62006CC0162_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Tribunal Supremo (Španělsko), správní senát, plénum třetího senátu, pokládá Soudnímu dvoru otázku týkající se výkladu čl. 7 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES ze dne 15. prosince 1997 o společných pravidlech pro rozvoj vnitřního trhu poštovních služeb Společenství a zvyšování kvality služby(2) předtím, než byla změněna směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2002/39/ES ze dne 10. června 2002(3) .
I – Právní rámec, skutkový stav sporu a předběžná otázka
2. Článek 7 odst. 2 směrnice 97/67 povoluje zachování vyhrazených služeb takto:
„[...]
2. V míře nutné pro zajištění zachování všeobecných služeb mohou být přeshraniční zásilky a adresné reklamní zásilky i nadále vyhrazeny v rámci cenových a hmotnostních limitů stanovených v odstavci 1.
[...].“
3. Zákon 24/1998 ze dne 13. července 1998 o všeobecných poštovních službách a liberalizaci poštovních služeb(4), kterým byla provedena směrnice 97/67, ve svém čl. 18 odst. 1 písm. C), platném v rozhodné době, stanoví:
„1. Provozovateli, který je pověřen poskytováním všeobecných poštovních služeb, jsou podle čl. 128 odst. 2 Ústavy a za podmínek stanovených v následující kapitole výlučně vyhrazeny tyto služby spadající do všeobecných poštovních služeb:
[…]
C) Příchozí a odchozí přeshraniční služby týkající se dopisů a pohlednic, v rámci cenových a hmotnostních limitů stanovených v písmeni B). Přeshraniční službou se pro účely tohoto zákona rozumí služba poskytovaná z jiných států či poskytovaná do jiných států.“
4. Článek 41 odst. 2 písm. b) zákona 24/1998 definuje jako velmi závažný správní delikt: „poskytování poštovních služeb vyhrazených poskytovateli všeobecných poštovních služeb bez jeho povolení, čímž je ohroženo jeho poskytování služeb“. Odstavec 3 písm. a) stanoví, že „[z]a závažné správní delikty se považují: a) správní delikty uvedené v písm. a) až i) odstavce 2 výše, pokud nebyly spáchány za okolností, které je dovolují kvalifikovat jako velmi závažné“.
5. Od roku 1988 poskytovala společnost International Mail Spain SL (dříve TNT Express Worldwide Spain SL) odchozí přeshraniční poštovní služby týkající se pohlednic vybíraných v hlavních španělských turistických lokalitách. Za tímto účelem byly v hotelech, kempincích, penzionech, supermarketech atd. rozmístěny poštovní schránky na pohlednice určené do zahraničí ofrankované pomocí nálepek, které byly k dostání ve stejných prodejnách jako pohlednice.
6. Secretaría General de Comunicaciones (Ministerio de Fomento) měl za to, že poskytování takovýchto služeb představuje závažný správní delikt, jak to stanoví článek 41 zákona 24/1998. Rozhodnutím ze dne 16. června 1999 uložil International Mail Spain SL pokutu ve výši 10 milionů ESP (+/- 60 100 eur) a nařídil jí, aby se zdržela nabízení a poskytování takových služeb.
7. Společnost International Mail Spain SL podala žalobu ke správnímu senátu Tribunal Superior de Justicia de Madrid, který ji dne 6. června 2002 zamítl a mimo jiné rozhodl, že zákon 24/1998 je v souladu se směrnicí 97/67. International Mail Spain SL podala opravný prostředek k Tribunal Supremo, který dne 7. března 2006 formuloval následující předběžnou otázku:
„Umožňuje čl. 7 odst. 2 směrnice 97/67 […], který povoluje státům zahrnout mezi vyhrazené poštovní služby přeshraniční zásilky, těmto členským státům stanovit uvedené vyhrazení jedině pokud prokáží, že bez něj je ohrožena finanční rovnováha poskytovatele všeobecných služeb, nebo jej mohou naopak zachovat také na základě jiných důvodů, mimo jiné důvodů vhodnosti, týkajících se celkového stavu poštovního odvětví, včetně stupně liberalizace uvedeného odvětví v okamžiku, kdy se rozhoduje o tomto vyhrazení?“
8. Předkládající soud usoudil, že v případě, kdy by čl. 18 odst. 1 písm. C) zákona 24/1998 porušoval podmínky stanovené v čl. 7 odst. 2 směrnice 97/67, nemohlo by nedodržení španělského zákonného ustanovení ze strany soukromých provozovatelů vést k uložení správní sankce.
9. Pro doplnění rámce vymezujícího otázku položenou Tribunal Supremo, může být užitečné přihlédnout k tomu, že obsah odstavce 2 článku 7 předmětné směrnice byl přeformulován (nyní v odstavci 1) směrnicí 2002/39 následovně:
„[...]
V míře nezbytné pro zajištění poskytování všeobecné poštovní služby, například pokud již byly určité úseky poštovní činnosti liberalizovány nebo vzhledem k určitým charakteristikám specifickým pro poštovní služby v členském státě, mohou být odchozí přeshraniční zásilky nadále vyhrazené v rámci stejných hmotnostních a cenových limitů.
[...]“
II – Analýza
A – Přípustnost
10. Španělské království výslovně namítlo nepřípustnost předběžné otázky položené Tribunal Supremo. Lze odlišit dva důvody nepřípustnosti, jichž se Španělské království dovolává: 1) nesprávná formulace žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, jejímž předmětem se zdá být posouzení platnosti vnitrostátního normativního aktu; 2) nadbytečnost otázky a její hypotetická formulace.
11. Španělská vláda ve svém vyjádření tvrdí, že položením dotčené předběžné otázky nebo předběžných otázek Soudnímu dvoru jej vnitrostátní soud v projednávané věci žádá, aby posoudil, zda čl. 18 odst. 1 písm. c) zákona 24/1998 o poštovních službách je v souladu se směrnicí 97/67/ES nebo zda přesahuje rámec vytyčený touto směrnicí.
12. Dle mého názoru tato námitka není přesvědčivá. Pouze připomenu, že „i když Soudní dvůr není v rámci článku 234 ES příslušný k tomu, aby použil pravidla práva Společenství na určitý případ nebo posoudil slučitelnost ustanovení vnitrostátního práva s těmito pravidly, může vnitrostátnímu soudu poskytnout výklad práva Společenství, který pro něj může být užitečný při posuzování účinků jeho ustanovení“(5) . Úkolem Soudního dvora je podat výklad práva Společenství a poskytnout vnitrostátním soudům veškeré údaje nezbytné k určení, zda je vnitrostátní ustanovení slučitelné s právem Společenství.
13. Španělské království rovněž namítá nepřípustnost položené otázky, respektive obou položených otázek, protože postrádají užitečný účinek pro vyřešení sporu v původním řízení a protože jsou mimoto formulovány hypoteticky. Tento argument rovněž nemůže obstát.
14. Soudní dvůr již několikrát připomněl, že přístup respektující rozdělení příslušnosti mezi Soudní dvůr a vnitrostátní soud předpokládá, že „v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy zavedené článkem 234 ES je věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru“(6) . V důsledku toho, jestliže se otázky položené vnitrostátním soudem týkají výkladu ustanovení práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout(7) .
15. Kdyby se totiž postupovalo v souladu s úvahami navrhovanými Španělským královstvím, podle nichž ze skutečnosti, že odpověď Soudního dvora nemůže sama o sobě vyřešit spor v původním řízení, vyplývá nepřípustnost otázky, lze si klást otázku, v jakých případech je předběžná otázka přípustná. Řešení sporu v původním řízení závisí vždy na rozsudku založeném na skutkovém stavu a na vnitrostátních normách, jejichž posouzení je věcí vnitrostátního soudu. Skutečnost, že odpověď daná Soudním dvorem sama o sobě neumožňuje vyřešit spor v původním řízením, neznamená, že pro vyřešení sporu není nezbytná a užitečná. Domnívám se proto, že předběžná otázka je přípustná.
B – Výklad čl. 7 odst. 2 směrnice 97/67
16. Otázka položená španělským soudem se týká výkladu znění čl. 7 odst. 2, a zejména vymezení směrnicí 97/67 dané možnosti vyhradit některé služby, mezi nimi službu „přeshraničních zásilek“, poskytovateli všeobecných služeb.
17. Předkládající soud chce vědět, zda má být směrnice 97/67 vykládána tak, že členské státy mohou stanovit vyhrazení služeb jedině pokud prokáží, že bez vyhrazených práv je ohrožena finanční rovnováha poskytovatele všeobecných služeb, nebo zda jej mohou zachovat také na základě jiných důvodů, zejména důvodů týkajících se vhodnosti nebo celkového stavu poštovního odvětví, včetně stupně liberalizace uvedeného odvětví v okamžiku, kdy se rozhoduje o vyhrazení určitých služeb.
18. Postoje zúčastněných, kteří předložili vyjádření, lze shrnout následovně. Žalobkyně (International Mail Spain SL) a Komise Evropských společenství hájily striktní význam čl. 7 odst. 2 směrnice 97/67. Podle Komise uvedený čl. 7 odst. 2 musí být vykládán v tom smyslu, že vyhrazení služeb je povoleno jedině tehdy, pokud je nezbytné pro zajištění provozu všeobecných služeb za finančně vyvážených podmínek. K určení této nezbytnosti je třeba vzít v úvahu kromě dalších faktorů též stupeň liberalizace poštovní činnosti a charakteristiky specifické pro vnitrostátní poštovní služby.
19. Na druhé straně španělská a belgická vláda se shodují na širším výkladu čl. 7 odst. 2 směrnice 97/67 a hájí možnost členských států vycházet pro účely vyhrazení služeb z důvodů týkajících se celkové situace na trhu poštovních služeb, jako například ze stupně liberalizace odvětví nebo z charakteristik specifických pro poštovní služby v daném členském státě, a to v souladu s vodítky obsaženými ve směrnici 2002/39. Podle Španělského království ponechává tato směrnice volbu toho, zda služby vyjmenované v článku 7 budou, či nebudou vyhrazeny poskytovateli všeobecných služeb, na členských státech v rámci posouzení vhodnosti (které není spjato pouze se zachováním finančním rovnováhy).
20. Především, pokud jde o dichotomii mezi finanční rovnováhou a ostatními zohledňovanými důvody, je třeba konstatovat, že na rozdíl od toho, co by otázka mohla naznačovat, tyto dvě věci nejsou nutně ve vzájemném rozporu. Jak bude uvedeno dále, důležité je určit podmínky, za nichž mohou být tyto další důvody vzaty v úvahu. Zásadní je výklad výrazu „nutné pro zajištění zachování všeobecných služeb“ a jeho vztahu k pojmu finanční rovnováhy poskytovatele všeobecných služeb.
Právní posouzení
21. Poštovní odvětví prošlo procesem postupného otevírání a liberalizace. Tento vývoj byl poprvé upraven předpisem sekundárního práva v podobě směrnice 97/67. Možnost vyhradit určité služby podle článku 7 uvedené směrnice je výjimkou z uplatňování základních pravidel právního řádu Společenství obsažených ve Smlouvě o ES. Tyto výjimky musejí být vykládány restriktivně(8) . Navíc je jasné, že přijetím směrnice 97/67 nemůže dojít k zavedení normativního rámce odlišného od toho, který vyplývá ze Smlouvy. Čtyřicátý první bod odůvodnění předmětné směrnice ostatně připomíná, že „touto směrnicí není dotčeno používání pravidel Smlouvy, zejména pravidel hospodářské soutěže a volného pohybu služeb“.
22. Dynamičnost procesu liberalizace jasně vyplývá z osmého a devatenáctého bodu odůvodnění směrnice 97/67. Podle osmého bodu odůvodnění „opatření usilující o zajištění postupné a řízené liberalizace trhu a o zabezpečení řádné rovnováhy jejich uplatňování jsou nezbytná k zaručení volného pohybu služeb v poštovním odvětví jako takovém v celém Společenství, s výhradou povinností a práv poskytovatelů všeobecných služeb“. Devatenáctý bod odůvodnění pokračuje v tomto smyslu: „je přiměřené prozatímně povolit vyhrazení adresných reklamních zásilek a přeshraničních zásilek v rámci stanovených cenových a hmotnostních limitů; že jako další krok k dokončení vnitřního trhu poštovních služeb by mělo být přijato rozhodnutí o další postupné a řízené liberalizaci poštovního trhu, zejména s ohledem na liberalizaci přeshraničních a adresných reklamních zásilek, jakož i o dalším přezkoumání cenových a hmotnostních limitů“.
23. Článek 7 směrnice 97/67 stanoví možnost vyhradit „v nutné míře“ určité služby, zejména službu přeshraničních zásilek, jak je uvedeno v odstavci 2, v rámci cenových a hmotnostních limitů stanovených touž směrnicí. Navíc čtyřicátý druhý bod odůvodnění směrnice 97/67 jasně uvádí, že „[…] nic nebrání členským státům zachovat v platnosti či zavést opatření pro poštovní odvětví volnější než opatření stanovená touto směrnicí, ani, pokud tato směrnice přestane být použitelná, zachovat v platnosti opatření přijatá k provedení této směrnice za předpokladu jejich slučitelnosti se Smlouvou“.
24. Z toho je třeba vyvodit, že směrnice 97/67 stanoví limity pro omezení hospodářské soutěže slučitelné s právem Společenství v poštovním odvětví; otázka, kterou je třeba vyjasnit a která byla předložena Soudnímu dvoru k posouzení, se týká přesného výkladu výrazu použitého v uvedené směrnici, a sice „nutné pro zajištění zachování všeobecných služeb“. Odpověď dle mého názoru poskytují ustanovení téže směrnice a body jejího odůvodnění, jež upřednostňují výklad, který uvádí ustanovení sekundárního práva do souladu se Smlouvami(9) .
25. Směrnice 97/67 vytyčuje konečný rámec celkové liberalizace trhu s poštovními službami a soubor pravidel, která tato směrnice stanoví, neumožňuje členským státům omezit používání pravidel hospodář ské soutěže stanovených Smlouvou. V tomto ohledu je velmi explicitní její šestnáctý bod odůvodnění, ve kterém se uvádí, že „udržení rozsahu služeb, které mohou být vyhrazeny, v souladu s pravidly Smlouvy a aniž jsou dotčena pravidla hospodářské soutěže, se jeví oprávněné pro zajištění provozu všeobecných služeb za finančně vyvážených podmínek“. Z toho vyplývá, že tato směrnice předvídá velmi těsný vztah mezi provozem všeobecných služeb a stanovením vyhrazených služeb; toto vyhrazení zastává pomocnou funkci při zachování všeobecných služeb, tj. umožňuje jejich zajišťování za podmínky „finanční rovnováhy“(10) .
26. Ze znění směrnice 97/67 jasně vyplývá, že na prvním místě je třeba posoudit nutnost zajištění hospodářské a finanční rovnováhy poskytování všeobecných služeb. Je důležité upřesnit, že k tomu, aby mohly být poskytovateli všeobecných služeb vyhrazeny určité služby, není nutné, aby byla ohrožena ekonomická životaschopnost podniku, jemuž bylo svěřeno poslání ve veřejném zájmu, pokud se toto vyhrazení jeví nezbytné k zajištění hospodářské a finanční rovnováhy poskytování všeobecných služeb; podniku pověřenému poskytováním všeobecných služeb je toliko nutné umožnit, aby své poslání a své povinnosti plnil za ekonomicky přijatelných podmínek tak, aby zaručil zachování všeobecných služeb. Vyhrazená práva musejí být přiznána pouze v závislosti na potřebách všeobecných služeb. Pojem finanční rovnováhy je nutno vztáhnout k zachování všeobecných služeb jako takových, a nikoli k poskytovateli služeb, jak bylo rovněž uvedeno v předběžné otázce.
27. Povinnostem spjatým se všeobecnými službami, které pro poskytovatele představují náklady, musí odpovídat přínos zaručený přiznáním výhradních práv, a sice v případě uvedeném v článku 7 směrnice 97/67 v podobě služeb vyhrazených poskytovateli všeobecných služeb. Podle tohoto pojetí se může jevit užitečným a přijatelným umožnit vyrovnání mezi činnostmi, které jsou pro nositele všeobecných služeb výnosné, a těmi, které jsou pro něj méně výnosné(11) . Cílem je zamezit tomu, aby soutěžitel, na kterého se nevztahují povinnosti spojené se všeobecnými službami, takzvaně „vybíral třešinky na dortu“, tedy praxi, kdy se soutěžitel soustředí na hospodářsky výnosné činnosti z těch, které spadají do všeobecných služeb. Soutěžitelé poskytovatele všeobecných služeb mohou uplatňovat konkurenceschopnější ceny již z toho důvodu, že na rozdíl od poskytovatelů všeobecných služeb nejsou povinni využívat zisky dosažené ve výnosných odvětvích zcela nebo zčásti k vyrovnání ztrát zaznamenaných v nevýnosných odvětvích(12) .
28. Vyhrazením služeb státy zaručují podniku poskytujícímu všeobecné služby možnost plnit jeho poslání (pouze s ohledem na povinnosti vyplývající ze všeobecných služeb) za ekonomicky přijatelných podmínek. To znamená, že vyhrazení služeb je dovoleno pouze v případě, kdy je vyhrazení výnosných činností nezbytné k vyrovnání nákladů na provádění činností nevýnosných, což zaručuje podmínky hospodářské rovnováhy. Toto vyhrazení výlučných práv nesmí „nepříznivě ovlivňovat podmínky hospodářské soutěže“, jak to upřesňuje dvacátý osmý bod odůvodnění směrnice 97/67. To znamená, že subvencování nevyhrazeného odvětví ziskem z vyhrazeného odvětví nesmí nepříznivě ovlivňovat podmínky hospodářské soutěže v nevyhrazených odvětvích pro podniky, které nemají zvláštní práva.
29. Je-li vyhrazení služeb vztaženo k zachování všeobecných služeb, a nikoli k finanční rovnováze podniku poskytujícího služby, znamená to záruku, že zvláštní práva budou přiznána na základě objektivního kritéria úzce spjatého s náklady spojenými se všeobecnými službami. Uplatnění tohoto objektivního kritéria povede buď k vyhrazení služeb za účelem vyrovnání nákladů spojených s plněním úkolu všeobecných služeb, i když toto vyrovnání není nutné pro ekonomické přežití podniku poskytujícího tyto služby, nebo naopak k tomu, že je v zásadě vyloučeno vyhrazení služeb, které nejsou nezbytně nutné pro ekonomické vyrovnání nutných nákladů poskytovatele všeobecných služeb, ale směřují k zajištění ekonomické životaschopnosti podniku poskytujícího služby.
30. V prvním případě neexistence rizik pro životaschopnost podniku poskytujícího služby zajišťuje vyrovnání poskytnuté prostřednictvím vyhrazených služeb tu funkci, že se podnik poskytující všeobecné služby nedostane do postavení konkurenční nevýhody ve vztahu k ostatním podnikům, které nejsou povinny plnit povinnosti spjaté se všeobecnými službami. Bez vyrovnání nevýnosných služeb, které jsou součástí všeobecných služeb, by totiž podniky neměly žádné ekonomické podněty pro to, aby tyto služby poskytovaly, a samotná další existence těchto služeb by tudíž byla ohrožena.
31. Druhý případ směřuje k tomu, aby členským státům bylo zakázáno nadále zneužívajícím způsobem financovat neefektivní podniky a narušovat tak hospodářskou soutěž na trhu, neboť tyto podniky jsou mimoto v soutěžním vztahu s ostatními podniky v odvětvích, která jsou nadále otevřena hospodářské soutěži. I když je nicméně třeba v zásadě rozlišovat mezi hospodářskou rovnováhou všeobecných služeb a hospodářskou rovnováhou podniku poskytujícího tyto služby, nelze vyloučit, že v některých případech mohou cíle spočívající v zachování všeobecných služeb úzce souviset se zajištěním přežití poskytovatele všeobecných služeb. Takové obavy navíc vysvětlují postupnost liberalizace v tomto odvětví. V takovémto případě musí být dána možnost vyhradit určité služby podle nutnosti zajištění životaschopnosti určitého poskytovatele, bez ohledu na existenci úzké souvislosti s náklady vyplývajícími z poskytování všeobecných služeb.
32. Aby bylo možné ověřit vzájemný vztah mezi vyhrazením služeb a ekonomickou rovnováhou univerzálních služeb, směrnice 97/67 váže vyhrazení služeb na podmínku naprosté finanční transparentnosti, která umožní kdykoli ověřit nutnost vyhrazení zvláštních práv a výjimky z pravidel Smlouvy. Úprava pravidel účetní transparentnosti (články 12 až 15) navíc tuto vizi potvrzuje, když ukládá přísné účetní oddělení údajů týkajících se vyhrazených služeb od údajů týkajících se služeb nevyhrazených, a pokud se jedná o účetnictví nevyhrazených služeb, oddělení služeb, které jsou součástí všeobecných služeb, od služeb, které jejich součástí nejsou.
33. Tento výklad článku 7 směrnice 97/67, který se týká možnosti vyhradit odchozí přeshraniční zásilky, se nemění v důsledku nového znění (krom toho, že je přísnější) téhož článku podle směrnice 2002/39. V souladu s novou formulací obsaženou v uvedené směrnici je možné nadále vyhrazovat přeshraniční zásilky tam, kde je to „nezbytné“, a například „pokud již byly určité úseky poštovní činnosti liberalizovány nebo vzhledem k určitým charakteristikám specifickým pro poštovní služby v členském státě“. Toto ustanovení ve skutečnosti pouze uvádí příklady týkající se faktorů, jež mohou ovlivnit plnění služeb v obecném zájmu za podmínky hospodářské rovnováhy. Jedná se o užitečné vodítko k provádění hodnocení týkajícího se vyhrazení zvláštních práv, jakož i vyhrazení služeb. Tyto faktory je třeba vzít v úvahu v rozsahu, v němž mají vliv na ekonomickou životaschopnost všeobecných služeb.
34. Odkaz na další faktory pro účely hodnocení, zda je vyhrazení slučitelné z hlediska práva Společenství, lze rovněž vysvětlit s ohledem na šestnáctý bod odůvodnění směrnice 2002/39 a na proces přijímání této směrnice.
35. První návrh vypracovaný Komisí neupravoval možnost vyhradit odchozí přeshraniční zásilky, jelikož počítal s úplnou liberalizací služby. Teprve po zásahu Evropského parlamentu(13) začalo být považováno za pravděpodobné, že znění návrhu změny směrnice 97/67 bude obsahovat možnost vyhrazení pro služby přeshraničních zásilek.
36. Šestnáctý bod odůvodnění směrnice 2002/39 je jednoznačný, pokud jde o mimořádnou povahu možnosti vyhradit přeshraniční zásilky: „úpln[á] liberalizac[e] trhu pro odchozí přeshraniční zásilky s možnými výjimkami v míře nezbytné k zajištění poskytování všeobecné poštovní služby, představuj[e] poměrně jednoduch[ou] a kontrolovateln[ou], nicméně významn[ou] fáz[i]“. Aby se tedy lépe zdůraznilo, že vyhrazení přeshraničních zásilek musí být považováno za výjimku, odůvodněnou pouze zajištěním finanční rovnováhy všeobecných služeb, byly v citovaném ustanovení zakotveny faktory, které je třeba vzít v úvahu v okamžiku hodnocení nutnosti vyhradit přeshraniční poštovní služby.
37. Je jasné, že z hlediska postupné liberalizace poštovního trhu musí být zajištění hospodářské rovnováhy všeobecných služeb posuzováno dynamicky a že různým úrovním liberalizace odpovídají různé podmínky a různé hospodářské situace podniků pověřených poskytováním všeobecných služeb. Zúžení vyhrazených oblastí a otevření se hospodářské soutěži by teoreticky mohlo dále posílit relativní význam přidělení, za monopolních podmínek, určitých činností pro zajištění hospodářské rovnováhy poskytování všeobecných služeb. Rozšíření oblasti podléhající hospodářské soutěži by skutečně mohlo vést ke zvýšení rizik hospodářské nerovnováhy poskytování všeobecných služeb. Krom toho odkaz na charakteristiky specifické pro poštovní služby určitého členského státu je pochopitelný z důvodu, že se charakteristiky přeshraniční služby v každém členském státě významným způsobem liší podle proměnlivého hospodářského dopadu služby odchozích přeshraničních zásilek a podle jejích nákladů. Tyto rozdíly v strukturálních a hospodářských charakteristikách vnitrostátních poštovních služeb tedy vyžadují hodnocení, z hlediska nutnosti vyhrazení k zajištění hospodářské rovnováhy, která se v různých členských státech velmi liší.
38. S ohledem na výše uvedené lze učinit závěr, že čl. 7 odst. 2 směrnice 97/67 musí být vykládán tak, že podmínku, kterou je třeba splnit k vyhrazení služeb, je třeba chápat tak, že má zajistit finanční rovnováhu poslání všeobecných služeb, tak jak je vymezeno samotnou uvedenou směrnicí. Důvody týkající se celkového stavu poštovního odvětví a stupně liberalizace mohou být vzaty v úvahu v rozsahu, v němž mohou být významné pro určení nutnosti vyhradit určité služby za účelem zajištění poskytování všeobecných služeb za podmínek finanční rovnováhy. Diskreční pravomoc státu, pokud se jedná o zavedení vyhrazených služeb, je omezená jeho povinností prokázat nutnost vyhrazených služeb pro účely zachování finanční rovnováhy při plnění činností v rámci všeobecných služeb.
III – Závěry
39. Závěrem navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžnou otázku odpověděl následovně:
„Článek 7 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/67/ES ze dne 15. prosince 1997 o společných pravidlech pro rozvoj vnitřního trhu poštovních služeb Společenství a zvyšování kvality služby, v původním znění a ve znění změny podle čl. 1 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu 2002/39/ES ze dne 10. června 2002, musí být vykládán tak, že členské státy mohou vyhradit služby přeshraničních zásilek poskytovateli nebo poskytovatelům všeobecných služeb v míře nutné k zajištění provozu všeobecných služeb za finančně vyvážených podmínek.“
(1) .
(2)  –	Úř. věst. 1998, L 15, s. 14; Zvl. vyd. 06/03, s. 71.
(3)  –	Úř. věst. L 176, s. 21; Zvl. vyd. 06/04, s. 316.
(4)  –	BOE č. 167 ze dne 14. července 1998, s. 23473.
(5)  –	Rozsudky ze dne 18. dubna 1989, Di Felice (128/88, Recueil, s. 923, bod 7), a ze dne 9. července 2002, Flightline (C‑181/00, Recueil, s. I‑6139, bod 20).
(6)  –	Rozsudky ze dne 15. prosince 1995, Bosman (C‑415/93, Recueil, s. I‑4921, bod 59), a Flightline (uvedený výše, bod 21).
(7)  –	Viz mé stanovisko ze dne 1. března 2007 k věci Van der Weerd a další (C‑222/05 až C‑225/05, Sb. rozh. s. I‑4233, bod 12), a rozsudky ze dne 8. listopadu 1990, Gmurzynska‑Bscher (C‑231/89, Recueil, s. I‑4003, bod 20); ze dne 9. února 1995, Leclerc‑Siplec (C‑412/93, Recueil, s. I‑179, bod 11); ze dne 23. února 1995, Bordessa a další (C‑358/93 a C‑416/93, Recueil, s. I‑361, bod 10); ze dne 30. září 2003, Inspire Art (C‑167/01, Recueil, s. I‑10155, bod 44), a ze dne 22. listopadu 2005, Mangold (C‑144/04, Sb. rozh. s. I‑9981, bod 35).
(8)  –	Viz rozsudky ze dne 6. dubna 2006, ANAV (C‑410/04, Sb. rozh. s. I‑3303, bod 26), a ze dne 11. ledna 2005, Stadt Halle a RPL Lochau (C‑26/03, Sb. rozh. s. I‑1, bod 46).
(9)  –	Rozsudky Soudního dvora ze dne 13. prosince 1983, Komise v. Rada (218/82, Recueil, s. 4063, bod 15), a ze dne 29. června 1995, Španělsko v. Komise (C‑135/93, Recueil, s. I‑1651, bod 37).
(10)  –	Tentýž pojem „finanční rovnováhy“ použil Soudní dvůr v souvislosti s odvětvím poštovních služeb v rozsudcích ze dne 19. května 1993, Corbeau (C‑320/91, Recueil, s. I‑2533), a ze dne 17. května 2001, TNT Traco (C‑340/99, Recueil, s. I‑4109).
(11)  –	Výše uvedené rozsudky Corbeau (bod 17) a TNT Traco (bod 55).
(12)  –	Viz stanovisko generálního advokáta La Pergoly ze dne 1. června 1999 k věci Deutsche Post (rozsudek ze dne 10. února 2000, C‑147/97 a C‑148/97, Recueil, s. I‑825, bod 27).
(13)  –	Legislativní usnesení Evropského parlamentu, kterým se vydává stanovisko k návrhu Komise (Úř. věst. 2001, C 232, s. 287 a 301).