SODBA
V IMENU LJUDSTVA
Višje sodišče v Ljubljani je v senatu, ki so ga sestavljali višji sodnici Irena  
Veter kot predsednica, dr. Vesna Bergant Rakočević kot poročevalka ter višji  
sodnik mag. Matej Čujovič kot član, 
v pravdni zadeve tožeče stranke: E. P., …. ki ga zastopa Ž. D., odvetnica v L.,
zoper toženo stranko: K., d. o. o., ..., Ljubljana,
zaradi ugotovitve  ničnosti  kreditne  pogodbe  in  upravno  izplačilne  
prepovedi ter plačila 790,98 EUR, 
o pritožbi toženke zoper sodbo Okrajnega sodišča v Ljubljani II P 489/2015 z  
dne 15. januarja 2016,
na seji 25. januarja 2017
1
I Cp 2164/2016
RAZSODILO:
I. Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.
II. Toženka je dolžna tožniku povrniti stroške pritožbenega postopka v znesku  
209,99 EUR v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi  
obrestmi od poteka izpolnitvenega roka do plačila.
OBRAZLOŽITEV:
1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo ugovor pristojnosti Okrajnega sodišča v  
Ljubljani ter ugotovilo, da sta Kreditna pogodba št. 61-1745 z dne 7. 6.  
2013 ter Odstopna izjava in upravno izplačilna prepoved na plačo z istega  
dne, nični. Toženki je naložilo plačilo zneska 790,98 EUR z zakonskimi  
zamudnimi obrestmi ter plačilo tožnikovih pravdnih stroškov. 
2. Zoper sodbo se je pritožila toženka iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odst.  
338. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Navaja, da je sodišče narok  
15. 1. 2015 izvedlo v njeni odsotnosti, čeprav se je njen direktor opravičil  
zaradi  zdravstvenih  težav,  sodišče  pa  je  ni  pozvalo  na  predložitev  
zdravniškega potrdila. Nadalje navaja, da ji je bila terjatev zgolj odstopljena 
v izterjavo, kar pomeni, da je za dajalca kredita zgolj izterjevala terjatev po  
pooblastilu, zaradi česar ne more biti pasivno legitimirana v tem postopku.  
Po njenih navedbah ni šlo za odstop terjatve, ki naj bi ga urejal 3. odst. 20.  
čl. Zakona o potrošniških kreditih (ZPotK-1). Sodišče je po njenem zmotno  
ugotovilo, da pogodba ni bila sklenjena za poslovni namen, saj je tožnik  
podpisal izjavo, da najema kredit za poslovne namene. Sklicevanje kreditne  
pogodbe na določila ZPotK-1 ter uporaba termina potrošnik navedenega po  
mnenju  pritožbe  ne  ovrže.  Toženka  vztraja  na  dogovoru  o  pristojnosti  
češkega  sodišča,  kar  izključuje  splošno  pristojnost  po  2.  čl.  Bruseljske  
Uredbe, veljavnost sporazuma po njenem tudi ni odvisna od veljavnosti  
temeljne pogodbe. Vztraja, da je bila pogodba sklenjena na daljavo v Brnu  
v Republiki Češki, zato bi bilo treba uporabiti češko pravo, ki sta ga izbrali  
tudi  stranki.  Tudi  na  Češkem  obstaja  zakon  o  potrošniških  kreditih,  ki 
potrošnikov ne ščiti nič manj kot slovenski zakon. Kreditno pogodbo naj bi  
bilo treba razumeti tako, da se sklicuje na ta češki zakon. Kreditodajalec  
ima za svojo dejavnost v Republiki Češki vsa potrebna dovoljenja, ker pa  
gre tako ali tako za pogodbo, sklenjeno za poslovni namen, pogodba ne  
more biti nična niti v primeru, da se uporabi slovensko pravo. Enako po  
2
mnenju pritožnice velja za upravno izplačilno prepoved. Toženka zatrjuje  
še, da tožnik ni dokazal, da je prejel zgolj 1800 EUR, izpodbija pa tudi  
odločitev sodišča prve stopnje glede zamudnih obresti ter glede stroškov.  
Pritožbenemu  sodišču  predlaga,  da  sodbo  spremeni  in  zahtevek  tožnika 
zavrne ali pa naj jo razveljavi in zadevo zavrne prvemu sodišču, tožniku pa  
naloži plačilo vseh stroškov postopka z zakonskimi zamudnimi obrestmi.
3. Tožnik je na pritožbo obrazloženo odgovoril, predlaga njeno zavrnitev ter  
opredeljuje svoje stroške, nastale s podanim odgovorom. 
4. Pritožba ni utemeljena. 
5. Noben od uveljavljanih pritožbenih razlogov ni podan; sodišče prve stopnje  
ni zagrešilo napak ne pri vodenju postopka ne pri uporabi materialnega  
prava, pravilno pa je ugotovilo tudi sporna pravno pomembna dejstva.
6. Ne drži pritožbeno stališče, da je bila z izvedbo naroka 15. 1. 2015 brez  
navzočnosti  toženkinega  zastopnika  storjena  kršitev  določb  postopka.  
Skladno z določbo 2. odst. 115. čl. ZPP lahko sodišče v primeru, da stranka, 
zakoniti zastopnik ali pooblaščenec ne pride na narok zaradi zdravstvenih  
razlogov,  narok  preloži  le,  če  je  bolezen  ali  poškodba  nenadna  in  
nepredvidljiva  ter  ji  onemogoča  prihod  na  sodišče  ali  sodelovanje  na  
naroku. V tem primeru mora predložiti zdravniško opravičilo, izdano na  
obrazcu v skladu z zakonom, ki ureja zdravstveno varstvo. V tej zadevi je  
bil narok najprej razpisan za 3. 11. 2015, toženkin zastopnik pa je sodišču  
opravičilo zaradi odsotnosti na glavni obravnavi poslal dan prej, pri čemer  
je zgolj pavšalno navedel, da ima zdravstvene težave. Sodišče prve stopnje  
je  toženko  še  isti  dan  pozvalo,  naj  v  roku  15  dni  predloži  zdravniško  
opravičilo, narok pa preložilo na 15. 1. 2016. Očitek, da bi sodišče toženke  
ne pozvalo na predložitev zdravniškega opravičila, torej ne drži, pri čemer  
pritožbeno sodišče opozarja, da sodišče tega niti ni bilo dolžno storiti, saj je  
ta  zahteva  jasno  določena  že  z  zakonom.  Toženkin  zastopnik  pa  
zdravniškega opravičila ni predložil, je pa 14. 1. 2016 sodišču ponovno  
poslal  opravičilo  zaradi  odsotnosti  z  enako  pavšalno  navedbo,  da  ima  
zdravstvene težave in da bo zdravniško potrdilo poslal naknadno. Odločitev  
sodišča prve stopnje, da narok 15. 1. 2016 opravi, je bila zato pravilna.
7. Pravilna  je  nadalje  zavrnitev  ugovora  pristojnosti  slovenskega  sodišča.  
Toženka je sicer slovenska družba s sedežem v Ljubljani, vendar je tožena  
kot prevzemnica terjatve kreditodajalca, ki je tuja družba s sedežem na  
3
Češkem.  Ker  se  terjatev  (s  cesijo)  na  prevzemnika  prenese  z  vsemi  
stranskimi  in  akcesornimi  pravicami  (načelo  cesionarjevega  pravnega  
nasledstva  in  nevtralnosti  dolžnikovega  položaja) 1,  velja  načeloma  po  
prenosu terjatve tudi dogovor o pristojnosti, ki je v tem primeru določal  
pristojnost češkega sodišča. Vendar je prvostopenjsko sodišče ta dogovor  
pravilno  ocenilo  za  neveljavnega,  in  sicer  na  podlagi  določb  četrtega 
oddelka  Uredbe  (EU)  št.  215/2012  evropskega  sveta  in  parlamenta  o  
pristojnosti  in  priznavanju  ter  izvrševanju  sodnih  odločb  v  civilnih  in  
gospodarskih zadevah (Bruseljska uredba I – BU I), ki ureja pristojnost za  
potrošniške pogodbe. Kot je pravilno pojasnilo že sodišče prve stopnje (ki  
se sicer sklicuje na BU I pred prenovitvijo št. 44/2001, a je v relevantnih  
določbah ostala nespremenjena), lahko potrošnik po 18. čl. BU I sproži  
postopek v državi, kjer ima sam stalno prebivališče, pri čemer so po 19. čl.  
BU  I  drugačni  dogovori  o  pristojnosti  možni  samo  v  točno  določenih  
primerih, od katerih se noben ne prilega naši situaciji (da je do dogovora o  
pristojnosti prišlo po sporu, da potrošniku omogoča začeti postopek še pred  
drugimi sodišči, če je določena pristojnost sodišča države, v kateri imata  
obe  pogodbeni  stranki  v  času  sklenitve  pogodbe  stalno  oz.  običajno  
prebivališče).
8. Nadalje je prvostopenjsko sodišče pravilno odločilo, da za razrešitev spora  
uporabi  slovensko  in  ne  češkega  prava,  za  kar  se  zavzema  pritožnica.  
Sodišče  prve stopnje se  glede  tega  sicer  napačno  sklicuje na  slovenski  
Zakon o mednarodnem zasebnem pravu in postopku (ZMZPP), saj je treba  
glede vprašanja, katero pravo se uporabi v tem primeru primarno uporabiti  
evropsko  zakonodajo,  in  sicer  Uredbo  o  pravu,  ki  se  uporablja  za  
pogodbena  obligacijska  razmerja  (Rim  I).  Vendar  ta  glede  potrošniških 
pogodb vsebuje podobne določbe kot ZMZPP ter narekuje enak končni  
rezultat: Skladno s točko b 1. odst. 6. čl. Uredbe Rim I se namreč za  
pogodbo, ki jo potrošnik sklene z drugo osebe, ki opravlja svojo poslovno  
ali poklicno dejavnost (»podjetnikom«), uporablja pravo države, v kateri  
ima potrošnik običajno prebivališče, če podjetnik na kakršen koli način  
usmerja  svoje  dejavnosti  v  to  državo,  pogodba  pa  spada  v  okvir  takih 
dejavnosti. Za vprašanje uporabe prava ni pomembno, kje je bila pogodba  
sklenjena. V 2. odst. 6. čl. Rim I je določeno, da pogodbeni stranki sicer  
lahko  izbereta  drugo  pravo,  vendar  pa  taka  izbira  potrošnika  ne  sme  
prikrajšati za zaščito, ki mu jo zagotavljajo določbe, od katerih ni dovoljeno 
1 Glej več v Juhart, v: Plavšak et al.:  Obligacijski zakonik (splošni del) s komentarjem, 2.  
knjiga GV Založba Ljubljana, (2003), str. 581.
4
odstopanje z dogovorom po pravu potrošnikovega običajnega prebivališča.  
Določba 1. odst. 29. čl. ZPotK-1 o potrebnem dovoljenju ministrstva za  
opravljanje dejavnosti potrošniškega kreditiranja je nedvomno določba, od  
katere ni dovoljeno odstopanje z dogovorom strank, saj je v 3. odst. 27. čl.  
ZPotK-1  določena  ničnost  kreditne  pogodbe,  ki  jo  sklene  oseba  brez  
potrebnega dovoljenja. Sodišče prve stopnje je zato na podlagi 6. čl. Rim I  
pravilno uporabilo slovensko pravo  ter pravilno odločilo, da je kreditna  
pogodba nična.
9. Pravilna  je  namreč  tudi  ocena  prvostopenjskega  sodišča,  da  je  šlo  za  
potrošniško pogodbo. Držijo ugotovitve prvega sodišča, da v pogodbi ni  
nikjer navedeno, da je bil kredit dan za poslovne namene, za kreditojemalca  
(tožnika) pa pogodba sama na več mestih uporablja izraz potrošnik. V 6. čl.  
kreditne pogodbe je nadalje izrecno zapisano, da se za vsa vprašanja, ki s to  
pogodbo  niso  neposredno  urejena,  uporabljajo  določila  Zakona  o  
potrošniških kreditih ter da v primeru nasprotij med pogodbenimi določili  
in ZPotK-1, velja slednji. Pritožbeno sodišče se strinja s prvostopenjskim  
sodiščem, da so navedena  določila  predmetne  pogodbe dovolj  zanesljiv  
dokaz o njeni pravni naravi in ne bi bila smiselna, če bi bila res sklenjena za 
poslovni  namen.  Toženka  se  neuspešno  sklicuje  na  podpisano  izjavo  
tožnika,  češ  da  pogodbo  sklepa  za  poslovni  namen.  Gre  za  vnaprej  
pripravljeno izjavo s strani dajalca kredita, in ne pretehta ostalih dokazov,  
ki govorijo nasprotno.
10. Nadalje ni nobenega dvoma niti o toženkini pasivni legitimaciji. Že a priori  
neupoštevne  pritožbene  novote  (337.  čl.  ZPP),  da  ji  je  bila  terjatev  
odstopljena zgolj v izterjavo, ji ne pomagajo, saj iz te trditve zanjo ne izhaja 
nič koristnega. Cesus v vsakem primeru proti prevzemniku ohrani enake  
ugovore in pravice, kot jih je imel proti odstopniku (2. odst. 421. čl. OZ),  
pri čemer odstop v izterjavo (425. čl. OZ) ni nobena izjema.
11. Prepričljiv je nadalje zaključek sodišča prve stopnje, da je tožnik na podlagi 
kreditne pogodbe prejel le znesek 1800 EUR in ne 2000 EUR, ker je moral  
200 EUR plačati kot strošek odobritve kredita. Dokazna ocena sodišča prve  
stopnje o tem je sklenjena in zanesljiva, pritožba pa vanjo ne zbudi tehtnega 
dvoma:  sodišče  prve  stopnje  je  o  dejanskem  znesku  prejetega  posojila  
presodilo na podlagi izpovedbe tožnika in njegove partnerke, ki je bila priča 
jemanju posojila. Obe izpovedbi je na podlagi neposrednega vtisa ocenilo  
kot  verodostojni  in  iskreni,  skratka  prepričljivi,  oprlo  pa  se  je  tudi  na  
5
določbo 5. čl. same kreditne pogodbe, po kateri je dolžan vse stroške v  
zvezi s pogodbo plačati kreditojemalec ter na dopis Tržnega inšpektorata  
RS, iz katerega je razvidno, da so morali potrošniki ob prejemu kreditov od  
konkretnega kreditodajalca večkrat v gotovini plačati še določen dodaten  
znesek kot strošek odobritve oziroma svetovanja. Pritožbeno sodišče zato  
sprejema  kot  pravilno  ugotovitev  sodišča  prve  stopnje,  da  je  tožnik  
dejansko prejel le 1800 EUR in ne 2000 EUR posojila, kot je v pogodbi  
sicer navedeno.
12. Zaradi ničnosti temeljnega posla je toženka dolžna tožniku skladno s prvim  
odstavkom 190. čl. Obligacijskega zakonika (OZ) vrniti vse, kar je od njega 
odstopnik prejel (oz. zanj ona sama). Prvostopenjsko sodišče je tožniku  
pravilno  priznalo  tudi  zakonske  zamudne  obresti  od  naslednjega  dneva  
vsakega  tožnikovega  preplačila  posojila  pa  do  izpolnitve.  Pri  tem  je  
pravilno upoštevalo določbo 193. čl. OZ, po kateri je treba, kadar se vrača  
tisto,  kar  je  bilo  neupravičeno  pridobljeno,  vrniti  plodove  in  plačati  
zamudne obresti, in sicer v primeru, da je bil pridobitelj nepošten, od dneva  
pridobitve naprej. Nobenega dvoma ne more biti, da je dajalec kredita vedel 
za razloge ničnosti kreditne pogodbe že od samega začetka (od sklenitve),  
kar pomeni, da je bil ob pridobitvi nepošten. 
13. Za nasprotovanje ugotovljeni ničnosti administrative prepovedi, s katero je  
bilo  vračilo  (in  preplačilo)  kredita  že  realizirano,  pritožnica  niti  nima  
pravnega interesa, kakor za sam zahtevek v tem delu interesa ni imel niti  
tožnik. Po 4. odst. 135. čl. Zakona o izvršbi in zavarovanju namreč dolžnik  
upravno  izplačilno  prepoved  lahko  kadarkoli  prekliče  s  pisno  izjavo  o  
preklicu, dano delodajalcu, s tem da preklic ne učinkuje na že zarubljene  
zneske in zneske, izplačane upniku. A ker na kršitev, ki je bila storjena z  
odločanjem  o  zahtevku  brez  izkazanega  pravnega  interesa,  pritožbeno  
sodišče ne pazi sámo, v ta del izpodbijane odločitve ni bilo poseženo.  
14. Glede na tožnikov uspeh v pravdi je pravilna tudi stroškovna odločitev  
prvostopenjskega sodišča (1. odst. 154. čl. ZPP).
15. Pritožbeni  očitki  se  tako  izkažejo  za  neutemeljene.  Ker  tudi  v  okviru  
preizkusa po uradni dolžnosti (2. odst. 350. čl. ZPP) pritožbeno sodišče v  
izpodbijani  sodbi  ni  našlo  nobenih  napak,  jo  je  potrdilo,  pritožbo  pa  
zavrnilo (353. čl. ZPP).
6
16. Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na 1. odst. 165. čl. ZPP.  
Ker  toženka  s  pritožbo  ni  uspela,  je  dolžna  tožniku  povrniti  stroške  
pritožbenega postopka (1. odst. 154. čl. ZPP), priglašene v odgovoru na  
pritožbo. Pritožbeno sodišče je stroške odmerilo v skladu z Odvetniško  
tarifo (OT) - 172,13 EUR za odgovor na pritožbo, kar skupaj z DDV znese  
209,99 EUR. Priznane stroške mora toženka tožniku plačati v 15 dneh (1. in 
2. odst. 313. čl. v zvezi s 332. čl. ZPP) , če zamudi, pa  gredo od izteka tega  
roka še zahtevane zakonske zamudne obresti (1. odst. 299. čl. in 1. odst.  
378. čl. OZ).
Ljubljana, 25. januar 2017
Predsednica senata:
Irena Veter, l.r.
7