsledky pro určité hospodářské subjekty (
27
)“.
47.
I kdyby dotyčné opatření v projednávaném případě vyvolalo negativní následky pro některé producenty, nevidím důvod, proč se domnívat, že unijní zákonodárce nezaložil své rozhodnutí přiznat určitou diskreci členským státům při provedení článku 69 nařízení č. 1782/2003 na pevných a objektivních důvodech nebo že tyto negativní následky nemohly být například odůvodněny cílem zajistit hladký přechod mezi dvěma systémy SZP či poskytnout podporu přizpůsobenou vnitrostátním podmínkám nebo potřebám.
48.
V této souvislosti poukazuji na to, že body 33 a 34 odůvodnění preambule nařízení č. 1782/2003 vysvětlují důvody, proč unijní zákonodárce zavedl některá specifická pravidla týkající se regionálního a nepovinného provádění jeho ustanovení a především článku 69. Svaz navíc nepředložil žádný argument, který by vážně zpochybnil sledované cíle a logiku, jakož i kritéria, z nichž zákonodárce vycházel při stanovení těchto pravidel.
2. Článek 32 ES
49.
Svaz také tvrdí, že článek 69 nařízení č. 1782/2003 je v rozporu s článkem 32 ES (
28
) (nyní článkem 38 SFEU). Podle jeho názoru je tomu tak proto, že toto ustanovení upravením možnosti členských států volně stanovit bez kritérií nebo předběžných podmínek procentní míru zadržení finančních prostředků z vnitrostátního stropu, kterou budou mít k dispozici na podporu produktu, který, jako je tomu v případě surového tabáku, podléhá společné organizaci trhu, ve skutečnosti povede k ukončení společné organizace trhu pro uvedený produkt. Jinými slovy, článek 69 nařízení č. 1782/2003 podle názoru svazu v podstatě „znovu zestátňuje“ zemědělskou politiku a obchází základní zásady upravující vnitřní trh a SZP.
50.
Tento argument není přesvědčivý. Nedokáži se představit, že by diskreční pravomoc, která byla přiznána orgánům členských států ohledně možnosti poskytnout dodatečné platby a s tím spojeného stanovení procentní míry zadržení finančních prostředků v mezích 10 % z vnitrostátního stropu, mohla narušit některou ze základních zásad upravujících SZP nebo vnitřní trh.
51.
Poskytnutí určitého prostoru vnitrostátním orgánům k rozhodnutí o opatřeních, která mohou být vhodná k zajištění hladkého přechodu v období, které je pro evropské zemědělské trhy nesnadné, se mi naopak zdá být plně v souladu s právní zásadou, která je nyní zakotvena v čl. 39 odst. 2 SFEU. Toto ustanovení vyžaduje, aby zákonodárce mimo jiné přihlížel „ke zvláštní povaze zemědělské činnosti, vyplývající ze sociální struktury v zemědělství a ze strukturálních a přírodních rozdílů mezi různými zemědělskými oblastmi“. Potřeba přiznat členským státům takovou diskreční pravomoc je fakticky zdůrazněna v bodě 33 odůvodnění preambule nařízení č. 1782/2003.
52.
Z tohoto důvodu se domnívám, že nelze tvrdit, že je zjevně nesprávné mít za to, že vnitrostátní orgány mohou lépe přijmout rozhodnutí, která se týkají například procentní míry zadržení pro dodatečné platby nebo určení specifických druhů zemědělství, které vyžadují tyto platby na svém území. Tato skutečnost neznamená „opětovné zestátnění“ SZP, nýbrž jen to, že jsou na vnitrostátní orgány v omezeném rozsahu přeneseny pravomoci k provedení některých pravidel, která unijní zákonodárce považoval za vhodná během přechodného období mezi starou SZP a revidovanou verzí.
53.
V celkovém systému reformy zavedené nařízením č. 1782/2003 by mohl být článek 69 považován za druhořadé ustanovení. Zavádí pouze možnost kombinace přímých plateb s některými omezenými dodatečnými platbami. Tato možnost navíc podléhá řadě podmínek procesněprávního a hmotněprávního charakteru, které jsou upraveny v samotném článku 69 a v článku 48 nařízení č. 795/2004.
54.
Článek 48 nařízení č. 795/2004 především stanoví důležitá ochranná opatření, jelikož požaduje, aby členské státy přijímaly rozhodnutí podle objektivních kritérií a jednaly „takovým způsobem, aby zajistily rovné zacházení se zemědělci a aby se zabránilo narušení trhu a hospodářské soutěže“. Toto ustanovení uložením řady oznamovacích povinností členským státům také zmocňuje Komisi, aby úzce sledovala, jak orgány členských států provádějí dodatečné platby (
29
).
55.
Obě pravomoci vykonávané členskými státy podle článku 69 nařízení č. 1782/2003 jsou proto omezeny ex ante a podléhají kontrolám ex post.
56.
Z tohoto důvodu mám za to, že článek 69 nařízení č. 1782/2003 neporušuje článek 32 ES.
3. Cíle „zajištění stabilní úrovně příjmu pro producenty“ a „zachování venkovských oblastí“
57.
Vnitrostátní soud se také táže, zda článek 69 nařízení č. 1782/2003 porušuje cíle „zajištění stabilní úrovně příjmu pro producenty“ a „zachování venkovských oblastí“. Svaz totiž tvrdí, že předmětné ustanovení zbavuje zemědělce stabilního příjmu, což dále vede k prudkému snížení pěstování tabáku a opuštění obdělávatelné půdy.
58.
Pokud jde o první cíl uvedený vnitrostátním soudem, předpokládám, že uvedený soud měl v úmyslu odkázat na cíl stanovený v čl. 33 odst. 1 písm. b) ES (nyní v čl. 39 odst. 1 písm. b) SFEU), kterým je „zajištění odpovídající životní úrovně zemědělského obyvatelstva“.
59.
V této souvislosti bych nejprve upozornil, že termín „stabilní“ použitý předkládajícím soudem neodpovídá pojmu „odpovídající“ v textu Smlouvy (
30
). Tato rozdílná terminologie není bez významu, protože unijní zákonodárce nemá povinnost zaručit, že životní úroveň zemědělců zůstane neměnná. Jinak by byla volnost zákonodárce zavést jakékoli změny v SZP vážně omezena (
31
).
60.
Smlouvy navíc nevyžadují, že musí být zajištěna odpovídající životní úroveň bezpodmínečným pěstováním jednoho a téhož produktu. Jinými slovy, životní úroveň a pěstování konkrétního produktu nejsou nutně propojeny.
61.
Článek 33 ES tedy nezaručuje, že produkce určitého zemědělského produktu má zůstat po mnoho let zachována v nezměněné podobě, a to ani na trhu jednoho konkrétního členského státu.
62.
K tomu poznamenávám, že ani cíl stabilizace trhů zmíněný v čl. 33 odst. 1 písm. c) ES neznamená, že produkce musí být vždy stabilní (
32
). Toto ustanovení má totiž širší význam a není omezeno na produkovaná množství, ale obecně na hospodářskou situaci týkající se zemědělských produktů (
33
).
63.
Ve svých argumentech odkazuje svaz na domnělou právní ochranu, které tabák požívá v důsledku zařazení do přílohy I ke Smlouvě o ES (nyní přílohy I ke Smlouvě o FEU) (
34
). Skutečnost, že se tabák vyskytuje na seznamu produktů v příloze I však pouze znamená, že je předmětem SZP. Příloha I nepřiznává produktům v ní uvedeným žádný zvláštní status ani ochranu.
64.
Dospívám k závěru, že žádný z cílů sledovaných SZP nevyžaduje, že produkce určitého produktu nebo jeho podpora musí být trvalé. Naopak poukazuji na to, že jedním z cílů reformy SZP je právě podpora více tržně zaměřeného a konkurenceschopného zemědělství. Jelikož podpora zemědělcům již není spojena s produkcí konkrétního produktu, mohou zemědělci změnit produkci za účelem sledování trendů na trhu a rychleji a účinněji reagovat na měnicí se potřeby a požadavky zákazníků z EU a mimo EU (
35
).
65.
Ke druhému hledisku, které se týká zachování venkovských oblastí, připomínám, že nařízení č. 1782/2003 zmiňuje ve třetím bodě odůvodnění mezi jím sledovanými cíli také zabránění opuštění zemědělské půdy. Takový cíl je podle mého názoru zcela slučitelný s cíli uvedenými v již zmíněném článku 33 ES a zdá se být téměř přirozeným důsledkem cíle, jímž je zajistit zemědělskému obyvatelstvu přiměřenou životní úroveň (
36
).
66.
Musím však opět připomenout, že opatření stanovené v článku 69 nařízení č. 1782/2003 a flexibilita poskytnutá unijním zákonodárcem vnitrostátním orgánům k provedení tohoto článku na vnitrostátní úrovni zjevně nemají žádný dopad na tvrzené opouštění půdy v Řecku. Je jasné, že by dotyční producenti tabáku obdrželi v podstatě stejné částky finančních prostředků, ať již s dodatečnými platbami či bez nich, a bez ohledu na retenční sazbu zvolenou řeckou vládou.
67.
Dodatečný argument rozvinutý v písemném vyjádření předloženém svazem, který však nebyl zmíněn v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Simvoulio tis Epikratias, se také týká článku 33 ES.
68.
Svaz tvrdí, že v části, v níž článek 69 nařízení č. 1782/2003 způsobuje snížení pěstování tabáku v Řecku, vytváří dlouhodobé strukturální nerovnosti na trhu. To porušuje zásadu, podle níž musí zákonodárce v rámci SZP skloubit všechny cíle stanovené v článku 33 ES, a upřednostnit jeden z nich na úkor ostatních může pouze v rámci dočasných opatřeních.
69.
Tímto argumentem se budu zabývat jen z důvodu úplnosti. Nejprve bych připomněl ustálenou judikaturu, podle níž má unijní zákonodárce v otázkách týkajících se společné zemědělské politiky širokou diskreční pravomoc, která odpovídá politické odpovědnosti, která mu byla svěřena současnými články 40 až 43 SFEU. Proto musí být soudní přezkum v těchto věcech omezen na ověření toho, zda dotčené opatření není stiženo zjevnými vadami nebo zneužitím pravomoci a zda dotčený orgán zjevně nepřekročil meze posuzovací pravomoci (
37
). Soudní dvůr navíc prohlásil, že není nezbytné, aby cíle SZP stanovené v článku 33 ES byly sledovány současně, stejným způsobem a všemi opatřeními přijatými v rámci SZP (
38
). Soudní dvůr také rozhodl, že při sledování cílů SZP musí orgány EU zajistit neustálé vyvažování, které si mohou vyžádat případné rozpory mezi těmito cíli, je-li na každý z nich nahlíženo zvlášť, avšak za podmínky, že takové vyvažování neznemožní uskutečnění ostatních cílů (
39
).
70.
Vrátíme-li se nyní k projednávanému případu, neexistuje podle mého názoru důvod, na jehož základě by mohl být článek 69 nařízení č. 1782/2003 považován za ustanovení, které je v rozporu s některým z cílů uvedených v článku 33 ES. Není ani důvodné se obávat, že by těchto cílů nemohlo být dosaženo. Kromě toho nenacházím důvody pro tvrzení, že unijní zákonodárce vyvážením těchto různých cílů ve svém rozhodnutí týkajícím se úpravy dodatečných plateb překročil meze své diskreční pravomoci. Článek 69 byl navíc od samého počátku považován za opatření dočasné povahy (
40
) a byl zrušen, když bylo nařízení č. 1782/2003 jako celek nahrazeno nařízením č. 73/2009.
71.
Nakonec je nutno uvést, že svaz ve svém písemném vyjádření uvádí, že článek 69 nařízení č. 1782/2003 porušuje základní obecné zásady unijního práva, jako je zásada proporcionality a zásada ochrany legitimního očekávání.
72.
Také touto otázkou se budu zabývat jen v zájmu úplnosti. Podle ustálené judikatury platí, že zásada proporcionality vyžaduje, aby opatření přijatá unijními orgány nepřekročila meze toho, co je přiměřené a nezbytné k dosažení cílů legitimně sledovaných dotčenou právní úpravou. Nabízí-li se výběr mezi více vhodnými opatřeními, je třeba přijmout to, které je nejméně omezující a jeho nevýhody nesmí být neúměrné ve vztahu ke sledovaným cílům (
41
). Pokud jde o soudní přezkum souladu s výše uvedenými podmínkami v záležitostech týkajících se SZP, má unijní zákonodárce širokou diskreční pravomoc. Jak již bylo uvedeno výše, může být zákonnost opatření přijatého v této oblasti zpochybněna pouze tehdy, je-li zjevně nepřiměřené vzhledem k cíli, jejž příslušný orgán sleduje (
42
).
73.
Tak tomu však v případě článku 69 nařízení č. 1782/2003 není. Jak již bylo vysvětleno, ani nařízení ani uvedené konkrétní ustanovení nesledují cíl zajištění trvalé produkce tabáku v Řecku na úrovni před jejich vstupem v platnost. Uvedené ustanovení není ani zjevně nevhodné pro dosažení buď obecných cílů SZP určených Smlouvami, anebo cílů specificky označených samotným nařízením. Předmětné ustanovení nemá zjevně ani žádný dopad na opuštění zemědělské půdy.
74.
Pokud jde o zásadu ochrany legitimního očekávání, Soudní dvůr objasnil, že hospodářské subjekty nejsou oprávněny legitimně očekávat, že bude zachován existující stav, který může být změněn unijními orgány v rámci jejich diskreční pravomoci, a to zvláště v takové oblasti, jako je společná organizace trhů, jejíž cíl zahrnuje stálé přizpůsobování v závislosti na změnách hospodářské situace (
43
). Soudní dvůr navíc poukázal na to, že zásady ochrany legitimního očekávání se lze dovolávat ve vztahu k unijním pravidlům pouze tam, kde samotná Evropské unie předtím vytvořila situaci, která může vést k legitimnímu očekávání (
44
), za předpokladu, že se dotyčné osobě dostalo konkrétních ujištění (
45
).
75.
V projednávaném případě je zjevné, že unijní orgány nedaly řeckým zpracovatelům tabáku žádná ujištění o pokračování předchozího systému podpor producentům nebo konkrétně o způsobu, jakým budou dodatečné platby upraveny. Stejně tak je jasné, že volba unijního zákonodárce v případě jednoho konkrétního zemědělského produktu, a to bavlny, neznamená, že stejné řešení bude zvoleno u kteréhokoli jiného produktu, včetně tabáku.
V – Závěry
76.
S přihlédnutím k výše uvedeným úvahám navrhuji Soudnímu dvoru odpovědět na předběžnou otázku položenou Simvoulio tis Epikrateias následovně:
„Posouzení předběžné otázky neodhalilo žádnou skutečnost, která by mohla mít vliv na platnost článku 69 nařízení Rady (ES) č. 1782/2003 ze dne 29. září 2003, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce a kterým se mění nařízení (EHS) č. 2019/93, (ES) č. 1452/2001, (ES) č. 1453/2001, (ES) č. 1454/2001, (ES) č. 1868/94, (ES) č. 1251/1999, (ES) č. 1254/1999, (ES) č. 1673/2000, (EHS) č. 2358/71 a (ES) č. 2529/2001.“
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Nařízení, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce a kterým se mění nařízení (EHS) č. 2019/93, (ES) č. 1452/2001, (ES) č. 1453/2001, (ES) č. 1454/2001, (ES) č. 1868/94, (ES) č. 1251/1999, (ES) č. 1254/1999, (ES) č. 1673/2000, (EHS) č. 2358/71 a (ES) č. 2529/2001 (Úř. věst. 2003, L 270 s. 1).
(
3
) – Sdělení Komise „Agenda 2000: pro silnější a širší Unii“ (neoficiální překlad), COM(97)2000, Dodatek k Bulletinu Evropské unie 5/97 („Agenda 2000“). Viz mimo jiné část III tohoto sdělení.
(
4
) – Viz Agenda 2000, s. 28.
(
5
) – Nařízení Komise ze dne 21. dubna 2004, kterým se stanoví prováděcí pravidla k režimu jednotné platby podle nařízení Rady (ES) č. 1782/2003, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce (Úř. věst. 2004, L 141, s. 1).
(
6
) – Nařízení ze dne 19. ledna 2009, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce a kterým se mění nařízení (ES) č. 1290/2005, (ES) č. 247/2006, (ES) č. 378/2007 a zrušuje nařízení (ES) č. 1782/2003 (Úř. věst. 2009, L 30, s. 16). Ani nařízení č. 795/2004 již není v platnosti, jelikož bylo zrušeno nařízením Komise (ES) č. 1120/2009 ze dne 29. října 2009, kterým se stanoví prováděcí pravidla k režimu jednotné platby podle hlavy III nařízení Rady (ES) č. 73/2009, kterým se stanoví společná pravidla pro režimy přímých podpor v rámci společné zemědělské politiky a kterým se zavádějí některé režimy podpor pro zemědělce (Úř. věst. 2009, L 316, s. 1).
(
7
) – FEK B 1122.
(
8
) – FEK B 1333.
(
9
) – Viz návrhy Evropské komise pro nařízení Rady – Důvodová zpráva – Dlouhodobá perspektiva politiky pro udržitelné zemědělství, COM(2003) 23 final, s. 1.
(
10
) – Například viz Bianchi, D.: La Politique Agricole Commune (PAC) – Toute la PAC, Rien d’autre que la PAC !, Bruylant, 2006, s. 92–95.
(
11
) – Viz mimo jiné rozsudky ve věci 237/82 Jongeneel Kaas a další, Recueil, 1984, 483, body 13 a 16; ve věci 207/84 De Boer, Recueil, 1985, 3203, body 26‑29; ve věci 48/85, Komise v. Německo, Recueil, 1986, I‑2549, bod 12, a ve věci C‑118/02 Industrias de Deshidratación Agrícola, Recueil, 2004, I‑3073, bod 19.
(
12
) – Tento výraz je nyní použit v čl. 2 odst. 2 SFEU.
(
13
) – Viz čl. 2 odst. 1 SFEU.
(
14
) – Viz současný článek 291 SFEU, který v podstatě nahrazuje třetí odrážku článku 202 ES a kodifikuje prohlášení č. 43 k Protokolu o používání zásad subsidiarity a proporcionality.
(
15
) – Viz stanovisko ve věci Horvath, C-428/07, Sb. rozh. 2009, s. I-6355, body 90–94.
(
16
) – Článek 69 totiž hovoří o podpoře na „zvláštní druhy zemědělské činnosti, které jsou důležité pro ochranu či zlepšení životního prostředí nebo pro zlepšení jakosti a uvedení zemědělských produktů na trh“.
(
17
) – Viz především bod 31 preambule nařízení č. 1782/2003.
(
18
) – Například ve věci Hauer Soudní dvůr uznal, že ustanovení, které na určitou dobu zakazovalo nové pěstování révy, bylo odůvodněno cíli obecného zájmu, který spočíval v okamžitém snížení nadbytků z produkce a v přípravě dlouhodobé restrukturalizace evropského vinařského průmyslu (k tomu viz C-44/79, Recueil, 1979, 3727, body 17–33). Obecně ke snahám Evropského společenství řešit nadprodukci některých zemědělských produktů v letech 1970 a 1980, viz Usher, J.: EC Agricultural Law, druhé vydání, Oxford University Press, 2001, s. 34–39.
(
19
) – Článek 2 ES stanoví, že „Posláním Společenství je vytvořením společného trhu […] a prováděním společných politik nebo činností […] podporovat harmonický, vyvážený a udržitelný rozvoj hospodářských činností, […] zvyšování životní úrovně a kvality života, hospodářskou a sociální soudržnost a solidaritu mezi členskými státy“. Článek 34 ES zakotvuje společnou organizaci zemědělských trhů, která má formu společných pravidel hospodářské soutěže, povinné koordinace různých vnitrostátních systémů organizace trhu nebo evropské organizace trhu. Společná organizace trhů může zahrnovat především subvencování výroby a odbytu různých produktů. Musí vylučovat jakoukoli diskriminaci mezi výrobci nebo spotřebiteli uvnitř Unie.
(
20
) – Viz mimo jiné rozsudek ve věci 203/86, Španělsko v. Rada, Recueil, 1988, 4563, bod 25; C‑15/95 EARL de Kerlast, Recueil, 1997, I‑1961, bod 35, a C‑273/04 Polsko v. Rada, Recueil, 2007, I‑8925, bod 86.
(
21
) – Viz mimo jiné článek 66 (platby pro plodiny na orné půdě), článek 67 (platby pro skopové a kozí maso), článek 68 (platby pro hovězí a telecí maso), články 76‑78 (prémie na bílkovinné plodiny), články 79‑82 (zvláštní podpora pro rýži), články 83‑87 (platby na plochu pro skořápkové ovoce), články 88‑92 (podpora na energetické plodiny), články 93‑94 (podpora pro brambory určené pro výrobu škrobu), články 95‑97 (prémie pro mléčné výrobky a dodatečné platby).
(
22
) – Například čl. 10 odst. 5 a čl. 70 odst. 1 písm. b) stanoví některá zvláštní pravidla pro zemědělce ve francouzských zámořských departementech, na Azorech a Madeiře, na Kanárských ostrovech a na ostrovech v Egejském moři a článek 98 stanoví zvláštní regionální podporu pro plodiny na orné půdě ve Finsku a Švédsku severně od 62. rovnoběžky.
(
23
) – Viz rozsudek ve věci C‑179/84, Bozzetti, Recueil, 1985, I‑2301, bod 34.
(
24
) – Viz například Španělsko v. Rada, body 25‑30; spojené věci C‑267/88 až C‑285/88 Wuidart, Recueil, 1990, I‑435, bod 30; věc C‑22/94 Irish Farmers Association a další, Recueil 1997, I‑1809, body 32‑37, a Polsko v Rada, body 86‑88.
(
25
) – V této souvislosti viz spojené věci 185/78 až 204/78 Van Dam a další, Recueil, 1979, 2345, bod 10; věc C‑177/94 Perfili, Recueil, 1996, I‑161, bod 17, a věc C‑403/03, Schempp, Sb. rozh. 2005, I‑6421, bod 34.
(
26
) – Body 47–58.
(
27
) – Rozsudek ve věci C‑58/08, Vodafone a další, Recueil 2010, I‑4999, body 52‑53.
(
28
) – Podle článku 32 ES musí být fungování a rozvoj vnitřního trhu se zemědělskými produkty doprovázeny zavedením společné zemědělské politiky, jejíž rozsah, co do činností a produktů je vymezen ve stejném ustanovení Smlouvy.
(
29
) – Je také třeba uvést, že čl. 64 odst. 3 nařízení č. 1782/2003 vyžaduje, aby Komise v určitém časovém rámci „předložila Radě zprávu, k níž jsou v případě potřeby přiloženy odpovídající návrhy, týkající se případných důsledků provádění“, mimo jiné možnosti stanovené v článku 69 tohoto nařízení „členskými státy vzhledem ke strukturálnímu a tržnímu vývoji“.
(
30
) – Stejný výraz je obsažen v bodě 20 odůvodnění nařízení č. 1782/2003. [Pozn. překladatele: v české verzi je použit výraz „přiměřený“.]
(
31
) – V této souvislosti viz rozsudek ve věci C‑331/88, Fedesa, Recueil, 1990, I‑4023, bod 26.
(
32
) – Viz např. spojené věci 63/72 až 69/72 Hansamühle a další v. Rada, Recueil, 1973, 1229, bod 12 a spojené věci 56/74 až 60/74 Kampffmeyer Mühlenvereinigung a další v. Komise a Rada, Recueil, 1976, 711, bod 13.
(
33
) – Ve věci Crispoltoni například Soudní dvůr uvedl, že opatření, která omezí produkci tabáku na trhu, který byl zatížen nadměrnou produkcí, sledují cíl stabilizace relevantního trhu (viz spojené věci C-133/93, C-300/93 a C-362/93, Recueil, 1994, I-4863, bod 33).
(
34
) – Článek 32 odst. 2 a 3 ES stanoví:
„2.   Pravidla stanovená pro vytvoření nebo fungování vnitřního trhu se vztahují i na zemědělské produkty, nestanoví-li články 33–38.
3.   Produkty, na něž se vztahují články 39 až 44, jsou zahrnuty do seznamu v příloze I.
(
35
) – Viz například body 24 a 28 odůvodnění nařízení č. 1782/2003.
(
36
) – Viz již zmíněný bod 21 odůvodnění preambule nařízení č. 1782/2003.
(
37
) – V této souvislosti viz rozsudek ve věci Fedesa, body 8 a 14; věc C‑189/01 Jippes, Recueil, 2001, I‑5689, bod 80.
(
38
) – Viz rozsudek ve věci C‑180/96, Spojené království v. Komise, Recueil, 1998, I‑2265, bod 133 a v něm citovaná judikatura.
(
39
) – Viz rozsudky ve věci C‑311/90, Hierl, Recueil, 1992, I‑2061, bod 13; ve věci C‑280/93, Německo v. Rada, Recueil, 1994, I‑4973, bod 47, a ve věci C‑324/96, Petridi, Recueil, 1998, I‑1333, bod 30.
(
40
) – Především viz body 33 a 34 odůvodnění nařízení č. 1782/2003, jakož i jeho čl. 64 odst. 3.
(
41
) – Viz rozsudek Crispoltoni, bod 41; rozsudek ve věci C‑157/96, National Farmers’ Union a další, Recueil, 1998, I‑2211, bod 60, a rozsudek ve věci C‑375/96 Zaninotto, Recueil, 1998, I‑6629, bod 63.
(
42
) – Viz rozsudek Crispoltoni, bod 42; rozsudek National Farmers’ Union a další, bod 61 a Zaninotto, bod 64.
(
43
) – Viz rozsudek ve věci C‑104/97, Atlanta v. Evropské společenství, Recueil, 1999, I‑6983, bod 52.
(
44
) – Viz rozsudek ve věci C‑177/90, Kühn, Recueil, 1992, I‑35, bod 14, a rozsudek ve věci Zaninotto, bod 50.
(
45
) – Viz rozsudky ve věci C‑213/06 P, EAR v. Karatzoglou, Sb. rozh, 2007, I‑6733, bod 33; ve věci 111/86 Delauche v. Komise, Recueil, 1987, 5345, bod 24; ve věci C‑82/98 P, Kögler v. Soudní dvůr, Recueil, 2000, I‑3855, bod 33, a ve spojených věcech C‑182/03 a C‑217/03, Belgie and Forum 187 v. Komise, Sb. rozh. 2006, I‑5479, bod 147.