JJuuddiikkaattuurraa  NNeejjvvyyššššííhhoo  ssoouudduu
Spisová zna čka: 20 Cdo 5198/2017 
Typ 
rozhodnutí:
USNESENÍ 
Kategorie 
rozhodnutí:
E   
Aplikovaná 
norma:
§ 237 o. s. ř. ve zn ění od 01.01.2014 do 29.09.2017  
Heslo: Uznání cizích rozhodnutí 
Dovolání 
Přípustnost dovolání  
ECLI: ECLI:CZ:NS:2018:20.CDO.5198.2017.1 
Právní v ěta:
Datum 
rozhodnutí:
27.11.2018 
20 Cdo 5198/2017-1146 
USNESENÍ 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senát ě složeném z p ředsedy senátu JUDr . 
Zby ňka Poledny a soudc ů JUDr. Aleše Zezuly a JUDr. Vladimíra K ůrky v právní v ěci 
žalobce TEREX USA, LLC  (podnikajícího pod názvem Terex Cranes Wilmington) , se 
sídlem ve Westportu, Nyala Road  200, Connecticut 06880, Spojené státy americké, 
zastoupeného JUDr. Martinem Dan čišinem, advokátem se sídlem v Praze 1, Husova 240/5 , 
proti žalovaným 1) BEMARMARA CONSULTING, a . s. , v konkurzu, se sídlem v 
Benešov ě, Černoleská 1930, identifika ční číslo osoby 26417936, 2) BAEST Machinery 
Holding, a . s. , se sídlem v Benešov ě, Černoleská 1930, identifika ční číslo osoby 45796360, 
a 3) BAEST Machines & Structures, a.  s.,se sídlem v Benešov ě, Černoleská 1930, 
identifika ční číslo osoby 28939131, žalovaným 2) a 3) zastoupeným  JUDr. Petrem B řízou, 
LL.M., Ph.D., advokátem se sídlem v Praze, Kliments ká 1216/46, o uznání cizozemského 
rozhodnutí, vedené u Okresního soudu v Benešov ě pod sp. zn. 5 C 220/2015, o dovolání 
žalobce a o dovolání žalované 2) a 3) proti rozsudk u Krajského soudu v Praze ze dne 22. 
února 2017, č. j. 30 Co 485/2016-1030, t a k t o : 
I.   Dovolání žalobce se odmítá .
II.   Dovolání žalovaných 2) a 3) se odmítá .
III.   Žádný z ú častník ů nemá právo  na náhradu náklad ů dovolacího řízení.
O d ů v o d n ě n í :
V ozna čené v ěci Okresní soud v Benešov ě (dále „soud prvního stupn ě“) rozsudkem ze 
dne 7. 6. 2016, č. j. 5 C 220/2015-375, zamítl návrh žalobce na uznání rozhodnutí vydaného 
Okresním soudem v Delaware dne 19. 2. 2015, Spojené  státy americké, zna čka C. A. No . 
1:09-cv-00371-GMS (dále jen „rozhodnutí Delaware“ - výrok I.), zamítl návrh žalovaných 2) 
a 3) na uložení povinnosti žalobce složit jistotu n a náklady řízení (výrok II.), žalobci uložil 
povinnost zaplatit na náhrad ě náklad ů řízení žalované 2) částku 8 712 Kč a žalované 3) tutéž 
částku (výroky III. a IV.) a ve vztahu mezi žalobcem  a žalovanou 1) rozhodl tak, že žádný z 
nich právo na náhradu náklad ů řízení nemá (výrok V.). 
Soud prvního stupn ě p ředn ě dovodil k projednání a rozhodnutí v ěci svoji pravomoc a 
příslušnost (§ 1, § 14 a § 16 odst. 2 zákona č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu 
soukromém, ve zn ění pozd ějších p ředpis ů - dále jen „ZMPS“) a uzav řel, že provedení řízení 
nebrání prohlášení konkurzu na majetek žalované 1),  nebo ť ve sporu o uznání cizozemského 
rozhodnutí se nerozhoduje o pohledávce či jiném majetkovém právu, a řízení proto 
nezasahuje do majetkové podstaty dlužníka. P ři zkoumání p ředpoklad ů pro uznání rozhodnutí 
Delaware soud prvního stupn ě konstatoval absenci doložky právní moci resp. potv rzení 
příslušného orgánu o právní moci rozhodnutí. Z § 14 Z MPS plyne požadavek „na dodání 
potvrzení p říslušného cizího orgánu o tom, že rozhodnutí Delawa re má vlastnost právní 
moci“ (ve smyslu „závaznosti a nezm ěnitelnosti“). K dopln ění takového potvrzení soud 
prvního stupn ě žalobce vyzval, avšak žalobce p ředložil pouze čestné prohlášení (tzv. affidativ 
) svého advokáta a odkázal na právní p ředpisy, podle nichž rozhodnutí nelze napadnout 
opravným prost ředkem. Prohlášení advokáta žalobce nepovažoval soud  prvního stupn ě za 
dostate čné a požádalo spolupráci Ministerstvo spravedlnosti  ( jeho mezinárodní civilní  
odbor), které opat řilo sd ělení Generálního konzulátu České republiky v New Yorku ze dne 
25. 4. 2016 o možnosti žalující strany zajistit si p říslušné potvrzení soudu či opat řit vyjád ření 
nezávislého advokáta formou tzv. Legal Opinion Letter . Soud prvního stupn ě p ředložené 
prohlášení advokáta žalobce za takový dokument  nepovažoval a podotkl, že rozhodnutí 
Delaware není opat řeno ani tzv. postilou (doložkou podle Haagské úmluv y o zrušení 
požadavku ov ěř ování cizích ve řejných listin ze dne 5. 10. 1961, publikované ve Sb írce 
zákon ů pod č. 45/1999). Zabýval se dále negativními podmínkami pro uznání cizozemského 
rozhodnutí (§ 15 odst. 1 ZMPS) a nedovodil p říslušnost soud ů státu Delaware ve smyslu § 15 
odst. 1 písm. a) ZMPS (žalovaná 1/ p říslušnost soudu státu Delaware odmítla), jakož i  
podmínku záruky tzv. materiální vzájemnosti (§ 15 o dst. 1 písm. f/ ZMPS), protože 
předpokladem uznání rozhodnutí na pen ěžitá pln ění ve stát ě Delaware musí být prokázání 
toho, že rozhodnutí je kone čné a vynutitelné (s odkazem na Delaware Code a Unif orm 
Foreign Money Judgements Recognition Act z roku 196 2). Uznání rozhodnutí Delaware by 
se rovn ěž p říčilo českému ve řejnému po řádku podle § 15 odst. 1 písm. e) ZMPS, nebo ť bylo 
vydáno pro zmeškání po n ěkolika letech z d ůvodu „absence právního zastoupení a žalovaní 
ani nebyli řádn ě obesláni“; bez provedení dokazování a zjiš ťování výše škody jim byla 
uložena sankce ve výši 23 milión ů USD (cca p ůl miliardy K č), tj. v částce odpovídající 
anglosaskému institutu tzv. punitive damages , který obecn ě nemusí být v rozporu s českým 
ve řejným po řádkem, ale v posuzovaném p řípad ě má jednozna čný sank ční a „likvida ční“ 
charakter bez p řítomné kompenza ční složky. Uznání rozhodnutí brání podmínka podle §  15 
odst. 1 písm. d) ZMPS, nebo ť ve vztahu k žalovaným došlo k porušení p ředpoklad ů řádného
doru čení písemností ve smyslu Úmluvy o doru čování soudních a mimosoudních písemností v 
cizin ě ve v ěcech ob čanských a obchodních ze dne 15. 11. 1965 (publikova né pod č. 85/1982 
Sb.), jejímiž smluvními stranami jsou rovn ěž Česká republika a Spojené státy americké a  
podle níž je k námitce České republiky vylou čeno doru čování soudních písemností na jejím 
území z jiného smluvního státu prost řednictvím pošty.  
Krajský soud v Praze (dále „odvolací soud“) k odvol ání žalobce rozsudkem ze dne 22. 
2. 2017, č. j. 30 Co 485/2016-1030, potvrdil rozsudek soudu prvn ího stupn ě (vyjma výroku 
II., který z ůstal odvoláním nedot čen) a rozhodl o náhrad ě náklad ů odvolacího řízení tak, že 
žalobci uložil povinnost zaplatit žalované 2) částku 11 253 Kč a žalované 3) částku 3 448,50 
Kč.
Odvolací soud p ředn ě odmítl námitky žalobce týkající se procesních poch ybení soudu 
prvního stupn ě, který mohl ve v ěci rozhodnout bez na řízení jednání, a to formou rozsudku, 
aniž vy čkal dalšího vyjád ření žalobce p řed postupem podle § 16 odst. 2 v ěty t řetí ZMPS. 
Nebyl rovn ěž povinen žalobce pou čovat o povinnosti tvrzení a povinnosti d ůkazní  (§ 118a 
zákona č. 99/1963 Sb., ob čanský soudní řád, ve zn ění pozd ějších p ředpis ů – dále vesm ěs o. s. 
ř.), nebo ť své rozhodnutí nezaložil na záv ěru, že žalobce „neunesl b řemeno tvrzení a d ůkazní 
břemeno“.
Odvolací soud se zcela ztotožnil se záv ěry soudu prvního stupn ě v otázce pravomoci 
(mezinárodní p říslušnosti) soudu České republiky a v otázce dopadu insolven čního řízení 
žalované 1) na řízení zkoumané (tj. že prohlášení konkurzu na majet ek žalované 1/ nep řekáží 
řízení o uznání cizozemského rozhodnutí). Konstatova l, že Spojené státy americké (resp. stát 
Delaware) a Česká republika neuzav řeli či spole čně nep řistoupili k mezinárodní smlouv ě 
upravující spolupráci v oblasti uznání a výkonu roz hodnutí, tudíž - nelze-li aplikovat právo 
Evropské unie - je t řeba na spor použít ustanovení ZMPS . Tento zákon umož ňuje zejména v 
souvislosti s uznáním a výkonem cizího rozhodnutí uplatnit výhradu ve řejného po řádku (§ 15 
odst. 1 písm. e/ a § 16 odst. 1 ZMPS), jejímž d ůvodem bude obecn ě porušení práva na  
spravedlivý proces. Záv ěry soudu prvního stupn ě v tomto bod ě odvolací soud ozna čil za 
správné. Soud prvního stupn ě se podrobn ě vypo řádal s jednotlivými d ůvody pro odep ření 
uznání rozhodnutí Delaware (tyto d ůvody jsou negativn ě a taxativním zp ůsobem vymezené v 
§ 15 ZMPS a nesmí být dán žádný z nich, aby cizozem ské rozhodnutí mohlo být uznáno) a 
odvolací soud    jeho záv ěr, že pro nedostatky v p ůvodním řízení, zjevný rozpor s ve řejným 
po řádkem a pro absenci vzájemnosti nelze rozhodnutí De laware uznat, aproboval. V otázce 
právní moci rozhodnutí Delaware odvolací soud d ůkazní řízení p řed soudem prvního stupn ě 
doplnil a vyšel z čestného prohlášení advokáta Chada R. Lingenfeldera ze dne 9. 9. 2016, 
potvrzujícího, že rozhodnutí Delaware bylo vydáno j ako rozsudek pro zmeškání a odvolání 
do t řiceti dn ů od jeho vydání nebylo podáno, takže rozhodnutí je „pravomocné a vykonatelné 
ze zákona“. Odvolací soud zárove ň (oproti soudu prvního stupn ě) konstatoval, že k 
rozhodnutí Delaware je p řipojena doložka Apostille  na základ ě Haagské úmluvy z 5. 10. 
1961. Uvedl zárove ň, že samotný pojem právní moci je t řeba nazírat z perspektivy českého 
práva a obnáší závaznost pro ú častníky řízení a nezm ěnitelnost, takže soud prvního stupn ě 
tuto pozitivní podmínku podle § 14 ZMPS hodnotil správn ě.
Ohledn ě výpo čtu náhrady náklad ů řízení odvolací soud vyšel - shodn ě jako soud 
prvního stupn ě - z názoru, že řízení o uznání a výkonu cizozemského rozhodnutí je řízením 
formálním, nevede k p římému výkonu povinnosti rozhodnutím uložené a má po uze umožnit 
vykonatelnost rozhodnutí na území České republiky. Tomu odpovídá odm ěna za úkon právní 
služby advokáta z tarifní hodnoty 10 000 K č podle § 9 odst. 1 ve spojení s § 7 bodem 4 a § 11 
vyhlášky Ministerstva spravedlnosti č. 177/1996 Sb., o odm ěnách advokát ů a náhradách
advokát ů za poskytování právních služeb (advokátní tarif), ve zn ění pozd ějších p ředpis ů (dále 
jen  „AT“). 
Rozsudek odvolacího soudu napadl dovoláním žalobce,  který namítal jeho 
nep řezkoumatelnost ve smyslu § 242 odst. 3 o. s. ř. a p řípustnost vymezil tak, že odvolací 
soud rozhodné otázky 1) vadného postupu soudu první ho stupn ě (zejména absence ústního 
projednání v ěci a pou čení podle § 118a o. s. ř.), 2) pr ůkaznosti právní moci rozhodnutí 
Delaware, 3) údajné nep říslušnosti amerického soudu k vydání rozhodnutí Del aware, 4) 
údajné nemožnosti řádné obrany p řed americkým soudem, 5) podmínky vzájemnosti a 6) 
údajné rozpornosti rozhodnutí Delaware s ve řejným po řádkem vy řešil „zp ůsobem, která má 
být (…) vy řešena jinak (§ 237 o. s. ř)“.
Podle dovolatele není na volném uvážení soudu, zda ústní jednání na řídí či nikoli, 
protože § 16 odst. 2 ZMPS je nutno vykládat v soula du s článkem 6 Evropské úmluvy o 
lidských právech s p řim ěř eným použitím o. s. ř. ve vztahu k pou čovací povinnosti podle § 
118a o. s. ř. (s odkazem dovolatele na rozhodnutí Nejvyššího so udu ze dne 31. ledna 2006, 
sp. zn. 29 Odo 204/2003, rozsudek ze dne 21. srpna 2003, sp. zn. 29 Odo 850/2001, 
rozhodnutí ze dne 11. dubna 2005, sp. zn. 21 Cdo 19 65/2005, rozsudek ze dne 25. dubna 
2007, sp. zn. 32 Odo  1528/2005, rozsudek ze dne 26 . kv ětna 2010, sp. zn. 23 Cdo 
3749/2008, a na nález Ústavního soudu ze dne 8. března 2011, sp. zn. I. ÚS 3227/07). Jestliže 
se v daném řízení ukázalo, že n ěkterý z ú častník ů nevylí čil všechny rozhodné skute čnosti, 
nenavrhl d ůkazy pot řebné k prokázání sporných tvrzení nebo m ěli-li soud prvního stupn ě za 
to, že v ěc lze po právní stránce posoudit jinak než podle ú častníkova názoru, byl povinen p ři 
na řízeném jednání ú častníka vyzvat k dopln ění jeho podání (§ 118a o. s. ř.). Ačkoli žalobce 
dodal oficiální seznam úkon ů a dokument ů v řízení vedeném p řed soudem pro okres 
Delaware a čestné prohlášení advokáta Johna C. Cordreye, soud prvního stupn ě jej nepou čil o 
tom, že d ůkazy považuje za nedostate čné.
Ve vztahu ke skutkovým okolnostem p řípadu se dovolatel obsáhle vyjád řil v článku V. 
dovolání a konkretizoval své námitky týkající se vz niku nároku a jeho výše, řízení p řed 
Federálním okresním soudem pro okres Delaware a ú časti žalovaných p řed uvedeným 
soudem. Ozna čil dále za nesprávn ě řešené otázky právní moci rozhodnutí Delaware a d ůvod ů 
pro odep ření uznání cizozemského rozhodnutí podle § 15 odst.  1 písm. a) ZMPS (tzv. 
zrcadlová jurisdikce), § 15 odst. 1 písm. d) ZMPS ( nemožnost řádn ě se ú častnit řízení), § 15 
odst. 1 písm. f) ZMPS (vzájemnost) a § 15 odst. 1 p ísm. e) ZMPS (rozpor s ve řejným 
po řádkem). Zd ůraznil, že rozhodnutí Delaware nemá sank ční charakter (ve smyslu punitive  
damages ), nebo ť žalobce doložil existenci své pohledávky z titulu náhrady škody. Dovolatel 
z uvedených d ůvod ů navrhl, aby dovolací soud napadený rozsudek odvola cího soudu a 
sou časn ě i rozsudek soudu prvního stupn ě zrušil a v ěc vrátil soudu prvního stupn ě k dalšímu 
řízení.
K dovolání žalobce se žalované 2) a 3) vyjád řily podáním ze dne 13. 10. 2017 tak, že 
podle jejich názoru dovolání není p řípustné, protože žalobce neozna čil a nedoložil napln ění 
některého z d ůvod ů § 237 o. s. ř. a rovn ěž nevymezil žádnou otázku procesního a hmotného 
práva, která má být řešena jinak. Odvolací soud se s námitkami žalobce d ostate čně vypo řádal 
a oba soudy postupovaly v ůč i žalobci zcela po právu. Rozhodnutí Delaware nem ůže být v 
České republice uznáno, jelikož porušuje tém ěř  všechny principy , na nichž je systém 
uznávání cizích rozhodnutí postaven.
Žalované 2) a 3) rozsudek odvolacího soudu napadly rovn ěž dovoláním sm ěř ujícím 
pouze proti p říslušným výrok ům o náhrad ě náklad ů řízení. Podle jejich názoru nebyla otázka
použití tarifní hodnoty podle § 9 odst. 1 AT pro řízení o uznání cizozemského rozhodnutí 
doposud v rozhodování dovolacího soudu vy řešena, případn ě má být vy řešena jinak. Odkaz 
odvolacího soudu na usnesení Nejvyššího soudu ze dn e 1. října 2015, sp. zn. 26 Cdo 
3078/2015, není podstatný, nebo ť ozna čená v ěc v řízení o prohlášení vykonatelnosti podle 
Na řízení Rady  (ES) č. 44/2001 není s posuzovaným p řípadem analogická. Řízení podle § 16 
odst. 2 ZMPS nemá formální charakter a by ť v n ěm teoreticky platí princip zákazu 
přezkoumávání v ěci samé, „prakticky k p řezkoumávání dochází, a to v rámci d ůvod ů 
stanovených v ustanovení § 15 odst. 1 písm. d) a pí sm. e) ZMPS ( řešeny byly právní otázky, 
které se b ěžn ě řeší u soud ů jednajících ve v ěci samé)“.  P ředm ětem posuzovaného řízení je 
věc ocenitelná ( jde o výši nároku v řízení p řed americkým soudem ) a p ředstavuje tak tarifní 
hodnotu pro výpo čet odm ěny advokáta. Odm ěna advokáta ve výši 1 500 K č za jeden úkon 
právní služby, vypo čtená podle § 9 odst. 1 AT, by s ohledem na „enormní “ složitost sporu 
byla v rozporu se smyslem a p ředevším repara ční funkcí náhrady náklad ů řízení.  Podle 
návrhu žalovaných by dovolací soud m ěl rozsudek odvolacího soudu ve výrocích o náhrad ě 
náklad ů řízení zm ěnit a p řiznat podle § 8 odst. 1 a § 7 budu 7 AT žalované 2)  částku 1 343 
777,60 K č za řízení p řed soudem prvního stupn ě a částku 1 402 385 K č za řízení p řed 
odvolacím soudem, žalované 3) částku 1 343 777,60 K č za řízení p řed soudem prvního 
stupn ě a částku 504 098,10 Kč za řízení p řed odvolacím soudem, alternativn ě p řiznat částky v 
polovi ční výši podle analogického použití § 11 odst. 2 pís m. e) AT.  
Nejvyšší soud jako soud dovolací  (viz § 10a o. s. ř.) rozhodl o dovolání podle 
ob čanského soudního řádu ve zn ění ú činném od 1. 1. 2014 do 29. 9. 2017 (srov. čl. II bod 2 
zákona č. 293/2013 Sb., kterým se m ění zákon č. 99/1963 Sb., ob čanský soudní řád, ve zn ění 
pozd ějších p ředpis ů, a n ěkteré další zákony, a čl. II bod 2 p řechodných ustanovení zákona č. 
296/2017 Sb., kterým se m ění zákon č. 99/1963 Sb., ob čanský soudní řád, ve zn ění 
pozd ějších p ředpis ů, zákon č.292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních, ve zn ění 
pozd ějších p ředpis ů, a n ěkteré další zákony), dále op ět „o. s. ř.“, bez jednání (viz § 243a odst. 
1 o. s. ř.) se záv ěrem, že dovolání žalobce a dovolání žalovaných 2) a  3) nejsou p řípustná.
Podle § 237 o. s. ř. není-li stanoveno jinak, je dovolání p řípustné proti každému rozhodnutí  
odvolacího soudu, kterým se odvolací řízení kon čí, jestliže napadené rozhodnutí závisí na  
vy řešení otázky hmotného nebo procesního práva, p ři jejímž řešení se odvolací soud odchýlil 
od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu nebo  která v rozhodování dovolacího soudu 
dosud nebyla vy řešena nebo je dovolacím soudem rozhodována rozdíln ě anebo má-li být 
dovolacím soudem vy řešená právní otázka posouzena jinak.
Nejvyšší soud ve své rozhodovací praxi opakovan ě zd ůraznil , že požadavek, aby dovolatel v 
dovolání konkrétn ě uvedl, v čem spat řuje spln ění p ředpoklad ů p řípustnosti dovolání, je podle  
ustanovení § 241a odst. 2 o. s. ř. obligatorní náležitostí dovolání. M ůže-li být dovolání 
přípustné jen podle § 237 o. s. ř. ( jako je tomu v posuzované v ěci ), je dovolatel povinen v  
dovolání vymezit, které z tam uvedených hledisek považuje za spln ěné, přičemž k projednání 
dovolání neposta čuje pouhá citace textu ustanovení § 237 o. s. ř. či jeho části. Jiný výklad by 
vedl ke zjevn ě nesprávnému (textu ob čanského soudního řádu odporujícímu) záv ěru, že 
dovolání je ve smyslu ustanovení § 237 o. s. ř. přípustné vždy, když v n ěm dovolatel vymezí 
dovolací d ůvod (srov. nap ř. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 16. kv ětna 2013, sp. zn. 26 
Cdo 1115/2013, ze dne 23. července 2013, sp. zn. 25 Cdo 1559/2013, ze dne 27. srpna 2013, 
sen. zn. 29 NSCR  55/2013, ze dne 29. srpna 2013, sp. zn. 29 Cdo 248 8/2013, ze dne 23. října 
2013, sp. zn. 29 Cdo 2649/2013, ze dne 31. října 2013, sen. zn. 29 NSCR  97/2013, a ze dne 
30. ledna 2014, sen. zn. 29 ICdo 7/2014), p řičemž musí být z obsahu dovolání patrno, o 
kterou otázku hmotného nebo procesního práva jde (s rov. shodn ě nap ř. usnesení Nejvyššího
usnesení ze dne ze dne 25. zá ří 2013, sp. zn. 29 Cdo 2394/2013, uve řejn ěné pod číslem 
4/2014 ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek).  Z povahy v ěci vyplývá, že v konkrétním 
případ ě m ůže být spln ěno vždy pouze jedno ze zákonem stanovených kritérií  p řípustnosti 
dovolání, nebo ť spln ění jednoho kritéria p řípustnosti dovolání vylu čuje, aby sou časn ě pro 
řešení téže otázky bylo napln ěno kritérium jiné (srov. nap ř. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 
25. června 2014, sp. zn. 26 Cdo 1590/2014, proti n ěmuž podanou ústavní stížnost Ústavní 
soud České republiky usnesením ze dne 30. června 2015, sp. zn. I. ÚS 2967/2014, odmítl). 
Jestliže žalobce ke všem rozporovaným d ůvod ům odvolacího soudu (potažmo soudu prvního 
stupn ě), jež vedly k zamítnutí žaloby  (viz shora), formuluje p řípustnost dovolání tak, že soud 
tyto náležitosti uznání cizího rozhodnutí řešil „zp ůsobem, která má být (…) vy řešena jinak“, 
zcela se míjí s dikcí hledisek uvedených v ustanovení § 237 o. s. ř. Měl-li dovolatel v úmyslu 
zvolit kritérium p řípustnosti dovolání ve zn ění části zákonné v ěty § 237 o. s. ř. „…má-li být 
dovolacím soudem vy řešená právní otázka posouzena jinak“, obsah  dovolá ní  - by ť  se jedná 
o dovolání zna čné rozsahem - tomu v p řípad ě negativn ě vymezených zákonných podmínek 
uznání rozhodnutí (§ 15 ZMPS) neodpovídá, protože ž alobce k t ěmto bod ům dovolání 
žádnou judikaturu dovolacího soudu (tj. nikoli soud u jiného) neozna čuje (či alespo ň právní 
záv ěry rozhodnutí Nejvyššího soudu necituje) a sou časn ě neargumentuje d ůvody, pro č by tato 
judikatura m ěla být p řekonána .
Dovolatelem konkretizovaná judikatura Nejvyššího soudu je p řítomna toliko u námitky 
nedostatku ústního projednání v ěci v kombinaci s nedostatkem pou čovací povinnosti soudu 
podle § 118a o. s. ř., která je výhradn ě spjata s otázkou doložení právní moci (a 
vykonatelnosti) rozhodnutí Delaware. I v tomto p řípad ě však žalobce poukazuje na 
rozpornost postupu odvolacího soudu (a soudu prvníh o stupn ě) ve spojení s výslovnou 
námitkou, že odvolací soud vy řešil uvedené otázky „zp ůsobem, které mají být“ podle 
dovolatele „vy řešeny jinak“ a s odkazem žalobce na § 237 o. s. ř. Žalobce rovn ěž p řehlíží, že 
odvolací soud dokazování p řed soudem prvního stupn ě doplnil a existenci právní moci 
rozhodnutí Delaware, jakož i apostilu  (jednoduchou doložku , která ve státech tzv. Haagské 
úmluvy potvrzuje, že byl dokument vydán p říslušným orgánem) v t ěchto d ůkazech nalezl. 
Ačkoli se s uvedenými d ůkazy odvolací soud explicitn ě nevypo řádal, z obsahu napadeného 
rozsudku je zjevné, že (vzdor uvedeným d ůkaz ům) d ůvody k potvrzení rozsudku soudu 
prvního stupn ě odvolací soud založil na záv ěru, že „samotný pojem právní moci je (…) t řeba 
nazírat z perspektivy českého práva - obnáší tedy závaznost pro ú častníky a nezm ěnitelnost“, 
k n ěmuž nebylo nutno pou čovat žalobce o povinnosti navrhnout další d ůkazy k prokázání 
sporného tvrzení podle § 118a o. s. ř. (srov. nap ř. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 20. 
února 2014, sp. zn. 23 Cdo 1000/2013, usnesení Nejv yššího soudu ze dne 7. listopadu 2014, 
sp. zn. 32 Cdo 1891/2014, či usnesení Nejvyššího soudu ze dne 20. října 2015, sp. zn. 28 Cdo 
1165/2015). Z rozsudku odvolacího soudu sou časn ě plyne, že t ěžišt ě potvrzujícího 
rozhodnutí spo čívalo v p řezkoumání negativn ě vymezených p ředpoklad ů uznání cizího 
rozhodnutí podle § 15 ZMPS, tudíž i z toho je z řejmé, že otázka ústního (ne)projednání v ěci 
(k ústnímu projednání soudy v posuzovaném formálním řízení nejsou povinny - viz § 16 odst. 
2 in fine ZMPS) a (ne)ud ělení pou čení podle § 118a o. s. ř. nebyla a není otázkou rozhodnou 
a rozsudek odvolacího soudu na ní nezávisí (ve smyslu § 237 o. s. ř.). 
Skutkové námitky žalobce nemohou samy o sob ě p řípustnost dovolání založit (viz 
nap ř. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 23. července 2014, sp. zn. 29 Cdo 2125/2014, či 
usnesení Nejvyššího soudu ze dne 30. října 2014, sp. zn. 29 Cdo 4097/2014) a k tvrzené va d ě 
řízení (soudem neposkytnutá lh ůta k vyjád ření žalobce) nelze u nep řípustného dovolání 
přihlédnout (viz § 242 odst. 3 o. s. ř.).
Požadavek p řípustnosti nespl ňuje ani dovolání žalovaných 2) a 3), a čkoli v tomto 
případ ě dovolatelky respektovaly zn ění § 237 o. s. ř. (tj. že p ředkládaná otázka „v 
rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vy řešena“).  Nejvyšší soud však již ohledn ě 
stanovení odm ěny advokáta v usnesení ze dne 1. října 2015, sp. zn. 26 Cdo 3078/2015, 
dostate čně vysv ětlil, že p ředm ětem řízení o uznání a výkonu cizozemského rozhodnutí je jen  
posouzení, zda došlo ke spln ění formálních náležitostí stanovených právním p ředpisem. Z 
tohoto d ůvodu je dané řízení (oproti řízením exeku čnímu či vykonávacímu) formální, mající 
pouze umožnit vykonatelnost rozhodnutí na území České republiky a nevedoucí k p římému 
výkonu povinnosti uložené v cizozemském rozhodnutí.  Pro ú čely stanovení odm ěny advokáta 
proto nelze p ředm ět řízení ocenit a je nutno aplikovat § 9 odst. 1 AT, k terý stanoví tarifní 
hodnotu částkou 10 000 Kč. 
Vzhledem k tomu, že na posuzovaný p řípad záv ěry dovolacího soudu nepochybn ě 
dopadají a není d ůvod se od nich odchylovat, p řičemž odvolací soud (ve shod ě se soudem 
prvního stupn ě) p ři stanovení odm ěny advokáta uvedenou judikaturu dovolacího soudu 
respektoval, dovolatelky 2) a 3) hledisko p řípustnosti nevystihly. 
Nejvyšší soud z t ěchto d ůvod ů dovolání žalobce a dovolání žalovaných  2) a 3) podle 
ustanovení § 243c odst. 1 věty první o. s. ř. odmítl.
Ob ě procesní strany zaznamenaly v dovolacím řízení stejný výsledek, takže žádná z 
nich právo na náhradu náklad ů dovolacího řízení nemá (viz § 142 odst. 2, § 224 odst. 1 
a § 243b o. s. ř.). 
Pou čení: Proti tomuto usnesení není opravný prost ředek p řípustný.
V Brn ě dne 27. 11. 2018 
            JUDr. Zbyn ěk 
Poledna 
         předseda senátu