SKLEP
 
Višje sodišče  v Mariboru je v senatu, ki so ga sestavljali  višja  sodnica in sodnika  
Branko Reisman kot predsednik in Milena Šteharnik ter mag. Igor Strnad kot člana, 
v pravdni zadevi tožeče stranke:  A. E.,  ..., ki jo zastopa J. S., odvetnik v ... , zoper  
toženo stranko: D. U., ..., ki jo zastopa Odvetniška pisarna J. & J. iz ...,
zaradi plačila odškodnine v znesku 105.037,20 EUR s pripadki,
o pritožbi tožene stranke zoper sklep Okrožnega sodišča v Mariboru III P 425/2014 z 
dne 6. 7. 2015, 
na seji 19. januarja 2016
1
I Cp 1093/2015
SKLENILO:
I. Pritožba se zavrne in potrdi sklep sodišča prve stopnje.
II. Odločitev o pritožbenih stroških je pridržana za končno odločbo. 
OBRAZLOŽITEV:
1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrnilo ugovor tožene stranke  
(v nadaljevanju toženke) o pristojnosti sodišča na ozemlju Republike Slovenije. 
2. Zoper  takšno  odločitev  se  pravočasno  po  pooblaščenki  pritožuje  toženka  ter  
predlaga spremembo sklepa tako, da sodišče Republike Slovenije ni pristojno za  
sojenje ter zavrženje tožbe ter odločitev o njenih pravdnih in pritožbenih stroških.  
Podrejeno se zavzema za razveljavitev sklepa z vrnitvijo v ponovno odločanje. V  
pritožbi  zatrjuje  zmotno  ugotovljeno  dejansko  stanje,  ker  je  sodišče  svojo  
odločitev oprlo na listine z dne 16. 6. 2015 in ki se ne nanašajo na toženko.  
Nadalje  zatrjuje  nepopolno  ugotovljeno  dejansko  stanje,  ki  jo  vidi  v  tem,  da  
prvostopno sodišče ni zaslišalo predlagane priče P. M.. Uveljavlja tudi zmotno  
uporabo materialnega  prava  v zvezi  z  uporabo člena  15 in 16 Uredbe  ES št.  
44/2001. Zmotno uporabo zatrjuje tudi glede zaključka sodišča prve stopnje, da v  
obravnavani zadevi ni šlo za tipičen odnos med pacientom in zdravnikom.  Po  
mnenju pritožbe tudi opravljanje medicinskih storitev, ki ne predstavlja nudenja  
nujne zdravniške pomoči predstavlja tipičen odnos pacient - zdravnik. V predlogu  
za razveljavitev prvostopnega sklepa uveljavlja kršitev pravil pravdnega postopka  
in sicer konkretno kršitev načela kontradiktornosti, ki jo je sodišče storilo s tem,  
da toženki ni vročilo listin, ki jih je tožeča stranka (v nadaljevanju tožnica) v spis  
vložila 16. 6. 2015 in na podlagi katerih je sodišče utemeljilo izpodbijani sklep.  
Nadalje uveljavlja kršitev pravil postopka 8. točke 339. člena Zakona o pravdnem 
postopku (v nadaljevanju ZPP), ki jo je prvostopno sodišče storilo, ker ni zaslišalo  
predlagane priče P. M.. Nadalje uveljavlja kršitev iz 14. točke 339. člena drugega  
odstavka ZPP. Prvostopno sodišče je ugotovilo, da je toženka svoje storitve na  
spletnih straneh ponujala tudi v tujih jezikih angleščini in cirilici, hkrati pa tožnice  
ni pozvalo, da naj predloži prevode, ker je smatralo vsebino natisnjenih spletnih  
strani za nepomembno. Stališče sodišča, da ni odločilno kakšna je bila vsebina  
listin, ki so bile dne 16. 6. 2015 sodišču s strani tožnice predložene le v tujih  
jezikih, po mnenju pritožbe ni pravilno.
2
3. Tožnica se v odgovoru na pritožbo zavzema za zavrnitev pritožbe ter potrditev  
prvostopenjskega sklepa. Pritožbena izvajanja toženke v celoti prereka, zavzema  
se  za  ugotovitev  pristojnosti  slovenskega  sodišča  na  podlagi  15.  in  16.  člena 
Uredbe  (ES)  št.  44/2001,  o  pristojnosti  in  priznavanju  ter  izvrševanju  sodnih  
odločb  v  civilnih  in  gospodarskih  zadevah.  Dodatno  pojasnjuje  posebno  
mednarodno pristojnost v primeru t. i. potrošniških sporov, kar naj bi predstavljal  
tudi obravnavani spor. Ker so po mnenju tožnice izpolnjeni pogoji iz teh dveh  
členov Uredbe, lahko potrošnik, kar tožnica je, toži pred sodišči države v kateri  
ima prebivališče. Po mnenju tožnice sta nedvomno izpolnjeni predpostavki obstoja 
pogodbe  med  potrošnikom  in  profesionalcem,  pri  čemer  je  tožnica  storitev  
potrebovala  kot  fizična  oseba  izven  svoje  poklicne  dejavnosti,  toženka  pa  je  
strokovnjak s tega področja, operacija pa je spadala v njeno poklicno dejavnost.  
Profesionalec je tudi usmerjal svojo dejavnost v državo prebivališča tožnice, saj je  
svojo storitev oglaševala na spletu v nemškem, angleškem in v ruskem jeziku.  
Sodišče je po mnenju tožnice pravilno ugotovilo elemente, ki kažejo, da je toženka 
usmerjala svojo dejavnost v druge države in tudi v Slovenijo in sicer mednarodni  
obseg dejavnosti, navedba poti iz drugih držav članic do kraja sedeža klinike na  
spletni  strani,  uporaba  jezika,  ki  se  običajno  ne  uporablja  v  nemščini,  torej  
angleščine in ruščine, možnost rezervacije oziroma potrditve rezervacije v tem  
drugem jeziku, navedba telefonske številke z mednarodno klicno kodo, omemba  
mednarodnih strank s prebivališčem v različnih državah članicah na spletni strani,  
navedba hotela na spletni strani, kjer lahko prebivajo svojci, ko so pacienti na  
zdravljenju, korespondenca med toženko in tožnico v angleškem jeziku, ki tudi ni  
običajen jezik poslovanja klinike v Nemčiji.
4. Pritožba ni utemeljena.
5. Sodišče druge stopnje je izpodbijani sklep preizkusilo v okviru pritožbenih navedb  
pri tem pa v skladu z določilom drugega odstavka 350. člena ZPP v zvezi s 366.  
členom ZPP pazilo tudi na obstoj morebitnih uradoma upoštevnih bistvenih kršitev 
določb pravdnega postopka ter na pravilno uporabo materialnega prava. Procesnih  
kršitev na katere sodišče pazi po uradni dolžnosti in jih uveljavlja tudi pritožba,  
sodišče druge stopnje ne ugotavlja. Sklep sodišča prve stopnje ima zadostne in  
razumljive  razloge  o  vseh  pravno  odločilnih  dejstvih,  tako,  da  ga  je  mogoče  
preizkusiti. Podane pa niso niti pritožbeno zatrjevane kršitve določb pravdnega  
postopka iz drugega odstavka 339. člena ZPP, tako imenovane absolutno bistvene  
kršitve, niti kršitve določb postopka relativne narave iz prvega odstavka 339. člena  
ZPP.  Ob  ugotovljeni  dejanski  podlagi  je  prvostopna  odločitev  tudi  
materialnopravno pravilna. 
6. Sodišče  prve  stopnje  je  v  obravnavani  zadevi  zavrnilo  ugovor  toženke  o  
pristojnosti  sodišča  na  ozemlju  Republike  Slovenije,  ker  so izpolnjeni  pogoji,  
3
določeni v 15. in 16. členu Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. 12. 2000 o  
pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih 
zadevah  (v  nadaljevanju  Uredba)1 kjer  je  določena  pristojnost  za  potrošniške  
pogodbe. 
7. Sodišče Republike Slovenije je pristojno za sojenje, kadar je njegova pristojnost v  
sporu z mednarodnim elementom izrecno določena z zakonom ali mednarodno  
pogodbo.  Sodišče  presodi  po  uradni  dolžnosti  takoj  po  prejemu  tožbe  ali  je  
pristojno in v kakšni sestavi je pristojno (prvi odstavek 17. člena ZPP). Tudi pri  
ugotavljanju  pristojnosti  sodišča  Republike  Slovenije  za  sojenje  v  sporu  z  
mednarodnim  elementom  velja  določba  drugega  odstavka  17.  člena  ZPP,  po  
katerem  presodi  sodišče  pristojnost  na  podlagi  navedb  v  tožbi  in  na  podlagi  
dejstev, ki so mu znana. 18. člen ZPP prav tako poudarja dolžnost sodišča, da po  
uradni dolžnosti pazi na svojo sodno pristojnost. Sodišče druge stopnje mora ob  
uporabi citiranih določb ZPP poudariti, da le-te nalagajo sodišču več aktivnosti,  
torej  dejanja  v  okviru  t.i.  preiskovalnega  načela,  ki  sodišču  omogoča  zbirati  
procesno  gradivo  tudi  po  uradni  dolžnosti.  Gre  za  fazo  ugotavljanja  ene  od  
procesnih  predpostavk,  na  katero  pazi  sodišče  po  uradni  dolžnosti  (sodna  
pristojnost, oziroma pristojnost slovenskih sodišč).
8. Ni sporno, ker  to izhaja tako iz  tožbenih, nadaljnjih navedb tožnice, kot  tudi  
navedb toženke, da tožnica z obravnavano tožbo uveljavlja zahtevek na plačilo  
nematerialne škode, ki je po njenem zatrjevanju posledica zdravniške napake, za  
katero odgovarja toženka. Tožnica v odgovoru na tožbo navaja „postopek se vodi  
zoper kliniko, njena odškodninska odgovornost izhaja iz ravnanja prof. dr. med. D. 
U., ki je bil v kliniki v času škodnega dogodka zaposlen in zanj odgovarja klinika  
kot njegov delodajalec, ki pa je že od vsega začetka tudi toženka. Da je bil prof.  
dr. med. D. U. v tem času zaposlen v kliniki in je opravil sporni medicinski poseg,  
pa  med  strankama  ni  sporno  oziroma  toženka tega  nikoli  ni  prerekala.“  Med 
pravdnima  strankama  je torej nesporno, da je bila tožnica pacientka klinike v  
Nemčiji in, da je bila dne 26. 4. 2011 in 27. 4. 2011 na tej kliniki na operaciji obeh  
očes. V nadaljevanju tožnica zatrjuje in dokazuje, da je zaradi zdravniške napake  
prišlo do poškodbe očesne mišice, ki skrbi za zapiranje zenice. Tožnica primarno  
zatrjuje  pogodbeno  odškodninsko  odgovornost  toženke,  zaradi  poškodbe  pri  
operaciji, podredno pa premoženjsko odškodninsko odgovornost. 
1 Uredba Sveta (ES) št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v  
civilnih in gospodarskih zadevah, ki je začela veljati 1. 3. 2002, v Republiki Sloveniji pa se  
uporablja od 1. 5. 2004. Ta uredba je bila sicer razveljavljena z 70. členom Uredbe (EU) št.  
1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. 12. 2012 o pristojnosti in priznavanju  
ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, ki se je v skladu z njenim  
81. členom začela uporabljati (razen določbe 75. in 76. člena) 10. 1. 2015. Vendar pa se ob  
upoštevanju  drugega  odstavka  66.  člena  Uredbe  1215/2015  za sodne odločbe  izdane  v  
sodnih postopkih, ki so bili začeti pred 10. 1. 2015 ne glede na določbo njenega 80. člena, še 
vedno uporablja uredba 44/2001 (Bruselj I). 
4
9. Med  pravdnima  strankama  nadalje  ni  sporno,  da  ima  toženka  prebivališče  v  
Nemčiji ter da je tožnica državljanka Republike Slovenije, kjer ima tudi stalno  
prebivališče. Nadalje izhaja iz pritožbeno neprerekanih dejstev, da se je tožnica  
odločila, da ji bo toženka proti plačilu opravila operativni poseg. Med pravdnima  
strankama je bilo tako vzpostavljeno pogodbeno razmerje za izvedbo storitev v  
zvezi z zdravstvenim posegom.
10. Sodišče druge stopnje je ob obravnavanju pritožbenih razlogov ter ob uradnem  
preizkusu zadeve ugotovilo, da je prvostopno sodišče pravilno uporabilo določbe  
Uredbe. V obravnavani zadevi tako Uredba v celoti nadomesti uporabo Zakona o  
mednarodnem zasebnem pravu 2, ker sta izpolnjena oba pogoja (ratio personae),  
ker ima toženec prebivališče v državi članici EU in (ratio materiae), ker gre za  
civilno zadevo v smislu določbe 1. člena Uredbe.
11. Kot  je  pritožbeno  sodišče  že  ugotovilo,  je  bilo  med  pravdnima  strankama  
vzpostavljeno pogodbeno razmerje  za izvedbo storitev v zvezi z zdravstvenim  
posegom. V skladu s sodno prakso sodišča EU 3, škoda, ki izvira iz pogodbenega  
razmerja med pravdnima strankama, predstavlja zahtevek v zvezi s pogodbo in ne  
delikt oziroma kvazi delikt 4, zato bi se pristojnost presojala po 2. alineji 1.b točke  
5. člena Uredbe. 
12. Prvostopno sodišče je  nato v nadaljevanju pravilno opravilo presojo ali  gre v  
konkretnem  primeru  za  potrošniško  pogodbo,  saj  se  posledično  pristojnost  
namesto po 2. alineji 1.b točke 5. člena Uredbe ugotavlja po 16. oziroma 17. členu  
Uredbe. Presoja ali je pogodbo mogoče opredeliti kot potrošniško pogodbo temelji  
izključno na določbi 15. člena Uredbe. Med pogodbe, ki se jih lahko opredeli za  
potrošniške,  sodijo  tudi  pogodbe  o  izvajanju  storitev,  mednje  tudi  storitve  
povezane z zdravljenjem v tujini 5. Pri presoji ali je v konkretnem primeru mogoče  
uporabiti določbe Uredbe o pristojnosti za potrošniško pogodbo je odločilno:
2 Zakon  o  mednarodnem  zasebnem  pravu  in  postopku  (ZMZPP, Ur.  l.  RS,  št.  56/1999,  
45/2008 - v nadaljevanju ZMZPP).
3 Osnovna zadeva je 9/87 arcado proti SA HAVILAND, točka 13 in 15. O tem tudi Galič,  
Pristojnost  v  nepogodbenih  odškodninskih  sporih,  Pravni  letopis  2012,  Inštitut  za  
primerjalno pravo, str. 13; Leible S.v: Europaisches Zivilprozess- und Kollisionsrecht Eu  
ZPR/EuIPR, Kommentar, 1. zvezek, 4. izdaja, Verlag Dr. Otto Smidt KG, Köln 2016, pri  
komentarju  17.  člena  sedaj  veljavne  Uredbe  (EU)  št.  1215/2012,  katerega  besedilo  je  
identično določbi 15. člena Uredbe 44/2001, na str. 283 in 289.
4 Iz pogodbenega razmerja izhajajo primarni in sekundarni zahtevki. Primarni se nanašajo na  
izpolnitev glavne ali stranskih pogodbenih obveznosti. Med sekundarne pa sodi tudi škoda  
zaradi kršitve pogodbenih obveznosti. 
5 Tako  Staudinger  A.  v:  Evropaisches  Zivilprozess-  und  Kollisionsrecht  Eu  ZPR/EuIPR,  
Kommentar, 1. zvezek, 4. izdaja, Verlag Dr. Otto Smidt KG, Köln 2016, pri komentarju  
člena 17 sedaj veljavne Uredbe (EU) št. 1215/2012, katerega besedilo je identično določbi  
15. člena Uredbe 44/2001, na str. 496.
5
- da je tožnica pogodbo sklenila izven opravljanja svoje poklicne ali pridobitne  
dejavnosti (pogoj iz 1. točke 15. člena Uredbe);
- s tožencem, v okviru opravljanja njegove gospodarske ali poklicne dejavnosti  
(po 1c. točki 15. člena Uredbe);
(Ti dve alineji sta v obravnavanem sporu izpolnjeni, kar v pritožbenem postopku  
ni bilo sporno.)
ter
- ali je bila dejavnost toženca usmerjena v državo članico ali več držav članic,  
vključno s to državo članico v kateri ima tožnica stalno prebivališče (po 1c. točki  
15. člena Uredbe). 
V zvezi z zadnjo alinejo je sodna praksa EU za potrošniške spore izoblikovala  
številne indice, na podlagi katerih mora  nacionalno sodišče presoditi ali je bil  
način poslovanja toženca takšen, da je nameraval sklepati pogodbe z osebami iz  
drugih držav članic, vključno z državo iz katere prihaja tožnica.6 
13. Iz sodne prakse sodišča EU, ki jo je sodišče druge stopnje že citiralo izhaja, da  
mora nacionalno sodišče preveriti ali obstajajo indici, da je „trgovec“ usmerjal  
svojo  dejavnost  v  eno  ali  več  držav  članic,  kar  je  prvostopno  sodišče  v  
obravnavani  zadevi  tudi  storilo.  Bistvena  ugotovitev  do  katere  je  prišlo  tudi  
sodišče prve stopnje je, da ponudnik usmerja svoje storitve v državo članico v  
kateri  ima  potrošnik  prebivališče,  če  je  iz  njegovih  spletnih  strani  in  celotne  
dejavnosti  pred  sklenitvijo  pogodbe  s  potrošnikom  razvidno,  da  je  nameraval  
poslovati  s  potrošniki  s  stalnim prebivališčem v eni ali več  državah članicah,  
vključno s tisto, v kateri ima tožnica stalno prebivališče in sicer tako, da je bil  
pripravljen  na  sklenitve  pogodbe  z  njimi.  V  obravnavanem  primeru  je  do  
sklenitve pogodbe o izvajanju zdravstvenih storitev ter do izvedbe te pogodbe  
(operacije) tudi prišlo. Sodišče Evropske unije je v odločbah navedlo nedokončan  
seznam  indicev,  ki  lahko  nacionalnemu  sodišču  pomagajo  pri  presoji  ali  je  
izpolnjen  bistveni  pogoj  glede  gospodarske  dejavnosti,  usmerjene  v  državo  
članico, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče. Ti so (primeroma) naslednji:  
mednarodni obseg dejavnosti, navedba poti iz drugih držav članic do kraja sedeža  
trgovca, uporaba jezika ali valute, ki se običajno ne uporablja v državi članici, v  
kateri ima trgovec sedež, z možnostjo rezervacije oziroma potrditve rezervacije v  
tem drugem jeziku, navedba telefonske številke z mednarodno klicno kodo, izdatki 
za storitev internetnega referenciranja, da bi potrošnikom s stalnim prebivališčem  
6 O tem Galič, Elektronsko poslovanje in mednarodna pristojnost za potrošniške spore, v  
Pravo v informacijski družbi, GV, Založba, Ljubljana 2014, str. 177-191. Zadeve sodišča  
EU: C-585/08 in 144/09 v točkah 92-93, C-190/11, C-218/12. 
6
v drugih državah članicah olajšal dostop do spletne strani trgovca ali do spletne  
strani njegovega posrednika in omemba  mednarodnih strank s prebivališčem v  
različnih državah članicah... Ponudniku, ki preko spleta navaja svoj elektronski  
naslov in druge kontaktne podatke pa so navsezadnje na voljo tudi načini, kako  
zagotoviti,  da  bo  jasno  razvidno,  da  s  potrošniki  iz  določenih  držav  ne  želi  
poslovati (npr. z navedbo, za katere države ponudba ne velja, ali z zahtevo, da  
stranka vpiše državo prebivališča, njene države pa spletna stran ne ponuja).7 Sodna 
praksa sodišča EU je tudi enotna, da člen 15 1.c. Uredbe pride v poštev tudi v  
primerih,  ko  pogodba  med  potrošnikom  in  podjetnikom  ni  bila  sklenjena  na  
daljavo. Slednje je lahko le indic, ki lahko dokazuje, da je pogodba povezana z  
dejavnostjo usmerjeno v državo članico, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče. 
Nadalje  je  pomembna  sodba  SEU v  zadevi  Emrek 8.  SEU je  odgovorilo  na  
vprašanje ali člen 15. 1.c. Bruseljske uredbe zahteva ugotovitev obstoja vzročne  
zveze  med  poslovno  dejavnostjo,  usmerjeno  v  državo  članico,  v  kateri  ima  
potrošnik stalno prebivališče in potrošnikovo odločitvijo za sklenitev pogodbe.  
Posebnost tega primera  je bila v tem,  da nemški  potrošnik sploh ni vedel, da  
francoski trgovec oglašuje tudi preko interneta, ker je do njega prišel zato, ker so  
mu ga priporočili znanci, ki so s tem trgovcem že poslovali. Sodišče EU je zavzelo 
stališče, da člen 15 1.c Uredbe ne zahteva te vzročne zveze. SEU je dodalo, da  
lahko vzročna  zveza  predstavlja  pomemben  indic,  ki  je  enakovreden sklenitvi  
pogodbe na daljavo, ki ga nacionalno sodišče lahko upošteva pri odločanju o tem,  
ali je dejavnost dejansko usmerjena v državo članico v kateri ima potrošnik stalno  
prebivališče. Lista indicev iz sodbe v zadevi Pamer in Alpenhof 9 se tako še širi.  
Povzeta sodna praksa sodišča EU potrjuje pravilno presojo sodišča prve stopnje  
glede obsoja indicev za zaključek, da je toženka usmerjala svojo dejavnost v eno  
oziroma več članic.
14. Glavni  pritožbeni  očitek  v  zvezi  s  presojo  obstoja  indicev,  da  je  ponudnik  -  
toženka usmerjala svojo dejavnost v eno ali več  držav članic  je bil,  da  se je  
prvostopno sodišče uprlo na listine - izpise spletnih strani, ki jih je tožnica vložila  
v spis 16. 6. 2005 in so datirane z dne 15. 6. 2015. Prvi očitek v zvezi s temi  
listinami je, da pred odločitvijo prvostopnega sodišča in tudi do vložitve pritožbe,  
toženki sploh niso bile vročene in zato toženka ni imela možnosti, da se izjavi o  
teh listinah,  kar  predstavlja  kršitev načela  kontradiktornosti  in s  tem bistveno  
kršitev določb postopka. Sodišče druge stopnje po vpogledu v spis ugotavlja, da se  
je toženka imela možnost izjaviti o spornih dokazih - izpisih spletnih strani v  
pritožbenem postopku in sicer z repliko na odgovor na pritožbo z dne 18. 11. 2015  
ter z navedbami v prvi pripravljalni vlogi z dne 1. 10. 2015. Sodišče druge stopnje  
7 Elektronsko poslovanje in mednarodna pristojnost za potrošniške spore dr. A. Galič, Pravo v 
informacijski družbi, objavljeno 2014, str. 4. 
8 Sodba SEU z dne 17. 10. 2013 v zadevi C-218/12.
9 Sodba SEU (veliki senat) z dne 7. 9. 2010 v združeni zadevi C-585/08, Peter Pammer proti  
Reederei  Karl  Schluter  G.m.b.H.  &  Sokg  in  C-144/09  Hotel  Alpenhof  G.m.b.H.  proti 
Oliverju Hellerju.
7
je izjave toženke v teh njenih vlogah v zvezi z dokazi, ki jih je tožnica priložila  
vlogi z dne 15. 6. 2015 upoštevalo iz razloga, ker se toženka dejansko pred tem ni  
imela možnost izjaviti o teh dokazih. S tem je toženki sodišče omogočilo ustrezno  
seznanitev  ter  izjavljanje  tako,  da  kršitev  načela  kontradiktornosti  in  s  tem  
bistvena kršitev pravil pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena 
ZPP, ni podana. 
15. Nadaljnji   pritožbeni  očitki  v zvezi  s  temi  listinskimi  dokazi  so,  da  so izpisi  
spletnih strani datirani z dne 15. 6. 2015 in zato ne morejo biti odločilni. Odločilni  
so lahko podatki spletnih strani, ki bi dokazovali stanje pred oziroma ob sklenitvi  
pogodbe med pravdnima strankama. Toženka je z dejavnostjo klinike prenehala,  
kar je bilo vpisano v register 11. 3. 2015 in od takrat opravlja to dejavnost druga  
družba. Listine, ki jih je predložila tožnica 16. 6. 2015 se po mnenju pritožbe ne  
nanašajo na toženko. Sodišče druge stopnje na te pritožbene očitke odgovarja.  
Predloženi izpisi spletnih strani zajemajo t.i. zgodovinski zajem spletne strani:  
http://web.archive.org/web*/http://augenklinik-belevue.de. Pritožbeno sodišče tudi  
ugotavlja, da je tožnica v tožbi kot dokaze predlagala vpogled ter izpis iz spletnih  
strani. Ob tem drži navedba iz odgovora na pritožbo, da te spletne strani ni več  
mogoče ogledati, ker ni več dostopna. Glede na obrazloženo se je sodišče prve  
stopnje, pri presoji spletnega oglaševanja toženčeve dejavnosti, oprlo na pravno  
relevantne listinske dokaze ter le-te v nadaljevanju tudi ustrezno dokazno ocenilo,  
zato ni utemeljen očitek zmotno ugotovljenega dejanskega stanja. 
16. Tudi pritožbeni očitek bistvene  kršitve določb pravdnega  postopka  iz drugega  
odstavka  339.  člena,  točke  14  ZPP ni  utemeljen.  Izpodbijani  sklep  je  možno  
preizkusiti, čeprav drži, da je tožnica predložila izpise spletnih strani v tujem  
jeziku. Za ugotovitev, da je bila spletna stran toženke tudi v angleškem in ruskem  
jeziku,  ni  bilo  potrebno  zahtevati  prevodov  teh  spletnih  strani  in  ni  potrebno 
znanje  teh  tujih  jezikov  in  zato  tudi  niso  potrebni  prevodi  spletnih  strani.  
Prvostopno sodišče je v točki 6 zapisalo, da iz predloženih listin izhaja, da je  
določen tekst naveden v cirilici in v angleškem jeziku in ne zgolj v nemškem  
jeziku ter, da je dokazni namen teh listin ravno v tem, da tožnica dokaže uporabo  
drugih  tujih  jezikov  poleg  nemškega  jezika,  medtem  ko  njihova  vsebina  ni  
pomembna. Z vsebino je prvostopno sodišče imelo v mislih oglaševalno vsebino,  
katera za presojo, ki jo je opravilo prvostopno sodišče, res ni bila pomembna.  
Prvostopno sodišče je nadalje obrazložilo, da navedeno pomeni, da je toženka s  
tem,  ko  je  svoje  storitve  na  spletnih  straneh  ponujala  tudi  v  tujem  jeziku  
(angleščini  in cirilici),  ponujala  svoje  storitve  tudi  v drugih državah članicah.  
Uradni jezik v Nemčiji je zgolj nemški jezik in zato uporaba tujih jezikov na  
spletnih straneh kaže na namen poslovanja s tujci. 
17. Nadalje  se  izkaže  kot  neutemeljen  tudi  očitek  nepopolno  ugotovljenega  
dejanskega stanja, ki ga pritožba vidi v tem, da sodišče ni zaslišalo priče, ki bi  
8
izpovedala, da je tožnica sama obiskala kliniko - toženko in da je bila operirana  
zaradi poznanstva med tožničinim znancem in kirurgom, ki jo je operiral ter da  
tožnica  klinike  prej  ni  poznala.  Očitana  kršitev  nepopolno  ugotovljenega  
dejanskega stanja ni podana,  ker  dejstva o katerih bi  priča lahko pričala  niso  
pravno relevantna. Sodišče je dolžno izvajati dokaze s katerimi  se ugotavljajo  
dejstva, ki so pravno pomembna za odločitev. Dejstva o katerih naj bi pričala  
priča, ki jo je predlagala toženka, niso takšna dejstva, zato sodišče tega dokaza v  
zvezi z odločitvijo o pristojnosti ni bilo dolžno izvesti. 
18. Nadalje tudi ni uspešno pritožbeno zavzemanje, da nobena od listin priloženih  
vlogi z dne 15. 6. 2015, ne dokazuje usmerjanja dejavnosti v druge države članice  
EU ter v Slovenijo, ker bi usmerjanje dejavnosti v Slovenijo moralo biti izrecno  
izkazano. Po mnenju pritožbe ni splošno znano, da se v Sloveniji govori angleško  
ali nemško, temveč se govori izključno slovensko. Zato so vsa namigovanja z  
jeziki  hipotetična.  Sodišče  druge  stopnje  poudarja,  da  je  potrebna  posebna  
pozornost glede indica vrste jezika spletne strani in sicer v zvezi z državami z  
majhnim številom prebivalcev, ki govorijo specifičen svetovno nerazširjen jezik.  
Presoja po elementu jezika ne sme biti usmerjena zgolj na ta specifičen jezik, saj  
bi bili potrošniki, ki govorijo specifičen svetovno nerazširjen jezik, v takšnem  
primeru, po kriteriju uporabe jezika, diskriminirani. Zato pritožbeno prizadevanje,  
da bi bilo usmerjanje dejavnosti v Slovenijo izkazano le v kolikor bi bila spletna  
stran  v  slovenskem  jeziku,  ne  more  biti  uspešno.  Takšna  razlaga  bi  bila  
diskriminatorna  tako  do  trgovcev,  kot  tudi  do  potrošnikov  iz  držav  EU  z  
„manjšimi“ jeziki, v konkretnem primeru do tožnice kot državljanke Republike  
Slovenije.
19. Sodišče prve stopnje je glede na obrazloženo opravilo celovito presojo okoliščin, v 
katerih je bila sklenjena potrošniška pogodba ter ustrezno zaključilo, da je toženka  
usmerjala svojo dejavnost v eno ali več držav članic, vključno s tisto, v kateri ima  
tožnica stalno prebivališče.
20. Glede na obrazloženo je sodišče druge stopnje na podlagi 2. točke 365. člena ZPP  
pritožbo tožene stranke kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve  
stopnje. 
21. Odločitev o pritožbenih stroških je  pridržana  za  končno odločbo,  s  katero bo  
odločeno o vseh stroških postopka (2. točka 365. člena ZPP).
Maribor, 19. januar 2016
Predsednik senata:
Branko Reisman 
9
10