62002CJ0346_CS
Účastníci řízení
Odůvodnění rozsudku
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci C-346/02,
jejímž předmětem je žaloba pro nesplnění povinnosti podle článku 226 ES, podaná dne 30. září 2002,
Komise Evropských společenství,
zastoupená C. Tufvesson a  J.‑F. Pasquierem, jako zmocněnci, s adresou pro doručování v Lucemburku,
žalobkyně,
proti
Lucemburskému velkovévodství,
zastoupenému P. Gramegnou, jako zmocněncem, ve spolupráci s A. Schmittem, avocat,
žalovanému,
SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
ve složení V. Skouris, předseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans (zpravodaj), C. Gulmann a. J. N. Cunha Rodrigues, předsedové senátů, R. Schintgen, F. Macken a N. Colneric, S. von Bahr, R. Silva de Lapuerta a K. Lenaerts, soudci,
generální advokát: C. Stix-Hackl,
vedoucí soudní kanceláře: H. von Holstein, náměstek vedoucího soudní kanceláře,
s přihlédnutím k písemné části řízení a v návaznosti na jednání konané dne 10. února 2004,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 30. března 2004,
vydává tento
Rozsudek
Odůvodnění rozsudku
1. Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Lucemburské velkovévodství tím, že zavedlo a ponechalo v platnosti systém bonus‑malus, který má automatický a závazný dopad na sazby a vztahuje se na všechny smlouvy o pojištění motorových vozidel uzavřené na lucemburském území fyzickými osobami bez rozlišení mezi pojišťovacími společnostmi se sídlem v Lucembursku a pojišťovnami provozujícími tam svou činnost prostřednictvím poboček nebo na základě poskytování služeb, v rozporu se zásadou svobody sazeb a odstranění předchozích či soustavných kontrol sazeb a smluv, stanovenou v čl. 6 odst. 3 a v článcích 29 a 39 Směrnice Rady 92/49/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přímého pojištění jiného než životního a o změně směrnic 73/239/EHS a 88/357/EHS (třetí směrnice o neživotním pojištění) (Úř. věst. L 228, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 346), nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z výše uvedené směrnice.
Právní rámec
Právní úprava Společenství
2. Článek 6 hlavy II, nazvané „Přístup k pojišťovací činnosti“, směrnice 92/49 stanoví:
„Článek 8 směrnice 73/239/EHS se nahrazuje tímto:
‚Článek 8
[…]
3. Žádné ustanovení této směrnice nebrání členským státům v tom, aby zachovaly nebo přijímaly právní a správní předpisy požadující schválení zakladatelské smlouvy a stanov nebo jakýchkoli jiných dokumentů, které jsou nezbytné pro běžné provádění dozoru.
Členské státy však nepřijmou předpisy, které by požadovaly předchozí souhlas nebo soustavné oznamování všeobecných nebo zvláštních pojistných podmínek, sazeb pojistného, tiskopisů a jiných písemností, které pojišťovna hodlá používat při svém styku s pojistníky.
Členské státy smějí zachovat nebo přijímat nové předpisy o předchozím oznamování nebo schvalování  zamýšleného zvýšení pojistných sazeb pouze jako součást obecného systému kontroly cen.
[…]‘“
3. Článek 29 hlavy III, nazvané „Harmonizace podmínek pro provozování pojištění“, směrnice 92/49 zní:
„Členské státy však nepřijmou předpisy vyžadující předchozí schválení nebo soustavné oznamování všeobecných nebo zvláštních pojistných podmínek, sazebníků pojistného, formulářů a jiných tiskopisů, které pojišťovna hodlá používat při svém styku s pojistníky. Mohou pouze požadovat nesoustavné oznamování uvedených pojistných podmínek a jiných dokladů pro účely ověření dodržování vnitrostátních předpisů, které se týkají pojistných smluv, a tento požadavek nesmí představovat předběžnou podmínku pro výkon činnosti pojišťovny.
Členské státy nesmějí ponechat v platnosti ani přijímat nové předpisy o předběžném oznamování nebo schvalování zamýšleného zvýšení pojistných sazeb s výjimkou případů, kdy je to součástí obecného systému kontroly cen.“
4. Článek 39 odst. 2 a 3 hlavy IV, nazvané „Ustanovení o právu usazování a o volném pohybu služeb“, směrnice 92/49 stanoví:
„2. Členský stát pobočky nebo členský stát, ve kterém jsou poskytovány služby, nesmí přijímat předpisy vyžadující předchozí schválení nebo soustavné oznamování všeobecných nebo zvláštních pojistných podmínek, sazeb pojistného, tiskopisů a jiných písemností, které pojišťovna hodlá používat při svém styku s pojistníky. Může od pojišťovny, která hodlá vykonávat na jeho území pojišťovací činnost v rámci práva usazování nebo volného pohybu služeb, požadovat pouze nesoustavné oznamování těchto podmínek a jiných písemností pro účely ověření toho, že jsou dodržovány vnitrostátní předpisy, přičemž tento požadavek nesmí zakládat předběžnou podmínku pro to, aby pojišťovna mohla vykonávat svou činnost.
3. Členský stát pobočky nebo členský stát, ve kterém jsou poskytovány služby, mohou zachovat nebo zavádět předběžné oznamování nebo schvalování zamýšleného zvýšení pojistných sazeb pouze jako součást obecného systému kontroly cen.“
Vnitrostátní právní úprava
5. Velkovévodské nařízení ze dne 20. prosince 1994 přijaté k provedení článku 17 odst. 2 a 3 zákona ze dne 7. dubna  1976, v novelizovaném znění, o pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel a o stanovení podmínek pro smlouvy o pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel ( Mémorial
A 1994, s. 2776, dále jen „nařízení“), zavedlo do vnitrostátní právní úpravy kromě jiného systém určování výše plateb pojistného, na základě kterého mají pojištění po několika letech řízení bez nehody nárok na snížení částky svého pojistného, zatímco v důsledku způsobení pojistné události je jim předepsána zvýšená částka pojistného.
6. Podle ustanovení článku 3 nařízení:
„Pojistné smlouvy nesmějí obsahovat ujednání, jejichž předmětem nebo účinkem je:
[…]
5. zabránit tomu, aby se ve smlouvě použila stupnice bonus‑malus, jak je stanovena v článcích 7 a 8 níže.“
7. Článek 7 nařízení stanoví povinné požadavky, které se použijí na všechny smlouvy o pojištění občanskoprávní odpovědnosti uzavřené fyzickou osobou týkající se motorových vozidel, která jsou obvykle provozována v Lucembursku.
8. Dle tohoto systému je nový pojistník zařazen do stupně 11 stupnice bonus-malus (0% bonus). Pokud nedojde k pojistné události v průběhu pozorovací lhůty, dochází ke snížení o jeden stupeň. Stupnice bonus‑malus končí stupněm „– 3“, což je úroveň, na níž pojistník platí pouze 45 % částky základního pojistného.
9. Každá pojistná událost v referenční době oproti tomu způsobuje zvýšení o tři stupně. Nejvyšším stupněm na stupnici bonus‑malus je stupeň 22, kdy pojistník platí částku odpovídající 250 % základního pojistného.
10. Povinná stupnice bonus-malus se uplatňuje pouze u smluv uzavřených fyzickými osobami. Krom toho se systém bonus‑malus vztahuje pouze na pojistné týkající se pojištění občanskoprávní odpovědnosti. Ostatní složky celkového pojistného při pojištění motorových vozidel, jako jsou pojistná rizika rozbití skel, krádeže, požáru, jakož i právní ochrana, tomuto systému nepodléhají.
Postup před zahájením soudního řízení
11. Dne 25. července 2001 zaslala Komise Lucemburskému velkovévodství dopisem výzvu, ve které měla za to, že systém určování výše pojistného porušuje některá ustanovení směrnice 92/49, a to zejména její čl. 6 odst. 3 a články 29 a 39.
12. Jelikož výše uvedená výzva zůstala bez odpovědi, Komise dne 20. prosince 2001 zaslala Lucemburskému velkovévodství odůvodněné stanovisko, ve kterém vyzvala tento členský stát k přijetí opatření nezbytných k dosažení souladu s tímto stanoviskem, a to ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení.
13. Vláda Lucemburského velkovévodství odpověděla na uvedené odůvodněné stanovisko dopisem ze dne 6. března 2002. Uplatňovala, že i za předpokladu, že svoboda sazeb je zásadou zavedenou směrnicí 92/49, bylo určování základní sazby ponecháno volnému uvážení pojišťovacích společností. Ve své odpovědi rovněž zdůraznila, že systém bonus‑malus přispívá k ochraně spotřebitelů a předcházení dopravním nehodám.
14. Komise měla za to, že opatření nezbytná k dosažení souladu s povinnostmi vyplývajícími ze směrnice 92/49 nebyla lucemburskými orgány učiněna, a rozhodla se podat tuto žalobu.
K věci samé
Tvrzení účastníků řízení
15. Komise se domnívá, že lucemburský systém bonus-malus je na jedné straně v rozporu se zásadou svobody sazeb vyplývající z ustanovení směrnice 92/49, která členským státům zakazuje požadovat oznamování, předchozí schválení anebo soustavné sdělování sazeb pojistného anebo jejich zvýšení, které pojišťovací společnost zamýšlí uplatňovat na území těchto států, a na druhé straně je v rozporu s účelem té samé směrnice, kterým je realizace volného poskytování pojišťovacích produktů na území Společenství. Domnívá se, že její výklad je potvrzen rozsudky Soudního dvora ze dne 11. května 2000, Komise v. Francie (C‑296/98, Recueil, s. I‑3025), a ze dne 25. února 2003, Komise v. Itálie (C‑59/01, Recueil, s. I‑1759).
16. Komise nezpochybňuje, že členské státy mohou zavést stupnici, která zohledňuje nehodovost pojištěných, nebo dokonce jednotný systém bonus‑malus. Takové režimy jsou nicméně podle Komise v rozporu se směrnicí 92/49, pokud mají automatický dopad na sazby pojistného, jako v případě lucemburského systému bonus‑malus.
17. Komise připouští, že určení částky základního pojistného pojišťovnami je v Lucembursku v zásadě volné. Nicméně má za to, že za účelem dodržování zásady svobody sazeb musí být nejenom základní pojistné, ale rovněž i ostatní složky pojistného určovány pojišťovnami volně.
18. Pokud by totiž pojišťovny nemohly upravovat pojistné s ohledem na tak zásadní kritérium, jako je nehodovost pojištěného, jinak než podle předem určených předpisů, mohla by svoboda sazeb zůstat z převážné části fiktivní. To platí tím spíše, že předepsané úpravy nemají okrajový účinek na částku pojistného, ale mohou ji více než zdvojnásobit.
19. S odkazem na bod 29 výše uvedeného rozsudku Komise v. Itálie lucemburská vláda tvrdí, že nařízení je v souladu se zásadou svobody sazeb, protože neukládá, ani aby pojišťovací společnosti oznamovaly své sazby pojistného před jejich uplatňováním orgánu dozoru anebo kontroly, ani aby takový orgán byl povinen schválit tyto sazby před jejich použitím.
20. Uvedená vláda uplatňuje, že systém bonus-malus umožňuje upravovat pojistné podle předchozího škodního průběhu u pojistníka a podle počtu pojistných událostí, za které nese pojištěný odpovědnost. Jedná se o systém individualizace pojistného a posteriori
dotýkající se pouze změny pojistného. Naproti tomu tento systém ponechává pojišťovnám úplnou volnost určit všechny složky sazebníku pojištění motorových vozidel.
Závěry Soudního dvora
21. Jak již Soudní dvůr připomněl v bodě 29 výše uvedeného rozsudku Komise v. Itálie, zákonodárce Společenství měl v úmyslu zaručit zásadu svobody sazeb v odvětví neživotního pojištění včetně povinných pojištění, jako je pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel. Tato zásada, jak Soudní dvůr upřesnil v bodě 29 výše uvedeného rozsudku, s sebou nese zákaz jakéhokoli režimu předchozího nebo soustavného oznamování a schvalování sazeb pojistného, které pojišťovací společnost zamýšlí použít ve vztazích s pojistníky. Jediná výjimka z této zásady připuštěná směrnicí 92/49 se týká předchozího oznámení a schválení „zvýšení sazeb“ v rámci „obecného systému kontroly cen“.
22. Ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Itálie měl Soudní dvůr za to, že systém zmrazení cen, který měl vliv jak na určování, tak na vývoj sazeb v rámci smluv o pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel týkajících se pojistného rizika na italském území, byl v rozporu se zásadou svobody sazeb (výše uvedený rozsudek Komise v. Itálie, body 32 a 48).
23. Lucemburský systém bonus-malus, který je předmětem této žaloby, má, co se týče jeho dopadu na sazby pojišťovacích společností, jinou povahu než italské předpisy dotčené ve výše uvedeném rozsudku Komise v. Itálie. Tento systém skutečně obnáší dopady na vývoj pojistného. Nicméně jeho výsledkem není přímé určování sazeb státem, jelikož pojišťovacím společnostem je ponechána volnost určování výše základního pojistného. Za těchto podmínek není možné stavět lucemburský systém bonus-malus na roveň systému schvalování sazeb v rozporu se zásadou svobody sazeb, tak jak ji Soudní dvůr vymezil v bodě 29 výše uvedeného rozsudku Komise v. Itálie.
24. Pokud zákonodárce Společenství neprojeví v tomto směru jasnou vůli, není možné vycházet z právní domněnky úplné harmonizace oblasti sazeb neživotního pojištění vylučující veškerá vnitrostátní opatření, která mohou mít dopad na sazby.
25. Z toho vyplývá, že není možné přijmout argumentaci, na níž je založená žaloba Komise a která spočívá v tvrzení, že bez ohledu na skutečnost, že základní pojistné může být určeno zcela volně, je lucemburský systém bonus‑malus v rozporu se zásadou svobody sazeb pouze z toho důvodu, že má dopady na vývoj tohoto pojistného.
26. Komise krom toho netvrdí, že by tento systém znamenal zavedení  požadavku předchozího nebo soustavného oznamování sazeb, které pojišťovací společnost zamýšlí používat ve vztazích s pojistníky anebo systému schvalování takových sazeb.
27. Z toho plyne, že Komise neprokázala, že by zavedením a ponecháním v platnosti systému bonus‑malus Lucemburské velkovévodství porušovalo zásadu svobody sazeb a odstranění předchozích či soustavných kontrol sazeb a pojistných smluv, stanovenou v článcích 6, 29 a 39 směrnice 92/49.
28. Vzhledem k tomu, že Komise omezila předmět odůvodněného stanoviska a této žaloby na samotné určení porušení zásady svobody sazeb a odstranění předchozích anebo soustavných kontrol sazeb a pojistných smluv, tak jak tato zásada vyplývá z ustanovení uvedených v předchozím bodě, je tedy namístě tuto žalobu zamítnout.
K nákladům řízení
29. Podle článku 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Lucemburské velkovévodství požadovalo náhradu nákladů řízení ve svém návrhu a Komise byla ve sporu neúspěšná, je namístě jí uložit náhradu nákladů řízení.
Výrok
Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
1) Žaloba se zamítá.
2) Komisi Evropských společenství se ukládá náhrada nákladů řízení.