62024CJ0668
SODBA SODIŠČA (deseti senat)
z dne 29. januarja 2026 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Socialna politika – Direktiva 1999/70/ES – Okvirni sporazum o delu za določen čas, sklenjen med ETUC, UNICE in CEEP – Pogodbe o zaposlitvi za določen čas v sektorju opernih hiš in simfoničnih orkestrov, ki delujejo v obliki ustanove – Delavka, zaposlena na podlagi zaporednih pogodb za določen čas – Določba 5 – Ukrepi za sankcioniranje zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas – Nacionalna ureditev, ki ne dopušča prekvalifikacije pogodbe o zaposlitvi, ampak določa zlasti povrnitev nastale škode
V zadevi C‑668/24,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Tribunale di Milano (sodišče v Milanu, Italija) z odločbo z dne 7. oktobra 2024, ki je na Sodišče prispela 11. oktobra 2024, v postopku
Eliz Erkut Duygu
proti
Fondazione Teatro alla Scala di Milano,
SODIŠČE (deseti senat)
v sestavi J. Passer, predsednik senata, D. Gratsias in B. Smulders (poročevalec), sodnika,
generalni pravobranilec: R. Norkus,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za E. Erkut Duygu F. Andretta, E. Casali in L. De Andreis, avvocati,
–
za Fondazione Teatro alla Scala di Milano G. Brambilla, A. Giussani, L. Molteni in A. Rampolla, avvocati,
–
za italijansko vlado S. Fiorentino, agent, skupaj z L. Fiandaco in A. Giovanninijem, avvocati dello Stato,
–
za Evropsko komisijo S. Delaude in D. Recchia, agentki,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago določb 4 in 5 Okvirnega sporazuma o delu za določen čas, ki je bil sklenjen 18. marca 1999 (v nadaljevanju: okvirni sporazum) in je priloga k Direktivi Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 368).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med balerino E. Erkut Duygu, in Fondazione Teatro alla Scala di Milano (ustanova Scala v Milanu, Italija, v nadaljevanju: ustanova) glede opredelitve delovnega razmerja med tema strankama, ki izhaja iz zaporednih pogodb o zaposlitvi za določen čas, sklenjenih med letoma 2016 in 2019.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
Člen 2, prvi odstavek, Direktive 1999/70 določa:
„Države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, najpozneje do 10. julija 2001 ali zagotovijo, da najpozneje do omenjenega datuma delodajalci in delojemalci po dogovoru uvedejo potrebne ukrepe, pri čemer jih morajo države članice uvesti tako, da bodo vedno lahko zagotavljale rezultate, ki jih nalaga ta direktiva. O tem takoj obvestijo [Evropsko k]omisijo.“
4
V točki 8 splošnih ugotovitev okvirnega sporazuma je navedeno:
„ker so pogodbe o zaposlitvi za določen čas značilnost zaposlovanja v nekaterih sektorjih, poklicih in dejavnostih, kar morebiti ustreza delodajalcem in tudi delavcem“.
5
Določba 4 okvirnega sporazuma, naslovljena „Načelo nediskriminacije“, določa:
„1. Delavce, zaposlene za določen čas, se glede pogojev zaposlitve ne sme obravnavati manj ugodno kakor primerljive delavce, zaposlene za nedoločen čas, razen kjer je različno obravnavanje upravičljivo iz objektivnih razlogov.
[…]
3. Način uporabe te določbe opredelijo države članice po posvetovanju s socialnimi partnerji in/ali socialni partnerji, pri čemer upoštevajo evropsko zakonodajo, nacionalno zakonodajo, kolektivne pogodbe in običaje.
[…]“
6
Določba 5 okvirnega sporazuma, naslovljena „Ukrepi za preprečevanje zlorab“, določa:
„1. Za preprečevanje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmer[ij] za določen čas, države članice po posvetovanju s socialnimi partnerji skladno z nacionalno zakonodajo, kolektivnimi pogodbami ali običaji in/ali socialni partnerji, kadar ni ustreznih pravnih ukrepov, ki bi preprečevali zlorabo, uvedejo enega ali več naslednjih ukrepov tako, da upoštevajo potrebe posameznih sektorjev in/ali kategorij delavcev:
(a)
objektivne razloge, ki upravičujejo obnovitev takšnih pogodb ali razmerij;
(b)
najdaljše skupno trajanje zaporednih pogodb ali razmerij za določen čas;
(c)
število obnovitev takšnih pogodb ali razmerij.
2. Države članice po posvetovanju s socialnimi partnerji in/ali socialni partnerji po potrebi določijo, pod kakšnimi pogoji se pogodbe o zaposlitvi ali delovna razmerja:
(a)
štejejo za ‚zaporedna‘,
(b)
štejejo za pogodbe ali razmerja za nedoločen čas.“
Italijansko pravo
Uredba-zakon št. 64 z dne 30. aprila 2010
7
Člen 3(6) decreto-legge n. 64 – Disposizioni urgenti in materia di spettacolo e attività culturali (uredba-zakon št. 64 o nujnih določbah na področju uprizoritvenih in kulturnih dejavnosti) z dne 30. aprila 2010 (GURI št. 100 z dne 30. aprila 2010), ki je bila s spremembami preoblikovana v legge n. 100 (zakon št. 100) z dne 29. junija 2010 (GURI št. 150 z dne 29. junija 2019, str. 2), na eni strani določa, da se za operne hiše in simfonične orkestre, ki delujejo v obliki ustanove, neodvisno od njihovega preoblikovanja v osebe zasebnega prava še naprej uporablja člen 3(4) in (5) legge n. 426 – Provvedimenti straordinari a sostegno delle attività musicali (zakon št. 426 o posebnih ukrepih za podporo glasbenih dejavnosti) z dne 22. julija 1977 (GURI št. 206 z dne 28. julija 1977). Na drugi strani določa, da se določbe člena 1(01) in (2) decreto legislativo n. 368 – Attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES (zakonska uredba št. 368 o prenosu Direktive 1999/70/ES o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP) z dne 6. septembra 2001 (GURI št. 235 z dne 9. oktobra 2001) ne uporabljajo za operne hiše in simfonične orkestre, ki delujejo v obliki ustanove.
Uredba-zakon št. 91 z dne 8. avgusta 2013
8
Člen 11 decreto legislativo n. 91 – Disposizioni urgenti per la tutela, la valorizzazione e il rilancio dei beni e delle attività culturali e del turismo (uredba‑zakon št. 91 o nujnih določbah za varovanje, spodbujanje in razvoj kulturnih dobrin in dejavnosti ter turizma) z dne 8. avgusta 2013 (GURI št. 186 z dne 9. avgusta 2003), ki je bila preoblikovana v legge n. 112 (zakon št. 112) z dne7. oktobra 2013 (GURI št. 236 z dne 8. oktobra 2013), z naslovom „Nujne določbe za sanacijo opernih hiš in simfoničnih orkestrov, ki delujejo v obliki ustanove, in oživitev nacionalnega glasbenega sistema odličnosti“, v odstavku 19 določa:
„V opernih hišah in simfoničnih orkestrih, ki delujejo v obliki ustanove, se lahko pogodba o zaposlitvi za nedoločen čas sklene izključno na podlagi ustreznega javnega postopka za izbor. […]“
Zakonska uredba št. 81/2015
9
Predložitveno sodišče pojasnjuje, da so bile pogodbe iz postopka v glavni stvari sklenjene deloma na podlagi prvotne različice decreto legislativo n. 81 – Disciplina organica dei contratti di lavoro e revisione della normativa in tema di mansioni, a norma dell’articolo 1, comma 7, della legge 10 dicembre 2014, n. 183 (zakonska uredba št. 81 o sistematični ureditvi pogodb o zaposlitvi in spremembi zakonodaje s področja delovnih nalog na podlagi člena 1(7) zakona št. 183 z dne 10. decembra 2014) z dne 15. junija 2015 (redni dodatek h GURI št. 144 z dne 24. junija 2015, v nadaljevanju: zakonska uredba št. 81/2015), in deloma na podlagi te zakonske uredbe, kakor je bila spremenjena z uredbo-zakonom št. 87 z dne 12. julija 2018, ki je bila preoblikovana v zakon št. 96 z dne 9. avgusta 2018 (v nadaljevanju: zakonska uredba št. 81/2025, kakor je bila spremenjena).
10
Člen 19 zakonske uredbe št. 81/2015 je določal:
„1.   Pogodba o zaposlitvi se lahko sklene za določen čas, in sicer za največ 36 mesecev.
2.   Brez poseganja v različne določbe kolektivnih pogodb in z izjemo sezonskih dejavnosti iz člena 21(2) trajanje delovnega razmerja za določen čas med istim delodajalcem in istim delavcem, ki je posledica veriženja pogodb, sklenjenih za opravljanje nalog na isti ravni in iste pravne kategorije, ne da bi se upoštevala obdobja prekinitve med eno pogodbo o zaposlitvi in naslednjo, ne sme preseči 36 mesecev. Za izračun tega roka se upoštevajo tudi obdobja napotitev, ki vključujejo naloge na isti ravni in iste pravne kategorije, opravljene med istimi osebami v okviru zaposlitve za določen čas. Če je meja 36 mesecev presežena na podlagi ene same pogodbe ali veriženja pogodb, se pogodba od datuma prekoračitve roka preoblikuje v pogodbo za nedoločen čas.
3.   Brez poseganja v odstavek 2 se lahko pri krajevno pristojnem območnem uradu za delo sklene druga pogodba za določen čas med istimi osebami, ki traja največ 12 mesecev. Ob neupoštevanju opisanega postopka in ob preseganju roka, določenega v tej pogodbi, se pogodba preoblikuje v pogodbo za nedoločen čas od datuma njene sklenitve.“
11
Člen 21 te zakonske uredbe je določal:
„1.   Trajanje pogodbe za določen čas se – ob soglasju delavca – lahko podaljša le, če je bil prvotni čas trajanja pogodbe krajši od 36 mesecev, pri čemer se lahko trajanje pogodbe v obdobju 36 mesecev vsekakor in ne glede na število pogodb podaljša največ petkrat. Če je število podaljšanj večje, se pogodba z dnem začetka veljavnosti šestega podaljšanja preoblikuje v pogodbo za nedoločen čas.
2.   Če je delavec ponovno zaposlen za določen čas v desetih dneh od izteka pogodbe, sklenjene za obdobje, ki ne presega šestih mesecev, ali v dvajsetih dneh od izteka pogodbe, sklenjene za obdobje, daljše od šestih mesecev, se druga pogodba preoblikuje v pogodbo za nedoločen čas. Določbe tega odstavka se ne uporabljajo za delavce, zaposlene v okviru sezonskih dejavnosti, določenih z uredbo ministrstva za delo in socialno politiko, niti v primerih, določenih s kolektivnimi pogodbami. Do sprejetja uredbe iz drugega stavka se še naprej uporabljajo določbe uredbe predsednika republike št. 1525 z dne 7. oktobra 1963.
[…]“
12
Člen 29(3) navedene zakonske uredbe določa:
„Določbe členov 19, od (1) do (3), in 21 se ne uporabljajo za umetniško in tehnično osebje ustanov glasbene produkcije iz zakonske uredbe št. 367 z dne 29. junija 1996.“
13
Po mnenju predložitvenega sodišča zadnjenavedena določba pomeni nadaljevanje prejšnje določbe, in sicer člena 11(4) zakonske uredbe št. 368/2001, ki je določal, da se pravila iz členov 4 in 5 zadnjenavedene zakonske uredbe, ki se nanašajo na časovne in vzročne omejitve, ki se uporabljajo za pogodbe za določen čas, in na preoblikovanje pogodbe v pogodbo za nedoločen čas v primeru nespoštovanja, ne uporabljajo za umetniško in tehnično osebje ustanov glasbene produkcije.
14
Člen 19 zakonske uredbe št. 81/2015, kakor je bila spremenjena, je določal:
„1.   Pogodba o zaposlitvi se lahko sklene za določen čas največ 12 mesecev. Za daljše obdobje, ki pa ne sme presegati 24 mesecev, se lahko sklene le, če je izpolnjen vsaj eden od naslednjih pogojev:
(a)
to upravičujejo začasne in objektivne potrebe, ki niso povezane z običajno dejavnostjo, ali potrebe po nadomeščanju drugih delavcev;
(b)
to upravičujejo potrebe, povezane z začasnim, znatnim in nepredvidljivim povečanjem redne dejavnosti. […]
((b-a)
to upravičujejo posebne potrebe, določene v kolektivnih pogodbah iz člena 51)).
((1.1. Obdobje, daljše od 12 mesecev, vendar nikakor ne daljše od 24 mesecev, iz odstavka 1 tega člena se lahko v pogodbah o zaposlitvi določi, če se pojavijo posebne potrebe, določene v kolektivnih pogodbah iz člena 51, v skladu s tem odstavkom 1(b-a), do 30. septembra 2022)).
1-a. Če je bila pogodba sklenjena za več kot 12 mesecev, ne da bi bili izpolnjeni pogoji iz odstavka 1, se pogodba od datuma prekoračitve obdobja 12 mesecev preoblikuje v pogodbo za nedoločen čas.
[…]
2.   Brez poseganja v različne določbe kolektivnih pogodb in z izjemo sezonskih dejavnosti iz člena 21(2) trajanje delovnega razmerja za določen čas med istim delodajalcem in istim delavcem, ki je posledica veriženja pogodb, sklenjenih za opravljanje nalog na isti ravni in iste pravne kategorije, ne da bi se upoštevala obdobja prekinitve med eno pogodbo o zaposlitvi in naslednjo, ne sme preseči 24 mesecev. Za izračun tega roka se upoštevajo tudi obdobja napotitev, ki vključujejo naloge na isti ravni in iste pravne kategorije, opravljene med istimi osebami v okviru zaposlitve za določen čas. Če je meja 24 mesecev presežena na podlagi ene same pogodbe ali veriženja pogodb, se pogodba od datuma prekoračitve roka preoblikuje v pogodbo za nedoločen čas. […]
3.   Brez poseganja v odstavek 2 se lahko pri krajevno pristojnem območnem uradu za delo sklene druga pogodba za določen čas med istimi osebami, ki traja največ 12 mesecev. Ob neupoštevanju opisanega postopka in ob preseganju roka, določenega v tej pogodbi, se pogodba preoblikuje v pogodbo za nedoločen čas od datuma njene sklenitve.“
15
Člen 21 zakonske uredbe št. 81/2015, kakor je bila spremenjena, je določal:
„01.   Pogodba se lahko obnovi le, če so izpolnjeni pogoji iz člena 19(1). Pogodba se lahko prosto podaljša v prvih 12 mesecih, nato pa le, če so izpolnjeni pogoji iz člena 19(1). V primeru kršitve določb prvega in drugega stavka se pogodba preoblikuje v pogodbo za nedoločen čas. Pogodbe o sezonskih dejavnostih iz odstavka 2 tega člena se lahko obnovijo ali podaljšajo tudi, če pogoji iz člena 19(1) niso izpolnjeni. […]
1.   Trajanje pogodbe za določen čas se – ob soglasju delavca – lahko podaljša le, če je bil prvotni čas trajanja pogodbe krajši od 24 mesecev, pri čemer se lahko trajanje pogodbe v obdobju 24 mesecev vsekakor in ne glede na število pogodb podaljša največ petkrat. Če je število podaljšanj večje, se pogodba z dnem začetka veljavnosti petega podaljšanja preoblikuje v pogodbo za nedoločen čas.
[…]
2.   Če je delavec ponovno zaposlen za določen čas v desetih dneh od izteka pogodbe, sklenjene za obdobje, ki ne presega šestih mesecev, ali v dvajsetih dneh od izteka pogodbe, sklenjene za obdobje, daljše od šestih mesecev, se druga pogodba preoblikuje v pogodbo za nedoločen čas. Določbe tega odstavka se ne uporabljajo za delavce, zaposlene v okviru sezonskih dejavnosti, določenih z uredbo ministrstva za delo in socialno politiko, niti v primerih, določenih s kolektivnimi pogodbami. Do sprejetja uredbe iz drugega stavka se še naprej uporabljajo določbe uredbe predsednika republike št. 1525 z dne 7. oktobra 1963. […]
[…]“
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
16
Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, E. Erkut Duygu, je med letom 2014 in letom 2019 na podlagi več pogodb delala kot balerina v baletnem ansamblu ustanove. Natančneje, po prvi pogodbi o zaposlitvi za določen čas kot učenka, in sicer od 4. novembra 2014 do 18. januarja 2015, je po izbirnem postopku sklenila vrsto zaporednih pogodb kot samozaposlena oseba med 16. avgustom 2016 in 9. julijem 2019.
17
Ker je E. Erkut Duygu menila, da je bila stalno med zaposlenimi ustanove in da je delo opravljala pod enakimi pogoji kot osebje, zaposleno za nedoločen čas, se je obrnila na predložitveno sodišče, Tribunale di Milano (sodišče v Milanu, Italija), pri čemer se je sklicevala na nezakonitost pogodb, ki jih je z ustanovo sklenila kot samozaposlena oseba. Predlagala je, naj se ugotovi zaposlitvena narava delovnega razmerja in odloči o njeni vrnitvi na delo, ker veriženje pogodb o zaposlitvi za določen čas pomeni zlorabo.
18
Navedeno sodišče navaja, da spor, o katerem odloča, spada v okvir postopkov, ki so jih sprožili drugi plesalci ustanove in o katerih je Tribunale di Milano (sodišče v Milanu) že odločilo. Natančneje, navedeno sodišče naj bi v okviru dejanskega položaja, ki je primerljiv s položajem v obravnavani zadevi, priznalo, da so bile pogodbe, sklenjene med to ustanovo in temi plesalci kot samozaposlenimi osebami, popolnoma fiktivne ter da so se te pogodbe uporabljale kot sredstvo za izogibanje veljavni zakonodaji, ter ugotovilo, da je bilo delovno razmerje zaposlitvene narave. Vendar naj ne bi bila odrejena vrnitev delavcev na delo, ker je bila možnost sankcioniranja zlorabe veriženja pogodb za določen čas z njihovim preoblikovanjem v pogodbo za nedoločen čas izključena na podlagi usmeritve sodne prakse, ki so jo leta 2023 prvič potrdili združeni senati Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče, Italija). To vrhovno sodišče naj bi tako spremenilo svojo prejšnjo sodno prakso, s katero naj bi se popolno varstvo, povezano z vzpostavitvijo zaposlitvenega delovnega razmerja v primeru zlorabe veriženja pogodb za določen čas, priznavalo tudi v sektorju opernih hiš in simfoničnih orkestrov, ki delujejo v obliki ustanove.
19
Navedeno sodišče meni, da ta okvir upravičuje, da se Sodišču postavi vprašanje o razlagi prava Unije. Čeprav se namreč zaveda, da je Sodišče vprašanje, ki je v bistvu primerljivo z vprašanjem, postavljenim v obravnavani zadevi, preučilo v sodbi z dne 25. oktobra 2018, Sciotto (C‑331/17, EU:C:2018:859; v nadaljevanju: sodba Sciotto), naj bi namreč veljalo tudi, da je italijanski zakonodajalec po tej sodbi na eni strani sprejel decreto-legge n. 59 (uredba-zakon št. 59) z dne 28. junija 2019, ki je bila preoblikovana v legge n. 81 – Misure urgenti in materia di personale delle fondazioni lirico sinfoniche (zakon št. 81 o nujnih ukrepih v zvezi z osebjem opernih hiš in simfoničnih orkestrov, ki delujejo v obliki ustanove) z dne 8. septembra 2019 (v nadaljevanju: uredba-zakon št. 59). Na drugi strani naj bi Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče) spremenilo svojo sodno prakso, tako da naj bi bilo treba Sodišču ponovno postaviti vprašanje o združljivosti nacionalne ureditve, ki se uporablja za pogodbe o zaposlitvi iz postopka v glavni stvari, kot jo razlaga to vrhovno sodišče, s pravom Unije.
20
V zvezi s tem predložitveno sodišče najprej pojasnjuje, da so bile pogodbe iz postopka v glavni stvari delno sklenjene na podlagi zakonske uredbe št. 81/2015 in delno na podlagi zakonske uredbe št. 81/2015, kakor je bila spremenjena.
21
Navaja tudi, da nobena od teh pogodb ne spada na področje uporabe uredbe‑zakona št. 59. Ta nova zakonodaja, ki naj bi bila sprejeta za ponovno vzpostavitev skladnosti nacionalnega prava z načeli, izraženimi v sodbi Sciotto, naj se ne bi uporabljala ratione temporis, ker naj bi bila uvedena po sklenitvi zadnje pogodbe, ki jo je sklenila E. Erkut Duygu.
22
Dalje, predložitveno sodišče poudarja, da čeprav je bila v zvezi s pogodbami za določen čas v sektorju opernih hiš in simfoničnih orkestrov, ki delujejo v obliki ustanove, z nacionalno zakonodajo vedno določena ureditev, s katero so bili ti subjekti izvzeti iz splošne ureditve, ki se uporablja za druge gospodarske sektorje, se za vse določbe, ki prepovedujejo zaposlitev na podlagi pogodbe za nedoločen čas zaradi nadzora nad javnimi izdatki, v prevladujoči nacionalni sodni praksi ni nujno štelo, da preprečujejo vzpostavitev delovnega razmerja za nedoločen čas v primeru dokazane zlorabe pogodb o zaposlitvi za določen čas.
23
Tako naj bi se razvila usmeritev sodne prakse, da bi se zaščitil pravni položaj delavcev in torej omogočila sklenitev pogodbe za nedoločen čas, tudi v primeru prepovedi zaposlovanja delavcev za nedoločen čas. V tem okviru predložitveno sodišče navaja sodbo Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče) št. 6547/2014 in sodbo Corte costituzionale (ustavno sodišče, Italija) št. 260/2015.
24
Ta predhodna sodna praksa, ki je bila naklonjena preoblikovanju pogodbe za določen čas v pogodbo za nedoločen čas, naj bi bila po razglasitvi sodbe Sciotto vseeno spremenjena.
25
Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče) naj bi namreč v sodbah št. 5542/2023 in št. 5556/2023 štelo, da preoblikovanje pogodbe za določen čas v pogodbo za nedoločen čas ni del sankcij, določenih z nacionalno ureditvijo, ki se uporablja za operne hiše in simfonične orkestre, ki delujejo v obliki ustanove. To vrhovno sodišče naj bi razsodilo, da nacionalno pravo kot nadomestilo za zlorabo veriženja pogodb za določen čas za povrnitev domnevne škode, opredeljene kot „škoda Skupnosti“, določa minimalno odškodnino v višini od 2,5 do 12 mesečnih plač, brez poseganja v možnost ugotovitve obstoja večje škode.
26
Predložitveno sodišče pojasnjuje, da je Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče) v teh sodbah izrecno obravnavalo vprašanje združljivosti svoje sodne prakse z načeli, ki jih je Sodišče izrazilo v sodbi Sciotto. Vendar navedeno sodišče dvomi o tej združljivosti, saj se zdi, da je Sodišče v tej sodbi jasno navedlo, da je preoblikovanje pogodbe za določen čas v pogodbo za nedoločen čas edini ukrep, s katerim je mogoče zagotoviti spoštovanje določbe 5 okvirnega sporazuma v primeru zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas.
27
Predložitveno sodišče poleg tega meni, da je Sodišče izrazilo, da ima načelo prepovedi diskriminacije zavezujoč horizontalni učinek. Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče) pa naj ne bi bilo dovzetno za to načelo. To vrhovno sodišče naj bi v sodbah, navedenih v točki 25 te sodbe, potrdilo, da razmerja med delavcem in opernimi hišami ter simfoničnimi orkestri, ki delujejo v obliki ustanove, glede na posebno naravo teh razmerij, ki naj bi bila povezana s tem, da so te ustanove kljub preoblikovanju v subjekte zasebnega prava v bistvu javne, niso primerljiva z razmerji zaposlenih pri drugih zasebnih delodajalcih. Tako naj bi bilo razmerje med delavcem in tako ustanovo bolj podobno pogodbenemu delovnemu razmerju v javnem sektorju.
28
Po mnenju predložitvenega sodišča pa dejstvo, da zasebni subjekt uresničuje javne cilje ali je delno deležen javnega financiranja, ne more spremeniti njegove zasebne narave. V tem okviru navedeno sodišče poudarja, da je Sodišče v sodbi Sciotto menilo, da to, ali je delodajalec javni ali zasebni subjekt, samo po sebi ne upravičuje manjšega varstva delavca.
29
Nazadnje, predložitveno sodišče ugotavlja, da je Sodišče v točki 71 sodbe Sciotto izrecno priznalo in grajalo diskriminacijo med delavci, zaposlenimi za določen čas, iz sektorja opernih hiš in simfoničnih orkestrov, ki delujejo v obliki ustanove, in delavci, zaposlenimi za določen čas, iz drugih sektorjev, ki jo je Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče) v sodbah, navedenih v točki 25 te sodbe, izključilo.
30
V teh okoliščinah je Tribunale di Milano (sodišče v Milanu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba določbi 4 in 5 [okvirnega sporazuma] razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, kakor jo v sodbah št. 5542 in 5556 iz leta 2023 razlagajo združeni senati Suprema Corte di Cassazione a Sezioni Unite (kasacijsko sodišče) in v skladu s katero se splošna pravila, ki urejajo delovna razmerja in s katerimi se želijo sankcionirati zlorabe veriženja pogodb za določen čas s samodejnim preoblikovanjem pogodbe za določen čas v pogodbo za nedoločen čas v primeru zlorabe veriženja pogodb za določen čas, ne uporabljajo za sektor dejavnosti opernih hiš in simfoničnih orkestrov, ki delujejo v obliki ustanove, če ukrep, ki ga je treba sprejeti v tem sektorju, za razliko od ukrepov v večini drugih gospodarskih sektorjev zajema povrnitev škode, čeprav se pri tem uporabljajo manj stroga dokazna pravila, ki temeljijo na domnevi, in določbe glede odgovornosti vodilnih oseb v primeru namerne kršitve ali hude malomarnosti?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Dopustnost
31
Na prvem mestu, ustanova in italijanska vlada trdita, da predlog za sprejetje predhodne odločbe ni dopusten.
32
V bistvu najprej trdita, da predložitveno sodišče ne navaja povezave med določbami prava Unije in nacionalno zakonodajo, ki se uporablja v sporu o glavni stvari, in da je upoštevne elemente tega spora predstavilo pomanjkljivo. Tako naj ne bi bilo navedeno natančna trajanje vsake od pogodb o zaposlitvi iz postopka v glavni stvari in naj splošno sklicevanje na spore, med katere naj bi spadal spor o glavni stvari, ne bi omogočalo razumeti, ali obstaja zloraba veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas. Ustanova poleg tega opozarja, da delovno razmerje med njo in E. Erkut Duygu temelji na kolektivni pogodbi, ki določa najdaljše obdobje zaposlitve 60 mesecev, pri čemer člen 19 zakonske uredbe št. 81/2015 dopušča to možnost. Zato naj dejstvo, da bi lahko določbi 4 in 5 okvirnega sporazuma nasprotovali splošni ureditvi, ki se uporablja za sektor opernih hiš in simfoničnih orkestrov, ki delujejo v obliki ustanove, sploh ne bi bilo upoštevno za spor o glavni stvari, ker nevarnost zlorabe veriženja tovrstnih pogodb zaradi neobstoja najdaljšega skupnega trajanja, določenega za delovno razmerje, ki naj bi bil podlaga za sodbo Sciotto, v obravnavanem primeru nikakor ne more biti podana.
33
Dalje, predložitvena odločba naj glede upoštevne sodne prakse in ureditve ne bi vsebovala dovolj natančnega opisa nacionalnega pravnega okvira, v katerega spada ta spor. Tako naj predložitveno sodišče ne bi v celoti navedlo vsebine sodb vrhovnih sodišč, ki jih navaja, niti sodne prakse Sodišča. Poleg tega naj bi se predložitveno sodišče le delno sklicevalo na člen 29 zakonske uredbe št. 81/2015, katerega odstavek 4 je določal, da se ta člen uporablja „[b]rez poseganja v določbe člena 36 zakonske uredbe št. 165 [z dne 30. marca 2001, naslovljenega ‚Splošna pravila o organizaciji dela v javni upravi‘ (GURI št. 106 z dne 9. maja 2001, redni dodatek št. 112)]“. Zadnjenavedeni člen, kakor je bil razložen v sodbah Corte suprema de cassazione (kasacijsko sodišče), ki ju navaja predložitveno sodišče, naj bi se uporabljal v času dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari. V skladu s tem členom naj bi bil zadevni delavec upravičen do povračila škode, nastale zaradi opravljanja dela v nasprotju s kogentnimi določbami v zvezi s pogodbami o zaposlitvi za določen čas, ki se uporabljajo v tem sektorju, in do zmanjšanja dokaznega bremena v zvezi s tako nastalo škodo. Poleg tega naj bi bila vodilna oseba objekta, v katerem je ta delavec zaposlen, v primeru namerne kršitve določb v zvezi s pogodbami o zaposlitvi za določen čas ali hude malomarnosti z njene strani odgovorna za finančno škodo, povzročeno državi. Tej vodilni osebi naj prav tako ne bi bilo mogoče dodeliti nobene nagrade za delovno uspešnost in taka kršitev naj bi se upoštevala tudi pri podaljšanju njene pogodbe.
34
Nazadnje, navedeno sodišče naj bi Sodišče zaprosilo za presojo vprašanja, o katerem je to že odločilo v sodbi Sciotto in sodbi z dne 7. marca 2018, Santoro (C‑494/16, EU:C:2018:166).
35
V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da za vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, ki jih nacionalna sodišča postavijo v pravnem in dejanskem okviru, ki so ga pristojna opredeliti sama in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, velja domneva upoštevnosti. Ker je predložitveno sodišče edino pristojno za razlago in uporabo nacionalnega prava, mora Sodišče upoštevati pravni okvir, v katerega so umeščena vprašanja za predhodno odločanje, kot je opredeljen v predložitveni odločbi (glej sodbi z dne 15. maja 2003, Salzmann, C‑300/01, EU:C:2003:283, točka 31, in z dne 28. januarja 2025, ASG 2, C‑253/23, EU:C:2025:40, točki 56 in 57 ter navedena sodna praksa). Sodišče lahko predlog nacionalnega sodišča zavrže samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora iz postopka v glavni stvari, kadar je problem hipotetičen ali kadar Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, da bi lahko na postavljena vprašanja dalo koristne odgovore (sodbi z dne 14. novembra 2024, S. (Sprememba sestave), C‑197/23, EU:C:2024:956, točka 43, in z dne 1. avgusta 2025, Alace in Canpelli, C‑758/24 in C‑759/24, EU:C:2025:591, točka 38 in navedena sodna praksa).
36
Poleg tega mora predlog za sprejetje predhodne odločbe izpolnjevati zahteve iz člena 94 Poslovnika Sodišča in zato med drugim vsebovati razloge, ki so predložitvenemu sodišču vzbudili dvom glede razlage ali veljavnosti nekaterih določb prava Unije, in pojasnitev zveze, ki po mnenju predložitvenega sodišča obstaja med temi določbami in nacionalno zakonodajo, ki jo je treba uporabiti v sporu o glavni stvari
37
V obravnavanem primeru je predložitveno sodišče zavzelo stališče glede opredelitve pogodb iz postopka v glavni stvari. Na eni strani je namreč navedlo, da je v okviru dejanskega položaja, podobnega tistemu, o katerem odloča v obravnavani zadevi, priznalo popolno fiktivnost pogodb, ki so jih z ustanovo sklenile samozaposlene osebe, in zlorabo veriženja teh pogodb, pri čemer take zlorabe ni mogoče sankcionirati s preoblikovanjem teh pogodb v pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas. Navedeno sodišče pa je s tem, da je poudarilo vsaj morebitno fiktivnost in zlorabo navedenih pogodb, v okviru svoje odgovornosti predstavilo upoštevno dejansko stanje spora o glavni stvari in navedlo zvezo, ki obstaja med določbami prava Unije in nacionalno zakonodajo, ki se uporablja, ter razmerje med zahtevano razlago prava Unije in dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari.
38
Na drugi strani je iz predložitvene odločbe razvidno, da je predložitveno sodišče zavrnilo morebitno upoštevnost kolektivne pogodbe, ki jo je ustanova navedla kot podlago za delovno razmerje iz postopka v glavni stvari na podlagi člena 19 zakonske uredbe št. 81/2015. Poudariti je namreč treba, da je predložitveno sodišče poleg opredelitve pogodb iz postopka v glavni stvari, kot je navedena v prejšnji točki, navedlo člen 29 te zakonske uredbe, v skladu s katerim se določbe iz njenega člena 19, od (1) do (3), ne uporabljajo za umetniško in tehnično osebje ustanov glasbene produkcije, kakršna je ustanova.
39
Dalje, predložitveno sodišče je s tem, da je izrazilo dvome glede združljivosti nacionalne ureditve, ki se uporablja za dejansko stanje iz postopka v glavni stvari, kot jo razlaga nacionalno vrhovno sodišče, z določbama 4 in 5 okvirnega sporazuma, navedlo razloge, ki so mu vzbudili dvom glede razlage teh določb prava Unije. Tako je spoštovala zahteve iz člena 94 Poslovnika.
40
Poleg tega, kar zadeva točnost ali izčrpnost nacionalne sodne prakse ali ureditve, navedene v predložitveni odločbi, predložitveno sodišče v obravnavanem primeru sicer res ni navedlo natančnih sklicevanj na nacionalno določbo, ki se uporablja v sporu o glavni stvari in ki bi kot sankcija določala možnost uveljavljanja odgovornosti vodilnih oseb v primeru hude malomarnosti ali namerne kršitve nacionalnih določb v zvezi s pogodbami o zaposlitvi za določen čas. Vendar je treba ugotoviti, da je iz njegove predstavitve sodb Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče) št. 5542/2023 in št. 5556/2023 razvidno, da meni, da je v času dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari veljalo tako pravilo. Ker torej ni izključeno, da je to pravilo del ureditve, ki se uporablja za pogodbe o zaposlitvi iz postopka v glavni stvari, ima Sodišče na voljo dovolj pravnih in dejanskih elementov, da predložitvenemu sodišču da koristen odgovor. Iz tega izhaja tudi, da vprašanje za predhodno odločanje v tem delu ni hipotetično.
41
Nazadnje, v zvezi s trditvijo, da je Sodišče že odločilo o postavljenem vprašanju, je treba opozoriti, da člen 267 PDEU nacionalnim sodiščem daje najširšo možnost za začetek postopka pri Sodišču, če ugotovijo, da so se v zadevi, o kateri odločajo, pojavila vprašanja, ki zahtevajo razlago določb prava Unije. Iz tega izhaja, da čeprav lahko obstoj ustaljene sodne prakse o nekem vprašanju prava Unije povzroči, da Sodišče sprejme sklep na podlagi člena 99 svojega poslovnika, nikakor ne more vplivati na dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe v primerih, v katerih se nacionalno sodišče v okviru te diskrecijske pravice odloči, da se bo v skladu s tem členom 267 obrnilo na Sodišče (sodba z dne 19. junija 2025, Bulgarian posts, C‑785/23, EU:C:2025:462, točka 42 in navedena sodna praksa).
42
Na drugem mestu, italijanska vlada in Komisija menita, da postavljeno vprašanje ni dopustno v delu, v katerem se nanaša na določbo 4 okvirnega sporazuma. Iz sodne prakse Sodišča naj bi namreč izhajalo, da se na to določbo ni mogoče sklicevati v okviru domnevnega različnega obravnavanja delavcev, zaposlenih za določen čas.
43
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da predložitveno sodišče s predlogom za sprejetje predhodne odločbe ne izpodbija manj ugodnega obravnavanja delavcev, zaposlenih za določen čas, v primerjavi z delavci, zaposlenimi za nedoločen čas, ki so v primerljivem položaju, ampak različno obravnavanje različnih kategorij delavcev, zaposlenih za določen čas, glede na gospodarski sektor, v katerem opravljajo svojo poklicno dejavnost, in sicer delavcev, zaposlenih za določen čas, iz sektorja opernih hiš in simfoničnih orkestrov, ki delujejo v obliki ustanove, in delavcev, zaposlenih za določen čas, iz drugih sektorjev.
44
Sodišče pa je že razsodilo, da morebitno različno obravnavanje nekaterih kategorij uslužbencev, zaposlenih za določen čas, ni zajeto z načelom prepovedi diskriminacije, določenim v okvirnem sporazumu, saj je to načelo v tem sporazumu uvedeno in konkretizirano samo v zvezi z različnim obravnavanjem delavcev, zaposlenih za določen čas, in delavcev, zaposlenih za nedoločen čas, ki so v primerljivem položaju (sodba z dne 13. januarja 2022, MIUR in Ufficio Scolastico Regionale per la Campania, C‑282/19, EU:C:2022:3, točka 72 in navedena sodna praksa).
45
Točka 71 sodbe Sciotto, na katero se predložitveno sodišče izrecno sklicuje, da bi obrazložilo svoje vprašanje za predhodno odločanje v zvezi z navedeno določbo 4, ne omaja te sodne prakse. Čeprav je v tej točki omenjena potencialna diskriminacija med delavci, zaposlenimi za določen čas, iz sektorja dejavnosti opernih hiš in simfoničnih orkestrov, ki delujejo v obliki ustanove, in delavci iz drugih sektorjev, iz tega ni mogoče sklepati, da taka diskriminacija, tudi če bi bila dokazana, spada na področje uporabe določbe 4 okvirnega sporazuma. V tej točki je namreč navedeno le, da lahko delavci iz drugih sektorjev s preoblikovanjem svoje pogodbe postanejo „primerljivi delavci, zaposleni za nedoločen čas“, v smislu te določbe. Nasprotno pa iz navedene točke ne izhaja, da različno obravnavanje različnih kategorij delavcev, zaposlenih za določen čas, glede na gospodarski sektor, v katerem opravljajo svojo poklicno dejavnost, spada na področje uporabe te določbe 4.
46
Iz tega izhaja, da se določba 4 okvirnega sporazuma ne uporablja za spor o glavni stvari. V tem delu vprašanje za predhodno odločanje ni dopustno.
Vsebinska presoja
47
Predložitveno sodišče z edinim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba določbo 5 okvirnega sporazuma razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, kot jo razlaga nacionalno vrhovno sodišče, v skladu s katero se splošna pravila, ki urejajo delovna razmerja in katerih namen je sankcioniranje zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas s samodejnim preoblikovanjem takih pogodb v pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, ne uporabljajo za sektor dejavnosti opernih hiš in simfoničnih orkestrov, ki delujejo v obliki ustanove, in ki kot ukrepa za sankcioniranje zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas v tem sektorju določa, prvič, možnost dodelitve minimalnega zneska iz naslova odškodnine za nastalo škodo, ki jo je mogoče dokazati z domnevo, ne da bi to posegalo v možnost pridobitve višje odškodnine, in drugič, možnost uveljavljanja odgovornosti vodilnih oseb teh ustanov v primeru hude malomarnosti ali namerne kršitve nacionalne ureditve v zvezi s temi pogodbami.
48
V skladu z ustaljeno sodno prakso se določba 5 okvirnega sporazuma nanaša na ukrepe za preprečevanje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas. Ne določa specifičnih sankcij v primeru ugotovitve zlorabe. V takem primeru morajo nacionalni organi sprejeti ukrepe, ki morajo biti ne le sorazmerni, ampak tudi dovolj učinkoviti in odvračilni, da zagotovijo polni učinek pravil, sprejetih za izvajanje okvirnega sporazuma (sodbi z dne 8. maja 2019, Rossato in Conservatorio di Musica F. A. Bonporti, C‑494/17, EU:C:2019:387, točka 27 in navedena sodna praksa, in z dne 13. junija 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya in Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 in C‑332/22, EU:C:2024:496, točka 67 in navedena sodna praksa).
49
Iz tega sledi, da mora ob zlorabi veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas obstajati možnost, da se uporabi ukrep, ki dejansko in enakovredno zagotavlja varstvo delavcev, da bi se ta zloraba ustrezno sankcionirala in bi se odpravile posledice kršitve prava Unije. V skladu s členom 2, prvi odstavek, Direktive 1999/70 morajo namreč države članice „uvesti potrebne ukrepe tako, da bodo vedno lahko zagotavljale rezultate, ki jih nalaga [ta] direktiva“ (sodba z dne 13. junija 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya in Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 in C‑332/22, EU:C:2024:496, točka 69).
50
V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso preoblikovanje zaporednih pogodb o zaposlitvi za določen čas v pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas ni obvezna v primeru zlorabe prvonavedenih pogodb (glej v tem smislu sodbo z dne 22. februarja 2024, Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid in drugi, C‑59/22, C‑110/22 in C‑159/22, EU:C:2024:149, točka 124 in navedena sodna praksa). Natančneje, Sodišče je v zvezi z nacionalno zakonodajo, ki se uporablja za sektor opernih hiš in simfoničnih orkestrov, ki delujejo v obliki ustanove, menilo, da okvirni sporazum ne določa splošne obveznosti držav članic, da določijo tako preoblikovanje (glej v tem smislu sodbo Sciotto, točka 59).
51
Opozoriti je treba tudi, da določba 5 okvirnega sporazuma kot taka ne nasprotuje temu, da država članica drugače obravnava zlorabe verižnih pogodb ali delovnih razmerij za določen čas glede na to, ali so bile navedene pogodbe ali razmerja sklenjena z delodajalcem iz zasebnega ali delodajalcem iz javnega sektorja (sodba z dne 7. marca 2018, Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, točka 42).
52
Prav tako uporaba različnih pravil za določen gospodarski sektor zaradi njegovih posebnosti ni a priori prepovedana (glej v tem smislu sodbo Sciotto, točke od 46 do 48). V tem okviru se je poleg tega mogoče sklicevati na točko 8 splošnih ugotovitev okvirnega sporazuma, v skladu s katero so pogodbe o zaposlitvi za določen čas značilnost zaposlovanja v nekaterih sektorjih, poklicih in dejavnostih, kar morebiti ustreza delodajalcem in tudi delavcem.
53
Iz tega sledi, da določba 5 okvirnega sporazuma načeloma ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki v posebnem sektorju opernih hiš in simfoničnih orkestrov, ki delujejo v obliki ustanove, prepoveduje samodejno preoblikovanje pogodbe o zaposlitvi za določen čas v pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas v primeru zlorabe veriženja prve od teh pogodb.
54
Vendar je treba na podlagi sodne prakse, navedene v točkah 48 in 49 te sodbe, poudariti, da mora za to, da bi se nacionalna ureditev, ki v sektorju opernih hiš in simfoničnih orkestrov, ki delujejo v obliki ustanove, prepoveduje sankcioniranje zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas s preoblikovanjem teh pogodb v pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, lahko štela za skladno z okvirnim sporazumom, notranji pravni red zadevne države članice v tem sektorju vsebovati drug učinkoviti ukrep za preprečevanje in po potrebi sankcioniranje zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas (glej v tem smislu sodbi Sciotto, točka 60, in z dne 22. februarja 2024, Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid in drugi, C‑59/22, C‑110/22 in C‑159/22, EU:C:2024:149, točka 127 in navedena sodna praksa).
55
Ker pa ni naloga Sodišča, da se izreče o razlagi nacionalne ureditve ali sodne prakse, morajo to, ali nacionalno pravo vsebuje tak ukrep, presoditi pristojna nacionalna sodišča (glej v tem smislu sodbo z dne 13. junija 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya in Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 in C‑332/22, EU:C:2024:496, točka 70 in navedena sodna praksa).
56
Ob tem lahko Sodišče, ko odloča o vprašanju za predhodno odločanje, po potrebi poda pojasnila, ki nacionalno sodišče usmerjajo pri njegovi presoji ureditve, ki je predmet spora, ki poteka pred njim (sodba z dne 8. maja 2019, Rossato in Conservatorio di Musica F. A. Bonporti, C‑494/17, EU:C:2019:387, točka 29 in navedena sodna praksa).
57
V obravnavanem primeru predložitveno sodišče v vprašanju za predhodno odločanje navaja nacionalno ureditev, ki kot ukrepa za sankcioniranje zlorabe pogodb o zaposlitvi za določen čas določa dva različna ukrepa, in sicer, prvič, možnost pridobitve odškodnine za nastalo škodo in, drugič, možnost uveljavljanja odgovornosti vodilnih oseb zadevne operne hiše in simfoničnega orkestra, ki deluje v obliki ustanove, v primeru njihove hude malomarnosti ali namerne kršitve nacionalne zakonodaje v zvezi s pogodbami o zaposlitvi za določen čas.
58
Na prvem mestu, v zvezi z odškodnino, ki jo lahko prejme delavec, je iz predložitvene odločbe razvidno, da ureditev, ki se uporablja za pogodbe o zaposlitvi iz postopka v glavni stvari, kakor jo razlaga Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče), določa povračilo nastale škode, ki naj bi bila domnevana in določena glede na najnižji in najvišji znesek, brez poseganja v možnost predložitve dokaza o obstoju večje škode. Predložitveno sodišče v zvezi s tem poudarja, da nacionalno pravo zagotavlja dodelitev minimalne odškodnine v višini od 2,5 do 12 mesečnih plač.
59
V zvezi s tem je treba šteti, prvič, da taka ureditev, ki določa odškodnino oškodovanemu delavcu za škodo, določeno na podlagi domneve, brez poseganja v možnost predložitve dokaza o obstoju večje škode, lahko pomeni učinkovit ukrep za sankcioniranje zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas. V tem okviru je Sodišče že ugotovilo, da glede na težave dokazovanja obstoja izgube možnosti mehanizem domneve – s katerim se želi delavcu, ki je zaradi zlorabe veriženja pogodb za določen čas utrpel izgubo zaposlitvenih možnosti, zagotoviti možnost odprave posledic takšne kršitve prava Unije – izpolnjuje zahtevo učinkovitosti (sodba z dne 7. marca 2018, Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, točka 50).
60
Vendar pa iz predložitvene odločbe niso razvidne omejitve, ki so s to nacionalno ureditvijo določene za možnost uporabe pogodb o zaposlitvi za določen čas v smislu najdaljšega trajanja ali najdaljšega skupnega trajanja. V skladu z nacionalno ureditvijo, ki se ratione temporis uporablja za pogodbe iz postopka v glavni stvari, kot jo navaja predložitveno sodišče, se namreč členi od 19 do 21 zakonske uredbe št. 81/2015 in zakonske uredbe št. 81/2015, kakor je bila spremenjena, ki so določali omejitev trajanja pogodbe o zaposlitvi za določen čas oziroma pogoje za podaljšanje trajanja pogodbe o zaposlitvi za določen čas, ne morejo uporabljati za operne hiše in simfonične orkestre, ki delujejo v obliki ustanove.
61
Kot pa je navedla Komisija, je v zakonodajnem okviru, ki ne določa omejitev trajanja niti pogojev za obnovitve ali podaljšanja pogodb o zaposlitvi za določen čas, še vedno težko dokazati, da gre pri veriženju takih pogodb za zlorabo, čeprav je dokaz te zlorabe potreben, da se lahko zahteva povrnitev škode. Iz tega izhaja, da lahko določitev teh omejitev in pogojev, kot naj bi izhajala iz uredbe-zakona št. 59, ki pa naj se ratione temporis ne bi uporabljala za spor o glavni stvari, v veliki meri prispeva k učinkovitosti pravil, ki določajo olajšanje dokaznega bremena glede te škode, in s tem k učinkovitosti ukrepa zaščite delavca, ki je utrpel zlorabo veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas.
62
Drugič, v zvezi z izračunom zneska odškodnine je Sodišče že imelo priložnost razsoditi, da načelo povračila celotne škode in načelo sorazmernosti državam članicam nalagata, da v primeru, kakršen je ta v sporu o glavni stvari, določijo ustrezno, ne zgolj simbolično odškodnino, ki pa ni višja od povračila celotne škode (sodba z dne 13. junija 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya in Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 in C‑332/22, EU:C:2024:496, točka 83).
63
V zvezi s tem je treba iz sodne prakse Sodišča izpeljati, da nacionalni ukrep, ki določa zgornjo mejo odškodnine, ki se lahko dodeli v primeru, kakršen je ta iz spora o glavni stvari, ne more omogočiti ne sorazmernega in učinkovitega povračila v primerih zlorabe, ki z vidika let presegajo določeno obdobje, ne ustrezne in polne odškodnine za škodo, nastalo zaradi takih zlorab (glej v tem smislu sodbo z dne 13. junija 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya in Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 in C‑332/22, EU:C:2024:496, točka 81). Kot je namreč opozorila Komisija, ukrep, ki določa tako zgornjo mejo zneska odškodnine, ki jo je mogoče dodeliti, ne bo imel odvračilnega učinka za delodajalca, če je bil dosežen najvišji znesek odškodnine.
64
V obravnavanem primeru je, kot je bilo navedeno v točki 58 te sodbe, iz predložitvene odločbe razvidno, da nacionalna ureditev, ki se uporablja za pogodbe o zaposlitvi iz postopka v glavni stvari, kot jo razlaga Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče), na eni strani zagotavlja dodelitev minimalne odškodnine v višini od 2,5 do 12 mesečnih plač in na drugi strani očitno ne določa zgornje meje, ker lahko delavec predloži dokaz o večji škodi.
65
Ker ta ureditev nacionalnemu sodišču omogoča, da dodeli ustrezno in polno odškodnino za nastalo škodo, ker dopušča prekoračitev minimalnega določenega zneska, če se ugotovi, da je škoda večja, bi bilo navedeno ureditev mogoče šteti za sorazmeren in posledično učinkovit ukrep za sankcioniranje zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas. Poleg tega lahko neobstoj zgornje meje prispeva k odvračilnemu učinku tega ukrepa, ker lahko delodajalce spodbudi k omejevanju veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas, k spoštovanju najdaljšega trajanja teh pogodb in k prenehanju obnovitev ali podaljšanj, ki presegajo to trajanje.
66
Poleg tega, ker je sorazmernost in odvračilnost take odškodnine odvisna od posebnih značilnosti konkretnega primera, o katerem mora odločiti nacionalno sodišče, je treba v tem okviru poudariti, da je Komisija navedla, da je italijanski zakonodajalec leta 2024 spremenil člen 36(5) zakonske uredbe št. 165/2001, kar naj bi vodilo do povečanja zneska odškodnine, ki se lahko dodeli v primeru zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas. Delavec, ki je utrpel tako zlorabo, naj bi namreč imel pravico do odškodnine v višini od 4- do 24-kratnika zadnje referenčne mesečne plače, brez poseganja v pravico tega delavca, da dokaže, da mu je nastala večja škoda. V tem okviru se je ta institucija sklicevala tudi na sodbo Tribunale ordinario di Cuneo (sodišče v Cuneu, Italija) z dne 24. septembra 2024, ki z uporabo zneskov, določenih s to določbo, kakor je bila spremenjena, med drugim sankcionira dejstva, ki so nastala pred začetkom veljavnosti te določbe.
67
Na drugem mestu, v delu, v katerem naj bi ureditev, ki se uporablja za pogodbe o zaposlitvi iz postopka v glavni stvari, kot jo razlaga Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče), poleg možnosti pridobitve odškodnine za nastalo škodo določala tudi pravilo, v skladu s katerim naj bi bilo mogoče uveljavljati odgovornost vodilnih oseb zadevne operne hiše in simfoničnega orkestra, ki deluje v obliki ustanove, za finančno škodo, ki je državi nastala zaradi kršitve določb v zvezi s pogodbami o zaposlitvi za določen čas, ki se uporabljajo v tem sektorju, če je ta kršitev namerna ali izhaja iz hude malomarnosti te vodilne osebe ali teh vodilnih oseb – kar mora predložitveno sodišče preveriti glede na ugotovitve iz točke 40 te sodbe – je treba poudariti, da je Sodišče že razsodilo, da je zahteva nacionalne zakonodaje, da uprave v takem primeru od odgovornih vodilnih oseb poberejo zneske, ki so bili delavcem plačani kot povrnitev škode, ki jim je nastala zaradi kršitve teh določb, le eden od ukrepov za preprečevanje in sankcioniranje zlorabe pogodb o zaposlitvi za določen čas in predložitveno sodišče mora preveriti, ali je uveljavljanje te odgovornosti dovolj učinkovito in odvračilno, da se zagotovi polna učinkovitost pravil, sprejetih na podlagi okvirnega sporazuma (sodba Sciotto, točka 63).
68
Predložitveno sodišče bo moralo pri presoji te učinkovitosti in odvračilnosti po potrebi upoštevati okoliščino, ki jo navajata ustanova in italijanska vlada ter ki jo mora navedeno sodišče prav tako preveriti, in sicer da ureditev, ki se uporablja za pogodbe o zaposlitvi iz postopka v glavni stvari, poleg navedene možnosti uveljavljanja osebne odgovornosti vodilne osebe za finančno škodo, nastalo državi, določa zavrnitev dodelitve kakršne koli nagrade za delovno uspešnost tej vodilni osebi, in/ali dejstvo, da se ta odgovornost upošteva v okviru podaljšanja pogodbe navedene vodilne osebe. Taki ukrepi so namreč pomožni ukrepi, ki imajo lahko velik odvračilni učinek zaradi negativnih učinkov, ki jih lahko povzročijo v primeru zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas na poklicno kariero in po potrebi na osebno premoženje vodilne osebe, odgovorne za tako zlorabo.
69
Nazadnje, če bi predložitveno sodišče menilo, da ukrepov za sankcioniranje zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas, ki jih določa ureditev, ki se uporablja za pogodbe o zaposlitvi iz postopka v glavni stvari, kakor jo razlaga Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče), ni mogoče opredeliti kot učinkovitih ukrepov v smislu sodne prakse, navedene v točki 54 te sodbe, je treba poudariti, da mora navedeno sodišče, kolikor je mogoče, zagotoviti razlago nacionalnega prava, ki zagotavlja polni učinek Direktive 1999/70 in doseže rešitev, ki je v skladu s ciljem te direktive.
70
V teh okoliščinah je treba spomniti, da določba 5 okvirnega sporazuma ni brezpogojna in dovolj natančna, da bi imela neposredni učinek. Posameznik se pred nacionalnim sodiščem v okviru spora, ki spada na področje uporabe prava Unije, ne more sklicevati na tako določbo, ki nima takega učinka, zato da se ne bi uporabila določba nacionalnega prava, ki je v nasprotju z njo (glej v tem smislu sodbo z dne 3. junija 2021, Instituto Madrileño de Investigación y Desarrollo Rural, Agrario y Alimentario, C‑726/19, EU:C:2021:439, točki 79 in 80 ter navedena sodna praksa).
71
Vendar je iz ustaljene sodne prakse razvidno, da so nacionalna sodišča pri uporabi nacionalnega prava to dolžna razlagati, kolikor je mogoče, ob upoštevanju besedila in namena zadevne direktive, da bi se dosegel v njej določen rezultat in torej skladnost s členom 288, tretji odstavek, PDEU. Obveznost nacionalnega sodišča, da se pri razlagi in uporabi upoštevnih pravil nacionalnega prava sklicuje na vsebino direktive, je omejena s splošnimi pravnimi načeli, zlasti z načeloma pravne varnosti in prepovedi retroaktivnosti, in ne more biti podlaga za contra legem razlago nacionalnega prava (glej v tem smislu sodbo z dne 13. junija 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya in Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 in C‑332/22, EU:C:2024:496, točke od 102 do 104 in navedena sodna praksa).
72
Po tem pojasnilu mora v tem primeru nacionalno sodišče ob upoštevanju celotnega nacionalnega prava in ob uporabi načinov razlage, ki jih nacionalno pravo priznava, storiti vse, kar je v njegovi pristojnosti, da upoštevne določbe tega nacionalnega prava razlaga, kolikor je mogoče, v skladu z določbo 5 okvirnega sporazuma in navedeno pravo uporabi tako, da se zloraba veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas ustrezno sankcionira in se posledice kršitve prava Unije odpravijo, da bi se zagotovil polni učinek Direktive 1999/70 in dosegla rešitev, ki je v skladu s ciljem te direktive (glej v tem smislu sodbo z dne 13. junija 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya in Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 in C‑332/22, EU:C:2024:496, točki 105 in 107).
73
Glede na zgoraj navedeno je treba na vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti, da je treba določbo 5 okvirnega sporazuma razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot jo razlaga nacionalno vrhovno sodišče, v skladu s katero se splošna pravila, ki urejajo delovna razmerja in katerih namen je sankcioniranje zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas s samodejnim preoblikovanjem takih pogodb v pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, ne uporabljajo za sektor dejavnosti opernih hiš in simfoničnih orkestrov, ki delujejo v obliki ustanove, in ki kot ukrepa za sankcioniranje zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas v tem sektorju določa, prvič, možnost dodelitve minimalnega zneska iz naslova odškodnine za nastalo škodo, ki jo je mogoče dokazati z domnevo, ne da bi to posegalo v možnost pridobitve višje odškodnine, in drugič, možnost uveljavljanja odgovornosti vodilnih oseb teh ustanov v primeru hude malomarnosti ali namerne kršitve nacionalne ureditve v zvezi s temi pogodbami, če ta ukrepa omogočata učinkovito sankcioniranje ugotovljene zlorabe, kar mora presoditi nacionalno sodišče. Če navedeno sodišče meni, da ti ukrepi ne omogočajo takega sankcioniranja zlorabe pogodb o zaposlitvi za določen čas v sektorju dejavnosti opernih hiš in simfoničnih orkestrov, ki delujejo v obliki ustanove, mora svoje nacionalno pravo razlagati, kolikor je mogoče, v skladu s to določbo, da bi se zagotovil polni učinek Direktive 1999/70 in dosegla rešitev, ki je v skladu s ciljem te direktive.
Stroški
74
Ker je ta postopek za stranki iz postopka v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (deseti senat) razsodilo:
Določbo 5 Okvirnega sporazuma o delu za določen čas, ki je bil sklenjen 18. marca 1999 in je priloga k Direktivi Sveta 1999/70/ES z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP,
je treba razlagati tako, da
ne nasprotuje nacionalni ureditvi, kot jo razlaga nacionalno vrhovno sodišče, v skladu s katero se splošna pravila, ki urejajo delovna razmerja in katerih namen je sankcioniranje zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas s samodejnim preoblikovanjem takih pogodb v pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, ne uporabljajo za sektor dejavnosti opernih hiš in simfoničnih orkestrov, ki delujejo v obliki ustanove, in ki kot ukrepa za sankcioniranje zlorabe veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas v tem sektorju določa, prvič, možnost dodelitve minimalnega zneska iz naslova odškodnine za nastalo škodo, ki jo je mogoče dokazati z domnevo, ne da bi to posegalo v možnost pridobitve višje odškodnine, in drugič, možnost uveljavljanja odgovornosti vodilnih oseb teh ustanov v primeru hude malomarnosti ali namerne kršitve nacionalne ureditve v zvezi s temi pogodbami, če ta ukrepa omogočata učinkovito sankcioniranje ugotovljene zlorabe, kar mora presoditi nacionalno sodišče. Če navedeno sodišče meni, da ti ukrepi ne omogočajo takega sankcioniranja zlorabe pogodb o zaposlitvi za določen čas v sektorju dejavnosti opernih hiš in simfoničnih orkestrov, ki delujejo v obliki ustanove, mora svoje nacionalno pravo razlagati, kolikor je mogoče, v skladu s to določbo, da bi se zagotovil polni učinek Direktive 1999/70 in dosegla rešitev, ki je v skladu s ciljem te direktive.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.