62009CC0235_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Cour de cassation (francosko vrhovno sodišče) je Sodišču postavilo štiri vprašanja za predhodno odločanje v zvezi z razlago člena 98 Uredbe št. 40/94 o znamki Skupnosti(2) . Kot dobro vemo, se ta določba nanaša na prepoved nadaljevanja dejanj, s katerimi je kršena ali bi lahko bila kršena znamka Skupnosti, ki jo izreče nacionalno sodišče za znamke Skupnosti, in ukrepe, katerih cilj je zagotoviti, da se ta prepoved upošteva.
2. Splošneje je ta zadeva prikaz težave, ki jo povzroča razlaga določb Uredbe št. 40/94 o sodni pristojnosti, zlasti kar zadeva pravne učinke odločb, s katerimi je ugotovljena kršitev ali nevarnost kršitve znamke Skupnosti. Cour de cassation v bistvu Sodišče poziva, naj pojasni, ali odločbe sodišča za znamke Skupnosti, skupaj z dodatnimi ukrepi, učinkujejo na celotnem ozemlju Unije, oziroma so ti učinki omejeni na ozemlje ene ali nekaj držav članic.
I – Pravni okvir
3. Z Uredbo št. 40/94 je bila uvedena skupna ureditev Skupnosti za znamke, da bi se na celotnem ozemlju Unije vzpostavila enotna pravica intelektualne lastnine. Za zagotovitev te enotnosti sta bili z Uredbo določena pravica, katere učinki veljajo v celotni Uniji, in uvedena specializirana sodna pristojnost, ki je bila dodeljena sodiščem držav članic.
4. Uredba (ES) št. 207/2009 o blagovni znamki Skupnosti,(3) s katero so bile kodificirane do tedaj veljavne določbe, je bila sprejeta leta 2009. Ker so se dejstva v tej zadevi zgodila pred začetkom veljavnosti nove uredbe, se bom v sklepnih predlogih skliceval le na Uredbo št. 40/94.
5. V petnajsti in šestnajsti uvodni izjavi Uredbe št. 40/94 je izražen pomen ne le enotne narave znamk Skupnosti, temveč tudi učinkov odločb sodišč za znamke Skupnosti:
„ker morajo odločitve o veljavnosti in kršitvi znamk Skupnosti učinkovati in pokrivati celotno področje Skupnosti, saj je to edini način preprečevanja nedoslednih odločitev sodišč in Urada ter zagotavljanja, da enotna narava znamk Skupnosti ni razvrednotena; ker bodo pravila, ki jih vsebuje Bruseljska konvencija o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, veljala za vsa dejanja v pravu znamk Skupnosti, razen če ta uredba od teh pravil odstopa;
ker se je treba izogniti nasprotujočim sodbam v tožbah, ki zadevajo ista dejanja in iste stranke in ki so vložene na podlagi znamke Skupnosti in paralelnih nacionalnih znamk; ker je način doseganja tega namena, ko so tožbe vložene v isti državi članici, stvar nacionalne procesne zakonodaje, na katero ta uredba ne vpliva, medtem ko se takrat, ko so tožbe vložene v različnih državah članicah, zdijo primerne določbe, izoblikovane na podlagi pravil o litispendenci in sorodnih tožbah iz zgoraj omenjene Bruseljske konvencije“.
6. V členu 1(2) Uredbe je potrjena enotnost varstva, ki ga blagovna znamka Skupnosti zagotavlja imetniku:
„Znamka Skupnosti je enotnega značaja. Na celotnem območju Skupnosti ima enak učinek: ne more se registrirati, prenesti, odpovedati, ali biti predmet odločitve, ki razveljavlja pravice imetnika ali ugotavlja njeno ničnost, niti njena uporaba ne more biti prepovedana, razen za celotno območje Skupnosti. To načelo se uporablja v celoti, razen če je s to uredbo drugače določeno.“
7. Člen 98 Uredbe št. 40/94 določa, da mora sodišče za znamke Skupnosti, ki ugotovi kršitev ali nevarnost kršitve, sprejeti ukrep prepovedi skupaj z dodatnimi ukrepi. Ta člen določa:
„1. Če sodišče za znamke Skupnosti ugotovi, da je toženec kršil ali da je grozila nevarnost, da bo kršil znamko Skupnosti, sodišče, če proti temu ni posebnih razlogov, izda odredbo, ki tožencu prepoveduje nadaljevanje dejanj, s katerimi je kršil ali bi lahko kršil znamko Skupnosti. V skladu z nacionalno zakonodajo sprejme tudi ukrepe, katerih cilj je zagotoviti, da se ta prepoved upošteva.
2. V vseh drugih pogledih sodišče za znamke Skupnosti uporablja zakonodajo države članice, v kateri je prišlo do dejanj kršitve ali nevarnosti kršitve, vključno z mednarodnim zasebnim pravom.“
8. Nazadnje, člen 11 Direktive 2004/48/ES o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine(4) izrecno določa usklajen sistem ukrepov, ki jih bodo lahko sprejela nacionalna sodišča, ki ugotovijo kršitev:
„Sodne odredbe
Države članice zagotovijo, da lahko sodni organi, kadar je sprejeta sodna odločba, s katero je ugotovljena kršitev pravice intelektualne lastnine, izdajo proti kršitelju sodno odredbo, namenjeno prepovedi nadaljevanja kršitve. Kadar je tako predvideno z nacionalno zakonodajo, se za neupoštevanje sodne prepovedi, kadar je to primerno, odredijo ponavljajoče se denarne kazni z namenom zagotavljanja upoštevanja prepovedi. Države članice zagotovijo tudi, da imajo imetniki pravic možnost vložitve zahteve za sodno odredbo proti posrednikom, katerih storitve uporablja tretja stranka za kršitev pravice intelektualne lastnine, brez poseganja v člen 8(3) Direktive 2001/29/ES.“
II – Dejansko stanje in nacionalni postopek
9. Družba Chronopost je imetnica francoske znamke in znamke Skupnosti WEBSHIPPING, za kateri je prijavi vložila 27. aprila in 28. oktobra 2000. Registracija pokriva različne storitve, povezane z logistiko in pošiljanjem informacij, in sicer predvsem pobiranje in raznašanje pošte.
10. DHL International, ki je pravna naslednica družbe DHL Express France, je kljub tej registraciji uporabila izraza web shipping
in webshipping
za označevanje storitve upravljanja hitre pošte, dosegljive predvsem na internetu.
11. Tribunal de grande instance de Paris je 9. novembra 2007 kot sodišče za znamke Skupnosti izdalo sodbo, s katero je ugodilo tožbi, ki jo je družba Chronopost vložila zoper družbo DHL Express France zaradi kršitve znamke Skupnosti. S to sodbo je družbi DHL Express France prepovedalo nadaljevanje dejavnosti, ki so kaznivo dejanje, ker ji bo v nasprotnem primeru naložena denarna kazen.
12. Cour d'appel de Paris je kot drugostopenjsko sodišče za znamke Skupnosti, pri katerem je bila vložena pritožba zoper sodbo Tribunal de grande instance, izrečeno sodbo potrdilo. Vseeno pa ni ugodilo družbi Chronopost, ki je zahtevala razširitev prepovedi, naložene družbi DHL Express France, na celotno ozemlje Skupnosti. Cour d'appel de Paris je torej potrdilo omejitev učinkov prepovedi le na francosko ozemlje.
13. Družba DHL Express France je nato zoper sodbo Cour d'appel vložila kasacijsko pritožbo pri Cour de cassation, ki je to pritožbo zavrnilo. Družba Chronopost pa je vložila nasprotno pritožbo zoper ozemeljsko omejitev prepovedi in denarne kazni.
14. Cour de cassation je menilo, da vprašanje, ki se postavlja na podlagi trditev družbe Chronopost, zahteva razlago Sodišča in da mora pri tem sodišču vložiti predlog za sprejetje predhodne odločbe.
III – Vprašanja za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
15. Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki je v sodno tajništvo Sodišča prispel 29. junija 2009, vsebuje ta vprašanja:
„1. Ali je treba člen 98 Uredbe št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 razlagati tako, da prepoved, ki jo izreče sodišče za znamke Skupnosti, polno učinkuje na celotnem območju Skupnosti?
2. Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali ima sodišče pravico posebej razširiti to prepoved na ozemlje drugih držav članic, v katerih se krši znamka ali grozi nevarnost, da bo kršena?
3. Ali se v obeh primerih prisilni ukrepi, ki jih je sodišče na podlagi nacionalnega prava izreklo poleg prepovedi, uporabljajo na ozemlju držav članic, v katerih naj bi ta prepoved veljala?
4. Ali lahko sodišče v nasprotnem primeru izreče tak prisilni ukrep, podoben ukrepu, ki ga sprejme na podlagi nacionalnega prava, ali drugačen od tega ukrepa, na podlagi nacionalnega prava držav, v katerih naj bi ta prepoved veljala?“
16. Poleg družbe Chronopost so v roku iz člena 23 Statuta Sodišča stališča predložile francoska, nemška, britanska in nizozemska vlada ter Komisija.
17. Na obravnavi 30. junija 2010 so nastopili zastopnik družbe Chronopost, zastopnika francoske in nemške vlade ter zastopnik Komisije.
IV – Uvod: sodišča za znamke Skupnosti kot posebna sodišča Unije, vključena v sodno oblast držav članic
18. Preden se bom posvetil iskanju rešitve v tej zadevi, bi rad na kratko opisal model sodstva, ki je bil z Uredbo št. 40/94 vzpostavljen za znamke Skupnosti, in cilje, ki jim ta uredba sledi z uvedbo nadnacionalne pravice industrijske lastnine.
19. Kot smo videli, je z Uredbo št. 40/94 za znamke Skupnosti uvedena pravna ureditev, ki zajema sodni sistem, ki je specializiran, čeprav tako rekoč razdeljen na dve ravni. Na prvi ravni, ki ni sodna, so odbori za pritožbe Urada za usklajevanje na notranjem trgu (UUNT), zoper odločbe katerih je mogoče vložiti tožbo pri Splošnem sodišču in po potrebi pri Sodišču.(5) Njihova posebna naloga je v bistvu preverjati zakonitost odločb UUNT na področju registracije znamke Skupnosti. Na drugi ravni so sodišča držav članic, ki morajo odločati o tožbah zaradi kršitve, ki jih pri njih vložijo imetniki znamke Skupnosti.(6) Skratka, odbori za pritožbe UUNT in sodišča Unije rešujejo vertikalne
spore med posameznikom in upravo, pristojno za registracijo znamke Skupnosti, medtem ko so nacionalna sodišča v celoti pristojna za reševanje horizontalnih
sporov med posamezniki.(7)
20. Treba je poudariti, da nacionalna sodišča delujejo predvsem kot sodišča za znamke Skupnosti. V takih zadevah ne izvajajo nalog rednega sodišča Unije, kot kadar uporabljajo evropsko zakonodajo v navadnih sporih, o katerih odločajo. Naloga nacionalnega sodišča kot sodišča za znamke Skupnosti se razlikuje od naloge, ki jo ima kot sodišče Unije, čeprav imata očitno skupne točke. Drugače kot v sporih, v katerih nacionalno sodišče uporablja pravo Unije, se v sporu v zvezi z znamko Skupnosti spremeni v posebno
sodišče Unije, ki je ustanovljeno za varstvo pravic, ki izhajajo iz posebne
lastninske pravice Unije
v sistemu sodne pristojnosti Unije, za dobro delovanje katerega morajo skrbeti države članice.(8)
21. V tem smislu ni naključje, da je zakonodajalec v štirinajsti in petnajsti uvodni izjavi Uredbe št. 40/94 pojasnil, da morajo države članice oblikovati „kar najbolj omejeno število nacionalnih sodišč prve in druge stopnje s pristojnostmi v zadevah o kršitvah in veljavnostjo znamk Skupnosti“ in da morajo njihove odločitve nujno „učinkovati in pokrivati celotno področje Skupnosti, saj je to edini način preprečevanja nedoslednih odločitev sodišč“.
22. Potrdimo lahko, da nacionalna sodišča za znamke Skupnosti kot posebna sodišča Unije zaradi te pristojnosti lahko zagotavljajo uresničevanje teh ciljev.
23. Prvič, sodišča za znamke Skupnosti zagotavljajo enotnost materialnopravne ureditve za znamke Skupnosti, ki je zasnovana kot skupen in samostojen pravni okvir, katerega določbe omogočajo ustanovitev, dodelitev in po potrebo odvzem pravice intelektualne lastnine Skupnosti, ki obstaja skupaj z drugimi lastninskimi pravicami, zlasti z nacionalnimi znamkami, katerih veljavnost je omejena na ozemlje vsake države članice.(9) To je namen Uredbe št. 40/94, ko govori o „načel[u] enotnosti znamke Skupnosti“.(10)
24. Drugič, sodišča za znamke Skupnosti zagotavljajo enotnost sodnega varstva znamke Skupnosti. S tem ko so nacionalna sodišča z Uredbo št. 40/94 spremenjena v posebna sodišča Unije, ki imajo prednostna postopkovna pravila z neposrednim učinkom in pravila o pristojnosti, na podlagi katerih se individualno določa sodišče, ki je pristojno za rešitev spora, je sodnemu varstvu pravic imetnika dodeljen poseben pomen. V vsakem primeru je namen Uredbe št. 40/94 preprečiti soobstoj več sodišč hkrati, ki bi otežil iskanje enotne rešitve in tako prispeval k nastanku pravne negotovosti.(11)
25. Nazadnje, v tej zadevi je posebno pomembno, da morajo nacionalna sodišča za znamke Skupnosti zagotoviti učinkovitost in uspešnost materialno- in procesnopravne ureditve. Znamka Skupnosti namreč nima namena obstajati v praznem prostoru. Nasprotno, njena praktična uporabnost je zagotoviti varstvo posameznikom in podjetjem, ki v svoji gospodarski dejavnosti zakonito ustvarjajo ali uporabljajo znake. Razdrobljena znamka Skupnosti, za katero bi veljali različni sistemi v posameznih državah članicah in ki bi lahko privedla do sporov pred različnimi nacionalnimi sodišči, bi bila neprivlačna lastninska pravica, za katero bi se nazadnje lahko izkazalo, da je za imetnika dražja, kot če prijavi različne nacionalne znamke. Cilj Uredbe št. 40/94 je torej, da znamka Skupnosti imetniku zagotovi učinkovito pravico, katere uporaba in varstvo ne povzročata čezmernega ekonomskega bremena.
26. Skratka, pravila o sodni pristojnosti, določena v členih od 92 do 96 Uredbe št. 40/94, so vključena v sistem, v katerem nacionalna sodišča delujejo kot posebni organi Unije, ki morajo ta pravila uporabljati tako, da zagotavljajo enotnost znamke in njeno varstvo, ne da bi zaradi tega nastali čezmerni stroški za njihove imetnike.
27. Na podlagi zgornjih premislekov je že mogoče omejiti in obravnavati odgovor, ki ga je po mojem mnenju treba dati na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Cour de cassation. Vendar je treba pred tem predstaviti še razmiš ljanje o členu 98 Uredbe št. 40/94, ki sodišču za znamke Skupnosti omogoča, da izreče prepovedi in dodatne ukrepe, saj se navsezadnje vprašanja, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, nanašajo prav na ta člen.
V – Vsebina, naloge in obseg člena 98 Uredbe št. 40/94
28. Člen 98(1) Uredbe št. 40/94 določa, da mora sodišče za znamke Skupnosti, ki ugotovi kršitev prednostnih pravic, določenih v členu 9 Uredbe, izdati „odredbo, ki [kršitelju] prepoveduje nadaljevanje dejanj, s katerimi je kršil ali bi lahko kršil znamko Skupnosti“. Gre torej za odločbo, ki jo sodišče za znamke Skupnosti izda, ko ugotovi kršitev znamke. Tega je oproščeno le, če „proti temu ni posebnih razlogov“.(12) Člen 98(1) Uredbe sodišču za znamke Skupnosti omogoča tudi, da sprejme „ukrepe, katerih cilj je zagotoviti, da se ta prepoved upošteva“.(13) Kot sem povedal, ta določba postavlja različna vprašanja, od katerih je večina razlog za ta postopek.
29. Najprej je treba pojasniti, da čeprav je naslov člena 98 Uredbe št. 40/94 Sankcije, to ni edini cilj tega člena niti posebej odstavka 1 tega člena. Njen glavni cilj je določiti ukrepe, ki jih sodišče za znamke Skupnosti sprejme za zagotovitev dejanskega upoštevanja odločbe o prepovedi. V nasprotju s tem, kar se zgodi v večini rednih civilnih postopkov, ko je za obsodilno odločbo lahko potrebna prisilna izvršba, ki sledi ugotovitveni odločbi, člen 98(1) določa, da sodišče za znamke Skupnosti sprejme potrebne ukrepe, da ustavi in prepreči prihodnje kršitve. Zato razlikuje med dvema kategorijama ukrepov: po eni strani prepoved in po drugi strani ukrepi, ki zagotavljajo upoštevanje te prepovedi.
30. Ugotovitvena sodba, s katero se ugotovi kršitev ali nevarnost kršitve znamke, je torej predpostavka, ki ji naravno sledi prepoved. Kot sem že navedel, je prepoved naravna posledica, ki jo sodišče sprejme, ko ugotovi kršitev. Poleg tega je mogoče predvideti, da bo prepoved izrečena, ko bo ugotovljena kršitev, ker je edini način za zagotovitev, da bo ugotovitvena sodba popolnoma učinkovita. Kot je Sodišče poudarilo v zgoraj navedeni sodbi Nokia, „[č]e ne bi bilo tako, potem cilj iz člena 98(1) Uredbe enotnega varstva pravice, podeljene z znamko Skupnosti, na vsem ozemlju Skupnosti pred nevarnostjo kršitve, ne bi bil dosežen“.(14) Dejstvo, da je v tej določbi samostojno omenjena „odredba“, kot da gre za neodvisno odločbo, ne pomeni nujno, da se prepoved izreče z ločenim aktom ali ob drugi priložnosti. To sklicevanje je nekako mogoče razumeti kot izraz samostojnosti prepovedi v primerjavi z meritorno odločbo, saj je prva zasnovana kot odredba, ki je posamično opredeljena in naslovljena na toženca ter se razlikuje od ugotovitve, ki se nanaša na subjektivno pravico.
31. Skoraj enako lahko trdimo glede ukrepov za zagotovitev upoštevanja prepovedi, določenih v členu 98. Sodišče lahko namreč potem, ko sprejme odločbo, s katero ugotovi kršitev ali nevarnost kršitve, poleg zgoraj navedene prepovedi sprejme tudi ukrepe, ki zagotavljajo upoštevanje te prepovedi. Vendar čeprav je to izbirni ukrep, ki ga bo sodišče za znamke Skupnosti lahko sprejelo, če se mu bo zdelo primerno, je tudi gotovo, da bo to najpogosteje storilo takrat, ko bo izdalo ugotovitveno odločbo in izreklo prepoved.
32. Prepoved in ukrepi za zagotovitev upoštevanja te prepovedi so torej tesno povezani. Prepoved je tako rekoč potrebni naravni rezultat ugotovitvene sodbe, ki jo spremlja dodatna opustitvena obveznost, ki je naložena kršitelju znamke Skupnosti. Dodatni ukrep bi se uporabil le v primeru kršitve prepovedi, zato da se kaznuje protipravno ravnanje kršitelja. Naloga teh ukrepov je torej tako preventivna kot kazenska, to pomeni, da je njihov prvi namen odvrniti toženca od kršitve prepovedi, izrečene v sodbi, hkrati pa se uporabljajo za kaznovanje toženca, če to prepoved krši.
33. Tako, zdaj lahko bolj samozavestno obravnavam vprašanja, ki jih je postavilo Cour de cassation. Po eni strani je v središču prvega in drugega vprašanja prepoved, medtem ko so predmet preostalih dveh vprašanj dodatni ukrepi, sprejeti skupaj s to prepovedjo. Tako torej, čeprav je predložitveno sodišče Sodišču postavilo štiri vprašanja za predhodno odločanje, menim, da lahko nanje odgovorim v dveh delih, prvi se bo nanašal na prepovedi, v drugem pa bom analiziral naravo in sistem izvajanja ukrepov za zagotovitev upoštevanja prepovedi.
VI – Prvi dve vprašanji: ozemeljski učinki prepovedi, ki jih izreče sodišče za znamke Skupnosti
34. Z Uredbo št. 40/94 je bila uvedena enotna ureditev, katere namen je, kot sem že povedal, vzpostaviti skupni materialno- in procesnopravni okvir, ki ga dopolnjujejo ukrepi, s katerimi se zagotavlja učinkovitost sistema. Tako bi torej zato, ker je nacionalnim sodiščem podeljena vloga posebnih sodišč Unije z besedami, ki poudarjajo pooblastila, ki jih imajo za zagotavljanje enotnosti znamke, lahko upravičeno sklepali, da imajo njihove odločbe učinke ope legis
v celotni Uniji, in to samodejno in brezpogojno.
35. Ta razlaga, po kateri vsaka nacionalna odločba na tem področju postane odločba, ki velja v celotni Uniji, bi se namreč lahko zdela v skladu s temeljno zamislijo Uredbe št. 40/94. Vendar to ni edina mogoča razlaga. V resnici obstaja tudi druga, nekoliko omiljena ali vsaj bolj v skladu s cilji predpisov in torej po mojem mnenju pravilnejša.
36. Treba je predpostavljati, da je sodišče za znamke Skupnosti izrecno dobilo sodno pristojnost, na podlagi katere je v skladu s členoma 93 in 94 Uredbe št. 40/94 pooblaščeno za odločanje o dejanjih, storjenih na ozemlju drugih držav članic Unije.(15) To pravilo o pristojnosti je pojasnjeno s cilji, na katerih temelji zgoraj predstavljena ureditev za znamke Skupnosti, ker imetniku znamke Skupnosti omogoča, da na samo enem sodišču zahteva, naj se prenehajo kršitve, storjene v različnih državah članicah, namesto da bi postopek začel pri več sodiščih. Ker je sodišče za znamko Skupnosti pristojno v skladu s členom 93 Uredbe št. 40/94, bodo odločbi, ki jo bo izdalo o kršitvi, ne glede na kraj, kjer je bila ta kršitev storjena, sledili prepoved in ukrepi, katerih cilj je zagotoviti upoštevanje te prepovedi.(16)
37. Izhajajoč iz teh trditev se strinjam s Komisijo, da je treba za rešitev vprašanja, postavljenega v tej zadevi, izhajati iz razlikovanja med učinki ugotovitvene sodbe o subjektivni pravici in učinki sodbe same po sebi. Uredba št. 40/94 namreč sodišču za znamke Skupnosti omogoča, da sprejme ugotovitev o subjektivni pravici, podeljeni s pravnim aktom, za katerega velja pravo Unije in ki je bil kršen v eni ali več državah članicah. Odločba sodišča za znamke Skupnosti se torej nanaša na subjektivno pravico, ki jo je dodelila Unija
in katere sodno varstvo je bilo zaupano posebnim nacionalnim sodiščem Unije . Posledično sodna odločba o subjektivni pravici na splošno učinkuje v celotni Uniji.
38. Vseeno bo treba vsak spor obravnavati glede na dejanske in pravne okoliščine, značilne za posamezni primer. Kadar se tožba prijavitelja nanaša samo na kršitev, storjeno v eni državi članici, bodo učinki odločbe ozemeljsko omejeni.(17) Enako bo veljalo, kadar je kršitev omejena na določeno skupino držav članic, kot se zdi, da se je zgodilo v tej zadevi, ko je tveganje zmede odvisno od jezikovne rabe na posameznem ozemlju.(18) V skladu s tem sklepanjem bo moral toženec, če tožeča stranka ne opredeli ozemeljskega obsega kršitve, ki jo zatrjuje, dokazati, da je kršitev omejena na konkretno geografsko območje. Če tega ne dokaže, bo odločba sodišča za znamke Skupnosti, s katero bo ugotovljena kršitev, seveda imela enak učinek na celotnem ozemlju Unije.
39. Edina razlaga, ki je v skladu s tem, kar sem navedel, je torej, da ozemeljski obseg prepovedi iz člena 98(1) ustreza obsegu, dodeljenemu kršitvi subjektivne pravice. Zato, če se sodišče za znamke Skupnosti odloči omejiti kršitev na ozemlje, za katero je značilna jezikovna enotnost, bo prepoved, ki jo bo izreklo, tudi omejena na to geografsko območje. V nasprotnem primeru bodo učinki prepovedi, če ugotovitve kršitve ne bo ozemeljsko omejilo, zadevali celotno ozemlje Unije.
40. Kot sem že navedel, so učinki sodbe drugačni od učinkov, ki so z Uredbo pripisani subjektivni pravici, saj ne zajemajo samodejno celotne Unije. Sodba kot odločitev nacionalne oblasti načeloma učinkuje le na ozemlju države, v kateri je izrečena, brez poseganja v hitrost in učinkovitost sistema priznavanja sodnih odločb, do katerega bi lahko bila upravičena v skladu z Uredbo (ES) št. 44/2001.(19) Zato ima ugotovitvena sodba sodišča ozemeljski učinek na ozemlju, ki lahko presega meje države sodišča, pred katerim poteka postopek, medtem ko so učinki te sodbe kot sodnega akta, ki ga sprejme nacionalni javni organ, omejeni na notranjost države in zanje velja privilegiran sistem priznavanja.
41. Zato Sodišču predlagam, naj na prvo vprašanje, ki ga je postavilo Cour de cassation, odgovori, da je treba člen 98 Uredbe št. 40/94 razlagati tako, da prepoved, ki jo izreče sodišče za znamke Skupnosti, načeloma po samem zakonu učinkuje na celotnem ozemlju Unije, razen če ni izrecno določeno drugače. Zato ni treba odgovoriti na drugo vprašanje predložitvenega sodišča.
VII – Tretje in četrto vprašanje: veljavna ureditev in obseg dodatnih ukrepov, ki jih sodišče za znamke Skupnosti sprejme za zagotovitev upoštevanja prepovedi
42. Poskusil bom dokazati, da sprejetje in obseg ukrepov, ki so v členu 98(1) opredeljeni kot „ukrep[i], katerih cilj je zagotoviti, da se […] prepoved upošteva“, povzročata dodatne težave. Konkretno se lahko vprašamo, ali je treba take ukrepe obravnavati enotno ali pa člen 98 prepušča, da se za to uporabljajo postopkovna pravila posamezne države članice. Od odgovora na to vprašanje je odvisen tudi odgovor na vprašanje o učinkih dodatnih ukrepov, tako da se Cour de cassation ni brez razloga obrnilo na Sodišče, da bi o obeh vprašanjih dobilo pojasnila.
43. Pozorno branje odstavkov 1 in 2 člena 98 Uredbe št. 40/94 kaže, da zakonodajalec Unije predvideva različne vrste ukrepov. Po eni strani se odstavek 1 sklicuje na „ukrepe, katerih cilj je zagotoviti, da se […] prepoved upošteva“, medtem ko se po drugi strani odstavek 2 bolj nejasno sklicuje na druge ukrepe, ki se na splošno lahko sprejmejo. Kar zadeva prvonavedene ukrepe, odstavek 1 določa, da bo sodišče za znamke Skupnosti uporabilo „nacionalno zakonodajo“, medtem ko odstavek 2 določa, da bodo drugi ukrepi, na katere se sklicuje, sprejeti v skladu z „zakonodajo države članice, v kateri je prišlo do dejanj kršitve ali nevarnosti kršitve“.
44. Cour de cassation je zaradi te različne obravnave postavilo tretje in četrto vprašanje, vendar obe v bistvu izhajata iz istega vprašanja: ali denarno kazen kot prisilni ukrep, povezan s kršitvijo prepovedi, v vseh vidikih ureja zakonodaja sodišča, pred katerim poteka postopek, ali tudi zakonodaja kraja, kjer je bila kršitev storjena? Povedano drugače, ali je denarna kazen „ukrep[…], kater[ega] cilj je zagotoviti, da se […] prepoved upošteva“, in če je odgovor pritrdilen, ali je „nacionalna zakonodaja“, na katero se sklicuje člen 98(1), zakonodaja sodišča, pred katerim poteka postopek, in ali se uporablja v vseh fazah postopka naložitve denarne kazni?
45. Odgovor na ta vprašanja je treba poiskati v sami uredbi in ciljih, na katerih temelji, vendar ob upoštevanju posebne sestave in narave denarnih kazni.
A – Denarne kazni in njihova narava z vidika člena 98(1) Uredbe št. 40/94
46. Večina držav članic uporablja denarne kazni, zlasti na področju znamk. Kot dobro vemo, je njihov namen zagotoviti izpolnitev obveznosti, ki je v zadevi, ki jo obravnavamo, upoštevanje prepovedi iz člena 98(1) Uredbe št. 40/94, ki sem jo podrobneje komentiral zgoraj. Čeprav ima lahko denarna kazen v vsakem nacionalnem pravnem redu svoje posebnosti, na splošno deluje kot finančna kazen, katere višina je odvisna od števila dni trajanja kršitve. Denarne kazni, izrečene na podlagi člena 98(1), se naložijo kršitelju, ki krši prepoved, izrečeno v sodbi, s katero je bil obsojen.
47. Vendar ni sporno, da je denarna kazen zapleten instrument, katere že tako visoka raven zapletenosti se še poveča, kadar je treba ukrep sprejeti v čezmejnem primeru. Če povem s čim bolj zgovornimi besedami, se postopek naložitve denarne kazni lahko razdeli na tri povezane faze, za vsako pa velja ločena ureditev. Prvič, denarna kazen se naloži na podlagi dejanskega primera (kršitev prepovedi, kot lahko predvidevamo), ki mu je sledila kazenska pravna posledica (denarno kazen je treba določiti na podlagi trajanja kršitve, običajno izraženega v številu dni). Drugič, če neuspela stranka dejansko krši prepoved, ki ji je bila izrečena, bo morala plačati (znesek) finančno kazen, ki bo izračunana po za to predvidenem pravilu. Tretjič in zadnjič, izvesti bo treba prostovoljno ali prisilno izvršbo, saj mora kršitelj denarno kazen plačati iz svojega premoženja.
48. Kot lahko ugotovimo, lahko za vsako od faz uporabe denarne kazni veljajo različna pravila in postopki. Vendar je ta zapletenost še večja, kadar ima kršitev čezmejni element, saj v takem primeru veljajo različni pravni redi, katerih uporaba za denarno kazen lahko ustreza eni od faz njene uporabe ali več fazam. Take so prav okoliščine, v katerih se postavljata zadnji dve vprašanji, saj mora Sodišče pojasniti, v kolikšnem obsegu prepoved, izrečena v skladu s členom 98 Uredbe št. 40/94, pogojuje ozemeljske učinke denarne kazni, izrečene na podlagi te določbe, in pravila, ki se uporabljajo zanjo. Preden nadaljujem, moram vseeno omeniti dva dodatna premisleka.
49. Prvič, ne smemo pozabiti, da je zakonodajalec Unije kljub raznovrstnosti nacionalnih zakonodaj, ki urejajo prisilne ukrepe, uvedel pravila o usklajevanju, ki pomagajo pri približevanju nacionalnih ureditev na tem področju. Člen 11 Direktive 2004/48/ES z naslovom Sodne odredbe v zvezi nacionalnimi znamkami, katerih ureditve usklajuje ta akt, določa, da „[k]adar je tako predvideno z nacionalno zakonodajo, se za neupoštevanje sodne prepovedi, kadar je to primerno, odredijo ponavljajoče se denarne kazni z namenom zagotavljanja upoštevanja prepovedi“.(20) Iz te določbe je razvidno, da so države članice v sedanjem stanju prenosa že predvidele zakonsko možnost, da njihova sodišča naložijo denarne kazni, čeprav jim očitno nič ne preprečuje, da ne bi izrekla drugih ukrepov ali ukrepov, ki dopolnjujejo denarne kazni.
50. Prav zato, ker obstaja možnost, da države članice v nacionalnih pravnih redih predvidijo ukrepe, ki se ločijo od denarnih kazni ali ukrepov, ki dopolnjujejo te kazni, v členu 98(1) niso omenjene konkretno, temveč splošno kot „ukrep[i], katerih cilj je zagotoviti, da se […] prepoved upošteva“. To velja za Združeno kraljestvo, kjer denarne kazni, kot je zastopnik njegove vlade navedel v pisnih stališčih, ne obstajajo in kjer je contempt of court
– ukrep kazenske narave, kot vemo – trdno ukoreninjen.
51. Drugič, kot izhaja iz vsega zgornjega, so ukrepi iz člena 98(1) Uredbe št. 40/94 posebej in izključno tisti ukrepi, katerih namen je zagotoviti upoštevanje prepovedi. V skladu s to določbo sodišče za znamke Skupnosti odredi prenehanje kršitve, in če je treba, sprejme primerne ukrepe samo za zagotovitev izvršitve te odredbe. Torej se v skladu z odstavkom 1 sprejmejo v skladu z „nacionalno zakonodajo“ ti ukrepi, ne pa kateri drug ukrep, ki bi ga sodišče lahko sprejelo. Kadar je treba sprejeti različne ukrepe, katerih namen ni
zagotoviti upoštevanje prepovedi, se uporablja pravilo iz že obsežno navedenega odstavka 2 člena 98.
52. Glede na razlike med zakonodajami držav članic je v Uredbi št. 40/94 namenoma določena jasna razlika med ukrepi za zagotavljanje upoštevanja prepovedi in drugimi ukrepi, ki jih je mogoče, kadar je to primerno, sprejeti v vsakem nacionalnem pravnem redu. Komisija je vztrajala pri tem, ko je navedla slovnični argument, ki mu moramo nameniti pozornost. Odstavek 2 člena 98 se namreč začne z izrazom „v vseh drugih pogledih“, ki – če ga preučimo z vidika drugih jezikovnih različic – jasno kaže na delitev na ukrepe iz odstavka 1 in ukrepe, ki so dovoljeni z odstavkom 2.(21) Ker se odstavek 2 člena 98 nanaša na drugačne
ukrepe, je treba sklepati, da je njegov namen urejati druge ukrepe, ki so na splošno kazenski in ki jih je treba sprejeti, kadar se izrečejo prepovedi in ukrepi, sprejeti za zagotovitev njihovega upoštevanja.(22)
53. Ob upoštevanju zgornjega ni dvoma, da je denarna kazen, kakršno je naložilo Tribunal de grande instance de Paris, odločitev, katere namen je zagotoviti upoštevanje v ugotovitveni sodbi izrečene prepovedi v smislu člena 98(1) Uredbe št. 40/94. Tribunal de grande instance de Paris je torej moralo sprejeti ta ukrep „v skladu z nacionalno zakonodajo“.
54. Zato bom zdaj preučil vprašanje, na kaj točno se sklicuje člen 98(1), ko omenja „nacionalno zakonodajo“, in kakšne praktične posledice ima odgovor, ki ga bom predlagal Sodišču.
B – Zakonodaja, ki se uporablja, in učinki „ukrep[ov], katerih cilj je zagotoviti, da se […] prepoved upošteva“
55. Potem ko je s členom 98(1) sodišču za znamke Skupnosti priznana pristojnost za sprejetje ukrepov, ki zagotavljajo upoštevanje prepovedi, ta člen določa nekoliko dvoumno pravilo o zakonodaji, ki se uporablja, in se sklicuje na „nacionalno“ zakonodajo, ne da bi bilo natančneje navedeno, za katero nacionalno zakonodajo točno gre. Prav tako niso opredeljeni učinki te uporabe niti faza, v kateri se ta zakonodaja uporablja pri izvršitvi denarne kazni.
56. Najprej bi lahko to določbo razlagali tako, da je zakonodaja, ki se uporablja, lex loci delicti commissi, ker se prejšnji stavek sklicuje na „dejanj[a], s katerimi je kršil ali bi lahko kršil znamko“. Ker je sodišče za znamke Skupnosti v skladu s členoma 93 in 94 Uredbe št. 40/94 lahko pristojno za odločanje o kršitvah, storjenih na njegovem ozemlju in na ozemljih drugih držav članic, bi lahko sklepali, da zadnji stavek odstavka 1 nadaljuje prejšnji stavek in sodišče napotuje na zakonodajo države članice, v kateri je bila storjena kršitev. Na podlagi te razlage bi bilo mogoče odgovor prilagoditi posebnostim vsakega zadevnega nacionalnega pravnega sistema in po potrebi olajšati priznanje sodbe v državi, katere zakonodaja je bila uporabljena. Vendar tej razlagi nasprotujejo različni ugovori, ki ne izhajajo le iz sodne prakse, temveč tudi iz slovnične in vsebinske razlage.
57. Sodišče je namreč v zgoraj navedeni sodbi Nokia v obiter dictum
razsodilo, da „se narava ukrepov, predvidenih v členu 98(1), drugi stavek, Uredbe določi z nacionalno zakonodajo države članice sodišča za znamke Skupnosti, pred katerim poteka postopek, kot izhaja iz izrecne napotitve te določbe na to zakonodajo“(23) . Iz tega sledi, da je načeloma treba za naložitev denarne kazni uporabiti zakonodajo sodišča, pred katerim poteka postopek. Vendar je treba tudi poudariti, da se sodba Sodišča sklicuje na zakonodajo, ki se uporablja glede na „naravo“ ukrepov, tako da vprašanje očitno pušča delno odprto.
58. Sistematični argument bi moral pomiriti vsakogar, ki bi dvomil o obsegu te ugotovitve. Če je zakonodajalec želel, da se za ukrepe, katerih cilj je zagotoviti, da se prepoved upošteva, uporablja ista zakonodaja kot za druge ukrepe, ki jih je treba sprejeti, bi bil tako odstavek 2 člena 98 odveč, saj je prav to naloga te določbe, ki ima pomen le, če je v določbi pred njo določeno drugačno pravilo. Ne le da se odstavek 2 nanaša na ukrepe, ki se razlikujejo od ukrepov za zagotovitev upoštevanja prepovedi, temveč tudi jasno določa, da je zakonodaja, ki se uporablja, „zakonodaj[a] države članice, v kateri je prišlo do dejanj kršitve ali nevarnosti kršitve, vključno z mednarodnim zasebnim pravom“. Kratko sklicevanje na „nacionalno zakonodajo“ v odstavku 1 je v presenetljivem nasprotju s sklicevanjem na lex loci delicti commissi
v odstavku 2, tako da je treba sklepati, da se odstavka sklicujeta na različna kolizijska pravila.
59. Nazadnje, tu je treba dodati nekaj praktičnih in teleoloških presoj.
60. Sistem cepitve prava, katerega cilj je ločeno določiti zakonodajo, ki se uporablja za ukrep, s katerim se zagotavlja upoštevanje prepovedi, se namreč lahko srečuje s težavami pri uporabi, zlasti kadar je zadevni ukrep denarna kazen. Kot sem že pojasnil, je denarna kazen hkrati preventivni in kazenski instrument, pri čemer ta druga razsežnost zahteva naknadne ukrepe za uporabo, ki omogočajo plačilo naložene denarne kazni. Merilo kraja, kjer je bila kršitev storjena, zato oteži položaj, ker se lahko sodišče za znamke Skupnosti ukvarja z več ozemlji: najprej z ozemljem, na katerem je bila storjena kršitev znamke, zaradi katere je bila vložena prvotna tožba za ugotovitev kršitve, in nato z ozemljem, na katerem se krši prepoved nadaljevanja dejanj, s katerimi se krši znamka, in ki lahko ni isto kot prvonavedeno ozemlje. Poleg tega sodišče ne more vnaprej vedeti, ali bo prepoved kršena, če sploh bo, tako da bo moralo predvideti toliko denarnih kazni, kolikor je zadevnih držav članic. V običajnem primeru, ko meritorna odločba učinkuje na celotnem ozemlju Unije, bi sodišče za znamke Skupnosti moralo sprejeti 27 različnih ukrepov v skladu s 27 ločenimi zakonodajami.
61. Nazadnje, iz vsega zgornjega izhaja, da najbolj zanesljiv odgovor torej dobimo tako, da „nacionalno zakonodajo“, na katero se sklicuje člen 98(1), povežemo z zakonodajo, ki jo uporablja sodišče za znamke Skupnosti, ki odloča o vsebini spora. Skratka, tako da „nacionalno zakonodajo“ razlagamo kot lex fori .
62. V tej fazi bom na tretje in četrto vprašanje odgovoril tako, da lahko sodišče za znamke Skupnosti učinkovito deluje na ozemlju, na katero se nanašata ugotovitev kršitve in posledična prepoved v različnih trenutkih ali fazah naložitve denarne kazni.
63. Prvi od teh trenutkov je očitno trenutek izreka ali naložitve denarne kazni. Kot sem pojasnil v točki 47 teh sklepnih predlogov, sodišče za znamke Skupnosti v tej prvi fazi izreče denarno kazen v skladu s svojo nacionalno zakonodajo. Imetnik znamke bo torej imel na voljo pravni naslov, in sicer sodbo, s katero je ugotovljena kršitev ali nevarnost kršitve, ko bo izdana odredba ali pravilo, ki bo morda učinkovalo na celotnem ozemlju Unije. Odredba, ki jo pomeni prepoved, bo zajemala normativni element, in sicer naložitev denarne kazni kot kazenskega ukrepa, katerega cilj je zagotoviti upoštevanje prepovedi.
64. Vendar dejstvo, da sodišče za znamke Skupnosti izreče denarno kazen, ne pomeni nujno, da mora njeno plačilo ali izvršitev po potrebi zagotoviti isto sodišče. Vse faze postopka naložitve denarne kazni bodo torej potekale pred istim sodiščem, kadar je prepoved kršena v državi tega sodišča. To pa ne bo veljalo, kadar bo prepoved kršena v eni ali več državah članicah, ki niso država sodišča, pred katerim poteka postopek. V takem primeru je namreč sodna pristojnost sodišča za znamke Skupnosti omejena, ker se vključi pristojnost, in sicer kazenska pristojnost, ki zahteva določeno prilagoditev enotnega odgovora, ki ga, kot se zdi, na splošno zahteva Uredba št. 40/94.
65. Iz te razlage izhaja, da morata v primeru kršitve prepovedi v državi članici, ki ni država sodišča, pred katerim poteka postopek, fazi plačila in izvršitve denarne kazni potekati v državi, v kateri je bila kršitev storjena. Tako bo moralo v primeru obsodbe sodišče za znamke Skupnosti, ki je odločalo o vsebini spora, naložiti denarno kazen, vendar bosta poznejše plačilo in izvršitev te kazni v pristojnosti sodišča države, v kateri je bila prepoved kršena, in v skladu s pravili o priznavanju, določenimi v Uredbi (ES) št. 44/2001.
66. Menim, da je ta rezultat najbolje usklajen z vsebino člena 98(1) in kazensko naravo denarne kazni. Pristojnost sodišča za znamke Skupnosti je namreč široka, saj mu člen 93 Uredbe št. 40/94 omogoča, da odloča o kršitvah in nevarnostih kršitev, ki se zgodijo na ozemlju drugih držav članic. Vendar se ta pristojnost izčrpa, kadar sodišče ugotovi kršitev ali nevarnost kršitve, ker v Uredbi št. 40/94 ni natančno določeno, kdo je pristojen za zagotovitev plačila denarnih kazni, kadar je bilo dejanje, zaradi katerega je bila denarna kazen naložena (kršitev prepovedi), storjeno v državi članici, ki ni država sodišča, pred katerim poteka postopek. Še več, rezultat je usklajen tudi z naravo denarne kazni, katere naloga je bolj kaznovati kršitelja kot pa varovati znamko. Taki ukrepi morajo biti vsaj pri določitvi njihove vsebine in metod uporabe v skladu s posebnostmi vsakega pravnega reda, tako da bo moralo sodišče, pristojno za zagotovitev plačila in izvršitve denarne kazni, izvršiti prvotno sodbo, po potrebi z enakovrednimi ukrepi, ki so v njegovem nacionalnem pravnem redu določeni za učinkovito izvajanje prvotno izrečene prepovedi.
67. Pristojno sodišče države, v kateri je bila prepoved kršena, bo tako le priznalo prvotno odločbo sodišča za znamke Skupnosti, in če mu nacionalno pravo to dovoljuje, v konkretnem primeru uporabilo denarno kazen. Kadar v nacionalni zakonodaji ni določen noben tak ukrep, bo, nasprotno, moralo doseči kazenski cilj v skladu z določbami nacionalnega prava, ki zagotavljajo upoštevanje prepovedi. Glede tega je treba poudariti, da so bili ti ukrepi usklajeni z Direktivo 2004/48, tako da zdaj vse države imajo ali bi morale imeti predpise za ta namen, na podlagi katerih bo mogoče v celoti izvršiti denarno kazen, po potrebi z enakovrednimi ukrepi.
68. Menim torej, da je treba na tretje in četrto vprašanje Cour de cassation odgovoriti, da je treba člen 98(1) Uredbe št. 40/94 razlagati tako, da prisilni ukrepi, ki jih sodišče za znamke Skupnosti sprejme za zagotovitev upoštevanja prepovedi, učinkujejo na istem ozemlju, na katerem je bila kršitev ugotovljena in je bilo nato prepovedano nadaljevanje te kršitve. Sodišče države, v kateri je bila prepoved kršena, mora priznati učinke denarne kazni, ki jo naloži sodišče za znamke Skupnosti, da bi zagotovilo plačilo te kazni in jo po potrebi izvršilo v skladu z določbami Uredbe št. 44/2001 in nacionalnega pravnega reda. Kadar v nacionalni zakonodaji ni določen noben tak ukrep, bo moralo doseči kazenski cilj v skladu z določbami nacionalnega prava, ki zagotavljajo upoštevanje prepovedi.
VIII – Predlog
69. Ob upoštevanju zgornjih premislekov Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Cour de cassation, odgovori tako:
1) Odgovor na prvo vprašanje: člen 98(1) Uredbe št. 40/94 je treba razlagati tako, da prepoved, ki jo izreče sodišče za znamke Skupnosti, načeloma po samem zakonu učinkuje na celotnem ozemlju Unije, razen če ni izrecno določeno drugače.
2) Odgovor na tretje vprašanje: člen 98(1) Uredbe št. 40/94 je treba razlagati tako, da:
– prisilni ukrepi, ki jih sodišče za znamke Skupnosti sprejme za zagotovitev upoštevanja prepovedi, učinkujejo na istem ozemlju, na katerem je bila ugotovljena kršitev in nato prepovedano njeno nadaljevanje;
– mora sodišče države, v kateri je bila prepoved kršena, priznati učinke denarne kazni, ki jo naloži sodišče za znamke Skupnosti, da bo zagotovilo plačilo te kazni in jo po potrebi izvršilo v skladu z določbami Uredbe št. 44/2001 in nacionalnega pravnega reda;
– bo moralo, kadar v nacionalni zakonodaji ni določen noben tak ukrep, doseči kazenski cilj v skladu z določbami nacionalnega prava, ki zagotavljajo upoštevanje prepovedi.
(1) .
(2)  –	Uredba Sveta (ES) št. 40/94 z dne 20. decembra 1993 o znamki Skupnosti (UL L 11, 14.1.1994, str. 1–36).
(3)  –	Uredba Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (UL 78, 24.3.2009, str. 1–42).
(4)  –	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2004/48/ES z dne 29. aprila 2004 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine (UL L 157, str. 45, popravek v UL 2004, L 195, str. 16).
(5)  –	Glej zlasti naslova III in VII ter člen 125 in naslednje Uredbe (ES) št. 40/94.
(6)  –	Glej zlasti člen 91 Uredbe (ES) št. 40/94.
(7)  –	V zvezi s strukturo delitve sodne pristojnosti na področju znamk Skupnosti je generalni pravobranilec D. Ruiz-Jarabo predstavil konstruktivno kritiko te strukture v sklepnih predlogih, ki jih je predstavil v zadevi Mülhens proti UUNT (sodba z dne 23. marca 2006, C‑206/04 P, ZOdl., str. I-2717, točke od 60 do 69).
(8)  –	Glej Wadlow, Ch., Enforcement of Intellectual Property in European and International Law, založba Sweet & Maxwell, London, 1998, str. 255 in naslednje.
(9)  –	V drugi uvodni izjavi Uredbe (ES) št. 40/94 je to zelo jasno izraženo: „takšno ukrepanje vključuje ustvarjanje ureditve Skupnosti za znamke, pri kateri lahko podjetja z enim postopkom pridobijo znamke Skupnosti, ki uživajo enotno varstvo in ki učinkujejo na vsem območju Skupnosti“.
(10)  –	Glej člen 1(2), prvi stavek, Uredbe (ES) št. 40/94, ki določa, da je „[z]namka Skupnosti […] enotnega značaja“.
(11)  –	Glej Wadlow, Ch., prav tam.
(12)  –	V zvezi z obveznostjo sprejetja odločbe o prepovedi in opredelitvijo „posebnih razlogov“, na podlagi katerih se ji je mogoče izogniti, glej točke od 47 do 52 sodbe z dne 14. decembra 2006 v zadevi Nokia Corp (C-316/05, ZOdl., str. I-12083).
(13)  –	V zvezi z obveznostjo, in ne zmožnostjo sprejetja ukrepov za zagotovitev upoštevanja prepovedi glej točke od 59 do 62 zgoraj navedene sodbe Nokia.
(14)  –	Zgoraj navedena sodba Nokia, točka 60.
(15)  –	Kot je določeno v členu 94(2) Uredbe št. 40/94, je edina izjema od tega pravila ta, ki izhaja iz predpostavke, da sodišče za znamke Skupnosti svojo pristojnost opira na člen 93(5) Uredbe, ki določa: „[p]ostopek v zvezi s tožbami in zahtevki iz člena 92, z izjemo tožb za ugotovitev nekršitve znamke Skupnosti, se lahko začne tudi pred sodiščem države članice, v kateri je bilo izvršeno ali je grozila nevarnost, da bo izvršeno dejanje kršitve, ali v kateri je bilo izvršeno dejanje v smislu člena 9(3), drugi stavek“.
(16)  –	Glej točki 30 in 31 teh sklepnih predlogov.
(17)  –	Generalna pravobranilka E. Sharpston se je v sklepnih predlogih, ki jih je 30. aprila 2009 predstavila v zadevi Pago (sodba z dne 6. oktobra 2009, C-301/07, ZOdl., str. I-9429), zavzela za ozemeljsko omejitev prepovedi, za katero se uporablja člen 98, medtem ko se Sodišče do tega vprašanja ni opredelilo. Po mnenju generalne pravobranilke je „[r]edkeje […] primerno – če ne celo nikoli – da sodišče odredi nekaj širšega, kot je potrebno. Če je kršitev znamke omejena na eno državo članico (v tem primeru Avstrijo), je običajno dovolj, da se prepoved take kršitve prav tako omeji samo na to državo članico. V Uredbi nisem našla ničesar, kar bi pristojnemu sodišču prepovedovalo izdati na tak način omejeno prepoved“ (točka 57).
(18)  –	Glej med drugim sodbe Splošnega sodišča z dne 10. oktobra 2006 v zadevi Armacell Enterprise GMBH proti UUNT – nmc (ARMAFOAM) (T-172/05, ZOdl., str. II-4061, točka 65 in naslednje); z dne 14. oktobra 2003 v zadevi Phillips – Van Heusen proti UUNT – Pash Textilvertrieb und Einzelhander (BASS) (T-292/01, Recueil, str. II-4335, točka 50) in z dne 6. julija 2004 v zadevi Grupo El Prado Cervera proti UUNT – Herederos Debuschewitz (CHUFAFIT) (T-117/02, ZOdl., str. II-2073, točka 48).
(19)  –	Uredba Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2001, L 12, str. 1).
(20)  –	Ta določba je pomemben napredek v primerjavi s prejšnjo zakonodajo Skupnosti, in sicer Prvo direktivo Sveta 89/104/EGS z dne 21. decembra 1988 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (UL 1989, L 40, str. 1), katere določbe o postopku ne vsebujejo omembe denarnih kazni ali drugih enakovrednih ukrepov.
(21)  –	Čeprav je španska različica ( por su parte ) bolj podobna francoski ( par ailleurs ), pa nemška ( in Bezug auf alle anderen Fragen ), italijanska ( negli altri casi ) in angleška različica ( in all other respects ) dokončno potrjujejo, da se odstavek 2 nanaša na primer, ki je drugačen
od primera iz odstavka 1.
(22)  –	Glej tudi komentar Desantes Real, M., Articulo 98, v: Casado Cerviño, A., in Llobregat Hurtado, M. L., Comentarios a los Reglamentos sobre la Marca Comunitaria, La Ley, Madrid, 2000, str. 7. Vsak nacionalni pravni red bo namreč ponujal posebno različico takega ukrepa, katerega cilj bo izvršitev sodbe, ne pa zagotovitev upoštevanja prepovedi. To velja za odredbo za uničenje blaga, nalog za plačilo odškodnine ali objavo sodbe ter druge storitvene obveznosti, naložene tožencu. Zato sodišča najpogosteje ob sami izdaji odločbe odredijo ukrepe, ki v nasprotju z denarno kaznijo ne zahtevajo naknadne odločbe za plačilo zneska.
(23)  –	Točka 57 sodbe.