61994TO0331_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci T‑331/94 DEP,
IPK-München GmbH,
se sídlem v Mnichově (Německo), zastoupená H.‑J. Prießem, advokátem,
žalobkyně,
proti
Komisi Evropských společenství,
zastoupené J. Grunwaldem, jako zmocněncem, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
žalované,
jejímž předmětem je návrh na určení výše nákladů řízení podaný v návaznosti na rozsudek Soudu ze dne 6. března 2001, IPK‑München v. Komise, T‑331/94, Recueil, s. II‑779,
SOUD PRVNÍHO STUPNĚ EVROPSKÝCH SPOLEČENSTVÍ (třetí senát),
ve složení M. Jaeger, předseda, J. Azizi a E. Cremona, soudci,
vedoucí soudní kanceláře: E. Coulon,
vydává toto
Usnesení
Odůvodnění rozsudku
Skutkový stav a řízení
1. Dne 13. října 1994 podala žalobkyně k Soudu žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí Komise ze dne 3. srpna 1994, kterým byla odmítnuta platba ve výši 212 000 eur rovnající se zůstatku finanční pomoci poskytnuté žalobkyni v rámci jejího projektu Ecodata týkající se zřízení databanky o ekologické turistice v Evropě (dále jen „projekt Ecodata“ nebo „projekt“).
2. Rozsudkem Soudu ze dne 15. října 1997, IPK v. Komise (T‑331/94, Recueil, s. II‑1665, dále jen „rozsudek ze dne 15. října 1997“), byla tato žaloba zamítnuta. Dne 22. prosince 1997 podala žalobkyně kasační opravný prostředek proti rozsudku ze dne 15. října 1997. Rozsudkem Soudního dvora ze dne 5. října 1999, IPK v. Komise (C‑433/97 P, Recueil, s. I‑6795, dále jen „rozsudek ze dne 5. října 1999“), byl rozsudek ze dne 15. října 1997 zrušen, věc byla vrácena k novému projednání Soudu a bylo rozhodnuto, že o nákladech řízení bude rozhodnuto později.
3. Rozsudkem ze dne 6. března 2001, IPK‑München v. Komise (T‑331/94, Recueil, s. II‑779, dále jen „rozsudek ze dne 6. března 2001“), vyhověl Soud návrhu žalobkyně a rozhodl, že Komise ponese vlastní náklady řízení, jakož i veškeré náklady řízení vynaložené žalobkyní před Soudem a Soudním dvorem.
4. Rozsudkem Soudního dvora ze dne 29. dubna 2004, IPK-München a Komise (C‑199/01 P a C‑200/01 P, Recueil, s. I‑4627), byly kasační opravné prostředky podané žalobkyní a Komisí proti rozsudku ze dne 6. března 2001 zamítnuty a Soudní dvůr rozhodl, že každý účastník řízení ponese vlastní náklady řízení o kasačních opravných prostředcích.
5. Dopisem ze dne 30. července 2004 oznámila žalobkyně Komisi, že se náklady řízení nahraditelné na základě výroku rozsudku ze dne 6. března 2001 rovnají částce 38 373,99 eur.
6. Dopisem ze dne 22. září 2004 odmítla Komise zaplatit částku požadovanou žalobkyní z toho důvodu, že relevantní právní otázky již byly projednány v rámci postupu před zahájením soudního řízení. Komise se domnívala, že nahraditelnými jsou pouze výdaje na právní poradenství ve výši 13 000 eur.
7. Za těchto okolností podala žalobkyně žalobou došlou kanceláři Soudu dne 25. října 2004 návrh na určení výše nákladů řízení na základě čl. 92 odst. 1 jednacího řádu Soudu.
Návrhová žádání účastníků řízení
8. Žalobkyně navrhuje, aby Soud určil částku nahraditelných nákladů řízení na 38 373,99 eur nebo, podpůrně, ve výši, kterou bude považovat za spravedlivou.
9. Komise navrhuje, aby Soud určil částku nahraditelných nákladů na 13 000 eur nebo, podpůrně, ve výši, kterou bude považovat za přiměřenou.
Právní otázky
1. Argumenty účastníků řízení
Argumenty žalobkyně
K rozpisu výdajů žalobkyně
10. Výdaje ve výši 38 373,99 eur požadované žalobkyní ve věcech před Soudem, ve kterých byly vydány rozsudky ze dne 15. října 1997 a 6. března 2001, a ve věci před Soudním dvorem, ve které byl vydán rozsudek ze dne 5. října 1999, se podle žalobkyně skládají z následujících částí.
– Za řízení před Soudem až do rozsudku ze dne 15. října 1997
11. Žalobkyně uvádí, že se se svými advokáty dohodla na paušální odměně ve výši 630 000 belgických franků (BEF), tedy 15 617,29 eur, zvýšené o výdaje, za obranu jejích práv v řízení před Soudem až do vyhlášení rozsudku ze dne 15. října 1997. Přikládá za tímto účelem dvě faktury na částky 315 000 BEF a 15 000 německých marek (DEM).
12. Dohodnutá částka 630 000 BEF podle žalobkyně umožnila uhradit následující plnění: návrh žaloby (60 stran), návrh repliky (80 stran), přípravu jednání – včetně odpovědí na otázky Soudu, ověření zprávy k jednání a návrhu řeči –, účast na jednání a korespondenci se zmocnitelem a Soudem.
13. Mimoto žalobkyně přikládá dvě faktury uvádějící podrobnosti o vynaložených nákladech za toto řízení. Faktura ze dne 26. října 1995 obsahuje následující výdaje: bankovní výdaje (745 BEF), výdaje na poštovné (1 087 BEF), výdaje na cestu do Lucemburku (13. října 1994 a 18. dubna 1995) (9 074 BEF), výdaje na vyhledávání údajů (455 BEF) a telefonní výdaje (9 094 BEF). Faktura ze dne 14. července 1997 obsahuje následující výdaje: výdaje na kopírování (379 BEF), výdaje na kurýra (661 BEF), výdaje na faxování (1 026 BEF) a výdaje na cestu (H.‑J. Prieß, cesta do Lucemburku, 24. a 25. června 1997) (33 032 BEF).
14. Žalobkyně má tudíž za to, že celkové vynaložené výdaje a odměna za zastupování v řízení před Soudem do vyhlášení rozsudku ze dne 15. října 1997 se rovnají částce 685 553 BEF, tedy 16 994,41 eur.
– Za řízení před Soudním dvorem do rozsudku ze dne 5. října 1999
15. Žalobkyně uvádí, že se se svými advokáty dohodla na paušální odměně ve výši 307 500 BEF, tedy 7 622,73 eur, zvýšené o výdaje, za obranu jejích práv před Soudním dvorem v řízení o kasačním opravném prostředku, ve kterém byl vydán rozsudek ze dne 5. října 1999.
16. Podle žalobkyně odpovídá částka ve výši 307 500 BEF odměně jejích advokátů za návrh kasačního opravného prostředku a korespondenci, která jí byla zaslána, a taktéž té, která byla zaslána Soudnímu dvoru.
17. Mimoto předkládá žalobkyně ve faktuře ze dne 31. prosince 1999 rozpis výdajů vynaložených v tomto řízení. Tato faktura stanoví následující výdaje: bankovní výdaje (560 BEF), výdaje na kopírování (5 140 BEF), výdaje na poštovné (81 BEF), výdaje na telefonování (2 441 BEF), výdaje na taxi (440 BEF) a výdaje na cestu (p. Andrade, cesta do Lucemburku, dne 22. prosince 1997) (3 399 BEF). Žalobkyně ve své žalobě upřesňuje, že výdaje na cestu p. Andradeho byly vynaloženy u příležitosti podání kasačního opravného prostředku Soudnímu dvoru.
18. Žalobkyně se domnívá, že za první řízení o kasačním opravném prostředku před Soudním dvorem, ve kterém byl vydán rozsudek ze dne 5. října 1999, zaplatila celkem na odměnách a výdajích 319 561 BEF, tedy 7 921,71 eur.
– Za pokračování řízení před Soudem do rozsudku ze dne 6. března 2001
19. Žalobkyně upřesňuje, že za obranu svých práv během pokračování řízení před Soudem do rozsudku ze dne 6. března 2001 byla odměna advokáta vypočítána na hodinovém základě. Uvádí, že na tomto řízení pracovali tři advokáti. Odměna těchto tří advokátů se podle žalobkyně rovná částce 10 535 eur. Rozpis této odměny je uveden dále.
20. Celková výše odměny H.-J. Prieße je 9 360 eur, tedy 20,8 hodin o hodinové sazbě 450 eur. Tato celková doba je rozložena následovně: 0,5 hodiny posouzení dokumentů a telefonický rozhovor, 0,5 hodiny posouzení dokumentů, právní posouzení a interní diskuse, 9,5 hodiny služební cesta Berlín‑Lucemburk a příprava jednání, 10 hodin jednání před Soudem a služební cesta Lucemburk‑Berlín a 0,3 hodiny posouzení dokumentů, právní posouzení a telefonický rozhovor.
21. Celková výše odměny C. Pitschase je 650 eur, tedy dvě hodiny o hodinové sazbě 325 eur. Co se týče těchto dvou hodin, jedna hodina byla věnována vyhotovení sdělení k otázce přípustnosti předložení nových skutečností při vrácení věci k novému projednání Soudu a jedna hodina interní poradě s H.-J. Prießem, zejména ohledně jednání před Soudem.
22. Celková výše odměny A. C. Munera je 525 eur, tedy pět hodin o hodinové sazbě 105 eur. Tato pracovní doba odpovídá 2,5 hodinám za sdělení týkající se předložení nových skutečností a 2,5 hodinám vyhledávání v judikatuře týkající se otázky předložení nových skutečností během písemné části řízení v případě vrácení věci k novému projednání Soudu.
23. Žalobkyně upřesňuje, že použité hodinové sazby odpovídají běžným tržním podmínkám používaným advokáty společníky a zaměstnanci specializujícími se na věci práva Společenství a že odměna advokáta přesně odpovídá pracovnímu zatížení od rozsudku ze dne 5. října 1999 do rozsudku ze dne 6. března 2001.
24. K částce 10 535 eur byla přidána částka výdajů na cestu ve výši 1 066,61 eur a taktéž daň z přidané hodnoty (DPH). Celkové výdaje za pokračování řízení před Soudem do rozsudku ze dne 6. března 2001 se tedy rovnají částce 13 457,87 eur.
Odůvodnění výdajů žalobkyně
25. Žalobkyně se domnívá, že částka 38 373,99 eur je zcela nahraditelná s ohledem na judikaturu použitelnou v oblasti určení nákladů řízení (usnesení Soudního dvora ze dne 4. února 2004, Komise v. Oder‑Plan Architektur a další, C‑77/99 DEP, Recueil, s. I‑1267, bod 18).
26. V tomto ohledu se žalobkyně zaprvé dovolává skutečnosti, že v dotčených řízeních vyvstaly velmi důležité otázky práva Společenství. Dotčená řízení se týkala otázek, jednak zda může Komise odmítnout vyplatit slíbenou splátku dotace z důvodu, že dotčený projekt nebyl uskutečněn uspokojujícím způsobem, i když zpoždění při uskutečňování projektu bylo způsobeno zásahy úředníků Komise, a jednak kdo nese důkazní břemeno ohledně existence (nebo neexistence) zásahů orgánu Společenství v takovém případě. Podle žalobkyně rozsudky Soudního dvora a Soudu přinesly důležité prvky, které objasnily tyto otázky.
27. Zadruhé se žalobkyně domnívá, že dotčená řízení, která trvala nejméně sedm let, s sebou nesla velké pracovní zatížení, jelikož se vyznačovala vysokým stupněm obtížnosti vyplývajícím ze skutkových a právních otázek předložených soudům Společenství, které byly početné a velmi složité.
28. V tomto ohledu se žalobkyně dovolává skutečnosti, že si musela obstarat podrobný výklad podmínek poskytování a vyplácení dotace. Mimoto zdůrazňuje, že bylo třeba jednak podrobně určit konkrétní chování několika úředníků generálního ředitelství Komise (GŘ) pro politiku podnikání, obchod, turistiku a sociální hospodářství a jednak přesně kvalifikovat a posoudit tato chování v kontextu obecných zásad práva Společenství a vyvodit z těcho zásad pravidla použitelná v oblasti důkazního břemene.
29. Mimoto žalobkyně zpochybňuje postoj Komise, podle kterého znala základní okolnosti sporu již ve správním postupu před zahájením soudního řízení. Podle žalobkyně základní otázky, které vyvstaly během soudních řízení, netvořily předmět diskuse před zahájením soudního řízení mezi ní a Komisí. Žalobkyně odkazuje zejména na svůj dopis ze dne 28. prosince 1993. Podle žalobkyně z tohoto dopisu vyplývá, že nevyvolala otázky, které byly základem pro odmítnutí Komise poukázat druhou splátku dotace, odmítnutí, které bylo předmětem žaloby na neplatnost (rozsudek ze dne 6. března 2001, body 35 a násl.). Podle žalobkyně je toto uznáno Komisí, která odůvodnila žádost o prodloužení lhůty pro podání žalobní odpovědi ze dne 28. října 1994 rozsahem příloh k prostudování a nezbytností poradit se s dotčenými službami. Dále se domnívá, že pracovní zatížení jejích advokátů nebylo vůbec zjednodušeno správním řízením.
30. Žalobkyně také zpochybňuje, že by ze skutečnosti, že fakturovala Komisi výdaje na právní poradenství ve výši 41 832 DEM, jakožto výdaje projektu, mohlo být vyvozeno, že její advokáti byli celkově seznámeni se základními okolnostmi sporu. Žalobkyně se domnívá, že, jak již bylo uvedeno v žalobě ze dne 13. října 1994, tyto výdaje byly vynaloženy na poradenství během jednání se třemi smluvními partnery stanovenými Komisí v rámci projektu Ecodata, a na překažení protiprávních pokusů některých úředníků dotyčného GŘ zasáhnout do projektu a do složení konsorcia. Podle žalobkyně tyto konsultace nevykazují žádné spojení se spory před Soudem a Soudním dvorem, jelikož se netýkaly odmítnutí vyplatit druhou splátku dotace.
31. Zatřetí má žalobkyně za to, že konkrétní pracovní zatížení vyplývající ze složitých otázek, které ve sporu vyvstaly, si vynutilo, byť jen z důvodů efektivnosti, aby se v některých okamžicích více advokátů, členů jí zmocněné advokátní kanceláře, zabývalo jednotlivými aspekty sporu. Dovolává se v tomto ohledu ustálené judikatury, podle které je třeba především vycházet z celkového počtu odpracovaných hodin, které byly objektivně nutné pro účely řízení před soudem Společenství, bez ohledu na počet advokátů, mezi které byla poskytovaná plnění rozdělena (viz v tomto smyslu usnesení Soudu ze dne 15. července 1998, Opel Austria v. Rada, T‑115/94 DEP, Recueil, s. II‑2739, bod 29, a ze dne 10. ledna 2002, Starway v. Rada, T‑80/97 DEP, Recueil, s. II‑1, bod 31).
32. Začtvrté se žalobkyně domnívá, že požadovaná částka je odůvodněna hospodářskou důležitostí, kterou pro ni spor představuje. Má za to, že druhá splátka dotace představuje více než 20 % celkových finančních prostředků na projekt, které musela sama zajistit ve výši 47 %. To je důvod, proč by zamítnutí žaloby na neplatnost mělo pro žalobkyni závažné finanční důsledky, jak uvedl Soud v bodě 51 svého rozsudku ze dne 15. října 1997.
33. Aby také odůvodnila hospodářskou důležitost, kterou pro ni spor představuje, dovolává se žalobkyně dopadu této věci na její činnost. Podle žalobkyně se spor týkal zejména kvality její práce a důvodů (neopodstatněných) tajné dohody. To mohlo podle žalobkyně podstatně narušit chod jejích činností.
Argumenty žalované
34. Žalovaná se domnívá, že argumenty předložené žalobkyní v její žalobě nemohou odůvodňovat návrh na uhrazení 38 373,99 eur, který by byl v souladu s kritérii judikatury.
35. Zaprvé, co se týče důležitosti sporu z pohledu práva Společenství, má žalovaná za to, že projednávaná věc se týká projektu dotace, který nebyl uskutečněn podle pravidel, tedy kategorie věcí, které jsou zejména zaměřeny na skutečnosti dané věci, kategorie, do které již dlouhou dobu spadá mnoho věcí.
36. Zadruhé, pokud jde o stupeň zvýšené obtížnosti projednávané věci, žalovaná má za to, že se týká nanejvýš správního postupu před zahájením soudního řízení, a kterého se, podle podání, advokáti žalobkyně již účastnili rozhodujícím způsobem a během kterého získali informace, které byly dále projednávány během řízení. Žalovaná se dále domnívá, že tyto obtíže před zahájením řízení byly spíše skutkové, nežli právní povahy, jelikož žalobkyně si jednak nepřála poškodit své dobré vztahy s vedoucím odpovědného oddělení, u kterého bylo následně zjištěno, že bral úplatky, a který byl odvolán, M. Tzoanose, a jednak se snažila budit dojem akceptování vlivu údajně vykonávaného generálním ředitelem uvedeného vedoucího oddělení. Podle žalované nebyly důkladné vysvětlení a analýza skutečného přístupu úředníků Komise v rámci projektu, kterých se dovolávala žalobkyně, projednávány pouze v rámci řízení, ale již dříve, a to byl důvod, proč byly výdaje na právní poradenství ve výši 41 832 DEM fakturovány Komisi.
37. Zatřetí, co se týče značného pracovního zatížení dovolávaného žalobkyní, žalovaná má za to, že toto bylo značně sníženo postupem před zahájením soudního řízení, jakož i skutečností, že žalobkyni byly protiprávně předány interní dokumenty Komise M. Tzoanosem nebo novinářem.
38. Mimoto žalovaná je toho názoru, že v rozporu s tím, co tvrdí žalobkyně, všechny základní okolnosti pozdějšího řízení byly již dříve evokovány, přezkoumány advokáty žalobkyně a vzaty v úvahu během postupu před zahájením soudního řízení. Žalovaná se v tomto ohledu dovolává skutečnosti, že žalobkyně má za to, že důkladné vysvětlení a analýza skutečného přístupu úředníků Komise v rámci projektu byly příčinou obtíží skutkových a právních otázek, které musely být rozhodnuty, a pracovního zatížení, které musela nést, a že připouští, že údajné výdaje na právní poradenství byly spojeny s odmítnutím protiprávních pokusů určitých úředníků dotyčného GŘ ovlivnit projekt.
39. Konečně má žalovaná za to, že žalobkyně předkládá zcela nepravdivé a klamné tvrzení, když tvrdí, že tato konzultace s advokáty během postupu před zahájením soudního řízení neměla žádné spojení se spory před Soudem a Soudním dvorem, jelikož sama právě argumentovala, že tento údajný vliv a jeho odmítnutí byly jádrem řízení. Pouze tato okolnost umožnila, že její žalobě bylo vyhověno navzdory zjevně nefungujícímu uskutečňování projektu.
40. Žalovaná se domnívá, že výdaje na právní poradenství vzniklé v postupu před zahájením soudního řízení nejsou nahraditelné ve smyslu čl. 92 odst. 1 jednacího řádu a že ty samé výdaje nemohou být předmětem dvou návrhů o náhradu. Má tedy za to, že je třeba zamítnout v tomto ohledu část nákladů řízení, jež žalobkyně požaduje nahradit.
41. Vzhledem ke všem ostatním okolnostem věci a jiných, věcně srovnatelných věcí, má žalovaná za to, že v projednávané věci může být odpovídající částka nahraditelných nákladů řízení určena na 8 000 eur pro řízení před Soudem a na 5 000 eur pro řízení před Soudním dvorem, tedy celkem 13 000 eur.
2. Závěry Soudu
Obecně
42. Na základě čl. 91 písm. b) jednacího řádu lze přiznat náhradu těchto nákladů řízení „nutných výdajů vynaložených účastníky řízení v souvislosti s řízením, zejména výdajů na cestu a pobyt a odměn zmocněnců, poradců nebo advokátů“. Z tohoto ustanovení vyplývá, že nahraditelné náklady řízení jsou omezeny jednak na náklady vynaložené v souvislosti s řízením před soudem Společenství a jednak na náklady, které byly za tímto účelem nezbytné (usnesení Soudu Opel Austria v. Rada, bod 31 výše, bod 26, a ze dne 19. září 2001, UK Coal v. Komise, T‑64/99 DEP, Recueil, s. II‑2547, bod 25).
43. Dále je třeba připomenout, že za „řízení“ článek 91 jednacího řádu považuje pouze řízení před soudem Společenství, s vyloučením fáze, která mu předchází. To vyplývá zejména z článku 90 stejného řádu, který se odvolává na „řízení před Soudem“ (viz obdobně usnesení Soudního dvora ze dne 21. října 1970, Hake v. Komise, 75/69, Recueil, s. 901 a 902, a ze dne 30. listopadu 1994, British Aerospace v. Komise, C‑294/90 DEP, Recueil, s. I‑5423, body 11 a 12).
44. Co se týče nákladů řízení týkajících se řízení před Soudem, je třeba také připomenout, že podle ustálené judikatury soud Společenství není oprávněn určit odměny dlužné účastníky jejich vlastním advokátům, ale určit částku, do jejíž výše mohou být jejich odměny uhrazeny účastníkem řízení, kterému byla uložena náhrada nákladů řízení. Soud není při rozhodování o návrhu na určení výše nákladů řízení povinen vzít v úvahu vnitrostátní advokátní tarif, ani případnou dohodu uzavřenou v tomto ohledu mezi dotčeným účastníkem řízení a jeho zmocněnci nebo poradci (usnesení Soudu ze dne 8. listopadu 1996, Stahlwerke Peine‑Salzgitter v. Komise, T‑120/89 DEP, Recueil, s. II‑1547, bod 27; Opel Austria v. Rada, bod 31 výše, bod 27, a UK Coal v. Komise, bod 42 výše, bod 26).
45. Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že neexistují‑li tarifní právní předpisy Společenství, musí Soud volně posoudit okolnosti případu a vzít v úvahu předmět a povahu sporu, jeho důležitost z pohledu práva Společenství, jakož i obtížnost případu, objem práce, který soudní řízení dotčeným zmocněncům nebo poradcům způsobilo, a hospodářské zájmy, které spor pro účastníky řízení představoval (usnesení předsedy třetího senátu Soudního dvora ze dne 26. listopadu 1985, Leeuwarder Papierwarenfabriek v. Komise, 318/82 DEP, Recueil, s. 3727, body 2 a 3; usnesení Soudu ze dne 8. března 1995, Air France v. Komise, T‑2/93 DEP, Recueil, s. II‑533, bod 16; Opel Austria v. Rada, bod 31 výše, bod 28, a UK Coal v. Komise, bod 42 výše, bod 27).
46. V tomto ohledu možnost soudů Společenství posoudit hodnotu provedené práce závisí na přesnosti předložených informací (usnesení Soudního dvora ze dne 9. listopadu 1995, Ahlström a další v. Komise, C‑89/85 DEP, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, bod 20; usnesení Soudu Stahlwerke Peine‑Salzgitter v. Komise, bod 44 výše, bod 31, a ze dne 28. června 2004, Airtours v. Komise, T‑342/99 DEP, Sb. rozh. s. II‑1785, bod 30).
47. Ve světle těchto prvků je namístě určit částku nákladů řízení nahraditelných v projednávaném případě.
K předmětu a povaze sporu, jeho důležitosti z pohledu práva Společenství a k obtížnosti případu
Připomenutí okolností sporu
48. Věci v původním řízení se týkaly finanční pomoci na podporu projektu vytvoření databanky o ekologické turistice v Evropě.
49. Před poskytnutím této finanční pomoci, jakož i po jejím poskytnutí žalobkyni, Komise u žalobkyně intervenovala a zkoušela pro uskutečnění projektu Ecodata prosadit Studienkreis für Tourismus eV (Vzdělávací společnost pro turistiku), podnik nenavrhovaný žalobkyní.
50. Mimoto během uskutečňování projektu Ecodata jeden z úředníků odpovědných za projekt, M. Tzoanos, zasáhl do jeho řízení, když navrhl, aby byla převážná část prostředků poskytnuta jednomu z partnerů žalobkyně.
51. Konečně, následně po uskutečnění tohoto projektu žalobkyní přijala Komise rozhodnutí, kterým jí odmítla vyplatit zbytek finanční pomoci z toho důvodu, že ve lhůtách zcela nesplnila své povinnosti vyplývající z rozhodnutí o poskytnutí dotace.
52. Na základě těchto okolností žalobkyně předložila Soudu a následně Soudnímu dvoru spor mezi ní a Komisí ohledně odůvodněnosti odmítnutí vyplatit zbytek finanční pomoci.
Posouzení předmětu a povahy sporu, jeho důležitosti z pohledu práva Společenství a obtížnosti případu
53. V rozsahu, v němž se tento spor týkal nesplnění podmínek spojených s poskytnutím finanční pomoci, se neodlišuje nijak zvlášť od jiných sporů v oblasti finančních pomocí. Výklad podmínek rozhodnutí o poskytnutí dotace totiž nevyžaduje žádnou zvlášť složitou analýzu. Mimoto posouzení splnění podmínek spojených s poskytnutím takové finanční pomoci, jaká byla poskytnuta v projednávané věci, nepředstavuje zvláštní právní obtíže a nemá zvláštní význam pro právo Společenství.
54. Tento spor se nicméně týká také zásahu Komise před, a během, uskutečňování dotovaného projektu žalobkyní. Nezbytnost určit přesné okolnosti tohoto zásahu, jakož i zanalyzovat důkladným způsobem jeho důsledky pro řešení sporu přitom do určité míry zahrnuje zvláštní obtíže, které odlišují tuto věc od jiných věcí týkajících se nesplnění podmínek spojených s poskytnutím finanční pomoci.
55. Během tohoto sporu totiž Soudní dvůr rozhodl o rozdělení důkazního břemene mezi účastníky řízení ve vztahu k zásahu ze strany Komise v dotovaném projektu. Soudní dvůr upřesnil, že pokud žalobkyně předložila důkazy týkající se zásahů do řízení projektu úředníky Komise a tyto zásahy mohly mít dopad na řádné fungování projektu, bylo na Komisi, aby prokázala, že i přes tyto zásahy byla žalobkyně schopna řídit projekt uspokojujícím způsobem. V tomto ohledu je spor významný pro právo Společenství, jelikož umožnil vysvětlit rozdělení důkazního břemene spočívajícího na účastnících řízení v případě zásahu Komise do uskutečňování dotovaného projektu, projektu, jehož vedení je ostatně provázeno chybným provedením.
56. Z toho vyplývá, že dotčený spor je charakterizován určitým stupněm novosti, a má tudíž určitý význam z pohledu práva Společenství.
K objemu práce, kterou soudní řízení mohlo způsobit
Úvodní poznámky
57. Co se týče objemu práce spojené s řízením před soudy Společenství, z předchozích úvah vyplývá, že spor si mohl skutečně vyžádat od advokátů žalobkyně práci určitého objemu.
58. Nicméně za účelem celkového posouzení objemu práce, kterou mohlo soudní řízení způsobit, je třeba také vzít v úvahu předchozí znalosti advokátů a přesnost informací předložených ve vztahu k dovolávaným výdajům a odměnám.
Předchozí znalosti advokátů
59. Co se týče posouzení objemu práce, kterou mohlo soudní řízení způsobit, je třeba zdůraznit, že soud Společenství musí přihlédnout k práci objektivně nutné pro celé soudní řízení. Nicméně pokud advokáti žalobkyně již žalobkyni dříve poskytovali právní pomoc během řízení nebo jednání, která předcházela sporu s nimi spojenému, je třeba také vzít v úvahu skutečnost, že tito advokáti již znají okolnosti relevantní pro spor, což může usnadnit jejich práci a snížit dobu přípravy nezbytnou pro soudní řízení (viz v tomto smyslu usnesení Soudu ze dne 8. listopadu 2001, Kish Glass v. Komise, T‑65/96 DEP, Recueil, s. II‑3261, bod 25; ze dne 6. března 2003, Nan Ya Plastics a Far Eastern Textiles v. Rada, T‑226/00 DEP a T‑227/00 DEP, Recueil, s. II‑685, bod 43, a ze dne 7. prosince 2004, Lagardère a Canal+ v. Komise, T‑251/00 DEP, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, bod 30).
60. Z toho pro posouzení nahraditelných nákladů řízení vyplývá, že právní pomoc advokátů během postupu před zahájením soudního řízení nesmí být vzata v úvahu, pokud je prokázáno, že tato právní pomoc nemá žádnou relevanci pro soudní řízení.
61. V projednávané věci není zpochybňováno, že stejní advokáti pracovali pro žalobkyni jak ve fázi před zahájením soudního řízení, tak v soudním řízení ohledně projektu.
62. Žalobkyně má však za to, že podstatné skutkové a právní otázky, které vyvstaly během řízení před Soudním dvorem a Soudem, nebyly předmětem diskuse před zahájením soudního řízení mezi ní a Komisí (viz body 29 a 30 výše). V tomto ohledu odkazuje na dopis ze dne 28. prosince 1993, ve kterém navrhovala vzájemně přijatelné řešení poté, co Komise odmítla vyplatit zbytek dotace.
63. Soud se nicméně domnívá, že skutečnost, že navrhovala vzájemně přijatelné řešení během fáze před zahájením soudního řízení ohledně projektu, neprokazuje, v projednávané věci, neexistenci znalostí advokátů žalobkyně, co se týče skutkových a právních okolností způsobilých usnadnit jejich práci během soudních řízení týkajících se projektu Ecodata.
64. Aby mohlo být navrhnuto vzájemně přijatelné řešení poté, co Komise odmítla vyplatit zbytek dotace z důvodu chybného provedení dotovaného projektu, je totiž třeba přinejmenším disponovat určitou znalostí skutkového kontextu tohoto odmítnutí a provést první posouzení odůvodněnosti důvodu tohoto odmítnutí.
65. Takové zjištění není zpochybněno skutečností, že Komise odůvodnila žádost o prodloužení lhůty pro podání žalobní odpovědi rozsahem příloh k prostudování a nezbytností poradit se s dotčenými službami. Tato žádost totiž vůbec neosvědčuje skutečnost, že advokáti žalobkyně neznali skutkové a právní okolnosti relevantní při fázi před zahájením soudního řízení.
66. Žalobkyně také zpochybňuje, že by ze skutečnosti, že fakturovala Komisi výdaje na právní poradenství z titulu nákladů na projekt, mohlo být vyvozeno, že její advokáti byli také celkově seznámeni s hlavními okolnostmi sporu při fázi před zahájením soudního řízení.
67. Soud v tomto ohledu poznamenává, že žalobkyně má sama v projednávané věci za to, že tyto výdaje byly vynaloženy zejména proto, aby se překazily protiprávní pokusy určitých úředníků Komise zasáhnout do projektu a do složení konsorcia.
68. Soud dále připomíná, že během soudního řízení, ve kterém byl vydán rozsudek ze dne 15. října 1997, se žalobkyně domnívala, že prodlení v uskutečňování projektu bylo způsobeno určitými zásahy úředníků Komise, zejména těmi zásahy, které směřovaly k tomu, aby velká většina poskytnutých finančních prostředků byla poskytnuta jednomu z partnerů žalobkyně a aby byla jako partner přijata Studienkreis für Tourismus eV. Žalobkyně se tudíž domnívala, že pouze v důsledku této skutečnosti bylo neodůvodněné jí sankcionovat odmítnutím platby právě kvůli pozdnímu uskutečnění projektu (rozsudek ze dne 15. října 1997, bod 34).
69. Zdá se tak, že zasahování Komise do řízení projektu bylo předmětem posudku advokátů žalobkyně během fáze před zahájením soudního řízení ohledně projektu, a že těchto zásahů se žalobkyně dovolávala během soudního řízení ohledně projektu, jako odůvodnění svého pozdního uskutečnění projektu. Rady získané žalobkyní během fáze před zahájením soudního řízení týkající se projektu, které byly fakturovány jako součást nákladů na projekt, umožnily tudíž advokátům žalobkyně seznámit se s určitými skutkovými a právními okolnostmi, které se ukázaly jako relevantní pro soudní řízení týkající se projektu.
70. Tyto rady, které se sice týkaly zásahů Komise do řízení projektu, nebyly formulovány ve vztahu k odmítnutí Komise vyplatit zbytek dotace, jelikož předcházely odmítnutí Komise. Je nicméně pravda, že tyto rady umožnily advokátům žalobkyně posoudit při fázi před zahájením soudního řízení realitu těchto zásahů a určité právní okolnosti, které s tím mohly být spojené. Tyto rady tak musely usnadnit práci advokátů žalobkyně a snížit dobu přípravy nezbytnou zejména pro první soudní řízení. Důsledky tohoto zjištění musí být nicméně posouzeny s ohledem na takové odměny, jako byly odměny určené v projednávané věci.
Výdaje a odměny
71. Co se týče výdajů a odměn předložených žalobkyní, je třeba potvrdit její přístup, podle něhož jestliže bylo dovolené svěřit obranu jejích zájmů několika advokátům, Soud musí především vzít v úvahu celkový počet odpracovaných hodin, které mohly být objektivně nutné pro účely soudního řízení, bez ohledu na počet advokátů, mezi něž byla poskytovaná plnění rozdělena (usnesení Soudu Nan Ya Plastics a Far Eastern Textiles v. Rada, bod 59 výše, bod 44; Airtours v. Komise, bod 46 výše, bod 30, a ze dne 29. října 2004, Schneider Electric v. Komise, T‑77/02 DEP, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, bod 58).
72. Je nicméně důležité připomenout, že možnost soudů Společenství posoudit hodnotu provedené práce závisí na přesnosti poskytnutých informací (viz bod 46 výše a judikatura tam uvedená).
73. Co se týče odměn týkajících se řízení, ve kterých byly vydány rozsudky ze dne 15. října 1997 a 5. října 1999, žalobkyně uvádí, že její advokáti pracovali na paušálním základě, a vypočítává takto paušálně odměňované poskytnuté služby. Faktury žalobkyně týkající se těchto paušálních odměn neobsahují nicméně žádné bližší údaje, pokud jde o poskytnutá plnění nebo počet odpracovaných hodin, což ztěžuje ověření nákladů řízení vynaložených pro účely těchto řízení.
74. Bez ohledu na úvahy týkající se předchozích znalostí advokátů uvedených v bodech 59 až 70 výše, mohou být nicméně požadované částky považovány za přiměřené k pracovnímu zatížení, které dotčená řízení mohla způsobit. Tyto výdaje mohou tedy být rozumně považovány za nutné pro účely těchto řízení.
75. Co se týče odměn týkajících se řízení, v němž byl vydán rozsudek ze dne 6. března 2001, Soud se také domnívá, že bez ohledu na úvahy týkající se předchozích znalostí advokátů uvedených v bodech 59 až 70 výše mohou být tyto odměny považovány za přiměřené k pracovnímu zatížení, které dotčené řízení mohlo způsobit. Tyto výdaje mohou tedy být rozumně považovány za výdaje nutné pro účely tohoto řízení.
76. Co se týče ostatních výdajů spojených se třemi řízeními, žalobkyně požaduje zejména náhradu bankovních výdajů a výdajů na cestu do Lucemburku.
77. Co se týče bankovních výdajů uvedených ve fakturách ze dne 26. října 1995 a 31. prosince 1999, Soud se domnívá, že tyto výdaje nelze nahradit. Žalobkyně totiž nebyla schopna uvést, proč tyto výdaje mají být považovány za nutné pro účely řízení před soudy Společenství.
78. Co se týče výdajů na cestu, Soud má za to, že žalobkyně požaduje zejména náhradu výdajů vzniklých cestami do Lucemburku ve dnech 13. října 1994 a 18. dubna 1995 pro podání jejích spisů. Tato data totiž odpovídají datu podání žaloby a datu podání repliky v řízení, v němž byl vydán rozsudek ze dne 15. října 1997. Stejně tak ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 5. října 1999, žalobkyně požaduje náhradu výdajů na cestu do Lucemburku dne 22. prosince 1997, výdajů, které, jak žalobkyně sama přiznala, odpovídají podání kasačního opravného prostředku p. Andradem Soudnímu dvoru.
79. Zdá se však, že jednak v čl. 102 odst. 2 jednacího řádu zákonodárce Společenství za tímto účelem stanovil lhůtu z důvodu vzdálenosti a že jednak existují jiné spolehlivé a zjevně méně nákladné prostředky předání dokumentů soudu Společenství (viz v tomto smyslu usnesení Soudu ze dne 8. července 2004, De Nicola v. EIB, T‑7/98 DEP, T‑208/98 DEP a T‑109/99 DEP, Recueil FP, s. II‑973, FP‑IA‑219, bod 40).
80. Soud se tudíž domnívá, že výdaje na cestu nemohou být považovány za nezbytné.
81. Ostatní výdaje, jejichž náhrada je požadována žalobkyní, nejsou Komisí zpochybněny a zdá se, že mohou být rozumně považovány za nezbytné.
K hospodářským zájmům, které spor představuje pro účastníky řízení
82. Co se týče hospodářských zájmů, které byly ve hře, je namístě se s přihlédnutím k tvrzením žalobkyně, která nebyla Komisí zpochybněna a ani jim neodporují písemnosti ve spise, domnívat, že výsledek tohoto sporu měl pro žalobkyni velkou důležitost.
Celkové posouzení
83. S ohledem na všechny předcházející okolnosti se Soud domnívá, že celkové náklady řízení žalobkyně v dotčených věcech, nahraditelné Komisí, budou správně posouzeny, pokud budou určeny na 34 260 eur.
84. Z důvodu neexistence návrhu účastníků řízení na náhradu výdajů vynaložených pro účely probíhajícího řízení o určení nákladů řízení není namístě o nich rozhodnout.
Výrok
Z těchto důvodů
SOUD (třetí senát)
rozhodl takto:
Celková částka nákladů řízení, které musí Komise nahradit IPK‑München, se určuje na 34 260 eur.
V Lucemburku dne 13. ledna 2006.