62016CC0565
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
EVGENIJE TANČEVA
přednesené dne 6. prosince 2017 (
1
)
Věc C‑565/16
Alessandro Saponaro
Kalliopi-Chloi Xylina
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Eirinodikeio Lerou (smírčí soud v Lerosu, Řecko)]
„Soudní spolupráce v občanských věcech – Nařízení (ES) č. 2201/2003 – Nařízení Brusel IIa – ‚Přijetí‘ příslušnosti ve smyslu čl. 12 odst. 3 – Mezinárodní příslušnost ve věcech rodičovské zodpovědnosti – Příslušnost soudu členského státu, jemuž byla předložena žádost o schválení odmítnutí dědictví jménem nezletilého dítěte – Pokračování příslušnosti – Článek 1 odst. 2 písm. b) nařízení (EU) č. 650/2012“
1.
Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Eirinodikeío Lerou (smírčí soud v Lerosu, Řecko, dále jen „předkládající soud“), se týká mezinárodní příslušnosti v oblasti rodinného práva.
2.
V projednávané věci nezletilá zdědila po svém zesnulém dědečkovi předlužené dědictví. Její rodiče jsou navrhovateli v původním řízení a jménem své dcery žádají o schválení odmítnutí dědictví. Za tím účelem předložili věc soudu v Řecku, kde dědeček nezletilé žil a kde se nachází pozůstalost. Vzhledem k tomu, že rodiče a jejich dcera mají obvyklé bydliště v Itálii, se řecký soud táže, zda je mezinárodně příslušný, a v této souvislosti žádá o výklad čl. 12 odst. 3 nařízení (ES) č. 2201/2003 (
2
) (dále jen „nařízení Brusel IIa“), který upravuje pokračování mezinárodní příslušnosti.
I. Právní rámec
A.
Unijní právo
3.
Článek 12 odst. 3 nařízení Brusel IIa nadepsaný „Pokračování příslušnosti“ stanoví:
„Soudy členského státu jsou příslušné k rozhodnutí ve věci rodičovské zodpovědnosti i v jiných řízeních, než která jsou uvedena v odstavci 1, v případě, že:
a)
dítě má silný vztah k tomuto členskému státu, zejména z toho důvodu, že jeden z nositelů rodičovské zodpovědnosti má v tomto členském státě obvyklé bydliště nebo dítě je státním příslušníkem tohoto členského státu, a
b)
všechny strany řízení v době zahájení řízení příslušnost soudů výslovně či jiným jednoznačným způsobem přijaly a je to v zájmu dítěte.“
B.
Vnitrostátní právo
4.
Z předkládacího usnesení vyplývá, že v případě některých nesporných řízení řecký občanský soudní řád v čl. 748 odst. 2 ve spojení s článkem 750 stanoví, že opis návrhu na zahájení řízení musí být spolu s oznámením o stanovení data jednání doručen státnímu zástupci působícímu při soudu prvního stupně v dané oblasti (dále jen „státní zástupce“), který má právo vystupovat před místním soudem a účastnit se jednání. Podle ustáleného výkladu uvedených ustanovení je státní zástupce podle práva účastníkem nesporného řízení a je oprávněn činit veškeré procesní úkony, např. podávat opravné prostředky, a to bez ohledu na to, zda byl předvolán na jednání a zda se ho zúčastnil. Státní zástupce jedná jako zástupce státu v obecném zájmu. V případě odmítnutí dědictví jménem nezletilého dítěte se obecným zájmem rozumí zájem dítěte, což je v souladu se zásadou ochrany zájmu dítěte zakotvenou v čl. 21 odst. 1 řecké ústavy (
3
).
II. Skutkový stav v původním řízení a předběžné otázky
5.
Navrhovatelé Alessandro Saponaro a Kalliopi-Chloi Xylina mají rodičovskou zodpovědnost k jejich nezletilému dítěti Klio-Margo Saponaro. Všichni tři mají obvyklé bydliště v Římě, v Itálii. Dítě má řeckou státní příslušnost (
4
).
6.
Dědeček nezletilé ze strany matky, Michaïl Xylina, žil v Řecku, kde také dne 10. května 2015 zemřel, aniž sepsal závěť. Vzhledem k tomu, že jeho manželka i děti se dědictví vzdali, připadlo dědictví jeho vnučce Klio-Margo.
7.
Pozůstalost po M. Xylinovi v podstatě zahrnuje automobil a loď, které se nacházejí v Řecku, přičemž jejichž celková hodnota činí 900 eur. V dubnu 2015 byl trestním soudem odsouzen za pokus o závažný podvod, přičemž poškozený uvedl, že bude náhradu škody vymáhat v civilním řízení. M. Xylina zemřel, aniž sepsal závěť, a odpovědnost za náhradu škody tak přechází na jeho dědice.
8.
Navrhovatelé proto podali návrh na zahájení řízení směřující k získání souhlasu s odmítnutím dědictví jménem jejich dcery a předložili věc předkládajícímu soudu.
9.
Předkládající soud se táže, zda má mezinárodní příslušnost.
10.
V tomto ohledu předkládající soud vychází z následujících úvah: nařízení (EU) č. 650/2012 (
5
) není na původní řízení použitelné ratione temporis. Nařízení Brusel IIa použitelné je. Článek 8 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví příslušnost soudů státu, ve kterém má dítě obvyklé bydliště (kterým je Itálie, a nikoliv Řecko). Příslušnost řeckého soudu může být tudíž založena pouze na čl. 12 odst. 3, jelikož toto ustanovení umožňuje prorogaci příslušnosti, jinými slovy umožňuje, aby byl příslušný soud jiného členského státu, než je členský stát, ve kterém má dítě obvyklé bydliště.
11.
Předkládající soud proto Soudní dvůr žádá o poskytnutí výkladu čl. 12 odst. 3, přičemž klade důraz na druhý pododstavec tohoto ustanovení, tj. čl. 12 odst. 3 písm. b).
12.
Za těchto okolností položil předkládající soud Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je-li žádost o schválení odmítnutí dědictví podána k řeckému soudu rodiči nezletilého dítěte, jehož obvyklé bydliště se nachází v Itálii, jsou podmínky pro platné pokračování příslušnosti podle čl. 12 odst. 3 písm. b) nařízení č. 2201/2003 splněny, zejména:
a)
jednoznačný souhlas rodičů s pokračováním příslušnosti vyjádřený pouhým podáním žádosti k řeckému soudu,
b)
souhlas s pokračováním příslušnosti v době zahájení řízení, je-li státní zástupce působící u soudu prvního stupně jedním z účastníků řízení, vzhledem k tomu, že podle řecké právní úpravy je ze zákona účastníkem příslušného řízení,
c)
že pokračování příslušnosti je v nejlepším zájmu dítěte, neboť dítě i navrhovatelé, kteří jsou rodiči dítěte, mají obvyklé bydliště v Itálii, zatímco bydliště zůstavitele bylo v době jeho úmrtí v Řecku a pozůstalost se nachází v Řecku?“
13.
Písemná vyjádření Soudnímu dvoru předložili Řecká republika a Evropská komise. Soudní dvůr požádal předkládající soud o upřesnění a ten poskytl doplňující informace ohledně postavení státního zástupce v původním řízení. Ústní jednání nebylo požadováno a nekonalo se.
III. Posouzení
14.
Dospěl jsem k závěru, že předkládající soud má mezinárodní příslušnost ve smyslu čl. 12 odst. 3 nařízení Brusel IIa. Je tomu tak zejména proto, že byly splněny předpoklady pro uplatnění čl. 12 odst. 3 písm. b), neboť všechny strany řízení přijaly příslušnost řeckých soudů, tj. soudů členského státu, k němuž má dítě silný vztah.
A.
Předběžné poznámky
15.
Nařízení Brusel IIa se týká mezinárodní příslušnosti ve věcech rodičovské zodpovědnosti a vztahuje se na přiznání, výkon, převedení, úplné nebo částečné odnětí rodičovské zodpovědnosti (
6
), včetně opatření k ochraně dítěte spojených se správou, zachováním a nakládáním se jměním dítěte (
7
). Odmítnutím předluženého dědictví vykonávají navrhovatelé společnou rodičovskou zodpovědnost ke Klio-Margo, neboť chrání své dítě před nabytím jmění, které může být zatíženo dluhem.
16.
Připouštím, že dědické věci jsou vyloučeny z působnosti nařízení Brusel IIa (
8
). Z ustálené judikatury Soudního dvora však vyplývá, že pouhá žádost o odmítnutí dědictví není dědickou věcí ve smyslu čl. 1 odst. 3 písm. f) nařízení Brusel IIa.
17.
V rozsudku Matoušková Soudní dvůr shledal, že skutečnost, že v rámci dědického řízení bylo požádáno o schválení, nemůže být považována za určující k tomu, aby toto opatření spadalo do dědického práva. Soudní dvůr naopak považoval nutnost získat schválení opatrovnického soudu za přímý důsledek osobního stavu a způsobilosti nezletilých dětí. Žádost o schválení představuje opatření k ochraně dítěte spojené se správou, zachováním a nakládáním se jměním dítěte v rámci výkonu rodičovské zodpovědnosti ve smyslu čl. 1 odst. 1 písm. b) a odst. 2 písm. e) nařízení Brusel IIa (
9
).
18.
Příslušnost předkládajícího soudu je tudíž třeba určit pouze na základě nařízení Brusel IIa.
19.
Předkládající soud správně uvedl, že nařízení o dědických věcech není v projednávané věci použitelné ratione temporis. Michaïl Xylina zemřel dne 10. května 2015, přičemž čl. 83 odst. 1 nařízení o dědických věcech omezuje svou působnost na dědictví osob, které zemřely 17. srpna 2015 nebo později. Doplnil bych však, že ratione materiae není nařízení o dědických věcech použitelné ani na budoucí věci stejného druhu jako je projednávaná věc, neboť jeho čl. 1 odst. 2 písm. b) vylučuje otázky týkající se právní způsobilosti fyzických osob z jeho oblasti působnosti. Soudní dvůr v rozsudku Matoušková shledal, že žádost o schválení úkonu jménem dítěte se týká způsobilosti tohoto dítěte (
10
).
20.
Po potvrzení, že v projednávané věci se má příslušnost řídit nařízením Brusel IIa, se nyní budu stručně zabývat různými základy soudní příslušnosti, které toto nařízení stanoví ve věcech rodičovské zodpovědnosti.
21.
Podle čl. 8 odst. 1 nařízení Brusel IIa jsou obecně příslušné soudy členského státu, na jehož území má dítě obvyklé bydliště, což je v projednávané věci Itálie. Nařízení Brusel IIa vedle zvláštních výjimek z tohoto obecného pravidla pro zvláštní situace (
11
) a ustanovení upravujícího forum non conveniens (
12
), stanoví také obecnější výjimku (
13
) z čl. 8 odst. 1, konkrétně v čl. 12 odst. 3. Článek 12 odst. 3 stanoví, že má-li dítě k členskému státu silný vztah, je přípustné pokračování příslušnosti soudů tohoto členského státu.
22.
Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce směřuje k výkladu tohoto zvláštního základu pro určení příslušnosti. Stanoví dva předpoklady: silný vztah a akt týkající se pokračování příslušnosti. Otázka předkládajícího soudu se však omezuje na druhou podmínku, tj. na pokračování příslušnosti. Před tím, než se jí budu zabývat, pojednám krátce o první podmínce, tj. o silné vazbě. Důvodem pro toto rozšíření je, že obě podmínky stanovené v čl. 12 odst. 3 nařízení Brusel IIa působí společně a že jedna nemůže být vykládána mimo kontext druhé.
23.
Nejdříve se (v části B) vrátím k silnému vztahu dítěte k členskému státu, v němž se nachází soud, jemuž byla věc předložena podle čl. 12 odst. 3 písm. a) nařízení Brusel IIa, a poté se budu zabývat čl. 12 odst. 3 písm. b) nařízení Brusel IIa, který stanoví tři podmínky uvedené předkládajícím soudem, a sice zda příslušnost soudu, u kterého byla podána žaloba, byla jednoznačným způsobem přijata rodiči Klio-Margo (část C) a státním zástupcem (část D), a zda je to v nejlepším zájmu dítěte (část E).
24.
Předkládající soud v podstatě žádá o odpověď, zda byly tyto tři podmínky splněny. Já mám za to, že byly.
B.
Dítě, státní příslušník členského státu, v němž se nachází soud, jemuž byla věc předložena
25.
Podle čl. 12 odst. 3 písm. a) nařízení Brusel IIa je prvním předpokladem pokračování příslušnosti soudu členského státu „silný vztah“ dítěte k „tomuto členskému státu, zejména z toho důvodu, že […] dítě je státním příslušníkem tohoto členského státu“.
26.
Klio-Margo má řeckou státní příslušnost, je tak nepochybně splněn požadavek týkající se silného vztahu dítěte k členskému státu, v němž se nachází soud, jemuž byla věc předložena, ve smyslu čl. 12 odst. 3 písm. a) nařízení Brusel IIa.
27.
Předkládající soud v předkládacím rozhodnutí neuvádí, zda má Klio-Margo pouze řeckou státní příslušnost nebo zda má dvojí státní příslušnost, tj. zda má po svém otci také italskou státní příslušnost. Jelikož se v projednávané věci může jednat o dvojí státní příslušnost (
14
), uvedu několik poznámek o důsledcích, které by z toho v takovém případě vyplývaly. Za takových okolností by vyvstala otázka, zda by v tomto kontextu mohla každá její státní příslušnost být hraničním určovatelem, nebo zda je třeba se rozhodnout pro jednu ze státních příslušností.
28.
Klio-Margo má obvyklé bydliště v Itálii a italská státní příslušnost by tak pravděpodobně byla určující státní příslušností, neboť představuje mnohem silnější vztah k tomuto místu než řecká státní příslušnost. Nicméně v čl. 12 odst. 3 písm. a) nařízení Brusel IIa je výslovně uvedena, bez jakýchkoliv omezení, státní příslušnost jako hraniční určovatel dostatečný k vytvoření „silného vztahu“. Existence tohoto určovatele je sama o sobě dostačující a nejsou vyžadovány další vazby na členský stát, v němž se nachází soud, jemuž byla věc předložena. Vzhledem k tomu, že normotvůrce zařadil „silný vztah“ mezi příklady rigidních předpokladů, jako je státní příslušnost, nemůže soud zkoumat, zda je v konkrétním případě spojení dostatečně silné (
15
).
29.
Soudní dvůr ve věci Hadadi rozhodl, že podle nařízení Brusel IIa má být se všemi státními příslušnostmi členských států zacházeno stejným způsobem a vnitrostátní soud tedy nemůže pominout státní příslušnost členského státu, v němž se nachází soud, jemuž byla věc předložena (
16
).
C.
Přijetí příslušnosti podáním žádosti ze strany rodičů
30.
V první části své otázky se předkládající soud táže, zda pouhé podání k soudu členského státu představuje jednoznačné přijetí příslušnosti soudů tohoto členského státu podle čl. 12 odst. 3 písm. b) nařízení Brusel IIa.
31.
Řecká vláda a Komise odpověděly kladně. Souhlasím, a to z následujících důvodů.
32.
Navrhovatelé v původním řízení podali návrh na zahájení řízení před předkládajícím soudem proto, aby tento soud v dané věci rozhodl. Z pouhého podání žádosti tedy pro soud a ostatní účastníky řízení vyplývá, že navrhovatelé si přejí, aby soud, jemuž byla věc předložena, o věci rozhodoval. Nemůže však rozhodovat, aniž by byl příslušným.
33.
Z uvedeného sice vyplývá, že pouhé přání získat rozhodnutí ve věci předložené soudu členského státu nepředstavuje výslovné přijetí příslušnosti daného členského státu, takové přijetí z něj však jednoznačně vyplývá.
34.
Pochybnosti však může vyvolat skutečnost, že v nadpisu článku 12 nařízení Brusel IIa, tj. ustanovení, o jehož výklad se v projednávané věci jedná, není použit výraz „přijetí“, ale výraz „pokračování“.
35.
Prorogace obecně znamená, že příslušnost je založena na základě souhlasu účastníků řízení s příslušností soudu (
17
). Klíčovým prvkem prorogace je tedy souhlas dotyčné osoby (
18
). Z tohoto výkladu lze vyvodit, že se musí jednat o skutečnou volbu, což vyžaduje, aby účastníci měli k dispozici více možností, ze kterých si mohou vybrat, a dále, aby si byli těchto možností vědomi.
36.
Jak bylo uvedeno výše, v projednávané věci jsou italské soudy příslušnými na základě čl. 8 odst. 1 nařízení Brusel IIa. Rodiče Klio-Margo tak fakticky měli možnost volby. Nicméně zůstává otázkou, zda si jí byli vědomi, neboť spis o tom neposkytuje žádné informace. Pokud by předpokladem pokračování příslušnosti podle článku 12 nařízení Brusel IIa byla možnost skutečné volby, mohlo by být sporné, zda byl v projednávané věci přítomen požadovaný duševní aspekt.
37.
Normotvůrce výraz „pokračování“ použitý v nadpisu, pokud jde o provedení v konkrétních ustanoveních článku 12 Brusel IIa, nahradil výrazem „přijetí“. Přijetí má však pasivnější charakter. Nevyžaduje záměr ovlivnit příslušnost a založit novou příslušnost, tj. příslušnost soudů členského státu, které by jinak nebyly příslušné.
38.
Je-li přijetí dostačující a není-li vyžadována prorogace v úzkém smyslu s úmyslem upravit příslušnost, je prahová hodnota nízká. Přijetí totiž není jedinou podmínkou nezbytnou k založení takové příslušnosti, neboť zároveň je vyžadován silný vztah dítěte k členskému státu, v němž se nachází soud, jemuž byla věc předložena, což je objektivní podmínka, která zaručuje existenci objektivní spojitosti řízení s tímto státem: pouze soudy členských států, k nimž má dítě silný vztah požadovaný čl. 12 odst. 3 písm. a) nařízení Brusel IIa, splňují podmínky pro přijetí podle čl. 12 odst. 3 písm. b) nařízení Brusel IIa, což se může týkat pouze omezeného počtu členských států, konkrétně těch, k nimiž má dítě v každém případě úzkou vazbu.
39.
S ohledem na výše uvedené mám za to, že podá-li nositel rodičovské zodpovědnosti žádost k soudu členského státu, samotné toto podání představuje jednoznačné přijetí příslušnosti soudů daného státu ve smyslu čl. 12 odst. 3 písm. b) nařízení Brusel IIa tímto účastníkem.
40.
K tomuto přijetí však musí dojít v daném řízení. Jak Soudní dvůr rozhodl ve věci L, nestačí, aby bylo řízení u dotčeného soudu zahájeno pouze z podnětu jednoho z účastníků řízení, kdy druhý účastník řízení později zahájí u téhož soudu jiné řízení a kdy tento druhý účastník řízení v rámci prvního řízení zpochybní příslušnost jednajícího soudu (
19
). Soudní dvůr vysvětlil, že prorogace příslušnosti na základě čl. 12 odst. 3 nařízení Brusel IIa platí jen pro konkrétní řízení (
20
), což znamená, že přijetí příslušnosti soudu musí být ověřeno v každém jednotlivém řízení.
41.
Vzhledem k tomu, že oba rodiče Klio-Margo společně podali návrh u předkládajícího soudu v jediném řízení, musí být toto podání považováno za jednoznačné přijetí příslušnosti.
D.
Přijetí příslušnosti tichým souhlasem státního zástupce
42.
Druhá část otázky předkládajícího soudu se týká státního zástupce. Je-li považován za jednoho z účastníků řízení ve smyslu čl. 12 odst. 3 písm. b) nařízení Brusel IIa, je podmínkou účinnosti prorogace přijetí příslušnosti řeckého soudu státním zástupcem, a to „v době zahájení řízení“.
43.
Tato otázka má tři složky.
1. Strana řízení
44.
Je státní zástupce jednou ze „stran řízení“ ve smyslu čl. 12 odst. 3 nařízení Brusel IIa? Komise je toho názoru, že tomu tak není, neboť projednávaná věc se netýká jeho zájmu a jedná ve veřejném zájmu.
45.
Řecká vláda správně uvádí, že otázku, kdo je stranou řízení, je třeba ponechat na vnitrostátním právu členského státu, v němž se nachází soud, jemuž byla věc předložena. Nařízení Brusel IIa sjednocuje mezinárodní příslušnost v oblasti rodičovské zodpovědnosti. Neupravuje otázky, které jsou vzhledem k těmto otázkám incidenční, a obecně nezasahuje do procesního práva členského státu.
46.
To potvrzuje vzájemné srovnání čl. 12 odst. 3 a čl. 12 odst. 1 nařízení Brusel IIa. Článek 12 odst. 1 nařízení Brusel IIa, který umožňuje pokračování příslušnosti soudů v členském státě, v němž se koná rozvodové řízení, obsahuje přesný výčet těch, kteří musí přijmout příslušnost k tomu, aby se prorogace stala účinnou, což jsou „manželé a nositelé rodičovské zodpovědnosti“. Článek 12 odst. 3 nařízení Brusel IIa naopak odkazuje na „všechny strany řízení“, čímž odkazuje na konkrétní řízení. Dané řízení se nicméně řídí vnitrostátním právem soudu, jemuž byla věc předložena.
47.
Předkládající soud má za to, že podle řeckého práva je státní zástupce považován za účastníka příslušného řízení.
2. Přijetí
48.
Státní zástupce v původním řízení zaujal pasivní postoj a nevyužil žádnou z možností oponovat prorogaci příslušnosti v důsledku podání návrhu rodiči dítěte. Jinými slovy, státní zástupce dal souhlas k prorogaci příslušnosti, tj. mlčky ji přijal. Podle řecké vlády to dostačuje k přijetí příslušnosti z jeho strany.
49.
V rámci původního řízení o povolení vzdání se dědictví jménem dítěte má státní zástupce postavení tichého ochránce. Z informací poskytnutých předkládajícím soudem vyplývá, že opis návrhu s oznámením dne konání jednání musí být zaslán státnímu zástupci, který je účastníkem nesporného řízení a má právo vystupovat před místním soudem, účastnit se jednání, a činit veškeré procesní úkony, například podávat opravný prostředek, a to bez ohledu na to, zda byl k jednání předvolán a zda se jednání účastnil.
50.
Státní zástupce má tedy v nesporném řízení tohoto druhu, jak je popsáno předkládajícím soudem, postavení, které lze charakterizovat jako postavení pasivního pozorovatele s právem na informace a se způsobilostí vykonávat procesní práva účastníka řízení v kterékoli jeho fázi.
51.
S ohledem na povahu jeho postavení musí být tichý souhlas státního zástupce považován za dostatečný k jednoznačnému přijetí příslušnosti, pokud skutečně včas obdržel původní oznámení návrhu rodičů. Vzhledem k tomu, že podle řeckého práva musí státní zástupce obdržet opis návrhu s oznámením o stanovení data jednání, jehož se může účastnit, může případně reagovat a oponovat proti volbě příslušnosti řeckého soudu ze strany rodičů.
3. Čas
52.
S přihlédnutím k závěru, že státní zástupce je účastníkem řízení a prorogace příslušnosti vyžaduje přijetí z jeho strany, vyvstává otázka, v jakém okamžiku má k tomuto přijetí dojít.
53.
O příslušnosti je třeba rozhodnout na začátku řízení. Otázka týkající se příslušnosti soudu k projednání dané věci nesmí zůstat nevyřešena déle, než je nezbytně nutné.
54.
Z tohoto důvodu je v čl. 12 odst. 3 písm. b) nařízení Brusel IIa stanoveno, že příslušnost musí být přijata „v době zahájení řízení“. Podle článku 16 nařízení Brusel IIa „se za zahájení řízení u soudu považuje okamžik, kdy návrh na zahájení řízení […] byl podán k soudu“ (
21
).
55.
Uplatnění definice uvedené v článku 16 nařízení Brusel IIa v úzkém slova smyslu by znamenalo, že pro pokračování příslušnosti je relevantní pouze přijetí navrhovateli. Všichni ostatní účastníci řízení se o něm dozví až v pozdější fázi, jelikož jejich informovanost je vázána na oznámení návrhu na zahájení řízení.
56.
Na straně jedné článek 16 nařízení Brusel IIa se nachází v oddíle 3, který v souladu se svým nadpisem obsahuje „společná ustanovení“ kapitoly upravující příslušnost, a tudíž, z důvodů systematického výkladu, se má definice, kterou článek 16 nařízení Brusel IIa stanoví, uplatnit v projednávané věci.
57.
Na straně druhé striktní použití této definice by učinilo čl. 12 odst. 3 nařízení Brusel IIa bezpředmětným. Pouze navrhovatelé mohou splnit striktní požadavek stanovený v článku 16 nařízení Brusel IIa a pokračování příslušnosti by tak bylo zcela v jejich rukou, a přijetí pokračování příslušnosti by tudíž nezahrnovalo „všechny strany řízení“ (
22
). To by bylo v rozporu s effet utile čl. 12 odst. 3 nařízení Brusel IIa. Pokud by měl normotvůrce v úmyslu ponechat pokračování příslušnosti zcela v rukou navrhovatelů, mohl zvolit jiné výrazy než „všechny strany řízení“, jak učinil například v čl. 12 odst. 1 nařízení Brusel IIa, podle kterého musí přijmout příslušnost soudu „manželé a nositelé rodičovské zodpovědnosti“.
58.
Vzhledem k tomu, že striktní definice stanovená v článku 16 nařízení Brusel IIa není komplementární s čl. 12 odst. 3 nařízení Brusel IIa, je namístě nalézt kompromis, v rámci kterého bude na straně jedné omezena fáze nejistoty týkající se příslušnosti a na straně druhé bude přijetí všech účastníků řízení nezbytné.
59.
Vzhledem k tomu musí být přijetí vyjádřeno na začátku řízení, tj. jakmile účastníci řízení, kterým byl návrh na zahájení řízení oznámen, buď učinili první možné úkony v řízení, nebo na ně může být nahlíženo tak, že tyto úkony neučinili ve lhůtě jim stanovené (
23
).
60.
To potvrzuje, jak zdůraznila řecká vláda, argumentem a contrario rozsudek ve věci L., ve kterém Soudní dvůr rozhodl, že čl. 12 odst. 3 písm. b) nařízení Brusel IIa je třeba vykládat v tom smyslu, že příslušnost nebyla přijata v případě, kdy žalovaný při prvním úkonu, který mu náleží v rámci řízení, zpochybní příslušnost soudu, jehož se týká prorogace příslušnosti (
24
). Soudní dvůr v uvedeném případě neomezil své posouzení na okamžik, kdy byla věc předložena soudu, jak je vymezen v článku 16 nařízení Brusel IIa, a sice „okamžik, kdy […] návrh na zahájení řízení […] byl podán k soudu“, avšak rovněž zohlednil úkony druhé strany, ke kterým došlo o tři a pět dnů později (
25
).
61.
Pokud státní zástupce v projednávané věci zůstal nečinný poté, co byl řádně informován o žádosti obsahující jednoznačné přijetí příslušnosti řeckých soudů ze strany rodičů, vyjádřil tak mlčky a jednoznačným způsobem přijetí příslušnosti řeckých soudů. Upustil-li od učinění prvního úkonu, kterým mohl zasáhnout do tohoto řízení, nemůže využít svého práva podat opravný prostředek ke změně tohoto přijetí v pozdější fázi řízení.
E.
V nejlepším zájmu dítěte
62.
V rámci třetí části otázky se předkládající soud táže, zda je pokračování příslušnosti v nejlepším zájmu dítěte, neboť Klio-Margo a její rodiče mají obvyklé bydliště v Itálii, kdežto bydliště zůstavitele bylo v době jeho úmrtí v Řecku a dědictví se nachází v Řecku.
63.
Formulace čl. 12 odst. 3 písm. b) nařízení Brusel IIa, který stanoví, že „příslušnost […] je […] v zájmu dítěte“, by mohla vyvolat dojem, že tento požadavek představuje další předpoklad nezbytný k tomu, aby se prorogace stala účinnou.
64.
Mám za to, že „[nejlepší] zájem dítěte“ v tomto kontextu nepředstavuje samostatný předpoklad, ale memento vyjadřující logiku vlastní všem pravidlům o příslušnosti obsaženým v nařízení Brusel IIa.
65.
Tato logika je vyjádřena v bodě 12 odůvodnění nařízení Brusel IIa, který uvádí: „pravidla pro určení příslušnosti ve věcech rodičovské zodpovědnosti stanovená tímto nařízením jsou formulována s ohledem na nejlepší zájmy dítěte, zejména na blízkost. To znamená, že příslušným by měl být především soud členského státu, ve kterém má dítě své obvyklé bydliště, s výjimkou určitých případů […] dohodou nositelů rodičovské zodpovědnosti“.
66.
Z toho vyplývá, že obecně platí, že konkrétní pravidla pro určení příslušnosti, jako je čl. 12 odst. 3 nařízení Brusel IIa, zahrnují nejlepší zájmy dítěte. Kromě hraničních určovatelů stanovených v právní normě tak není potřeba splnění dalších předpokladů.
67.
Jak bylo uvedeno výše (
26
), kritérium blízkosti je zahrnuto v předpokladu týkajícím se státní příslušnosti. Pokud kromě toho účastníci řízení o udělení souhlasu se vzdáním se jménem dítěte, kterým mají být chráněny nejlepší zájmy dítěte, tj. zpravidla rodiče dítěte, jakož i státní zástupce, jednoznačně přijmou příslušnost členského státu, v němž se nachází soud, jemuž byla věc předložena, je tím obvykle chráněn zájem dítěte spočívající v tom, aby se dané řízení nekonalo ve státě, ke kterému toto dítě nemá žádný vztah (
27
).
68.
Článek 12 odst. 3 nařízení Brusel IIa, na rozdíl od článku 15 nařízení Brusel IIa (
28
), proto nevyžaduje komparativní posouzení toho, zda soudy členského státu, v němž se nachází soud, jemuž byla věc předložena, mají lepší předpoklady k projednání věci, než soudy v členském státě, ve kterém má dítě obvyklé bydliště. Hraniční určovatelé stanovené v článku 15 nařízení Brusel IIa mají mnohem pružnější povahu a jsou méně standardizované, takže rozsah zkoumání nejlepšího zájmu dítěte bude v tomto případě větší než v daném kontextu čl. 12 odst. 3 nařízení Brusel IIa. Článek 15 nařízení Brusel IIa je podle svého jednoznačného znění výjimkou a vyžaduje, aby soud učinil kroky k postoupení věci jinému soudu, což není případ článku 12 odst. 3 nařízení Brusel IIa, podle kterého je soud příslušný ex lege bez učinění jakéhokoli dalšího úkonu, jsou-li podmínky čl. 12 odst. 3 písm. a) a b) splněny.
69.
Opakování odkazu na nejlepší zájmy dítěte v čl. 12 odst. 3 písm. b) nařízení Brusel IIa slouží tedy pouze jako připomínka jednajícímu soudu, aby při zjišťování všech okolností daného případu neopomenul tento významný aspekt společný pro všechna ustanovení tohoto nařízení (
29
) a aktivně jej ex officio kontroloval při zohlednění všech okolností konkrétní věci (
30
) za účelem nového ověření s ohledem na celkovou situaci, zda výjimečné okolnosti dané věci vedou soud k tomu, aby výjimečně nepřihlédl k prorogaci stanovené v čl. 12 odst. 3 nařízení Brusel IIa.
70.
V nestandardním případě poskytuje odkaz na „nejlepší zájmy dítěte“ soudci pravomoc a povinnost korigovat výsledek rigidního uplatňování příslušné normy (
31
).
71.
Konečně rovněž poznamenávám, že v kontextu soudní příslušnosti se nejlepší zájem dítěte nevztahuje k věci samé, nýbrž pouze k zájmu dítěte na příslušnosti, tzn. jeho zájmu na tom, v jakém státě mají soudy dobré předpoklady k projednání věci týkající se dítěte (
32
).
72.
V projednávané věci sdílím názor Komise, že žádná ze skutečností uvedených předkládajícím soudem nevede k takové korekci a že tyto skutečnosti naopak potvrzují celkový dojem, že nejlepší zájmy dítěte byly respektovány. Skutečnost, že kritérium obvyklého pobytu dítěte může být nahrazeno dohodou nositelů rodičovské zodpovědnosti, je dokonce zmíněna v bodě 12 odůvodnění nařízení Brusel IIa. Navíc v tomto případě příslušnost (mlčky) přijal státní zástupce, který je dle čl. 21 odst. 1 řecké ústavy povinen chránit zájem dítěte. Rovněž skutečnost, že se jmění dítěte dotčené v řízení nachází v Řecku, je faktorem, který typicky posiluje zvláštní vztah dítěte k tomuto členskému státu (
33
). Konečně v případě, že by se řízení o dědictví týkající se Michaïla Xyliny konalo v Řecku, představovalo by to další vazbu na soudy tohoto členského státu, které by pak měly dobré předpoklady k posouzení kontextu odmítnutí dědictví jménem Klio-Margo.
73.
S ohledem na tyto úvahy jsem toho názoru, že korekce in casu není nezbytná. Celkové posouzení nejlepšího zájmu Klio-Margo je však na předkládajícím soudu.
IV. Závěry
74.
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na otázky položené předkládajícím soudem následovně:
„Článek 12 odst. 3 písm. b) nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 (‚nařízení Brusel IIa‘) je třeba vykládat v tom smyslu, že
a)
samotné podání návrhu k soudu členského státu, k němuž má dítě silný vztah ve smyslu čl. 12 odst. 3 písm. a) nařízení Brusel IIa, prokazuje jednoznačné přijetí příslušnosti daného soudu navrhovateli,
b)
státní zástupce, který je účastníkem řízení na základě vnitrostátního práva členského státu, v němž se nachází soud, jemuž byla věc předložena, musí rovněž přijmout příslušnost soudu, u kterého byl podán návrh, a může tak učinit tichým souhlasem v okamžiku oznámení návrhu, a
c)
kritérium ‚nejlepšího zájmu dítěte‘ není samostatnou podmínkou, nýbrž poskytuje soudu pravomoc a povinnost korigovat použití čl. 12 odst. 3 písm. b) v nestandardních případech.“
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Nařízení Rady ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 (Úř. věst. 2003, L 338, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 243).
(
3
) – Toto vysvětlení poskytl předkládající soud na základě žádosti Soudního dvora.
(
4
) – Předkládající soud neuvádí, zda kromě řecké státní příslušnosti má dítě i jinou státní příslušnost.
(
5
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 4. července 2012 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a přijímání a výkonu veřejných listin v dědických věcech a o vytvoření evropského dědického osvědčení (Úř. věst. 2012, L 201, s. 107, dále jen „nařízení o dědických věcech“).
(
6
) – Článek 1 odst. 1 písm. b) nařízení Brusel IIa.
(
7
) – Článek 1 odst. 2 písm. e) nařízení Brusel IIa.
(
8
) – Článek 1 odst. 3 písm. f) nařízení Brusel IIa.
(
9
) – Viz rozsudek ze dne 6. října 2015, Matoušková, C‑404/14, EU:C:2015:653 bod 31. V bodě 34 tohoto rozsudku Soudní dvůr konstatoval, že je třeba zabránit jakémukoli překrývání a právnímu vakuu mezi nařízením Brusel IIa a nařízením o dědických věcech.
(
10
) – Rozsudek ze dne 6. října 2015, Matoušková, C‑404/14, EU:C:2015:653, bod 29.
(
11
) – Články 9 až 11 upravují situace, ve kterých se místo obvyklého pobytu změnilo, článek 13 () situace, kdy ho nelze určit (). V případech probíhajícího rozvodového řízení rodičů dítěte čl. 12 odst. 1 umožňuje prorogaci příslušnosti soudů tohoto státu.
(
12
) – Viz článek 15 nařízení Brusel IIa.
(
13
) – Viz čl. 8 odst. 2 nařízení Brusel IIa.
(
14
) – Italská právní úprava občanství se řídí principem ius sanguinis, viz čl. 1 odst. 1 zákona „Nuove norme sulla cittadinanza“ ze dne 5. února 1992, bod 91, zveřejněného v Gazetta Ufficiale (Úřední věstník) č. 38 dne 15. února 1992. Ve spisu Soudního dvora není žádný údaj o tom, zda má Klio-Margo pouze jednu státní příslušnost nebo zda má státní příslušnost dvou či více států. Rovněž neuvádí přesné informace o státních příslušnostech jejích rodičů.
(
15
) – Viz Pfeiffer, T., Internationale Zuständigkeit und prozessuale Gerechtigkeit, 1995 s. 614 a další; Spellenberg, U., v: J. von Staudingers Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch mit Einführungsgesetz und Nebengesetzen, Neubearbeitung 2015, Art. 3 Brusel IIa-VO, bod 16.
(
16
) – Viz rozsudek ze dne 16. července 2009, Hadadi, C‑168/08, EU:C:2009:474, body 37 až 43. Rovněž viz Dilger v: Geimer/Schütze Internationaler Rechtsverkehr v Zivil- und Handelssachen, Looseleaf (červenec 2013), VO (EG) 2201/2003, vor Art 3. body 30 a násl.
(
17
) – Viz např. článek 25 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1, dále jen „nařízení Brusel Ia“ a jemu předcházející článek 23 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „nařízení Brusel I“) a článek 17 Úmluvy ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 1978, L 304, s. 36, dále jen „Bruselská úmluva“), která výslovně stanoví souhlas. I Soudní dvůr v rozsudku ze dne 12. listopadu 2014, L, C 656/13, EU:2014:2364, bodě 56, s ohledem na čl. 12 odst. 3 nařízení Brusel IIa uvádí, že je nutné, „aby byla prokázána existence výslovné nebo přinejmenším jednoznačné shody ohledně uvedené prorogace příslušnosti“.
(
18
) – Viz např. rozsudky ze dne 20. února 1997, MSG, C‑106/95, EU:1997:70, bod 17, a ze dne 16. března 1999, Castelletti, C‑159/97, EU:1999:142, bod 19, které zdůrazňují, že cílem článku 17 Bruselské úmluvy, který umožňuje založení příslušnosti soudu na základě souhlasu účastníků řízení, je „zajistit, že se jedná o skutečný souhlas dotyčných osob“ (neoficiální překlad).
(
19
) – Rozsudek ze dne 12. listopadu 2014, L, C‑656/13, EU:2014:2364, bod 57.
(
20
) – Rozsudek ze dne 12. listopadu 2014, L, C 656/13, EU:2014:2364, bod 58. Viz rovněž rozsudek ze dne 1. října 2014, E., C‑436/13, EU:C:2014:2246, bod 40, v němž bylo rozhodnuto, že „příslušnost soudu ve věci rodičovské odpovědnosti musí být ověřena a určena v každém jednotlivém případě, jestliže je u soudu zahájeno řízení“.
(
21
) – Jak je vyloženo v usnesení ze dne 16. července 2015, C‑507/14, nezveřejněné, EU:C:2015:512, tj. za předpokladu, že navrhovatel řádně oznámí nebo doručí návrh.
(
22
) – Viz rovněž Salomon, D., „ ‚Brüssel IIa‘ – Die neuen europäischen Regeln zum internationalen Verfahrensrecht in Fragen der elterlichen Verantwortung“, Zeitschrift für das gesamte Familienrecht (FamRZ), 2004, s. 1409 a násl., a s. 1413.
(
23
) – Strany, které se stanou účastníkem řízení až po uplynutí lhůty pro odpověď na návrh na zahájení řízení, však budou muset být vyloučeny z rozsahu pojmu „strany řízení“, které musí přijmout příslušnost soudu podle čl. 12 odst. 3 nařízení Brusel IIa.
(
24
) – Rozsudek ze dne 12. listopadu 2014, L., C‑656/13, EU:2014:2364: bod 57.
(
25
) – Zatímco otec dětí podal návrh dne 26. října 2012, matka podala návrh u téhož soudu dne 29. října 2012 a dne 31. října 2012 v řízení zahájeném na návrh otce jednoznačně vyjádřila nesouhlas s mezinárodní příslušností (rozsudek ze dne 12. listopadu 2014, L, C‑656/13, EU:2014:2364, body 19, 21, 28).
(
26
) – Viz bod 25 a násl.
(
27
) – Vnitrostátním soudem, který sdílí tento názor, je například Oberlandesgericht Düsseldorf (vrchní zemský soud v Düsseldorfu, Německo) v usnesení ze dne 8. prosince 2009, DE:OLGD:1208.3UF198.09.0A.
(
28
) – Viz výklad článku 15 nařízení Brusel IIa podaný Soudním dvorem v rozsudku ze dne 27. října 2016, CAFA v. D., C‑428/15, EU:C:2016:819, bod 54, který cituje Komise v tomto řízení.
(
29
) – Nařízení vychází z myšlenky, že nejlepší zájmy dítěte musí mít přednost (viz rozsudek ze dne 11. července 2008, RinauC‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, bod 51) a být prvořadé (viz rozsudek ze dne 12. listopadu 2014, L, C‑656/13, EU:2014:2364, bod 48).
(
30
) – Viz např. rozsudek ze dne 12. listopadu 2014, L, C‑656/13, EU:2014:2364, bod 49: „využití této prorogace nemůže být s tímto nejlepším zájmem v žádném případě v rozporu“.
(
31
) – Pataut É./Gallant E., v: Magnus, U./Mankowski, P. (redaktoři), European Commentaries on Private International Law, nařízení Brusel IIa, 2017, článek 12, bod 53, kvalifikují čl. 12 odst. 3 písm. b) nařízení Brusel IIa se zřetelem na toto další zkoumání nejlepšího zájmu dítěte jako ustanovení upravující forum non conveniens.
(
32
) – Dilger, J. v: Geimer/Schütze, Internationaler Rechtsverkehr in Zivil- und Handelssachen, Looseleaf, 53. EL, červenec 2017, VO (EG) 2201/2003, čl. 12 bod 24 s dalšími odkazy.
(
33
) – Viz čl. 15 odst. 3 písm. e) nařízení Brusel IIa, ve kterém je místo, kde se nachází jmění dítěte, uváděno jako jeden z faktorů, které musí být zohledněny při posuzování zvláštního vztahu tohoto dítěte k členskému státu v případě, který se týká opatření k ochraně dítěte ve vztahu ke správě, zachování a nakládání s tímto jměním.