62008CJ0423_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci C‑423/08,
jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti na základě článku 226 ES, podaná dne 24. září 2008,
Evropská komise, zastoupená A. Aresuem a A. Caeirosem, jako zmocněnci, s adresou pro účely doručování v Lucemburku,
žalobkyně,
proti
Italské republice, zastoupené I. Bruni, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s G. Albenziem a F. Arenou, avvocati dello Stato,
žalované,
podporované
Finskou republikou, zastoupenou J. Heliskoskim, jako zmocněncem,
vedlejší účastnicí,
SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
ve složení J.‑C. Bonichot, předseda senátu, C. Toader (zpravodajka), K. Schiemann, S. Kūris a L. Bay Larsen, soudci,
generální advokátka: V. Trstenjak,
vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 11. března 2010,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generální advokátky, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
Odůvodnění rozsudku
1. Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Italská republika tím, že v případě dodatečného výběru cla nedodržela lhůty pro připsání vlastních zdrojů Společenství, a v souvislosti s tím uvedené zdroje uhradila opožděně, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 2, 6 a 9 až 11 nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství ( neoficiální překlad ) (Úř. věst. L 155, s. 1) a z článků 2, 6 a 9 až 11 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 130, s. 1; Zvl. vyd. 01/03, s. 169), jakož i z článku 220 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „celní kodex“).
Právní úprava Unie
Rozhodnutí 94/728/ES, Euratom a 2000/597/ES, Euratom
2. Pokud jde o období, do kterého spadají skutkové okolnosti projednávané věci, byla postupně použitelná dvě rozhodnutí týkající se systému vlastních zdrojů Evropských společenství, a sice rozhodnutí Rady 94/728/ES, Euratom ze dne 31. října 1994 (Úř. věst. L 293, s. 9) a od 1. ledna 2002 rozhodnutí Rady 2000/597/ES, Euratom ze dne 29. září 2000 (Úř. věst. L 253, s. 42; Zvl. vyd. 01/03, s. 200).
3. Podle čl. 2 odst. 1 písm. b) každého z těchto rozhodnutí tvoří vlastní zdroje zahrnuté do rozpočtu Společenství příjmy pocházející zejména z „c[el] stanoven[ých] ve společném celním sazebníku a další[ch] c[el], současn[ých] i budoucí[ch], zaveden[ých] orgány Společenství v obchodě se třetími zeměmi“.
4. Článek 8 odst. 1 uvedených rozhodnutí zejména stanoví, že jednak vlastní zdroje Společenství uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) týchž rozhodnutí vybírají členské státy v souladu se svými právními a správními předpisy, které případně upraví tak, aby splňovaly požadavky právní úpravy Unie, a jednak, že členské státy poskytnou uvedené zdroje Komisi.
Nařízení č. 1552/89 a č. 1150/2000
5. Článek 2 nařízení č. 1552/89 ve znění nařízení Rady (Euratom, ES) č. 1355/96 ze dne 8. července 1996 (Úř. věst. L 175, s. 3), které vstoupilo v platnost dne 14. července 1996 stanoví:
„1. Pro účely tohoto nařízení se nárok Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom stanoví, jakmile jsou splněny podmínky stanovené celními předpisy, které se týkají zaúčtování částky nároku a vyrozumění dlužníka.
1a. Dnem stanovení podle odstavce 1 je den zaúčtování podle celních předpisů.
[…]
2. Musí-li být vyrozumění opraveno, použije se odstavec 1.“ ( neoficiální překlad )
6. Nařízení č. 1552/89 bylo zrušeno čl. 22 prvním pododstavcem nařízení č. 1150/2000, které vstoupilo v platnost dne 31. května 2000. Článek 2 odst. 1 a 2 první pododstavec posledně uvedeného nařízení má znění v podstatě totožné se zněním článku citovaného v předcházejícím bodě.
7. Článek 6 odst. 2 nařízení č. 1552/89, nyní čl. 6 odst. 3 písm. a) a b) nařízení č. 1150/2000, stanoví, že nároky stanovené podle článku 2 uvedeného nařízení se účtují nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven. Nároky stanovené a nezaúčtované, protože dosud nejsou uhrazeny a nebylo na ně poskytnuto žádné zajištění, se uvádějí na zvláštních účtech v téže lhůtě. Členské státy mohou takto postupovat také v případě, že proti stanoveným nárokům, na něž bylo poskytnuto zajištění, jsou vzneseny námitky a jejich výše by se mohla po vyřešení vzniklých sporů změnit.
8. Článek 8 nařízení č. 1552/89, jehož obsah byl převzat do článku 8 nařízení č. 1150/2000, stanoví:
„Opravy provedené podle čl. 2 odst. 2 se přičítají nebo odečítají od celkové výše stanovených nároků. Opravy se zapisují na účty uvedené v čl. 6 odst. 2 písm. a) a b) a do výkazů uvedených v čl. 6 odst. 3 podle dne provedení.
Opravy týkající se podvodů a nesrovnalostí již dříve Komisi sdělených se zapisují zvlášť.“
9. Podle čl. 9 odst. 1 jak nařízení č. 1552/89, tak nařízení č. 1150/2000:
„Postupem podle článku 10 poukáže každý členský stát vlastní zdroje na účet vedený na jméno Komise u ministerstva financí nebo jiného subjektu, který každý členský stát určí.
Tento účet je veden bezplatně.“
10. Článek 10 odst. 1 nařízení č. 1552/89, jehož obsah byl převzat do čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1150/2000 stanoví:
„Po odečtení 10 % na náklady spojené s vybíráním vlastních zdrojů podle čl. 2 odst. 3 rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom se vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) zmíněného rozhodnutí připisují na příslušné účty nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven podle článku 2.“
11. Článek 11 nařízení č. 1552/89 a č. 1150/2000 stanoví:
„V případě jakéhokoli zpoždění v připisování částek na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 zaplatí dotyčný členský stát úrok vypočtený podle úrokové míry uplatňované ke dni uplynutí lhůty na peněžním trhu daného členského státu na krátkodobé operace veřejného financování zvýšené o dva procentní body. Tato úroková míra se zvyšuje o 0,25 procentního bodu za každý měsíc prodlení. Takto zvýšená sazba se použije na celou dobu prodlení.“
Celní kodex
12. Článek 220 odst. 1 celního kodexu stanoví:
„Nebyla-li částka cla vyplývající z celního dluhu zaúčtována v souladu s články 218 a 219 nebo byla-li zaúčtována ve výši, která je nižší než částka dlužná ze zákona, zaúčtuje se částka cla, která má být vybrána nebo dovybrána, do dvou dnů ode dne, kdy se celní orgány o této situaci dověděly a mohou vypočítat částku dlužnou ze zákona a určit dlužníka (dodatečné zaúčtování). Tuto lhůtu lze prodloužit v souladu s článkem 219.“
13. Článek 221 odst. 1 celního kodexu zní:
„Jakmile je částka cla zaúčtována, musí být odpovídajícím postupem sdělena dlužníkovi.“
Vnitrostátní právní úprava
14. Článek 11 nadepsaný „Revize přezkumu a pravomoci úřadů“ legislativního nařízení č. 374 ze dne 8. listopadu 1990 týkajícího se reorganizace celních orgánů a revize rozhodnutí o vyměření cla a kontroly v rámci provádění směrnice Rady 79/695/EHS ze dne 24. července 1979 a směrnice Komise 82/57/EHS ze dne 17. prosince 1981 týkajících se postupů pro propuštění zboží do volného oběhu, jakož i směrnice Rady 81/177/EHS ze dne 24. února 1981 a směrnice Komise 82/347/EHS ze dne 23. dubna 1982 o postupech pro vývoz zboží Společenství (běžný doplněk ke GURI č. 291 ze dne 14. prosince 1990) ve svých odstavcích 1 a 5 až 8 stanoví:
„1. Celní úřad může provést revizi rozhodnutí o vyměření cla, které nabylo právní moci, i když zboží, které bylo jeho předmětem bylo propuštěno do volného oběhu, aby s ním hospodářský subjekt mohl volně nakládat, nebo pokud již opustilo celní prostor. Revize se provádí z úřední moci nebo pokud o ni požádá dotčený hospodářský subjekt prostřednictvím žádosti podané ve lhůtě tří let od data, ke kterému rozhodnutí o vyměření cla nabylo právní moci.“
[…]
5. Pokud revize provedená z úřední moci nebo na základě žádosti účastníka řízení odhalí nesrovnalosti, opominutí nebo vady týkající se skutečností, které sloužily jako základ pro vyměření cla, provede úřad odpovídající opravu a informuje dotčený hospodářský subjekt prostřednictvím výměru ad hoc . V případě opravy vyplývající z revize provedené z úřední moci musí být výměr doručen ve lhůtě tří let od data, ke kterému rozhodnutí o vyměření cla nabylo právní moci.
6. Žádost o provedení revize podaná hospodářským subjektem se považuje za zamítnutou v případě, že dotčenému hospodářskému subjektu nebyl opravný výměr doručen do 90 dnů následujících po jejím podání. Proti zamítnutí provedenému mlčky nebo výslovně lze ve lhůtě 30 dnů podat opravný prostředek u oblastního ředitele, který rozhoduje v posledním stupni.
7. Hospodářský subjekt může do 30 dnů od data doručení opravného výměru vznést námitky. V okamžiku vznesení námitek se vyhotoví úřední protokol pro účely případného zahájení správních řízení za účelem vyřešení sporů stanovených v článku 66 a násl. jednotného znění zákonných ustanovení v oblasti cel, schváleného nařízením prezidenta republiky č. 43 ze dne 23. ledna 1973.
8. Jakmile oprava nabude právní moci, provede úřad výběr dodatečných cel, jež dluží hospodářský subjekt nebo z úřední moci zahájí řízení za účelem vrácení přeplatku. Oprava rozhodnutí o vyměření cla zahrnuje popřípadě námitky proti porušení povinností z důvodu nepravdivých prohlášení nebo případně zjištěných závažnějších porušení.“
15. V případě, že revize rozhodnutí o vyměření cla vyžaduje domovní prohlídku zákon č. 212/2000 ze dne 17. července 2000 o úpravě statutu práv plátců daně (GURI č. 177 ze dne 31. července 2000) stanoví, že kromě běžných protokolů, jež zachycují provedené úkony, musí být po skončení domovní prohlídky vyhotoven protokol o provedení úkonů úředníky, kteří byli provedením kontroly pověřeni. Jedno vyhotovení tohoto protokolu se vydává dlužníkovi a druhé vyhotovení se zasílá osobě odpovědné za provedení řízení na příslušném celním úřadě, která jej přezkoumá, a přezkoumá i případná vyjádření nebo žádosti dlužníka na základě čl. 12 odst. 7 tohoto zákona a která zcela nezávisle přijme rozhodnutí o zastavení řízení nebo vydá celní výměr.
16. Článek 12 zákona č. 212/2000 nadepsaný „Práva a záruky plátce podléhajícího daňové kontrole“ ve svém odstavci 7 stanoví:
„V souladu se zásadou spolupráce mezi daňovou a celní správou a plátcem může plátce po zveřejnění opisu protokolu o skončení úkonů ze strany kontrolních orgánů sdělit ve lhůtě 60 dní své připomínky a návrhy, které posoudí daňové úřady. Celní výměr nemůže být s výhradou případu zvláštní a odůvodněné naléhavosti vydán před uplynutím této lhůty.“
Postup před zahájením soudního řízení
17. Pracovníci Komise během kontroly vlastních zdrojů Společenství, která byla provedena v Itálii ve dnech 6. až 10. listopadu 2000 a která zahrnovala období od 1. ledna 1998 do data kontroly, odhalili nesrovnalosti ve stanovení vlastních zdrojů Společenství, jež mohly vést k opožděnému poskytnutí uvedených zdrojů Společenství a to v rozporu s články 2, 6 a 9 až 11 nařízení č. 1552/1989 a články 2, 6 a 9 až 11 č. 1150/2000.
18. Komise po výměně dopisů s italskými orgány konstatovala, že italský správní postup dodatečné kontroly stanoví předchozí předání protokolu o ukončení kontroly dlužníkovi a poskytnutí 60denní lhůty pro předložení připomínek a žádostí o dodatečná upřesnění. Až po uplynutí této lhůty je dlužník vyrozuměn o výši celního dluhu prostřednictvím celního výměru.
19. Komise měla za to, že důsledky použití takového postupu Italskou republikou jsou neslučitelné s příslušnými ustanoveními práva Společenství, neboť způsobují opožděné poskytnutí vlastních zdrojů. Lhůta pro zaúčtování vlastních zdrojů stanovená v článku 220 celního kodexu musí tedy začít běžet ode dne předání protokolu týkajícího se těchto úkonů.
20. Italské orgány v podstatě tvrdily, že protokol o skončení uvedených úkonů není konečným rozhodnutím, ale pouze přípravným aktem bez samostatné právní hodnoty. Krom toho argumenty Komise nemají právní základ v celním kodexu, jelikož zaúčtování a vyrozumění dlužníka jsou úkony, které následují po přijetí konečného rozhodnutí.
21. Po této výměně dopisů se Komise v souladu s článkem 226 ES rozhodla zaslat Italské republice výzvu dopisem ze dne 13. července 2005, kterou tento členský stát vyzvala k podání jeho vyjádření ve lhůtě dvou měsíců od doručení uvedeného dopisu.
22. Italská republika odpověděla dopisem ze dne 12. září 2005, přičemž v podstatě zopakovala dříve uvedené odpovědi.
23. Komise dopisem ze dne 28. června 2006 upozornila italské orgány na rozsudek vydaný Soudním dvorem dne 23. února 2006 ve věci Komise v. Španělsko (C‑546/03) a vyzvala je, aby vyjádřily své stanovisko do 1. září 2006.
24. Vzhledem k tomu, že Komise nebyla informována o stanovisku, které v tomto ohledu zaujala Italská republika, rozhodla se v souladu s článkem 226 ES zaslat tomuto členskému státu odůvodněné stanovisko založené na článcích 2, 6 a 9 až 11 nařízení č. 1552/1989 a článcích 2, 6 a 9 až 11 č. 1150/2000, jakož i článku 220 celního kodexu, doručené dne 15. prosince 2006, kterým ho vyzvala k přijetí opatření nezbytných k tomu, aby tomuto stanovisku vyhověl ve lhůtě dvou měsíců od doručení uvedeného stanoviska.
25. Italská vláda odpověděla dopisem ze dne 12. února 2007, přičemž setrvala na svém postoji.
26. Jelikož měla Komise za to, že Italská republika v souvislosti s vytýkaným protiprávním jednáním nezjednala nápravu, rozhodla se podat u Soudního dvora projednávanou žalobu.
27. Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 12. března 2009 bylo Finské republice povoleno vedlejší účastenství na podporu návrhových žádání Italské republiky.
K žalobě
Argumentace účastníků řízení
28. Komise v podstatě italským orgánům vytýká soustavné opožděné poskytování vlastních zdrojů Společenství, jelikož uvedené orgány uplatňují správní postup, podle kterého jsou tyto vlastní zdroje stanoveny až poté, co je plátci cla poskytnuta lhůta pro nahlédnutí do protokolu týkajícího se těchto úkonů a podání připomínek. Komise tedy navrhuje, aby bylo určeno, že Italská republika nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 2, 6 a 9 až 11 nařízení č. 1552/1989 a článků 2, 6 a 9 až 11 č. 1150/2000, jakož i z článku 220 celního kodexu.
29. Podle Komise jsou podmínky pro stanovení nároků Společenství na vlastní zdroje splněny zejména, jakmile vnitrostátní orgány předají plátci cla protokol o skončení úkonů, tedy dokument, který uvádí jméno dlužníka a současně částku cla, kterou má uhradit.
30. Italská republika tvrdí, že možnost přiznaná dlužníkovi podat připomínky před vydáním celního výměru představuje uplatnění základních zásad ochrany práv na obhajobu a řádné správy. Taková právní úprava, jež krom toho spadá do procesní autonomie členských států, nemůže být v rozporu s ustanoveními celního kodexu.
31. Italská vláda podporovaná finskou vládou má rovněž za to, že podmínky stanovené v čl. 220 odst. 1 celního kodexu nejsou splněny k datu, ke kterému je protokol o kontrole doručen dlužníkovi. K tomuto datu je totiž jistá pouze identifikace dlužníka. Naproti tomu není ještě s konečnou platností rozhodnuto ani o existenci nesrovnalosti ani o částce dlužné v souladu se zákonem na dovozním nebo vývozním cle. I když sporná zákonná ustanovení neupravují obsah protokolu o kontrole, italská vláda nicméně ve své žalobní odpovědi a duplice, jakož i na jednání určeném k přednesu řečí připustila, že v tomto okamžiku je v zásadě možné stanovit částku dluhu, jakož i že se tak navíc v praxi často postupuje.
32. S ohledem na právní důsledky zaúčtování celního dluhu má finská vláda za to, že je třeba postupovat prostřednictvím vydání konečného správního rozhodnutí, jak to vyplývá z čl. 220 odst. 1 celního kodexu a zejména výrazu „se […] dověděly“ obsaženého v tomto článku.
33. Krom toho čl. 2 odst. 3 nařízení č. 1150/2000 ve spojení s odstavcem 1 téhož článku přiznává celním orgánům možnost sdělit dlužníkovi prozatímní výpočty předtím, než bude přijato konečné rozhodnutí.
34. Navíc podle finské vlády nemůže výše uvedený rozsudek Komise v. Španělsko z důvodu rozdílnosti vnitrostátních postupů sloužit jako vodítko pro určení souladu různých vnitrostátních systémů s právem Unie.
35. Na rozdíl od španělské právní úpravy dotčené ve věci, ve které byl vydán výše uvedený rozsudek Komise v. Španělsko, totiž ustanovení sporná v projednávané věci nedefinují obsah protokolu týkajícího se těchto úkonů a zejména neukládají povinnost sdělit částku celního dluhu. Toto sdělení je pouze výsledkem správní praxe.
36. Navíc zatímco návrh na splacení stanovený španělskými právními předpisy nabyl automaticky právní moci uplynutím 30 dnů, pokud jej dlužník přijal a pokud správní orgán neprovedl žádnou opravu, sporná italská právní úprava v každém případě vyžaduje vydání konečného rozhodnutí ve formě celního výměru.
Závěry Soudního dvora
37. Pokud jde o vytýkané nesplnění povinnosti, je třeba připomenout, že čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89 a č. 1150/2000 uvádí, že členské státy musí stanovit nárok na vlastní zdroje „jakmile jsou splněny podmínky stanovené celními předpisy, které se týkají zaúčtování částky nároku a vyrozumění dlužníka“.
38. Krom toho z čl. 220 odst. 1 celního kodexu vyplývá, že podmínky dodatečného zaúčtování částky cla, která má být vybrána nebo dovybrána, jsou splněny, jakmile se celní orgány o této situaci dověděly a mohou vypočítat částku dlužnou ze zákona a určit dlužníka (výše uvedený rozsudek Komise v. Španělsko, bod 27).
39. V tomto ohledu je třeba rovněž připomenout, že členské státy jsou podle ustálené judikatury povinny stanovit vlastní zdroje Společenství. Článek 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89 a č. 1150/2000 musí být totiž vykládán v tom smyslu, že členské státy se nemohou vyhnout stanovení pohledávek, a to i když je zpochybňují, jelikož tím by bylo připuštěno, aby finanční rovnováha Společenství byla, byť pouze přechodně, narušena jednáním jednoho členského státu (viz rozsudky ze dne 16. května 1991, Komise v. Nizozemsko, C‑96/89, bod 37; ze dne 15. června 2000, Komise v. Německo, C‑348/97, Recueil, s. I‑4429, bod 64, a ze dne 15. listopadu 2005, Komise v. Dánsko, C‑392/02, Sb. rozh. s. I‑9811, jakož i výše uvedený rozsudek Komise v. Španělsko, bod 28).
40. Členské státy jsou povinny stanovit nárok Společenství na vlastní zdroje, jakmile mají celní orgány k dispozici nezbytné poznatky, a mohou tedy vypočítat částku nároků, která vyplývá z celního dluhu a určit dlužníka (výše uvedené rozsudky Komise v. Dánsko, bod 59, a Komise v. Španělsko, bod 29).
41. V tomto kontextu je třeba mít za to, že pokud celní orgány zašlou dlužníkovi správní akt, jež bez ohledu na svůj název konstatuje existenci úplného nebo částečného nezaplacení celních dluhů a uvádí částku cel dlužnou v souladu se zákonem, je třeba mít za to, že v této souvislosti mohou vypočítat výši cla, která vyplývá z celního dluhu, a určit dlužníka.
42. K dodatečnému zaúčtování částky cla, která má být vybrána nebo dovybrána, musí tudíž dojít v zásadě na základě čl. 220 odst. 1 celního kodexu do dvou dnů ode dne doručení protokolu o skončení úkonů, který splňuje podmínky uvedené v předcházejícím bodě, dlužníkovi (výše uvedený rozsudek Komise v. Španělsko, bod 32).
43. Italská a finská vláda jak ve svých vyjádřeních, tak během jednání určeného k přednesu řečí tvrdily, že doručení protokolu o skončení úkonů umožňuje dlužníkovi předložit vyjádření předtím, než bude vůči němu přijato rozhodnutí, a přispívá tudíž k ochraně práv na obhajobu. Použití takového postupu nemůže tedy zakládat nesplnění povinností, které pro členské státy vyplývají z nařízení č. 1552/89 a č. 1150/2000 a celního kodexu.
44. V tomto ohledu je nutné konstatovat, že jak již Soudní dvůr rozhodl ve svém rozsudku ze dne 18. prosince 2008, Sopropé (C‑349/07. Sb. rozh. s. I‑10369, bod 36), dodržování práva na obhajobu představuje obecnou zásadu práva Společenství, která se použije, jestliže správní orgán zamýšlí přijmout akt proti určité osobě, který nepříznivě zasahuje do jejího právního postavení.
45. Nicméně, pokud se zásada dodržování práva na obhajobu použije zejména během postupu dodatečného výběru ve vztazích mezi dlužníkem a členským státem, nemůže mít naproti tomu, co se týče vztahů mezi členskými státy a Společenstvími, za následek, aby členský stát mohl nesplnit svou povinnost stanovit ve lhůtách stanovených právní úpravou Společenství nárok Společenství na vlastní zdroje (výše uvedený rozsudek Komise v. Španělsko, bod 33).
46. Krom toho je třeba připomenout, že zaúčtování a sdělení dlužných cel, jakož i připsání vlastních zdrojů nebrání dlužníkovi v tom, aby na základě čl. 243 a násl. celního kodexu vznesl námitky proti povinnosti, která je mu uložena, a uplatnil všechny argumenty, které má k dispozici.
47. Krom toho vnitrostátní orgány mají možnost připsat vlastní zdroje, jež jsou předmětem vznesených námitek a jejichž výše by se mohla po vyřešení vzniklých sporů změnit, na zvláštní účty na základě čl. 6 odst. 2 nařízení č. 1552/89 a čl. 6 odst. 3 nařízení č. 1150/2000.
48. Navíc v případě, že vnitrostátní orgány připsaly stanovené nároky na účet před vznesením námitek proti těmto nárokům, články 2 a 8 nařízení č. 1552/89 a č. 1150/2000 opravňují vnitrostátní orgány k opravě sdělení a provedení těchto oprav snížením celkové části stanovených nároků v případě, že následně se námitky ukázaly jako opodstatněné.
49. Pokud jde o úroky z prodlení, je třeba připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že povinnosti stanovit vlastní zdroje Společenství, tyto zdroje připsat na účet Komise v předepsaných lhůtách a zaplatit úroky z prodlení jsou vzájemně neoddělitelné; tyto úroky jsou splatné bez ohledu na důvod prodlení, ve kterém byly tyto zdroje připsány na účet Komise (viz zejména rozsudky ze dne 21. září 1989, Komise v. Řecko, 68/88, Recueil, s. 2965, bod 17; ze dne 12. června 2003, Komise v. Itálie, C‑363/00, Recueil, s. I‑5767, bod 43 a 44, jakož i ze dne 22. ledna 2009, Komise v. Portugalsko, C‑150/07, bod 62).
50. Na základě článku 11 nařízení č. 1552/89 a č. 1150/2000 v případě jakéhokoli prodlení v poukázání částek na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 týchž nařízení zaplatí dotyčný členský stát úroky za celou dobu prodlení (viz výše uvedený rozsudek Komise v. Nizozemsko, bod 91, jakož i rozsudek ze dne 19. března 2009, Komise v. Itálie, C‑275/07, Sb. rozh. s. I‑2005, bod 66).
51. Je tudíž třeba konstatovat, že Italská republika tím, že v případě dodatečného výběru cla nedodržela lhůty pro připsání vlastních zdrojů Společenství, a v souvislosti s tím uvedené zdroje uhradila opožděně, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 2, 6 a 9 až 11 nařízení č. 1552/89 a článků 2, 6 a 9 až 11 nařízení č. 1150/2000, jakož i z článku 220 celního kodexu.
K nákladům řízení
52. Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Italská republika neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.
53. V souladu s čl. 69 odst. 4 prvním pododstavcem jednacího řádu Finská republika, která vstoupila do řízení jako vedlejší účastnice, ponese vlastní náklady.
Výrok
Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
1) Italská republika tím, že v případě dodatečného výběru cla nedodržela lhůty pro připsání vlastních zdrojů Společenství, a v souvislosti s tím tyto vlastní zdroje uhradila opožděně, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 2, 6 a 9 až 11 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství a z článků 2, 6 a 9 až 11 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství, jakož i z článku 220 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství.
2) Italské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
3) Finská republika ponese vlastní náklady řízení.